Fysikalismi on materialistinen ontologinen käsitys, jonka mukaan kaikki olemassa oleva on fysikaalista tai päältää fysikaalista. Sen mukaan todellisuus koostuu pohjimmiltaan aineesta ja energiasta, ja olioilla on vain fysikaalisia ominaisuuksia, kuten aika-avaruudellinen sijainti, massa, koko, muoto, sähkövaraus ja niin edelleen.[1][2] Koska fysikalismin mukaan vain fysikaalisia asioita on olemassa, fysikalismi on eräs monismin muoto.
Nykyfilosofiassa fysikalismi liitetään usein erityisesti mielenfilosofiaan ja sen mieli–ruumis-ongelmaan. Tällöin fysikalismi on näkemys, jonka mukaan mieli on fysikaalinen – eli kaikki mieleen liitetyt asiat liittyvät oikeammin aivoihin.
Yleistä
Fysikalismi on alun perin Wienin piirin ajattelijoiden Otto Neurathin ja Rudolf Carnapin oppi, jonka mukaan kaikki mielekkäät väitteet voidaan kääntää fysikaalisella kielellä esitetyiksi väitteiksi. Termin ”fysikalismi” kehitti Neurath. Fysikalismi oli fenomenalismia eli havaittaviin ilmiöihin perustuvaa todellisuuskäsitystä vastustava reduktionistinen eli palauttava oppi.[3] Sana ”materialismi” käsitetään nykyään usein sanan ”fysikalismi” synonyymiksi, vaikka Wienin piirin alkuperäinen fysikalismi ei ollut niinkään ontologinen kuin tietoteoreettinen tai kielifilosofinen näkemys.[2]
Myöhemmin fysikalismilla on tarkoitettu erilaisia materialistisia ontologioita, jotka eivät välttämättä sitoudu reduktionismiin.[3] Fysikalismista puhutaan esimerkiksi käsityksenä, jonka mukaan varsinaisesti ovat olemassa vain fysiikan keinoin havaittavat ja niiden kaltaiset asiat. Näiden katsotaan muodostavan ainoan perustan todellisuutta koskevalle tiedolle.[4] ”Fysikalismi” ja ”materialismi” ovat termeinä suurelta osin yhteneviä.[2][5] Termiä ”fysikalismi” käytetään ”materialismin” sijasta toisaalta siksi, että perinteinen materialismi on usein nähty liian rajoittavana muun muassa aineen käsitteensä vuoksi, ja toisaalta siksi, että termi korostaa yhteyttä fysiikkaan ja fysikaalisiin luonnontieteisiin.[2]
Filosofi Willard Van Orman Quine on kuvannut haastattelussa omaa ajatteluaan seuraavasti:

Näin fysikalismikin sallii poikkeuksen abstraktien entiteettien, kuten lukujen, joukkojen ja väittämien olemassaolon suhteen.[1]
Supervenienssi

Supervenienssi eli päältävyys on keskeinen fysikalismiin liittyvä käsite. Sen avulla kuvataan suhdetta fysikaalisen todellisuuden perimmäisten olioiden sekä jokapäiväisen kokemuksen ja abstraktimpien olioiden välillä. Supervenienssi voidaan nähdä tietynlaisena suhteena korkeamman tason ja alemman tason olemassaolon välillä: korkeampi taso on riippuvainen alemmasta tasosta niin, ettei korkeammalla tasolla voi tapahtua mitään muutoksia ilman alemmalla tasolla tapahtuvia muutoksia. Supervenienssistä on fysikalismin sisällä erilaisia näkemyksiä sen suhteen, missä määrin eri tasot ovat olemassa itsenäisesti suhteessa perustavimpaan alimpaan tasoon, fysikaaliseen tasoon.
Fysikalismi olettaa näin, että:
Fysikalismi on tosi mahdollisessa maailmassa m jos ja vain jos mikä tahansa maailma joka on m:n fysikaalinen kaksoiskappale on m:n kaksoiskappale simpliciter (ilman lisämääreitä).[2]
tai toisin ilmaistuna:
Mitkään kaksi mahdollista maailmaa eivät voi olla olla identtisiä fysikaalisessa mielessä, mutta erota toisistaan jossain muussa mielessä.
Supervenienssin mukaisesti henkisen ja fysikaalisen suhde on sellainen, että kaikki henkisen tason muutokset ovat kausaalisesti fysikaalisten muutosten aikaansaamia. Mielen ja ruumiin ongelman suhteen johtopäätös on siis:
Mitkään kaksi olentoa eivät voi olla identtisiä fysikaalisessa mielessä, mutta erota toisistaan henkisessä mielessä.
Supervenienssi ei kuitenkaan yksin riitä fysikalismin perustaksi. Olisi mahdollista, että henkiset tai muut ei-fysikaaliset tilat päältäisivät fysikaalista. Koska tämä mahdollistaa sen, että esimerkiksi mieli olisi fysikaaliseen nähden kontingentti ilmiö eikä kykenisi vaikuttamaan siihen, fysikalismi on yhteensopiva epifenomenalismin kanssa. Tämän vuoksi muun muassa Frank Jackson on ehdottanut fysikalismin määrittelemistä seuraavalla tavalla:
Fysikalismi on tosi mahdollisessa maailmassa m jos ja vain jos mikä tahansa maailma joka on m:n minimaalinen fysikaalinen kaksoiskappale on m:n kaksoiskappale ilman lisämääreitä.[2]
Minimaalisella fysikaalisella kaksoiskappaleella Jackson tarkoitti mahdollista maailmaa, joka on fysikaalisessa mielessä samanlainen kuin alkuperäinen maailma, mutta ei sisällä mitään muuta, erityisesti mitään epifenomenaalista.[2]
Tyyppi- ja esiintymäfysikalismi

Tyyppifysikalismi

Tyyppifysikalismia hyödynnetään erityisesti mielenfilosofisissa tyyppi-identiteettiteorioissa eli tyyppi–tyyppi-teorioissa. Niiden mukaan henkiset tapahtumat ovat tyyppi-identtisiä aivoissa tapahtuvien fysikaalisten tapahtumien kanssa niin, että niiden välillä vallitsee korrelaatio. Toisin sanoen, henkiset tilat tai ominaisuudet ovat neurologisia tiloja tai ominaisuuksia.
U. T. Placen, joka oli eräs tyyppi-identiteettiteorian kehittäjistä, mukaan korkeamman tason henkiset tapahtumat koostuvat alemman tason fysikaalisista tapahtumista ja ne voidaan lopulta palauttaa analyyttisesti niihin.  Placen mukaan esimerkiksi ”aistimukset” eivät tarkoita samaa kuin ”henkiset prosessit”, mutta voidaan palauttaa niihin, koska ne koostuvat niistä. Myös Herbert Feiglin ja J. J. C. Smartin mukaan ”aistimukset” ja ”aivoprosessit” tarkoittavat eri asioita, mutta viittaavat samaan fysikaaliseen ilmiöön. Näin lauseessa ”aistimukset ovat aivoprosesseja” on kyse kontingentista, ei välttämättömästä, identtisyydestä.
Jos tyyppifysikalismi on tosi, tällöin henkinen tila M1 on identtinen aivotilan B1 kanssa. Tästä seuraisi, että esimerkiksi tietty kiputila korreloisi täysin tietyn aivotilan kanssa kaikissa eliöissä kaikkina aikoina. Hilary Putnamin esiinnostama ajatus monitoteutuvuudesta kuitenkin haastaa tämän: sen mukaan monet erilaiset fysikaaliset aivotilat (tai jopa muut fysikaaliset tilat kuin aivojen aikaansaamat) voisivat tuottaa saman henkisen tilan.
Esiintymäfysikalismi

Esiintymä- eli token-fysikalismia, joka on eräs ominaisuusdualismin muoto, hyödynnetään erityisesti mielenfilosofisissa esiintymäidentiteettiteorioissa. Esiintymäfysikalismin mukaan jokaista aktuaalista partikulaaria (kuten olio, tapahtuma tai prosessi) x vastaa jokin fysikaalinen partikulaari y niin että x=y. Tämä ei pidä sisällään supervenienssiä eikä supervenienssi pidä sisällään tätä, vaikkakin jos supervenienssi on tosi, se ei välttämättä sulje esiintymäfysikalismia pois. Supervenienssin ja esiintymäfysikalismin ero on seuraava: esiintymäfysikalismin mukaan esimerkiksi jokaista henkistä partikulaaria vastaa fysikaalinen partikulaari, jonka kanssa se on identtinen, kun taas supervenienssifysikalismin mukaan joukko A (kuten joukko henkisiä ominaisuuksia) ei voi muuttua ilman että joukko B (kuten joukko fysikaalisia ominaisuuksia) muuttuu; tällöin A supervenioi B:tä.
Esiintymäfysikalismi on ongelmallinen siksi, että se ei vastaa minimaalista fysikalismia, toisin sanoen se ei sitoudu fysikalismin ydinajatukseen siitä, että kaikki on fysikaalista: se, että jokaisella partikulaarilla on joku fysikaalinen ominaisuus ei sulje pois sitä, että joillakin partikulaareilla olisi ei-supervenioivia henkisiä ominaisuuksia.
Reduktiivinen ja ei-reduktiivinen fysikalismi

Reduktionismi on filosofinen käsite, joka liittyy olion osien ja kokonaisuuden väliseen suhteeseen.
Reduktionismin mukaan tietty kokonaisuus on palautettavissa eli redusoitavissa osiinsa.
Reduktiivinen fysikalismi
Reduktiivinen fysikalismi perustuu siihen ajatukseen, että kaikki todellisuudessa esiintyvä voidaan palauttaa analyyttisesti sen fysikaaliseen, tai aineelliseen, perustaan. Tämän vuoksi termiä ”fysikalismi” käytetään usein synonyymisesti termin ”materialismi” kanssa. Kummatkin ovat näkökantoja, jonka mukaan kaikki orgaaniset ja epäorgaaniset prosessit voidaan selittää luonnonlakeihin nojautuen. Tämä näkemys on saanut lisäpontta siksi, että fysiikka on ollut tieteenä menestyksekäs hyvin monien ilmiöiden selittämisessä. Taivaan ilmiöiden yhteys fysiikkaan havaittiin 1600-luvulla, kemian 1700-luvulla, biologian 1800-luvulla, ja 1900-luvulta lähtien psykologian neurobiologinen pohja on käynyt yhä ilmeisemmäksi.[1][6]
Esiintymäfysikalismi ja tyyppifysikalismi ovat kummatkin ontologisen reduktionismin mukaisia kantoja, koska ne palauttavat henkiset tilat ja prosessit fysikaalisiin tiloihin ja prosesseihin. Reduktiivinen fysikalismi ei kuitenkaan merkitse samaa kuin eliminatiivinen materialismi, mutta on yhteensopiva sen kanssa. Eliminatiivisen materialismin mukaan henkisiä tiloja ei ole lainkaan olemassa.
Ei-reduktiivinen fysikalismi
Varhaisimmat fysikalismin muodot, jotka kehittyivät materialismin pohjalta, olivat reduktionistisia. Sen jälkeen kun Donald Davidson esitteli supervenienssin käsitteen fysikalismiin, ei-reduktiivisesta fysikalismista tuli suositumpaa.
Ei-reduktiivinen fysikalismi on ajatus, jonka mukaan vaikka henkiset tilat ovat fysikaalisia, ne eivät ole palautettavissa fysikaalisiin ominaisuuksiin. Davidsonin itsensä esittämä ei-reduktiivisen fysikalismin muoto oli anomaalinen monismi. Supervenienssifysikalismi, jota Davidson on myös esittänyt, on ei-reduktiivisen fysikalismin muoto, jonka mukaan henkiset tapahtumat supervenioivat eli päältävät fysikaalisia tapahtumia sen sijaan, että redusoituisivat niihin.
Emergentismi on teoria, joka saavutti suosiota 1900-luvun alkupuolella. Se on eräs ei-reduktiivisen supervenienssin muoto, mutta sellainen jonka mukaan todellisuus koostuu ikään kuin useista toisiaan päältävistä kerroksista. Näin se on eräs ominaisuusdualismin muoto, kun taas fysikalismi on oleellisesti monistista.
Ei-reduktiivinen fysikalismi on ollut suosittua erityisesti monien biologianfilosofien ja joidenkin biologien keskuudessa. Heidän mukaansa kaikki biologiset tosiseikat ovat fysikaalisten tosiseikkojen kiinnittämiä, mutta että biologiset ominaisuudet ja säännönmukaisuudet supervenioivat fysikaalista niin monina erilaisina makromolekyylisinä toteutumina, ettei biologista voi palauttaa fysikaaliseen. Tätä näkemystä ovat kannattaneet muun muassa Philip Kitcher ja Elliot Sober. Alexander Rosenberg toi Davidsonin ajattelun alalle 1978, mutta on sittemmin vastustanut ei-reduktiivista fysikalismia hieman samalla tavalla kuin Jaegwon Kim.
Apriorinen ja aposteriorinen fysikalismi
Fysikalismi voidaan jakaa kahtia sen mukaan, voidaanko seuraavan lauseen totuus tietää apriorisesti vai aposteriorisesti: Jos fysikalismi on totta, S on lausuma joka kuvaa koko todellisuuden fysikaalisen luonnon, ja S* on lausuma joka kuvaa koko todellisuuden luonnon, tällöin S sisältää S*:n.
Apriorisen fysikalismin mukaan edellä kuvattu voidaan tietää ilman havaintoja, eli riippumatta kokemuksesta. Alun perin fysikalismi oletettiin aprioriseksi, kunnes Saul Kripke puolusti teoksessaan Naming and Necessity välttämättömien aposterioristen totuuksien olemassaoloa.[7]
Aposteriorisen fysikalismin mukaan fysikalismi on välttämätön totuus, joka tiedetään aposteriorisesti, eli empiirisen havainnoinnin kautta. Aposteriorisesta fysikalismista on nykyään kaksi päätulkintaa. Ensimmäisen mukaan aposterioriset totuudet voidaan saavuttaa apriorisesti kontingenttien aposterioristen totuuksien kautta. Toisen mukaan on olemassa aposteriorisia totuuksia, jotka saadaan ei-kontingenttien (eli välttämättömien) totuuksien kautta. Tästä seuraa kuitenkin ongelma silloin kun se yhdistetään lauseeseen ”S sisältää S*:n”, koska se johtaa ristiriitaan.[2][8] Näkemys on edelleen kiistelty analyyttisessä filosofiassa.
Argumentit fysikalismin puolesta
Poissulkemisen periaate
Eräs fysikalismia puoltava argumentti perustuu poissulkemisen periaatteeseen. Sen mukaan jos tapahtuma e aiheuttaa tapahtuman e*, tällöin ei ole olemassa tapahtumaa e# niin, että e# ei supervenioisi e:tä ja e# aiheuttaisi e*:n. Tästä seuraa, että jos käyttäytymistapahtumilla on fysikaaliset syyt, ja jos henkiset tapahtumat aiheuttavat käyttäytymistapahtumia, tällöin henkisten tapahtumien on supervenioitava fysikaalista.[2]
Jotkut filosofit hyväksyvät kuitenkin epifenomenalismin, jonka mukaan henkiset tapahtumat ovat fysikaalisten tapahtumien aikaansaamia, mutta henkiset tapahtumat eivät saa aikaan fysikaalisia tapahtumia. Epifenomenalismista väitellään filosofien keskuudessa edelleen.[2]
Metodologinen naturalismi
Metodologiseen naturalismiin perustuvalla argumentilla on kaksi lähtöoletusta. Ensimmäisen mukaan henkilölle on järkevää muodostaa ontologiset käsityksensä luonnontieteen menetelmiin perustuen. Toisen mukaan näin muodostuva käsitys todellisuudesta on fysikalistinen. Fysikalismi on siis todennäköisesti tosi. Eräs vastaus tähän argumenttiin on toisen premissin hylkääminen: luonnontieteet eivät johda fysikalismiin. Vaihtoehtoisilla näkemyksillä, kuten panpsykismillä mielenfilosofiassa tai vitalismilla biologiassa, on kuitenkin vain vähän kannatusta. Lisäksi ne eivät ole relevantteja itse kysymyksen kannalta: argumentin mukaan fysikalismi on kaikkein todennäköisin näkemys; se ei esitä, että muut näkemykset olisivat mahdottomia.
Argumentit fysikalismia vastaan
Kvalioihin perustuvat argumentit

Fysikalismia vastaan on esitetty useita erilaisia argumentteja. Monet niistä perustuvat siihen ajatukseen, että kvalioiden olemassaolo vaikuttaa ristiriitaiselta sen kanssa, että maailma on täysin fysikaalinen. Tunnetuin tähän perustuva argumentti on Frank Jacksonin (1982) Maryn huoneen ajatuskokeen muodossa esittämä niin sanottu tietoargumentti.
Jackson kehottaa meitä ajattelemaan erityisen nerokasta supertieteilijää nimeltä Mary, joka on ollut lukittuna täysin mustavalkoiseen huoneeseen koko elämänsä ajan. Kaikkien väreistä riisutussa maailmassa elettyjen vuosien aikana hän on opiskellut (mustavalkoisten kirjojen ja television välityksellä) kaikki fysikaaliset tosiasiat, muun muassa liittyen värien aistimiseen. Fysikalistin mukaan tämä tarkoittaisi sitä, että värien aistimiseen liittyvät fysikaaliset tosiseikat tuntemalla Mary tietäisi, minkälaista värien aistiminen on, vaikka ei ole koskaan aistinut värejä. Kun Mary kuitenkin lopulta päästetään ulos huoneestaan, tulee selväksi, ettei hän tiennyt kaikkea, kuten sitä, miltä värien aistiminen tai kokeminen tuntuu. Jos Maryllä ei ollut tällaista tietoa, kuinka voidaan sanoa, että kaikki supervenioi fysikaalista?
Eräs tapa, jolla fysikalisti voi vastata tähän argumenttiin, on Lawrence Nemerowin ja David Lewisin kehittämä. He tekivät eron propositionaaliseen tietoon, kuten ”Mary tietää, että taivas on yleensä sininen päivällä”, ja taitotietoon eli osaamiseen, kuten ”Mary tietää kuinka vuorikiipeillään”. Nemerowin ja Lewisin mukaan ainoa, mitä Mary saavuttaa uudella kokemuksellaan, on taitotieto. Vaikka Mary siis saa uutta tietoa, se ei ole propositionaalista tietoa, mitä sen tulisi olla, jotta tietoargumentti olisi loogisesti järkevä.[2]
Filosofiset zombit

Filosofisiin zombeihin perustuva argumentti on ajatuskoe, jonka mukaan ”on olemassa mahdollinen maailma jossa on olemassa zombeja”. Zombit ovat organismeja, jotka ovat fysikaalisesti identtisiä kopioita aktuaalisen maailman organismeista. Ne vaikuttavat siltä kuin ne olisivat tietoisia ja niillä olisi kvalioita, mutta todellisuudessa niillä ei ole kumpaakaan.  Vaikka harva filosofi on sitä mieltä, että zombit ovat mahdollisia nomologisesti, meidän maailmassamme, jotkut filosofit katsovat, että ne ovat mahdollisia metafyysisesti. Tämä tuottaa ongelman fysikalismin kannalta, koska zombien metafyysinen mahdollisuus tarkoittaisi sitä, etteivät henkiset tilat supervenioi fysikaalista. Fysikalistien tehtävänä on tällöin osoittaa, ettei zombien olemassaolo ole kuviteltavissa, tai jos se on kuviteltavissa, ettei se ole metafyysisesti mahdollista.
Eräs argumentti zombien kuviteltavuutta vastaan on peräisin Daniel Dennettiltä. Hänen mukaansa filosofit, jotka väittävät zombien olevan kuviteltavissa, päätyvät kuvittelemaan jotain sellaista joka rikkoo heidän omia määritelmiään.[9] Hänen mukaansa sen kuvitteleminen, että tietoisuus voitaisiin poistaa eliöstä, mutta jättää kaikki kognitiiviset järjestelmät koskemattomiksi, olisi sama kuin kuvittelisi organismin, josta on poistettu terveys samalla kun kaikki ruumiilliset toiminnot ja ruumiinvoimat on jätetty koskemattomiksi. Joidenkin toisten filosofien mukaan taas se, että zombien olemassaolon mahdollisuus olisi kuviteltavissa, ei vielä tuo mukanaan sitä, että ne olisivat mahdollisia.[10]
Hempelin dilemma

Hempelin dilemma hyökkää sitä vastaan, miten fysikalismi on määritelty. Jos fysikalismi määritellään esimerkiksi niin, että sen mukaan kaikkeus koostuu pelkästään fysiikan tutkimista asioista, voidaan huomauttaa, ettei fysiikka voi kuvata sitä miten mieli toimii. Jos fysikalismi määritellään niin, että sen mukaan kaikkeus koostuu pelkästään asioista joita fysiikka voi tutkia joskus tulevaisuudessa, tämä ei sano mitään.[11]
Eräs mahdollinen vastaus tähän dilemmaan on, että ajan kuluessa olemme nähneet neurotieteiden alalla yhä enemmän todistusaineistoa siitä, että henkiset toiminnot liittyvät niiden fysikaalisiin neuraalisiin korrelaatteihin aivoissa. Jos tätä verrataan siihen, että termodynamiikka syrjäytti flogiston-teorian, solubiologia vitalismin, evoluutioteoria kreationismin, ja muihin esimerkkeihin, joissa aiempi dualistinen käsite on tieteen edistyessä syrjäytetty, voidaan väittää, että mielen fysikaalinen perusta voidaan tuntea joskus tulevaisuudessa.
Kim ei-reduktivismista
Jaegwon Kim on vastannut Davidsonin anomaaliseen monismiin esittämällä, ettei ole mahdollista olla yhtä aikaa fysikalisti ja ei-reduktivisti. Hän esitti seuraavaa: M1 aiheuttaa M2:n (nämä ovat henkisiä tapahtumia) ja P1 aiheuttaa P2:n (nämä ovat fysikaalisia tapahtumia). P1 toteuttaa M1:n ja P2 toteuttaa M2:n. Kuitenkaan M1 ei saa P1:stä kausaalisesti aikaan (eli M1 on P1:stä johtuva tapahtuma). Jos P1 aiheuttaa P2:n ja M1 on P1:n seuraus, tällöin M2 on P2:n seuraus. Kimin mukaan ainoa vaihtoehto olisi hyväksyä dualismi (jossa henkiset tapahtumat ovat riippumattomia fysikaalisista tapahtumista) tai eliminatiivinen materialismi (jossa henkisiä tapahtumia ei ole olemassa).
Katso myös
Fenomenalismi
Materialismi
Mieli–ruumis-ongelma
Monismi
Reduktionismi
Supervenienssi
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Enqvist, Kari| title = Olemisen porteilla| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| isbn = 951-0-22915-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Enqvist, Kari| title = Vien rucolan takaisin| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2004| isbn = 951-0-29692-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paloheimo, Eero| title = Megaevoluutio| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2002| isbn = 951-0-26913-1}}
Aiheesta muualla

Pihlström, Sami:  Tieteessä tapahtuu 2/2006. (PDF)
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
Luokka:Materialismi
Luokka:Mielenfilosofia
Luokka:Kognitiivinen neurotiede


Kaste on kristillinen sakramentti ja uskon ilmaisu,[1] jossa henkilö kastetaan vedellä ja usein samalla liitetään kirkon tai seurakunnan jäseneksi. Vesikasteen teologinen olemus mm. pelastavana, uudestisynnyttävänä tai omantunnon asiana vaihtelee eri kirkkokuntien ja yksilöiden välillä. Oppi vesikasteesta historiassa on ollut yksi kirkkokuntia sekä yksilöitä vahvasti erottava, mutta nykyisin myös yhdistävä asia.
Uusi testamentti sisältää kristyille kaksi erillistä käsitettä kasteelle, jotka ovat vesikaste ja henkikaste.[2][3] Henkikasteessa ihminen täyttyy Pyhällä Hengellä. Johannes Kastaja, joka oli Uuden testamentin ensimmäinen kastaja sanoi, että hän kastaa ihmisiä vedellä parannukseen, mutta Jeesus kastaisi uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella.[4] Jeesus sanoi Nikodemokselle, "jos joku ei synny vedestä ja Hengestä, ei hän voi päästä sisälle Jumalan valtakuntaan."[5] Pyhästä Hengestä Paavali kirjoittaa uskoville, "me olemme kaikki yhdessä Hengessä kastetut yhdeksi ruumiiksi, olimmepa juutalaisia tai kreikkalaisia, orjia tai vapaita, ja kaikki olemme saaneet juoda samaa Henkeä."[6][7]
Kreikkalaisessa Uudessa testamentissa käytetään kastamisesta verbiä baptizō, "upottaa", "painaa veden sisään", "pestä", "kastaa", ja kasteesta substantiivia baptisma. Suomessa tänään, vesikasteen toimituksen muotoja on yleisesti kahdenlaista, vauvan vedellä valelusta henkilön itse pyytämään upotuskasteeseen. Tästä syystä vesikasteen toimituksesta saatetaan käyttää eri nimityksiä, kuten lapsikaste tai uskovien kaste eli aikuiskaste, vaikka Raamattu puhuu vain kasteesta. Kirkkokunnista katolinen, ortodoksinen ja luterilainen, lukevat kasteen sakramentteihin. Myös eräillä kristillisvaikutteisilla mutta kolminaisuusoppia tunnustamattomilla uskonnoilla on oma vesikaste.
Historiallinen tausta ja kaste Raamatussa

Rituaalisia vedellä puhdistumisia on käytetty jo esikristillisellä ajalla ja pyhittyminen kuvaa myös samaa asiaa eri muodossa. Vanhassa testamentissa annetaan ohjeita uskonnollisista pesuista niin papistolle kuin koko kansalle. Mooses vihki Aaronin ja hänen poikansa papeiksi pestyään heidät vedellä ja puettuaan heidät papeiksi. Tähän pyhitystapahtumaan liittyi myös mullikka ja kaksi virheetöntä oinasta sekä happamatonta leipää öljyyn leivottuina, happamattomia kakkuja ja öljyllä voideltuja happamattomia ohukaisia. Ne tuli leipoa lestyistä nisujauhoista ja tuoda ilmestysmajan eteen[8], joka paikkana ilmaisi Pyhän Hengen olemusta. Profeetta Hesekiel kirjoittaa, "minä vannoin sinulle ja menin liittoon sinun kanssasi, sanoo Herra, Herra; ja sinä tulit minun omakseni. Minä pesin sinut vedellä, huuhtelin sinut verestäsi ja voitelin sinut öljyllä."[9]
Johannes Kastaja sanoi, että hän kastaa ihmisiä vedellä parannukseen, mutta Jeesus kastaisi uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella.[4] Kristillisen vesikasteen perustana on usein pidetty Jeesuksen antamaa lähetyskäskyä Raamatussa:

Johannes Kastajan toimittamat kasteet ja saarnat loivat perustan kristillisen kasteen muodostumiselle. Jeesus pyysi Johannekselta saada kasteen Jordanissa, vaikka Johannes aluksi esteli asiaa sanoen, että hänen kuuluisi saada kaste Jeesukselta. Jeesuksen kasteen erikoisuutena yleisesti pidetään sitä, että taivaasta kuului ääni "Tämä on minun rakas Poikani, johon minä olen mieltynyt."[10] Opetuslapsista Luukas kirjoittaa, että Pyhä Henki laskeutui sillä hetkellä Jeesuksen päälle näkyvässä muodossa, joka muistutti kyyhkystä.[11] Johannes saarnasi parannuksen tekemistä ja näiden saarnojen yhteydessä hän kastoi vedellä ihmisiä syntien anteeksi saamiseksi. Samalla Johannes ilmoitti, että hänen jälkeen tulee vielä mahtavampi henkilö, tarkoittaen Jeesusta ja hän kastaisi nämä Pyhällä Hengellä ja tulella.[4] Myöhemmin Johannes sanoi Jeesuksesta, hänen tulee kasvaa, mutta minun vähetä.[12] Johannes vangittiin sanottuaan Herodekselle ettei tämä saa pitää veljensä vaimoa ja myöhemmin mestattiin samasta syystä.[13] Jeesus sanoi Johanneksesta, ei ole vaimoista syntyneitten joukosta noussut suurempaa kuin Johannes Kastaja; mutta vähäisin taivasten valtakunnassa on suurempi kuin hän.[14] Johanneksen käynnistämä kasteliike eli Raamatun kertoman mukaan jonkin aikaa alkuseurakunnan rinnalla, niin että oli ihmisiä jotka olivat saaneet Johannekselta kasteen, mutta jotka muuten eivät tunteneet vielä Jeesusta.[15][16][17] Johanneksen kastetoimintaa seurasi lupaus Pyhästä Hengestä, josta Apostolien teot kirjoittaa, Johannes kastoi vedellä, mutta teidät kastetaan Pyhällä Hengellä. Siihen ei ole enää montakaan päivää.[18]
Paavali paheksui myöhemmin sitä eripuraisuutta, jota ilmaantui uskovien keskuudessa siitä kuka on kenenkin puolta tai kuka on kenetkin kastanut.[19] Fariseusten lahkosta muutamat vaativat, että pakanoista kääntyville tulisi tehdä ympärileikkaus.[20]
Paavalin mukaan kasteessa liitytään Jeesuksen kuolemaan ja ylösnousemukseen.[21] Korinttilaisia hän varoittaa luottamasta kasteeseen, jollei elämä ole sen mukaista.[22] Apostolien teoissa puhutaan myös "Jeesuksen nimeen" kastamisesta.[23] Kasteen kautta liityttiin opetuslapsien tai uskovien joukkoon ja myös Hengen yhteyteen.[24] Uusi Testamentti ei esitä yksityiskohtaista oppia kasteen vaikutuksesta tai tarkasta toimitustavasta. Sen takia sekä historiallisista ja kulttuurisista syistä kristillisillä kirkoilla ja liikkeillä onkin toisistaan poikkeavia oppeja kasteesta.[25]
Kaste varhaisessa kristinuskossa

Apostolien opetuksessa, joka on kirjoitettu vuosien 50-160 välisenä aikana, on annettu seuraava ohje kastamiseen:
Vedellä kastamisen eri muotoja
Kristinuskon piirissä on eri käsityksiä siitä, kenet voidaan kastaa, miten henkilö tulee kastaa ja kuka voi kastaa. Suurin yhteisymmärrys lienee olevan se, että kaste tapahtuu vedellä joka koskee kastettavaan ja kaste on positiivinen juhla. Yleensä kasteen toimittaa toinen kristitty, kasteella on todistajia, kastetusta tulee osa kristillistä yhteisöä ja että siitä alkaa kristityn kristillinen elämä tai ainakin sen tulisi alkaa siitä. Kastetilaisuudessa on saatettu laulaa tai kuulla virsiä tai hengellistä musiikkia. Yhteisymmärrys vallitsee myös siitä, että kaste tapahtuu Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen, lukuun ottamatta niitä uskontoja, jotka eivät usko kolminaisuuteen.
Suurin erimielisyys nykyään vallitsee siitä, onko kastettavan ensin tunnustettava kristillinen uskonsa vai voidaanko myös tunnustamiseen kykenemättömiä sylivauvoja kastaa. Myös se on kiistanalaista onko kasteella ratkaiseva merkitys pelastumisen kannalta tai onko sillä pelastava vaikutus, jota on mm. puolusteltu joka uskoo ja kastetaan[26] -kohdalla sekä kritisoitu ristin ryövärin kohdalla, jossa Jeesus sanoo hänelle tänä päivänä pitää sinun oleman minun kanssani paratiisissa,[27] kun ryöväriä ei oletettavasti oltu kastettu.
Nimitykset lapsikaste tai aikuiskaste, vauvakaste tai uskovien kaste, uudesti kastaminen tai väkisin kastaminen[28] -käsitteet voivat olla harhaanjohtavia sekä myös loukkaaviakin, jos niitä ei osata käyttää tarkoituksen ja hyvän tavan mukaisesti. Lapsikaste voi olla harhaanjohtava käsite, koska pääasiallisesti kyseessä on vauvan kastaminen ja esimerkiksi luterilaiset kastavat myös 15 vuotta täyttäneitä. Aikuiskaste-käsite voi olla harhaanjohtava, koska monissa upotus- tai uskovien kastetta toimittavissa seurakunnissa myös pääsääntöisesti lapsia kastetaan, jos he itse sitä pyytävät. On myös tapauksia, että lapsen kastamista on estelty vedoten heidän nuoreen ikään mm. helluntaiseurakunnissa, huolimatta siitä, että lapsi on itse kastetta pyytänyt.
Raamatussa ei mainita ketään kastetun vauvana, mutta vauvojen kastamista perustellaan luterilaisessa teologiassa sillä, että Raamatun mukaan kastettiin kokonaisia perhekuntia, vaikka nykyisin ei kokonaisia perhekuntia kastettaisikaan. Vauvojen kastamista on myös perusteltu sillä, että vauva oletettavasti uskoo Jumalaan ja usko on liitetty hyvin läheisesti kasteeseen, kun Jeesus sanoi, "joka uskoo ja kastetaan, se pelastuu". Lapsien tai vauvojen kastamista on perinteisesti myös perusteltu Jeesuksen sanoilla, "sallikaa lasten tulla minun tyköni, älkääkä estelkö heitä, sillä senkaltaisten on Jumalan valtakunta",[29] vaikka itse raamatunkohdan sisältö ei liity kasteeseen tai opetukseen siitä. Lapsikaste on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa sekä protestanttisista kirkoista luterilaisessa, anglikaanisessa sekä metodistikirkossa. Tällöin kaste on samalla nimenjulkaisu tilaisuus, jossa myös ilmoitetaan kummit. Esimerkiksi luterilaisessa kastekaavassa vanhemmat ilmoittavat vauvan puolesta sen, että lapsi tahtoo saada kasteen vastaamalla kysymyksiin: "Vanhemmat, tahdotteko, että hänet kastetaan kristilliseen uskoon?" sekä "Te vanhemmat olette antaneet lapsellenne nimen (etunimet). Tahdotteko, että hänet kastetaan kristilliseen uskoon?" vastaamalla, "Tahdon".[30] Suomessa vuonna 2011 77,9 prosenttia syntyneistä lapsista kastettiin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäseniksi.[31]
Raamatussa ei erikseen mainita, että vain aikuisia tulisi kastaa. Uskovien kasteessa tai upotuskasteessa on eri käsityksiä siitä, edellyttääkö kastaminen upottamista kokonaan veteen. Vallitseva käsitys on, että kristillinen kaste oli alun perin upotuskaste;[32] erimielisyys koskee sitä, onko upottaminen välttämätöntä. Upotuskastekäytäntö on yleisempi niin sanotun uskovien kasteen yhteydessä. Aikuiskaste on käytössä esimerkiksi helluntailaisuuden, baptismin, adventismin, vapaakirkon, useimpien itsenäisten seurakuntien sekä uuskarismaattisuuden piireissä.
Kastekysymys on ekumeniassa keskeinen ongelma, mutta se ei yleensä estä ekumeniaa (kristittyjen yhteyttä), koska kastetta ei pidetä pelastuksen edellytyksenä. Kastamattomia lapsia on estelty tai kehotettu ainakin helluntaiseurakunnissa osallistumasta ehtoolliseen ilmoittamalla, että se kuuluu vain kastetuille.
Kahden kastekäytännön historiaa
Ennen kastekäytännön kahtia jakautumista kasteelle menijä saattoi lausua alkuperäisen Apostolisen uskontunnustuksen ilmaisuna uskostaan, mutta se ei ollut pakollista. Siinä kasteelle menevä ilmaisi uskonsa kristinuskon Jumalaan, Jeesuksen Jumalisuuden, uskovien yhteyden, syntiensä tunnustamisen, ruumiin ylösnousemisen ja mm. iankaikkisen elämän.[33] Lyhyempänä tunnustuksena oli myös käytössä "Jeesus on Herra" tai "Jeesus on Kristus"[34] sekä "Jeesus on Jumalan Poika.[35][36][37] Tapana tämä oli yleistynyt käytäntö varhaisessa kristillisyydessä ennen kuin muita uskontunnustuksia oli edes tai niiden nykyinen käyttö vakiintuin kasteen ulkopuolella käytettäväksi tunnustukseksi, kuten Apostolisen tunnustuksen kävi vuonna 325.[33]
Antiikin ajan lopulla, uskovien kaste käytäntönä harvinaistui läntisen Rooman valtakunnan tuhouduttua ja kristinuskon virallisten vainojen loputtua 400-luvulla. Vasta 1500-luvulta lähtien sen suosio jälleen yleistyi Euroopassa voimakkaasti pian, kun Raamattua alettiin kääntämään kielelle, jota kansa ymmärsi. Reformaation aikaan henkilöt, jotka vastustivat uskovien kastetta, alkoivat kutsumaan heitä anabaptisteiksi eli uudelleenkastajiksi. Vielä tänäänkin tuota ilmaisua, uudelleenkastajat, esiintyy luterilaisten piireissä Suomessa, vaikka uskovan kasteen saanutta ei olisi koskaan kastettu vauvana.
Siitä, kastettiinko Uuden Testamentin ajan seurakunnassa lapsia, on runsaasti kiistelty. Kirkkoisä Tertullianuksen noin vuodelta 200 jaa. olevasta kirjoituksesta De baptismo ilmenee, että lapsikaste ja kummius olivat kirjan kirjoittamiseen mennessä  vakiintuneet käyttöön, mutta Tertullianus kehotti siirtämään pienten lasten kastehetken myöhemmäksi, jotteivät kastetut tekisi syntiä tai luopuisi Herrasta kastetuksi tulemisen jälkeen. Teoksessaan De anima Tertullianus kirjoittaa, että hengenvaarassa oleva lapsi on kastettava välittömästi. Hän myös sanoo, että lapset tulevat todella pyhiksi vasta kasteessa sen mukaan, mitä Jeesus sanoo vedestä ja Hengestä syntymisestä.[38]
1500-luvun reformaatiossa syntyi luterilaisten ja anglikaanisten kirkkokuntien lisäksi anabaptistit, joiden vakaumus oli kastaa henkilöt, joka itse ilmoitti tahtovansa saada kasteen. Uudelleenkastaminen ei ollut itseistarkoitus tai tavoite vaan se, että henkilö kastetaan kerran kun hän sen tahtoo. Tämä tapahtui, kun ihminen oli tehnyt tietoisen uskonratkaisun ja omasta pyynnöstä sai kasteen. Anabaptistien vakaumuksen mukaan uskonratkaisu edellytti omaa tietoista tahdon ilmaisua, joten he kyseenalaistivat sen, että sylivauvan uskoa, uskonratkaisua tai tahtoa kasteelle voisi joku toinen ilmaista tämän puolesta tai että siitä olisi vauvalle jotakin hyötyä. Anabaptistit eivät hyväksyneet vauvojen kastamista vaan ryhtyivät kastamaan ihmisiä uudelleen heidän sitä tahtoessaan, mistä nimitys uudestikastajat. Anabaptistit eivät hyväksyneet tätä nimitystä vaan pitivät sitä loukkaavana.
Uskovien kasteen kannattajat perustavat vakaumuksensa Jeesuksen "Se joka uskoo ja kastetaan pelastuu"[26] ja Pietarin sanoihin, "Tehkää parannus ja ottakoon kukin teistä kasteen Jeesuksen Kristuksen nimeen syntienne anteeksisaamiseksi, niin te saatte Pyhän Hengen lahjan."[39] Luterilaiset perustavat uskon kasteelle. Bysantin ajan alussa melkoinen osa kristityista uskoi, että kasteessa ihminen saa anteeksi kastetta edeltäneet synnit ja tämä johti siihen, että oli hyvinkin yleistä kastaa vanhuksia. Muun muassa Rooman ensimmäinen kristitty keisari Konstantinus Suuri antoi kastaa itsensä vasta kuolinvuoteellaan.
Uudelleenkastaminen koki renessanssin helluntailaisuuden synnyttyä vuoden 1900 tienoilla. Aluksi luterilaisten ja helluntailaisten suhteet olivat yhtä tuomitsevat kuin 1500-luvun skismojen aikaan, mutta maailmansotien jälkeen ekumeeniset lähentymisyritykset ovat lieventäneet keskinäistä arvostelua ja mahdollistaneet osittaisen yhteistyön eri kastekäsityksen omaavien kristittyjen kesken.
Nykyään suurin osa kristityistä käy yhdellä kasteella ja osa ihmisistä on käynyt toisella kasteella elämänsä aikana, koska he eivät ole mielestään uskoneet oikealla tai kastettu oikealla tavalla ensimmäisessä kasteessaan tai jostakin muusta syystä ja toiset käyvät myöhemmin kasteella sen takia, että ovat tahtoneet tulla kristityiksi ateismista tai muista uskonnoista.
Kaste sylilapsia kastavissa kristillisissä yhteisöissä

Sylilasten kastamista perustellaan muun muassa sillä, ettei kastekäsky "Menkää siis ja tehkää kaikki kansat minun opetuslapsikseni, kastamalla heitä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen ja opettamalla heitä pitämään kaikki, mitä minä olen käskenyt teidän pitää" rajaa aivan pieniä lapsiakaan ulkopuolelle sekä sillä, että apostolit kastoivat ihmisiä perhekunnittain sekä sillä, että kastaminen tuli ympärileikkaamisen tilalle.
Katolisuudessa, ortodoksisuudessa, luterilaisuudessa, anglikaanisuudessa, kalvinismissa ja metodismissa kaste on armon välittävä salaisuus eli sakramentti. Nämä kirkot tunnustavat toistensa kasteen päteväksi, eikä toisessa kirkossa kastettua kasteta uudelleen, jos hän vaihtaa tunnustuskuntaa. Oikeina ja pätevinä pidetään kaikkia muitakin kristillisiä kasteita paitsi niitä, jotka on toimitettu kristillisen kasteen jo saaneelle henkilölle. Näin ollen näissä suunnissa ei kasteta ketään kristillisen kasteen jo saanutta.
Kasteessa ihmisen katsotaan tulevan osalliseksi Jumalan armosta ja hän saa sen omakseen. Ihmisen uskon tehtävänä on ottaa tämä pelastuksen lahja vastaan. Nikaian uskontunnustuksen mukaan kristityt uskovat "yhden kasteen syntien anteeksiantamiseksi". Näin ollen kasteen katsotaan välittävän anteeksiannon eli pelastuksen[40]. Epäuskoista kaste ei kuitenkaan hyödytä, sillä epäuskoinen joutuu kadotukseen.[26] Paavalin ajatusta seuraten kasteen ajatellaan liittävän ihmisen Kristuksen kuolemaan ja ylösnousemukseen[41], antavan yhteyden Kristuksen ikuiseen elämään ja välittävän uskovaan ihmiseen Pyhän Hengen.[42]
Kasteen toimittaminen on periaatteessa vain papin tehtävä, mutta myös muu kristitty voi toimittaa luterilaisuudessa hätäkasteen, jos pappia ei ole saatavilla. Tällöin pappi tavallisesti jälkikäteen toimittaa kasteen vahvistamisen, uusimatta kuitenkaan itse hätäkastetta, mikä katsotaan päteväksi. Yleisen käsityksen mukaan hätäkasteen suorittajan tulee olla itse kristitty.[43]
Lapsikaste suoritetaan nykyään yleensä valelemalla lapsen pää vedellä, mutta aiemmin sylivauvatkin kastettiin — ks. esim. Lutherin Iso katekismus — upottamalla. Tästä syystä vanhojen kirkkorakennusten kastemaljat ovat hyvin suuria. Myös aikuiskaste voidaan suorittaa valelemalla. Upostuskaste on edelleen käytössä esimerkiksi ortodoksikirkossa. Hyvin vanhan kristillisen tavan mukaan kristitty otti uuden kasteessa saamansa elämän merkiksi uuden nimen kasteessa, mistä johtuen vauvallekin alettiin antaa nimi lapsikasteen yhteydessä. Ortodoksit kastavat lapset upottamalla, mikäli mahdollista.[44]
Kaste toimitetaan usein kirkossa, mutta voidaan toimittaa myös muualla. Toisin kuin monissa muissa maissa, Suomessa lapsikaste toimitetaan usein kastettavan kotona. Toisinaan on kirkon yhteydessä erityinen kastekappeli. Lapsen kastetilaisuuden yhteydessä vietetään tavallisesti perhejuhlaa, jota sanotaan ristiäisiksi.
Katolinen kirkko

Ortodoksinen kirkko

Ortodoksisessa kirkossa kaste on Jumalan yhteyteen tulemista, uudeksi ihmiseksi tulemista ja vanhasta elämästä luopumista.[45] Kasteessa vanha ihminen kuolee ja uusi ihminen syntyy, elääkseen Kristuksessa.[46] Kaste tapahtuu ortodoksisessa kirkossa upottamalla kastettava kolmesti, samalla kastajan lausuen "Kastetaan Jumalan palvelija (nimi) Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Aamen."[46] Kasteen kaava on sama niin aikuista kuin lasta kastettaessa, mutta lasta kastettaessa hänen puolestaan lupaukset ja uskontunnustuksen lausuu kummi.
Kasteen kaava ortodoksisessa kirkossa
Katekumeeniksi ottaminen
Eksorkismirukoukset
Saatanan kieltäminen
Kristuksen tunnustaminen
Uskon tunnustaminen - Joko kummi tai kastettava
Kasteen sakramentti
Suuri ektenia ja vedenpyhitysrukoukset
Kastettavan voiteleminen iloöljyllä
Kastaminen upottamalla Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen
Psalmin 32 laulaminen
Kastettavan pukeminen kastepukuun
Mirhallavoitelun sakramentti
Juhlasaatto kasteastian ympäri
Raamatunlukukappaleet (, )
Kastetun hiuksien leikkaaminen
Loppusiunaus[47]
Lapsikaste ortodoksisessa kirkossa
Ortodoksisessa kirkossa ei ole kiistelty lapsi- ja aikuiskasteen paremmuudesta, koska ortodoksisessa kirkossa uskoa ei ole rajattu henkilökohtaiseksi valinnaksi.[46] Alexander Schmemannin mukaan:
Anglikaaninen kirkko

Evankelis-luterilainen kirkko

Luterilainen oppi määritellään niin kutsutuissa Tunnustuskirjoissa. Niiden mukaan kaste on toimitus, jossa kastettava tulee kristityksi ja liitetään Kristuksen ruumiiseen eli universaaliin kristittyjen yhteisöön. Luterilaisen käsityksen mukaan "kaste vapauttaa synnistä, kuolemasta ja Perkeleen vallasta, antaa pääsyn Kristuksen valtakuntaan ja iankaikkiseen elämään hänen kanssaan"[55]. Kasteen pelastavan vaikutuksen ei katsota johtuvan itse vedestä, vaan siihen liittyvästä Jumalan sanasta.
Markuksen evankeliumissa Jeesus sanoo kasteesta: "Joka sen uskoo ja saa kasteen, on pelastuva. Joka ei usko, se tuomitaan kadotukseen.[26]" Luterilaisen käsityksen mukaan tämä tarkoittaa, että usko ja kaste liittyvät yhteen ja että epäämällä lapselta kaste evätään häneltä samalla usko. Usko ymmärretään lahjaksi, joka syntyy aina evankeliumin varmoista armonlupauksista milloin ja missä Pyhä Henki hyväksi näkee. Luterilaisen opin mukaan sakramentit vaativat uskoa. Tämä tarkoittaa, ettei pelkkä kaste tekona pelasta, vaan ihmisellä pitää olla henkilökohtainen usko Jeesukseen.
Evankelis-luterilainen kirkko ei virallisesti ota kantaa, kuinka kastamattomille lapsille tai uskoville ihmisille käy. Vanhan kristillisen, myös luterilaisen, käsityksen mukaan kastamaton ei voi kuulua seurakuntaan. Lähetyskäskyn (Matt. 28:18–20) mukaan ihmiset tehdään Jeesuksen opetuslapsiksi opettamalla ja kastamalla.
Martti Luther korosti, että lähetyskäsky velvoittaa kastamaan kaikkia ihmisiä ja että kaste on Jumalan lahja eikä ihmisen ansiota, joten lapsetkin tulee kastaa. Luterilaiset puolustavat lapsikastetta Jeesuksen sanoilla, sillä Jeesus sanoi heidän mielestään lasten ottavan vastaan taivasten valtakunnan sekä kielsi aikuisia estämästä lapsia tulemasta Hänen luoksensa.[56] Luterilaiset katsovat lasten taivasten valtakunnan vastaanottamisen osoittavan sen, että lapset, ainakin pienet lapset, uskovat itsestään ja luonnostaan. Lutherin mukaan aikuisen usko ei ole välttämättä oikeaoppista, vaikka heille tulisi hyvinkin tutuksi Jumalan sana Raamatun kautta tai kasteessa, jolloin he joutuvat kadotukseen,[26] mutta juuri lapsi ottaa vastaan taivasten valtakunnan eli uskoo (Luuk. 18:17). Luterilaisen opin mukaan siksi juuri lapsikasteessa usko on varmimmin läsnä.
Kolmiyhteinen Jumala on tosiasiallinen kastaja, ihminen on vain välikäsi, mitä osoittaa kastaminen Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa alle 15-vuotiaan kaste on määritelmällisesti lapsikaste, joka voidaan toimittaa ennen rippikoulun käymistä. Tällöin vanhemmille ja kummeille esitetään kysymykset tai kehotus kristillisestä kasvatuksesta. Yli 15-vuotiaan kaste toimitetaan "nuoren tai aikuisen kasteen" kaavan mukaisesti. Tällainen kaste edellyttää rippikoulun käymistä ensin, ja on samalla myös konfirmaatio. Kun kaste toimitetaan rippikoulun yhteydessä, tavallisesti käytetään soveltaen nuoren tai aikuisen kasteen kaavaa iästä riippumatta, ja kastettava osallistuu usein konfirmaatioon muiden nuorten kanssa. Luterilainen kirkko saattaa kastaa uudelleen tai heidän näkökulmastaan ensimmäisen kerran ne henkilöt, jotka se katsoo, että heitä ei ole kastettu oikein [57]
Suomessa evankelis-luterilaisen kirkon kasteosuus syntyneistä lapsista on ollut selvässä laskussa viime vuosina.[58] Vuonna 2017 evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettujen lasten osuus kaikista syntyneistä oli koko maassa 67,1 prosenttia, kun vuonna 2000 osuus oli 88,7 prosenttia. Helsingissä evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettiin vuonna 2017 39,9 prosenttia kaikista syntyneistä.[54] Reaktiona laskeviin tilastoihin pääkaupunkiseudun luterilaiset seurakunnat ovat alkaneet järjestää erityisiä kastepäiviä, joissa kaste on tehty kastettavalle ja hänen perheelleen mahdollisimman helpoksi.[59]
Metodismi
Metodistikirkossa on käytössä lapsikaste. Kaste on uudestisyntymisen merkki, joka erottaa kristityn kastamattomasta. Kaste yksin ei kuitenkaan riitä pelastukseen, vaan kirkko korostaa persoonallisesti koetun uudelleensyntymisen merkitystä ja sitä seuraavaa pyhityselämää.[60][61]
Kaste ei ole vain tunnusmerkki ja tunnus, jonka perusteella kristityt erottuvat toisista, joita ei ole kastettu, vaan se on myös uuden syntymisen merkki. Lapsikaste on säilytettävä kirkossa.[62]
Kaste ainoastaan uskoon tulleita kastavissa kristillisissä yhteisöissä

Suuntia, jotka kastavat vain uskoon tulleita henkilöitä, ovat mm. helluntailaiset, vapaakirkko, baptistit, adventistit, Pelastusarmeija ja Herran Kansa. Monissa näissä piireissä vauvan kastamista ei pidetä pätevänä ja lapsikasteen saanutta saatetaan kehottaa menemään kasteelle tai henkilö itse ymmärtävät asian niin. Suunnat, jotka kastavat vain uskonsa tunnustaneita, kastavat edelleen yleensä upottamalla.
Kastetta usein edeltää rukous ja todistuspuheenvuoro, jossa kasteelle menijät kertovat oman vapaamuotoisen todistuksensa uskoontulostaan ennen kastetta. Tälle omalle todistukselle oli alkuseurakunnassa valinnaisena vaihtoehtona apostolinen uskontunnustus. Kaste toimitetaan yleensä "Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen" ja sen jälkeen upottamalla kastettava henkilö hetkeksi kokonaan veden alle joko kastealtaassa, virtaavassa vedessä tai järvessä. Yleisen käsityksen mukaan kasteen suorittajan tulee olla itse kastettu ja elävässä uskossa. Usein kastaja on pastori, mutta myös evankelistat, vanhimmat ja maallikkoseurakuntalaiset voivat suorittaa uskovien kasteen (eri herätysliikkeillä on eri käytäntöjä).
Melko yleinen käsitys helluntailaisten mukaan on, että uudestisyntyminen ei tapahtuisi kasteessa. Uudestisyntymä ja elämän uudistus alkaa kastetta ennen, niin sanotun parannuksen teon (syntien katumisen ja Kristukselle antautumisen)[63] perusteella. [64]
Kaste-sana itsessään on ollut peruste upotuskasteelle: upottaa, painaa veden sisään, pestä, kastaa (kreikaksi baptizo tai baptizein). Upotuskastekäytäntöä monesti perustellaan myös Raamatusta ilmenevillä seikoilla, kuten Nooan arkki[65], Mooseksen aikana tapahtunut Punaisen meren ylitys[66], UT:n veteen astuminen ja sieltä nouseminen, UT:n kaste paikassa koska siellä oli paljon vettä[67] jne. Käytännössä kaste merkitsee yleensä kastettavan seurakuntaan liittymistä, Jumalan tekoa, uskon julkista tunnustamista ja kuuliaisuudentekoa. Kaste tapahtuu usein pohjautuen omaan pyyntöön ottaa kaste. Kastetta ei oteta uudelleen, kun siirrytään paikallisseurakunnasta toiseen esimerkiksi muuton yhteydessä.
Adventtikirkko
Adventtikirkkoon liitytään uskovien kasteen kautta. Kaste suoritetaan raamatun esimerkkiä seuraten upottamalla. Kaste suoritetaan Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Kaste on ihmiselämän tärkein hetki koska silloin yksilö vihkiytyy Kristuksen kanssa. Ihminen antaa itsensä ja elämänsä Jumalalle. Kaste on ulkoinen symboli siitä, mitä ihmisen sisällä on tapahtunut. Raamatun kielikuvien mukaan "vanha ihminen" haudataan kasteveteen ja kun ihminen nostetaan vedestä hän on "uusi ihminen". Synnit on pesty pois, anteeksianto on tapahtunut, entinen elämä on haudattu ja yksilö aloittaa uuden elämän yhdessä Jeesuksen kanssa. Useimmissa adventtikirkoissa on kasteallas, jossa veden lämpötila voidaan säätää miellyttäväksi. Kaste voidaan toimittaa kesällä myös järvessä. Kastettaville ei ole asetettu ikärajaa. Edellytyksenä kuitenkin on, että henkilö tunnustaa uskonsa Jeesukseen henkilökohtaisesti ja on saanut kasteopetusta ja ymmärtää omalla ikätasollaan uskon ja kasteen merkityksen. Kastejuhla on yksi seurakunnan tärkeimpiä tilaisuuksia.[68]
Baptismi
Baptismissa kaste suoritetaan veteen upottamalla Uuden Testamentin esimerkin mukaisesti.(Room. luku 6)
Ainoastaan uskonsa tunnustaneet henkilöt kastetaan. Kaste suoritetaan vain kastettavan omasta pyynnöstä ja sen kautta liitytään paikallisseurakuntaan.
Raamatussa ei mainita perisyntiä, jonka tähden lapset pitäisi kastaa. Lapset kelpaavat Jumalalle sellaisenaan.
Vauvoja ei kasteta, mutta usein pidetään nimenantotilaisuus ja lasten puolesta rukoillaan ja siunataan Jeesuksen antaman esimerkin mukaisesti.
Mitään ikärajaa ei kasteelle ole seurakunnissa annettu, vaan olennaista on vain, että sen tulee aina tapahtua omasta tahdonilmaisusta.[69]
Helluntaiherätys
Helluntaiherätyksen kastekäytäntö:
Uudestisyntymiseen kuuluu erottamattomasti kaste. Kun ihminen on saanut lahjaksi vanhurskauden uskon kautta Jeesukseen Kristukseen, hänen tulee saada kaste Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Kaste kuvaa Kristukseen uskovan liittymistä Jeesuksen kuolemaan, jossa vanha minämme tai vanha Aatami haudataan ja uskovan pukeutumista Kristukseen. Raamattu kuvaa kastetta hautaamisena, ja kaste tapahtuukin upottamalla kastettava kokonaan veteen tuon esikuvan mukaan. Sana myös tarkoittaa alkukielessä upottamista. Kasteessa uskova liitetään paikalliseen seurakuntaan. Helluntailaisten mukaan kaste ei ole ihmisen teko, vaan Jumalan Pyhän Hengen välityksellä synnyttämä kuuliaisuuden osoitus eli Jumalalähtöinen teko.[70][71]
Vapaakirkko
Vapaakirkon kastekäytäntö:
Vapaakirkon yhdyskuntajärjestyksen mukaan kristillinen kaste toimitetaan uskoville veteen upottamalla Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Jumala todistaa kasteessa Pojastaan Jeesuksesta Kristuksesta, pelastuksesta ja iankaikkisesta elämästä, joka on mahdollinen Jeesuksen kärsimisen ja kuoleman takia. Kasteessa uskova tulee puetuksi Kristukseen. Kasteessa ihminen tunnustautuu Kristuksen seuraajaksi. Ihmisen usko ei ole kasteen peruste, vaikka kaste suoritetaankin vain uskoville. Kaste perustuu Kristuksen sovitustyöhön, jonka lähtökohtana on Jumalan armo ja rakkaus. Ilman ihmisen henkilökohtaista uskoa ei kasteella katsota olevan merkitystä eikä se pelkkänä suorituksena voi pelastaa ihmistä. Kaste on rajana maailman ja Jumalan valtakunnan välillä. Sen asema on merkittävä juuri tästä syystä. Uskovalle ja seurakunnalle kaste on ilon ja voiton juhla, koska se todistaa sovituksen voimasta.[72]
Kaste ei-kristillisissä yhteisöissä
Jehovan todistajat
Jehovan todistajien tunnustamisen yhteydessä seurakunnan jäsen kastetaan.[73] Jehovan todistajat edustavat niin sanottua baptistista kastenäkemystä, jonka mukaan kaste on jo uskoon tulleen henkilön ulkoinen uskonsa tunnustaminen. Jäsenen edellytetään ennen kastetta vihkiytyvän Jehovalle. Se tarkoittaa, että hän antaa henkilökohtaisessa rukouksessa itsensä ja elämänsä Jumalalle ja lupaa noudattaa Jumalan tahtoa elämässään. Tämän henkilökohtaisen vihkiytymisen kastettava tunnustaa ennen kastettaan julkisesti vastaamalla myöntävästi kahteen kastekysymykseen, jotka ovat nykyään seuraavat:
1) Oletko Jeesuksen Kristuksen uhrin perusteella katunut syntejäsi ja vihkiytynyt Jehovalle tehdäksesi hänen tahtonsa?
2) Ymmärrätkö, että vihkiytymisesi ja kasteesi osoittavat sinun olevan yksi Jehovan todistajista Jumalan hengen ohjaaman järjestön yhteydessä?
Kaste suoritetaan upottamalla kastettava hetkeksi kokonaan veden alle. Järjestössä ei käytetä kastekaavaa kuten kristillisissä kirkoissa. ”Kastan sinut Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen” perustuu Matteuksen evankeliumin 28. luvun jakeeseen 19. Jehovan todistajien mukaan nämä sanat selventävät kristillisen kasteen merkitystä, mutta niitä ei ole tarkoitettu lausuttavaksi kasteen yhteydessä. Kastaa voi heidän käsityksensä mukaan missä ja milloin vain, mutta yleensä kaste suoritetaan nykyään suurten konventtien yhteydessä.
Vuoteen 1972 asti henkilö saattoi kastattaa itsensä yksinkertaisesti menemällä kasteelle konventissa ilman ennakkovalmisteluja. Nykyisin kuitenkin edellytetään, että kastettava tuntee kasteensa merkityksen ja sen, mitä häneltä liikkeen jäsenenä edellytetään. Tämän takia kastettava osallistuu yleensä seurakunnan kokouksiin ja sananpalvelustyöhön jo ennen kastetta niin sanottuna kastamattomana julistajana. Samoin hän on tutkinut liikkeen julkaisuja niin sanotuissa raamatuntutkistelussa jonkun kastetun todistajan kanssa. Ennen kastetta kastettava käy läpi kastekysymykset tulevan seurakuntansa kahden vanhimman kanssa. Näiden keskustelujen yhteydessä varmistetaan, että kastettavan hengelliset näkemykset vastaavat liikkeen raamatuntulkintaa ja että hänen elämäntapansa noudattaa sen määrittelemiä moraalikäsityksiä. Mikäli ehdot eivät täyty, ei ehdokasta lasketa kasteelle. Vanhimpien tehtävänä on tällöin tarjota kastettavalle apua, niin että hän voisi olla kastekelpoinen myöhemmin.
Vaikka lapsikaste ei ole käytössä, kastettavalta ei edellytetä täysi-ikäisyyttä. Nuorimmat kastettavat ovat toisinaan alle kymmenvuotiaita. Järjestö ei tunnusta muiden kristillisten kirkkojen kasteita, vaikka kaste olisi otettu aikuisiällä baptistisen käsityksen mukaan.
Mormonismi
Kaste kuuluu Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkossa sekä muissa myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluvissa yhteisöissä harjoitettuihin pyhiin toimituksiin. Kyseessä on sama toimitus kuin kristillisissä kirkoissa yleensä harjoitettu kaste, jos kohta sen teologinen tulkinta on osittain toinen. Mormonistinen teologia korostaa, että kirkossa harjoitettu kaste on sama kuin raamatullisina aikoina harjoitettu kastetoimitus. Mormonismin pyhien kirjoitusten mukaan kaste ei ole vasta Jeesuksen Kristuksen säätämänä tullut uutuus, vaan pelastukseen välttämättömänä se oli tunnettu jo Aadamin ajoista saakka.
Mormonismissa katsotaan, että kaste on pelastukseen välttämätön. Se on osa pelastussuunnitelmaa, joka on taivaallisen Isän suunnitelma ihmisten saattamiseksi takaisin hänen välittömään läsnäoloonsa eli "korotukseen". Kaste kuuluu yhdessä parannuksen, uskon ja konfirmaation kanssa "evankeliumin ensimmäisiin periaatteisiin" eli pelastussuunnitelman ytimeen.
Mormonistisissa yhteisöissä torjutaan pienten lasten kastaminen, jonka sekä Mormonin kirja (Moroni 8:4–23) että Oppi ja liitot (68:27) toteavat vääräksi. Mormonismin teologian mukaan kaste edellyttää kastettavalta "vastuullista ikää", mikä liikkeessä on määritelty kahdeksan vuoden iäksi. Vastuullinen ikä katsotaan iäksi, jolloin henkilö on kykenevä erottamaan oikean väärästä ja näin ollen myös katumaan väärintekojaan. Samoin kastettavalta edellytetään uskoa Jeesukseen Kristukseen ja hänen lunastusuhriinsa. Ennen kastetta seurakunnan piispa pitää kastettavalle kastepuhuttelun. Siinä hän pyrkii selvittämään, ymmärtääkö kastettava kasteen merkityksen, onko hän tehnyt parannuksen synneistään ja uskooko hän Jeesukseen Kristukseen ihmiskunnan vapahtajana ja syntiensä sovittajana. Kastekeskustelun kysymykset muotoillaan eri tavalla kastettavan iän ja elämänkokemuksen mukaan, mutta selvitettävät asiat ovat periaatteessa samat.
Mormonismissa kasteen katsotaan pesevän pois kastettavan synnit ja samalla olevan hänen uskonsa ja katumuksensa näkyvä merkki. Koska mormonismi ei tunnusta perisyntiä, katsotaan kasteen pesevän pois vain kastettavan henkilökohtaiset synnit.
Mormonismin mukaan pätevä kaste edellyttää, että se toimitetaan Jumalan antamalla valtuudella. Tämän valtuuden katsotaan liittyvän pappeuteen, jonka täyteys on vain mormonismissa. Kasteen valtuuden katsotaan kuuluvan alempaan eli Aaronin pappeuteen, sen pappeuden asteeseen. Mormonismin mukaan Johannes kastaja palautti Aaronin pappeuden valtuuden ja sen myötä myös valtuuden kastaa pätevästi Joseph Smithille ja Oliver Cowderylle keväällä 1829, minkä jälkeen nämä kastoivat toisensa New Yorkin osavaltiossa virtaavassa Susquehanna-joessa. Koska mormonismin mukaan vain sillä on oikeus kastaa pätevästi, ei muissa kirkoissa toimitettuja kasteita pidetä pätevinä. Ne uusitaan, vaikka ne olisi suoritettu muodollisesti oikein ja jo vastuullisen iän saavuttaneelle. Mormonistiset yhteisöt eivät yleensä tunnusta liioin toistensa kasteita.
MAP-kirkossa kaste toimitetaan yleensä kappelien yhteyteen sijoitetuissa kastealtaissa, vaikka kastaminen onkin mahdollista missä tahansa, missä on riittävästi vettä. Muissa mormonistisissa yhteisöissä kaste toimitetaan usein luonnollisessa vedessä, siis purossa, joessa tai järvessä. Kastetoimitus on muodoltaan yksinkertainen. Kastaja ja kastettava astuvat yhdessä veteen, minkä jälkeen kastaja upottaa kastettavan veden alle lausuen tämän koko nimen sekä sanat "Jeesuksen Kristuksen antamalla valtuudella kastan sinun Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen". Paikalla on oltava vähintään kaksi todistajaa, jotka todistavat toimituksen sekä sen, että kastettava upotetaan kokonaan veden alle. Mikäli jokin osa hänestä jää kastamatta, toimitus uusitaan. Yleensä kastetilaisuuteen liittyy myös rukous sekä kastepuhe.
Mormonismin teologian mukaan kaste ei anna kastettavalle Pyhän Hengen lahjaa, vaan tämä välitetään vasta konfirmaatiossa, jossa kaksi Melkisedekin pappeuden haltijaa, yleensä vanhinta siunaa kastetun kätten päällepanemisella. Vasta konfirmaatio liittää kastetun kirkon täyteen yhteyteen.
Koska kaste on pelastukseen ehdottomasti välttämätön eikä Jumala halua kenenkään jäävän osattomaksi pelastuksen mahdollisuudesta, on mormonismi kehittänyt opin sijaiskasteesta. Sen mukaan elävät voivat kastattaa itsensä edesmenneiden puolesta. Mormonismin mukaan tämä oli myös alkukirkossa harjoitettu käytäntö (vrt. 1. Kor. 15:29). Tämä pyhä toimitus voidaan toimittaa vain temppeleissä, joissa on niitä varten Salomon temppelin vaskimeren mukaan laadittu, yleensä kahdentoista härän kannattama kasteallas. Sijaiskaste muistuttaa muodoltaan elävien kastetta, mutta siinä mainitaan sen edesmenneen nimi, jonka hyväksi kaste toimitetaan. Mormonismin opin mukaan Jeesus sekä edesmenneet apostolit saarnaavat henkimaailmassa pelastusta niille, joilla ei ole ollut mahdollisuutta kuulla evankeliumia maan päällä eläessään. Henkimaailmassa heillä on mahdollisuus nöyrtyä parannukseen ja uskoa evankeliumi, mutta heitä ei voida kastaa eikä konfirmoida. Tämän takia elävien on suoritettava nämä toimitukset heidän puolestaan. Mormonismin mukaan nämä sijaistoimitukset eivät hyödytä kuolleita, elleivät he ota niitä henkimaailmassa vastaan.
Mormonismin mukaan viikoittain nautittava sakramentti eli ehtoollinen merkitsee kasteen uudistamista. Siinä kastettu uudistaa kasteen liittonsa ja siinä antamansa lupaukset sekä tekee parannuksen synneistään. On myös mahdollista kastaa ihminen uudestaan, mikäli tämä on langennut syntiin, tullut aikoinaan kastetuksi ilman oikeaa uskoa ja katumusta tai haluaa muuten uudistaa kasteen liittonsa. Esimerkiksi vuosien 1856-1858 mormonireformaation aikana lähes kaikki MAP-kirkon aktiiviset jäsenet kastettiin uudelleen. Nykyään MAP-kirkko kastaa yleensä uudelleen vain ne, jotka kasteensa jälkeen ovat eronneet kirkosta tai jotka on erotettu siitä. Muissa yhteisöissä uudelleen kastaminen on yleisempää.
Vaikka mormonistinen kaste on ulkoisesti yhtenäinen muiden kristillisten kirkkojen kasteen kanssa (se toimitetaan vedellä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen), eivät muut kirkot tunnusta sitä yleensä päteväksi kristilliseksi kasteeksi. Tämä johtuu siitä, ettei mormonismi tunnusta opetusta Jumalan kolminaisuudesta. Tämän vuoksi katsotaan, ettei mormonistisen kasteen yhteydessä käytetty trinitaarinen muotoilu viittaa kristinuskon kolmiyhteiseen Jumalaan.
Henkikaste

Henkikaste on tapahtuma, jossa kristitty saa Pyhän Hengen. Tapahtumaa saattaa seurata ulos päin näkyviä merkkejä tai näkyvää muutosta ihmisen elämässä sekä ihminen saattaa itse kertoa kokemuksistaan, sisäisistä sielun tai hengen tilan muutoksistaan. Raamatun mukaan Johannes Kastaja sanoi, että Jeesus kastaa uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella. Profeetta Jesaja kirjoitti Jumalan Hengestä seuraavasti:

Rovasti Lars Levi Laestadius sanoi Pyhällä Hengellä täyttimisestä sekä sen vaikutuksesta ihmisiin mm. seuraavasti:

Suomen Raamattuopiston perustaja Urho Muroma arvioi, että alkuseurakunnan aikana Pyhällä Hengellä oli se asema kristikunnassa, jonka Jeesus sille antoi. Muroman sanoi Jeesuksen tunnusmerkiksi sitä, että hän antaa jokaiselle omallensa Pyhän Hengen eli henkikasteen. Eikä kukaan ole Jumalan lapsi, ellei hän ole saanut Pyhää Henkeä vaan hän on "kristillismielinen uskonnollinen ihminen", mutta hän ei ole uudestisyntynyt Jumalan lapsi. Muroman mukaan Johannes Kastaja tahtoi sanoa toiminnallaan, "minä eroitan teidät ulkonaisesti näistä parannuksen tekemättömistä juutalaisista parannuksen tehneitten juutalaisten joukkoon ja merkkinä on tämä minun vesikasteeni, mutta kun Messias saapuu hän tekee paljon syvällisemmän työn". Henkikaste on paljon syvällisempi työ kuin vesikaste. Henkikaste on se tapahtuma, jossa henkilö erotetaan maailman hengen vallasta Jumalan hengen valtaan, ja sitä nimitetään kautta Raamatun henkikasteeksi, Muroma sanoi. Raamattu käyttää Pyhästä Hengestä pronominia, "hän". Tämä on Muroman mukaan tärkeä ihmisten ymmärtää. Kun ihminen saa Pyhän Hengen, hän saa henkilön, jolla on persoona. Toisella ihmisellä ei voi olla enemmän tätä personaa kuin toisella koska Pyhän Hengen saanut on saanut kokonaisen persoonaan eikä jotakin osaa vain siitä. Muroman mukaan hän, joka tuntee Pyhän Hengen läsnäolon, tuntee myös Jeesuksen läsnäolon.[74]
Teologia
Vedestä ja Hengestä
Kasteesta baptistisaarnaaja David Pawson kirjoitti raamatunkohdasta "Jeesus vastasi: "Totisesti, totisesti minä sanon sinulle: jos joku ei synny vedestä ja Hengestä, ei hän voi päästä sisälle Jumalan valtakuntaan",[75] että tämä voidaan ymmärtää kolmella erilaisella tavalla:[76][77]
Kaksi syntymää, yksi ruumiillinen ja yksi hengellinen;
Yksi syntymä, puhtaasti hengellinen;
Yksi syntymä, jossa molemmissa ruumiillinen ja henkinen muoto.
Johanneksen kaste
Helluntaiherätyksen suunnissa vaikuttaneen Seppo Paldaniuksen mukaan Raamatussa Johannes kastoi ”syntien anteeksisaamiseksi”, koska hänen kasteensa tähtäsi syntien anteeksiantamiseen. Kastettava tunnusti syntinsä ja Johannes kastoi hänet upottamalla - ainoastaan aikuisia juutalaisia kastettiin Paldanius toteaa. Hänen mielestään on hyvä muistaa myös se seikka, että Jeesuksen opetuslapset kastoivat samaan aikaan kuin Johannes ja hänen seuraajansa. Monet Jeesuksen opetuslapsista olivat olleetkin aikaisemmin Johanneksen opetuslapsia.[78]
Kristillinen kaste
Juhani Kuosmanen vertaa Johanneksen kastetta ja kristillistä kastetta mm. seuraavasti: Jeesuksen asettama kaste erosi Johanneksen kasteesta, joka sekin oli taivaasta[79]. Johanneksen kaste oli parannuksen kaste, jonka tunnustus viittasi tulevaan Jeesukseen (Apt. 19:4). Kristillisessä kasteessa uskottiin ja tunnustauduttiin jo tulleeseen Jeesukseen. Kasteet eroavat toisistaan sekä sisältönsä että tunnustuksensa puolesta.[80]
Luopuminen paholaisesta
Vanhaan kristilliseen perinteeseen, niin ortodoksiseen, katolilaiseen ja luterilaiseen kastejärjestykseen kuului niin sanottu luopuminen paholaisesta eli abrenuntiatio diaboli. Kastettavalta kysyttiin: "Luovutko Perkeleestä? Luovutko kaikista hänen teoistaan? Luovutko kaikista hänen petoksistaan?" Lapsikasteen ollessa kyseessä yleensä näihin kysymyksiin vastasivat lapsen kummit. Tarkoituksena oli ilmeisesti opettaa läsnäolijoita kasteen tarkoituksesta, jottei kastetta pidettäisi ainoastaan nimenantoseremoniana, sillä ainakin luterilaisessa opissa lasten sanotaan uskovan itse. Kaste siirtää vanhojen kirkkojen opetuksen mukaan uskovan ihmisen saatanan valtakunnasta Jumalan valtakuntaan ja edellyttää myös uutta uskonkuuliaisuutta, eli se ei ole vain nimenantoseremonia. Vielä 1800-luvulla Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa kasteen yhteydessä toimitettiin abrenuntiatio. Tästä käytännöstä luovuttiin vuonna 1886. Jäänteenä abrenuntiatiosta luetaan nykyäänkin ristinmerkin tekemisen yhteydessä rukous, jossa rukoillaan vapautumista "pahan vallasta" tai vaihtoehtoisesti voimaa "kuolla pois synnistä". Ortodoksisessa kirkossa abrenuntiatio kuuluu edelleen kasteeseen. Abrenuntiatio on eri asia kuin paholaisen häätäminen eli eksorkismi.
Kaste ei-trinitaarisissa uskonnoissa
Myös eräissä kolminaisuusopin kiistävissä uskonnollisissa yhteisöissä on käytössä kasteeksi kutsuttava toimitus. Kyseessä ovat kristillisvaikutteiset uskonnolliset yhteisöt, jotka käsittävät itsensä kristillisiksi mutta joita niiden ulkopuolella ei tavallisesti lasketa kristillisiksi. Ulkoisesti nämä toimitukset ovat samantapaisia kuin pelkästään uskonsa tunnustaneita kastavien kristillisten yhteisöiden kasteet. Mitkään kristilliset yhteisöt eivät silti pidä kolminaisuusopin kiistävien yhteisöjen kasteita pätevinä.
Jehovan todistajat
Jehovan todistajat toimittavat kasteen kokonaan upottamalla. Kastettavan edellytetään katuvan syntejään ja tunnustautuvan Jehovan todistajaksi. Nykyään kastettavan edellytetään myös osoittaneen seurakunnalle, että hänen uskonkäsityksensä ja moraalinsa vastaa Jehovan todistajien oppia ja käytäntöä. Kasteen toimittaa miespuolinen kastettu liikkeen jäsen. Ikärajaa kasteelle ei ole asetettu; nuorimmat kastettavat ovat alle kymmenvuotiaita.
Mormonismi

Mormonismin mukaan kastetta ei asettanut Jeesus vaan se tunnettiin jo Vanhan testamentin aikana. Mormonit pitävät kastetta pelastukselle välttämättömänä, ja sen voi toimittaa vain Aaronin pappeuteen vihitty henkilö. Kastettavalta edellytetään vastuullista ikää ja uskoa Jeesukseen Kristukseen. Kaste toimitetaan upottamalla todistajien läsnä ollessa. Eri mormonismin haarat eivät pääsääntöisesti tunnusta toistensa kastetta. Vaikka mormonit eivät tunnusta kolminaisuusoppia, he toimittavat kasteen lausuen sanat "Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen".
Lähteet

Aiheesta muualla

Jarkko Uro: . Vau.fi 15.2.2010.
. Turun sanomat 1.5.2011.
Kristinuskon suuntausten kastenäkemyksiä:
Katolinen kirkko
 Catechism of the Catholic Church Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luterilaisuus
 Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Luther, Martti:  Iso katekismus
Ortodoksinen kirkko
 Ortodoksi.net
Vapaat suunnat

 Upotuskasteesta
 Lapsikasteen isä Augustinus
Kasteen historia:
Hujanen, Jari:
Poutiainen, Raimo:
Tiainen, Timo:
Luokka:Kirkolliset toimitukset
Luokka:Ortodoksiset kirkolliset toimitukset
Luokka:Kristillinen teologia
Luokka:Uskonto ja lapset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
*

Miten määritellään Myöhempien aikojen pyhät liikkeet?


Moskova ( ) on Venäjän federaation pääkaupunki ja Venäjän suurin kaupunki 11,9 miljoonalla asukkaallaan. Moskova on Euroopan suurin kaupunki, koska Istanbul ei sijaitse kokonaan Euroopassa. Moskova on myös Venäjän tärkein teollisuuskaupunki ja liikenteen solmukohta. Tsaarinvallan aikaan Venäjän pääkaupunkina toimi Pietari, mutta Moskovasta tuli Neuvostoliiton pääkaupunki ja on pysynyt pääkaupunkina Neuvostoliiton romahduksen jälkeen. Moskovassa sijaitsee Kreml, jossa sijaitsevat Venäjän keskeiset hallintoelimet. Kaupunki kasvaa voimakkaasti, sitä palvelee viisi lentokenttää ja Moskovasta lähtevät rautatieyhteydet joka suuntaan.
Historia

Katso myös: Moskovan ruhtinaskunta
Moskova on saanut nimensä suomalais-ugrilaisesta Mustajoki-nimestä jolla viitattiin kaupungin läpi virtaavaan jokeen.[1] Nimi esiintyy ensi kertaa vuoden 1147 Ipatijevskaja-kronikassa, jossa Suzdalin ruhtinas Juri Dolgoruki kutsuu Severskin ruhtinaan Svjatoslavin vieraaksensa Moskovaan. Moskova oli tällöin kartano tai majatalo, jonka omisti pajari Stepan Kutško. Juri surmautti hänet, jotta kukaan ei syyttäisi hänen saaneen tilan vääryydellä haltuunsa. Juri ympäröi tilan paaluvarustuksella 1156 eli perusti kaupungin. Paikalle muodostui jo varhaisena aikana kaupan keskus. Vanhin säilynyt rakennus oli 1300-luvulla rakennettu kivikirkko Spas na Boru (Спас на Бору).
Dmitri Donskoi rakensi ensimmäisen Kremlin kivilinnoituksen, joka valmistui 1367.
Moskovan ruhtinaskunta nousi 1400-luvulla Venäjän valtioiden johtoasemaan ja siten siitä muodostui tsaarin Venäjän pääkaupunki 1400-luvulta 1700-luvun alkuun. 1700-luvulla pääkaupunki siirrettiin keisari Pietari Suuren perustamaan Pietariin. Moskova paloi Napoleonin sodassa vuonna 1812, kun se oli vähällä jäädä Napoleonin käsiin ja Moskovan kuvernööri määräsi sen tuhottavaksi[2]. Tsaarinvallan kaatumisen jälkeen maaliskuussa 1918 Lenin ja hallitus siirtyivät Moskovaan, josta tuli näin taas käytännössä pääkaupunki. Moskovan pääkaupungin asema vahvistettiin perustuslaissa Neuvostoliittoa perustettaessa joulukuussa 1922. Joulukuussa 1941 Saksan keskinen armeijaryhmä pysäytettiin kaupungin rajoille ja ajettiin pois talven aikana Moskovan taistelussa.
Maantiede ja ilmasto
Moskova sijaitsee Venäjän euroopanpuoleisessa osassa, tasangolla Oka- ja Volgajoen välissä, Moskvajoen varrella. Kaupunki on keskimäärin 156 metriä merenpinnan tasoa ylempänä. Moskova on Venäjän federaatiosubjektina Pietari tavoin liittokaupunki ja sitä ympäröi useimmista ilmansuunnista erillinen federaatiosubjekti Moskovan alue; heinäkuun 2012 aluelaajennuksen jälkeen Moskova rajoittuu lounaassa Kalugan alueeseen.[3] Suuren osan Moskovan kaupungin rajasta muodostaa vuonna 1962 valmistunut 109 kilometriä pitkä kehätie. Sen sisään jäävästä noin tuhannesta neliökilometristä kolmannes on puistoa ja viheraluetta.
Moskovassa vallitsee mannerilmasto: talvet ovat kylmiä ja kesät kuumia. Vuoden keskilämpötila on +5°C ja keskimääräinen sademäärä 688mm. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin saadaan keskimäärin 92mm sadetta.
Moskovassa on talvella yleensä 12–15 astetta pakkasta, joskus jopa −20°C, mutta tuuli ei lisää pakkasen purevuutta siinä määrin kuin rannikkoseuduilla. Kaupungissa on pysyvä lumipeite marraskuun lopusta maaliskuun puoliväliin. Moskvajoen jäät lähtevät tyypillisesti huhtikuun alkupuolella.
Kesällä 2017 Moskovassa rajumyrskyssä kuoli 14 ihmistä ja loukkaantui 168 ihmistä. Puita kaatui ja kattoja ja bussipysäkkejä irtosi.[4]

Hallinnolliset alueet

Kaupunki on jaettu kahteentoista hallinnolliseen piirikuntaan (). Kaksi lounaista piirikuntaa liitettiin alueeseen 1. heinäkuuta 2012. Alueliitos toi Moskovalle reilusti uutta aluetta (pinta-ala kasvoi 1081km2:sta 2510km2:iin) ja lisäsi myös piirien lukumäärää aiemmasta 124 piiristä (). Piirikunnat on esitetty oheisessa kartassa [5][6]:

1 keskinen ()2 pohjoinen ()3 koillinen ()4 itäinen ()5 kaakkoinen ()6 eteläinen ()7 lounainen ()8 läntinen ()9 luoteinen ()10 Zelenograd ()11 Novomoskovski ()12 Troitski ()
Hallinto
Moskovan kaupungin johtajana toimii pormestari Sergei Sobjanin. Hänet valittiin Moskovan toiseksi pormestariksi 21.10.2010, Venäjän presidentin Dmitri Medvedevin erotettua Juri Lužkovin pormestarin virasta luottamuspulaan vedoten syyskuussa 2010. Presidentti Boris Jeltsinin nimittämä Lužkov ehti olla Moskovan pormestarin virassa vuodesta 1992 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi.
Väestö

Moskovan asukasmäärän kehitys1400: 400001840: 348562[7]1926: 21012001638: 2000001856: 3688001931: 2781340[8]1710: 1600001863: 462500[9]1939: 4137018[10]1725: 1450001868: 4164001959: 5045905[11]1738: 1384001871: 6019691970: 6941961[12]1775: 1610001888: 7534591979: 7830509[13]1785: 1887001897: 1038591[14]1989: 8769117[15]1811: 270200[9]1912: 16171572002: 10382754[16]1813: 2150001914: 1762700[9]2010: 11503501[17]1825: 2415001920: 10273002012: 11918057

(a) 2012 väkiluku on 1.7.2012 tapahtuneen alueliitoksen jälkeistä väestöä kuvaava väkiluku Rosstatin 1.1.2012 kuntatason väestöaineistosta. Se pohjautuu 1.1.2012 väestötilastoon (Moskova: 11612943 as.), johon on liitetty uusien Novomoskovskin (148980 as.) ja Troiskin piirikuntien (94655 as.) väkiluvut samasta tilastosta uusien piirikuntien kuntajaon mukaisesti.[18] Uusien piirikuntien kuntajako ja niiden väkiluku 1.1.2012 on kuvattu artikkelissa Moskovan hallinnolliset alueet.
Talous
Moskovan, väkiluvultaan Euroopan suurimman kaupungin, talous on yksi Euroopan kaupunkien suurimmista. Vuonna 2010 se tuotti  8401,9 mrd RUB eli Moskova vastasi 22,5 prosentista koko Venäjän federaation bruttokansantuotteesta.[19] Henkeä kohti Moskovassa tuotettiin kansantuotetta 730,4 kRUB eli 17893 EUR. Tämä oli 279 prosenttia maan keskiarvotasosta 261,8 tuhatta ruplaa tai 6413 euroa.[20][17] Moskovaa korkeampaan BKT-osuuteen asukasta kohti vuonna 2010 ylsi vain viisi raaka-ainevaroiltaan vaurasta, mutta harvaan asuttua federaatiosubjektia: Nenetsia, Jamalin Nenetsia, Hanti-Mansia, Sahalinin alue ja Tšukotka.[19][17] Näille alueille on tyypillistä, että ainakin osa alueen kansantuotteesta tehdään ympäröivien alueiden työvoimalla. Esimerkiksi Moskovaan tulee päivittäin työntekijöitä ympäröivältä Moskovan alueelta.
Moskovassa on muuta Venäjää korkeampi tulotaso. Forbes-lehden mukaan vuonna 2008 kaupungissa asui enemmän miljardöörejä kuin missään muualla maailmassa.[21] Kaupungissa asuu vuonna 2011 79  dollarimiljardööriä, toiseksi eniten eli 58 miljardööriä asuu New Yorkissa. [22] Vuosina 2006 ja 2007 Moskova listattiin Mercer HR:n tekemässä kuluttajien tavarakorin perusteella maailman kalleimmaksi kaupungiksi.[23] Vuoden 2009 UBS-pankin listalla se oli pudonnut sijalle 55.[24]
Koulutus

Moskovassa sijaitsee useita suuria yliopistoja. Suurin ja vanhin on Moskovan valtionyliopisto. Sen päärakennus on 240 metriä korkea 36-kerroksinen tornitalo. Valtionyliopistossa opiskelee yli 40000 opiskelijaa. Tekniikan alan yliopistoista suurin on Moskovan teknillinen valtionyliopisto. Moskovan konservatorio on yksi Venäjän merkittävimmistä musiikkioppilaitoksista.
Uskonto

Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Moskovan asukkaista oli oman ilmoituksensa mukaan:[25][26][27]
53 % – ortodokseja (Venäjän ortodoksinen kirkko),
19 % – jumalaan (tai korkeampaan voimaan) uskovia, muttei konkreettisesti tunnustanut mitään tiettyä uskontoa,
12 % – ateisteja, ei usko jumalaan,
3 % – kristittyjä, muttei ortodokseja, katolisia tai protestantteja,
2 % – sunnilaisen islaminuskon kannattajia,
2 % – ortodokseja, muttei kuulu Venäjän ortodoksiseen kirkkoon eikä ole vanhauskoisia,
1 % – islaminuskoisia, muttei sunneja eikä šiioja,
1 % – luonnonvoimiin ja -jumaliin pohjautuvan perinneuskonnon kannattajia,
1 % – vanhauskoisia,
< 1 % – protestantteja (luterilaisia, baptisteja, evankelikalisteja, anglikaaneja),
< 1 % – šiialaisen islaminuskon kannattajia ja
1 % – jotain muita.
Liikenne

Paikallisliikenteen ydin on Moskovan metro, jonka vanhimmat juhlavat asemat ovat vuodelta 1935. Metrolinjoja on 11, asemia 171 ja matkustajia päivittäin yhdeksän miljoonaa. Metroliikennettä täydentää linja-autojen ja johdinautojen verkko.
Moskovassa on viisi lentokenttää: Domodedovo, Šeremetjevo I ja II, Vnukovo ja Bykovo. Päärautatieasemia on yhdeksän: Leningradin (Pietarin, yhteys Helsinkiin), Kazanin, Kurskin, Kiovan, Riian, Paveletsin (Pavelets-kylän/aseman mukaan), Savjolovon (Savjolovo-kylän mukaan), Jaroslavlin ja Valko-Venäjän rautatieasema. Lisäksi on lukuisia pienempiä asemia tai seisakkeita.[5][28]
Moskovaan Moskovan alueen läpi saapuvista maanteistä merkittävimpiin kuuluvat valtatiet M1–M10. Kullakin näistä on myös oman nimensä, esimerkiksi Pietarin suunnan valtatie M10 tunnetaan myös nimellä Rossija (Moskova–Tver–Novgorod–Pietari).[5] Moskovan henkilöautoliikenne on tunnettu pahoista ruuhkistaan.[29]
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Moskovan Kremlissä sijaitsevat Venäjän hallintorakennukset. Moskovan patriarkka on Venäjän ortodoksisen kirkon johtaja. Kremlin läheisyydessä Moskovan historiallisessa keskustassa sijaitsee kuuluisa Punainen tori, jolla on myös Leninin mausoleumi sekä Pyhän Vasilin katedraali. Kremliä vastapäätä torin toisella laidalla sijaitsee tavaratalo GUM. Lähellä Kremliä Moskvajoen rannalla sijaitsee kaupungin suurin maamerkki, Kristus Vapahtajan katedraali.

Moskovan nähtävyyksiin kuuluu myös maailmankuulu Tretjakovin taidegalleria, jonka laaja kokoelma keskittyy etenkin venäläiseen realismiin (muun muassa Andrei Rubljov). Tretjakovin galleria on Venäjän kansallistaidemuseo. Muita Moskovan museoita ovat Asevoimien keskusmuseo, Kosmonautiikan museo ja Suuren isänmaallisen sodan museo.
Kaupungin kulttuuritarjontaan kuuluu kuuluisa Bolšoi-teatteri, jonka ohjelmistoon kuuluu balettia, oopperaa ja näytelmiä.
Moskovan nähtävyyksiin voidaan lukea myös kaupungin metro. Moskovan metro on New Yorkin metron ohella maailman suurimpia maanalaisverkkoja, ja sen asemat ovat kuuluisia näyttävyydestään. Tverskaja-kadulla sijaitseva Majakovskaja-asema voitti Moskovan maailmannäyttelyn suunnittelun ykköspalkinnon art deco -tyylillään.
Moskovan kaupunkikuvaa hallitsevat Stalinin valtakaudella aloitetut maamerkit, neuvostobarokkia edustavat pilvenpiirtäjät, joita kutsutaan nimellä "seitsemän sisarta" (myös: "Stalinin hampaat"). Näihin lukeutuvat Moskovan valtionyliopisto, hotelli Ukraina ja Leningradskaja, ulkoministeriön rakennus ja kolme kerrostaloa.
Moskova tunnetaan myös lukuisista puistoistaan ja noin kolmannes Moskovan pinta-alasta on vihreää aluetta. Yksi maailman suurimmista kaupunkipuistoista, Izmailovon puisto, sijaitsee itäisessä osassa Moskovaa, Izmailovon kaupunginosassa. Tämä puisto on suurelta osin lähes luonnontilainen ja yli 4 kertaa New Yorkin keskuspuiston kokoinen.
Moskova-joen rannalle kaupungin luoteisosaan Presnenskiin rakennetaan Moskovan kansainvälistä liikekeskusta, jonka on tarkoitus valmistua 2010-luvulla. Siitä tulee Venäjän tärkein liiketoiminnan keskus, lisäksi siellä on asuntoja ja ajanvietepalveluita. Alue käsittää kuusi pilvenpiirtäjää, joista korkein on 373 metriä. Se on myös Euroopan korkein rakennus. Noin 250.000 - 300.000 ihmisen arvioidaan työskentelevän, asuvan tai käyvän alueella samanaikaisesti. Vuonna 2016 osa alueesta on vielä rakenteilla tai vasta suunnitteilla.
Urheilu
Yksi suosituimmista urheilulajeista on jalkapallo, ja Moskovan kaupungista pelaa Venäjän pääsarjassa 2011 neljä joukkuetta: Dynamo, Lokomotiv, Spartak  ja TsSKA.
Toinen suosittu laji on jääkiekko. Kaupungilla on KHL-jääkiekkoliigassa kolme joukkuetta: Dinamo Moskova, Spartak Moskova ja TsSKA Moskova. Lisäksi Moskovan alueelta tulee KHL-joukkue Vitjaz Podolsk. Entisiä Moskovan alueen KHL-seuroja ovat Atlant Mytištši, MVD ja Himik Voskresensk, joilla on juniorijoukkueet Venäjän nuorten jääkiekkosarjassa.
Koripallossa kaupunkia edustavat Moskovan Dynamo ja TsSKA Moskova. Myös himkiläinen Himki BK on tunnettu koripalloseura.
Kulttuuri

Moskova on Venäjän taide-elämän keskus. Se tunnetaan erityisesti baletista ja Bolšoi-teatterista. Venäläiset rock-yhtyeet Alisa, Aria, Master, Neprikasaemye, Gorky Park ovat kotoisin Moskovasta.
Eurovision laulukilpailu 2009 järjestettiin Moskovassa Olimpijski-areenalla.[30]
Lähteet

Aiheesta muualla

 {{Country data {{{1}}}| flaglink/core
| variant =
| size =
| name =
| altlink =national rugby union team
| altvar =rugby union}} (mos.ru)

*
Luokka:Keskinen federaatiopiiri
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Moskovasta tuli Venäjän pääkaupunki?


D’You Know What I Mean? on brittiläisen rockyhtye Oasiksen kappale ja ensimmäinen single yhtyeen kolmannelta albumilta Be Here Now. Se julkaistiin singlenä 7. heinäkuuta 1997, ja se nousi listaykköseksi yhtyeen kotimaassa Britanniassa sekä Irlannissa, Suomessa, Espanjassa ja Kanadassa. Kappale oli Oasiksen kolmas listaykkönen Britannian singlelistalla, ja se myi Britanniassa platinaa. Kappale oli lisäksi yhtyeen ensimmäinen ja ainoa kappale ykkösenä Suomen virallisella listalla.
Kappale on Noel Gallagherin kirjoittama, ja sen laulaa hänen veljensä Liam Gallagher. Yli seitsemänminuuttinen ”D’You Know What I Mean?” oli ilmestyessään Oasiksen pisin kappale. Sille kuvattiin edellisten singlejen tapaan musiikkivideo, jonka ohjasivat Dominic Hawley ja Nic Goffey. Brittiläinen musiikkilehti NME valitsi lokakuussa 2011 ”D’You Know What I Meanin?” sijalle 77 listallaan, joka sisälsi 150 parasta kappaletta vuosilta 1996–2011.[1][2]
”D’You Know What I Mean?” sisältyi myös yhtyeen hajoamisen jälkeen julkaistulle Time Flies... 1994–2009 -kokoelma-albumille. Singlen B-puolina julkaistiin kappaleet ”Stay Young”, ”Angel Child” ja coverversio David Bowien kappaleesta ”Heroes”. Näistä ”Stay Young” sisältyi myös vuotta myöhemmin julkaistulle The Masterplan -kokoelmalle.
Kappaleen kuvaus
Tyyli ja sanoitukset

Kappale edustaa Oasiksen tyylille tunnusomaista rockia, ja se on yhtyeen ensimmäisiä kokeiluja raskaamman ja psykedeelisemmän rockin parissa.[3] Yhtyeen kaupallinen menestys mahdollisti myös kappaleen siirtymisen aiempaa tuotantoa suurempaan, kalliimpaan ja mahtipontisempaan suuntaan.[4]
Kappale sisältää useita viittauksia. Sanoituksessa ”The blood on the tracks must be mine / The fool on the hill and I feel fine / Don’t look back ’cause you know what you might see” ”The Fool on the Hill” ja ”I Feel Fine” ovat The Beatles -yhtyeen kappaleita, Blood on the Tracks on Bob Dylanin albumi ja Dont Look Back on Dylanista kertova elokuva.[5]
Sävellys ja kappaleen rakenne

”D’You Know What I Mean?” on sävelletty fis-mollissa, ja sen tahtilaji on 4/4.[6] Kappaleen tempo on 80 iskua minuutissa (BPM), ja sitä voidaan kuvata italian kielen sanalla ”andante” ().[7] Kappaleessa kuullaan Oasikselle tyypilliseen tapaan Noel Gallagherin soittamaa soolokitaraa ja Paul Arthursin rytmikitaraa, Paul McGuiganin soittamaa bassoa ja Alan Whiten rumpuja sekä Liam Gallagherin soittamaa tamburiinia. Sähkökitaroissa on käytetty paljon pedaaleilla tuotettua säröefektiä, ja rumpukomppi on samplattu rapyhtye N.W.A:n kappaleesta ”Straight Outta Compton”.[8] Rummuissa kuuluu myös niin sanottu amen break.[9]
”D’You Know What I Mean?” on alkuperäiseltä pituudeltaan seitsemän minuuttia ja 42 sekuntia, ja ilmestyessään se oli yhtyeen kappaleista pisin.[8] Kappale alkaa helikopterin ja morsetuskoodin ääniefekteillä, ja kitarariffi muistuttaa Oasiksen aiempaa singleä ”Wonderwall”.[10] Yli minuutin pituisen intron jälkeen seuraa kolme säkeistöä ja kaksi kertosäettä ja niiden jälkeen Noel Gallagherin esittämä kitarasoolo. Tämän jälkeen kappale siirtyy viimeisen kertosäkeen kautta outroon, jossa on käytetty intron tavoin efektinä muun muassa takaperin nauhoitettua laulua. Takaperin muokatut ääniefektit on tehnyt Mark Coyle.[8]
Kappaleessa laulun esittää Liam Gallagher, jonka ääniala on asteikolla C#4 – F#5.[6] Taustalaulun kappaleessa esittää Noel Gallagher.[8]
Kappaleen rakenne:
Intro (0.00 – 1.04)
Ensimmäinen säkeistö (1.04 – 1.28)
Välisoitto (1.28 – 1.40)
Toinen säkeistö (1.40 – 2.04)
Bridge (2.04 – 2.28)
Ensimmäinen kertosäe (2.28 – 3.16)
Kolmas säkeistö (3.16 – 3.40)
Bridge (3.40 – 4.07)
Toinen kertosäe (4.07 – 5.01)
Välisoitto (5.01 – 5.16)
Kitarasoolo (5.16 – 5.41)
Kolmas kertosäe (5.41 – 6.37)
Outro (6.37 – 7.42)
Radioversiossa muun muassa introa on lyhennetty merkittävästi ja toinen säkeistö on leikattu kokonaan pois. Seitsemän tuuman vinyylijulkaisussa ensimmäiset 17 ja viimeiset 59 sekuntia on leikattu pois.[11]
Julkaisu

Kahden edellisen albumin, Definitely Mayben ja (What’s the Story) Morning Gloryn?, suosion vuoksi Oasiksen seuraavaa albumia odotettiin innokkaasti. Levy-yhtiö Creation Records ja hallintayhtiö Ignition olivat hyvin tarkkoja siitä, etteivät tulevan albumin kappaleet pääse vuotamaan ennenaikaisesti. Uuden singlen ”D’You Know What I Meanin?” radiosoitto oli aluksi hyvin rajattua, sillä Ignition määräsi, mitkä radiokanavat saivat soittaa sitä ja kuinka paljon. Singleä markkinoitiin useilla julisteilla, ja kappaleen videota esitettiin paljon muun muassa MTV-musiikkikanavalla.[3][12]
Kappale julkaistiin singlenä 7. heinäkuuta 1997, noin kuukauden ennen Be Here Now -albumia. Single oli alun perin saatavissa CD-levynä, vinyylinä ja C-kasettina. ”D’You Know What I Mean?” ei sisältynyt vuoden 2006 kokoelmalle Stop the Clocks, mutta oli mukana myöhemmin julkaistulla Time Flies... 1994–2009 -kokoelmalla.[13]
Singlen B-puolet
Seitsemän tuuman vinyylillä ja kasetilla on B-puolena kappale ”Stay Young”. Se on hieman yli viisiminuuttinen, suhteellisen nopeatempoinen Noelin kirjoittama ja Liamin laulama rock-kappale. ”Stay Young” oli ensimmäisiä kappaleita, joita yhtye äänitti Be Here Now -albumin aikoihin.[14] Se sisältyi myös seuraavana vuonna julkaistulle The Masterplan -kokoelmalevylle.[15]
Kahdentoista tuuman vinyylillä on lisäksi toinen B-puoli, Noelin laulama demoversio kappaleesta ”Angel Child”. Se oli yksi neljästätoista kappaleesta, jotka äänitettiin vuonna 1996 Karibialla Mustiquen saarella .[16] CD-julkaisu sisältää edellä mainittujen kappaleiden lisäksi Noel Gallagherin laulaman coverin David Bowien kappaleesta ”Heroes”.[17]
Vuoden 2016 uudelleenjulkaisu

Osana Be Here Now -albumin vuoden 2016 uudelleenjulkaisukampanjaa kappale julkaistiin uudelleen Noel Gallagherin editoimana 22. heinäkuuta 2016.[18][19] ”D’You Know What I Mean? (NG’s 2016 Rethink)” -niminen remix on muuten samanlainen kuin alkuperäinen, mutta sen äänimaailmaa on kevennetty. Singlejulkaisu sisältää myös yli kaksi minuuttia lyhyemmän radioversion.[17] Kappale julkaistiin muun muassa videopalvelu YouTubessa ja suoratoistopalvelu Spotifyssa.[20][21]
Kappaleen live-esitykset
”D’You Know What I Mean?” kuului Oasiksen soittolistaan varsinkin vuosien 1997–1998 kiertueilla. Ensimmäisen kerran se esitettiin livenä 18. kesäkuuta 1997 ”Be Here Now Tour” -kiertueella Oaklandissa Yhdysvalloissa.[22] Kappale kuului myös joissakin konserteissa vuoden 2002 Heathen Chemistry -albumin kiertueen soittolistaan.[22] Liam Gallagher on lisäksi esittänyt kappaleen useasti vuosina 2017–2018 oman soolouransa kiertueella.[22][23][24]
Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideo julkaistiin singlen kanssa 7. heinäkuuta 1997. Video alkaa yhtyeen saapuessa helikopterilla post-apokalyptiselle hylätyn talon harmaalle rauniolle, jossa kappale esitetään. Rakennuksen seiniin on kirjoitettu tšekiksi sanat ”do you know what I mean?” (’tajuatko mitä tarkoitan?’) ja ”be here now” (’ole täällä nyt’).[25] Videolla esiintyy myös paljon taisteluhelikoptereita ja yleisönä toimivia avustajia. Videon lopussa yhtyeen jäsenet nousevat takaisin helikopterin kyytiin ja lähtevät pois.[26]
Musiikkivideon ohjasivat Dominic Hawley ja Nic Goffey, ja se kuvattiin ajalleen tyypilliselle 35 millimetrin filmille eli kinofilmille. Video on kuvattu yksityisalueella Becktonin kaasulaitoksen lähellä Lontoossa. Alueen vaurioituneet rakennukset oli alun perin tehty Stanley Kubrickin elokuvaan Full Metal Jacket, jonka kohtauksia kuvattiin samassa paikassa.[27] Videolla näkyvät helikopterit ovat Britannian armeijan mallia Westland Lynx AH.7.[25]
Video julkaistiin 17. elokuuta 2016 remasteroituna HD-versiona YouTubessa. Remasteroitu versio on alkuperäistä lyhyempi, viisi minuuttia ja 44 sekuntia pitkä, mutta sisältää aiemmin julkaisematonta materiaalia.[28] Videon ohjaajat Dom & Nic sanoivat alkuperäisen filmin säilyneen hyväkuntoisena arkistossa, ja he työstivät sitä videon erikoistehosteista vastanneen The Mill -studion kanssa.[27][29]
Videon tuotanto
Ohjaajat: Dominic Hawley ja Nic Goffey
Tuottaja: John Madsen
Tuotantoyhtiö: Outsider
Kameraoperaattori: Dan Landin
Leikkaaja: Simon Hilton
Erikoistehosteet: The Mill -studio
Johtava tuottaja: Misha Stanford-Harris
Taiteellinen johtaja: Neil Davies
Konseptikuvitus: George Rockliffe ja Fergal Hendrick
Lähde:[29]
Vastaanotto ja kaupallinen menestys

Kappale sai ilmestyessään pääosin myönteisen vastaanoton. Se on saanut Rate Your Music -sivustolla 3,6 pistettä viidestä, jotka perustuvat 478 arvosteluun.[30] The Independent -lehden Andy Gill kehui kappaleen olevan vaikuttava ja lisäsi ”Oasiksen olevan palannut, suurempana ja röyhkeämpänä kuin koskaan.”[5] Yhdysvaltalaisen Rolling Stonen David Fricke kehui arvostelussaan, että kappale on ”seitsemän minuuttia yksinkertaista, keskittynyttä nerokkuutta”.[31]
AllMusic-sivuston Jack Rabid oli kappaletta kohtaan kriittisempi, ja hän antoi sille kaksi ja puoli tähteä viidestä. Hän sanoi sen olevan ”Oasiksen ensimmäinen tylsä single” ja piti Noelin sanoituksia huonoina.[32] Kappaleen pituutta kritisoi myös Diffuser-verkkolehti, jonka mukaan se kuulostaa lähinnä rönsyilevältä versiolta yhtyeen ”Wonderwall”-kappaleesta, ja kommentoi sen säkeistöjen olevan vaikeaselkoisia.[33]
”D’You Know What I Mean?” nousi listaykköseksi Britanniassa, Irlannissa, Suomessa, Espanjassa sekä Kanadassa ja ylsi viiden joukkoon Ruotsissa, Norjassa ja Uudessa-Seelannissa. Single oli Oasiksen ensimmäinen ja ainoa listaykkönen Suomen virallisella listalla. Kotimaassaan Britanniassa se myi yhteensä yli 745000 kappaletta ja sai platinalevyn.[34] ”D’You Know What I Mean?” oli Britannian singlelistalla yhteensä 25 viikkoa, ja se oli vuoden 1997 loppuun mennessä vuoden 12. myydyin single.[35]
Palkinnot ja kunnianosoitukset
Kappaleen musiikkivideo oli vuoden 1998 Brit Awards -gaalassa parhaan musiikkivideon palkinnon ehdokas, mutta palkinnon sai popyhtye All Saints kappaleellaan ”Never Ever”.[36] Vuonna 2010 brittiläinen XFM-radiokanava sijoitti sen 849. parhaaksi kappaleeksi listallaan kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta kappaleesta.[37] Lokakuussa 2011 brittiläinen musiikkilehti NME valitsi ”D’You Know What I Meanin?” sijalle 77. listallaan, joka sisälsi 150 parasta kappaletta vuosilta 1996–2011.[1][2]
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Noel Gallagher, ellei toisin mainita.
CD-julkaisu

12″ vinyylijulkaisu

7″ vinyylijulkaisu ja C-kasetti

NG’s 2016 Rethink -julkaisu

Kokoonpano ja henkilöstö

Yhtye
Liam Gallagher – laulu, tamburiini
Noel Gallagher – soolokitara, taustalaulu
Paul ”Bonehead” Arthurs – rytmikitara
Paul ”Guigsy” McGuigan – basso
Alan White – rummut
Tuotanto
Tuottajat: Owen Morris ja Noel Gallagher
Masterointi: Mike Marsh
Ääniefektit: Mark Coyle
Kansikuvan ulkoasu ja graafinen suunnittelu: Brian Cannon
Valokuvaaja: Michael Spencer Jones
Suunnitteluavustajat: Martin Catherall ja Matthew Sankey
Lähteet:[17][32][38]
Listasijoitukset ja sertifikaatiot

Viikoittaiset listasijoitukset

Sertifikaatiot

Julkaisuhistoria
Pakkaukset

.
Kansainväliset versiot

Lähde: [17]
Lähteet

Luokka:78.84 Pop, rock
Luokka:Oasiksen kappaleet
Luokka:Vuoden 1997 kappaleet


Arabit ovat suuri seemiläinen etninen ryhmä. Tärkein arabeja yhdistävä tekijä on arabian kieli. Arabille ei ole yksiselitteistä määritelmää. Eräässä arabijohtajien kokouksessa arabiksi on määritelty kuka tahansa, joka ”asuu maassamme, puhuu kieltämme, on kasvatettu kulttuuriimme ja on ylpeä kunniastamme”.[1] Ahtaassa merkityksessä arabeja ovat vain Arabian niemimaalla asuvat ”varsinaiset arabit”, ja laajemmassa merkityksessä kaikki arabiankieliset kansat.[2] Arabit on vanhastaan jaettu pohjois- ja eteläarabeihin.[3]
Arabeja asuu Arabian niemimaan lisäksi Afrikan pohjois- ja itäosassa, Kaksoisvirranmaalla, Syyriassa ja Palestiinassa. Luoteis-Afrikassa, Sudanissa, Egyptissä ja itäisessä Afrikassa elävät kansat ovat sekakansoja. Uskonnoltaan suurin osa arabeista on muslimeja. Palestiinassa, Libanonissa ja Egyptissä elävät arabivähemmistöt ovat kristittyjä.
Nimityksen historia
Sanan arabi () etymologia on epäselvä. Se saattaa tulla seemiläisestä vaeltamista tarkoittavasta sanasta.[4]
Nimitys mainitaan säilyneissä lähteissä ensimmäisen kerran 800-luvulla eaa. kuvaamassa Pohjois-Arabian beduiineja. Tässä merkityksessä beduiinien naapurikansat käyttivät sanaa seuraavien vuosisatojen ajan. Kreikkalaiset ja roomalaiset laajensivat sanan merkitystä käsittämään koko Arabian niemimaan, mukaan lukien keitaita pysyvästi asuttavan väen ja lounaisen niemimaan kehittyneen kulttuurin. Arabiassa sanaa käytettiin yhä vain paimentolaisista, vaikka myös paikallaan asuvan väestön kieltä kutsuttiin arabian kieleksi. Arabivalloitusten jälkeen nimitystä käytettiin valloitetuilla alueilla arabialaisperäisistä valloittajista. Islamilaisessa valtakunnassa sana sai ajan mittaan arabialaislähtöisen ja arabian kielellä ilmaistun, mutta monelta taholta vaikutteita saaneen kulttuurisen merkityksen. Lopulta sen etninen sisältö korvautui yhteiskunnallisella merkityksellä, ja sitä käytettiin arabiankielisten maiden nomadeihin, jotka olivat säilyttäneet muita enemmän alkuperäisen arabikulttuurin ja kielen. 1900-luvulla länsimaiden vaikutuksen johdosta sanan merkitys laajeni tarkoittamaan koko arabiankielistä maailmaa kansana tai sukulaiskansojen ryhmänä, jota yhdistää alue, kieli, kulttuuri ja pyrkimys poliittiseen itsenäisyyteen ja yhtenäisyyteen.[5]
Historia
Arabien nousu maailmanvallaksi

Vanhalla ajalla arabit elivät Arabian niemimaalla jakautuneina useisiin, keskenään kilpaileviin heimoihin. 600-luvun alussa profeetta Muhammad yhdisti suuren osan heimoista islamin uskontokunnaksi. Muhammadin appi Abu Bakr tunnustettiin hänen jälkeensä kalifiksi. Hän pyrki yhdistämään arabiheimoja ja valmistautumaan sotaretkelle Bysanttiin ja Persiaan. Kalifina Abu Bakr ehti ennen kuolemaansa olla kuitenkin vain kahden vuoden ajan.
Abu Bekrin seuraajaksi tuli Umar I, joka hallitsi kymmenen vuoden ajan. Umar I oli kyvykäs johtaja. Hänen hallintokautensa aikana arabien valta laajeni nykyisten Syyrian, Palestiinaan, Irakin ja Egyptin alueille. Samalla arabien hallinnoimien alueiden sisäinen järjestys kiinteytyi. Hallintotapa alistettuja kansoja kohtaa oli tavallisesti lempeä, muun muassa aiempi hallintojärjestelmä yleensä säilytettiin ja virkamiehet saivat jatkaa asemissaan arabiylihallinnan alaisina. Myös islamiin kääntyminen oli vapaaehtoista, vaikkakin alistetut kansat joutuivat maksamaan veroja mikäli säilyttivät vanhan uskontonsa.
Vuonna 644 Umar murhattiin. Hänen seuraajansa Uthman oli valtaan astuessaan iäkäs ja pyrki vahvistamaan oman sukunsa, umaijadien, mahtia. Tällainen menettely herätti voimakasta tyytymättömyyttä, ja Uthman surmattiin Muhammadin vävyn Alin johdolla vuonna 656. Ali toimi kalifina vuosina 656–661. Umaijidit eivät olleet tyytyväisiä valintaan, minkä johdosta syttyi sisällissota. Ali voitti sodan, mutta hänet ehdittiin murhata ennen sopimukseen pääsyä, ja vastustajia johtanut Mu’awiya I pääsi valtaan. Alin kannattajat, šiialaiset, pitävät oikeina kalifeina vain Muhammadin sukuun kuuluvia. Umaijadeja, heidän vastustajiaan, alettiin tuolloin kutsua sunnalaisiksi.
Umaijadit

Vuoteen 680 vallassa ollut Mu’awiya teki hallintokaudellaan useita hallintorakenteellisia muutoksia. Hän määräsi kalifaatin perinnölliseksi ja määräsi pääkaupungiksi Damaskoksen. Mu’awiya teki valloituksia Välimeren saarilla, Samarkandissa ja Turkestanissa. Maakuntiin asetettiin käskynhaltijoita eli emiirejä, jotka olivat vastuussa kalifille hallinnollisista toimistaan. Ydinmaita tässä syyrialaisessa kalifaatissa olivat Egypti ja Syyria.
Vuosina 685–705 vallassa ollut Abdulmalik valloitti alueita muun muassa pohjoisessa Afrikassa ja Vähässä-Aasiassa, ja hänen seuraajansa Walid I:n aikana 705–715 oli uimajadien kalifaatin mahti äärimmillään, sillä valloitettuja alueita olivat jo Kaspian itäiset alueet, osia Etu-Intiasta, Afrikan pohjoisosa kokonaisuudessaan sekä suurin osa Espanjan alueesta. Vuonna 718 yrittivät umaijadit suurin ponnisteluin vallata Konstantinopolin siinä kuitenkin epäonnistuen. Länsipuolella Poitiers'n taistelussa vuonna 732 Kaarle Martelin voitto esti muslimivallan leviämisen Euroopassa. Noihin aikoihin arabien vallassa oli kuitenkin alue, joka ulottui Atlantilta aina Kiinaan saakka.
Abbasidit

Walid I:n seuraajat olivat heikkoja eivätkä kyenneet pitämään sisäisiä vastarintaliikkeitä kurissa. Varsinkin Persiassa oli voimakasta vastustusta, sillä vaikutusvaltaiset ryhmittymät yrittivät saada persialaisia myös korkeampiin valtiollisiin virkoihin. Persialaiset olivat pääasiassa šiialaisia ja opposition johtoon nousivat Muhammadin sedästä Abbasista polveutuvat abbasidit. Oppositio huusi vuonna 749 kalifiksi abbasidi Abdullahin, ja umaijadit tapettiin. Kuitenkin umaijadi Abdulrahman pääsi pakenemaan Espanjaan, jonne hän vuonna 755 perusti umaijadilaisen kalifikunnan.
Abbasidien voittoa seurasi aitoarabialaisen valtion loppu. Persialaisainesten valta voimistui. Pääkaupunki siirrettiin Irakiin, ja virkamiehistö muuttui koostuvaksi useista eri kansallisuuksista, johtohahmonaan kalifi. Abbasidien vallan loppuaikoina kalifilla ei ollut enää todellista valtaa, vaan hän oli ainoastaan Muhammadin sukulaisuuden perusteella asemansa saanut keulakuva.
Al-Mansur, Abdullahin veli, teki valloituksia Intiassa, Kappadokiassa ja Armeniassa. Hän myös rakennutti uudelleen Bagdadin ja määräsi sen pääkaupungiksi. Vuosina 786–809 Harun al-Rašidin ollessa kalifina, eli kalifaatti islamilaisen kulttuurin kukoistuskautta. Tuolloin muun muassa kreikkalaisten filosofien teoksia käännettiin arabiaksi ja käsityötaidot, erityisesti kudonta ja paperinvalmistus, kehittyivät. Myös kauppayhteyksiä solmiutui kaikkiin ilmansuuntiin aina Pohjoismaita, Afrikkaa ja Kiinaa myöten. Islamilainen ja hellenistinen kulttuuri yhdistyivät asteittaisesti, arabia tuli kirjallisuuden, tieteen ja uskonnon hallitsevaksi kieleksi.
Itäisillä alueilla tieteen pääpaino oli matematiikassa, alkemiassa, tähtitieteessä ja lääketieteessä. Merkittävimpiä tiedemiehiä olivat matemaatikko al-Khwarizmi (teokset Aritmetiikka ja Algebra) ja tähtitieteilijä al-Battani, latinalaiselta nimeltään Albategnius, joka havainnoi taivaankappaleiden liikkeitä. Alkemian tunnetuin edustaja oli Jabir ibn Hayyan, latinalaiselta nimeltään Geber. Arabien alkemia ei ollut sama asia kuin yleisesti tunnettu, vaan se vastasi osin nykyajan kemiaa. Kehittynein tiede arabeilla oli kuitenkin lääketiede. Tunnetuimpia lääkäreitä olivat iranilaiset al-Razi ja ibn Sina, jotka olivat aikakauden edistyneimpiä, myös siinä mielessä, että asennoituivat asioihin myös kriittisesti. Arabien tieteen kehitys loppui ulkonaisten vastoinkäymisten sekä uskonnon vastavaikutuksen seurauksena.
Arabien maailmanvallan loppu
Harun al-Rašid määräsi valtakunnan jaettavaksi poikiensa kesken, ja sai aikaan näin uusia sisäisiä ristiriitoja. Monien kaukaisten alueiden maaherrat julistivat itsensä alueidensa itsenäisiksi hallitsijoiksi.[6] Kalifi al-Mu’tasim, joka hallitsi vuosina 833–842, siirtyi asumaan Samarraan ja käytti turkkilaisia palkkasotureita. Palkkasoturipäälliköt olivat ”emiirien emiireitä”, ja he saivat niin paljon valtaa, että pystyivät nimittämään ja erottamaan kalifeja.
Vuosina 870–892 hallinnut kalifi al-Mu’tamid kukisti turkkilaissoturien henkivartioston ja palasi takasin Bagdadiin. Egypti irrottautui maaherransa Ahmad ibn Tulunin johdolla kalifien vallasta. Sittemmin valta Egyptissä siirtyi ihšidideille ja fatimideille, jotka mainitsevat polveutumansa Fatimasta, Muhammadin tyttärestä. Persiassa ja Mesopotamiassa valtaan nousivat bujidit, ja vuonna 1055 vallan anastivat seldžukit.
Vuonna 1258 al-Musta’simin toimiessa Bagdadin kalifina, hyökkäsivät idästä mongolit johtajanaan Hulagu. Hulagu teki täydellisesti lopun abbasidien maallisesta vallasta. Vuonna 1517 joutui viimeinen abbasidikalifi luopumaan vallastaan, kun Turkin sulttaani Selim I valloitti Egyptin.[7]
Espanjan kalifaatti
900-luvulla eräs Espanjassa elänyt Abdulrahmanin jälkeläinen julistautui kalifiksi. Espanjan kalifaatin pääpaikkoja olivat Toledo ja Córdoba, ja alue oli varsinkin vuosina 912–961 Abdulrahman III:n valtakaudella kulttuurillaan ja hyvinvoinnillaan Euroopan kehittyneintä. 1000-luvulla Espanjan kalifaatti rappioitui sisäisten ristiriitojensa seurauksena, ja lopullisesti siitä tekivät lopun kristittyjen takaisinvaltauksen eteneminen. Vuonna 1085 Toledo menetettiin Kastilialle. Vuonna 1100-luvulla arabialaiset maurit, johtajinaan almoravidien suku, valloittivat Espanjan maurilaisen osan. Apua he saivat afrikkalaisilta berberisukuisilta islamilaisilta uskonveljiltään. Myöhemmin Afrikasta tulleet almohadit kukistivat almoravidit. Vuonna 1212 Aragonia, Kastilia ja Navarra kukistivat almohadit yhteisvoimin Las Navas de Tolosan taistelussa. Sittemmin myös Granadan kalifikunta, viimeinen maurien valtakunnan osa, tunnusti Kastilian ylivallan. Lopullisesti muslimivalta Iberian niemimaalla loppui Granadan valloitukseen 2. tammikuuta 1492.[8]
Arabien diaspora Arabimaailman ulkopuolella

MaaArabien lukumääräTurkki (lähinnä Hatayn maakunnassa)1 000 000Iran (lähinnä Khūzestānissa)500 000Brasilia10 000 000 [9]Yhdysvallat3 500 000Australia ja Uusi-SeelantiMalesiaIndonesiaLatinalainen AmerikkaSingaporeIsrael1 413 500
Arabiheimoja
Al Murrah
Katso myös
Arabimaailma
Arabiliitto
Arabian kieli
Arabivastaisuus
Kalifaatti
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Lewis, Bernard| title = The Arabs in History| publisher = Oxford University Press| year = 1993| id = ISBN 9780192803108}}
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit