Claude Giroux (s. 12. tammikuuta 1988 Hearst, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka toimii NHL-joukkue Philadelphia Flyersin kapteenina. Häntä pidetään yhtenä maailman parhaimmista keskushyökkääjistä ja Flyersin keulakuvana. Giroux on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta pelasi vuosina 2008–2011 enimmäkseen laitahyökkääjänä, joukkueen runsaan keskushyökkääjä-tilanteen takia. Hän laukoo oikealta. Pienikokoisen ja monipuolisen hyökkääjän vahvuudet ovat peliälyssä, mailankäsittelyssä ja pelinteossa. Hänen vahvuuksiinsa kuuluvat myös ylivoimapeli ja laukaus. Heikkoudet ovat pienen koon vuoksi kulmatilanteissa.[1]
Ura
Junioriura
Giroux aloitti jääkiekon kotikaupungissaan Hearstissa ja pelasi Bantam A:ta Hearst Lumber Kingsissä (NOHA) kaudella 2001–2002. Perhe muutti Orleansiin  kesällä 2002.[2] Siellä hän pelasi Major Bantam AA:ta ja Minor Midget AA:ta Cumberland Baronsissa ja oli joukkueen paras pistemies kausina 2002–2003 ja 2003–2004.[2] Hän oli varauskelpoinen OHL:ään vuonna 2004, mutta jäi ilman varausta.[3] Kaudella 2004–2005 Giroux pelasi Cumberland Gradsissa. Vaikka häneltä jäi väliin suurin osa kaudesta mononukleoosin takia, 48 ottelussa syntyi 40 pistettä. Giroux nimettiin CJHL:n vuoden tulokkaaksi. Tästä huolimatta häntä ei vieläkään varattu OHL:ään.[2]

Vapaana agenttina Giroux kutsuttiin QMJHL:n Gatineau Olympiquesin harjoitusleirille try-outille, ja sai pian sopimuksen. Tulokaskaudellaan Olympiquesissa Giroux oli joukkueen paras pistemies tehden 69 pelissä tehot 39+64=103 ja valittiin QMJHL:n vuoden tulokkaaksi. Philadelphia Flyers varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 22. pelaajana vuoden 2006 NHL:n varaustilaisuudessa.[1]
Kaudella 2006–2007 Olympiquesin varakapteenina toiminut Giroux voitti jälleen joukkueen pistepörssin tehoilla 48+64=112. Hän pelasi loppukaudella myös viisi ottelua Flyersin farmijoukkue Philadelphia Phantomsissa AHL:ssä. Heinäkuussa 2007 Giroux teki Flyersin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen.[4]
Giroux aloitti kauden 2007–2008 Olympiquesissa. Hän pelasi kaudella kaksi NHL-ottelua Philadelphia Flyersissa, jonka jälkeen hänet lähetettiin takaisin Olympiquesiin. Giroux debytoi NHL:ssä 19. helmikuuta 2008 Ottawa Senatorsia vastaan ja oli joukkueen ensimmäinen laukoja voittomaalikilpailussa.[5] Olympiquesissa Giroux oli runkosarjassa kolmatta kertaa peräkkäin joukkueen paras pistemies, tällä kertaa tehoilla  38+68=106. Hän sijoittui koko QMJHL:n pistepörssissä toiseksi Mathieu Perreaultin jälkeen. Pudotuspeleissä Giroux johdatti joukkueen mestaruuteen tehden 19 pudotuspeliottelussa mielettömät tehot 17+34=51, tehden uuden seuraennätyksen. Hänet palkittiin pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana Guy Lafleur Trophylla. Lisäksi Giroux valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen.[1]
Ammattilaisura
Harjoitusleirin päätteeksi Flyers lähetti Girouxin kauden 2008–2009 alussa AHL:ään Philadelphia Phantomsiin.[1] Hän sopeutui ammattilaistasolle hyvin, ja joulukuussa 2008 hänet valittiin kuukauden tulokkaaksi. Giroux kutsuttiin NHL:ään joulutauon jälkeen ja pelasi siellä loppukauden. 31. joulukuuta hän teki ensimmäisen pisteensä NHL:ssä syöttämällä Jeff Carterin osuman Vancouver Canucksia vastaan. Giroux teki avausmaalinsa 27. tammikuuta 2009 Florida Panthersin Tomáš Vokounin taakse. Giroux teki debyyttikaudellaan NHL:ssä runkosarjassa 42 ottelussa tehot 9+18=27 ja kuudessa pudotuspeliottelussa tehot 2+3=5.[1]
Flyers oli sekavassa tilanteessa valtaosan kaudesta 2009–2010. Giroux oli suurimman osan kaudesta toisen lupaavan pelaajan James van Riemsdykin keskushyökkääjä. Joukkue nousi vaikeuksista huolimatta viimeisen ottelun voiton turvin pudotuspeleihin, kun se voitti voittomaalikilpailussa New York Rangersin Girouxin tehdessä voittomaalin. Giroux teki pudotuspelien avauskierroksella paljon pisteitä New Jersey Devilsiä vastaan, jonka Flyers pudotti otteluvoitoin 4–1. Seuraavalla kierroksella Flyers teki historiaa nousemalla sarjassa 3–0-tappioasemasta jatkoon seitsemässä pelissä edeten idän konferenssifinaaleihin Montreal Canadiensia vastaan. Flyers eteni otteluparista jatkoon otteluvoitoin 4–1 ja kohtasi Stanley Cup -finaaleissa Chicago Blackhawksin. Giroux teki finaalien kolmannessa pelissä 4–3-voittomaalin jatkoajalla. Flyers hävisi finaalit 4–2, kun Chicago voitti kuudennen pelin jatkoajalla. Giroux teki pudotuspeleissä 23 ottelussa tehot 10+11=21 ja nousi NHL:n tietoisuuteen.
Kuukausi kauden 2010–2011 alusta Giroux teki Flyersin kanssa kolmivuotisen sopimuksen, joka takasi hänelle 3,75 miljoonan dollarin kausitulot.[6] Tammikuussa 2011 Giroux valittiin NHL:n tähdistöotteluun. Hän teki lopullisen läpimurron tehden 82 ottelussa tehot 25+51=76 ja pudotuspeleissä 11 ottelussa tehot 1+11=12.[1] Hän oli sekä runkosarjan, että pudotuspelien paras pistemies Flyersin pudotessa toisella kierroksella Boston Bruinsille.

Flyersin kaupattua Jeff Carterin ja Mike Richardsin kesällä 2011, Girouxille asetettiin rooli joukkueen ykköskeskushyökkääjänä kaudelle 2011–2012. Richardsin ja Carterin lähdön jälkeen Giroux'sta tuli toiseksi pisimpään Flyersissä pysynyt pelaaja ja hänestä tehtiin joukkueen varakapteeni. Giroux'n ketju sai kyseisellä kaudella lempinimen G-line, jossa pelasivat Giroux'n lisäksi Jaromír Jágr ja Scott Hartnell. Giroux johti NHL:n pistepörssiä suurimman osan kaudesta, ja häntä pidettiin tähdistöottelun aikaan ykkösvaihtoehtona voittamaan NHL:n runkosarjan arvokkaimmalle pelaajalle annettavan Hart Memorial Trophyn.[7] Hän jäi runkosarjan päätteeksi kuitenkin 16 pistettä Hart Trophyn voittaneen Jevgeni Malkinin taakse. 13. huhtikuuta 2012 Giroux teki ensimmäisen kypärätemppunsa pudotuspelien ensimmäisen kierroksen toisessa ottelussa Pittsburgh Penguinsia vastaan.[8] Hän teki samassa ottelussa kuusi tehopistettä ja teki Flyersin seurannätyksen eniten Stanley Cupin pudotuspeliottelussa pisteitä tehneenä pelaajana.[8] Flyersin pudotettua Penguinsin sai se vastaansa itäisen konferenssin välierässä New Jersey Devilsin. Sarjan neljännessä ottelussa Giroux taklasi Dainius Zubrusia päähän ja sai yhden pelin pelikiellon.[9] Flyers putosi viidennessä pelissä, Giroux'n ollessa joukkueen tehokkain pelaaja runkosarjassa (78 ottelussa tehot 28+65=93) ja pudotuspeleissä (10 ottelussa tehot 8+9=17). Giroux johti pudotuspelien pistepörssiä vielä kaksi viikkoa Flyersin putoamisen jälkeen. Kauden jälkeen Giroux'n molemmat ranteet operoitiin; oikea murtuneen ruston takia ja vasen poistamaan murtuneet luut.[10] Hän myöhemmin väitti Sidney Crosbyn huitoneen mailallaan ranteitaan aloituksissa useasti ensimmäisen kierroksen sarjassa Penguinsia vastaan.[11] Kesäkuussa 2012 Giroux valittiin NHL:n palkintogaalassa Las Vegasissa NHL-pelisarjan uusimman version NHL 13 -pelin kanteen. Hänestä tuli ensimmäinen Flyers-pelaaja sitten Eric Lindrosin, joka on päässyt pelin kanteen.[12][13]
NHL:n työsulun 2012–2013 ajaksi Giroux ja joukkuetoveri Daniel Brière pelasivat Saksan DEL-liigassa Eisbären Berlinissä.[14] Yhdeksännessä pelissään hän sai vamman kaulaan ja olkapäähän, jota pelättiin aluksi aivotärähdykseksi.[15] Giroux palasi Pohjois-Amerikkaan ja ei pelannut enää työsulun aikana. Työsulun loputtua Giroux'sta nimettiin Flyersin historian 19. kapteeni 15. tammikuuta 2013 korvaamaan pitkäaikaisesti loukkaantunut Chris Pronger.[16]
Tynkäkausi 2012–2013 lähti Giroux'lta vaatimattomasti käyntiin, kun hän teki 13 ensimmäisessä ottelussa vain seitsemän pistettä.[17] Giroux'n kausi kääntyi päälaelleen kun myös alisuorittanut Jakub Voráček siirrettiin hänen ketjuunsa. 12. helmikuusta runkosarjan loppuun Giroux oli sarjan neljänneksi tehokkain pelaaja.[17] Hän teki 48 ottelussa tehot 13+35=48, mutta ei auttanut Flyersia pudotuspeleihin, joista se jäi ensimmäisen kerran pois sitten kauden 2006–2007.
Heinäkuussa 2013 Giroux teki Flyersin kanssa kahdeksanvuotisen ja 66,2 miljoonan dollarin jatkosopimuksen.[18]
Flyersin ja Giroux'n kausi 2013–2014 lähti huonosti käyntiin, kun Flyers voitti kahdeksasta pelistä vain yhden ja Giroux sai ensimmäisissä 15 pelissään seitsemän syöttöpistettä. Myöhemmin Giroux ja Flyers paransivat otteitaan. Giroux'n kausi lähti kunnolla nousuun sen jälkeen, kun hänet jätettiin yhtenä kovimmista nimistä ulos Kanadan maajoukkueesta Sotsin olympialaisissa 2014. Runkosarjan päättyessä Giroux oli tehoilla 28+58=86 NHL:n pistepörssin kolmas Sidney Crosbyn ja Ryan Getzlafin jälkeen. Flyers pääsi vuoden tauon jälkeen takaisin pudotuspeleihin, mutta tippui ensimmäisellä kierroksella New York Rangersille. Giroux oli ehdolla toisen kerran urallaan Hart Trophyyn ja myös Ted Lindsay Awardiin, jotka molemmat hävisi Crosbylle.
Maajoukkueura

Giroux pelasi MM-kilpailuissa vuosina 2013, 2015 ja 2017 Giroux valittiin Kanadan kolmen parhaan pelaajan joukkoon maan voittaessa kultaa 2015.[1]
Giroux pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008 voittaen kultaa. Hän oli tehoilla 2+4=6 Kanadan toiseksi paras pistemies kahden muun pelaajan kanssa.[1]
Tilastot

2005–2006Gatineau OlympiquesQMJHL693964103641751520242006–2007Gatineau OlympiquesQMJHL6348641124952572Philadelphia PhantomsAHL51126–––––2007–2008Gatineau OlympiquesQMJHL55386810637191734516 JMM72468Philadelphia FlyersNHL20000–––––2008–2009Philadelphia FlyersNHL42918271462356Philadelphia PhantomsAHL3317173422–––––2009–2010Philadelphia FlyersNHL82163147232310112142010–2011Philadelphia FlyersNHL8225517647111111282011–2012Philadelphia FlyersNHL7828659329108917132012–2013Eisbären BerlinDEL9415196–––––Philadelphia FlyersNHL4813354822–––––MM8358122013–2014Philadelphia FlyersNHL8228588646724622014–2015Philadelphia FlyersNHL8125487336–––––MM10371042015–2016Philadelphia FlyersNHL7822456753601122016–2017Philadelphia FlyersNHL8214445838–––––WCup100002017–2018Philadelphia FlyersNHL8234681022061232MM10246410 kauttayhteensäNHL7382144636773286924416537
Lähteet
 at
 at
 at
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Luokka:Jääkiekon maailmanmestarit
Luokka:Philadelphia Flyersin pelaajat
Luokka:Philadelphia Flyersin varaamat pelaajat
Luokka:Vuonna 1988 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suo on kasviyhdyskunta, jonka kasvien jäännöksistä muodostuu suoturvetta.
Turvetta syntyy eniten pohjoisilla alueilla, koska hajoaminen on hitaampaa kylmissä ja kosteissa ympäristöissä.[1] Turpeessa on hajoamistilassa olevien kasvijäännösten rakenne suureksi osaksi säilynyt. Niistä voidaan usein määritellä, mihin kasvisukuun tai jopa -lajiin ne kuuluvat. Soita muodostuu vesien umpeenkasvamisen, tulvamaiden ja tulvattoman metsämaan soistumisen sekä merenrannikoilla maankohoamisen seurauksena. Suot ovat biodiversiteetiltään rikkaita ekosysteemejä ja monesti suosittuja retkeilyalueita.
Suon määritelmä eri tieteenaloilla
Geologiassa suo määritellään suokasvien maatumisesta muodostuneeksi turvekerrostumaksi, jonka paksuus on yli 30 senttimetriä, pinta-ala vähintään 20 hehtaaria ja tuhkapitoisuus alle 40%.[2] Biologisen suomääritelmän mukaan suo on sellainen maastokuvio, jossa kivennäismaata peittävä orgaaninen maalajikerros on turvetta tai jonka aluskasvillisuudesta 75% on suokasvillisuutta. Kolmen neljäsosan vaatimus perustuu A. K. Cajanderin metsätyyppioppiin, joka on pitkään ollut Suomen metsä- ja myös suoluokittelun perustana.[3] Metsätieteellisiä soita puolestaan ovat geologiset suot ja biologiset soistumat, mutta myös alle 20 hehtaarin laajuiset suot.[4]
Suoalueiden määrä
Maailmassa on soita noin 400 miljoonaa hehtaaria eli noin 5% kaikesta maapinta-alasta.[5] Turvesoita on maapallon maapinta-alasta 3%, ja niitä on kaikilla muilla mantereilla paitsi Antarktiksella.[1] Vuonna 1996 julkaistun arvion mukaan koko maapallon soista on luonnontilaisena 95%.[6] Uudemman tiedon mukaan noin 80% maailman turvemaista on vielä suhteellisen koskemattomia ja ne sijaitsevat lähinnä Pohjois-Amerikassa ja Siperiassa.[1] Läntisessä Siperiassa sijaitsevatkin maailman laajimmat turvemaat, yhteiseltä laajuudeltaan 60 miljoonaa hehtaaria.[7] Kanadassa soita on 12% maan pinta-alasta.[7] Trooppisilla alueilla esimerkiksi Indonesiassa on 20 miljoonaa hehtaaria suota, 11% maan pinta-alasta.[8]
Skandinavia on yksi maailman soisimmista alueista.[9] Esimerkiksi Norjan pinta-alasta on 5,8% suota ja kosteikkoja.[9] 1930-luvulla niitä oli 2,1 miljoonaa hehtaaria eli 12% maapinta-alasta (13,5% koko pinta-alasta), ja määrä on siis puolittunut ojitusten ja kuivatuksen takia.[9] Suojelualueita Norjassa on 68600 ha eli 3,7% kaikesta suopinta-alasta, minkä lisäksi tulevat muun muassa kansallispuistoissa olevat suoalueet.[9] Isossa-Britanniassa The Royal Society for the Protection of Birdsin mukaan 90% soista on vahingoittuneita tai jo tuhoutunut.[10]
Suo kasvaa paksuutta joitakin millimetrejä vuodessa. Suomessa paksuuskasvu on useimmiten noin 0,5 mm vuodessa, tosin vaihteluväli on 0,2–4,0mm.[11]
Suomi
Suomi on suoalaltaan maailman kuudenneksi soisin maa.[12] Arviot suopinta-alasta vaihtelevat kuitenkin lähteittäin. Suomessa on geologista suota noin 5,1 miljoonaa hehtaaria (15%) ja metsätieteellistä suota noin 8,9 miljoonaa hehtaaria (26%), eniten Pohjois-Suomessa ja vedenjakajien seudulla.[4] Suomessa suota on jäljellä kolmasosa alkuperäisestä laajuudesta.[6] Useimpien muiden arvioiden mukaan kuitenkin suoala on 9,3–10,4 miljoonaa hehtaaria, mikä on Suomen koko pinta-alasta ilman merialueita noin 26% ja maa-alasta 29%.[12][13][14][15][5]
Suomen soiden energiamäärä
Valtakunnan turvevarojen energiasisältö on noin 13000 TWh. Turvevarojen energia vastaa 1100 miljoonaa öljytonnia. Suomen turvevarat ovat kaksinkertaiset Pohjanmeren tunnettuihin öljyvaroihin ja 2/3 Norjan tunnettuihin öljyvaroihin verrattuna. Suomen turvevarat ovat lähes kymmenkertaiset maamme puuvarojen energiaan ja 35-kertaiset puuston tilavuuteen verrattuna.[16]
Suomen soiden käyttö turvetuotantoon
Metsähallituksen mukaan alkuperäisestä suoalasta on kolmannes luonnontilaisena.[17] Turveteollisuusliitto puolestaan arvioi, että luonnontilaisena soita on nykyisestä suoalasta 47,7% eli 4,3 miljoonaa hehtaaria.[18] Suomen suurin yksittäinen suo on Kolarin kunnassa sijaitseva Teuravuoma, jonka pinta-ala on 7000 ha.[12] Suomessa on suoalueita suojeltu 1,2 miljoonaa hehtaaria eli melkein 13% (2013).[19] Suojelluista alueista iso osa sijaitsee Pohjois-Suomessa, Etelä-Suomessa ei ole enää paljoa soita jäljellä.[6]
Suotyypit
Luokittelu
Suomalainen myös soiden luokitteluun käytettävä kasvupaikkatekijöihin perustuva metsätyyppien luokitus, metsätyyppioppi, perustuu Aimo Kaarlo Cajanderin 1909–1949 muodostamaan järjestelmään, jossa maanperän rakenne, sen ravinteisuus, kosteus- ja lämpötilaolosuhteilla katsotaan olevan keskeinen merkitys kasviyhdyskuntien rakenteen määräytymisessä.[3] Luokittelu poikkeaa eurooppalaisista ja pohjoismaisista luokituksista.
Suotyypit luokitellaan useimmiten putkilokasvien perusteella, mutta tarkempi määritys tapahtuu sammalten perusteella.[20]
Suot voidaan jakaa kahteen päätyyppiin myös sen mukaan, saavatko ne vetensä maaperästä vai sateesta. Minerotrofisiksi soiksi kutsutaan niitä soita, joilla on kosketus pohjaveteen mineraalimaiden kautta.[9] Kun turpeen muodostus jatkuu, yhteys pohjaveteen saattaa kadota ja suo saa veden sen jälkeen sateesta. Silloin kyseessä ombrotrofinen suo.[9] Ombotrofiset suot ovat aina happamia, mutta minetrofiset suot voidaan vielä ryhmitellä tarkempiin ryhmiin pH:n mukaan.[9] Minetrofisilla soilla lajimäärien vaihtelu on suurta: pH:ltaan neutraaleilla soilla on esimerkiksi putkilokasveja viisi kertaa enemmän kuin happamammilla ja myös uhanalaisten kasvien määrä on suurempi.[9]
Suot ovat Suomen monimuotoisin ekosysteemi: on olemassa paljon erilaisia suotyyppejä, joille on yhteistä oikeastaan vain maaperän märkyys.[6] Euroopassa suoluonto on monimuotoisin Suomessa ja Venäjällä.[17] Suot ryhmitellään Suomessa kasvillisuuden mukaan erilaisiin tyyppeihin. Erilaisia kasvupaikkatyyppien yhdistelmiä on yli sata erilaista.[17]
Metsäntutkimuslaitos luokittelee suot kolmeen päätyyppiin: korpi, räme ja avosuot (neva ja letto). Näille päätyypeille on lukuisia lisämääreitä.[21] Korvet ja rämeet jaetaan edelleen aitoihin ja sekatyyppeihin jotka ovat puustoisen ja avosuon yhdistelmiä.[22]
Esimerkiksi Skotlannissa on paljon maailmanlaajuisesti harvinaisia soita, joita kutsutaan nimellä blanket bogs (suomeksi peittosuo), joita on ehdotettu jopa Unescon maailmanperintöluetteloon.[23][24] Kyseisillä soilla on erittäin vetistä turvetta, jossa kasvaa esimerkiksi rahkasammalia, harvinaisia suo-orkideoja ja kääpiöpensaita; lisäksi lintulajisto on runsas.[23] Samanlaista suotyyppiä esiintyy myös ainakin Argentiinassa ja Uudessa-Seelannissa.[23]
Korpi

Korvet ovat puustoisia soita, joissa yleisin puulaji on kuusi. Korven erityispiirre on, että niissä esiintyy sekä suolajeja että ravinteisuudeltaan vastaavan metsätyypin lajistoa. Korvissa turvekerros on ohut ja tavallisia kasveja ovat muun muassa harmaaleppä, metsäkurjenpolvi, mesiangervo ja oravanmarja.[25] Rehevät korvet eli lehtokorpi, saniaiskorpi sekä ruoho- ja heinäkorpi ovat luonnontilaisina tai luonnontilaisen kaltaisina metsälain tarkoittamia arvokkaita elinympäristöjä.
Räme

Rämeet ovat puustoisia soita. Yleisin puulaji rämeellä on mänty. Männyt ovat rämeessä usein kitukasvuisia. Ravinteisuudeltaan ne vastaavat kuivahkoa kangasta ja sitä karumpia metsätyyppejä. Rämeen kenttäkerroksessa valtalajina ovat varvut, kuten suopursu, juolukka, vaivaiskoivu, suokukka sekä vaivero.[26] Hilla eli lakka kasvaa rämeillä. Kitumaan räme on luonnontilaisena tai luonnontilaisen kaltaisena metsälain tarkoittama arvokas elinympäristö.
Neva

Nevat ovat puuttomia, toisinaan hyvinkin märkiä avosoita. Niillä märät ja kosteat pinnat vuorottelevat kuivempien mättäiden kanssa.[27] Nevojen linnusto on erittäin runsas. Lisäksi nevoilla on merkitystä muun muassa teeren soidinpaikkoina sekä hilla- ja karpalosoina. Nevoilla kasvaa esimerkiksi tupasvillaa, karpaloita ja erilaisia saroja.[27]
Letto

Letto on lehdon vastine suotyypeissä. Niitä syntyy vain maaperältään kaikkein ravinteikkaimmille alueille, minkä vuoksi niiden kasvillisuus on omaleimaista. Suoveden pH ja kalkkipitoisuus ovat korkeita.[28] Suurin osa uhanalaisista eläin- ja kasvilajeista on juuri lettojen lajeja.[6] Nevalla viihtyvien kasvien lisäksi letoilla kasvaa myös vaativampia suokasveja, kuten kämmeköitä, rätvänöitä, vilukkoja.[28] Letto voi olla joko avosuo tai osittain puustoinen, jolloin puhutaan muun muassa lettorämeistä ja lettokorvista.
Luhta

Luhdat ovat virtaavien pintavesien aiheuttamia soistumia, joita on eniten maankohoamisrannikolla, mutta myös järvien, jokien ja purojen tulvamailla.[29] Tavallisia luhtakasveja ovat esimerkiksi tervaleppä, keltakurjenmiekka, rentukka, paju, korpipaatsama, suovehka, myrkkykeiso ja rantakukka. Pajua kasvavia luhtia löytyy Lappia myöten, mutta tervaleppäluhtia kasvaa Suomessa vain maan etelärannikon joissa ja ojissa. Hyvänä esimerkkinä Mätäoja.[29]
Suoyhdistymätyypit
Suoyhdistymätyypit ovat soiden suurmuotoja, jotka eroavat toisistaan pinnanmuodoltaan, kosteussuhteiltaan ja eliöstöltään. Yhdistymätyyppejä ovat keidassuot, aapasuot ja palsasuot, joilla on yleensä useita eri suotyyppejä.
Suomessa keidassoita on erityisesti Etelä-Suomessa. Niiden keskiosa on kohonnut ympäristöään korkeammalle, kun paikalle on kertynyt turvetta ja samalla yhteys kivennäismaahan on hävinnyt. Kasvillisuus saa ravinteita vain sadevedestä, ja siten siis vain karuille paikoille sopeutuneet kasvit selviävät. Keidassuot on tuhottu suuresta osasta Keski-Eurooppaa.[17]
Aapasoita on Suomessa lähinnä Keski- ja Pohjois-Suomessa. Ne ovat ravinteikkaita ja ovat kehittyneet alueille, joilla haihtuminen on vähäistä ja lumen sulamisvesiä on paljon. Aapasoilla suon keskiosa on yleensä laitaosia alempana, ja ne saavat ravinteensa yleensä pohjavedestä tai mineraalimailta tulevana pintavaluntana.[20] Suomea etelämpänä aapasoita ei ole ollenkaan, ja Suomessa ne ovat monimuotoisempia kuin Ruotsissa ja Venäjällä.[17]
Kasvit ja eläimet

Soiden kasvillisuuteen vaikuttavat eniten ravinteisuus ja suoveden korkeus.[20] Suomessa neljäsosa alkuperäisistä kasvilajeista kasvaa suolla.[14] Lakka ja karpalo ovat tyypillisiä suoalueiden marjoja. Varsinkin lakkojen keruulla on suuri taloudellinen merkitys.[6] Muista kasveista suolla kasvaa usein kihokkeja. Suokasveista kämmekät, jotkin sarat sekä monet sammalet ja sienet ovat uhanalaisia. Sammaleita kasvaa kaikenlaisilla soilla useita erilaisia.
Nisäkkäistä soilla asuu usein hirviä, linnuista erilaisia vesilintuja. Suomessa metsähanhista 90% pesii soilla ja sorsistakin noin puolet.[6] Soiden vähenemisen yhteydessä esimerkiksi kaakkuri ja muuttohaukka ovat uhanalaistuneet. Osa lajeista taas on säilynyt laajennettuaan pesimäalueitaan. Niinpä esimerkiksi kurjet elävät nykyään enemmän järvien rannoilla kuin suolla.[6] Suomessa pesivistä noin 235 lintulajista 80 lajia on jossain elämänsä vaiheessa riippuvainen soista.[14] Turveteollisuusliiton mukaan tyypillisiä suolla eläviä lintuja tavataan siellä turvetuotannosta huolimatta.[11] Monet uhanalaisista perhoslajeista elävät juuri suolla, mutta muita hyönteisiä ei tunneta kovin hyvin.[6]
Vaikkeivät eläimet asuisikaan suolla, silti monet lajit käyttävät niitä ravinnonhakuun: esimerkiksi hirvet syövät saraheiniä, karhut marjoja ja nuolihaukat sudenkorentoja. Suot ovat metsäpeurojen ja porojen kesälaitumia ja muuttolintujen levähdyspaikkoja.
Malesiassa ja muilla trooppisilla alueilla turvemailla elää yli 1500 kasvilajia ja 150 kalalajia.[1] Pohjoisessa lajimäärä on pienempi.[1] Norjalaisella uhanalaisten lajien listalla olevista sikäläisistä lajeista oli vuonna 2006 suolla eläviä lajeja 5% (190 lajia).[9] Erilaisia kasveja ja eläimiä on eniten runsasravinteisilla letoilla, jotka ovat korpien lisäksi uhanalaisimpia suotyyppejä, koska runsasravinteisia soita on ojitettu eniten.[6][14] Suomessa kaksi kolmasosaa uhanalaisista suolla elävistä lajeista elää juuri letoilla ja korvissa.[14]
Soistuminen
Yleistä
Soita muodostuu erityisesti ilmastossa, joka on humidinen eli sadanta on suurempi kuin haihtuminen. Soistumista tapahtuu myös silloin, kun eloperäisen aineksen hajoaminen on hitaampaa kuin sen kerrostuminen.[30] Suomessa viileä ja kostea ilmasto sekä suhteellisen tasaiset pinnanmuodot ovat edistäneet soistumista.[17]
Soistuminen saattaa olla primaarista tai sekundaarista. Primaarisessa vaihtoehdossa soistuminen tapahtuu heti. Esimerkiksi maankohoamisrannikolla saattaa soistuminen alkaa heti, kun uutta maata kohoaa merestä.[30] Useimmiten soistumiseen tarvitaan kuitenkin välivaiheita eli vaikkapa aikaisemmin muodostunut järvi tai vanha metsämaa alkaa soistua, jolloin kyse on sekundaarisesta soistumisesta.[30]
Metsämaan soistuminen

Metsämaan soistumista tapahtuu yleensä kangasmetsissä, joissa metsän vesitalouden muutokset aiheuttavat vedenpinnan nousun lähelle maanpintaa.[30]
Kun metsän maaperä on vettä läpäisevää melko vähäravinteista hiekka- tai harjusoramaata, siinä tapahtuu soistumista, jos pohjaveden pinta esimerkiksi läheisten soiden korkeuskasvun johdosta kohoaa. Rahkasammalten vallatessa alaa ne tukahduttavat puiden kasvua, ja vallitsevat puut alkavat kitua ja keloutua. Paikalle kasvaneet männyt jäävät kituliaiksi, ja rämevarvut tulevat vallitseviksi. Metsä on vähitellen muuttunut rämeeksi.
Kun maa on huonosti vettä läpäisevää, esimerkiksi savea tai savihietaa (hiesua), soistuminen voi alkaa aikaisemmista soista riippumatta. Keväällä lumen sulaessa ja sateilla kerääntyy notkoihin vettä, joka säilyy niissä kauan. Niihin ilmaantuu karhunsammalta ja kosteammille kohdille rahkasammalta. Runsassateisina vuosina nämä pienet korvenalut laajenevat ja uusia muodostuu, mutta vähäsateisina vuosina ne eivät paljoakaan vähene, sillä varsinkin rahkasammalet pidättävät hyvin vettä. Soistumakohdat yhtyvät vähitellen. Kangas muuttuu korpikankaaksi, rahkasammalkasvuston tullessa vallitsevaksi ja turpeen paksutessa sekä metsänkasvun huonotessa korveksi ja lopulta rämeeksi. Korpi voi säilyä rämeeksi muuttumatta, jos vesi on juokseva, tai paikoilla, jonne valuu ravinteikasta vettä ympäröiviltä metsämailta.
Kun soita muodostuu eri korkeudella oleviin notkoihin ja kukin suo kasvaa korkeutta, kunnes se on yhtä korkea kuin sen alemmasta suosta erottava kangaskynnys, alkaa vettä valua suosta rinnettä myöten alemmalle suolle. Tällöin rinne soistuu. Jos rinne on laihaa, vähäravinteista maata ja vesi sadevettä, muodostuu niin sanottu vesikangas, jolle ominaista on hyvin tiivis karhunsammalen muodostama pohjakerros, ja kituva, tavallisesti mäntyä kasvava metsä. Jos soistuva kangas on lihavampaa eli runsasravinteista, siitä muodostuu korpikangas, ja jos se on hyvin rehevää ja valuva vesi ravinteikasta, syntyy runsasruohoinen, tavallisesti sekametsäinen korpilehto. Vesikangas muuttuu edelleen soistuessaan rämeeksi, korpikangas tavallisesti korveksi ja korpilehto reheväksi ruoho- ja heinäkorveksi. Molemmat viimeksi mainitut voivat lopulta soistumisen edetessä muuttua rämeeksi.
Kun vesi alkaa valua ylemmältä suolta alemmalle, voi alempi vettyä ja ylempi jonkin verran kuivua. Vettymisestä suo (metsää kasvava räme tai korpi) voi muuttua nevaksi, ja vettymisen ollessa voimakasta sammalkasvillisuus kuolee, jolloin muodostuu vähäsammalinen paljasturpeinen rimpineva (tai rimpiletto), jolla saattaa kasvaa hyvin runsaasti saraheinää. Vettyminen voi tapahtua millä suon kehitysasteella tahansa.
Vesijättömaiden soistuminen
Soita syntyy myös vesijättömaille eli suoraan vedestä vapautuneelle maalle. Merestä kohoavan maan soistumista tapahtuu Suomen maankohoamisrannikoilla, erityisesti Pohjanmaalla. Merestä paljastuva kostea ja tasainen maa on alkanut soistua heti vesien peräytyessä. Soistumista tapahtuu kuitenkin myös järvien rantojen vesijättömailla ja avoimilla rantaniityillä eli rantaluhdilla.[30]
Vesistöjen umpeenkasvu

Järvet ja lammet kasvavat välillä umpeen ja muuttuvat suoksi, kun kasvillisuus leviää ja sinne kertyy lietettä.[30] Soistuminen voi tapahtua järven pinnalla yleensä kelluvien rahkasammalreunusten aiheuttamana tai vaihtoehtoisesti järven pohjassa, kun sinne painuu kasvillisuutta.[30]
Pehmeähköpohjaisissa matalissa järvissä tai niiden lahdelmissa kasvaa runsaasti muun muassa kaislaa, järviruokoa ja saroja. Tämän kasvillisuuden jäännöksistä muodostuu pohjalle yhä paksunevia turvekerroksia. Niitä peittävä vesikerros ohenee, ja samassa määrin ilmestyy sammalia, usein ensin eräitä vesi- ja lehtisammalia, sitten yhä runsaammin rahkasammalia. Kaislamaiset kasvit häviävät, ja tilalle tulee märille soille ominaisia ruohokasveja ja saroja. Paikalle on silloin muodostunut neva. Sammalkasvillisuuden kasvaessa vuosittain korkeutta suon pinta kohoaa ja kuivuu. Nevaruohot ja -heinät häviävät suurimmaksi osaksi, ja tilalle tulee varpuja. Samalla ilmaantuu männynkin taimia, jotka vähitellen kasvavat niin sanotuiksi kitumännyiksi. Nevasta on muodostunut silloin räme tai rämeneva. Väliasteena saattaa esiintyä kuusi-, lehti- tai sekametsää kasvava isomättäinen korpi, varsinkin rehevillä seuduilla.
Kalkkipitoisilla alueilla muodostuu nevan sijasta letto. Turpeen paksuuntuessa suon pinta kohoaa kalkkipitoisen pohjavesikerroksen vaikutuspiirin yläpuolelle, jolloin saattaa ilmestyä rahkasammalia, ja letto muuttuu nevaksi tai jopa melkein rämeeksi. Myös juoksevien vesien varsilla oleville tulvamaille on muodostunut soita, mutta Suomessa ne ovat pääasiassa kuitenkin syntyneet metsämaan soistuessa.
Soiden ojitus ja hyötykäyttö

Yleistä
Soita saatetaan pitää joutomaina. Ojitusten tarkoituksena on lähinnä suon kuivattaminen muuhun käyttöön eli useimmiten joko pelloksi, metsätalouden tarpeiksi tai turpeen ottoa varten. Vedenpinnan laskiessa turve kuivuu, ja ajan kuluessa kangasmetsän kasvillisuus korvaa kosteutta vaativat suokasvit.[31] Vaikka ojat umpeutuisivat, ne saattavat vielä silti johtaa vettä.[31]
Talouskäyttö tuhoaa suoluontoa, joten monet suotyypit ja niiden eliölajit ovat uhanalaisia. Lisäksi maisema on muuttunut ja vesistöt kuormittuneet. Uutta turvetta ei myöskään kerry niin kauan kuin suo pysyy kuivana.[31] Suomessa on tehty ojituksia eniten maailmassa: suota on noin 10,4 miljoonaa hehtaaria, josta luonnontilassa tai ojittamatta on nyt noin 40%.[13]
Turvetuotanto

Turvetta tuotetaan esimerkiksi polttoaineeksi, karjan ja hevosten kuivikkeeksi ja puutarhatuotantoon kasvualustaksi. Kirjan Suomen ympäristön tulevaisuus mukaan turvetuotantoon on Suomessa varattu 120000 hehtaaria suoalueita. Määrä on noussut ja tulee vieläkin nousemaan.[6] Muiden lähteiden mukaan Suomen suoalasta on turveteollisuuden käytössä vajaat 60000 hehtaaria, josta tuotannossa on vuosittain noin 50000 ha.[5][13][18]
Turpeen nosto on kannattavaa, jos alue on laajuudeltaan vähintään 50 hehtaaria ja turvekerros on ainakin kaksimetrinen.[6] Turvetuotanto ja siihen liittyvä ojitus ovat Suomessa luvanvaraisia, jos alue on laajuudeltaan yli 10 hehtaaria.[32] Turpeen tuotanto on yleensä suhteellisen lyhytaikainen suon käyttövaihe, useimmiten 15–25 vuotta.[11]
Turpeen keräys muuttaa suon vesitaloutta, mikä voi tuhota sen ekosysteemin.[33] Kuivatusvedet aiheuttavat ongelmia turvekerrosten alapuolisille vesille ja pohjavesille, eroosio vie mukanaan kasviravinteita ja kiinteitä turvehiukkasia.[6] Kun alue on tyhjennetty turpeesta, voidaan tilalle istuttaa metsää, perustaa linnuille kosteikko tai antaa ojien tukkeutua, jotta turpeen kasvu alkaisi uudestaan. Britanniassa harrastajapuutarhurit kuluttavat kaksi kolmasosaa kerätystä turpeesta, ja heitä neuvotaan luopumaan turvepohjaisten tuotteiden käytöstä.[10] Suomessa nostetuista turpeista 90% menee energiantuotantoon ja 6–7% kasvuturpeeksi.[15][13] Suomen lisäksi turvetta poltetaan vain Irlannissa, Ruotsissa ja entisen Neuvostoliiton alueella.[5] Suomessa sen osuus on 6–7 % kokonaisenergiankulutuksesta.[1]
Iijokiseudun kunnissa harkitaan käytöstä poistettujen turvesoiden muuttamista kesälaitumiksi poroille. Tutkimuksen takana on Luonnonvarakeskus.[34]
Metsätalous ja maanviljely
Pelloiksi turvemaita on kuivatettu satoja vuosia, mutta viimeisten 30 vuoden aikana kuivatus on nopeutunut muun muassa sahatavara- ja paperiteollisuuden tarpeiden vuoksi.[1] Soita kuivattiin Suomessa pelloiksi jo keskiajalla.[6] Suurin osa maatalouskäyttöön otetuista soista raivattiin Suomessa 1800- ja 1900-luvun vaihteessa.[14] Pelloiksi soita on raivattu Suomessa noin 0,7–1,0 miljoonaa hehtaaria, joista arvioidaan olevan nykyisin talouskäytössä 134000–240000 ha.[18] Geologian tutkimuskeskus arvioi suota olevan peltoina vain sen 0,7 miljoonaa ha.[15] Noin 7% alkuperäisestä suoalasta on muutettu pelloiksi.[6]
Arviot metsätalouskäyttöön kuivatetusta suopinta-alasta Suomessa vaihtelevat välillä 4,7–5,7 miljoonaa hehtaaria eli vähän yli puolet suopinta-alasta.[13][15][18] Ympäristöministeriön mukaan noin kuudesosan ojitukset ovat metsätalouden kannalta epäonnistuneita.[13] Järjestelmällinen ojitus aloitettiin valtion mailla 1900-luvun alussa. 1950-luvulla määrä alkoi lisääntyä nopeasti, kun ojitus alkoi koneellistua. Soiden ojitus oli vilkkainta 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin ojitettiin metsänkasvatukseen kelpaamattomiakin soita.[14] 1970-luvulla soiden ojitusmäärä oli melkein 300000 hehtaaria vuodessa, 1990-luvun alussa enää noin 15000 ha vuosittain.[13] Suoalueiden ojitus on ollut taloudellisesti kannattavaa, koska puuntuotanto on lisääntynyt,[6] mutta ojitus tuhoaa alkuperäistä suoluontoa ja kuormittaa vesistöä.
Suomessa ei luonnontilaisia soita enää ojiteta metsätalouskäyttöön, mutta vanhoja ojituksia ylläpidetään ja täydennetään.[6] Kunnostusojituksia tehdään vuosittain noin 60000 hehtaarilla.[35] Kunnostusojitusten määrä vanhoilla alueilla on kuitenkin kasvussa,[13] mutta niitä ei suositella tehtäväksi luonnoltaan arvokkaissa kohteissa. Ojitettuja soita on yritetty pelastaa uhanalaisille lajeille ojia tukkimalla.
Muu käyttö
Suomessa yhdyskuntarakentamiseen on käytetty noin 100000 hehtaaria suota, josta maanteiden alla on 30000–35000 ha ja voimalaitosaltaissa noin 40000 ha.[18] Myös golfkenttiä on rakennettu suon päälle. Suomessa tästä hyvä esimerkki on Tampereella sijaitseva Tammer-Golf.[36]
Turvetuotantoon käytetyillä soilla turpeen noston loppumisen jälkeen on ennallistamisen lisäksi myös muita vaihtoehtoja. Sinne voidaan istuttaa puita, sillä metsän kasvu suon pohjalla voi onnistua jopa paremmin kuin jos siellä olisi edelleen paksu turvekerros.[11] Erityisesti metsästäjät suosivat lintujärvien perustamista suon pohjalle.[11] Myös kalankasvatuslammikoita on perustettu entisille soille.[11] Viljelymaana käyttö on yksi vaihtoehto suon pohjille: niitä on muutettu peltomaiksi esimerkiksi tuorerehun kasvatukseen, mutta rikkaruohottomuutensa takia ne ovat hyviä muun muassa mansikoiden ja juureksien viljelyyn.[11]
Suomaisemalla on omat esteettiset arvonsa ja niiden kautta muun muassa matkailuarvoa. Soilla on myös alettu järjestää erilaisia tapahtumia. Niistä Suomessa tunnetuin lienee suopotkupallo, joka on saavuttanut huomiota myös muualla. Suopotkupallon mestaruuskilpailut järjestetään vuosittain Hyrynsalmella, Kainuussa.
Soiden ennallistaminen ja suojelu
Ennallistaminen on kertaluontoinen toimenpide, jolla yritetään saada ihmisen muuttama suoalue takaisin luonnontilaan. Ilman ennallistamistoimenpiteitä suo ei palaudu ojituksesta. Suoalueilla ensisijainen tarkoitus on suon luontaisen vesitalouden palauttaminen, jolloin täytetään ojia ja poistetaan ojituksesta hyötynyttä puustoa.[37] Jos ojien täyttäminen ei ole mahdollista, suon vedenpintaa voidaan nostaa myös patoamalla ojia.[31] Hyvissä olosuhteissa soistuminen käynnistyy uudelleen heti kun turvetuotanto on lopetettu.[11]
Koska puut haihduttavat vettä, puuston poisto on useimmiten tarpeellista. Puuston poisto palauttaa myös alkuperäisen avoimen suomaiseman. Puita poistetaan siis niiltä alueilta, jossa niitä ei ole ollut ennen ojitusta.[31] Korpisoilla, joilla kuuluukin olla paljon puita, ne säästetään. Vedenpinnan nousu tappaa osan puustosta, joten ennallistettu korpi tarjoaa hyvän elinympäristön kosteaa pienilmastoa ja lahopuuta vaativille lajeille.[31] Useimmiten istutetut puut ovat aiheuttaneet vahinkoa suon turpeelle, ja lisäksi ne ovat saattaneet muuttaa veden kulkua alueella ja edistää suoympäristöille vieraiden lajien leviämistä.[23]
Suomen alkuperäisestä suoalasta on suojeltu 8% eli noin 800000 ha.[38] Geologian tutkimuskeskuksen mukaan suojeluohjelmissa olisi mukana 1,1 miljoonaa hehtaaria suota.[15] Suurin osa suojelluista alueista on Pohjois-Suomessa, Etelä-Suomessa suojelualueita on vain 2% alkuperäisestä suopinta-alasta.[38] Osa suojelualueistakin on Suomessa osittain ojitettu, ja niitä on tarkoitus ennallistaa.[38]
Vaikutukset ilmastoon
Soilla on vaikutusta ilmaston kasvihuonekaasujen pitoisuuksiin ja sitä kautta ilmaston lämpenemiseen. Koskemattomista soista vapautuu ilmakehään metaania, mutta samalla ne myös sitovat hiilidioksidia eli toimivat hiilinieluina siinä määrin, että yhteisvaikutus on ilmastonmuutosta hillitsevä.[39] Kuivattuna suot eivät enää vapauta metaania ja hiilen sitoutuminen pienenee.[39]
Ojituksen jälkeen puusto alkaa sitoa hiilidioksidia, jolloin suon kasvihuonevaikutus muuttuu ilmiötä voimakkaasti estäväksi.[39] Soiden ojitus kuitenkin heikentänyt vähän ainakin Suomen ilmastoa, koska kasvukauden aikaisen tehoisan lämpösumman lasku on suurimmassa osassa maata tapahtunut soiden ojituksen takia.[6] Yleisesti ojituksen ilmastovaikutus on kuitenkin vielä epäselvä.[6]
Varsinkin Siperian soiden uskotaan olleen valtavia metaanin tuottajia viime jääkaudesta lähtien eli 12000 vuotta. Ilmakehän metaanipitoisuus nousi paljon noin 9000–11500 vuotta sitten, minkä tutkijat arvelevat johtuvan soista.[7] Suokerrokset ovat Siperiassa enimmillään 10 metriä paksuja, ja niistä löydetyt kasvit ovat eläessään saattaneet tuottaa kuusi kertaa enemmän metaania kuin nykyiset kasvit.[7]
Suot sitovat hiilidioksidia hiileksi maaperään. Maapallon soiden arvioidaan sisältävän 541 miljardia tonnia hiiltä, joka vapautuessaan ilmaan hiilidioksidin muodossa aiheuttaisi äärimmäisiä seurauksia.[7] Kun suot kuivuvat lämpimien ilmojen, ikijään sulamisen ja alhaisen veden pinnan takia, maaperän happitaso nousee ja metaanin sijasta voi siis alkaa syntyä hiilidioksidia.[7] Siperiassa hiilidioksidin suurempi vapautuminen on jo ilmeisesti alkamassa, koska siellä on jo näkynyt merkkejä ilmaston lämpenemisestä.[7]
Indonesiassa poltettiin soita väestön lisääntymisen takia, ja myös se vapautti hiiliyhdisteitä maaperästä ilmakehään.[8]
Suolöydöt
Koska suolla ei tapahdu kunnollista orgaanisen aineksen hajoamista, turpeen seasta on usein tehty arkeologisia löytöjä. Lisäksi suon parkitsevat happamat ainekset saavat ainakin nahan säilymään siellä hyvin.[40]
Irlannista löydettiin vuonna 2006 tuhatvuotias Psalmien kirja suosta, jolta oltiin nostamassa kasvatusturvetta.[40] Noin 20-sivuisen latinankielisen kirjan arvioitiin olevan peräisin vuosien 800–1000 tienoilta, ja se oli Irlannin ensimmäinen varhaiskeskiaikainen tekstilöytö 200 vuoteen.[40]
Keski-Euroopan pohjoisosista on löydetty satoja muumioituneita suoruumiita kosteikoista Irlannista, Isosta-Britanniasta, Saksasta, Hollannista ja Tanskasta.[41] Ne ovat peräisin rautakaudelta ja ovat säilyneet, koska rahkasammalissa on vain vähän happea ja antimikrobiyhdisteitä.[41] Lisäksi näillä alueilla suot ovat kylmiä, happamia ja hapettomia, joten ihmisruumiit eivät mätäne, vaan muumioituvat.[42] Ruumiita on tutkittu esimerkiksi kolmiulotteisen kuvantamisen ja radiohiiliajoituksen avulla. Mitään selvää syytä ruumiiden joutumiselle suohon ei ole, mutta syiksi on arveltu esimerkiksi suohon hautaamista polttohautauksen sijasta, uhraamista ja rangaistuksia. Monissa löydetyissä ruumissa on ollut merkkejä kidutuksestakin.[41][42]
Lähteet
Suomen suoviljely-yhdistyksen vuosikirjat, Acta Forestalia Finlandia
Citation error, replace with{{cite book| author = Erik Wahlström, Eeva-Liisa Hallanaro ja Sanni Manninen| title = Suomen ympäristön tulevaisuus| publisher = Suomen ympäristökeskus, Edita| year = 1996}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Laine, J., Vasander, H., Hotanen, J-P., Nousiainen, H., Saarinen, M. 2012. Suotyypit ja turvekankaat: opas kasvupaikkojen tunnistamiseen. Metsäkustannus. 160s.
Korhonen, R., Korpela, L., Sarkkola, S. 2008. Suomi - Suomaa: soiden ja turpeen tutkimus sekä kestävä käyttö. Suoseura/Maahenki. 288.
Laine, J. 2008 2.p. Suotyypit ja niiden tunnistaminen. Metsäkustannus. 110s.
Päivänen, J. 2007. Suot ja suometsät: järkevän käytön perusteet. Metsäkustannus. 368s.
Laurén, K. 2006. Suo - sisulla ja sydämellä: suomalaisten suokokemukset ja -kertomukset kulttuurisen luontosuhteen ilmentäjinä. Suomalaisen kirjallisuuden seura. 243s.
Ahti, E. 2005. Suosta metsäksi: suometsien ekologisesti ja taloudellisesti kestävä käyttö: tutkimusohjelman loppuraportti. Metsäntutkimuslaitos. 376s.
Tikkanen, H., Jokela S. 2005. Soiden moninaiskäyttö maakuntakaavassa: ympäristönäkökohtien huomioon ottaminen turvetuotannossa. Länsi-Suomen ympäristökeskus. 115s.
Ojala, P. 2003. Lumen ja jään suo = Finnish bogs under snow and ice. Kehitys, Pori. 132s.
Seppä, Heikki: Soiden maa. Teoksessa: Citation error, replace with{{cite book| author = Westerholm, John & Pauliina Raento (toim.)| title = Suomen kartasto 1999. 6. laitos. 100-vuotisjuhlakartasto| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-22480-4| page = 44-47}}
Hakala, K. 1999. Suo on kaunis. Maahenki. 268s.
Vasander, H. 1998. Suomen suot. Suoseura. 168s.
Luhta, J. 1994. Tansseja aavalla. Pohjoinen. 159s.
Murtomäki, E. 1988. Soilla. O&G Kustannus. 109s.
Ojala, P., Kalinainen, P. 1986. Elämää keidassuolla. Weilin+Göös. 127s.
Suoseura. 1983. Suomen suot ja niiden käyttö. 136s.
Luhta, J. 1980. Kurkimaa. Suomen luonnonsuojelun tuki. 159s.
Miettinen M., Huhta V., Mikkola K., Häyrinen U., Kuronen I., Rapeli M. 1978. Suoaapinen. Julkaisija: Suomen luonnonsuojeluliitto. 69 s.
Eurola, S., Kaakinen, E. 1978. Suotyyppiopas. WSOY. 87s.
Häyrinen, U. 1978. Suo. (2. painos). Julkaisija: Kirjayhtymä, Helsinki. 153 s.
Heikurainen, L. 1968 2.p. Suo-opas: Metsänkasvatusta silmälläpitäen. Kirjayhtymä 48s.
Murtomäki, E. 1966. Suo elää. Helsinki. 70s.
Aiheesta muualla

: Kivelä, A. 2006. Suo vetää puoleensa. Esteettisen suokokemuksen mahdollisuudet matkailussa. Lapin yliopiston kauppatieteiden ja matkailun tiedekunnan julkaisuja B. Tutkimusraportteja ja selvityksiä 7. 76 s. ISBN 952-484-042-1

 (in French)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:57.4 Ekologia
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Hesburger on  Suomen suurin pikaruokaravintolaketju, jonka päätuote ovat hampurilaiset. Yritys on saanut alkunsa Heikki Salmelan vuonna 1966 Naantaliin perustamasta grillikioskista. Salmela avasi ensimmäisen Hesburgerin Turkuun Kristiinankadulle.[1] Hesburger-ketjun Suomen ravintoloiden verollinen myynti vuonna 2016 oli noin 211 miljoonaa euroa, ja ketju työllisti ulkomaat mukaan lukien yli 6700 henkilöä.[2]
Historia

Heikki Salmela perusti yhdessä vaimonsa Kirstin kanssa grillikioskin, Kievarin grillin, Naantaliin vuonna 1966. Yritys laajeni Turkuun 1970-luvulla, jolloin Puutorilla avautui Puutorin grilli. Ensimmäinen Hesburger-ravintola sisätiloissa avautui vuonna 1980 kauppakeskus Hansakorttelissa Kristiinankadun varrella.[3]
Salmela on kertonut haastattelussa, että alkuaikoina grillin nimeksi riitti katuosoite. Hesburgerin perustamisen myötä ketjulle piti keksiä nimi. Kun omistajan etunimi on Heikki, Hesburger-nimeä pohdittiin, mutta Salmelan mielestä nimessä ei ollut "jenkkifiilistä". Siksi hän pyysi apuun mainostoimiston, joka pohdittuaan asiaa pari viikkoa julkisti 100000 markan laskun saattelemana ehdotuksensa: Hesburger.[4]
Salmela myi ketjun ja omistamansa hotellit vuonna 1988 lähes 200 miljoonalla markalla (34 miljoonaa euroa) ja osti ketjun takaisin kolme vuotta myöhemmin laman aikaan takaisin 25 miljoonalla (4 miljoonaa euroa).[5] Turussa Hesburger on onnistunut pitämään kilpailijansa poissa. Vuonna 2014 Turussa oli 21 Hesburgeria, kun taas McDonald’seja oli kaksi.[6] Hesburger oli aikaisemmin toiminut Helsingissäkin, mutta varsinaisesti se pääsi sinne ostaessaan Carrols-ketjun Keskolta vuonna 2002. Lähes kaikki Carrolsit muuttuivat Hesburgereiksi; vain viisi ravintolaa jäi silloin entiselle nimelle, mutta keväällä 2012 näistäkin tuli Hesburgereita Carrolsin jäädessä brändinä historiaan.[5]
Kansainvälistyminen
Baltian maihin Hesburger rantautui vuonna 1996, jolloin ketjun ensimmäiset ravintolat Virossa avattiin. Latviassa Hesburger aloitti vuonna 2003 ja Liettuassa vuonna 2007.[7]
Hesburger pyrki 2000-luvun alussa laajentumaan Lähi-itään, ja Hesburgerilla oli ravintola Syyrian pääkaupungissa Damaskoksessa vuosina 2004–2006. Syyrian ravintolan sulkemisen aikoihin yhtiö ilmoitti aikeistaan laajentaa toimintaansa kahdeksaan muuhun alueen maahan, kuten Kuwaitiin, Iraniin ja Saudi-Arabiaan. Hesburger solmi franchising-sopimuksen kuwaitilaisen UFIG-pörssiyhtiön kanssa, mutta yhteistyö ei sujunut toivotusti. Vuonna 2008 Heikki Salmela myönsi yhtiön olevan aikataulusta jäljessä, ja hän arvioi tuolloin ensimmäisen ravintolan avautuvan Kuwaitissa aikaisintaan vuonna 2010.[8] Laajentuminen Lähi-itään ei tuolloin onnistunut, mutta maaliskuussa 2018 yhtiö tiedotti allekirjoittaneensa franchising-sopimuksen Arabiemiraatteihin ja neuvottelevansa yhä franchising-toiminnasta myös muissa alueen maissa.[9]
Huhtikuussa 2014 Hesburger avasi ravintolan Turkin Alanyaan.[10] Ukrainaan Hesburger laajensi toimintansa elokuussa 2015 avaamalla ensimmäisen ravintolansa maan pääkaupunkiin Kiovaan.[11] Ketjun laajentuminen jatkui vuoden 2016 lopulla, jolloin Hesburger tiedotti avanneensa ensimmäisen ravintolansa Bulgariassa Stara Zagoran kaupungissa,[12] ja vuoden 2017 alussa myös Valko-Venäjän ensimmäinen Hesburger avasi ovensa maan pääkaupungissa Minskissä.[13] Huhtikuussa 2018 paikallinen franchising-yrittäjä avasi ensimmäisen Hesburgerin Iranin pääkaupunkiin Teheraniin, mutta lopetti liiketoimintansa kansainvälisten pakotteiden tuoman epävarmuuden vuoksi saman vuoden syksyllä.[14][15]
Liiketoiminta
pienoiskuva|Hesburger-ravintola Helsingin yliopiston metroasemalla
Hesburger-tavaramerkkiä ja -aputoiminimeä hallinnoi Burger-In Oy. Yhtiön keskusvarasto ja tuotanto sijaitsevat Kaarinassa. Yritys panostaa franchising-ajatukseen, eli suurta osaa Hesburger-ravintoloista pyörittävät itsenäiset yrittäjät. Ketjulla oli ravintoloita kesäkuussa 2018 Suomessa 269, Liettuassa 51, Latviassa 45, Virossa 44, Venäjällä 37, Bulgariassa 12, Ukrainassa kolme, Saksassa kaksi, sekä Valko-Venäjällä ja Iranissa kussakin yksi.[2][12] Baltian maissa franchising-periaatteesta poiketen Hesburger-ravintolat ovat yhtiön omassa omistuksessa[7]. Venäläisissä, saksalaisissa ja ukrainalaisissa Hesburgereissa juomaksi voi valita oluen. Suomessa tämä onnistuu vain neljässä tapahtumaravintolassa, joissa on anniskeluoikeudet.[16]
Hesburger on laajentanut toimintaansa. Hesburgerilla on Turun linja-autoaseman läheisyydessä Hesburger-ravintolan yhteydessä toimiva 15 huoneen kokoinen Hesehotelli sekä Hesepesu.[17] Yritys on lanseerannut myös Hese GSM -liittymän.
Suomessa S-ryhmä ja öljy-yhtiöt ovat tehneet yhteistyötä Hesburgerin kanssa. Alueosuuskaupat omistavat ja toimivat franchising-yrittäjinä yli 60 Hesburger-ravintolassa. Nämä ravintolat sijaitsevat tavallisesti ABC-liikenneasemien, Prisma-hypermarketien ja Sokos-tavaratalojen yhteydessä, ja näistä saa S-etukortilla Bonusta.
Kaukaisin Hesburger-ravintola Suomesta sijaitsee Venäjällä Nahodkan kaupungissa lähellä Vladivostokia, 6 900 kilometrin päässä Turusta.[18]
Syksyllä 2017 Hesburger aloitti tuotteidensa kotiinkuljetukset Helsingissä, Espoossa, Tampereella ja Turussa. Tilaukset tehdään älypuhelinsovelluksella, ja ne toimittaa perille Foodora-yhtiö.[19]
Vuonna 2018 Salmela ilmoitti, että ilmastonmuutos huomioidaan ravintoloiden tuotteissa rakentamalla soijatehdas Kaarinaan ja kehittämällä tuotteista myös kasvisproteiini- ja soijaversioita, joiden on tarkoitus tulla myyntiin vuoden 2019 lopussa.[20]
Konseptit
Hesburger-hampurilaisravintolat
HeseCafe (hampurilaisravintolan yhteydessä leivonnaisia ja erikoiskahveja)
HeseKebab (hampurilaisravintolan yhteydessä kebab-annoksia)
Hesehotelli
Hese Kotituotteet (vähittäiskaupan tuotteita)
Hese Nakkari (nakkikioskin tuotteita)
Hesepesu (Hesburgerin asiakkaille tarkoitettu autopesula)
Burger Clean (siivouspalvelu)
Hesen Lastenklubi
Bonusklubi
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Heikkilä, Markku| title = Kansan kerrokset: Hesburger-Salmeloiden taival kaikilla mausteilla| publisher = Kirjapaja| year = 2009| isbn = 978-951-607-971-7| accessdate = 4.6.2012}}
Talamo-Kemiläinen, Maarit: Kerros kerrokselta hyvää Suomen Turusta, teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Kupila, Sanna (toim.)| title = Sisua, siloa ja sinappia: merkkituotteita Turusta| location = Turku| publisher = Turun maakuntamuseo| year = 2004| isbn = 951-595-090-2| page = 182–195}}
Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset pikaruokaketjut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Suomalaiset elintarvikeyritykset

Minä vuonna ensimmäinen grilli on keksitty?


Ateena oli antiikin aikana merkittävä kaupunkivaltio (polis) Attikan maakunnassa Kreikassa.[1] Ateenan demokratian perusti Kleisthenes vuonna 510 eaa. Peisistratoksen suvun tyrannian kukistumisen jälkeen. Ateenan kukoistuskausi oli Perikleen aikana 440-luvulta 430-luvulle eaa. Ateena johti Deloksen meriliittoa Peloponnesolaissodassa Spartaa vastaan. Demokratia säilyi lyhyin keskeytyksin suhteellisen vakaana noin 170 vuotta, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti Ateenan vuonna 338 eaa.
Ateena oli taiteiden, oppineisuuden ja filosofian keskus. Kaupunki oli Sokrateen, Sofokleen ja monien muiden merkittävien henkilöiden syntymäpaikka. Siellä sijaitsivat muun muassa Platonin Akatemia ja Aristoteleen Lykeion. Sitä on pidetty länsimaisen kulttuurin kehtona ja demokratian syntymäpaikkana, suurelta osin siksi, että sen 500- ja 400-lukujen eaa. saavutuksilla kulttuurin ja politiikan alalla on ollut niin suuri vaikutus koko myöhempään Eurooppaan.
Historia
Arkaainen aika
Ateenan kaupunki (katso: Mykeneläinen Ateena) oli olemassa jo mykeneläisellä pronssikaudella 1000-luvulla eaa., jolloin Akropoliilla jo oli kuninkaan palatsi.[2] Perimätiedon mukaan Ateena oli varhaisimpina aikoina kuningaskunta, jonka monista, enimmäkseen kuitenkin tarunomaisista kuninkaista kuuluisin oli Theseus. Perinnöllinen kuninkuus kuitenkin lakkautettiin Ateenassa vuonna 683 eaa., minkä jälkeen valtiota johtivat arkontit.[3]
Toisin kuin laajalti muualla Kreikassa, Ateenassa ei ollut maaorjuutta, mutta erot eri yhteiskuntaryhmien välillä kasvoivat pian suuriksi. Kun rahatalous alkoi kehittyä, talonpojat velkaantuivat suuresti rahanlainaajille, ja jos he eivät kyenneet maksamaan velkojaan, heidät saatettiin myydä orjiksi. Kun Ateenassa useita kertoja puhkesi sisäisiä taisteluja, noin vuonna 620 eaa. Drakon sai tehtäväkseen laatia uudet lait. Nämä ankarat lait, joiden mukaan vähäisistäkin rikoksista saattoi tulla kuolemanrangaistus, eivät kuitenkaan kyenneet tuomaan rauhaa, eikä niistä tullutkaan kovin pitkäaikaisia.[4]
Vuonna 594 eaa. arkontiksi valittu Solon saikin tehtäväkseen laatia Ateenalle uudet lait.[3] Tällöin velkojen vuoksi orjuuteen joutuneet vapautettiin. Entiset sukujen erioikeudet lakkautettiin ja kansalaiset jaettiin sen sijaan maaomaisuuden tuoton perusteella neljään luokkaan, joiden oikeudet ja velvollisuudet jonkin verran poikkesivat toisistaan muun muassa sotapalveluksen osalta. Kaikki 20 vuotta täyttäneet miespuoliset kansalaiset saivat osallistua kansankokouksiin, joissa muun muassa virkamiehet ja myös arkontit valittiin. Valtion virkoihin voitiin kuitenkin valita vain kolmen ylimmän luokan jäseniä.[5] Vaikka varsinainen demokratia ei vielä toteutunutkaan, Solonia kunnioitettiin myöhemmin Ateenan demokratian isänä.[3]
Vuonna 546 eaa. Peisistratos kaappasi vallan ja tuli Ateenan tyranniksi.[3] Hänen valtakautenaan Ateena kehittyi Kreikan johtavaksi talousmahdiksi. Peisistratoksen kuoltua Ateenaa hallitsivat hänen poikansa Hippias ja Hipparkhos.[3]
Ateenan valtio laajeni jo varhain käsittämään koko Attikan niemimaan.[3]
Nousu johtoasemaan (510–448 eaa.)

Hippias tuli Ateenan diktaattoriksi vuonna 514 eaa. Diktatuuri oli epäsuosittu, ja hänet syrjäytettiin vallasta Spartan armeijan avulla vuonna 510 eaa. Tällöin valtaan nousi Kleisthenes, joka perusti Ateenan demokratian. Kleistheneen uudistukset korvasivat vanhat neljä ”heimoa” (fyle) kymmenellä uudella. Ne oli nimetty tarunomaisten sankarien mukaan, eikä niillä ollut luokkaperustaa: ne olivat käytännössä valitsijakuntia. Kukin heimo oli edelleen jaettu kolmeen trittykseen, ja jokaiseen trittykseen kuului yksi tai useampia demoksia, riippuen demoksen koosta. Koko Ateenassa oli 139 demosta, ja niistä tuli paikallishallinnon perusta.

Kukin heimo valitsi arvalla viisikymmentä jäsentä Buleen, Ateenaa jokapäiväisissä asioissa hallinneeseen neuvostoon. Äänestäjien mielipiteisiin pyrittiin vaikuttamaan julkisilla puheilla, mutta yhtä lailla niihin vaikuttivat myös muun muassa komediarunoilijoiden kirjoittamat poliittiset satiirit.[6] Neuvosto oli avoin kaikille kansalaisille, ja se oli sekä lakeja säätävä elin että oikeusistuin, lukuun ottamatta murhaoikeudenkäyntejä ja uskonnollisia asioita, jotka kuuluivat Areiopagille. Suurin osa viroista täytettiin arvalla, mutta kymmenen strategosta (kenraalia) valittiin äänestämällä.
Ennen Ateenan nousua Spartan kaupunkivaltio katsoi olevansa kreikkalaisten johtaja. Sparta oli sotilasvaltio. Vuonna 499 eaa. Ateena lähetti joukkoja auttamaan Vähä-Aasian joonialaisia, jotka kapinoivat Persian valtaa vastaan (Joonian kapina). Tämä sai Persian hyökkäämään Kreikkaan kahdesti. Kumpikin hyökkäys torjuttiin ateenalaisten sotilas-valtiomiesten Miltiadeen ja Themistokleen johdolla (persialaissodat).
Vuonna 490 eaa. Miltiadeen johtamat ateenalaiset torjuivat Persian ensimmäisen kuningas Dareioksen johtaman hyökkäyksen Marathonin taistelussa. Vuonna 480 eaa. persialaiset palasivat uuden kuninkaansa Kserkseen johdolla. Spartan ja sen kuninkaan Leonidaan johtama Kreikan kaupunkivaltioiden liittouma marssi Thermopylain taisteluun muutamalla tuhannella miehellä satoja tuhansia persialaisia vastaan. Samaan aikaan Sparta johti Artemisionin meritaistelua. Nämä viivyttävät toimet eivät riittäneet persialaisten torjumiseen: he marssivat pian Boiotiaan, ottivat Theban kaupungin tukikohdakseen ja hyökkäsivät eteläiseen Kreikkaan. Tämä pakotti ateenalaiset evakuoimaan persialaisten valtaaman Ateenan ja pyrkimään turvaamaan laivastonsa. Lopulta ateenalaiset liittolaisineen voittivat Persian laivaston Themistokleen johdolla Salamiin meritaistelussa. Spartan johtoasema siirtyi vähitellen Ateenalle. Voitot mahdollistivat sen, että Ateena saattoi yhdistää suuren osan Aigeianmeren aluetta ja osan muutakin Kreikkaa sen itsensä johtamaan Deloksen meriliittoon.
Perikleen aika (448–430 eaa.)

Perikles, ateenalainen kenraali, poliitikko ja puhuja, erottuu aikansa muiden ateenalaisten suurmiesten joukosta. Hän nousi strategokseksi vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina Ateenan kansankokouksen uudelleen valitsemana. Perikles suosi taiteita ja kirjallisuutta ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei ole palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Hän toteutti suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki parantamaan kansalaisten elämää. Tämän vuoksi Perikleen aikaa on kutsuttu Ateenan kultakaudeksi. Meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Peloponnesolaissota (431–404 eaa.)

Kreikan muiden kaupunkivaltioiden tyytymättömyys Ateenan johtoasemaan johti vuonna 431 eaa. alkaneeseen peloponnesolaissotaan, joka asetti Ateenan ja sen yhä enemmän kapinoivan meriliiton Spartan johtamia mantereella sijainneiden kaupunkivaltioiden liittoa vastaan. Sota päättyi Ateenan täydelliseen tappioon, ja sen seurauksena Ateena menetti meriherruutensa.
Ateenan demokratia syrjäytettiin lyhyeksi aikaa vallankaappauksessa vuonna 411 eaa., johtuen tyytymättömyydestä sodan huonoon hoitoon, mutta demokratia palautettiin pian. Koska Ateenan tappiosta syytettiin demokraattisesti valittuja poliitikkoja, kuten Kleon ja Kleofon, seurauksena oli kuitenkin pidempikestoinen Spartan tukema reaktio demokratiaa vastaan. Se huipentui kolmenkymmen tyrannin hallintoon vuosina 404–403 eaa. Thrasybulos palautti demokratian vuonna 403 eaa., ja julistettiin yleinen armahdus.
Korintin sota ja toinen Ateenan liitto (395–355 eaa.)

Spartan aiemmat liittolaiset kääntyivät pian sitä vastaan sen imperialistisen politiikan seurauksena, ja pian Ateenan aiemmat liittolaiset Theba ja Korintti kääntyivät jälleen Ateenan puoleen. Ateena, Theba, Korintti ja Argos taistelivat Spartaa vastaan Korintin sodassa vuosina 395–387 eaa. Spartan-vastaisuus mahdollisti sen, että Ateena perusti niin kutsutun Toisen Ateenan liiton. Lopulta Theba voitti Spartan Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Sen jälkeen kreikkalaiset kaupungit, mukaan lukien Ateena ja Sparta, kääntyivät Thebaa vastaan, ja sen ylivalta päättyi Mantineian taistelun seurauksena vuonna 362 eaa.
Ateena Makedonian alaisuudessa (355–338 eaa.)

300-luvun eaa. puoleen väliin tultaessa pohjoisesta Makedonian kuningaskunnasta oli tulossa Ateenan hallitsija itsenäisen Ateenan viimeisen suuren valtiomiehen Demostheneen varoituksista huolimatta. Vuonna 338 eaa. Filippos II:n armeijat kukistivat muut kreikkalaiset valtiot Khaironeian taistelussa, mikä johti myös Ateenan itsenäisyyden päättymiseen. Filippoksen pojan Aleksanteri Suuren tekemät valloitukset avasivat kreikkalaisten näköaloja ja tekivät perinteisestä kreikkalaisesta kaupunkivaltiomallista vanhentuneen. Ateena säilyi vauraana kaupunkina, jossa oli laaja kulttuurielämä, mutta lakkasi olemasta alueen poliittinen mahti. 100-luvulla Kreikka tuli osaksi Rooman valtakuntaa oltuaan 200 vuotta Makedonian alaisuudessa.
Maantiede
Yleiskuva

Ateenan keskusta sijaitsi, ja sijaitsee edelleen, Attikan maakunnassa noin 30 stadionin eli viiden kilometrin päässä merestä, Lykabettos-kukkulan lounaisrinteellä. Sen ympärillä oli kolme pientä jokea, Kefissos länsipuolella, Ilissos eteläpuolella, ja Eridanos pohjoispuolella. Viimeksi mainittu virtasi kaupungin läpi. Kaupungin muurein ympäröidyn alueen halkaisija oli noin 1,5 kilometriä. Suurimmillaan kaupunkiin kuului kuitenkin esikaupunkeja, jotka olivat kaukana muurien ulkopuolella. Akropolis oli hieman etelään muurein ympäröidyn alueen keskuksesta.
Kserkses poltatti kaupungin vuonna 480 eaa., mutta se rakennettiin pian uudelleen Themistokleen hallintokaudella, ja julkisia rakennuksia rakennettiin Kimonin ja erityisesti Perikleen aikana. Jälkimmäisen kaudella 461–429 eaa. Ateena nousi suurimpaan kukoistukseensa. Ateenan kauneus oli ennen kaikkea sen julkisten rakennusten ansiota, sillä yksityiset rakennukset olivat melko merkityksettömiä ja kadut kehnoja.
Ateena koostui kahdesta erillisestä osasta:
Varsinainen kaupunki, joka jakaantui Akropoliihin eli yläkaupunkiin/linnavuoreen sekä alakaupunkiin. Klassisella ajalla kaupungin ympärille oli rakennettu kaupunginmuuri, niin kutsuttu Themistokleen muurit.
Kolme satamakaupunkia: Pireus, Munikhia ja Faleron, joiden ympärille Themistokles myös rakennutti muurit. Ne oli yhdistetty kaupunkiin pitkien muurien välityksellä. Muurit rakennettiin Perikleen kaudella.
Akropolis eli yläkaupunki

Akropolis, jota kutsuttiin myös nimellä Kekropia sen tarunomaisen perustajan Kekropsin mukaan, on korkea kallio keskellä kaupunkia. Se on noin 50 metriä korkea, 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen seinämät ovat luonnollisella tavalla jyrkät kaikilta puolilta paitsi lännestä. Mykeneläisellä ajalla sen ympärillä oli kyklooppimuuri, joka tunnetaan nimellä Pelasgimuuri, koska sen ajateltiin olleen pelasgien rakennuttama. Peloponnesolaissodan aikana ainoastaan pohjoinen osa tästä muurista oli jäljellä, ja tätä osaa kutsuttiin edelleen Pelasgimuuriksi. Eteläosaa, joka oli Kimonin uudelleen rakennuttama, kutsuttiin puolestaan Kimonin muuriksi. Akropoliin länsiosassa, joka oli ainoa mahdollinen kulkutie ylös kalliolle, oli mahtava Perikleen rakennuttama Propylaia, ja sen oikealla puolella Athene Niken temppeli.
Akropoliin harjalla oli lukuisia temppeleitä, pronssi- ja marmoriveistoksia, ja useita muita taideteoksia. Varhaisemmalla ajalla merkittävimmät olivat Athene Poliaan temppeli sekä Hekatompedon. Klassisella kaudella temppeleistä suurin oli Parthenon, joka oli omistettu neitsytjumalatar Athenelle. Parthenonin pohjoispuolella oli Erekhtheion, jonka rakennuskokonaisuus koostui kolmesta erillisestä pyhäköstä: yksi oli omistettu Athene Poliakselle, valtion suojelijalle; toinen oli varsinainen Erekhtheion, Erekhtheuksen pyhättö; ja kolmas oli Pandroseion, Kekropsin tyttären Pandrosoksen pyhättö. Parthenonin ja Erektheionin välissä oli kolossaalinen Athene Promakhoksen patsas, jonka kypärä ja keihäs olivat ensimmäiset mitä Akropoliista näkyi merelle.
Alakaupunki
Alakaupunki oli rakennettu matalammalle Akropoliin ympärille, mutta myös sen alueella oli useita kukkuloita, erityisesti länsiosassa. Länsipuolella kaupunginmuurit kulkivat Nymfien kukkulan ja Pnyksin rinteitä, ja kaakkoispuolella ne kulkivat Ilissos-jokea seuraten.
Agora ja sen ympäristö

Ateenan Agora on tunnetuin esimerkki antiikin aikaisesta agorasta eli kokoontumis- ja markkinapaikasta. Agora sijaitsi Akropoliin luoteispuolella ja Areiopagin kukkulan pohjoispuolella. Sen ympärillä oli monia merkittäviä julkisia rakennuksia:
Buleuterion eli neuvoston rakennus Agoran länsilaidalla.
Tholos, pyöreä rakennus Buleuterionin lähellä. Kimonin noin vuonna 470 eaa. rakennuttama rakennus toimi yhtenä prytanien eli kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikkana.
Stoat eli katetut pylväshallit, jotka olivat käteviä oleskelutiloja päivän kuumimpana aikana. Ateenassa oli useita pylväshalleja. Merkittävimmät olivat Kuninkaallinen stoa (Stoa Basileios), kuningasarkontin istuin, Agoran länsilaidalla; Zeuksen stoa eli Zeus Eleutherioksen pylväshalli, samoin Agoran länsilaidalla; sekä Stoa Poikile eli Kirjava pylväshalli, joka oli koristeltu maalauksin, Agoran pohjoislaidalla. Hellenistisellä ajalla rakennettiin muun muassa Attaloksen stoa Agoran itälaidalle. Nykyisin paikalla on uudisrakennus stoasta.
Temppelit: Hefaistoksen temppeli, Zeus Fratrioksen ja Athene Fratrian temppeli, Apollon Patrooksen temppeli sekä Metroon eli Jumalten äidin temppeli sijaitsivat Agoran länsilaidalla. Roomalaisella ajalla Agoralle siirrettiin muun muassa Areen temppeli.
Muita julkisia rakennuksia

Prytaneion. Ateenan varsinainen prytaneion eli prytanien kokoontumispaikka sijaitsi mahdollisesti Akropoliin itäpuolella.
Temppelit. Akropoliin ulkopuolisista temppeleistä merkittävin oli Olympoksen Zeuksen temppeli eli Olympieion, joka sijaitsi Akropoliin kaakkoispuolella lähellä Ilissos-jokea ja Kallirrhoen lähdettä. Temppeli oli pitkään keskeneräinen ja valmistui Hadrianuksen aikana. Lisäksi eri puolilla kaupunkia oli lukuisia muita temppeleitä.
Teatterit. Dionysoksen teatteri, suuri valtionteatteri, sijaitsi Akropoliin kaakkoisrinteellä. Odeioneja eli musiikkikilpailuja varten tarkoitettuja teattereita oli useita. Eräs oli Perikleen rakennuttama Perikleen odeion Dionysioksen teatterin lähellä, toinen sijaitsi Kallirrhoen lähteen lähellä. Nykyaikaan on säilynyt Herodes Atticuksen odeion, joka rakennettiin roomalaisaikana.
Stadionit. Suurin stadion oli Panateenalainen stadion Ilissos-joen eteläpuolella Agrain kaupunginosassa. Siellä järjestettiin Panathenaia-juhlan urheilukilpailut.
Kaupunginosat
Sisempi Kerameikos, ”Savenvalajien kortteli”, kaupungin länsipuolella, ulottuen pohjoiseen Dipylon-portille saakka. Portin toisella puolella oli kaupunginmuurin ulkopuolella sijainnut ulompi Kerameikos. Agora sijaitsi Kerameikoksen alueella.
Melite, kaupungin länsipuolella, sisemmän Kerameikoksen eteläpuolella.
Skambonidai, kaupungin pohjoisosassa, sisemmän Kerameikoksen itäpuolella.
Kollytos, kaupungin eteläosassa, etelään ja lounaaseen Akropoliilta.
Koile, kaupungin lounaispuolella.
Limnai, Melitestä ja Kollytoksesta itään, Akropoliin ja Ilissos-joen välissä.
Diomeia, kaupungin itäosassa, lähellä samannimistä porttia ja Kynosargesta.
Agrai, etelään Diomeiasta.
Kukkulat
Areiopagi (Áreios págos, ”Areen kukkula”), Akropoliin länsipuolella. Kukkula antoi nimensä tuomioistuimelle, joka piti siellä kokouksiaan.
Nymfien kukkula (Lofos Nymfon), Areiopagin lounaispuolella.
Pnyks, puolikaaren muotoinen kukkula Areiopagin lounaispuolella. Paikalla kokoontui ekklesia eli kansankokous alkuvaiheessaan, ennen kuin kokouksia alettiin pitää Dionysoksen teatterilla.
Muusien kukkula (Museion, nykyinen Filopáppou-kukkula), Pnyksin ja Areiopagin eteläpuolella.
Kolonos eli Kolonos Agoraios, kukkula Agoran länsipuolella.
Ardettos, kukkula Ilissos-joen eteläpuolella.
Muuri ja portit
Ateenan kaupunginmuuri eli niin kutsuttu Themistokleen muuri ympäröi koko kaupungin. Muurissa oli 15 porttia.[7] Niistä tärkeimpiä olivat:
Länsipuolella: Melitides-portti, joka sijaitsi Pnyksin ja Nymfien kukkulan välissä ja johti Meliten demokseen. Pireuksen portti, joka johti pitkien muurien suuntaisesti kulkeneelle Pireukseen johtaneelle tielle. Hiera Pyle eli ”Pyhä portti”, jolta alkoi Pyhä tie kohti Eleusista. Dipylon-portti, johti sisemmästä Kerameikoksesta ulompaan Kerameikokseen ja Akatemiaan.
Pohjoispuolella: Akharnikai-portti, joka johti Akharnain demokseen.
Itäpuolella: Diokhares-portti, joka johti Lykeioniin ja Mesogaiaan. Hippades-portti eli ”Ratsumiesten portti” Olympieionin pohjoispuolella, josta alkoi tie Agryleen. Diomeiai-portti, joka johti Kynosargeehen ja Diomeian demokseen.
Eteläpuolella: Itoniai'-portti Olympieionin eteläpuolella, josta lähti tie Isthmonikokseen. Halade-portti eli ”Meren portti”, josta lähti tie Faleroniin.
Kadut
Ateenan merkittävimpiin katuihin ja teihin lukeutuivat:
Kolmijalkojen katu, joka kulki Akropoliin itäpuolella.
Panathenaia-juhlan tie, joka johti Dipylon-portilta Agoran kautta Akropoliille. Tietä pitkin kulkivat Panathenaia-juhlan kulkueet.
Pireuksen tie, joka johti Pireuksen portilta Agoralle.
Pyhä tie (Hiera hodos), joka johti Pyhältä portilta kohti Eleusista. Tietä pitkin kulkivat Eleusiin mysteerien kulkueet.
Kaupungin ulkopuolisia kohteita
Kaupunginmuurin ulkopuolella sijaitsivat:
Ulompi Kerameikos, kaupungin luoteispuolella. Alueella sijaitsi hautausmaa, jonne sodassa kaatuneet ateenalaiset haudattiin.
Akatemia (Akademeia), lehto, jossa Platon opetti, sijaitsi kauempana samassa suunnassa kuin ulompi Kerameikos.
Kynosarges, Herakleelle omistettu gymnasion kaupungin kaakkoispuolella, Diomeia-portin suunnassa ja Ilissos-joen toisella puolella. Paikka jossa kyynikko Antisthenes opetti.
Lykeion, Apollon Lykeiokselle omistettu gymnasion kaupungin itäpuolella. Paikka jossa Aristoteles opetti.
Pitkät muurit

Pitkät muurit koostuivat kahdesta muurista, jotka johtivat Pireukseen. Ne olivat 40 stadionia eli 7 kilometriä pitkät ja kulkivat samansuuntaisesti rinnakkain niin, että niiden välissä oli kapea kulkutie. Lisäksi muureihin kuului kolmas Faleroniin johtanut muuri, joka oli 35 stadionia eli 6,5 kilometriä pitkä. Näin muureja oli yhteensä kolme, mutta nimitystä ”Pitkät muurit” näytetään käytetyn lähinnä Pireukseen johtaneista muureista, kun taas Faleroniin johtanutta muuria kutsuttiin Faleronin muuriksi. Kaupunginmuurien yhteinen pituus oli 174,5 stadionia eli noin 35 kilometriä. Tästä 43 stadionia eli yhdeksän kilometriä kuului varsinaisen kaupungin muuriin, 75 stadionia pitkiin muureihin ja 56,5 stadionia Pireuksen, Munikhian ja Faleronin muureihin.
Väestö
Peloponnesolaissodan alkaessa kaupungissa oli yli 10000 taloa,[8] mikä tarkoittaisi noin 120000 asukkaan kokonaismäärää, jos yhdessä talossa asui noin 12-henkinen perhekunta. Joidenkin lähteiden mukaan asukkaita saattoi olla jopa 180000. Näistä kansalaisia oli ehkä noin 70000.
Kansalaisten lisäksi Ateenassa ja Attikassa asui metoikkeja ja orjia. Metoikit olivat joko vapaasyntyisiä ei-kreikkalaisia tai kreikkalaisia vailla kansalaisoikeuksia. Vieraiden oli rekisteröidyttävä metoikeiksi tai muutoin he joutuivat orjiksi. Metoikkeja verotettiin tiukemmin kuin kansalaisia. He eivät saaneet omistaa maata ja he toimivatkin usein kaupallisissa ammateissa.[9]
Kreikan orjat olivat teoriassa herransa omaisuutta, mutta käytännössä he nauttivat lakien suojaa. Asultaan he eivät eronneet vapaista kansalaisista ja he tekivät osittain samoja arkitöitä kuin vapaatkin. Oli myös valtion orjia, joita oli virkailijoina, sihteereinä, vanginvartijoina ja poliiseina. Kaikkein huonoimmassa asemassa olivat orjat työskentelivät kaivoksissa, joissa kuolleisuus oli niin suurta, ettei elinaikaa ollut muutamaa kuukautta pitempään. Kaivoksissa käytettiin laajasti lapsityövoimaa.[9]
Lapsikuolleisuus oli myös kansalaisten keskuudessa valtava, todennäköisesti noin 70 % lapsista kuoli ennen yksivuotispäiväänsä. Ateenan Kolonos Agoraiokselta on äskettäin löytynyt ajalta 350 eaa. oleva kaivo, jossa on 175 pikkulapsen ja 75 koiran ruumiit sekä norsunluinen veitsenkahva. On epäilty, että lapset olisi uhrattu jumalatar Afrodide Uranialle tai että he olisivat jonkin epidemian uhreja.[9]
Kulttuuri

Aika persialaissotien päättymisen ja makedonialaisvalloituksen välillä oli Ateenan kukoistuskautta sekä kirjallisuudessa, filosofiassa (katso: kreikkalainen filosofia) että taiteissa (katso: kreikkalainen teatteri). Eräät länsimaisen kulttuurin merkittävimpiin lukeutuvat henkilöt elivät Ateenassa tuona aikana: näytelmäkirjailijat Aiskhylos, Aristofanes, Euripides ja Sofokles, filosofit Sokrates, Platon ja Aristoteles, historioitsijat Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, runoilija Simonides ja kuvanveistäjä Feidias. Ajan johtava valtiomies oli Perikles, joka hyödynsi Deloksen meriliiton varoja Parthenonin ja monien muiden kaupungin monumenttien rakentamisessa. Kaupungista tuli, Perikleen sanoin, koko ”Hellaan sivistyskeskus”.[10]
Katso myös
Attika
Deloksen meriliitto
Luettelo Ateenan arkonteista
Luettelo Ateenan kuninkaista
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Paavo (toim.)| title = Post-Herulian Athens| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1994| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 1| id = ISBN 951-95295-2-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frösén, Jaakko (toim.)| title = Early Hellenistic Athens. Symptoms of a Change| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1997| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 6| id = ISBN 951-95295-7-8}}

*

Oliko Mantineia useiden taisteluiden paikka?


Coca-Cola on The Coca-Cola Companyn valmistama hiilihapotettu kolanmakuinen virvoitusjuoma. Coca-Cola on maailman myydyin virvoitusjuoma ja maailman kuudenneksi arvokkain brändi.[1]
Coca-Colaa on myyty Yhdysvalloissa vuodesta 1886 lähtien. Sen kehitti atlantalainen farmaseutti John Pemberton lääkkeen kaltaiseksi piristeeksi. Coca-Cola sai Yhdysvaltain kansallisjuoman aseman 1900-luvun alussa, ja vuosisadan aikana se levittäytyi yhdysvaltalaisten sotilaiden myötävaikutuksella joka puolille maailmaa. Nykyisin sitä saa melkein jokaisesta maailman maasta, Pohjois-Koreaa ja Kuubaa lukuun ottamatta.
Coca-Colan tarkka resepti on salaisuus. Juoma on saanut nimensä siinä alun perin olleista kokapensaan lehdistä ja kolapähkinästä. Juoma sisältää kofeiinia.
Koostumus
Coca-Colassa on sokeria   kohti.[2] Coca-Colaan käytettiin vuoteen 1903 asti tuoreita kokalehtiä, ja lasillinen Coca-Colaa sisälsi siihen aikaan vielä täysin laillista kokaiinia.[3] Toinen Coca-Colan alkuperäisreseptissä käytetty raaka-aine oli kolapähkinä, joka sisältää runsaasti kofeiinia. Coca-Colan varsinainen valmistuskaava on edelleen erittäin suojeltu salaisuus. Erityisesti tämä koskee Merchandise 7X -nimellä kutsuttua ainesosaa.[4]
Historia
Varhaisvaiheet
Coca-Colan kehitti vuonna 1886 atlantalainen farmaseutti John Pemberton. Hän oli kehittänyt ensin Ranskalainen viinikoka -nimisen juoman, jossa oli viiniä, eteläamerikkalaisesta kokapensaasta saatua kokauutetta sekä kolakasvin pähkinöistä saatua uutetta. Kun alkoholi kiellettiin piirikunnassa kesällä 1886, Pemberton korvasi juomassaan viinin sokerilla ja soodavedellä. Juomaa toimitettiin apteekkeihin siirappina, johon myyntipaikassa lisättiin soodavesi. Pembertonin liikekumppani Frank Robinson keksi nimetä juoman Coca-Colaksi sen pääainesosien mukaan ja loi sille kursiivikirjoitusta käyttäen omaperäisen logon vuonna 1887.[5]
Frank Robinson alkoi valmistaa ja markkinoida Coca-Colaa, ja Pemberton siirtyi taka-alalle. Juomaa markkinoitiin virkistävänä ja monenlaiset hermovaivat kuten päänsäryn, hermosäryn, hysterian ja melankolian parantavana juomana. Coca-Colasta tuli nopeasti suosittua Atlantassa.[6]
Coca-Colan nimestä ja valmistusoikeuksista syntyi kiistaa vuonna 1887, ja seuraavana vuonna juomasta oli tarjolla jo kolme kilpailevaa versiota. Patenttilääkkeiden valmistaja Asa Candler lyöttäytyi yhteen Robinsonin kanssa, osti muut osapuolet ulos ja onnistui myös vakuuttamaan kaikki siitä, että hänen versionsa juomasta oli aidoin.[7]
Nousu suursuosioon Yhdysvalloissa

Coca-Colan myynti kasvoi nopeasti, joten Candler luopui muista patenttilääkkeistään ja keskittyi Coca-Colaan. Hän lisäsi mainontaa, palkkasi kiertäviä kauppamiehiä ja houkutteli uusia asiakkaita ilmaislipuilla. Vuoden 1895 lopulla Coca-Cola oli myynnissä kaikissa Yhdysvaltain osavaltioissa, ja sitä myytiin vuodessa jo yli . Apteekkarit maksoivat Coca-Cola-siirapista yhden sentin ja myivät yhden juoman asiakkaalle viidellä sentillä. Coca-Cola Company pystyi valmistamaan siirappia kolmella neljäsosasentillä juomaa kohti, joten kaikki tekivät juomasta hyvin voittoa.[8]
Vuoden 1895 jälkeen Coca-Colan markkinoinnissa alettiin painottaa juoman virkistävyyttä sen parantavien vaikutusten sijaan, jotta juoman käyttäjäkunta laajenisi. Coca-Colaa alettiin myydä pulloissa vuonna 1899, mikä laajensi huomattavasti sen markkinoita. Tunnusomainen Coca-Cola pullo otettiin käyttöön vuonna 1916.[9]
Vuonna 1911 oikeusjutun seurauksena Coca-Colan kofeiinimäärä laskettiin puoleen ja juoman mainoksissa ei enää käytetty lapsia. Vuonna 1931 Coca-Cola alkoi käyttää mainonnassaan punavalkoista joulupukkia, jonka ulkoasua yhtiö ei itse ollut keksinyt, kuten usein on luultu.[10]
Coca-Colan myynti jatkoi kasvuaan 1930-luvun laman aikanakin. Samalla se sai varteenotettavan kilpailijan Pepsi-Colasta, joka myi omaa kolajuomaansa samalla hinnalla kuin Coca-Cola mutta tuplasti suuremmissa pulloissa. Kilpailusta huolimatta Coca-Cola oli 1930-luvun lopulla jo kansallinen instituutio, sitä joivat kaikki yhteiskuntaluokat, ja se vastasi lähes puolesta kaikkien poreilevien virvoitusjuomien myynnistä Yhdysvalloissa.[11]
Leviäminen maailmalle
Coca-Cola levisi koko maailmaan 1900-luvun kuluessa, kun Yhdysvalloista tuli supervalta. Kun Yhdysvallat lähetti sotilaitaan maailmalle toiseen maailmansotaan, Coca-Cola toimitti heille juomaansa valtavia määriä. Sodan aikana Coca-Cola Companyn työntekijät perustivat eri puolille maailmaa yhteensä  pullottamoa ja jakelivat yli  juomaa. Coca-Colaa saivat maistaakseen myös paikalliset siviilit, ja näin juomasta tuli suosittua kaikkialla. Sodan loputtua Coca-Colan tuotanto jatkui Yhdysvaltain ulkopuolella sodanaikaisissa pullottamoissa, kunnes pullotus siirtyi kolmen vuoden jälkeen siviilimaailmaan.[12]
Kylmän sodan aikana Coca-Colasta tuli paitsi Yhdysvaltain, myös länsimaisten arvojen symboli. Siitä syystä etenkin kommunistit niin kommunistimaissa kuin länsimaissakin halveksuivat juomaa. Esimerkiksi Ranskassa Coca-Colaa vastustettiin, sillä sen pelättiin uhkaavan maan omaa juomateollisuutta. Coca-Cola Company suunnitteli toiminnan aloittamista Neuvostoliitossakin, mutta luopui suunnitelmasta, sillä kaikki voitot olisivat menneet Yhdysvaltain viholliselle. Pepsi sen sijaan alkoi toimia myös Neuvostoliitossa. Kommunistihallintojen luhistuttua Coca-Colan suosio kuitenkin ohitti Pepsin maissa, joissa Pepsi oli opittu yhdistämään vanhaan hallintoon.[13]
Lähi-idässä Coca-Cola tasapainotteli arabimarkkinoiden ja Israelin markkinoiden välillä. Se valitsi lopulta juutalaisjärjestöjen painostuksesta Israelin markkinat, minkä seurauksena arabimaat alkoivat boikotoida Coca-Colaa vuonna 1968. Pepsi sen sijaan valitsi arabimarkkinat Israelin sijaan. Coca-Cola pystyi palaamaan arabimarkkinoille 1980-luvun lopulla. Juoman myyntiä muslimimaissa on senkin jälkeen kuitenkin haitannut sen yhdistyminen Yhdysvaltoihin.[14]
Vuonna 1985 Coca-Cola Company muutti Coca-Colan makeammaksi ja enemmän Pepsiä muistuttavaksi ja kutsui uutta juomaa nimellä ”New Coke”. Kuluttajat kuitenkin kaihtoivat sitä, joten yhtiö joutui heti palauttamaan alkuperäisen juoman markkinoille nimellä Coca Cola Classic.[15]
Coca-Cola on nykyisin maailman myydyin virvoitusjuoma ja maailman kolmanneksi arvokkain brändi.[16] Coca-Colaa myydään kaikissa maailman valtioissa Kuubaa ja Pohjois-Koreaa lukuun ottamatta.[17]
Suomessa

Helsingin keskustan Stockmannilta Coca-Colaa sai tiettävästi jo vuonna 1936 Soodalähde-kahvilasta, mutta näkyvästi Coca-Cola rantautui Suomeen vasta vuonna 1952 Helsingin olympiakisojen aikaan, kun The Coca-Cola Company lahjoitti  Sotainvalidien Veljesliitolle ja olympiakisojen järjestäjille. Ennen olympialaisia harva suomalainen oli maistanut Coca-Colaa. Coca-Colan valmistus alkoi Suomessa vuonna 1958. Nykyään Coca-Colan tuotteita Suomessa valmistaa ja myy Sinebrychoff.[18]
Tavaramerkit
Coca-Cola on The Coca-Cola Companyn vuonna 1893 rekisteröimä tavaramerkki. Nimityksen Coke Coca-Cola Company on myös rekisteröinyt. Coca-Cola on lisäksi rekisteröinyt tavaramerkikseen ruotsalaista sukujuurta olleen Earl R. Deanin suunnitteleman, englanninkielisellä nimellä contour bottle tunnetun pullonmuodon vuonna 1915.[19]
Brändi
Interbrand arvioi Coca-Colan brändiarvoksi 78 miljardia dollaria vuonna 2015.[16] Esimerkiksi vuonna 2008 Coca-Cola lanseerasi yli 700 tuotetta niissä 200 maassa, joissa se on läsnä.[20] Coca-Cola on arvioitu maailman arvokkaimmaksi tavaramerkiksi.
Tuotteita
Tavallisen Coca-Colan lisäksi juomasta on olemassa muunnelmia, joista useimpia myydään vain muutamassa maassa. Suomessa saatavilla vuonna 2017 ovat Coca-Cola, Coca-Cola Zero Sugar, Coca-Cola Light ja Coca-Cola Vanilla[21].

Coca-Cola Zero
Coca-Cola Zero Sugar
Coca-Cola Light eli Diet Coke
Caffeine-Free Coca-Cola
Coca-Cola Cherry
New Coke
Coca-Cola with Lemon
Coca-Cola Vanilla

Coca-Cola with Lime
Coca-Cola Raspberry
Coca-Cola Black Cherry Vanilla
Coca-Cola Blāk
Coca-Cola Citra
Coca-Cola Orange
Coca-Cola Life
Coca-Cola Ginger

Coca-Colan pakkauskoot, materiaalit sekä palautuspantit 2015 Suomessa

Muualla maailmassa Coca-Colan pakkauskokoja on 0,10 litrasta aina 3,0 litraan.
Kritiikkiä
Intiassa Coca-Colaa vastaan on boikotoitu muutamia kertoja vastalauseena yhtiön huonon hygienian ja ympäristövaikutusten takia.[22]
On julkaistu tutkimustietoon perustuvia dokumentteja siitä, että monikansalliset yritysjätit Coca-Cola ja samoin Nestlé pumppaavat kuiviin lähteitä, joiden vesi kuuluisi paikallisille ihmisille, mutta joilta yritykset ovat riistäneet mahdollisuudet saada enää käyttöön puhdasta vettä. Vakuuttavan ja informatiivisen kuvauksen näiden yritysten aikaansaamista globaaleista riskeistä ja niiden häikäilemättömästä voitontavoittelusta seuranneista ihmisoikeusongelmista antaa esimerkiksi maailmanlaajuisesti palkittu vuoden 2008 dokumenttielokuva Flow: For Love of Water.[23][24][25]
Riippumaton Center for Science and Environment -tutkimuslaitos (CSE) testasi vuonna 2003 intialaiset pullovedet ja virvoitusjuomat. Yhtä (Evian) lukuun ottamatta kaikki sisälsivät jäämiä maanviljelyksessä käytettävistä torjunta-aineista. Juomissa oli muun muassa DDT:tä ja lindaania, molemmat erittäin voimakkaita orgaanisia klooriyhdisteitä. Intialainen Pepsi ja Coca-Cola sisälsivät tutkimuksen mukaan torjunta-aineita noin 0,02 mg litraa kohti, mikä ylittää EU-suositukset 20-kertaisesti. Länsimaissa tutkituista virvoitusjuomista tai pullovesistä torjunta-aineita ei löydy.[26]
Coca-Colan hampaita kellastuttava vaikutus on tieteellisesti todistettu ilmiö,[27] joka johtuu hammaskiillettä tuhoavasta fosforihaposta. Sama pätee kuitenkin myös muihin virvoitusjuomiin. Coca-Colan pH-arvo on 2,56, eli hyvin hapan.
Yhdysvaltain hammaslääkäreiden tutkimuksessa osoitettiin, että jo 3–5 vuoden kevytkolan nauttiminen aiheuttaa vakavan eroosion hampaissa. [28]
Yhdysvalloissa toimiva kuluttajansuojajärjestö The Center for Science in the Public Interest CSPI on nostanut oikeuskanteen Coca-Cola Companya vastaan. Kuluttajajärjestö syyttää Coca-Cola Companya harhaanjohtavasta markkinoinnista. Kanteessa on mukana myös joukko yksittäisiä kuluttajia. Kannetta haettiin käsittelyyn jo vuonna 2009, mutta ryhmäkanteena se hyväksyttiin virallisesti yhdysvaltalaisessa tuomioistumessa vuonna 2013.[29] Syytteet koskevat Coca-Cola Companyn suosittua Vitaminwater-terveysjuomaa. Kuluttajasuojajärjestön mukaan Coca-Cola Company on markkinoinut tuotetta virheellisesti ja harhaanjohtavasti erilaisilla terveyshyödyillä vaikka todellisuudessa juoma on virvoitusjuomien kaltainen, runsaasti sokeria sisältävä ja siten terveydelle haitallinen. Coca-Cola Company on mainostanut vitamiinivesiä muun muassa silmäsairauksia ehkäisevinä sekä nivelten terveyttä ja immuunijärjestelmän toimintaa edistävinä.[29]
Coca-Cola Companya on syytetty myös tehtaiden ammattiyhdistysaktiivien huonosta kohtelusta kehitysmaissa.[30] Yhtiötä on syytetty muun muassa kahdeksan ay-aktivistin tappamisesta Kolumbiassa vuosina 1989–2003. Myös yhtiön tehtailla Turkissa ja Indonesiassa ay-aktivisteja on peloteltu. Sen sijaan Nicaraguassa työntekijöiden järjestäytyminen on kielletty. Yhtiö on vastannut useaan otteeseen näihin liittyviin syytöksiin ja myös toiminnallaan pyrkinyt osoittamaan syytökset perusteettomiksi.[31] Monet ihmisoikeusjärjestöt ovatkin järjestäneet kolajuoman vastaisia kampanjoita.[32]
Galleria

Coca-Colan vanha lehtimainos englanniksi.
Jouluaiheinen Coca-Cola -rekka.
Lähikuva Coca-Colan hiilidioksidikuplista.
Coca-Colan pullotustehdas Kanadassa vuonna 1941.

Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Smith, Daniel| title = Pääsy kielletty!: 100 maailman salaisinta kohdetta| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2013| isbn = 978-951-31-7343-2| pages = 55-56}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Standage, Tom| title = Kuusi lasillista historiaa| others = Translated by Jaana Iso-Markku| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2006| version = Engl. alkuperäisteos: A History of World in 6 Glasses| isbn = 951-37-4687-9}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (kansainvälinen portaali)

Luokka:Coca-Cola
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna kokaiini lähti pois Coca Colan reseptistä?


Dean Martin (oikealta nimeltään Dino Paul Crocetti, tunnetaan myös nimellä Dino Martini, 7. kesäkuuta 1917 Steubenville, Ohio – 25. joulukuuta 1995 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä, laulaja, televisiojuontaja sekä kuuluisan Lewis & Martin -koomikkoparin toinen osapuoli ja kuuluisan Rat Pack -viihdyttäjäryhmän jäsen.[1]
Dean Martin oli yksi 50- ja 60-luvun suosituimmista laulajista ja viihdyttäjistä. Tunnetuimpia hänen esittämiään lauluja ovat muiden muassa hitit ”That’s Amore”, ”Sway”, ”Ain’t That A Kick In The Head”, ”Volare”, ”You Belong to Me”, ”Memories Are Made Of This”, ”Mambo Italiano” ja etenkin hänen tunnuskappaleekseensa muodostunut ”Everybody Loves Somebody”. Monipuolisena viihdyttäjänä tähti esiintyi neljällä eri showbisneksen alalla: konserttilavoilla/yökerhoissa, levytyksissä, kokoillan elokuvissa sekä televisiossa.
Lempinimellä ”King of Cool” Dean Martinista tuli populaarikulttuurin ikoni musiikkinsa ja poikkeuksellisen karismansa johdosta. Häntä kunnioitettiin ja arvostettiin, missä hän ikinä liikkuikin, ja hänestä tuli eräänlainen epävirallinen amerikanitalialaisen yhteisön suurlähettiläs.
Varhainen elämä ja uran alku
Dean Martin syntyi italialaisille maahanmuuttajavanhemmille Gaetano ja Angela (o.s. Barra) Crocettille ja sai ristimänimekseen Dino Paul Crocetti. Isä Gaetano oli kotoisin Abruzzosta, ja äiti Angela oli puoliksi napolilainen ja puoliksi sisilialainen. Heillä oli ennestään yksi poika, Martinin isoveli Bill. Martin osasi puhua vain italiaa, kunnes viisivuotiaana aloitti koulunkäynnin Grant Elementary Schoolissa syntymäpaikassaan Ohion Staubenvillessä. Intohimo musiikkiin alkoi jo nuorena, kun hän teini-ikäisenä alkoi harrastaa rumpujensoittoa. Hän oli usein kiusaamisen kohteena huonon englanninkielen taitonsa takia, ja kymmenennellä luokalla Martin keskeytti koulun, koska hän ajatteli olevansa opettajiaan älykkäämpi. Tämän jälkeen hän ansaitsi elantonsa useilla töillä, kuten alkoholin salakuljettajana, kasinotyöntekijänä, kaskujen kirjoittajana, tupakkakaupan varastotyöntekijänä ja terästehtaan työläisenä. Näinä aikoina hän asui kuuluisan urheiluselostajan ja Las Vegasin vedonvälittäjän Jimmy Snyderin naapurina. 15-vuotiaana Martin ansaitsi pieniä tienestejä välisarjan nyrkkeilijänä, lempinimellä "Kid Crochet". Martin voitti 12 ottelustaan vain yhden, ja häneltä murtui kerran nenä, joka myöhemmin korjattiin. Sormensa hän mursi niin ikään useaan otteeseen ja sai lisäksi pysyvän, näkyvän vamman huuleensa. Tuohon aikaan hän asui tulevan laulajan Sonny Kingin kanssa. On kerrottu, että he nyrkkeilivät maksavan yleisön nähden asunnossaan paljain käsin, kunnes toinen tyrmättiin. Lopulta Martin luopui nyrkkeilystä ja alkoi toimia kasinotyöntekijänä laittomalla kasinolla.
Samoihin aikoihin hän alkoi laulaa useissa paikallisissa bändeissä ja keksi jonkin ajan kuluttua taiteilijanimekseen "Dino Martinin" tuon ajan kuuluisan italialaisen oopperalaulajan Nino Martinin mukaan). Pientä menestyksen kipinää alkoi ilmetä, kun hän alkoi laulaa Ernie McKayn orkesterissa ja Harry Millsin yhtyeessä Mills Brothers. 1940-luvun alussa hän liittyi Sammy Watkinsin bändiin ja tämä ehdotti nuorukaista vaihtamaan nimensä "Dean Martiniksi".
Martin oli koko 1940-luvun alun laulanut lukuisissa yhtyeissä lähinnä ulkonäkönsä vuoksi, kunnes hän kehitti oman laulutyylin. Esiinnyttyään vuonna 1943 Riobambassa, Ecuadorissa, hän epäonnistui suunnittelemassaan läpimurrossa yleisön lämmettyä enemmän Frank Sinatralle. Tämä oli kuitenkin hyvä alkusoitto soolouralle.
Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain maavoimat sijoitti Martinin vuodeksi palvelukseen Akroniin Ohioon vuonna 1944. Sen jälkeen hänet luokiteltiin uudelleen palveluuskelpoisuusluokkaan 4-F, mahdollisesti kaksoistyrän vuoksi, ja vapautettiin palveluksesta.
Vuoden 1946 aikoihin Martinilla meni melko hyvin, mutta hän kuului edelleen yökerhojen rivilaulajiin. Hän veti yleisöä paikkoihin, joissa esiintyi, mutta oli vielä kaukana Sinatran nauttimasta kuuluisuudesta.
Esiintyminen Jerry Lewisin kanssa

Dean Martin alkoi kiinnostua myös näyttelemisestä, ja hän kiinnosti suuria tuotantoyhtiöitä Metro-Goldwyn-Mayeria ja Columbia Picturesia, mutta Hollywood-sopimusta ei ollut tulossa. Näytti siltä, että hänen olisi jäätävä yökerholaulajaksi, kunnes hän tapasi koomikko Jerry Lewisin Glass Hat Clubilla New Yorkissa, jossa molemmilla oli esiintyminen. Heistä tuli nopeasti ystävät, ja vuonna 1946 he aloittivat yhteiset komediaesityksensä yökerhoissa ja nousivat lyhyessä ajassa suosioon. Martinin tehtävänä oli hoitaa laulunumerot, ja Lewisin tehtävänä oli pitää komediaa yllä.
Parivaljakko pääsi televisioesiintymisen myötä ensimmäisen kerran esiintymään elokuvaan vuonna 1949 Tontut toverukset -filmiin, mikä vei Martinin uraa ryminällä eteenpäin. He esiintyivät myös elokuvan jatko-osassa. Vuonna 1950 parivaljakko sai pääroolit elokuvasta Armeijan monnit, joka osoittautui suosituksi. Vuosikymmenen puoliväliin mennessä he kuuluivat Hollywoodin tärkeimpiin elokuvatähtiin, joiden elokuvat tuottivat huomattavia summia tuotantoyhtiöilleen. Vuosina 1946-1956 Martin ja Lewis esiintyivät yhdessä 16 elokuvassa.[1]
Lewisin ja Martinin tiet erosivat vuoden 1956 tietämillä, jolloin heidän välinsä olivat tulehtuneet täydellisesti. Lewis jatkoi menestyksekkäästi näyttelijänä ja ohjaajana komediaelokuvien parissa, Martin puolestaan siirtyi vakavampien roolien pariin.
Sekä Lewisin että Martinin suosio kuitenkin laski 1960-luvun lopulla, ja Martin siirtyi juontamaan omaa televisioshow'taan, josta kasvoi suursuosittu lähinnä tunnettujen vieraidensa vuoksi.
Soolouralle
Elokuvissa

Martinin ja Lewisin välien mentyä poikki Martin halusi tulla tunnetuksi vakavien elokuvien näyttelijänä. Vaikka hän sai palkkion, joka oli vain murto-osa Lewisin kanssa tehtyjen filmien palkkioista, hän päätti hyväksyä sivuosaroolin vuoden 1957 elokuvasta Nuoret leijonat, jotta hän voisi oppia Marlon Brandolta ja Montgomery Cliftilta. Rooli oli jo luvattu Tony Randallille, mutta MCA-agentuuri tajusi voivansa Martinin elokuvaroolin avulla lyödä kolme kärpästä yhdellä iskulla: se voisi tehdä rahaa sekä hänen yökerhoesiintymisillään, elokuvaosillaan, että levyillään. Martinin roolisuoritus Nuorissa leijonissa oli vuosikymmenen draamaelokuvien parhaita ja vahvimpia, ja elokuvasta tulikin hänen näyttävä comebackinsa. Suosio elokuvien parissa jatkui, kun Martin samana vuonna esiintyi ensimmäistä kertaa Frank Sinatran kanssa Vincente Minnellin kiitetyssä draamaelokuvassa Yli kaiken ymmärryksen.
Seuraavaksi Martin kiinnitettiin vuoden 1959 lännenelokuvaan Rio Bravo, jonka näyttävään näyttelijäkaartiin kuuluivat muun muassa John Wayne ja Ricky Nelson. Tästä elokuvasta Martin sai erityisen paljon tunnustusta sekä yleisöltä että kriitikoilta suorituskyvystään juopon apulaissheriffin Duden roolista. Rio Bravosta tulikin hänen tunnetuin ja arvostetuin elokuvansa. Ohjaaja Howard Hawksin kertoman mukaan studion johtajat eivät tunnistaneet Martinia roolista.
1960-luvun puoliväliin mennessä Martin oli näytellyt yli tusinassa elokuvassa. Hän oli jälleen huipulla ja suuri suosikki niin elokuvatähtenä, yökerholaulajana kuin levyttävänä artistinakin, kun samaan aikaan Jerry Lewisin työskentely elokuvien parissa oli vähentynyt huomattavasti.
Laulajana
Laulajana Dean Martin kopioi Harry Millsin, Bing Crosbyn ja Perry Comon tyylejä, kunnes hän kehitti persoonallisen ja pysyvän oman tyylinsä. Kuten Sinatra, Martin ei osannut lukea nuotteja, mutta levytti silti jopa yli 100 albumia ja 600 laulua. Hänen tunnuskappaleensa Everybody Loves Somebody pudotti The Beatlesin kappaleen A Hard Day’s Night Yhdysvaltojen listaykkösen paikalta vuonna 1964. Sitä seurasi samantyylinen The Door is Still Open to My Heart, joka sijoittui sijalle kuusi myöhemmin samana vuonna. Elvis Presley sanoi Martinin innoittaneen häntä ja levytti kappaleen Love Me Tender laulamalla samaan tyyliin kuin Martin. Vuoteen 1965 mennessä jotkin Martinin albumit, kuten Dean "Tex" Martin, The Hit Sound of Dean Martin, Welcome to my World sekä Gentle On My Mind, koostuivat country -ja western-tyylisistä lauluista, jotka oli tehnyt kuuluisaksi liuta suosittuja artisteja, kuten Johnny Cash, Merle Haggard ja Buck Owens.
Rat Pack

Kun Martinin sooloura eteni, hänestä ja Sinatrasta tuli läheiset ystävät. 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa Martin ja Sinatra sekä Sammy Davis Jr. muodostivat nk. Rat Pack -viihdetaiteilijaryhmän, joka esiintyi lavoilla, yökerhoissa, elokuvissa ja levyillä (joskus mukana olivat myös Joey Bishop sekä Peter Lawford). Rat Pack oli parhaimmillaan Las Vegasin esityksissään, joiden sähköistä ja piristävää lavatunnelmaa ei monien mukaan kukaan ole pystynyt jäljittelemään. Kolmikko oli kassamagneetti joka kerta, ja heitä tultiin katsomaan kaukaakin. Monet ihmiset eivät yöpyneet hotellissa, vaan tulivat Vegasiin vain heidän show’nsa takia ja nukkuivat autoissa ja hotellien auloissa. Aina smokkeihin pukeutuneet Martin, Sinatra ja Davis Jr. esittivät lauluja niin yksinään, duettoina kuin trionakin, ja lauluesitysten välissä oli paljon improvisoitua hölmöilyä ja lörpöttelyä. Slapstick-tyyppinen huumori keskittyi aina Sinatran naisseikkailuihin, Martinin juomiseen ja Davis Jr.:n rotuun ja uskontoon. Vitsit olivat aina hyväntuulisia ja harvoin rivosuisia, ja tähtien kunnioitus toisiaan kohtaan oli aina aistittavissa.
Kolmikko jätti pysyvän jäljen populaarikulttuuriin, ja Rat Packia onkin usein kopioitu. Ryhmästä on tehty vuonna 1998 HBO-televisioelokuva Rat Pack, jossa Martinia esitti Joe Mantegna, Sinatraa Ray Liotta ja Davis Jr.:ia Don Cheadle. Myös kolmikon tähdittämästä, vuoden 1960 elokuvasta Kovat kaverit tehtiin 2000-luvulla uusintaversio jatko-osineen, eli "Ocean's"-trilogia, pääosassa George Clooney.
1960–1970
Vuonna 1965 Martin aloitti toisen televisioshow'nsa, viikoittaisen NBC-komediasarjan Dean Martin Show, jossa hän esitti itseään liioitellen kuvaten itsensä laiskana ja huolettomana juoppolallina ja toisaalta pehmeä-äänisenä laulajana ja naistenmiehenä. Ohjelmasta tuli valtava hitti. Martinilla oli tapana lisätä runsaasti omia improvisaatioitaan käsikirjoituksen tekstiin näytellessään. Hän ei pitänyt harjoituksista, koska hänen mielestään paras suoritus tulee aina ensimmäisellä kerralla.
Vuonna 1976 Frank Sinatra kutsui Martinin vieraaksi juontamaansa televisioshow'hun. Samaan jaksoon kutsuttiin myös Jerry Lewis, jolle Martinin saapumisesta paikalle ei kerrottu. Yllätyksenä Lewisille Martin päästettiin lavalle, ja 16 vuoden mykkäkoulu päättyi. Ystävyys jatkui aina Martinin kuolemaan asti, jonka jälkeen Lewis on kertonut ystävästään ja työtoveristaan ainoastaan positiivisia asioita.[2]
Viimeiset vuodet ja kuolema
Martin näytteli vielä yhdessä Sammy Davis Jr.:n kanssa menestyskomediaelokuvassa Kanuunankuularalli (1981), sekä sen jatko-osassa, joka jäi hänen viimeiseksi kokoillan elokuvakseen. 21. maaliskuuta 1987 Martinin poika Dean Paul kuoli, kun hänen F-4 Phantom II -koneensa syöksyi maahan. Martin masentui, ja hänen ja Sinatran paljon mainostetut, yhteiset konsertit peruutettiin.
Poikansa menetyksestä Martin ei loppuelämänsä aikana ehtinyt toipua. Tämän lisäksi hän alkoi sairastaa keuhkolaajentumaa. Martin piti yksityiselämänsä salassa, ja hänen viimeiseksi julkiseksi esiintymisekseen jäivät Sinatran 75-vuotissyntymäpäiväjuhlat, joissa hän piipahti onnittelemassa päivänsankaria.
Martinilla todettiin syyskuussa 1993 keuhkosyöpä. Häntä oli vaadittu menemään munuais- ja maksaleikkaukseen, jotta saisi elää, mutta hän oli kieltäytynyt. Julkisuudessa arveltiin myös, että Martinilla olisi diagnosoitu myös Alzheimerin tauti vuonna 1991, mutta tietoa ei koskaan vahvistettu.[3] Martin menehtyi lopulta kotonaan vuoden 1995 jouluaamuna 78 vuoden iässä. Ex-vaimo Jeanne Martin oli pysynyt hänen rinnallaan viimeiset vuodet. Valot himmennettiin Las Vegas Stripilla hänen muistokseen.
Mafiayhteydet
Huhujen mukaan Martinilla oli yhteyksiä mafiaan uransa alkutaipaleella. Kerrotaan, että hän sai apua laulajanuraansa mafiapomoilta, jotka omistivat saluunoita  Chicagossa, Illinoisissa. Vastineeksi hän oli esiintynyt näiden isännöimissä tapahtumissa, kun Martin oli tähti.[4] Mafiajohtajat olivat Tony Accardo ja Sam Giancana. Martin ei kuulemma juuri tuntenut myötätuntoa mafiaa kohtaan ja teki sille vain pieniä palveluksia, jos niistä ei ollut vaivaa hänelle. Hänellä väitetään myös olleen pitkäaikainen ystävyyssuhde gangsterien Johnny Rosellin ja Anthony Fiaton kanssa. Fiato oli tehnyt Martinille lukuisia palveluksia, kuten ottanut takaisin rahaa kahdelta huijarilta, jotka olivat huijanneet Betty Martinilta, Martinin ex-vaimolta, tuhansia dollareita elatusmaksuista. Sanotaan myös, että FBI pidätti erään mafioson, joka oli aikeissa vahingoittaa, tai jopa tappaa Martinin hänen kiittämättömyytensä vuoksi.
Yksityiselämä
Martin oli naimisissa kolme kertaa:[5]

Elizabeth Anne McDonald (2. lokakuuta 1941 – 23. maaliskuuta 1949)
Jeanne Martin (1. syyskuuta 1949 – 29. maaliskuuta 1973)
Catherine Hawn (25. huhtikuuta 1973 – 24. tammikuuta 1976)
Martin sai ensimmäisestä avioliitostaan neljä lasta: Stephen Craig (s. 29. kesäkuuta 1942), Claudia Dean (16. maaliskuuta 1944 – 2001 rintasyöpä), Barbara Gail (s. 11. huhtikuuta 1945) ja Deana ("Dina", s. 19 elokuuta 1948). "Betty" yritti olla hyvä vaimo ja lasten äiti, mutta jätti lopulta Martinin tämän alkoholismin takia ja muutti San Franciscoon. On myös spekuloitu, että Betty itse olisi tullut myös alkoholistiksi katseltuaan miehensä juomista niin kauan. Tämä saattaisi selittää sen, että Martin sai lastensa huoltajuuden avioeron jälkeen.
Martin sai vielä toisesta avioliitostaan kolme lasta ja kolmannesta avioliitostaan yhden lapsen.[5]
Huolimatta kovan juomarin maineestaan Martinilla oli hyvä itsekuri. Usein hän siemaisikin lauluesitysten välissä pelkkää omenamehua. Hänellä oli myös, vastoin naistenmiehen mainettaan, aina aikaa perheelleen.
Muuta
Suomessa on ilmeisesti Jyrki Hämäläisen nimeämä seura Dean Martin Boozing Society, joka muun muassa jakoi Vuoden viihdyttäjä -palkinnon vuosittain. Seura toimi 1970-luvulta Hämäläisen kuolemaan asti.[6]
Lähteet

Kirjallisuutta
Lewis, Jerry ja James Kaplan. Dean & Me (A Love Story). Doubleday, New York, 2005. ISBN 0-7679-2086-4
Tosches, Nick. Dino: Living High in the Dirty Business of Dreams. Delta Trade Paperbacks, New York, 1992 (ensimmäinen painos). ISBN 0-385-33429-X
Smith, John L.  The Animal in Hollywood: Anthony Fiato's Life in the Mafia. Barricade Books, New York, 1998. ISBN 1-56980-126-6
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset laulajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset koomikot
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:Vaudeville-esiintyjät
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Vuonna 1917 syntyneet
Luokka:Vuonna 1995 kuolleet
Luokka:Amerikanitalialaiset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on Dean Martinin menestynein elokuva?