Iron Maiden on brittiläinen metallimusiikkia esittävä yhtye, jonka basisti Steve Harris perusti Lontoossa vuonna 1975. Harrisin lisäksi yhtyeen nykyiseen, vuodesta 1999 lähtien toimineeseen kokoonpanoon kuuluvat laulaja Bruce Dickinson, kitaristit Dave Murray, Adrian Smith ja Janick Gers sekä rumpali Nicko McBrain. Iron Maiden on julkaissut urallaan kuusitoista studioalbumia, kaksitoista livealbumia, neljä EP-levyä ja seitsemän kokoelma-albumia.
Musiikillisesti Iron Maiden edustaa alkuperäistä ”brittiläisen heavy metalin uutta aaltoa” (). Yhtyeen kitaramelodioihin ja moniosaisiin kappaleisiin perustuvan musiikin innoittajina ovat olleet muun muassa Thin Lizzy, Jethro Tull, UFO, Deep Purple ja Wishbone Ash.[1][2] Iron Maiden on ollut 1980-luvun alusta lähtien yksi metallimusiikin menestyneimmistä ja merkittävimmistä yhtyeistä. Yhtyeen tuotantoa on myyty kansainvälisesti yli 100 miljoonaa kappaletta.[3][4] Iron Maidenin tuorein studioalbumi on vuoden 2015 syyskuussa julkaistu The Book of Souls.
Yhtyeen nimi () tarkoittaa keskiajalla mahdollisesti Saksassa kidutukseen käytettyä piikkejä täynnä olevaa ruumisarkun muotoista laitetta, jonka sisälle kidutettava ihminen suljettiin. Iron Maidenin maskotti Eddie the Head esiintyy lähes kaikkien yhtyeen levytysten kansikuvissa ja yhtyeen konserteissa, oheistuotteissa sekä muissa keräilyesineissä.
Historia
Perustaminen ja varhainen ura (1975–1978)

Basisti Steve Harris perusti Iron Maidenin 25. joulukuuta 1975.[5] Harris on kertonut saaneensa innoituksen yhtyeen nimeen vuoden 1939 elokuvasta The Man in the Iron Mask, joka pohjautui Alexandre Dumas’n novelliin.[5] Harrisin ohella yhtyeen alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat laulaja Paul Day, rumpali Ron Matthews sekä kitaristit Terry Rance ja Dave Sullivan. Yhtyeen kokoonpano koki lukuisia muutoksia jo varhaisessa vaiheessa, ja sekä Rance että Sullivan erotettiin yhtyeestä jo ennen yhtyeen ensimmäistä esiintymistä vuoden 1976 toukokuussa. Tuolloin yhtye esiintyi Lontoon St. Nicholas Hallissa viiden punnan korvausta vastaan kitaristeinaan Dave Murray ja Bob Sawyer.[6]
Paul Day erotettiin yhtyeestä vuoden 1976 syksyllä, sillä hän ei muiden jäsenten mielestä ollut kovinkaan vakuuttava lavaesiintyjä hyvästä laulutaidostaan huolimatta. Hänen korvaajakseen tuli Kiss-yhtyettä ihaillut Dennis Wilcock. Wilcock saapui Iron Maidenin konsertteihin punainen tähti silmänsä ympärille maalattuna mukanaan muun muassa tekoverta, joista ensin mainittu tähti tunnetaan Kissin Paul Stanleyn tavaramerkkinä ja tekoveren käyttö Gene Simmonsin lavarekvisiittana. Wilcock ajautui myös erimielisyyksiin Dave Murrayn kanssa, koska hän ei pitänyt Murrayn tyttöystävästä. Kaksikon riitelyyn kyllästynyt Harris ajautui vaikean tilanteen eteen valitessaan, kumpi hänen yhtyetovereistaan saisi jatkaa tehtävässään: Murray oli taitavin hänen tuntemansa kitaristi, mutta Wilcockin veroisen lavaesiintyjän ja keulakuvan löytäminen ei olisi helppoa. Lopulta Harris päätti erottaa Murrayn, ja yhtyeen toiseksi kitaristiksi liittyi Wilcockin tuttava Terry Wapram.
Vuonna 1977 Iron Maiden koki jälleen kokoonpanovaihdoksia. Wilcock oli osoittautunut hankalaksi persoonaksi ja tämän lapsellisen käytöksen kohteeksi joutuivat sekä kitaristi Bob Sawyer että rumpali Ron Matthews, jotka erotettiin yhtyeestä. Matthewsin korvaajaksi liittyi aiemmin Samson-yhtyeessä soittanut, miekkailu- ja sadomasokisminaamioita käyttänyt Barry ”Thunderstick” Purkis. Harris päätti myös ensimmäisen kerran kokeilla kosketinsoitinten lisäämistä yhtyeen musiikkiin, ja näin ollen Tony Moore liittyi yhtyeen kosketinsoittajaksi. Yhteistyö Mooren kanssa jäi kuitenkin yhden konsertin mittaiseksi Harrisin todettua, etteivät kosketinsoittimet sopineet Iron Maidenin tyyliin.[7]
Harrisin, Wilcockin, Wapramin ja Purkisin muodostama kokoonpano koki jälleen muutoksia, kun arvaamaton ja virhealtis Purkis ei sopinut Harrisin ihannekokoonpanoon ja sai lähteä yhtyeestä vuoden 1977 marraskuussa. Myös Terry Wapram sai lähteä, sillä Harris halusi saada Dave Murrayn takaisin yhtyeeseen toteuttaakseen ideansa kahden sekä rytmi- että soolo-osuuksia soittavan kitaristin kokoonpanosta. Wapramille kahden kitaristin käyttö ei sopinut, joten hän erosi yhtyeestä omatoimisesti.[8] Vain puolessa vuodessa Iron Maidenin kokoonpano oli kuihtunut viisihenkisestä miehityksestä Harrisin ja Wilcockin kahden miehen yhtyeeksi ja jatkoa seurasi edelleen Wilcockin ilmoittaessa äkillisesti vuonna 1977 eronsa yhtyeestä.[9][10]
Loppuvuodesta 1977 yksin yhtyeensä kanssa jäänyt Harris päätti pitää muutaman kuukauden tauon ja etsiä tuona aikana yhtyeeseensä sopivia jäseniä, jotka olisivat kelvollisia sekä sosiaalisilta taidoiltaan että musiikilliselta osaamiseltaan.[11][10] Laulaja Wilcockin lähtö mahdollisti Dave Murrayn paluun Iron Maidenin kitaristiksi,[12] ja hän on sittemmin soittanut kaikilla Iron Maidenin levytyksillä. Iron Maiden oli jälleen kolmihenkinen vuoden 1977 lopussa, kun Doug Sampson, Harrisin vanha tuttu Smiler-yhtyeen ajoilta pestattiin rumpaliksi. Yhtyeen kokoonpano alkoi vajaan kahden vuoden yrittämisen jälkeen vihdoin vakiintua ja jäsenet tulivat vihdoin keskenään toimeen.
Paul Di'Annon tulo, Eddien synty ja levytyssopimus (1978–1979)

Vuoden 1978 alusta Iron Maiden harjoitteli Harrisin kirjoittamia kappaleita kolmihenkisenä kokoonpanona. Harris, Sampson ja Murray työstivät kappaleita “Prowler“, “Iron Maiden“, “Wrathchild“, “Another Life“, “Innocent Exile“, “Sanctuary“, “Transylvania“, “Purgatory“ ja “Drifter“ kohti muotoa, jona ne myöhemmin julkaistaisiin Iron Maidenin kahdella ensimmäisellä studioalbumilla. Harjoitukset kestivät pitkälle yli kesän ja kohti vuoden 1978 syksyä.[11][13]
Kesällä 1978 kolmimiehinen Iron Maiden kokeili konserteissaan myös maskottinsa Eddie the Headin varhaista esiastetta. Dennis Wilcockin jäljelle jääneestä lavarekvisiitasta löytyi valkea kabuki-naamio, jonka suuosaan lisättiin tekoverikapselit. Rumpali Doug Sampsonin yläpuolelle nostetun naamion suuaukosta tekoveri saatiin valumaan akvaariopumpun avulla sopivalla hetkellä. Vaaleahiuksinen Sampson ei ollut kovin innoissaan ajatuksesta peittyä ilta toisensa jälkeen punaiseen, etäisesti verta muistuttavaan siirappiseen tahmaan.[14] Kabukinaamion ja veriefektin käyttöä kuitenkin jatkettiin ja pienet konserttipalkkiot Iron Maiden käytti valotekniikan parantamiseen sekä yhtyeen logolla varustettuun tauluun, johon Eddie kiinnitettiin. Esiintymisten show-elementtien kokeilut jatkuivat ja seuraava versio Eddiestä ei sylkenyt Sampsonin huojennukseksi enää verta, vaan punaista savua kappaleen “Iron Maiden“ aikana.[15]
Steve Harrisin hidas mutta sinnikäs laulajan etsintä tuotti vihdoin tuloksen: marraskuussa 1978 raspikurkkuinen ja lyhythiuksisen punk-henkinen Paul Di'Anno korvasi vuotta aiemmin yhtyeen jättäneen Dennis Wilcockin. Di'Annon laulutyyli auttoi Iron Maidenia ja etenkin Steve Harrisia työstämään aiempaa raskaampaa materiaalia, jota Di'Annon energinen lavaesiintyminen tuki. Nelimiehisenä Iron Maiden oli kuitenkin haasteen edessä: Harris oli kirjoittanut suurimman osan kappaleistaan, esimerkiksi yhtyeen nimikkokappaleen “Iron Maiden“, kahdelle kitaralle. Melodiakuluissa ensimmäinen rytmikitara soittaa riffin, johon toinen kitara vastaa samankaltaisella riffillä. Yhtyeen konsertoidessa yhdellä kitaristilla Steve Harrisin piti soittaa osa kitarariffeistä bassolla, jotta kappaleiden rakenne pysyisi koossa.[16]
Iron Maiden etsi koko ajan aktiivisesti toista kitaristia, mutta yhtyeellä oli vaikeuksia pitää viidettä jäsentä riveissään pitkään. Vuonna 1979 kitaristi Paul Todd kesti yhtyeen mukana vain viikon siitä huolimatta, että hän on mukana yhtyeen varhaisissa promokuvissa. Tony Parsonsin jäsenyys oli jo kuukausien mittainen, mutta silti vain väliaikainen ratkaisu. Skotlantilainen Dave "Mad" Mac sen sijaan oli myös energinen kitaristi harjoituksissa, mutta kärsi konsertoidessaan pahasta ramppikuumeesta.[17]
Yhtyeen rahatilanne oli pitkään yhtä heikko kuin kitaristitilanne. Esimerkiksi heinäkuussa 1977 Steve Harrisin kirjaamat Iron Maidenin nettotulot pubi- ja klubikonserteista olivat 205 puntaa, mutta menot, kuten bensiini-, lavaefekti- ja kaluston korjauskulut nielivät soittopalkkioista reilut 191 puntaa. Siten yhtyeen kuukauden aikana tekemästä yhdeksästä konsertista jäi voittoa vain noin 14 puntaa.[18] Konsertteja kuitenkin riitti 1970-luvun lopussa, myös Iron Maidenille. Punkin nopea läpilyönti ja sitä seurannut lyhyt aallonharja oli jo pyyhkäissyt Englannin yli ja uuden aallon brittimetallimusiikille oli tilausta suur-Lontoon alueella pienissä pubeissa ja muutaman sadan hengen konserttisaleissa. Yhtyeiden voitot jäivät pieneksi, mutta niiden maine kasvoi lähinnä ahkeran konsertoinnin ansiosta. Iron Maiden ei ollut poikkeus. Yhtye helpotti konserttilogistiikkaansa hankkimalla ison vihreän pakettiauton, jonka takaosa ja kuormauslava toimivat soitin- ja vahvistinvarastona ja kontin etuosaan rakennettiin pienet kerrossängyt. Kaikki Iron Maidenin jäsenet olivat päivätyössä, mutta iltaisin sekä viikonloppuisin pakettiauto “Green Goddess“ () kuljetti yhtyeen jäseniä konserttimatkoilla Britannian eri kolkkiin.[19]
Lokakuussa 1978 yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa kuuluisalla The Marquee -klubilla Lontoossa. Paikalla ollut manageri Rod Smallwood oli niin vaikuttunut Iron Maidenin esiintymisestä, että hän päätti ryhtyä manageroimaan yhtyettä perustamansa levy-yhtiön Sanctuary Recordsin nimissä.
Ensilevytys The Soundhouse Tapes

Smallwoodin ansiosta Iron Maiden esiintyi kokoonpanolla Di'Anno (laulu), Harris (basso), Murray (kitara) ja Sampson (rummut) jo 31. joulukuuta 1978 Lontoossa, jälleen eräällä kuuluisalla klubilla nimeltä Soundhouse. Soundhouse oli Kingsburyssä Luoteis-Lontoossa sijaitseva Prince of Wales -pubi, jossa DJ:t soittivat kuutena iltana viikossa diskomusiikkia ja vain yhtenä iltana Neal Kay isännöi heavy metal -klubia. Iron Maidenin Soundhouse-esityksen neljästä kappaleesta kolme (“Prowler“, “Invasion“ ja “Iron Maiden“) nauhoitettiin ja hieman alle vuotta myöhemmin, 9. marraskuuta 1979, ne julkaistiin EP-levynä The Soundhouse Tapes.[20] Neljäs kappale, “Strange World“, julkaistiin ensimmäisen kerran vasta Iron Maidenin esikoisalbumilla.
Rod Smallwood oli vuoteen 1979 mennessä kiinnittänyt Iron Maidenin lisäksi muita aloittelevia metalliyhtyeitä Sanctuary Recordsiin. Iron Maidenin ensimmäiset albumia varten studiossa tehdyt tallenteet olivat vuonna 1979 nauhoitetut kappaleet “Sanctuary“ ja “Wrathchild“. Ne otettiin mukaan promootiotarkoituksessa julkaistulle kahdeksantoista Sanctuary-artistin kokoelma-albumille Metal for Muthas, joka julkaistiin 15. helmikuuta 1980.[21]
Yhteistyö rumpali Doug Sampsonin kanssa päättyi vuonna 1979. Hän erosi Iron Maidenista yhteisymmärryksessä juuri levytyssopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Syy oli yksinkertainen; askeettiset kiertueolot verottivat Sampsonin voimia, eikä hän pystynyt huolehtimaan itsestään lyhyilläkään matkoilla. Heikko fyysinen kunto haittasi Sampsonin soittoa liikaa.[22] Hänet korvasi aiemmin Samsonissa soittanut Clive Burr. Metal for Muthas jäi rumpali Doug Sampsonin ainoaksi viralliseksi levytykseksi Iron Maidenissa, sillä vaikka Soundhousessa esitetyt neljä kappaletta päätettiin ottaa mukaan myös yhtyeen esikoisalbumille, ne äänitettiin uudelleen studiossa Burrin kanssa.
Albumit Iron Maiden ja Killers (1980–1981)

Iron Maiden oli soittanut esikoisalbuminsa Iron Maidenin kappaleita vuosien varrella konserteissa, joten yhtyeen ei tarvinnut tehdä liikaa töitä studiossa albumia nauhoitettaessa.[23] Iron Maidenin 14. huhtikuuta 1980 julkaistu, yhtyeen nimeä kantanut esikoisalbumi ylsi heti Britannian albumilistan neljännelle sijalle.[24][25] Steve Harris kirjoitti albumille viisi kappaletta, laulaja Paul Di'Anno kaksi yhdessä Harrisin kanssa ja kitaristi Dave Murray yhden.[26] Kaikki kappaleet hioutuivat lopulliseen muotoonsa yhtyeen jo konsertoidessa klubeissa ja pubeissa ympäri Britanniaa.[23] Albumi sai myös hyvän vastaanoton musiikkilehdiltä Record Mirror ja Sounds.[27] Iron Maiden tuli nopeasti tunnetuksi pitkistä kiertueista, joilla yhtyeen kannattajakunta laajeni nopeasti. Yhtye kiersi Euroopassa Kissin ja Judas Priestin lämmittelijänä saavuttaen mainetta myös Britannian ulkopuolella.[28][29]
Kiss-kiertueen jälkeen kitaristi Dennis Stratton erosi yhtyeestä musiikillisiin erimielisyyksiin vedoten. Kitaristin paikan Iron Maidenissa sai lokakuussa 1980 Adrian Smith. Debyyttialbumi jäi Strattonin ainoaksi levytykseksi yhtyeen kanssa.
Iron Maiden julkaisi 2. helmikuuta 1981 toisen albuminsa Killers, jonka tuotti aiemmin Deep Purplen ja Whitesnaken kanssa työskennellyt Martin Birch.[30] Killers muistuttaa tyyliltään Iron Maidenin esikoisalbumia Iron Maiden, mutta siitä huolimatta se menestyi brittilistalla esikoisalbumia heikommin nousten parhaimmillaan vain sijalle 12.[31][25] Albumi sai myös kehnommat arvostelut kriitikoilta kuin esikoisalbumi.[32] Steve Harris kirjoitti suurimman osan Killersin kappaleista, ja niistä on myöhemmin tullut suosittuja yhtyeen konserteissa.[33] Suomessa albumi nousi listan sijalle 18, ja siitä tuli ensimmäinen Iron Maidenin listoille noussut levytys Suomessa.[34]
Iron Maiden käynnisti keväällä 1981 ensimmäisen maailmankiertueensa Killer World Tourin, joka ei kuitenkaan sujunut ongelmitta. Kiertueen lopulla vuoden 1981 syyskuussa huumeongelmista ja arvaamattomasta käyttäytymisestä kärsineen laulaja Paul Di'Annon[35] korvasi Samsonissa vaikuttanut Bruce Dickinson, joka teki ensiesiintymisensä Iron Maidenin laulajana Italiassa lokakuussa. Joulukuussa Iron Maiden alkoi tuottaja Martin Birchin kanssa levyttää kolmatta pitkäsoittoaan.

Bruce Dickinsonin aikakausi alkaa: nousu raskaaseen sarjaan (1981–1983)

Iron Maiden levytti vuonna 1981 erään metallimusiikin klassikoiksi luettavista albumeista. 29. maaliskuuta 1982 julkaistu The Number of the Beast nousi suoraan Britannian albumilistan kärkeen[36] tarjoten vuosiksi eteenpäin materiaalia Iron Maidenin konserttien soittolistoille: singlenäkin hyvin menestyneet “Run to the Hills“ (brittilistan 7.),[36] “The Number of the Beast“ (18.)[36] ovat olleet eeppisen, yli seitsenminuuttisen raidan “Hallowed Be Thy Name“ ohella albumin julkaisusta lähtien yhtyeen konserttien vakionumeroita.
Vuoden 1982 kiertue The Beast on the Road oli Iron Maidenin ensimmäinen mittava maailmankiertue. Yhtye kiersi maailmaa kymmenen kuukauden ajan helmikuusta 1982 vuoden loppuun asti. Konsertteja kertyi yhteensä 180, joista 23 järjestettiin yhtyeen kotimaassa Britanniassa, 33 muualla Euroopassa, 104 Pohjois-Amerikassa, 10 Australiassa ja 10 Japanissa.[36] Kiertueen jälkeen rumpali Clive Burr erotettiin yhtyeestä. Hänet korvasi vuoden 1983 tammikuussa Nicko McBrain, joka oli soittanut aiemmin muun muassa ranskalaisessa Trustissa. Mielenkiintoinen sivuseikka on, että Burr soitti sittemmin itse Trustissa. Myöhemmin hän soitti myös Gogmagogissa, jossa vaikuttivat muun muassa Paul Di'Anno ja tuleva Iron Maiden-kitaristi Janick Gers.
Menestysalbumi Piece of Mind (1983)

Nicko McBrainin liittymisen myötä Iron Maiden keskittyi tulevan studioalbuminsa työstämiseen. Yhtye majoittui Guernseyn saarelle tammikuussa 1983 kirjoittamaan uutta materiaalia. Talvikaudeksi turisteista tyhjentynyt Le Chalet -hotelli toimi kuukauden ajan yhtyeen tukikohtana. Vähäisen käyttöasteen ansiosta hotellin ravintolasali muutettiin yhtyeen harjoitustilaksi.[37] Tammikuussa yhtye siirtyi Bahamalle, Nassaun kaupungin Compass Point -studiolle äänityksiä varten lähes yksinomaan verotussyistä, sillä yhtyettä manageroineet Rod Smallwood ja Andy Taylor varautuivat säästämään kaikissa mahdollisissa tuotantokustannuksissa. Britannian ulkopuolella nauhoitettu materiaali ja sen myyntituotot eivät kuuluneet 1980-luvun alussa maan verotuksen piiriin, joten yhtyeen valittavaksi jäi kaksi studiota: Monsterratin Air Studios tai Bahaman Compass Point. Kolmatta kertaa yhtyeen tuottajaksi saapunut Martin Birch vieraili molemmissa ja päätyi valitsemaan käytettäväksi studioksi Compass Pointin. Yhtyeellä ei ollut kuitenkaan yhtään kappaletta valmiina sen saavuttua Nassaun studioon.[38]
Alun perin työnimellä Food For Thought tunnettu, neljäs Iron Maidenin studioalbumi Piece of Mind äänitettiin alkuvuodesta 1983 ja se oli Iron Maidenin ensimmäinen Englannin ulkopuolella nauhoitettu albumi.[38] Albumin kannen ideoivat Rod Smallwood ja Steve Harris. Myös aiempiin Iron Maidenin levytyksiin Eddien kuvan taiteillut Derek Riggs lensi Bahamalle maalatakseen kannen yhtyeen ollessa vielä studiossa. Runsaan kuukauden äänityssessioiden jälkeen albumin miksaus alkoi maaliskuussa New Yorkin legendaarisessa Electric Ladyssa Birchin johdolla.[39]
Piece of Mind julkaistiin lopulta toukokuussa 1983 ja se nousi brittilistan sijalle 3.[39] Albumin singlet olivat jo huhtikuussa 1983 julkaistu “Flight of Icarus“ (brittilistan 11.)[39] ja heinäkuussa 1983 julkaistu “The Trooper“ (brittilistan 12.)[39], josta tuli nopeasti konserttien vakionumero ja klassikkokappale. Singlejen ohella muun muassa kappaleet “Where Eagles Dare“ ja “Revelations“ ovat saavuttaneet klassikon veroisen aseman. Albumia tuki jälleen suuri 143 konsertin maailmankiertue World Piece Tour, joka käynnistyi 2. toukokuuta 1983 Hullista, Englannista ja päättyi 18. joulukuuta 1983 Dortmundissa Saksassa konserttiin, joka televisioitiin koko Eurooppaan.[39]
Vuonna 1983 Iron Maiden esiintyi ensimmäisen kerran pääesiintyjänä kiertueella Yhdysvalloissa. Kiertuetta edisti Piece of Mindin nouseminen Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistalla sijalle 14. Albumi oli myös yhtyeen ensimmäinen yli miljoonan kappaleen myynnin eli platinarajan ylittänyt albumi Yhdysvalloissa.[40] Suomessa Piece of Mind sijoittui albumilistan toiseksi.[41] Musiikkilehti Kerrang!:in lukijat äänestivät albumin vuoden 1983 parhaaksi lehden lukijaäänestyksessä.[38]
Powerslave ja livealbumi Live After Death (1984–1985)

Tammikuussa 1984 yhtye matkusti jälleen Bahamalle työstämään uutta materiaalia seuraavalle studioalbumilleen ja nauhoitti seuraavan studioalbuminsa Powerslave edeltäjänsä tapaisesti Compass Point-studiolla.[42] Albumi julkaistiin syyskuussa 1984 ja se nousi Britannian albumilistan toiseksi.[43][42]
Albumin kappaleiden sanoitukset kertoivat nyt jo Iron Maidenille tyypilliseen tapaan niiden sanoittajien hyvinkin erilaisista kiinnostuksien kohteista: Harrisin ”Aces High” Britannian taistelusta, ”The Duellists” historiallisista kaksintaisteluista ja yli kolmetoistaminuuttinen päätösraita ”Rime of the Ancient Mariner” on Samuel Taylor Coleridgen runoon Vanhan merimiehen tarina perustuva kertomus epäonnisesta merenkulkijasta. Smithin ja Dickinsonin ”2 Minutes to Midnight” käsittelee ydinsotaa ja ”Back in the Village” pohjautuu televisiosarjaan Saarroksissa. Dickinsonin ”Flash of the Blade” käsittelee fantasia-aiheita ja miekkailua, nimiraita ”Powerslave” muinaista Egyptiä.
Single ”2 Minutes to Midnight” julkaistiin 18. elokuuta 1984 ja se nousi Britannian singlelistalla sijalle 11. Kaksi kuukautta albumin julkaisun jälkeen, 3. marraskuuta ilmestynyt single ”Aces High” nousi niin ikään Britannian singlelistalle, sijalle 20.[43]
Puolasta vuoden 1984 elokuussa käynnistynyt, mittava World Slavery Tour -kiertue päättyi heinäkuussa 1985 Kaliforniaan, Yhdysvaltoihin Iron Maidenin kierrettyä 24 maata 322 päivässä. Kiertue oli yhtyeelle sen historian pisin ja se kattoi yhteensä 190 konserttia ympäri maailman.[43][44] Iron Maidenin suurin yleisö oli BrasiliassaRock in Rio -festivaalilla 11. tammikuuta 1985, jolloin yhtye esiintyi yli 300 000 hengen yleisölle.[43] Tammikuussa 1985 Iron Maiden soitti myös seitsemänä loppuunmyytynä iltana New Yorkin Radio City Music Hallissa.[45] World Slavery Tourilta nauhoitettiin neljä 14.–17. maaliskuuta 1985 Kalifornian Long Beachillä esitettyä konserttia yhdeksi livealbumiksi sekä Jim Yukichin ohjaamaksi konserttivideoksi Live After Death, joka julkaistiin vuonna 1985. Albumi ylsi brittilistalla toiselle sijalle ja sitä pidetään yhtyeen uran parhaimpana livealbumina.[46]
Musiikillinen kunnianhimo kasvaa: Somewhere in Time ja Seventh Son of a Seventh Son (1986–1989)

Raskaan mutta menestyksekkään World Slavery Tourin päätyttyä Iron Maiden vetäytyi kuuden kuukauden tauolle, jonka jälkeen tammikuussa 1986 yhtye kokoontui yhteen tehdäkseen seuraavan pitkäsoittonsa Somewhere in Time. Albumista muodostui yhtyeen uran kallein. Albumin basso- ja rumpuraidat äänitettiin jälleen Nassaun Compass Pointissa, josta yhtye matkusti seuraavaksi Alankomaihin Wiseloord -studiolle äänittämään albumin kitara- ja lauluosuudet. Tämän jälkeen tuottaja Martin Birch lähti miksasi kappaleet New Yorkissa. Steve Harris, Adrian Smith ja Dave Murray kokeilivat albumilla ensimmäistä kertaa uusia kitarasyntetisaattoreita, jotka muuttivat olennaisesti yhtyeen musiikkia.[47] Somewhere in Timen teemana on avaruus ja yhtä lukuun ottamatta kappaleet käsittelivät aikaa.[47]
Somewhere in Time julkaistiin 11. lokakuuta 1986. Albumilta julkaistiin kaksi singleä: 6. syyskuuta “Wasted Years“ (brittilistan 18.) ja 22. marraskuuta “Stranger in a Strange Land“ (brittilistan 22.), jotka olivat kumpikin Adrian Smithin sävellyksiä. Iron Maiden lähti Somewhere On Tour -kiertueelle jo ennen albumin julkaisua ja esiintyi 3. syyskuuta 1986 alkaneella lyhyellä kiertueella 12 kertaa Itä-Euroopassa ja kaksi kertaa Lontoon Hammersmith Odeonissa.[48] Tammikuussa 1987 alkoi viisi kuukautta kestänyt 73 konsertin Yhdysvaltojen kiertue, ja lopulta 148 konsertin jälkeen kiertue päättyi Osakaan, Japaniin 21. toukokuuta 1987.[48]
Marraskuusta 1987 tammikuuhun 1988 äänitetty ja 23. huhtikuuta 1988 julkaistu Seventh Son of a Seventh Son oli Iron Maidenille sen uran toinen albumi, joka ylsi heti julkaisuviikolla Britannian listaykköseksi. Konseptialbumin tapainen Seventh Son of a Seventh Son vei yhtyeen musiikkia yhä enemmän progressiiviseen suuntaan. Albumilta julkaistut neljä singleä ylsivät jokainen Britannian singlelistalle kymmenen parhaan joukkoon: “Can I Play with Madness“ (brittilistan 3.), “The Evil That Men Do“ (5.), “The Clairvoyant“ (6.) ja “Infinite Dreams“ (6.)[49]
Vuonna 1988 yhtye kiersi tuttuun tapaan maailmaa seitsemän kuukauden ajan toukokuusta joulukuuhun. Tällä kertaa kiertue alkoi Yhdysvalloista ja siirtyi elokuussa Eurooppaan. Elokuun 20. päivä yhtye konsertoi Doningtonin Monsters of Rock -festivaalin pääesiintyjänä rikkoen festivaalin kävijäennätyksen keräämällä paikalle yli 100 000 katsojaa.[49] Festivaalin jälkitunnelmat olivat kuitenkin traagiset, sillä kaksi ihmistä oli kuollut aiemmin päivällä Guns N' Rosesin esiintymisen aikana, kun he olivat jääneet muiden tallomiksi mutavellissä.[50]
27. ja 28. marraskuuta yhtye äänitti ja kuvasi esiintymisensä Birmingamissa, ja konserteista koostettiin video Maiden England, joka julkaistiin vuonna 1989. Seventh Tour of a Seventh Tour -kiertue päättyi 12. joulukuuta Hammersmith Odeoniin.
Miehistönvaihdoksia: No Prayer for the Dying ja Fear of the Dark (1990–1993)

Uusi vuosikymmen toi mukanaan muutoksia. Kitaristi Adrian Smith jätti yhtyeen musiikillisten erimielisyyksien takia vuonna 1990 kesken seuraavan albumin No Prayer for the Dying valmistelun.[51] No Prayer for the Dying oli yhtyeen ensimmäinen Englannissa äänitetty studioalbumi sitten vuoden 1982 The Number of the Beastin: albumi äänitettiin vuonna 1990 Steve Harrisin kartanon lähellä olevassa ladossa, jonka vieressä oli The Rolling Stonesin siirreltävä studio.[52] Yhtyeen suunnitelmana oli viettää kolme kuukautta Harrisin kotikartanossa, ja kirjoittaa albumin kappalemateriaali valmiiksi. No Prayer for the Dyingin kappalemateriaali kirjoitettiin kuitenkin valmiiksi kiireellä, ja vain muutaman viikon kuluttua yhtye päätti tilata The Rolling Stonesin studion käyttöönsä ja aloittaa albumin levyttämisen.[52] Eronneen Adrian Smithin tilalle Iron Maidenin uudeksi kitaristiksi pestattiin Janick Gers,[52] joka oli aiemmin soittanut Bruce Dickinsonin sooloalbumilla Tattooed Millionaire.
Vaikka Britanniassa listakakkoseksi noussut No Prayer for the Dying ei saavuttanut yhtyeen fanien ja kriitikoiden keskuudessa aiempien Iron Maiden -albumien kaltaista suosiota, jatkui yhtyeen singlemenestys Britanniassa tästä huolimatta ”Bring Your Daughter... to the Slaughter” nousi listaykköseksi,[53] ja ”Holy Smoke” ylsi Britanniassa parhaimmillaan listan kolmanneksi.[54] Albumia seuranneen No Prayer on the Road -maailmankiertueen Iron Maiden aloitti syyskuussa.[53]
Seuraavan albumin Fear of the Dark kaksitoista kappaletta äänitettiin jälleen Harrisin kotikartanon liepeillä.[55] Albumilla oli laajempi tyylivalikoima kuin koskaan aikaisemmin: kappaleita olivat muun muassa Harrisin blues-henkinen ”From Here to Eternity”, Bruce Dickinsonin ja Dave Murrayn ”Chains of Misery” sekä Dickinsonin ja Janick Gersin Led Zeppelin -vaikutteinen ”Fear is the Key”.[55] Albumi julkaistiin 11. toukokuuta 1992. Sen vastaanotto oli hyvin pitkälti samanlainen kuin No Prayer for the Dyingin: sekä fanien että kriitikoiden keskuudessa se sai osakseen ristiriitaisia arvosteluita, mutta varman singlemenestyksen (”Be Quick or Be Dead” oli brittilistan toinen ja ”From Here to Eternity” sijalla 21.[56]) ansiosta albumi nousi Britannian listaykköseksi.[55] Lisäksi albumin nimikkokappaleesta muodostui yksi yhtyeen uran suosituimmista, ja se on ollut vuodesta 1992 lähtien lähes poikkeuksetta yhtyeen konserttien vakionumero.
Fear of the Dark Tour -kiertue käynnistyi Skandinaviasta toukokuussa 1992 ja mutkitteli pitkin mannerta kesän ajan.[57] Kiertueelta taltioitiin materiaalia kahdelle livealbumille A Real Live One ja A Real Dead One, jotka julkaistiin vuoden 1993 lopussa. Vuonna 1993 yhtye julkaisi myös kolmannen livealbumin ja konserttivideon Live at Donington, joka oli taltioitu Donington Parkissa Monsters of Rock -festivaalilla edellisvuonna.[57]
Vuoden 1993 syyskuussa laulaja Bruce Dickinson ilmoitti eroavansa Iron Maidenista ja siirtyvänsä soolouralle. Yhtyeen muut jäsenet, varsinkin Steve Harris, olivat masentuneita Dickinsonin lähdöstä.[58] Ennen Dickinsonin lopullista eroa Iron Maiden taltioi viimeisen konserttinsa Dickinsonin kanssa konserttivideoksi Raising Hell.
Iron Maiden ja Blaze Bayley (1994–1999)

Vuonna 1994 Iron Maidenin uudeksi laulajaksi pestattiin koe-esiintymisten jälkeen Wolfsbane -yhtyeessä kannuksensa ansainnut Blaze Bayley, joka erosi edeltäjästään Bruce Dickinsonista sekä laulutekniikaltaan että -ääneltään varsin suuresti. Osittain juuri erilaisen tyylinsä vuoksi Bayley ei koskaan saavuttanut täysin varauksetonta suosiota vannotuneimpien Iron Maidenin ja Bruce Dickinsonin fanien keskuudessa. Bayleyn laulutyylin ja Dickinsonia suppeamman äänialan vuoksi yhtye joutui jättämään ohjelmistostaan pois esimerkiksi konserttien vakionumeroihin aiemmin kuuluneen kappaleen “Run to the Hills“, ja Bayley sai osakseen paljon kritiikkiä myös kappaleen “The Evil That Men Do“ tulkinnasta.[12]
Myös yhtyeen uusi musiikki koki uuden laulajan myötä muutoksia. 2. lokakuuta 1995 julkaistiin uusi, lähes kokonaan Steve Harrisin kirjoittamasta materiaalista koostunut studioalbumi The X Factor.[59] Harris on itse todennut teemoiltaan hyvin synkän The X Factorin olevan hänen suosikkejaan Iron Maidenin tuotannossa.[60][60] Albumin musiikissa heijastuivat hänen yksityiselämänsä kokemukset: Harrisin isä kuoli albumin kappalemateriaalin kirjoittamisen aikoihin, ja hän oli hiljattain käynyt läpi avioeron pitkäaikaisesta vaimostaan Lorrainesta.
Vuoden 1995 syyskuussa alkanut The X Factour -kiertue koki vastoinkäymisiä: Blaze Bayley sai allergisia reaktioita esiintymislavojen rakenteissa käytetyistä materiaaleista, minkä vuoksi kiertue jouduttiin lopettamaan kesken. Yhtye ehti kuitenkin kiertää totuttua pienemmissä konserttisaleissa vajaan vuoden ajan. The X Factour -kiertueen aikana vuonna 1996 Iron Maiden julkaisi 27 kappaletta sisältävän kokoelma-albumin The Best of the Beast, jossa oli myös uusi Harrisin, Bayleyn, Janick Gersin ja Dave Murrayn säveltämä kappale “Virus“.[61]
Iron Maidenin yhdestoista studioalbumi Virtual XI julkaistiin maaliskuussa 1998. Steve Harris jatkoi musiikillisia kokeilujaan, ja albumin kappaleet sisälsivät huomattavan paljon Harrisin tekemiä kosketinsoitinosuuksia. Iron Maiden oli käyttänyt aikaisemminkin kosketinsoittimia, muun muassa albumeilla Somewhere In Time ja The X Factor, mutta silloin studiomuusikkona oli soittanut Michael Kenney. Albumin kappaleet ”The Angel and the Gambler” (brittilistan 18.) ja ”Futureal” julkaistiin singleinä. Virtual XI:n julkaisua seurannut, huhtikuussa 1998 alkanut ja joulukuussa 1998 päättynyt kiertue katkesi jälleen kesken Yhdysvaltojen osuuden Bayleyn sairastelujen vuoksi.
Albumien The X Factor ja Virtual XI menestys ei ollut Blaze Bayleyn yrityksestä huolimatta yhtyeen aikaisempiin levytyksiin verrattuna kovin merkittävä. The X Factor nousi Britanniassa albumilistan kahdeksanneksi ja Virtual XI vain sijalle 16, mikä oli Iron Maidenin studioalbumien listasijoituksista Britanniassa kaikkien aikojen heikoin.[25] Uuden kokoonpanon takerrellessa Iron Maiden jatkoi Steve Harrisin johdolla vanhan tuotantonsa työstämistä: kaikki yhtyeen ennen vuotta 1994 julkaistu materiaali julkaistiin uudelleen vuonna 1998 uudelleenmasteroituna, ja yhtye niputti myös vuonna 1993 julkaisemansa livealbumit A Real Live One ja A Real Dead One yhdeksi tupla-albumiksi A Real Live Dead One.
Kahden albumin ja kiertueen jälkeen Blaze Bayleyn ja Iron Maidenin tiet erkanivat helmikuussa 1999 kuuden vuoden yhteistyön jälkeen.
Klassisen kokoonpanon paluu ja uusi Iron Maiden: Brave New World ja Dance of Death (2000–2004)

Vuonna 1999 yhtye harkitsi pestaavansa Blaze Bayleyn tilalle uuden laulajan, mutta manageri Rod Smallwood taivutteli Steve Harrisin kutsumaan Bruce Dickinsonin takaisin yhtyeeseen. Vuoden 1999 tammikuussa yhtye aloitti neuvottelun Bruce Dickinsonin kanssa tämän paluusta yhtyeen laulajaksi. Myös yhtyeestä vuonna 1990 eronneeseen kitaristi Adrian Smithiin otettiin yhteyttä, ja hänet kutsuttiin liittymään takaisin yhtyeeseen. Koska Smithin aiemmin korvannut Janick Gers jatkoi edelleen Iron Maidenin kitaristina, oli yhtyeessä nyt yhteensä kolme kitaristia. Dickinsonin ja Smithin palattua yhtyeeseen Iron Maiden aloitti menestyksekkään The Ed Hunter Tour -paluukiertueen, joka kesti vuoden 1999 heinäkuusta lokakuuhun. Yhtye myös julkaisi uuden kokoelma-albumin ja tietokonepelin Ed Hunter.
Kolmen kitaristin tukevoittama albumi Brave New World ilmestyi toukokuussa 2000. Sen tuotti Kevin Shirley, joka oli aikaisemmin työskennellyt The Black Crowesin, Aerosmithin, Dream Theaterin ja Silverchairin kanssa.[62] Yhtyeen jäsenten mielestä albumin äänityssessiot olivat miellyttäviä.[62] Avausraita ja singlejulkaisu “The Wicker Man“ on nimetty elokuvan Uhrijuhla () mukaan.[62]
Brave New World -albumia seurasivat singlejulkaisut “The Wicker Man“ ja “Out of the Silent Planet“ sekä menestyksekäs yli sadan konsertin maailmankiertue, joka jatkui vuoteen 2001 ja kulminoitui yhtyeelle tuttuun Rock in Rio -festivaaliin Brasilian Rio de Janeirossa, missä yhtye esiintyi yli 250000 hengen yleisölle.[63] Konsertista julkaistiin myös livealbumi ja -DVD Rock in Rio.[63]
Vaikka vuonna 2002 ei ilmestynyt uutta studioalbumia eikä eikä yhtye tehnyt uutta kiertuetta, vuosi oli silti toiminnan täytteinen. Yhtye julkaisi uuden kokoelma-albumin Edward the Great, ja harvinaisia äänityksiä vuosien varrelta sisältäneen kokoelman Eddie's Archive, joka julkaistiin rajoitettuna kuuden CD:n painoksena metallisessa laatikossa. Yhtye myös keikkaili lyhyen ajan rahoittaakseen entisen rumpalinsa Clive Burrin valitettavan MS-taudin hoitoa.
Dance of Death, Iron Maidenin kolmastoista studioalbumi ilmestyi syyskuussa 2003. Suomessa kultalevyyn oikeuttaneet 15000 kappaletta myytiin neljässä päivässä ilmestymisestä. Albumilta julkaistiin kaksi singleä, “Wildest Dreams“ ja “Rainmaker“. Albumi sisälsi myös kaksi erikoisuutta. Täysin akustinen kappale “Journeyman“ poikkesi totutusta Iron Maidenista, ja rumpali Nicko McBrain osallistui ensimmäistä kertaa säveltämiseen kirjoittamalla kappaleen “New Frontier“ yhdessä Bruce Dickinsonin ja Adrian Smithin kanssa.[64]
Lokakuussa 2003 yhtye aloitti uutta levyä tukeneen maailmankiertueen Dance of Death World Tour, jonka nDortmundin konsertti taltioitiin vuonna 2005 julkaistuksi livealbumiksi ja -DVD:ksi Death on the Road. Dance of Death World Tour päättyi helmikuussa 2004 Japanissa.
25-vuotisjuhlintaa, uusi albumi ja maailmankiertueita (2005–2007)

Vuonna 2005 oli kulunut 25 vuotta Iron Maidenin esikoisalbumin julkaisusta. Saavutusta juhlistaakseen yhtye lähti Early Days -lisänimeä kantaneelle Eddie Rips Up The World Tour -maailmankiertueelle, jonka konserteissa yhtye esitti ainoastaan neljän ensimmäisen albuminsa kappaleita. Kiertue oli samalla vuonna 2004 julkaistun virallisen historiikki-DVD:n The Early Days promootio.[65]
Iron Maidenin neljännentoista studioalbumin, A Matter of Life and Death ensimmäinen single “The Reincarnation of Benjamin Breeg“ julkaistiin 16. elokuuta 2006 ja itse albumi 25. elokuuta. Lokakuussa julkaistiin albumin toinen single “Different World“, joka ylsi ensimmäiseksi Suomen virallisella singlelistalla. A Matter Of Life And Death pääsi Suomen virallisella albumilistalla ensimmäiseksi.[66]
Joulukuussa 2006 Iron Maidenin esiintyi Abbey Roadin studiossa. Yhtyeen esiintyminen taltioitiin ja esitettiin Britanniassa maaliskuussa 2007 ja Yhdysvalloissa heinäkuussa 2007.[67]
Vuonna 2007 Iron Maiden jatkoi festivaaliesiintymisiä eri puolilla maailmaa, muun muassa Dubaissa ja Intiassa.
Somewhere Back in Time World Tour –kiertue ja dokumenttielokuva (2008–2009)

Vuoden 2007 syyskuussa Iron Maiden tiedotti julkaisevansa vuoden 1985 konserttitallenteensa Live After Deathin uudelleen DVD-formaatissa vuoden 2008 helmikuussa, jolloin yhtye aloitti myös Somewhere Back in Time World Tour -maailmankiertueensa.[68] Live After Death nousi listakärjeksi 12 maassa, ja se muun muassa ylitti platinamyynnin Yhdysvalloissa ja kultamyynnin Suomessa ja Britanniassa.
Somewhere Back in Time World Tour jatkoi yhtyeen vuoden 2005 Eddie Rips Up The World Tour -kiertueen aloittamalla teemalla, pohjautui lavasteiltaan World Slavery Tour -kiertueeseen ja koostui musiikillisesti yhtyeen 1980-luvun tuotannosta.[68] Se oli vuoden 2008 toiseksi tuottavin brittiläisen yhtyeen tai artistin konserttikiertue, ja yhtye esiintyi sen aikana yli kahdelle miljoonalle fanille kiertueen 90 konsertissa. Somewhere Back in Time World Tour oli myös ensimmäinen Iron Maidenin kiertue, jolla yhtye matkusti omalla rahti- ja matkustajakoneeksi räätälöidyllä Boeing 757 -lentokoneellaan Ed Force Onella,[69] jonka lentäjänä toimi yhtyeen laulaja Bruce Dickinson. Kiertueen johdosta yhtye julkaisi myös vuoden 2008 toukokuussa kokoelma-albumin Somewhere Back in Time: The Best of 1980–1989, joka myi kultaa Suomessa, Ruotsissa ja Britanniassa.
Vuonna 2008 brittiläinen musiikkilehti Kerrang! julkaisi tribuuttialbumin Maiden Heaven: A Tribute to Iron Maiden, jolla muun muassa Metallica, Avenged Sevenfold ja Dream Theater versioivat yhtyeen tuotantoa.
Somewhere Back in Time World Tour -kiertueen ensimmäisen osion aikana kanadalainen tuotantoyhtiö Banger Films matkusti yhtyeen mukana, ja taltioi kiertueesta dokumenttielokuvan Iron Maiden: Flight 666. Dokumentin ensi-ilta oli Britanniassa 20. huhtikuuta 2009, jonka jälkeen se esitettiin yli 450 eri elokuvateatterissa 41 eri maassa. Dokumenttielokuvan ohella se sisälsi myös yhtyeen konserteissa kiertueen ensimmäisen osion aikana taltioituja kappaleita. Iron Maiden: Flight 666 julkaistiin DVD- ja Blu-ray -formaateissa vuoden 2009 toukokuussa,[70] ja se nousi listakärjeksi 22 eri maassa. Yhtye julkaisi dokumenttielokuvan soundtrack-albumina livealbumin Flight 666 – The Original Soundtrack.
Vuoden 2009 Brit Awards -palkintogaalassa Iron Maiden voitti yleisöäänestyksen tuloksena parhaan brittiläisen live-esiintyjän palkinnon.
The Final Frontier, livealbumi En Vivo! ja Maiden England World Tour (2009–2014)

Vuoden 2009 marraskuussa kitaristi Janick Gers vahvisti, että yhtye oli aloittanut uuden kappalemateriaalin työstämisen levyttääkseen uuden studioalbuminsa. Yhtye matkusti Pariisiin säveltämään kappalemateriaalia ja harjoittelemaan uutta albumiaan varten, ja vuoden 2010 tammikuussa yhtye aloitti tulevan albuminsa The Final Frontier äänittämisen tuottaja Kevin Shirleyn kanssa.[71] Albumi äänitettiin Bahamalla, Nassaun kaupungin Compass Point -studiolla, jossa yhtye oli levyttänyt 1980-luvun klassikkoalbuminsa Piece of Mind, Powerslave ja Somewhere in Time.
Maaliskuussa 2010 yhtye julkaisi tiedon, jonka mukaan The Final Frontier julkaistaisiin elokuussa. Albumin ensimmäinen single “El Dorado“ julkaistiin kesäkuun alussa, ja se voitti vuonna 2011 Grammy-palkinnon ”Best Metal Performance”. Albumin toisena singlenä julkaistiin elokuussa kappale “Satellite 15... The Final Frontier“. The Final Frontier -albuminsa elokuussa, ja se nousi albumilistojen kärkeen 21 eri maassa. Albumi sai hyvin positiivisen vastaanoton, ja se oli kaupallinen menestys eri puolilla maailmaa: esimerkiksi Suomessa albumia ennakkoon yli 16 000 kappaletta eli yli kultalevyn myyntimäärän,[72] ja platinalevymyynnin se ylitti Suomessa alle kahdessa viikossa.[73]

The Final Frontierin julkaisua seurasi uusi, mittava maailmankiertue The Final Frontier World Tour, joka käynnistyi vuoden 2010 kesäkuussa ja päättyi yli sadan konsertin jälkeen vuoden 2011 elokuussa. Kiertueen aikana yhtye taltioi konserttinsa Santiago de Chilessä vuoden 2012 maaliskuussa julkaistuksi livealbumiksi ja konserttitallenteeksi En Vivo!. Albumin kappale ”Blood Brothers” huomioitiin myös Grammy-ehdokkuudella kategoriassa ”Best Metal Performance”.[74]
Vuoden 2011 kesäkuussa yhtye julkaisi kokoelma-albumin From Fear to Eternity: The Best of 1990 – 2010, joka jatkoi yhtyeen vuoden 2008 kokoelma-albumin Somewhere Back in Time: The Best of 1980–1989 aloittamalla teemalla.
En Vivo!:n julkaisun jälkeen yhtye ilmoitti aloittavansa uuden Maiden England World Tour -maailmankiertueensa, joka pohjautui lavasteiltaan Seventh Tour of a Seventh Tour -kiertueeseen ja musiikiltaan yhtyeen 1980-luvun myöhempään tuotantoon. Kiertueen tueksi yhtye tiedotti julkaisevansa vuoden 1989 konserttitallenteensa Maiden England uudelleen DVD:nä sekä CD- ja vinyylilevynä nimellä Maiden England ’88 vuonna 2013.[75] Maiden England World Tour -kiertueen aikana yhtye esiintyi viidennen kerran urallaan Englannin Donington Parkissa, jossa yhtye oli Download Festival -festivaalin pääesiintyjänä. Syyskuussa 2013 yhtye konsertoi pääesiintyjänä Brasilian Rock in Rio -festivaaleilla.
Bruce Dickinsonin syöpäsairaus ja uusi albumi The Book of Souls (2015-)
Bruce Dickinsonin ilmoitettiin sairastuneen syöpään vuoden 2015 alussa.[76] Dickinsonin tiedotettiin sairastavan kielisyöpää, ja että hänen paranemisennusteensa oli lääkärien mukaan hyvä.[76] Myöhemmin Dickinson paljasti tilanteen olleen vakavampi kuin yhtye oli julkisuudessa antanut ymmärtää,[77] sillä häneltä oli rankan hoitojakson aikana poistettu myös toinen syöpäkasvain nielun seinämästä.[77] Yhtye tiedotti vuoden 2015 toukokuussa Dickinsonin toipuneen sairaudesta.[78] Täyden toipumisen ilmoitettiin vievän aikaa, minkä vuoksi Iron Maiden ei tehnyt live-esiintymisiä vuonna 2015.[77]
Vuoden 2015 kesäkuussa Iron Maiden ilmoitti verkkosivustollaan julkaisevansa uransa 16. studioalbumin The Book of Souls syyskuun 4. päivä. Yhtye julkisti myös albumin kappalelistan ja kansikuvan.[79] Albumin julkaisua jouduttiin siirtämään alkuperäisestä aikataulusta Bruce Dickinsonin syöpädiagnoosin vuoksi.[80] The Book of Soulsin paljastettiin olevan kestoltaan 92 minuuttia pitkä, minkä johdosta se on yhtyeen uran pisin studioalbumi.[79] Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin elokuussa Adrian Smithin ja Bruce Dickinsonin kirjoittama kappale ”Speed of Light”, josta julkaistiin myös musiikkivideo.[81] Elokuussa yhtye ilmoitti aloittavansa vuonna 2016 The Book of Souls World Tour -maailmankiertueen, jonka aikana yhtyettä ympäri maailman kuljettaa Bruce Dickinsonin ohjastama Boeing 747 -mallin Ed Force One -lentokone.[82]
The Book of Souls julkaistiin 4. syyskuuta 2015 Parlophone -levymerkillä. Albumi on saanut maailmanlaajuisesti positiivisen vastaanoton sekä yleisön että kriitikoiden keskuudessa.
Kunnianosoituksia ja merkitys
VH1 sijoitti Iron Maidenin 24. sijalle laatimallaan listalla ”100 Greatest Artists of Hard Rock” -listalla.[83] Music Televisionin laatimalla ”Top 10 Greatest Heavy Metal Bands of All Time” yhtye sijoittui neljänneksi,[84] ja VH1 Classicin listalla ”Top 20 Metal Bands” sen sijoitus oli kolmas.[85] Vuonna 2002 Iron Maiden palkittiin Ivor Novello -palkinnolla yhtyeen kansainvälisesti merkittävien musiikillisten saavutusten johdosta,[86] ja vuonna 2005 yhtye sai laatan Hollywoodin Sunset Boulevardilla sijaitsevalle Hollywood’s RockWalk -kadulle.[87] Vuonna 2011 yhtye voitti uransa ensimmäisen Grammy-palkinnon kappaleellaan ”El Dorado” kategoriassa ”Best Metal Performance”.[88] Yhtye on ollut ehdolla Grammy-palkintoon myös vuosina 1994 ja 2001.[89][90] Muita yhtyeen saavuttamia palkintoja ovat muun muassa Metal Hammerin myöntämä parhaan brittiläisen yhtyeen palkinto vuodelta 2004,[91] sekä parhaan liveartistin BRIT Award -palkinto vuodelta 2009.[92]
Iron Maiden käyttää usein iskulausetta ”Up the Irons”, ja se esiintyy muun muassa yhtyeen levyjen kansiteksteissä sekä lukuisissa oheistuotteissa. ”Up the Irons” on mukaelma yhtyeen basisti Steve Harrisin suosikkijoukkue West Ham Unitedin iskulauseesta ”Up the Hammers”.
Vaikutus muihin yhtyeisiin ja artisteihin
Iron Maiden on ollut 1980-luvulta lähtien yksi merkittävimmistä heavy metal -yhtyeistä, ja se on innoittanut lukuisia yhtyeitä jo vuosikymmenien ajan. Muun muassa Metallica-yhtyeen rumpali Lars Ulrich,[93] Slayerin kitaristi Kerry King ja Anthraxin kitaristi Scott Ian ovat nimenneet Iron Maidenin olleen heille suuri esikuva.[94] Avenged Sevenfold -yhtyeen laulaja M. Shadows on sanonut Iron Maidenin olevan ”helposti maailman paras live-yhtye”,[95] ja on todennut yhtyeen musiikin olevan ”ajatonta.”[95] Triviumin laulaja Matt Heafyn mukaan ”Triviumia ei olisi olemassa ilman Iron Maidenia.”[95] Slipknot- ja Stone Sour -yhtyeiden laulajana tunnettu Corey Taylor on sanonut ihastuneensa Bruce Dickinsonin laulutyyliin ja lavaesiintymiseen sekä Steve Harrisin teknisesti taitavaan bassonsoittoon.[84] Melodisen death metalin pioneerina tunnetun In Flames -yhtyeen perustajajäsen Jesper Strömblad on kertonut halunneensa yhdistää musiikissaan death metalin ja Iron Maidenin melodisen kitarasoundin.[96] Muun muassa Chris Jericho, Cam Pipes, Vitaly Dubinin, ja Mikael Åkerfeldt ovat nimenneet Iron Maidenin esikuvakseen. Dream Theaterin John Petrucci, John Myung ja Mike Portnoy ovat kertoneet Iron Maidenin olleen Dream Theaterin suurin innoittaja yhtyeen uran alkuvuosina.
Esiintyminen muissa medioissa

Vuonna 2008 brittiläinen musiikkilehti Kerrang! julkaisi tribuuttialbumin Maiden Heaven: A Tribute to Iron Maiden,[95] jolle muun muassa Metallica, Machine Head, Trivium ja Avenged Sevenfold sekä muut Iron Maidenin innoittamat yhtyeet olivat levyttäneet omia versioitaan Iron Maidenin kappaleista. Yhtyeelle on julkaistu vuosien saatossa lukuisia eri tribuuttialbumeita, joissa sen kappaleita on esitetty muun muassa piano- ja jousisoitinsovituksina[97][98] sekä elektro- ja hip hop -versioina.[99] Lisäksi ympäri maailman on olemassa aktiivisia Iron Maiden -tribuuttiyhtyeitä, joista tunnetuimpiin lukeutuu esimerkiksi yhdysvaltalainen, naispuolisista jäsenistä koostuva The Iron Maidens.
Iron Maiden mainitaan nimeltä muun muassa Wheatusin kappaleessa ”Teenage Dirtbag”, Aquan kappaleessa ”Back to the 80’s” sekä Sum 41:n kappaleessa ”Fat Lip”. Yhtyeeseen myös viitataan Weezerin kappaleessa ”Heart Songs” (2008), Blues Travelerin kappaleessa ”Psycho Joe” (1997), ja NOFX:n kappaleessa ”Eddie, Bruce and Paul” (2009). Ruotsalainen power metal -yhtye Sabaton on viitannut yhtyeeseen kappaleissaan ”Metal Machine”, ”Metal Crue”, ja ”Metal Ripper”.
Iron Maidenin musiikkia on mukana monissa videopeleissä. Yhtyeen musiikkia on kuultavissa muun muassa videopelien Carmageddon 2, Grand Theft Auto: Vice City, Grand Theft Auto: Episodes from Liberty City, Grand Theft Auto IV: The Lost and Damned, Tony Hawk’s Pro Skater 4, Tony Hawk’s Downhill Jam, SSX on Tour ja Madden NFL 10 soundtrackeilla. Lisäksi yhtyeen kappaleita on mukana monissa Guitar Hero- ja Rock Band -musiikkipeleissä.
Music Televisionin esittämän piirrosanimaation Beavis ja Butt-head hahmot kehuvat Iron Maidenia lukuisia kertoja sarjan aikana, ja yhtyeen kappale ”From Here to Eternity” on mukana sarjan jaksossa ”Take A Number”.[100] Yhtyeen musiikkia on myös kuultavissa muun muassa elokuvissa Phenomena – ilmiö ja Numeromurha.
Tyyli

Iron Maidenin musiikillinen tyyli edustaa brittiläisen heavy metalin uutta aaltoa. Yhtyettä pidetään yhtenä ensimmäisistä brittiläisistä metallimusiikkia soittaneista yhtyeistä, ja se on vaikuttanut metallimusiikin kehittymiseen merkittävästi 1980-luvun varhaisista vuosista alkaen. Iron Maidenin keskeisin lauluntekijä on basisti Steve Harris, jonka musiikillisina innoittajina ovat toimineet muun muassa Black Sabbath, Deep Purple, Led Zeppelin, Uriah Heep, Pink Floyd, Genesis, Yes, Jethro Tull, Thin Lizzy, UFO ja Wishbone Ash.[1][2] Vuonna 2010 Harris kertoi haastattelussa, että erityisesti Iron Maidenin tavaramerkiksi muodostuneet kitaraharmoniat ovat peräisin lähes yksinomaan Wishbone Ashilta, sekä Thin Lizzyltä. Harrisin mukaan Iron Maiden sai progressiivisia vaikutteita Genesikseltä ja Jethro Tullilta,[101] ja yhtyeen musiikin heavy-tyyliä inspiroivat esimerkiksi Black Sabbath, Deep Purple ja Led Zeppelin.[102] Harrisin laukkakompiksi kutsuttu omaperäinen soittotyyli on kuultavissa esimerkiksi kappaleissa ”The Trooper” ja ”Run to the Hills”.[103][104]
Yhtyeen esikoisalbumilla Iron Maiden (1980) ja sen seuraajalla Killers lauloi raspikurkkuinen ja punk-tyylinen Paul Di’Anno,[105] jonka musiikillisina innoittajina toimivat muun muassa Leslie West, Mountain ja ZZ Top.[106] Vuonna 1981 Di’Annon korvasi ”oopperatyylinen” ja ”nuotilleen oikein lauletuilla kuvioilla höystetty maaninen vibrato” Bruce Dickinson,[107] jonka myötä Iron Maidenin musiikillinen tyyli kehittyi raskaammaksi. Kun Dickinson siirtyi sooloartistiksi vuonna 1993, hänen paikkansa Iron Maidenissa täytti lauluääneltään ja -tekniikaltaan varsin erilainen Blaze Bayley. Vuodesta 1999 Iron Maidenin laulajana on toiminut jälleen Dickinson.
Yhtyeen kolmella kitaristilla, Dave Murraylla, Adrian Smithillä ja Janick Gersillä, on kullakin oma, leimaava soittotyylinsä. Dave Murrayn kitaransoitossa korostuu legato-tekniikan käyttö, jonka Murray sanoo kehittyneen osaksi hänen kitaransoittoaan luonnollisesti.[108] Murrayn keskeisin innoittaja legato-soiton harjoittamiseen oli yhdysvaltalainen kitaristi Jimi Hendrix.[109][108] Adrian Smithin musiikilliset vaikutteet puolestaan pohjautuvat blues rockiin sekä Johnny Winterin ja Pat Traversin soittotyyleihin,[110] mikä ilmenee hänen melodisessa kitaransoitossaan.[111] Vuodesta 1990 lähtien yhtyeessä soittaneen Janick Gersin, jonka inspiraatio ja esikuva on ollut muun muassa Ritchie Blackmore,[112] liikkuva ja vapaa soittotyyli perustuu pitkälti improvisaatioon. Gersin mukaan hänen improvisoiva tyylinsä on vastakohta Smithin tarkalle ja melodiselle kitaransoitolle.[113]
Vuodesta 1983 yhtyeessä soittaneen rumpali Nicko McBrainin vaikuttajina ovat toimineet muun muassa The Animals, The Shadows, The Rolling Stones ja The Beatles.[114]
Musiikillisesti Iron Maidenin tyyli on säilynyt valtaosin muuttumattomana läpi yhtyeen uran. Tästä huolimatta yhtye on tuonut musiikkiinsa ajoittain myös uusia elementtejä. Esimerkiksi albumilla Somewhere in Time (1986) basisti Steve Harris sekä kitaristit Dave Murray ja Adrian Smith käyttivät syntetisaattoreita, ja Seventh Son of a Seventh Son (1988) oli ensimmäinen kosketinsoitinosuuksia sisältänyt Iron Maiden -albumi. Albumien aikana yhtyeen musiikkia pidettiin Yhdysvalloissa syntetisaattoreilla ”höystettynä” ja ”popmaisena” verrattuna suosionsa huipulla olleeseen thrash metaliin.[115] 1990-luvun alussa Iron Maiden pyrki albumeillaan No Prayer for the Dying (1990) ja Fear of the Dark (1992) palaamaan takaisin varhaisen tuotantonsa riisuttuun ja raaempaan musiikilliseen tyyliin. Esimerkiksi AllMusic on pitänyt yhtyeen varhaista tyyliä punk-vaikutteisena, mutta Steve Harris on lukuisia kertoja kieltänyt väitteen punk-vaikutteista.[105] Tulkinta Iron Maidenin punk-juurista on pitkälti seurausta laulaja Paul Di’Annon punk-tyylisestä esiintymisestä ja laulutyylistä.[105] Yhtyeen viimeisimmissä levytyksissä on ollut yhä enemmän läsnä progressiivisia vaikutteita, joita yhtye hyödynsi ensimmäisen kerran jo Seventh Son of a Seventh Sonilla.
Eddie the Head

Iron Maiden henkilöityy hyvin vahvasti maskottiinsa Eddie the Headiin. Hahmon taiteellinen luoja on brittiläinen taiteilija Derek Riggs.[116] Riggs oli piirtänyt Eddien hahmon alun perin portfoliotyötään varten aikomuksenaan antaa hahmo jonkin levy-yhtiön käytettäväksi punk-albumin kansikuvaan, mutta lopulta Eddie päätyi Iron Maidenin käyttöön.[117] Riggs ikuisti Eddien ensimmäisen kerran vuoden 1980 singlen ”Running Free” kansikuvaan, ja ensimmäisen kerran hahmon kasvonpiirteet paljastuivat yhtyeen esikoisalbumin Iron Maiden kansikuvassa.
Eddie on esiintynyt Iron Maidenin jokaisen levytyksen kansikuvassa, lukuun ottamatta vuonna 2005 Yhdysvalloissa julkaistua kokoelma-albumia The Essential Iron Maiden[118] sekä vuoden 1992 singlejä ”From Here to Eternity” ja ”Wasting Love”. Kansikuvitusten ohella hahmo esiintyy yhtyeen lähes kaikissa yhtyeen oheistuotteissa. Derek Riggs on tehnyt yhtyeelle hahmosta satoja eri versioita,[116] ja hän on tuottoisin Iron Maidenin käyttämistä Eddien ikuistaneista taiteilijoista. Riggsin kyllästyttyä hahmon jatkuvaan piirtämiseen yhtye alkoi tehdä yhteistyötä myös muiden taiteilijoiden kanssa,[117] ja vuosien saatossa omia versioitaan Eddiestä ovat yhtyeelle tehneet muun muassa Melvyn Grant,[117] Hugh Syme,[117] Steve Stone,[117] David Patchett[117] ja Timothy Bradstreet.[117]
Eddie on myös merkittävässä osassa Iron Maidenin konserteissa, sillä Eddien mekaanisesti ohjattava versio saapuu lavalle yhtyeen jokaisessa konsertissa. Eddie on myös pelattavana hahmona Synthetic Dimensionsin vuonna 1999 julkaisemassa tietokonepelissä Ed Hunter ja mobiilipelissä Iron Maiden: Legacy of the Beast. Eddie on myös mahdollista saada pelattavaksi hahmoksi videopelissä Tony Hawk’s Pro Skater 4.[119]
Ed Force One
Ed Force One on Iron Maidenin rahti- ja matkustajakoneeksi räätälöity lentokone, joka on kuljettanut Iron Maidenin konserttikalustoa, orkesteria ja henkilökuntaa vuonna 2008 alkaneesta "Somewhere Back in Time World Tour" -kiertueesta lähtien. Ensimmäisillä kiertueilla kone merkiltään ja malliltaan Boeing 757, mutta se vaihdettiin The Book Of Souls -kiertuetta varten isompaan[120] Boeing 747 -lentokoneeseen. Ed Force Onen kapteenina toimii laulaja Bruce Dickinson.[121]
Iron Maiden Fanclubin jäsenille järjestettiin kilpailu koneen nimeämisestä. Voittanut ehdotus "Ed Force One" viittaa Yhdysvaltain presidentin Air Force One -koneeseen ja Ed-sana luonnollisesti Iron Maidenin maskottiin, Eddieen.[122]

Logo Eddie Boeing 747
Ed Force One airport Düsseldorf (DUS)
Ed Force One Cockpit

Diskografia

Studioalbumit

Jäsenet

Nykyinen kokoonpano
Bruce Dickinson – laulu (1981–1993, 1999–)
Steve Harris – basso, taustalaulu (1975–)
Dave Murray – soolo- ja rytmikitara (1976, 1977–)
Adrian Smith – soolo- ja rytmikitara, taustalaulu (1980–1990, 1999–)
Janick Gers – soolo- ja rytmikitara (1990–)
Nicko McBrain – rummut (1983–)
Esiintymiset Suomessa

Alla listattuna esiintymispaikka ja -aika sekä kiertue, jonka aikana yhtye vieraili Suomessa.

Kuusrock, Oulu (19. heinäkuuta 1980, Iron Maiden Tour)
Helsingin jäähalli, Helsinki (1. kesäkuuta 1983, World Piece Tour)
Helsingin jäähalli (5. marraskuuta 1984, World Slavery Tour)
Helsingin jäähalli (12. marraskuuta 1986, Somewhere on Tour)
Helsingin jäähalli (3. lokakuuta 1988, Seventh Tour of a Seventh Tour)
Helsingin jäähalli (12. marraskuuta 1990, No Prayer on the Road)
Helsingin jäähalli (27. elokuuta 1992, Fear of the Dark Tour)
Kulttuuritalo, Helsinki (27. lokakuuta 1995, The X Factour)
Nummirock, Kauhajoki (22. kesäkuuta 1996, The X Factour)
Helsingin jäähalli (23. syyskuuta 1998, Virtual XI Tour)
Helsingin jäähalli (15. syyskuuta 1999, The Ed Hunter Tour)
Ruisrock, Turku (30. kesäkuuta 2000, Brave New World Tour)
Hartwall Areena, Helsinki (30. kesäkuuta 2003, Give Me Ed... 'Til I'm Dead Tour)
Hartwall Areena, Helsinki (21. joulukuuta 2003, Dance of Death World Tour)

Hartwall Areena, Helsinki (6. heinäkuuta 2005, Eddie Rips Up World Tour)
Hartwall Areena, Helsinki (7. heinäkuuta 2005, Eddie Rips Up World Tour)
Tampereen jäähalli, Tampere (12. marraskuuta 2006, A Matter of Life and Death Tour)
Hartwall Areena, Helsinki (14. marraskuuta 2006, A Matter of Life and Death Tour)
Hartwall Areena, Helsinki (15. marraskuuta 2006, A Matter of Life and Death Tour)
Olympiastadion, Helsinki (18. heinäkuuta 2008, Somewhere Back in Time World Tour)
Ratinan stadion, Tampere (19. heinäkuuta 2008, Somewhere Back in Time World Tour)
Sonisphere, Pori (8. elokuuta 2010, The Final Frontier World Tour)
Olympiastadion, Helsinki (8. heinäkuuta 2011, The Final Frontier World Tour)
Olympiastadion, Helsinki (20. heinäkuuta 2013, Maiden England World Tour)
Kantolan tapahtumapuisto, Hämeenlinna (29. kesäkuuta 2016, The Book of Souls World Tour)
Hartwall Areena, Helsinki (28. toukokuuta 2018, Legacy of the Beast World Tour)
Hartwall Areena, Helsinki (29. toukokuuta 2018, Legacy of the Beast World Tour)
Katso myös
Eddie the Head
Luettelo Iron Maidenin kappaleista
Luettelo Iron Maidenin bootlegeistä
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Wall, Mick| title = Iron Maiden – Run to the Hills| publisher = Johnny Kniga| year = 2004| id = ISBN 978-951-0-29114-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Daniels, Neil| title = Iron Maiden – Koko ura| publisher = Minerva Kustannus| year = 2012| id = ISBN 978-952-492-654-6}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Wall, Mick| title = Iron Maiden – Run to the Hills| publisher = Johnny Kniga, WSOY| year = 2004| id = ISBN 978-951-0-29114-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Stenning, Paul| title = Iron Maiden: 30 Years of the Beast – The Complete Unauthorised Biography| publisher = Chrome Dreams| year = 2006| id = ISBN 1-84240-361-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Halfin, Ross| title = Iron Maiden – Kuvat| publisher = Johnny Kniga, WSOY| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-33090-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kallio, Janne| title = Rautaneito - Ilmestykset 1980-85| publisher = Brigatti Oy| year = 2008| id = ISBN 9789529248070}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
, suomalainen fanisivusto
, paljon asiaa Maidenin musiikista Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 KaaosZine.

Luokka:Brittiläiset metalliyhtyeet
Luokka:NWOBHM-yhtyeet
Luokka:1980-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:2000-vuosikymmenen yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta esiintyjää Nummirockissa esiintyy vuosittain?


Rantaviivaparadoksi on rantaviivojen pituutta koskeva epäintuitiivinen havainto, jonka mukaan rantaviivalla ei ole yksikäsitteistä mitattavissa olevaa pituutta: pituus riippuu mittaustarkkuudesta. Rantaviivaparadoksin havaitsi Lewis Fry Richardson. Benoît Mandelbrot kuvaili paradoksia artikkelissaan "How Long Is the Coast of Britain? Statistical Self-Similarity and Fractional Dimension".
Rantaviiva mitataan mittaamalla kahden pisteen välinen matka, josta jatketaan seuraavaan pisteeseen. Rantaviivan tarkka pituus riippuu siis mittauspisteiden ja mittaustarkkuuden valinnasta: jos rantaviivaa mitataan kilometrin pituisella "mittakepillä", joudutaan ohittamaan pienet mutkat, ja jos mitataan metrin pituisella mittakepillä, joudutaan ohittamaan pienien kivien aiheuttamat mutkat. Mitä tarkemmin rantaviivaa mitataan, sitä pienempiä mutkia pitää ottaa huomioon. Kolmioepäyhtälön nojalla kahden pisteen välisen janan korvaaminen murtoviivalla voi vain kasvattaa kokonaispituutta. Siten rantaviivan pituuskin yleensä kasvaa mittaustarkkuuden kasvaessa.
Usein sanotaan, että rantaviiva on fraktaali, ja että tarkkuuden kasvaessa pituus kasvaa rajatta eli äärettömiin[1]. Todellisen rantaviivan mittaamisessa tulee kuitenkin vastaan aineen koostuminen atomeista; rantaviivan mittaaminen tätä pienemmässä mittakaavassa ei ole mielekästä.[2][3]
Suomessa
Suomessa rantaviivan pituudet lasketaan Ympäristökeskuksen ilmoittamissa tiedoissa Maanmittauslaitoksen peruskartasta ja maastotietokartasta. Niiden mittakaavat vaihtelevat siten että yleensä se on 1:20000, Lapissa kuitenkin 1:50000. Eri karttoja laskien Suomessa järvien rantaviivan pituus voi olla 171505,38 kilometriä tai 180988,98 kilometriä. Ilmoitettuun pituuteen vaikuttaa sekin, onko siihen laskettu mukaan saarten rantaviiva.[4]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Fyysinen maantiede
Luokka:Maanmittaus
Luokka:Fraktaalit
Luokka:Paradoksit


Renessanssi (, 'uudelleensyntyminen' < , sanasta rinascere 'syntyä uudelleen') oli taide-, kulttuuri- ja aatehistoriallinen murros siirryttäessä keskiajalta uuteen aikaan. Kyse on pääosin 1400-luvun (italiaksi millequattrocento) alussa kulttuurissa tapahtuneista muutoksista, jotka ilmenivät muun muassa kuvataiteissa, kirjallisuudessa, musiikissa, tieteissä ja renessanssifilosofiassa. Näillä muutoksilla oli maailmanlaajuinen merkitys.
Riippuen siitä, tarkastellaanko ilmiötä taide-, kulttuuri- tai aatehistorian kannalta, renessanssi voi siis tarkoittaa:
Tyylikautta taiteissa 1300-luvulta 1500-luvulle Italiassa ja muualla Euroopassa.
Kulttuurin muutosta, joka tapahtui siirryttäessä keskiajalta uuteen aikaan.
Samanaikaisesti tapahtunutta asenteiden ja ajattelutavan muutosta.
Renessanssi-käsitteen täsmällinen määrittely ja rajanveto humanismiin on hankalaa. Joskus ilmaisua renessanssi käytetään myös puhtaasti ajanjakson ilmaisuna, samamerkityksisenä uuden ajan alulle. Varhaisrenessanssin katsotaan tavallisesti alkaneen jo 1300-luvulla Italian kaupunkivaltioissa ja levinneen muualle Eurooppaan 1500-luvun tietämillä. Skandinavian se saavutti vasta paljon myöhemmin.
Nimityksen alkuperä
Italialainen Giorgio Vasari, taidemaalari ja arkkitehti, joka tunnetaan myös taidehistorioitsijana ja taidekriitikkona, julkaisi sanan rinascita kirjassaan Taiteilijaelämäkertoja (Vite eli Vite de' più eccellenti architetti, pittori, et scultori Italiani 1550–1556).[1] Tämä taiteiden uudelleensyntymää tarkoittava sana oli tosin ollut jo tiedossa Leon Battista Albertin ajoilta. Käsite yleistyi länsieurooppalaiseen kielenkäyttöön kuitenkin vasta 1800-luvulla. Ranskankielistä sanaa renaissance alkoivat käyttää ranskalainen Jules Michelet 1820- ja 1830-luvuilla (käännöksenä italiankieliselle sanalle rinascimento) ja myöhemmin sveitsiläinen Jacob Burckhardt 1860-luvulla ilmaisuna, joka sananmukaisesti tarkoittaa uudelleensyntymistä.
Antiikin ihailu
Renessanssin ajattelulle on tyypillistä antiikin arvojen ja sekä kirjallisuutta että kuvataiteita koskevien kauneuskäsitysten ihailu, mutta kuitenkin uudelle ajalle tyypillisen suodattimen läpi katsottuna. Humanistit kertoivat löytäneensä uudelleen keskiajalla unohduksissa olleita antiikin kirjailijoita ja filosofeja, ja käännättäneensä jo kadonneeksi luultuja tekstejä paitsi arabeilta, jotka olivat kääntäneet keskiajalla kreikkalaisia teoksia arabiaksi, myös suoraan nyt länteen tuoduista kreikankielisistä käsikirjoituksista. Myöhemmin on löytynyt myös keskiajalla tehtyjä käännöksiä suoraan kreikasta latinaan, mutta humanistit halusivat vähätellä niiden merkitystä.[2]
Bysantin valtakunnan loppuvuosikymmenien aikana ja erityisesti Konstantinopolin osmanivalloituksen (1453) jälkeen länteen oli saapunut kreikantaitoisia oppineita, mikä laajensi myös humanistien kielitaitoa. Kirjoitetun tekstin ja uusien aatteiden leviämiseen vaikuttivat huomattavasti Gutenbergin kehittämät kirjapainotaitoon liittyvät parannukset, kuten irtokirjasimet.
Kapitalismin kehto
Renessanssiin voidaan liittää myös muita kuin tarkkaan ottaen kulttuurisia ilmiöitä. Italialaisissa kaupunkivaltioissa kehittyi renessanssin aikana myös orastava varhaiskapitalismi. Katolinen kirkko oli keskiajalla suhtautunut voitontavoitteluun suhteellisen nuivasti, ja koronkiskonta toiselta kristityltä katsottiin synniksi. Aktiiviseen voitontavoitteluun siirryttäessä tuotto oli suuri ja italialaiset kauppakaupungit saavuttivatkin taloudellisen kukoistuksen renessanssin aikana. Renessanssi nivoutuu keskeisesti ns. uuteen aikaan, joka toi mukanaan yhteiskunnallisena muutoksena keskitetyt valtiot entisten feodaalivaltioiden tilalle.
Monta renessanssia
Keskiajan historian tutkijat ovat korostaneet klassisen humanismin ja renessanssien olevan toistuvia kulttuuri-ilmiöitä myös keskiajan kuluessa. Laajimmin hyväksytyksi ovat tulleet ajatus niin sanotusta karolingisesta renessanssista sekä Charles Homer Haskinsin väite niin sanotusta 1100-luvun renessanssista. Näille molemmille ajanjaksoille leimallista oli entistä voimakkaampi kiinnostus klassista, erityisesti latinankielistä kirjallisuutta kohtaan.
Ilmaisua renessanssi käytetään nykyään myös laajemmassa merkityksessä, jolloin lähes mikä tahansa uusi kulttuuri-ilmiö tai -tyyli voi kokea renessanssin, siis uudelleensyntymän ja uudelleen muotiin tulon. Esimerkiksi The Harlem Renaissance (Harlemin renessanssi) tarkoittaa aikaisemmin nimityksellä The New Negro Movement (Uusi mustien liike) kutsuttua 1900-luvun alussa ja varsinkin 1920-luvulla esiintynyttä afrikkalaisamerikkalaista kirjallisuutta, taidetta, musiikkia, tanssia ja yhteiskuntakritiikkiä, joka alkoi kukoistaa New Yorkin Harlemin kaupunginosassa.
Synnyn syitä
Miksi esimerkiksi Italian Firenzessä syntyi renessanssi? Selvää syytä renessanssin syntyyn ei ole saatu selville. Eräs vanhimpia selityksiä on, että Medici-suvun antama tuki, erityisesti Lorenzo de’ Medicin aikana, olisi luonut pohjan taide-elämän kehittymiselle. Tämä vuorostaan johti renessanssiin. Renessanssin alku voidaan kuitenkin ajoittaa jo vuosiin 1410–1420, aikaan ennen Medicien valtaan nousua.
Suurmiesteorian mukaan Donatello, Brunelleschi ja Michelangelo olivat neroja, jotka omalla panoksellaan aikaansaivat renessanssin. Tämä on kehäpäätelmä, joka ei pysty selittämään niitä olosuhteita, joissa näiden kolmen neron vaikutus saattoi toteutua. Yksilöteorian kehittyminen on samankaltainen väite kuin edellä. Sen mukaan väitetään, että tapahtui muutos keskiajan kollektiivisesta neutraaliudesta renessanssin yksinäiseen neroon.
Renessanssin syntyyn on katsottu olevan syynä myös muun muassa Bysantista Italiaan saapuneet pakolaiset, jotka toivat mukanaan antiikin kreikkalaisia mestariteoksia ja herättivät uudelleen kiinnostuksen antiikin tieteisiin ja taiteisiin. Bysantissa antiikin kulttuuri oli elänyt yli koko keskiajan, ja siellä kolme perintöä – kreikkalainen, roomalainen ja kristillinen – olivat kaikki nivoutuneet toisiinsa.
Mustan surman teorian mukaan arvioidaan, että Euroopan väestöstä kuoli 1300-luvulla noin 70 miljoonasta noin 20 miljoonaa. Rutto ei valinnut kohteensa säätyä, ikää tai varallisuutta, eikä kristinuskon mukaan siltä voinut suojautua maksamalla aneita, tunnustamalla syntejään tai muullakaan tavalla. Tämän teorian mukaan juuri musta surma aiheutti kristillisen maailmankuvan säröilemisen, mikä johti taas siihen, että tämänpuoleista elämää ajateltiin enemmän kuin kuoleman jälkeistä. Tämä seikka yhdessä Gutenbergin kirjapainon (1450-luvulla) ja kreikkalais-roomalaisten humanististen filosofioiden laaja leviäminen loivat sen älyllisen ilmaston, joka edisti humanismin ilmestymistä sekä kiinnostusta ihmistä itseään kohtaan.
Renessanssiajan merkittäviä henkilöitä

Dante Alighieri
Giovanni Boccaccio
Sandro Botticelli
Niccolò Machiavelli
Michelangelo
Paracelsus
Francesco Petrarca
François Rabelais
William Shakespeare
Leonardo da Vinci
Galileo Galilei
Erasmus Rotterdamilainen
Johannes Gutenberg
Martti Luther
Katso myös

1100-luvun renessanssi
Humanismi
Italian historia
Kiinan renessanssi
Islamin kulta-aika
Renessanssifilosofia
Renessanssin musiikki
Renessanssin taide
Lähteet
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Burckhardt, Jacob| title = Italian renessanssin sivistys| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1999| version = (Die Kultur der Renaissance in Italien, 1860.) Suomentanut A. A. Koskenjaakko (1. painos 1956.) 2. painos: Laatukirja| id = ISBN 951-0-23524-5}}
Hauser, Arnold: The Social History of Art 2: Renaissance, Manierism, Baroque. Routledge & Kegan Paul, 1977 [1951].
Citation error, replace with{{cite book| author = Stier, Richard| title = The Unrepentant Renaissance: From Petrarch to Shakespeare to Milton| location = Chicago| publisher = The University of Chicago Press| year = 2011| isbn = 978-0-226-77751-1}}
Vasari, Giorgio: Taiteilijaelämäkertoja Giottosta Michelangeloon. Suomentanut Pia Mänttäri. Kustannusosakeyhtiö Taide, Helsinki 1994.
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Dracula on irlantilaisen kirjailijan Bram Stokerin luoma vampyyrihahmo. Ensimmäisen kerran Dracula esiintyy Stokerin vuonna 1897 julkaistussa romaanissa Dracula, ja hahmoa on sen jälkeen käytetty hyvin useasti etenkin elokuvissa.
Dracula on kreivi, jonka koti on transilvanialainen linna. Hän elää ihmisverellä, jota hän imee uhreistaan. Hän on kuolematon, ellei häntä surmata lyömällä seivästä sydämen läpi, hän on hyvin vahva, ja hän voi muuttaa muotoaan. Draculan kuva ei näy peilissä, eikä hän luo varjoa. Hänellä on myös joitain heikkouksia: hän ei esimerkiksi kestä päivänvaloa, joka on koitunut hänen kuolemakseen vuoden 1922 ensimmäisestä Dracula-filmatisoinnista alkaen. Alkuperäiseltä luonteeltaan Dracula on säälimätön ja tunteeton, mutta uudemmat sovitukset ovat tehneet hänestä aiempaa inhimillisemmän.
Draculan hahmo perustuu aiempaan hirviö- ja vampyyrikirjallisuuteen, ja se sai nimensä ja innoitusta 1400-luvulla eläneestä Valakian ruhtinas Vlad Seivästäjästä, joka tunnettiin myös nimellä Vlad Dracula.
Ensiesiintyminen Bram Stokerin romaanissa

Draculan hahmon loi irlantilainen Bram Stoker vuonna 1897 julkaistussa kauhuromaanissaan Dracula. Romaanin nimihenkilö on kuolematon transilvanialainen vampyyri, joka väijyy viattomia uhreja imeäkseen heistä verta. Romaani on kirjoitettu sen päähenkilöiden päiväkirjamerkintöjen muodossa. Stokerin romaanista tuli kokonaisen kirjallisuus- ja elokuvagenren perusteos.[1]
Stoker hyödynsi romaaniinsa useita lähteitä ja teki paljon taustatyötä. Hän luki kirjoja ihmissusista, hirviöistä, mesmerismistä ja paholaisista sekä teki muistioita erilaisista asioista, kuten päänseudun vammoista. Hän tunsi myös aiempaa vampyyrifiktiota ja otti siitä vaikutteita.[2] Stokerin arvellaan ottaneen hahmoon innoitusta myös 1400-luvulla eläneeltä Valakian ruhtinas Vlad Seivästäjästä, joka seivästytti tuhansia ihmisiä ja tunnettiin liikanimellä Dracula.[1][3] Draculan nimen ja muutaman ruhtinas Vlad III:een liittyvän historiallisen faktan Stoker löysi William Wilkinsonin vuonna 1820 julkaistusta kirjasta, joka käsitteli Valakiaa ja Moldovaa. Päähenkilönsä ulkoiset piirteet hän otti Sabine Baring-Gouldin ihmissusia käsittelevästä kirjasta, goottilaisen fiktion rikolliskuvauksista ja aiemmasta vampyyrifiktiosta.[4]
Wilkinsonin kirjan alaviitteessä kuvailtiin Dracula-nimen merkitystä: ”Dracula tarkoittaa valakian kielellä paholaista. Valakialaisilla oli silloin tapana antaa tämä sukunimi kenelle tahansa ihmiselle, joka herätti huomiota joko rohkeudellaan, julmilla teoillaan tai viekkaudellaan.”[5]
Piirteet ja kyvyt
Stokerin Dracula on romaanissa tarkkaan kuvattu. Dracula on pitkä, laiha ja kalpea. Hänellä on ohut kotkannenä ja kaarevat sieraimet. Hänen hiuksensa ovat tuuheat, ohimoita lukuun ottamatta. Hänellä on punaiset silmät ja valtavat, melkein yhteenkasvaneet kulmakarvat. Hänen suunsa on jäykkä ja julma, huulensa punertavat ja hampaansa terävät ja huulten päälle työntyvät. Hänen korvansa ovat hyvin teräväkärkiset ja kalpeat. Draculan kädet ovat karheat ja leveät, sormet lyhyet ja paksut, kämmenet karvaiset ja kynnet pitkät ja terävät. Draculan hengitys haisee pahalta. Hän puhuu erinomaista englantia, mutta erikoisella korostuksella. Hän pukeutuu kokonaan mustaan.[6]
Luonteeltaan Stokerin Dracula on yksiselitteisen paha: viattomia uhreja saalistava mutta uhreihinsa hypnoottisesti vetoava hirviö, jolla ei ole lainkaan sydäntä tai omaatuntoa. Stoker ei kerro tarkasti sitä, miten Draculasta tuli vampyyri, mutta hänen kerrotaan oppineen yliluonnolliset voimansa Scholomancen koulussa. Dracula on potentiaalisesti kuolematon, hän elää ihmisten verellä, ja hänellä on 20 miehen voimat. Hän voi muuttaa muotoaan sudeksi tai lepakoksi, ja hän voi ilmestyä sumuna tai pölynä. Hänen kuvansa ei näy peilissä, eikä hän luo varjoa. Draculan uhrit voivat muuttua itsekin vampyyreiksi, ja hän pystyy muuttamaan vainajia käskyläisikseen ja ennustamaan näiden avulla. Dracula kykenee hallitsemaan luonnonvoimia sekä kommunikoimaan eläinten kanssa ja komentamaan niitä.[7]
Draculan heikkous on päivänvalo. Stokerin romaanissa päivänvalo heikentää Draculaa, mutta hän pystyy kuitenkin liikkumaan päivisinkin ulkona. Draculan pitää nukkua oman maansa mullassa. Hän kykenee ylittämään virtaavan veden vain vuoroveden vaihtuessa ja astumaan taloon sisälle vain kutsuttuna. Hänet voidaan torjua valkosipulin sekä pyhien symbolien, kuten ristin, krusifiksin ja vihkiveden avulla. Dracula voidaan tuhota ja tappaa lyömällä seiväs hänen sydämensä läpi ja leikkaamalla hänen päänsä irti.[8]
Draculan hahmo on kehittynyt Stokerin romaanin jälkeen elokuvien ja kirjojen pohjalta eri tavoin. Elokuvat ovat tuoneet alun perin säälimättömään ja tunteettomaan hahmoon inhimillisyyttä ja monipuolisuutta. Aikojen kuluessa Draculan ja häntä aluksi vain vähän innoittaneen Vlad III:n yhteys on myös vahvistunut, mikä on antanut Draculalle juuret ja menneisyyden.[9]
Elokuva Nosferatu (1922) esitteli ensimmäisenä tavan, jossa vampyyri voidaan tuhota auringovalolla; tämä on nykyisin yleinen juoniaihe Dracula-fiktiossa.[10] Draculan käyttämä korkeakauluksinen viitta otettiin ensimmäisenä käyttöön lontoolaisissa 1920-luvun teatterisovituksissa.[11] Jo varhaisten teatteri- ja elokuvaversioiden myötä Dracula alkoi muuttua hirviöstä tyylikkääksi ja vietteleväksi herrasmieheksi.[12] Unkarilaissyntyisen näyttelijän Bela Lugosin dramaattinen ja eroottinen tapa esittää Draculaa vaikutti hänen jälkeensäkin hahmoa esittäneisiin.[13] Christopher Leen seitsemässä Dracula-elokuvassa hahmo sai jälleen hirviömäistä ja uhkaavaa luonnetta.[14]
Dracula populaarikulttuurissa

Elokuvat
Dracula on filmatuin kauhuhahmo ja Sherlock Holmesin jälkeen elokuvissa useimmin esiintynyt fiktiivinen hahmo. Dracula-hahmo on esiintynyt vuoteen 2015 mennessä yli 400 elokuvassa tai televisiosarjassa.[15]
Ensimmäinen elokuvasovitus Drakula tehtiin Neuvostoliitossa vuonna 1920, mutta yhtään kopiota elokuvasta ei ole säilynyt.[16] Koko elokuvan olemassaolokaan ei ole varmaa. Myös seuraavana vuonna Unkarissa tehty Drakula halála ('Drakulan kuolema') on hävinnyt, mutta sen juoni on säilynyt siitä tehdyssä kirjassa. Elokuva ei ole Stokerin Draculan suora filmatisointi, vaikka sillä onkin romaanin kanssa selkeitä yhteyksiä.[17]
Ensimmäinen varsinainen Dracula-filmatisointi on saksalainen F. W. Murnaun mykkäelokuva Nosferatu (1922). Elokuvan tarina seuraa Stokerin kirjan juonta, ja ainoastaan nimet on vaihdettu. Koska Murnau teki elokuvan ilman Stokerin lesken lupaa, elokuvan kaikki kopiot tuomittiin hävitettäväksi. Joitain kopioita kuitenkin säilyi, ja elokuvaa pidetään nykyään kauhuelokuvan klassikkona.[18]
Tod Browningin ohjaama Dracula – vanha vampyyri (1931) oli ensimmäinen virallinen Dracula-filmatisointi. Sen pääosassa oli Bela Lugosi, ja elokuvasta tuli suurmenestys. Christopher Lee esitti Draculaa vuodesta 1958 alkaen kahdeksassa eri elokuvassa, joista brittiläisen Hammer Film Productions -yhtiön tuottamia oli seitsemän.[19]
1970-luvulla Draculaa esittivät esimerkiksi Jack Palance (1973), Louis Jourdan (1973) ja Frank Langella (1979). Francis Ford Coppolan ohjaama Bram Stokerin Dracula (1992) yhdistää Draculan ja Vlad Seivästäjän ja noudattelee loppupuolellaan Stokerin romaanin juonta. Draculaa elokuvassa esittää Gary Oldman.[20] Coppolan elokuva on toistaiseksi viimeinen kaupallisesti ja kriittisesti menestynyt Dracula-filmatisointi. Vuonna 2004 julkaistu Van Helsing tosin menestyi myös hyvin.[21]
Tunnetuimpia Dracula-aiheisia komedioita ovat Rakkautta ensi puraisulla (1979) ja Mel Brooksin Dracula – verevä vainaja (1995).[22]
Kirjat, sarjakuvat ja pelit
Dracula on esiintynyt lukuisissa kirjoissa, sarjakuvissa ja peleissä. Kim Newmanin kirjasarja Anno Dracula (1992–2013) tarjoaa Stokerin kirjalle vaihtoehtoisen lopun. Fred Saberhagenin kirjasarja vuosilta 1975–2002 samastaa kreivi Draculan ja Vlad Seivästäjän. Draculasta ovat kirjoittaneet myös esimerkiksi Dan Simmons (Yön lapset, 1992) ja Elizabeth Kostova (Historiantutkija, 2005). Jatko-osia Stokerin romaanille ovat kirjoittaneet esimerkiksi Freda Warrington (Dracula the Undead, 1997) sekä Ian Holt ja Dacre Stoker (Dracula the Un-dead, 2009).[23] Romaanin henkilön Mina Harkerin ja Draculan suhteen näkökulmasta on myös kirjoitettu useita kirjoja. Dracula on esiintynyt lisäksi lastenkirjoissa, kuten Martin Waddellin Little Dracula -sarjassa (1986–).[24]
Dracula-aiheisista sarjakuvista tunnetuimpia ovat Marvelin Tomb of Dracula (1972–1979) ja Dracula Lives! (1970-luvun puolivälissä). Marvelin sarjakuvissa erityisesti Draculan historiaa kuvataan yksityiskohtaisesti.[25] Sarjakuvien Dracula-kuva muistuttaa kirjallisuuden ja elokuvien Dracula-kuvaa hahmon paha/inhimillinen-kaksijakoisuuden suhteen.[26]
Kreivi Dracula on myös suosittu lauta-, rooli- ja tietokonepelien hahmo. Tietokonepeleistä tunnetuimpia on Konami-yhtiön Castlevania-pelisarja (1986–), johon kuuluu jo yli 40 eri peliä. Myös esimerkiksi Coppolan 1992 ilmestyneen elokuvan pohjalta tehtiin videopelit, ja vuonna 2000 ilmestynyt peli Dracula: Resurrection sai neljä jatko-osaa.[27]
Dracula-turismi

Draculaa hyödynnetään matkailuvetonaulana hänen tarinaansa liittyvissä paikoissa Britanniassa ja Romaniassa. Whitbyn kaupungissa Englannissa järjestetään Dracula-aiheisia kävelykierroksia ja goottiaiheinen fanitapaaminen kaksi kertaa vuodessa. Jotkut Dracula-turistit vierailevat myös Lontoossa, vaikka kaupunki ei olekaan romaanissa yhtä tärkeässä osassa kuin Whitby. Romaniassa Dracula-turismiin yhdistyy Vlad Seivästäjä -aiheinen matkailu. Suosittu Dracula-kohde Romaniassa on Branin linna, koska se muistuttaa Stokerin kuvaamaa linnaa ja sijaitsee oikeassa paikassa.[28] Dracula-turismi on nykyisin tärkeä osa Romanian matkailuelinkeinoa. Siihen on kuitenkin suhtauduttu maassa ristiriitaisesti, sillä sen on pelätty vaarantavan Romanian kulttuurin ja imagon, eivätkä kaikki pidä maan kansallissankari Vladin yhdistämisestä vampyyrihirviöön.[29]
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Hovi, Tuomas| title = Vlad Seivästäjä ja vampyyrikreivi Dracula| location = Helsinki| publisher = Suomen Kirjallisuuden Seura| year = 2015| version = Kirjokansi, 71| isbn = 978-952-222-577-1| id = ISSN}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Stoker, Bram| title = Kammoittava kreivi| location = Hämeenlinna| publisher = Otava| year = 1952| version = (Dracula, 1897.) Suom. Risto Kalliomaa}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Stoker, Bram| title = Dracula| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1977 (2. painos 1992)| version = (Dracula, 1897.) Suom. Jarkko Laine| id = ISBN 951-1-04405-2}}
Aiheesta muualla
McMillan, Eric:  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit