Berliinin muuri () oli muuri, joka erotti Itä-Berliinin ja sitä ympäröineen Itä-Saksan valtion Länsi-Berliinistä 1961–1989. Sen tarkoituksena oli lännen mielestä estää itäberliiniläisten ja itäsaksalaisten pääsy länteen[1] kun taas idän mielestä pohjimmainen tarkoitus oli suojella DDR:n kansalaisia lännen fasismilta.[2]
Muurin synty

Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneet jakoivat Saksan neljään miehitysvyöhykkeeseen. Myös pääkaupunki Berliini jaettiin samalla tavalla Neuvostoliiton, Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan vyöhykkeisiin, vaikka se sijaitsikin keskellä Neuvostoliiton vyöhykettä. Neuvostoliitto hallitsi kaupungin itäosaa, kolme länsivaltaa sen länsiosaa.
Kun Neuvostoliitto poliittisen kiistan vuoksi saartoi Berliinin länsivyöhykkeet kesäkuussa 1948, kaikki elintarvikkeet oli kuljetettava kaupunkiin lentoteitse ilmasiltaa pitkin toukokuuhun 1949 saakka. Tämän jälkeen Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan Saksan-vyöhykkeistä muodostui Saksan liittotasavalta (Länsi-Saksa) ja Neuvostoliiton vyöhykkeestä Saksan demokraattinen tasavalta (Itä-Saksa eli DDR). Länsi-Berliinistä tuli tällöin käytännössä osa läntistä Saksaa Itä-Saksan alueen sisällä. Kun Saksan sisäraja suljettiin vuonna 1952, jäi Berliini ainoaksi paikaksi, jossa raja oli yhä avoin. Miljoonat itäberliiniläiset ja -saksalaiset pakenivat sen kautta länteen, joukossaan paljon korkeasti koulutettuja ja työikäisiä kansalaisia. Berliinin muuri rakennettiin tämän joukkopaon estämiseksi.[1]
Vielä vähän ennen muurin rakentamista kesällä 1961 Itä-Saksan kommunistipuolueen johtaja Walter Ulbricht vannoi Neues Deutschland -lehdessä, ettei kellään ole aikomusta pystyttää muuria (”Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten”).[3] 13.elokuuta 1961 40000 Itä-Saksan kansallisen kansanarmeijan sotilasta, poliisia ja työläistä sulki Länsi-Berliiniin johtavat tiet ja kadut. Ensin kaupungin jako tehtiin piikkilangalla, mutta pari päivää myöhemmin ryhdyttiin rakentamaan muuria betoniharkoista. Itä-Saksan viranomaisten mukaan muuri oli ”antifasistinen suojavalli” (antifaschistischer Schutzwall).[1]
Muurin rakenne ja vaiheet

Berliinin muuri oli yli 155 kilometriä pitkä.[4] Sitä rakennettiin neljässä eri vaiheessa:
piikkilanka-aita (1961)
parannettu piikkilanka-aita ja muurattu muuri (1962–1965)
betonimuuri (1965–1975)
rajamuuri 75 (betonielementtimuuri 75) (1975)
Vuoden 1962 kesäkuussa aloitettiin toisen vaiheen rakennustyöt, jolloin muurin vieressä sijainneet talot hajotettiin ja noin sadan metrin päähän rakennettiin uusi muuri. Väliin jäi tyhjä kaistale, jota alettiin kutsua ”kuoleman käytäväksi”. Se oli täytetty hienojakoisella soralla, jotta pakoa yrittävien jalanjäljet näkyisivät helposti. Alue oli täysin suojaton ja ansoitettu muun muassa paukkupanoksilla, jotka oli liitetty mutkittelevaan lankaan. Pienikin töytäisy laukaisi paukkupanokset, jotka haavoittivat pakenijaa ja hälyttivät rajavartijat paikalle. Alueen tärkein ominaisuus oli vartiotorneissa oleville vartijoille avautuva vapaa tulilinja. Aluetta ei ollut Saksan sisärajan tavoin miinoitettu.
Viimeinen rakennusvaihe alkoi vuonna 1975. Lopullisen muurin korkeus oli 3,6 metriä ja leveys 1,5 metriä. Rakentaminen maksoi 16155000 DDR:n markkaa. Muurin yläosassa oli betoninen putki, joka hankaloitti sen yli kiipeämistä. Ennen betonista putkea kokeiltiin lasinsirpaleita muurin päällä, mutta päättäjät katsoivat paremmaksi siirtyä betoniseen putkeen. Rakennelmaan kuului myös 302 vahtitornia ja 30 bunkkeria.
Muurin rakentamisen jälkeen pako Länsi-Berliiniin oli erittäin vaikeaa. Piikkilankavaiheessa, kun raja vielä kulki pitkin kaupungin katuja, pakoa saattoi yrittää yksinkertaisesti loikkaamalla talon ikkunasta kadun toiselle puolelle, jossa muun muassa Länsi-Berliinin palomiehet auttoivat pakenijoita. Erityisesti Bernauer Strasse -niminen katu tarjosi tällaisen pakotien, koska siellä talojen julkisivut olivat lähellä toisiaan muurin molemmin puolin. Pakojen estämiseksi ikkunat muurattiin umpeen ja katoille laitettiin piikkilankaesteitä. Pakenemista yrittäneistä 5000 onnistui, mutta ainakin 230 kuoli ja 200 haavoittui vakavasti. Suurin osa pakoyrityksistä pysäytettiin ja pakoa yrittäneitä tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin.[4]
Betonimuurin ja suojavyöhykkeen valmistuttua pako rakennusten kautta muuttui mahdottomaksi. Myöhemmin pakoa yritettiin muun muassa kaivamalla tunneleita muurin ali tai lentämällä muurin yli. Raskailla ajoneuvoilla tai puskutraktoreilla saattoi alkuaikoina onnistua ajamaan muurin läpi, jos pystyi välttämään vartijoiden luodit.[4]
Muurin murtumisen aikoihin oli suunnitteilla muurin valvonnan tehostaminen esimerkiksi elektronisilla valonheittimillä ja hämäränäkölaseilla. Niitä ei kuitenkaan ehditty asentaa paikoilleen ennen muurin murtumista.
Rajanylityspaikat
Itä- ja Länsi-Berliinin välillä oli vain muutamia rajanylityspaikkoja, joista ainoat ulkomaisille matkailijoille avoimet olivat Checkpoint Charlie ja Friedrichstraßen metroasema. Muut rajanylityspaikat olivat avoimia vain tietyille erikoisryhmille kuten diplomaateille ja valtiovieraille. Lisäksi Länsi-Berliinin länsirajalla oli rajanylityspaikkoja Länsi-Berliinin ja läntisen Saksan välistä, Itä-Saksan alueen kautta kulkevaa läpikulkuliikennettä varten.
Itä-Saksan kansalaisilla ei ollut oikeutta ylittää rajaa ilman erityistä lupaa, joita varsinkaan alkuvuosina ei juuri myönnetty. Pakenemisia rajanylityspaikkojen kautta tapahtui väärennettyjä Länsi-Berliinin passeja käyttäen ja salakuljettamalla matkustajia autoissa. Itä-Saksan viimeisinä vuosina rajanylitysluvan saivat varsinkin eläkeläiset helposti, mutta samaan aikaan rajan valvontaa tiukennettiin niin, että luvaton rajanylitys kävi entistä mahdottomammaksi.
Muurin murtuminen

Muurin murtuminen johtui oikeastaan väärinkäsityksestä. Syksyllä 1989 alkoivat suuret Itä-Saksan hallituksen vastaiset mielenosoitukset. Maan johtaja Erich Honecker erosi 18. lokakuuta. Uusi hallitus päätti marraskuussa lievittää hiukan ankaria matkustusrajoituksia ihmisten lepyttämiseksi. Tiedotteen lukija Günter Schabowski ei ollut mukana päätöksenteossa eikä tiennyt yksityiskohtia, ei myöskään sitä, että päätöksen piti astua voimaan vasta seuraavana päivänä. Schabowski sekosi papereissaan suorassa lähetyksessä ja ilmoitti, että matkoja muurin toiselle puolelle tehtäisiin vastedes ilman ennakkoehtoja. Hän vastasi italialaistoimittajan kysymykseen: ”Minun tietääkseni voimassa heti, ilman viivettä.” Tämä ilmoitettiin myös länsisaksalaisilla televisiokanavilla ja pian kymmenet tuhannet uteliaat ihmiset ryntäsivät muurille. Hämmästyneet rajavartijat eivät tienneet, mitä tehdä pääsyä muurin toiselle puolelle vaatineille ihmismassoille. Koska vaihtoehtona olisi ollut omien kansalaisten ampuminen, rajavartijat antoivat periksi ja päästivät kansanjoukot läpi. Muurin toisella puolella heitä tervehtivät riemuitsevat länsiberliiniläiset. Tätä marraskuun yhdeksättä päivää vuonna 1989 pidetään muurin murtumispäivänä.[5]
Rajan ylitys oli tämän jälkeenkin periaatteessa sallittua vain virallisilla rajanylityspaikoilla, mutta käytännössä ihmisten sallittiin kiipeillä muurin ylikin. Seuraavien viikkojen aikana kuitenkin avattiin joukko uusia rajanylityspaikkoja, joiden kohdalta muuri purettiin. Ensimmäisten joukossa avattiin kulkuyhteys Potsdamin aukion kautta ja 22. joulukuuta 1989 avattiin myös Brandenburgin portti.[5] Seuraavien vuosien aikana, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen muuri purettiin lähes kokonaisuudessaan ja vain muutamia lyhyitä osia siitä on enää pystyssä.
Katso myös
Marshall-apu
Purkakaa tämä muuri!
East Side Gallery
Conrad Schumann
Egon Schultz
Peter Fechter

Berliinin muuri 16. marraskuuta 1989.
Checkpoint Charlie oli ulkomaalaisille Friedrichstraßen metroaseman ohella ainoa reitti Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Nykyään se on nähtävyys.
Näkymää niin sanotulle kuoleman kaistaleelle.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Taylor, Frederick| title = Berliinin muuri: 13. elokuuta 1961 – 9. marraskuuta 1989| others = Translated by Matti Kinnunen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-33128-6}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


"Rappiolla" on syksyllä 1980 ilmestynyt Hassisen koneen toinen single. Kyseessä on yhtyeen esikoisalbumin Täältä tullaan Venäjä avauskappale, joka äänitettiin Lempäälässä sijaitsevalla Mika Sundqvistin MSL-studiolla kesäkuussa 1980. Sen tuottajana toimi Pantse Syrjä. Single julkaistiin ilman kuvakantta. Kappale nousi jukeboxlistan ensimmäiselle sijalle.[1]
Kappale aiheutti vuotta myöhemmin pienimuotoisen kohun, kun Yleisradion toimittaja Maija Dahlgren paheksui sen sanoitusta radio-ohjelmassaan. Hän siteerasi ilmeisesti tarkoituksella vain laulun ironista alkuosaa, mutta jätti sen kertosäkeen kokonaan huomiotta.[2]
Muusikot
Ismo Alanko – laulu, kitara
Reijo Heiskanen – kitara
Jussi Kinnunen – basso
Harri Kinnunen – rummut
Kappaleet
A-puoli

B-puoli

Lähteet
 Finnmusic
Viitteet

Luokka:Vuoden 1980 kappaleet
Luokka:Hassisen koneen kappaleet

Minkä yhtyeen kappale on Kulkurin iltakalja?


Rituaalinen puhtaus on rituaalien avulla aikaan saatu tai palautettu puhtaus, joka liittyy uskonnollisiin käsityksiin pyhästä, synnistä ja pahoista voimista.[1] Puhdistautumisriiteissä irrottaudutaan symbolisesta liasta tai saastasta oikein toimitettujen tekojen ja oikeiden sanojen kautta.[2]
Jokaisella uskonnolla ja kulttuurilla on omat rituaaliset puhtaus- ja saastaisuuskäsitteensä. Saastaisuudesta halutaan eroon ennen kuin se tarttuu koko yhteisöön. Erityisen tärkeää puhtauden käsite on esimerkiksi hindulaisuudessa, juutalaisuudessa sekä joillain heimoilla kuten Etelä-Afrikan loveduilla ja Kalifornian yurokeilla.[1]
Uskonnoissa katsotaan henkisyyden vaativan ruumiin, tekojen, tunteiden tai ajatusten puhtautta. Joskus puhtaudella tarkoitetaan vain puhdasta kehoa puhtaissa vaatteissa, mutta esimerkiksi itämaisissa uskonnoissa kuten hindulaisuudessa ja buddhalaisuudessa tärkeänä pidetään tekojen puhtautta.[3]
Antropologi Mary Douglas ja psykoanalyytikko Julia Kristeva näkevät rituaalisen puhtauden keinona rakentaa, rajata ja turvata yksilöllistä tai ryhmäidentiteettiä.[2] Liasta irrottautuminen nähdään keinona olla otollinen jumalille, arvollinen suorittamaan tiettyä tehtävää, tai kelpo ihminen. Rituaalinen lika nähdään ylimääräisenä pahana, joka sekoittaa identiteetin perusyksikön järjestystä tai uhkaa tärkeää arvoa.[2]
Saastaisuus ja puhtaus
Saastaisuuden katsotaan useimmin leviävän kosketuksen ja läheisyyden kautta. Sisäinen saastaisuus ei näy ulospäin, mutta kulttuurissa rituaalisen saastaisuuden oireiksi määriteltyjä merkkejä alkaa ilmetä ajan myötä. Tällaisia ovat esimerkiksi ihosairaudet, epämuodostumat, hulluus ja vähämielisyys, steriilisyys ja mahous. Saastaisuus voi johtaa ihmisen, luonnon tai yliluonnollisen elinvoimien ali- tai yliaktiivisuuteen, mistä seuraa taantuminen, hedelmättömyys ja kuolema, tai sekasorto.[1] Rituaalinen tahra lähtee pois vain rituaalisesti oikein toimitetetun teon ja siihen liittyvien sanojen kautta, kuten synnintunnustuksella.[2]
Puhtauden seurauksia ovat ne olotilat, joita kulttuurissa pidetään kaikkein edullisimpina. Idän kulttuureissa puhtauteen yhdistetään tyyneys, ja joissain toisissa, käytännöllisesti suuntautuneissa kulttuureissa tarmokkuus.[1]
Epäpuhtauden ja saastaisuuden lajit
Ihmisen ruumiintoiminnot nähdään useimmiten saastuttavina. Näihin kuuluvat menstruaatio, yhdyntä, synnytys, sairaus, kuolema sekä kaikki eritteet. Usein epäpuhtaita ovat etenkin naiset kuukautisten aikana tai ollessaan raskaana. Myös prostituoidut ja lesket voidaan nähdä epäpuhtaina. Eläimistä sika, koira ja haaskaeläimet nähdään usein likaisina. Ruoantähteet ja haisevat ruoka-aineet voidaan nähdä epäpuhtaina. Ihmisen ruumiinosista alavartalo ja etenkin jalat ovat epäpuhtaita.[1]
Koska veri ja kuolema ovat epäpuhtaita, myös väkivalta on usein sitä, kuten murha, metsästys, sotiminen, tappelu ja riitely, kiroaminen, rivoudet, valehtelu sekä ahneus, viha ja raivo. Väkivaltaan liittyvät myös paholainen, noidat, musta magia, alkoholi, petoeläimet, teurastetun eläimen liha ja tietyt ammatit.[1]
Epätavalliset, oudot tai luokittelua uhmaavat ilmiöt nähdään usein epäpuhtaina, kuten auringonpimennykset, erikoiset kuolintapaukset tai syntymät, epämuodostumat, puheviat, epätavallinen lapsen kehitys, oudot eläimet, kasvit tai aineet; siirtymävaiheessa olevat ihmiset, muukalaiset tai vangit; epäitsenäiset ihmiset kuten lapset, humalaiset, hullut tai vähämieliset; sekä sukupuoliset kieroutumat kuten homoseksuaalisuus, insesti, selibaattivalan rikkominen ja avioliiton ulkopuoliset lapset.[1]
Intian kastijärjestelmä perustuu ajatukseen, että alemmat kastit saastuttavat ylemmät kastit. Joissain muissakin kulttuureissa vältetään "puhtaiden" ja niitä alempien etnisten ryhmien sekoittumista.[1]
Puhdistusriitit
Rituaalinen epäpuhtaus poistetaan puhdistusriiteillä. Niitä voidaan järjestää tarpeen vaatiessa, tai ne voivat olla säännöllisiä, jos saastumista tapahtuu koko ajan. Puhdistautuminen on välttämätöntä etenkin ennen kosketusta pyhien asioiden kanssa. Puhdistautumista tarvitaan myös pahojen voimien kosketuksen jäljiltä. Niiden avulla voidaan myös varmistaa menestys joissain tärkeissä asioissa.[1]
Saastuneet henkilöt voidaan eristää muista väliaikaisesti tai pysyvästi asumisjärjestelyjen kautta. Puhtautta tavoittelevat henkilöt voivat vetäytyä itse syrjään, esimerkiksi luostareihin. Eristäytyminen voi olla myös symbolista esimerkiksi huntujen tai piirrettyjen rajojen muodossa. Puhtauden tavoitteluun liittyy usein pidättäytyminen seksistä, syömisestä tai muista aistinautinnoista.[1]
Peseytyminen on yleinen tapa saavuttaa myös rituaalinen puhtaus. Siihen voi kuulua uiminen, kylpeminen juoksevassa vedessä, tai muunlainen vedessä peseytyminen: joskus veden koskettaminen, kuten Intian veddoilla, tai vain sen katsominen, kuten Sri Lankassa. Muslimien Koraani neuvoo puhdistautumaan veden puutteessa hieromalla iholle puhdasta maata. Likaisuus voidaan joskus poistaa kuvaannollisesti myös esimerkiksi puhaltamalla, harjaamalla tai raaputtamalla.[1]
Saastaisuus voidaan poistaa ihmisestä irrottamalla, kuten oksentamalla, hikoilemalla tai verta vuodattamalla. Kokonainen yhteisö voi puhdistautua karkottamalla saastaisen jäsenensä.[1]
Saastaisuus voidaan siirtää henkilöstä tai yhteisöstä toiseen kohteeseen, jossa se ei vaikuta tai joka voidaan hävittää. Tästä esimerkkinä on syntipukkiseremonia, jossa saastaisuus siirretään eläimeen tai ihmiseen kosketuksella, kylvyllä tai puheella, minkä jälkeen syntipukki karkotetaan, surmataan tai uhrataan jumalille. Balilla lapsi saa lemmikikseen kanan, joka imee lapsesta saastaisuuden itseensä. Saastaisuus voidaan siirtää myös talismaaniin, joka sen jälkeen hävitetään.[1]
Jos esine on saastunut, se voidaan hävittää. Saastunut ihminen voidaan surmata, usein sillä tavalla että hänen saastunut verensä ei pääse virtaamaan. Saastuneet metalliesineet sulatetaan ja muunlaiset esineet rikotaan ja usein haudataan maahan.[1]
Tulta ja suitsukkeiden savua käytetään usein puhdistautumisriiteissä. Saastuneet ihmiset joutuvat kiertämään tai ylittämään tulen, joka puhdistaa heidät. Saastuneisiin ihmisiin tai esineisiin voidaan hieroa tuhkaa, ja esineitä voidaan keittää vedessä. Puhdistamista voidaan tehdä myös auringon paahteessa. Kuoleman jälkeen tai vuosittaisissa puhdistautumisseremonioissa temppeleiden ja kylien vanhat tulet usein sammutetaan ja uudet sytytetään. Alkemiaan kuului vanhan metallin sulattaminen ja sitten kiteyttäminen uudessa ja korkeammassa muodossa.[1]
Rituaalinen puhtaus voidaan tuoda puhdistettavaan kohteeseen jostain puhtaasta asiasta. Tällaisia ovat esimerkiksi tuli, vesi, kasvien tuoksut, parfyymit ja tuoksuöljyt, suitsukkeet, maito, kirkastettu voi, valkoiset esineet, luonnollinen maa, puhtaat esineet kuten pyhäinjäännökset, pyhät ihmiset kuten papit, loitsujen tai jumalten nimien lausuminen, taika-amuletit tai -kivet, kulta tai muut arvokkaat mineraalit, neitsyet, oikea puoli, aamu, auringonvalo, ehjät esineet, muodot ja numerot; tai fyysisesti virheettömät lajin yksilöt.[1] Hinduismissa pyhää on pyhän lehmän uloste ja virtsa, zarathustralaisuudessa koirat, ja Etelä-Afrikan loveduilla kaikki viileät asiat.[1]
Joskus saastumista ehkäistään ohjaamalla se jo saastuneeseen esineeseen, kuten amulettiin.[1] Puhtaus voidaan saavuttaa myös saastaisten esineiden käytön kautta: esimerkiksi buddhalaiset ja jainalaiset munkit ovat puhtaita, vaikka he pyrkivät käyttämään saastaisina pidettyjä vaatteita ja esineitä, eivätkä aina peseydy.[1]
Puhtaus voidaan saavuttaa myös kaaoksen tai uudelleensyntymisen kautta. Muita puhdistautumisen keinoja ovat esimerkiksi uhraaminen, syntisten rankaiseminen tai katuminen, eksorsismi, demonien pelottelu räjähtein tai kirouksin, tai demonien lahjominen lopettamaan saastuttaminen.[1]
Eri kulttuureissa
Hindulaisuus
Hinduille puhtaus (sauca) vaikuttaa kastijärjestelmän hierarkkisen ajattelun taustalla. Puhtauskäsitykset säätelvät voimakkaasti esimerkiksi ruoanlaittoa, syömistä ja palvontaa. Alkoholi ja tupakka ovat epäpuhtaita. Rituaalisesti puhtainta elämää elävät bramiinit, minkä vuoksi heillä on korkein asema. Ylimmät kastit ovat luonnostaan puhtaita; jos niiden jäsenet tilapäisesti saastuvat, puhtaus palautetaan erilaisin rituaaleihin. Alimmat kastit ovat aina epäpuhtaita, ja heistä vain kaikkein alimmat voivat tehdä kaikkein saastuttavimpia töitä.[3]
Hindut uskovat epäpuhtaudesta seuraavan jumaluuden raivoa, onnettomuuksia ja huonoa karmaa. On tärkeää, että puhtausrituaalit suorittaa puhdas henkilö. Rituaalisen puhtauden ylläpitäminen on perheissä ensisijaisesti naisten varassa.[3]
Juutalaisuus
Juutalaisten monet terveydenhoitoon liittyneet ohjeet oli puettu uskonnollisten käskyjen muotoon, ja ne koskivat ympäristön hygieniaa, ravintoa ja sukupuolisaastaisuutta. Juutalaisuuden puhtauskäskyt ovat siirtyneet muslimien kulttuuriin. Ne ovat myös mukana kristittyjen käyttämässä Raamatussa.[3]
Juutalaisten ruokasäädökset määrittelevät epäpuhtaiksi tietyt ruoka-aineet, kuten sian, sekä tiettyjen ruokien yhdistelemisen samalla aterialla.[3]
Mikve on juutalaisten rituaalikylpyallas, joka täytetään luonnonvedellä. Siinä käyvät etenkin naimisissa olevat naiset puhdistautumassa rituaalisesti kerran kuukaudessa, mutta myös muut juutalaiset esimerkiksi naimisiinmenon tai juutalaisuuteen kääntymisen yhteydessä. Mikveen myös upotetaan uusia astioita ennen käyttöönottoa.[4]
Islam
Islamissa moni tabu juontaa juurensa jaosta rituaalisesti puhtaaseen ja epäpuhtaaseen. Muslimeille oikea käsi on puhdas ja vasen saastainen. Epäpuhdasta ovat myös kuukautiset ja synnytys. Rituaaliseen puhtauteen kuuluu esimerkiksi poikalapsen ympärileikkaus. Islamin ruokasäädökset (halal ja haram) määrittelevät saastaisiksi esimerkiksi sianlihan ja väärin teurastetun eläimen lihan.[3][5]
Vainajan rituaalinen pesu tulee islamissa tehdä heti tai mieluiten ainakin saman päivän aikana.[6]
Zarathustralaisuus
Barašnum on zarathustralaisten rituaalikylpy, joka otetaan ennen pappisvihkimystä tai milloin tahansa vakavan tahriintumisen jälkeen. Kuolleiden käsittelyä pidetään erityisen saastuttavana, ja sen jälkeen on suoritettava rituaalinen puhdistautuminen ja siivous.[7]
Lähteet

Luokka:Rituaalit

Kuka voi suorittaa rituaalisen puhdistuksen?


Kristillinen lähetystyö on kristillisen kirkon toimi, jonka tarkoituksena on julistaa evankeliumia niille, jotka eivät sitä tunne. Kirkon lähetystehtävästä käytetään usein latinan sanaa missio.[1]
Kristilliseen lähetystyöhön liittyy usein yksittäisten lähetystyöntekijöiden ja ryhmien lähettäminen toisiin maihin tai toisille paikkakunnille kotimaassaan (jälkimmäistä kutsutaan usein evankelioinniksi). Lähetystyö on useimmiten nähty kokonaisvaltaisena toimintana, johon evankelioinnin lisäksi on kuulunut palvelu, erityisesti köyhien ja syrjäytyneiden parissa. Lähetystyöntekijät on valtuutettu julistamaan kristillistä uskoa ja tekemään kehitysyhteistyötä, joka liittyy talouskehityksen, lukutaidon, koulutuksen, terveydenhuollon ja kaikenlaisen ihmisten elinolosuhteiden kehittämiseen ja parantamiseen. Nykyään tähän liittyy yhä useammin myös vaikuttamistoimintaa. Lähetystyössäkin kristillisen diakonian periaatteitten mukaisesti apua tarjotaan ilman vaatimuksia kristinuskoon kääntymisestä.
Lähetystyöhön liittyy läheisesti kansainvälinen diakonia.
Lähetystyöntekijä tai lyhyemmin lähetti (aiemmin "lähetyssaarnaaja") on tavallisesti jonkin alan ammattilainen, joka on lähetetty työhön ulkomaille. Lähetystyöntekijä voi toimia paikallisen kirkon osoittamassa tehtävässä tai suoraan lähettävän organisaation määrittämässä tehtävässä.
Lähetystyö perustuu kristinuskossa Jeesuksen Matteuksen evankeliumissa antamaan kaste- ja lähetyskäskyyn:
"Menkää siis ja tehkää kaikki kansat minun opetuslapsikseni ja kastakaa heitä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen ja opettakaa heitä noudattamaan kaikkea, mitä minä olen käskenyt teidän noudattaa. Ja katso minä olen teidän kanssanne kaikki päivät maailman loppuun asti".[2]
Lähetystyön tuloksena kristinuskosta on tullut ainoa maailmanuskonto, jolla on laajaa kannatusta kaikissa maanosissa.[3]
Lähetystyön historiaa
Apostolinen aika
Lähetystyön historian ensimmäinen suuri lähetyskausi oli apostolisen kirkon aika, jolloin kirkko perustettiin pääasiassa Rooman valtakunnan piiriin. Evankeliumin julistaminen ja kristillinen kirkko lähti liikkeelle Jerusalemista noin vuoden 30 aikoihin. Raamatun mukaan helluntain jälkeen Jeesuksen opetuslapset alkoivat julistaa sanomaa ylösnousseesta Jeesuksesta. Evankeliumi levisi nopeasti Jerusalemin lähipiiriin ja kauemmaksi muun muassa kristittyjen vainojen seurauksena ja kauppiaiden välityksellä. Vuoteen 300 mennessä  seurakuntia oli syntynyt kaikkialle Rooman valtakunnan alueelle, Afrikan itä- ja pohjoisosiin, Aasian länsi- ja keskiosiin sekä Intian niemimaalle.
Keskiaika
Afrikan, Keski-Aasian ja Intian niemimaan kirkot joutuivat 600-luvun jälkeen erilleen lännen kristityistä islamin nousun seurauksena. Läntinen kirkko jakautui 1000-luvulla ortodoksiseen ja roomalaiskatoliseen kirkkoon, joiden tärkeimpinä keskuksina olivat Konstantinopoli eli Bysantti ja Rooma.
Keskiajalla Keski-, Itä- ja Pohjois-Euroopan kansat tehtiin kristityiksi. Vuoteen 1300 vuoteen mennessä kristinusko oli levinnyt koko Eurooppaan.
Suurten löytöretkien aika
Tämän oleellisena jatkona on pidettävä katolisen kirkon, etupäässä jesuiittojen kautta suurten löytöretkien jälkeen vieraissa maanosissa harjoittamaa lähetystointa. Uuden ajan alussa 1500-luvulla eurooppalaiset tutustuivat uusiin maanosiin löytöretkien myötä. Löytöretkeilijöiden, sotilaiden ja kauppiaiden mukana löytöretkille lähti myös munkkeja ja pappeja. Katolisen lähetystyön tuloksena Keski- ja Etelä-Amerikka tulivat 1500-luvulla kristinuskon vaikutuspiiriin. Afrikan ja Aasian rannikon kauppapaikoille syntyi kristillisiä seurakuntia. Ortodoksisen kirkon lähetystyö suuntautui pääasiassa Siperiaan, Alaskaan ja Kiinaan.[4]
Protestanttinen lähetystyö ja pietismi
Protestanttiset papit ja lähetyssaarnaajat matkasivat 1600-luvulla Hollannin ja Iso-Britannian kauppalaivojen ja siirtolaisten mukana Afrikkaan, Pohjois-Amerikkaan ja osaan Aasian maista.
Protestanttisten eli evankelisten kirkkojen uskonpuhdistuksen jälkiaikana harjoittama lähetystoimi oli pikemmin valtionkirkon juurruttamista maiden pakanallisten alamaisten keskuuteen kuin varsinaista lähetystyötä. Esimerkkinä tällaisesta oli Suomessa saamelaisten ja Itä-Intiassa siellä olevien Hollannin alamaisten käännyttäminen kristinuskoon.
Joskin muutamia huomattavia lähetyssaarnaajia oli tänäkin aikana, esimerkiksi intiaanien apostolina tunnettu John Eliot (n. 1604 – 21.4.1690)].

Varsinainen evankelinen lähetysharrastus heräsi vasta 1700-luvulla. Ensimmäisiä huomattavia aloitteita olivat vuonna 1705 syntynyt Tanskan Itä-Intiassa harjoitettu tanskalais-hallelainen lähetys, jonka henkinen johtaja oli A. H. Francke, ja herrnhutilaisen veljesseurakunnan lähetys, joka alkoi vuonna 1732 Zinzendorfin johtamana.[5]. Luterilaisen, kirkollisen maailmanlähetyksen alkuna pidetään 29. marraskuuta 1705, kun hallelais-pietistisesti suuntautuneet saksalaiset luterilaiset Bartolomaeus Ziegenbalg (1682-1719) ja Heinrich Plütschau (1677-1746) nousivat ensimmäisinä luterilaisina lähetystyöntekijöinä, ”kuninkaallisina tanskalaisina lähetystyöntekijöinä”, Sophie Hedewig -nimiseen laivaan ja suuntasivat kohti Itä-Intian rannikolla sijaitsevaa Tanskalle kuuluvaa Trankebar-koloniaa. He pääsivät perille vasta heinäkuussa 1706. Laajempi luterilainen lähetystoiminta alkoi 1700-luvulla pietististen herätysliikkeiden vaikutuksesta.

Nykyaikainen lähetysaikakausi alkaa William Careyn alkuunpaneman Baptistien Lähetysseuran perustamisesta Englannissa vuonna 1792. Vuonna 1795 perustettiin Lontoon Lähetysseura, joka tarkoitettiin yhteiseksi kaikille evankelisen kristikunnan kirkkokunnille. Sen kehotuksesta perustettiin muita lähetysseuroja tai kannatettiin lontoolaista seuraa.
Englannissa syntyi pian eri kirkkokuntia varten omia lähetysseuroja, joista suurin oli episkopaalisen kirkon keskuudessa toimiva Church Missionary Society (perustettu 1799); alkuperäinen yhteinen Lontoon seura jäi independenteille eli kongregationalisteille.

Yhdysvaltojen vanhin lähetysseura American Board of Commissioners for Foreign Mission on sekin ollut kongregationalistien hallussa. Saksan lähetysseuroista ovat tärkeimmät olleet Berliinin Lähetysseura (perustettu 1824), Reiniläinen Lähetysseura (perustettu 1828), Leipzigin Evankelis-luterilainen Lähetysseura (perustettu 1836), Gossnerin Lähetysseura (perustettu 1836), Hermannsburgin Lähetysseura (perustettu 1849). Kolmea viimeksi mainittua Suomen Lähetysseura ensi vuosinaan kannatti.[6][7][8]
Tanskassa perustettiin lähetysseura vuonna 1821, Norjassa vuonna 1824. Ruotsin tärkeimmät lähetysseurat ovat Evangeliska Fosterlandsstiftelsen, Svenska Kyrkans Mission (perustettu 1874) ja vapaakirkollinen Svenska Missionsförbundet (perustettu 1878).
1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella protestanttinen lähetystyö laajeni voimakkaasti eri puolilla maailmaa. Samaan aikaan Euroopan valtioiden siirtomaiden omistus oli laajimmillaan. Vaikka lähetystyö joskus oli sidoksissa siirtomaavaltaan, lähetystyön ja siirtomaahallinnon suhteet olivat useimmiten jännitteiset. Eurooppalaisia perinteitä yritettiin istuttaa uusien kirkkojen elämään, mutta koulu- ja muulla toiminnallaan lähetysjärjestöt toisaalta loivat pohjaa myös siirtomaiden itsenäistymiselle. Lähetystyöntekijät perustivat kouluja, sairaaloita ja muita laitoksia. Maanviljelys tehostui, ja lähetystyö loi uudenlaista elämäntapaa ja kulttuuria.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika
Toisen maailmansodan jälkeen eurooppalaisten valtioiden siirtomaat Afrikassa ja Aasiassa itsenäistyivät vähitellen. Lähetystyön tuloksena luotu koululaitos ja terveydenhuolto siirtyivät usein uusille perustetuille valtioille ja paikalliset kirkot itsenäistyivät lähetysjärjestöjen valvonnasta.
Lähetystyö nykypäivänä
Lähetystyö 2000-luvulla
2000-luvun alkuun mennessä kristinuskosta oli tullut maailmanlaajuinen uskonto. Noin kolmasosa maailman väestöstä on kristillisten kirkkojen tai yhteisöjen jäseniä. Kristinuskon väestöllinen painopiste on 2000-luvulla siirtynyt länsimaista eteläiselle pallonpuoliskolle[9].  Aasian ja Afrikan kirkot tekevät itse lähetystyötä lähettämällä työntekijöitä uusien kansojen ja kansanryhmien keskuuteen omilla lähialueillaan ja muissa maissa. Kristinuskolla ei ole enää yhtä alueellista keskusta vaan kaikkien maanosien kirkot lähettävät lähetystyöntekijöitä muihin maanosiin.[10]

Suomalainen lähetystyö 2000-luvulla
Suomen kirkkolain mukaan lähetystyö kuuluu Evankelis-luterilaisen kirkon ja sen seurakuntien perustehtäviin.[11] Käytännössä kirkko harjoittaa lähetystyötä tukemalla kirkon virallisia lähetysjärjestöjä. Näitä ovat Suomen Lähetysseura, Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys, Sanansaattajat, Kansanlähetys, Lähetysyhdistys Kylväjä ja Suomen Pipliaseura. Näiden lähetysjärjestöjen lähettämät lähetit ovat yhden tai useamman luterilaisen seurakunnan nimikkolähettejä, joiden puolesta rukoillaan jumalanpalveluksissa ja joille kerätään tukea erillisen nimikkosopimuksen nojalla. Lähetit vierailevat usein nimikkoseurakunnissaan ja pitävät niihin yhteyttä mm. kirjeitse, nykyään myös internetin kautta. Lisäksi kirkolla on hiippakunnallisia ja valtakunnallisia työntekijöitä, elimiä ja toimikuntia, jotka vastaavat lähetystyön kehittämisestä ja koordinoinnista[12].
Epävirallista lähetystyötä luterilaisen kirkon piirissä harjoittavat mm. lestadiolaiset.
Muita kristillisiä lähetysjärjestöjä Suomessa ovat mm. Avainmedia, IRR-TV, Raamatunkäännösinstituutti, Suomen Vapaakirkko, Patmos Lähetyssäätiö ja helluntailainen Fida International.
Nykyään Suomessa lähetystyön kohteista tärkeimmät ovat Kiina, Itä-Intia, Japani, Afrikka ja Venäjä sekä muut entisen Neuvostoliiton alueet.
Suomen lähetysneuvoston tilastojen mukaan sen jäsenyhteisöjen lähettämiä lähetystyöntekijöitä on viime vuosina ollut seuraavasti:
680 (2014)[13]
689 (2013)
700 (2012)
745 (2011)
742 (2010)
Vuonna 2014 lähetystyöntekijöitä lähetettiin eri maanosiin (suuruusjärjestyksessä, suluissa vuoden 2013 lukumäärät):[13]
Aasia  313 (2013: 312)
Afrikka 146 (2013: 160)
Eurooppa 161 (2013: 155)
Latinalainen Amerikka 23 (2013: 26)
Oseania 22 (2013: 22)
Pohjois-Amerikka 15 (2013: 14).
10/40-leveyspiirien välisellä alueella, jossa kristityt ovat vähemmistössä, toimi 332 (vuonna 2013: 341) lähetystyöntekijää.[14][13]
Lukumääräisesti eniten lähetystyöntekijöitä eli 229 (vuonna 2013: 238) lähetti helluntailainen Fida International. Seuraavaksi eniten lähetystyöntekijöitä lähettivät: Suomen Lähetysseura 145 (vuonna 2013: 154), Suomen Evankelisluterilainen Kansanlähetys 68 (vuonna 2013: 72), Evankelis-luterilainen Lähetysyhdistys Kylväjä 46 (vuonna 2013: 41), Suomen Vapaakirkko 33 (vuonna 2013: 34) ja Missionuoret 32 (vuonna 2013: 29) lähettiä.[13]
Suomen monikulttuuristumisen myötä sisälähetystyön merkitys on korostumassa. Monikulttuurisesta työstä eivät yleensä vastaa lähetysjärjestöt, eikä siitä yleensä käytetä nimitystä lähetystyö, vaan puhutaan seurakuntien kansainvälisestä työstä[15], joka käsittää niin Suomen vähemmistökulttuurien piirissä harjoitettavan diakonian ja evankelioinnin kuin myös seurakuntien kansainvälisyyskasvatuksen[16].
Medialähetystyö
Medialähetystyöksi kutsutaan radion, television, satelliittitelevision, sosiaalisen median ja internetin muiden palveluiden kautta tehtävää lähetystyötä. Sen avulla on mahdollista tavoittaa ihmisiä alueilla, joille lähetystyöntekijät eivät eri syistä pääse tai kohderyhmille jotka ovat lukutaidottomia. Kyseeseen tulevat usein maat joissa kristillinen lähetystyö on kiellettyä tai rajoitettua. Muita esimerkkejä ovat vankilat ja sairaalat. Medialähetystyön tekijät myös rohkaisevat eri tavoin vainottuja ja sorrettuja kristittyjä.
Radio- tai televisioasema saattaa olla tuhansien kilometrien päässä yleisöstä. Radio-ohjelmia voidaan lähettää keskipitkillä tai lyhytaalloilla ja televisio-ohjelmia satelliitin välityksellä. Lähi-idässä lähes jokaisella on mahdollisuus seurata sekä radio- että satelliittitelevisiolähetyksiä.
Medialähetystyö on kaksisuuntaista. Ohjelmissa annetaan kuuntelijoille tai katsojille yhteystiedot, jotta kuuntelijat ja katsojat voivat soittaa, kirjoittaa, lähettää sähköpostia tai tekstiviestin. Ohjelmien tekijät tai ns. jälkihoitotyöntekijät vastaavat yhteydenottoihin ja lähettävät pyydettäessä myös hengellistä kirjallisuutta, musiikkia, kasetin tai videon. Syventävää materiaalia on usein tarjolla myös kristillisten mediajärjestöjen internetsivuilla.[17]
Lähetystyön historiaa alueittain
Afrikka

Afrikassa ensimmäisinä vuosisatoina jaa. kristinusko oli levinnyt kautta Pohjois-Afrikan, mutta islam tuhosi sen miltei kokonaan. Ainoastaan Etiopiassa se säilyi, ja heikkoja jäänteitä jäi Egyptiin (koptilaisuus).
Portugalilaiset alkoivat vuonna 1485 lähetystyön Angolassa ja Portugalin Itä-Afrikassa, mutta työ jäi kesken. Ensimmäinen protestanttinen lähetyssaarnaaja oli herrnhutilainen Georg Schmidt, joka työskenteli Etelä-Afrikassa vuosina 1737-44. Työ alkoi uudelleen vuonna 1792. Livingstonen ym. tutkimusmatkat avasivat Sisä-Afrikan lähetystyölle.
Afrikassa siirtomaavallat hidastivat paikallisen papiston kouluttamista, koska ne pitivät sitä asemansa kannalta vaarallisena. Ennen ensimmäistä maailmansotaa lähetystyön tulokset jäivät suhteellisen vähäisiksi.  Afrikassa käänne tapahtui vasta 1900-luvulla. Nykyään kristinuskosta on tullut Saharan eteläpuolisen Afrikan valtauskonto.[18]
Suomen Lähetysseuralla on vuodesta 1870 ollut lähetysalana erityisesti Ambomaa eli nykyinen Namibia.[19][20][21]
Kiina

Kiinassa lähetystoimen aloittivat nestoriaanit 600-luvulla. Vielä 1300-luvulla oli nestoriaaneja Kiinassa, 1200-luvulla alkoi katolinen lähetystyö. Se keskeytyi jo samalla vuosisadalla, mutta alkoi jesuiittojen johtamana uudelleen noin vuonna 1580. Taitavasti mukautumalla kiinalaisten katsantokantaan he saivat paljon kannattajia, mutta vuodesta 1742 lähtien työ alkoi taantua elpyäkseen taas 1800-luvulla.
Protestanttien lähetystyö Kiinassa alkoi vuonna 1807 Kantonissa ja tuli vuonna 1842 luvalliseksi viidessä silloin avatussa vapaasatamassa leviten vähitellen yli valtakunnan.
Suomen Lähetysseura on toiminut Kiinassa vuodesta 1902.[22][23]  Suomen Vapaakirkon lähetystyöntekijä Agnes Meyer aloitti 1891 toiminnan Kiinan Sisämaanlähetyksen työkentällä Jangtshoussa.[24]
Japani
Japanissa katolinen lähetystyö alkoi jesuiitta Francis Xavierin johdolla vuonna 1549. Virallinen lähetystyön historia on alkanut juuri Xavierin tulon jälkeen. Kirkkohistoriasta voi silti lukea, että Xavierilla oli mukanaan muuan Joao Rodriguez, nuori, tuolloin 16-vuotias munkki, joka oppi japanin kielen nopeasti ja toimi mm. tulkkina. Hän tutustui Japanin hoviin ja kulki vapaasti korkea-arvoisten sen aikaisen hallitsijoiden kanssa. Hän kirjoitti kolmiosoisen Japanin kristillistä historiaa käsittelevän teoksen da igreja do Japoa. Siitä on jäljellä vain kolmas kirja, joka kertoo Xavierin tulon jälkeisistä asioista, kaksi ensimmäistä kirjaa kuvaa aikaa ennen Xavierin tuloa Japaniin.
Vuonna 1637 alkanut vaino lopetti lähetystyön jokseenkin kokonaan. Vasta maan auettua ulkomaalaisille vuonna 1859 saattoi protestanttinen lähetystyö alkaa. Se oli pääasiassa englantilaisten ja amerikkalaisten lähetysseurojen hallussa.
Suomalaisten lähetystyö alkoi pian uskonnonvapautumisen 1873 jälkeen. Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys lähetti Esteri Kurvisen ja Alfred Wellrosin Japaniin vuonna 1900.[25][26] Suomalainen luterilainen lähetystyö asettui jonkin ajan kuluttua Japanin alppiseuduille Suwa-järven ympärille. Seurakuntia syntyi ja Iidan kaupungissa oleva seurakunta ja lastentarha ovat nykyisinkin toiminnassa. Luterilainen lähetystyö levisi Tokioon ja Hokkaidon saarelle. Syntyneistä seurakunnista muodostui itsenäinen ”Evankelis-luterilainen kirkko” vuonna 1913. Se liittyi amerikkalaisen lähetystyön tuloksena syntyneeseen ”Japanin evankelis-luterilaiseen kirkkoon” vuonna 1953. Nykyisin suomalainen lähetystyö Japanissa jatkuu itsenäisen Japanin evankelis-luterilaisen kirkon yhteydessä.[27]
Islamilaiset maat
Islaminuskoisten keskuudessa on lähetystyötä yritetty kauan, mutta kesti 1900-luvulle, ennen kuin kääntyminen ilman henkipatoksi joutumista tuli mahdolliseksi joillakin alueilla. Lähetystyöllä on ollut menestystä Egyptissä ja Kiinassa, sekä erityisesti Itä-Intiassa.[28][29]
Nykyäänkin kristittyjä vainotaan ankarasti monissa muslimimaissa,[30] mutta esim. Iranissa kristittyjen määrä kasvaa voimakkaasti vainoista huolimatta.[31]
Juutalaiset
Lähetystyö juutalaisten parissa on ollut vaikeaa, sillä juutalaiset kokevat usein katkeruutta kristinuskoa kohtaan vuosisatojen vainojen vuoksi. Aiemmin kastetut juutalaiset joutuivat usein myös poissuljetuksi muiden juutalaisten keskuudesta.
Entinen Neuvostoliitto
Neuvostoliiton ollessa olemassa lähetystyö maahan piti tehdä salaa. Suomalaisetkin osallistuivat Raamattujen salakuljettamiseen rajan yli. Nykyään lähetystyö on vapaampaa, vaikka paikalliset viranomaiset ja Venäjän ortodoksinen kirkko ovatkin yrittäneet hankaloittaa sen toteuttamista.[32]
Suomessa toimivia lähetysjärjestöjä
Avainmedia Lähetysjärjestö
Evankelis-luterilainen Lähetysyhdistys Kylväjä ry (ELK)
Fida International
Finlands svenska baptistsamfund
Finlands svenska metodistkyrka
Finlands svenska Pingstmission r.f.
IRR-TV
Israelin Ystävät ry
Kansan Raamattuseuran Säätiö (KRS)
Laivalähetys ry
Lähetysyhdistys Kylväjä
Merimieslähetys
Missionuoret
Operaatio Mobilisaatio
Ortodoksinen Lähetys ry
Patmos Lähetyssäätiö
Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta
Raamatunkäännösinstituutti (RKI)
Sanansaattajat
Stefanus-Lähetys
Suomen Adventtikirkko
Suomen Baptistikirkko
Suomen Evankelinen Allianssi
Suomen Evankelis-luterilainen Kansanlähetys (SEKL)
Suomen lepralähetys
Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys (SLEY)
Suomen Lähetyslentäjät ry / MAF Finland r.f.
Suomen Lähetysseura (SLS)
Suomen Metodistikirkko
Suomen Pelastusarmeija
Suomen Pipliaseura
Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys
Vapaakirkon Lähetys
Svenska Lutherska Evangeliföreningen
Wycliffe Raamatunkääntäjät
Useimpien lähetysjärjestöjen yhteistyöelimenä toimii Suomen Lähetysneuvosto.
Lähetystyön tutkimus

Lähetystyötä ja sen perusteita tutkitaan yliopistojen teologisissa tiedekunnissa. Sitä koskeva oppiaine on nimeltään missiologia. Suomessa toimivissa teologisissa tiedekunnissa ei ole yhtään missiologian professuuria, joten akateeminen missiologian tutkimus on ollut Suomessa vähäistä.
Katso myös
Lähetystyö
Kansainvälinen diakonia
Lausannen julistus
Miekkalähetys
Missiologia
Lähteet
Shourie, A. (1994). Missionaries in India: Continuities, changes, dilemmas. New Delhi: ASA Publications.
Goel, S. R. (1996). History of Hindu-Christian encounters, AD 304 to 1996. ISBN 8185990352
Madhya Pradesh. (1998). Vindicated by time: The Niyogi Committee report on Christian missionary activities. New Delhi: Voice of India.
Peltola, Matti, Saarilahti, Toivo, Savolainen, Paavo: Mestarin käskystä: Suomalaisen pakanalähetystyön historiaa, Agricola-Seura, Helsinki, 1959
Peltola, Matti: Sata vuotta suomalaista lähetystyötä 1859-1959 II., Suomen lähetysseuran Afrikan työn historia, Suomen lähetysseura, Helsinki, 1958
Strümpfel, Emil: Evankelisen Lähetyksen perusteet ja kehitys pääpiirteissään esitettynä., Suomen Lähetysseura, Helsinki, 1903
Paunu, Uuno: Suomen pakanalähetystoimi 2. Suomen lähetysseura vuosina 1859-1876,Suomen Lähetysseura, Helsinki 1909
Westman, Knut B.: Pohjoismaiden lähetyshistoria, Kuva ja sana, Helsinki, 1948
Westlin, Gunnar: Vapaan kristillisyyden historia, Ristin Voitto, Tikkurila, 1975, ISBN 951-605-288-6
Viitteet

Aiheesta muualla

Suomessa toimivia kristillisiä lähetysjärjestöjä:

 Ortodoksi.net

 (Marttyyrien Ääni)

Luokka:Lähetystyö


Eura on kunta Satakunnassa. Kunnassa asuu  ihmistä[1] ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km2. Euran nimikkolintu on härkälintu ja nimikkokasvi pähkinäpensas.[3]
Euran keskustaajamassa oli vuoden 2011 lopussa 6 587 asukasta.[4] Kuntaan liitettiin vuonna 1970 Hinnerjoen ja Honkilahden kunnat. Vuonna 2009 Euraan liitettiin Kiukainen, jolloin Euran asukasluvuksi tuli noin 12500. Euran naapurikuntia ovat Eurajoki, Harjavalta, Kokemäki, Laitila, Mynämäki, Nakkila, Pöytyä, Rauma ja Säkylä.
Ympäristö
Euralaisen luonnon rikkautena ovat järvet (yli 20)[5], sekä rehevä ja vaihteleva luonto. Satakunnan Pyhäjärvi on Lounais-Suomen suurin järvi, josta huomattava osa sijaitsee Euran alueella. Se tunnetaan kalaisuudestaan ja vapaa-ajanviettokohteena. Koskeljärvi Euran Honkilahden Koskeljärvi on Suomen tunnetuimpia lintujärviä. Erämaisen järven rannat on pääosin suojeltu. Järvelle on rakennettu lintutorni ja pysähdyspaikkoja luonnossa liikkumista harrastaville. Euran läpi virtaa Eurajoki, joka alkaa Satakunnan Pyhäjärvestä ja laskee Eurajoen kunnassa Olkiluodon pohjoispuolelta Pohjanlahteen.
Eurassa on myös kolme museota ja viisi kirkkoa (Euran harmaakivikirkko 1898, Hinnerjoen puukirkko 1755, Honkilahden puukirkko 1759, Kiukaisten puukirkko 1761 ja Panelian kivikirkko 1950) sekä Euran lentokenttä, jota käyttävät Euran ympäristön moottorilentäjät ja varjoliitäjät.
Liikenne
Euran kautta kulkevat Tampereen ja Rauman välinen valtatie 12 sekä Harjavallan ja Uudenkaupungin välinen kantatie 43. Vuonna 1897 liikenteelle avattu Kokemäki–Rauma-rata rakennettiin alun perin kulkemaan Kiukaisten kautta ja siltä valmistui vuonna 1913 sivuraide Kauttualle, jonne tehtiin asemarakennus ja kaksipaikkainen veturitalli. Veturitalli vaurioitui kansalaissodan aikana punaisten ajettua kaksi veturia tallin takaseinän läpi. Henkilöliikenne Kauttuan radalla lopetettiin vuonna 1953, mutta samana vuonna valmistui sivuraide Kauttuan asemalta Säkylän sokeritehtaalle. Myös Rauman radan henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1988, mutta sokerijuurikkaan kuljetukset Kauttuan radalla jatkuivat 2000-luvulle. [6]
Etäisyyksiä Eurasta
Rauma 35 kilometriä
Pori 50 kilometriä
Uusikaupunki 55 kilometriä
Turku 85 kilometriä
Tampere 110 kilometriä
Helsinki 210 kilometriä
Historia

Eura on esihistorialtaan Suomen merkittävimpiä kuntia. Siellä on poikkeuksellisen runsaita, erityisesti rautakautisia löytöjä Käräjämäellä, Luistarissa, Pappilanmäellä ja Kolmhaarassa.
Eurassa on ollut teollista toimintaa yhtäjaksoisesti yli 300 vuoden ajan. Kauttuan ruukin alue syntyi vuonna 1689, kun vapaaherra Lorenz Creutz sai vuorikollegiolta luvan perustaa rautaruukin Kauttuan kosken partaalle. Rautaruukista alkanut teollisuus on synnyttänyt Kauttualle mielenkiintoisen asumis- ja teollisuusympäristön, Kauttuan Ruukinpuiston. Alueella oleva rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta. Ruukinpuistossa sijaitsee muun muassa vuonna 1802 valmistunut komea klubirakennus, jossa toimii nykyisin ravintola.
Ensimmäinen kirjasto Euran seuduilla perustettiin ilmeisesti vuoden 1852 vaiheilla, ja se on pohjana nykyiselle Euran kunnankirjastolle.
Vuoden 1907 tienoilla metalliteollisuuden tilalle tuli paperinvalmistus, kun Ahlström Osakeyhtiö perusti sinne Kauttuan Paperitehtaan.
Kauttuan kylässä on huomattava määrä arkkitehti Alvar Aallon suunnittelemia rakennuksia, joista tunnetuimmat ovat Terassitalo ja alkuaan virkanaisten asuntolaksi suunniteltu Tipula, joka nykyään tunnetaan nimellä Villa Aalto.
Elinkeinoelämä
Euran suurimmat yksityisen sektorin työnantajat ovat HKScan Finland Oy, Auramaa-yhtiöt, Jujo Thermal Oy, Amcor Flexibles Finland Oy, Pintos-konserni, Jaakko-Tuote Oy, Koskinen-yhtiöt, Biolan-ryhmä, A&R Carton Oy ja Euran Teollisuushuolto Oy.[7] Biolan-ryhmän pääkonttori sijaitsee Eurassa.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Eurassa oli 11 910 asukasta, joista 8 543 asui taajamissa, 3 279 haja-asutusalueilla ja 88 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Euran taajama-aste on 72,3 %.[8] Euran taajamaväestö jakaantuu neljän eri taajaman kesken:[9]

Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Euran keskustaajama sijaitsee pääosin Eurassa, mutta pieniltä osin myös Säkylässä.[9]
Urheilu
Euran tunnetuin urheiluseura lienee LiigaEura, joka pelasi naisten lentopallon SM-liigassa. Myös vesipallojoukkue ETU on pelannut SM-tasolla. Jalkapallojoukkue Euran Pallo pelaa Länsi-Suomen Nelosessa. Euran Paneliassa toimii jääkiekkojoukkue Panelian Raikas. Eurassa on myös kilpaurheiluseura Euran Raiku, jonka lajeja ovat lentopallo, yleisurheilu, beach volley ja petankki. Euran Veivi on euralainen kori- ja sulkapallojoukkue. Eura on myös tunnettu hevosurheilustaan.
Uskonnolliset yhteisöt
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Eurassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[10]
Euran seurakunta
Euran kirkkopiiri
Hinnerjoen kirkkopiiri
Honkilahden kirkkopiiri
Kiukaisten kirkkopiiri
Panelian kirkkopiiri
Seurakunnalla on viisi kirkkorakennusta: Euran, Hinnerjoen, Honkilahden, Kiukaisten ja Panelian kirkot.[11] Lisäksi Eurassa toimii helluntaiherätykseen kuuluva Euran helluntaiseurakunta.[12] Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Euran alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.[13]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Euran kunnan nykyisellä alueella.[10]
Hinnerjoen seurakunta (liitetty Euran seurakuntaan 2007)
Honkilahden seurakunta (liitetty Euran seurakuntaan 2007)
Kiukaisten seurakunta (liitetty Euran seurakuntaan 2009)
Tunnettuja Eurasta kotoisin olevia henkilöitä
Lempi Ahla, kirjailija ja suomentaja
Väinö Alasmaa, jääkäriluutnantti
Darude, teknomuusikko ja DJ
Tomi Einonen, toimittaja
Euran Daltonit, muun muassa elokuvan Pahat Pojat esikuvana olleet veljekset
Claes Wilhelm Gyldén, maanmittari
Tuija Helander, pikajuoksija
Eija Kantola, laulaja
Jalmari Karhula, taidemaalari, toimittaja ja kulttuurivaikuttaja
Titta Keinänen, karateka
Tuomas Keskimäki, runoilija
Ahti Laine, puhallinmuusikko
Jussi Lammela, laulaja
Kalle Luotonen, kirjailija, ohjaaja ja näyttelijä
Aina Lähteenoja, historioitsija ja kansanedustaja
Carl Oscar Malm, suomalaisen viittomakielen kehittäjä
Evert Malm, maanviljelysneuvos
Kimmo Mattila, harmonikkataiteilija
Marjo Niemi, kirjailija ja ohjaaja
Pentti Niemi, kansanedustaja
Ville Oksanen, kansalaisaktivisti ja lakimies
Mikko Paatero, poliisiylijohtaja
Reijo Paavilainen, kuvanveistäjä
Ulla-Maija Paavilainen, päätoimittaja ja kirjailija
Mika Peltonen, muusikko ja sanoittaja
Puhuva Kone, rap-artisti
Onni Rantasalo, kansanedustaja
Viljo Rantasalo, professori
Hanna Ruohomaa, jalkapalloilija
Carl Reinhold Sahlberg, luonnontieteilijä ja professori
Oskari Setänen, jääkiekkomaalivahti
Katja Syvärinen, poliitikko, kansanedustaja vuosina 1999–2003
Kalevi Takala, lastenkirjailija
Jorma Toiviainen, sanoittaja
Arvid Tollet, arkkitehti
Jari Torkki, jääkiekkoilija
Iisakki Vahe, kansanedustaja
Ari Valvee, jalkapalloilija
Kylät ja taajamat
Eura

Ennen kuntaliitoksia Eurassa oli 10 kylää ja yksinäistilaa: Kirkonkylä, Sorkkinen, Euran pappila, Vaani (yksinäistila), Lähteenoja (yksinäistila), Soupas (yksinäistila), Isovahe (yksinäistila), Vähävahe (yksinäistila), Kauttua, Mestilä, Naarjoki ja Turajärvi.[14]
Hinnerjoki
Hinnerjoella on 4 kylää: Hinnerjoki, Kivijärvi, Korpi ja Vaaljoki.[15]
Honkilahti
Honkilahdella on 7 kylää: Auvainen, Haveri, Honkilahti (Kirkonkylä), Komoinen, Lellainen, Löyttylä ja Mannila.[16]
Kiukainen
Kiukaisissa on 9 kylää: Eurakoski, Harola, Kiukainen, Köylypolvi, Laihia, Laukola, Mäkelä, Panelia ja Rahvola.[17]
Taajamat
Vain osa kylistä on kehittynyt taajamaksi. Näitä ovat Euran keskustaajama, johon myös Kauttua kuuluu nykyään, Kiukainen, Panelia, Hinnerjoen kirkonkylä, Mannila, Koskenkylä ja Honkilahden kirkonkylä.[18]
Kuvia Eurasta

Euran keskustaa
Euran kirkko
Eurajoki Kauttualla
Euran paloasema
Kauttuan paperitehdas
Kauttuan Tallinmäki
Villa Ahlström

Ystävyyskunnat
 Harku, Viro
 Askersundin kunta, Ruotsi
 Weenerin kunta, Saksa
Ruokakulttuuri
Euran pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla ryynimakkara, munajuusto ja Euran rinkilät.[19]
Katso myös
Luettelo Euran julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rosberg, J. E.; Grotenfelt, Kustavi ja Hildén, Kaarlo (toim.)| title = Suomenmaa: maantieteellis-taloudellinen ja historiallinen tietokirja. 3. osa, Turun ja Porin lääni| location = Helsinki| publisher = Tietosanakirja-Osakeyhtiö| year = 1921}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Väinö Ilmari Riikkilä (10. kesäkuuta 1906 Loviisa – 6. syyskuuta 1969 Rauma) oli suomalainen nuortenkirjailija.
Lapsuus ja nuoruus
Riikkilällä ei ollut kansakoulun lisäksi kirjoittamiseen muuta koulutusta. Hän oli 12-vuotias, kun hän menetti sisällissodassa punaisten puolella toimineen isänsä loppuvuonna 1918. Perheen köyhyyden vuoksi hän joutui lapsena tekemään rankkaa työtä maatalossa ruokaa ja asuntoa vastaan. Tästä orjuutta muistuttavasta vaiheesta hän kirjoitti vasta muistelmissaan vuonna 1968. Tämä vaihe on ehkä hänen poikakirjoissaan nalkuttavien äitien ja sävyisien isien taustalla, sillä kirjojen sankarien ikäisenä hänellä ei ollut vanhempia lähellä, oli vain työ ja pako kansakoulun opin kautta kirjojen tarinoihin. Maatalon heitettyä hänet pois toisen pojan tekemän rikkomuksen takia hän löysi töitä uitolta ja sahoilta. Elämä helpottui, kun hänen äitinsä meni uudelleen naimisiin ja muutti Kotkaan, jolloin hän saattoi ottaa pojan luokseen.
Aikuisikä
Riikkilä teki töitä ja kirjoitti Karhulassa, jonka Suulisniemi on hänen poikakirjojensa maisema. Hänen kirjoituksiaan julkaistiin lehdissä vuodesta 1929 alkaen.  Helsinkiin muutettuaan hän sai tukea Helsingin työväenopiston kirjoittajapiirin ohjaajalta Z. Castrenilta ja Nuoren Voiman Liiton Ilmari Jäämaalta. Vuodesta 1948 alkaen hän harvoja kirjoittaja-apurahakausia lukuun ottamatta ansaitsi elantonsa Raumalla Rauma-Repolan konepajan varastonhoitajana. Hänen kirjojensa teemoja on työn tarkka kuvaus. Hän oli työskennellyt myös esimerkiksi maatyöläisenä, laivan lämmittäjänä, rakennustyöläisenä, yövartijana ja tanssimuusikkona.[1] Riikkilän puoliso oli vuodesta 1933 Meeri Blomqvist. Perheeseen syntyi kaksi poikaa.
Kirjallinen tuotanto
Riikkilän tuotanto koostuu viidestätoista kirjasta, joista kaksitoista on nuortenromaaneja.[2] Tässä kirjallisuudenlajissa hän saavutti erittäin suositun aseman. Pertsa ja Kilu -tarinat ovat klassikkoja omassa genressään. Niissä on dekkarijuoni tarinaa kuljettamassa. Myös lasten vanhemmilla on merkittävä rooli kertomuksissa ja heidän kasvatustapansa tulee romaaneissa kuvatuksi.
Ensimmäinen kirja Pertsa ja Kilu valmistui 1948, mutta se ilmestyi vasta 1951. Kuuden Pertsa ja Kilu -kirjan kasvutarina on poikien siirtyminen kodista aivan sananmukaisestikin avarimmille vesille, ja haaveilu merimieheksi ryhtymisestä korvautui veneen hankkimisella ja ylipäätään vastuunotolla. 1970-luvulla Pertsa ja Kilu -kirjoista tehtiin Vili Auvisen ohjaama televisiosarja. Vuonna 2000 Taavi Vartia teki uuden televisiosarjan Pertsasta ja Kilusta, mutta se ei perustunut Riikkilän teksteihin.
Aikuisille suunnattuja romaaneja Riikkilä kirjoitti vain kaksi. Lisäksi hän kirjoitti omaelämäkerran ja kaksi näytelmää. Lehdissä hänen tarinoitaan on julkaistu runsaasti. Riikkilä sai sanomalehti Länsi-Suomen taidemitalin vuonna 1959. Lisäksi hän sai Valistuksen palkinnon ja Nuorten kirjan palkinnon.
Väinö Riikkilän nimikkoseura perustettiin Raumalle vuonna 1986. Ensimmäinen Pertsa ja Kilu -palkinto jaettiin 1996.
Teokset
Viimeiset kaanit, WSOY, 1951
Pertsa ja Kilu, WSOY, 1952
Saarelta nousi savua, WSOY, 1952
Lautalla yli Enonselän, WSOY, 1953
Pertsa ja Kilu merellä, WSOY, 1953
Pertsa ja Kilu kippareina, WSOY, 1955
Adventuren viimeinen lasti, WSOY, 1957
Mies ja tehdas, WSOY, 1957
Elämä alkaa kello kuusitoista, WSOY, 1958
Iikka ja Vili, WSOY, 1959
Punapää-Iikka, WSOY, 1960
Repa ja Väiski, WSOY, 1964
Aikamiehet ja papuusi, WSOY, 1965
Repa puskee sisulla, WSOY, 1966
Pojan muistelmat, WSOY, 1968
Laivatyttö: Näytelmä, 1961. Näytelmän toinen nimi oli Henkireikä, ja se kertoo siitä, että meri oli Riikkilälle henkireikä: vene ja laiva veivät ihmisen työstä toiseen maailmaan.
Ankkurivahti: Jälkeenjääneitä papereita, Väinö Riikkilä Seura, 1992
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Grünn, Karl| title = Kotimaisia nuortenklassikoita 1| number = Väinö Riikkilä| location = Helsinki| publisher = BTJ Kirjastopalvelu| year = 2000| version = Toimittanut Ismo Loivamaa| isbn = 951-692-482-4}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Riikkilä, Väinö: Ankkurivahti: Jälkeenjääneitä papereita. Toimittanut Jouko Grönholm. Väinö Riikkilä Seura, Uotila, 1992. ISBN 951-96462-0-5

Aiheesta muualla

Parkkinen, Jukka:

Luokka:Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Vuonna 1906 syntyneet
Luokka:Vuonna 1969 kuolleet


Eurovision laulukilpailu (, josta lyhenne ESC; ), puhekielessä Euroviisut, on vuosittainen laulukilpailu, johon saavat osallistua Euroopan yleisradiounionin (EBU) aktiiviset jäsenmaat. Jokainen laulukilpailuun osallistuva maa lähettää kilpailuun yhden musiikkiesityksen ja ne äänestetään kansainvälisessä finaalissa paremmuusjärjestykseen. Kilpailuun saavat osallistua vain uudet laulut, joiden on tarkoitettu osallistuvan Eurovision-laulukilpailuun. Laulua ei saa mainostaa ennen jokaisen maan kansallista karsintaa, jossa valitaan edustajasävelmä kilpailuun.

Kilpailun nimi tulee EBU:n televisiojakeluverkosta Eurovisio ().[1][2] EBU:n jäseniä ovat televisioyhtiöt, jotka valitsevat ja lähettävät osallistujan kilpailuun. Kaikki itsenäiset Euroopan maat Liechtensteinia, Vatikaania,  Neuvostoliittoa ja kiistanalaista Kosovoa lukuun ottamatta ovat osallistuneet kilpailuun. Alkuvuosikymmeninä Euroviisut olivat lähinnä läntisen Euroopan välinen kilpailu, ja itäisen Euroopan maista mukana oli vain Jugoslavia. Koko Euroopan kattava tapahtuma Euroviisuista tuli, kun entisen itäblokin maat pääsivät viimein mukaan vuonna 1994.
EBU:lla on toisaalta jäseniä myös Euroopan ulkopuolelta: Kaukasian maista Armeniasta, Azerbaidžanista ja Georgiasta, Lähi-idän maista Israelista, Jordaniasta ja Libanonista sekä Pohjois-Afrikan maista Algeriasta, Egyptistä, Libyasta, Marokosta ja Tunisiasta. Näistä kuitenkin vain Israel, Armenia, Georgia ja Azerbaidžan osallistuvat kilpailuun säännöllisesti, Israel vuodesta 1973 ja Kaukasian maat 2000-luvulta lähtien. Marokko on osallistunut kerran, vuonna 1980. Tunisia ilmoittautui vuoden 1977[3] ja Libanon vuoden 2005 kilpailuun[4], mutta maat peruivat osallistumisensa. Liitännäisjäseniä EBU:lla on ympäri maailmaa. Liitännäisjäsenistä Euroviisuja vuodesta 1983 asti tiiviisti seurannut Australia sai erityisluvalla osallistumisoikeuden vuonna 2015, Euroviisujen 60. juhlavuoden kunniaksi. Seuraavana vuonna maalle myönnettiin pysyvä osallistumisoikeus. Osallistuakseen laulukilpailuun valtion ei siis tarvitse sijaita maantieteellisesti Euroopassa.
Kilpailu on televisioitu aina vuodesta 1956 lähtien, mutta mustavalkotelevision aikaan sitä enimmäkseen kuunneltiin radiosta. Eurovision laulukilpailun loppukilpailua seuraa yli sata miljoonaa televisiokatsojaa, ja se on suosituin ei-urheilulähetys Euroopassa.[5] Kaikkien kolmen lähetyksen yhteenlaskettu katsojamäärä on lähemmäs 200 miljoonaa.[6][7] Vuoteen 2003 asti kilpailu järjestettiin yhtenä iltana, useimmiten lauantaina huhti- tai toukokuussa, mutta vuodesta 2004 kilpailu on järjestetty kaksiosaisena tapahtumana, johon sisältyy semifinaali ja finaali. Vuodesta 2008 lähtien myös semifinaali on ollut jaettu kahteen osaan: ensimmäinen semifinaali käydään tiistaina ja toinen semifinaali torstaina finaalilauantaita edeltävällä viikolla.
Eurovision laulukilpailun lähetys
Eurovision laulukilpailun televisiolähetyksessä perinteiseen rakenteeseen kuuluu kaikkien lauluesitysten esittäminen sekä äänestys, jossa jokainen osallistujamaa äänestää lauluja paremmuusjärjestykseen. Kilpailulla on juontaja tai juontajapari, joka juontaa kilpailun englanniksi ja ranskaksi. Perinteisesti jokaisella maalla, joka televisioi kilpailun, on oma selostaja, joka selostaa kilpailun tapahtumat ja esittelee kilpailukappaleet omalla kielellä. Esitysten välillä nähdään lyhyitä videopätkiä, niin kutsuttuja postikortteja, joissa isäntämaa yleensä (ei aina) esittelee oman maansa kulttuuria.[8] Vuodesta 2013 "postikorteissa" pääosassa ovat olleet kunkin maan artistit.[9][10][11][12] Euroviisulähetyksen pituus oli pitkään noin kolme tuntia. Nykyään kesto vaihtelee kolmesta ja puolestatunnista neljään tuntiin. Kaikkien osallistujamaiden on lähetettävä kilpailu suorana lähetyksenä. Nykyään kilpailussa on varattu tilaa myös mainoskatkoille, jotka eivät estä kilpailuesitysten näkemistä.
EBU:n lähetysten tunnussävelenä, joka aina soitetaan myös Eurovision laulukilpailun yhteydessä, käytetään Marc-Antoine Charpentierin ”Te Deumin” alkusoittoa.[13]
Ensimmäiset Euroviisut

Ensimmäinen Eurovision laulukilpailu pidettiin Sveitsin Luganossa vuonna 1956. Idean isä oli EBU:n ranskalainen voimahahmo Marcel Bezençon. EBU:n perustajayhtiöillä oli tarve keksiä kaikkia jäsenmaita kiinnostavia televisio-ohjelmia.[14] Pienin yhteinen nimittäjä löytyi laulukilpailusta ja esikuvana oli 1951 alkanut Italian valtion TV-yhtiö RAI:n ja Sanremon kasinon järjestämä kansallinen laulukilpailu Festival di Sanremo.
Eurovision laulukilpailuun 1956 osallistuivat EEC-maat eli Ranska, Italia, Alankomaat, Luxemburg, Belgia ja Saksan liittotasavalta sekä lisäksi Sveitsi. Jokainen osallistujamaa sai lähettää kaksi laulua, useimmilla oli myös kaksi solistia. Sveitsiläinen Lys Assia voitti kilpailun kappaleellaan "Refrain". Assiaa voitiin pitää ennakkosuosikkina, sillä hän oli artisteista ylivoimaisesti nimekkäin. Voittajan valitsi jury, johon kuului kaksi jäsentä jokaisesta osallistujamaasta. Luxemburgin televisioyhtiöllä ei ollut varaa lähettää yhden solistin lisäksi tuomareita, joten maa pyysi sveitsiläisiä äänestämään heidän puolestaan. Itävalta, Iso-Britannia ja Tanska olisivat osallistuneet vuoden 1956 laulukilpailuun, mutta maat eivät ilmoittautuneet ajoissa.[15] Seuraavina vuosina osallistujamaiden määrä kasvoi huimasti kahdenkymmenen kieppeille.
Vuoden 1957 kilpailu käytiin Sveitsin voitosta huolimatta Länsi-Saksan Frankfurt am Mainissa, joihin säädettiin sääntö joka velvoittaa edellisvuoden voittajaa järjestämään seuraavan vuoden kilpailun.[16] Edellisvuoden voittajamaa onkin muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta järjestänyt seuraavan kilpailun.
Maiden ensiesiintymiset

Menestyneitä lauluja ja esittäjiä

1960-luvulta alkaen kilpailussa menestyneet kappaleet menestyivät useammin myös kaupallisesti hyvin Länsi-Euroopassa. Tunnetuimpia ja menestyneimpiä euroviisuvoittajia on ruotsalainen ABBA, jonka kansainvälinen ura käynnistyi "Waterloon" voitettua kilpailun vuonna 1974. Vuonna 1988 Sveitsiä edustanut kanadalainen Céline Dion nousi kansainväliseksi tähdeksi joitakin vuosia viisuvoittonsa jälkeen alettuaan laulaa englanniksi. Irlannin Johnny Logan on voittanut kilpailun kahdesti laulajana (1980 ja 1987) ja kerran säveltäjänä (1992), mutta ei siitä huolimatta ole saavuttanut kovin suurta kansainvälistä menestystä Euroviisujen ulkopuolella. Oikeastaan kilpailusta ei ole ponnahtanut yhtään maailmalla menestynyttä artistia Dionin jälkeen.
Muita kansainvälisesti tunnetuimpia Euroviisuihin osallistuneita artisteja ovat muun muassa Cliff Richard, Olivia Newton-John, Julio Iglesias, Baccara, Lara Fabian, The Shadows, Nana Mouskouri, Sandie Shaw, Alla Pugatšova, t.A.T.u., Las Ketchup, Dima Bilan, DJ Bobo, Patricia Kaas, Andrew Lloyd Webber, Blue, Engelbert Humperdinck ja Bonnie Tyler.
Suomi voitti  vuoden 2006 Eurovision laulukilpailun Lordin kappaleella "Hard Rock Hallelujah" ennätyksellisellä 292 pisteellä. Kyseessä on tällä hetkellä Suomen ainoa euroviisuvoitto. Vuonna 2006 mukana oli 37 maata. Lordin pistemäärä rikottiin vuonna 2009, jolloin Norjan Alexander Rybak lauloi kappaleen "Fairytale" ja voitti 387 pisteellä. Vuonna 2009 mukana oli viisi maata enemmän kuin 2006, eli yhteensä 42 maata.
Euroviisujen säännöt

Esiintyjät ja kieli

Nykyisten sääntöjen mukaan maan esityksessä lavalla voi olla enintään kuusi esiintyjää ja jokaisen esiintyjän tulee olla täyttänyt 16 vuotta finaalipäivään mennessä.[19] Nykyisten sääntöjen mukaan esiintyjien kansalaisuutta tai esityksen kieltä ei ole rajoitettu eikä EBU puutu siihen, miten kukin maa kilpailukappaleensa ja -esittäjänsä valitsee. Kunkin maan oli pakko laulaa jollain virallisista kielistään vuosina 1966–1972 ja 1978–1998. Kielisäännön ansiosta kilpailuissa on kuultu kappaleita monista yleisesti tunnetuista historiallisista henkilöistä ja kansainvälisesti ymmärretyistä käsitteistä sekä rallattelua. Ennen vuotta 1966 pidettiin selvänä, että laulut lauletaan omalla kielellä. Vuonna 1965 Ruotsi esitti laulunsa kokonaan englanniksi, minkä takia laadittiin kielisääntö.[20]
Kappale
Euroviisuissa kappale saa kestää korkeintaan kolme minuuttia, eikä sanoituksissa saa käyttää kirosanoja, tuotteiden nimiä, poliittisia tai seksistisiä viittauksia. Esimerkiksi San Marinoa vuonna 2012 edustaneen kappaleen sanoituksia jouduttiin muuttamaan, sillä ne kertoivat Facebookista.
Säestys

Vuoteen 1998 asti Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Vuoden 1973 laulukilpailussa sallittiin taustanauhojen käyttö edellyttäen, että instrumentteja oli kyettävä imitoimaan lavalla taustanauhan kanssa.[22] Useimmiten lauluyhtyeet eivät soittaneet oikeasti lavalla, vaan heidän säestyksenä tuli nauhalta. Vuoden 1979 kilpailussa nähtiin ensimmäinen esitys ilman orkesterin säestystä, kyseessä oli Italian kilpailukappale "Raggio di luna". Taustanauhojen ja orkesterin sekakäyttö yleistyi 1980-luvulla, kun musiikissa käytettiin enemmän elektronisia soittimia.  1990-luvun alussa viisuissa pyrittiin kieltämään taustanauhat, mutta tuo sääntö ei ollut virallisesti voimassa, vaikka taustanauhan käyttö vähäksi aikaa vähenikin. Vuoden 1997 laulukilpailussa sallittiin esitysten säestäminen pelkällä taustanauhalla ilman lavalla tapahtuvaa imitointia.[23]
Vuoden 1999 kilpailuun säännöistä poistettiin orkesterin järjestämisen velvoittava pykälä, minkä jälkeen orkesteri on korvattu aina taustanauhoilla.[22] Säännöissä ollaan kuitenkin ehdottomia siinä, että nauhat eivät saa missään nimessä sisältää mitään lauluosuuksia. Kaikki mahdollinen ihmisääni esiintyjien on esitettävä suorassa lähetyksessä. Tämän säännön rikkominen on johtanut esimerkiksi siihen, että vuonna 1999 Kroatia menetti osan pisteistään.[24]

Huijaaminen
6. helmikuuta 2014 Euroopan yleisradioyhdistys EBU vahvisti, että jonkin maan televisioyhtiö oli yrittänyt huijata vuoden 2013 Euroviisuissa Malmössä ostamalla ääniä. Malmön Euroviisujen jälkeen internetissä liikkui video, jossa kaksi azerbaidžanilaista oli yrittänyt ostaa ääniä liettualaisnuorilta loppukilpailun äänestyksen aikana. Azerbaidžanilaiset olisivat antaneet rahaa vastineeksi sille, että he olisivat saaneet käyttää liettualaisten puhelimia ja äänestää niillä. Liettua antoi Azerbaidžanille täydet 12 pistettä finaalissa. Azerbaidžan sijoittui lopulta toiselle sijalle. EBU teki sääntöihin muutoksen, että jos joku TV-yhtiö ostaa ääniä tai yrittää huijata, on se asetettava kolmen vuoden osallistumiskieltoon.[26] Osallistumiskieltoon on Euroviisuissa asetettu yksi maa, Libanon, kun se ei aikonut näyttää Israelin esiintymistä vuoden 2005 Euroviisuissa.[27] Libanon vetäytyi kisoista, koska Israel ilmoitti viime hetkellä osallistuvansa kisoihin. Maiden välillä on jännitteitä ja Libanonin laissa sanotaan, että israelilaista materiaalia ei saa esittää Libanonissa.
Osallistujamaat

Euroviisulähetyksen pituutena on aina haluttu pitää korkeintaan kolmea tuntia, joten kappaleiden tulisi voida olla esitettävissä noin kolmessa minuutissa. Vuonna 1987 kilpailijoiden maksimääräksi asetettiin 22 maata[28] ja vuonna 1992 23 maata.[29][30] Kun itä-Euroopan radiojärjestö OIRT vuonna 1993 liittyi Euroopan yleisradioliiton EBU:n jäseneksi, myös itä-Euroopan maille tuli oikeus osallistua kilpailuun. Tämä lisäsi vähitellen osallistujamaiden lukumäärää ja lopulta kilpailun lähetysaika uhkasi venyä liian pitkäksi. Osallistujamaiden lukumäärää rajoitettiin siten, että edellisenä vuonna huonosti pärjänneet maat pakotettiin viettämään välivuotta. Kun Euroviisujen perinteisiä mahtimaitakin alkoi uhata putoaminen kilpailuista, muutettiin sääntöjä vuodesta 2000 lähtien[31] siten, että EBU:n suurimmat rahoittajamaat Ranska, Saksa, Espanja ja Iso-Britannia saivat automaattisen osallistumisoikeuden. Italia vaati myös automaattista osallistumisoikeutta samalla perusteella. Kun EBU ei tähän suostunut, Italia vetäytyi koko tapahtumasta pysyvästi. Lopulta vuosien kiistelyn jälkeen EBU suostui Italian vaatimukseen ja vuoden 2011 Euroviisuihin 13 vuoden tauon jälkeen palanneesta Italiasta tuli viides osallistumisoikeuden hallitsija. Kyseisiä maita kutsutaankin Euroviisuissa BIG5-blokiksi. Koska viisujen osallistujamäärä lisääntyi Euroopassa, vuoden 2003 alkupuolella EBU:ssa päätettiin muuttaa kilpailu kaksipäiväiseksi vuodesta 2004 lähtien, jolloin vuosittain viisuihin voi osallistua korkeintaan 40 maata, tosin Suomi rikkoi sääntöä vuonna 2007 42:lla osallistujamaalla. Suora finaalipaikka oli edellisen vuoden finaalin kymmenellä parhaiten menestyneellä maalla sekä BIG4-mailla. Muut joutuivat lunastamaan finaalipaikan ensimmäisenä kisapäivänä (usein torstai) järjestetyn karsintakilpailun, semifinaalin kautta. Eurovision laulukilpailun suosion edelleen kasvaessa päätettiin jakaa semifinaali kahteen osaan vuodesta 2008 lähtien. Uusien sääntöjen mukaan vain järjestäjä ja BIG5 ovat automaattisesti finaalissa. Karsintakilpailuissa valitaan kaksikymmentä maata loppukilpailuun, eikä niiden tuloksia ilmoiteta ennen loppukilpailun äänestyksen päättymistä. Karsintakilpailujen lopussa ilmoitetaan ainoastaan finaaliin selvinneet satunnaisessa järjestyksessä. Kilpailuun voi osallistua kerralla enimmillään 44 EBU:n aktiivijäsentä.[19]
Vuonna 2015 poiketen aiempaan menettelyyn finaaliin meni automaattisesti 7 maata, kun Euroviisut täytti 60 vuotta ja niiden kunniaksi EBU kutsui Australian mukaan.[18] Oletuksena oli, että Australian osallistuminen olisi kertaluontoinen, eikä näin ollen haittaisi semifinaalissa kilpailevien maiden mahdollisuuksia päästä jatkoon. Syksyllä 2015 EBU ilmoitti, että Australia tulee kuitenkin osallistumaan jatkossakin, mutta ilman oikeutta päästä automaattisesti finaaliin.
Osallistujayhtiöiden on lähetettävä kilpailu suorana televisiolähetyksenä. Euroviisujen isäntämaaksi pääsee edellisen kilpailun voittaja, mutta tästä kunniasta syntyvät suuret kulut ovat ajoittain muodostuneet ongelmaksi televisioyhtiöille.
Äänestys

Kilpailun voittajaksi valitaan laulu, joka saa eniten pisteitä äänestyksessä. Vuodesta 1957 lähtien jokaisessa maassa kokoontuivat tuomaristot ja pisteet jaettiin puhelinlinjojen välityksellä. Kilpailun järjestäjät ottavat suoran satelliittiyhteyden jokaiseen maan pistelautakunnan edustajaan, joka lukee annetut pisteet ääneen. Juontaja perinteisesti toistaa annetut pisteet englanniksi ja ranskaksi. Omaa maata ei saa äänestää. Vuonna 1997 viidessä maassa kokeiltiin puhelinäänestystä, joka otettiin jo seuraavana vuonna käyttöön lähes jokaisessa maassa.[32][33] Keväällä 2003 mediassa puitiin paljon tutkimusta, jossa väitettiin Euroviisujen tuomaristojen sopineen pisteensä, yleensä naapurivaltioiden kanssa etukäteen. Tämän vuoksi EBU määräsi vuonna 2004 jokaisen maan käyttämään puhelinäänestystä ainoana mahdollisena tapana äänestää Euroviisuissa.[34] Jokaisessa maassa istui kuitenkin edelleen kahdeksanhenkinen raati, jonka tuloksia käytettiin, mikäli puhelinäänestys epäonnistui. Raadin äänet on otettu käyttöön myös, mikäli puhelinääniä on annettu niin minimaalisen vähän, ettei se edusta tarpeeksi laajan joukon mielipidettä. Esimerkiksi Monacossa raadin ääniä on käytetty säännöllisesti, sillä heillä puhelinääniä annetaan vain satakunta, siinä missä esimerkiksi Saksassa puhelinääniä kertyy vuosittain lähes miljoona. Puhelinäänestyksen aikana pisteidenjakajiksi on kutsuttu monia julkisuuden henkilöitä, useimmiten maan entisiä euroviisuedustajia. Raatiäänestyksen aikana pisteidenjakajat ovat yleensä olleet kunkin maan tuomariston puheenjohtajia. Vuoden 2009 Euroviisuista lähtien finaalissa ja vuodesta 2010 lähtien myös semifinaaleissa on käytetty sekatekniikkaa, jossa puolet pisteistä määritetään puhelinäänestyksen avulla ja puolet asiatuntijaraatien avulla. Vuodesta 2013 on pystynyt myös äänestämään kilpailun virallisen mobiiliohjelmiston kautta.[35] Äänestysaika oli vuosina 1997–2003 viisi minuuttia (aika alkoi vasta koosteen jälkeen), vuosina 2004–2006 kymmenen minuuttia ja vuodesta 2007 lähtien 15 minuuttia (tosin viimeisimpinä vuosina tästä on kuitenkin lipsuttu reilustikin). Vuosina 2010 ja 2011 puhelinlinjat avattiin jo lähetyksen alussa ennen ensimmäistä kilpailukappaletta, mutta vuonna 2012 tästä tavasta luovuttiin ja siirryttiin takaisin 15 minuutin käytäntöön. Vuosina 2002 ja 2003 koosteet nähtiin esiintymisjärjestykseen nähden käänteisessä järjestyksessä, kun muina vuosina ne ovat aina olleet esiintymisjärjestyksessä.
Vuodesta 1975 lähtien äänestyskäytäntö on ollut sellainen, että jokaisessa maassa annetaan ääniä kymmenelle kyseisen maan mielestä parhaimmalle esitykselle. Paras esitys saa 12 pistettä, toiseksi paras 10 ja seuraavat kukin 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1 pistettä.[36] Vuodesta 2006 lähtien pisteidenjakajat ovat ilmoittaneet pisteidenlaskun nopeuttamiseksi ääneen vain kolme suurinta pistemäärää, ja pienimmät pisteet ilmestyvät välittömästi ruutuun.[37] Ennen vuotta 1975 viisuissa oli erilaisia äänestyskäytäntöjä, esimerkiksi jokaisella tuomarilla oli käytettävissään yksi ääni tai paikan päälle lähetettiin jokaisesta maasta kaksi tuomaria arvioimaan kaikki kappaleet samalla arvosteluasteikolla.
Vuonna 1969 saivat neljä parasta maata yhtä monta pistettä ja ne kaikki julistettiin voittajaksi, sillä Eurovisio-säännöissä ei mainittu menettelytapaa tasapelitilanteessa. Niinpä sääntöihin tehtiin vuonna 1970 lisäys, että jos kaksi tai useampi maa jakavat pisteidenannon jälkeen ykköstilan esittävät nämä maat kappaleensa uudestaan ja tämän jälkeen eri maiden tuomaristot tasatilanteessa olevia maita lukuun ottamatta äänestävät niistä suosikkiaan.[38][39] Sääntö oli voimassa vuoden 1989 kilpailuun saakka, jolloin sen korvasi käytäntö, jossa voittajan ratkaisee tasatilanteessa suurimpien pistemäärien lukumäärä.[40][41] Vuonna 1991 Ruotsi ja Ranska saivat saman pistemäärän ja yhtä monta kertaa täydet 12 pistettä, mutta koska Ruotsi oli saanut toiseksi suurimpia pisteitä (10) useammin kuin Ranska, Ruotsi julistettiin voittajaksi.[42] Vuodesta 2004 lähtien tätäkin käytäntöä on muutettu siten, että tasatilanteessa korkeamman sijoituksen saa laulu, joka on saanut useammalta maalta pisteitä.
Vuonna 2016 äänestys muuttui siten, että jokainen maa antaa pisteet 1-8, 10 ja 12 kahteen kertaan. Ensimmäisellä kierroksella julkaistaan jokaisen maan asiantuntijaraadin antamat pisteet ja toisella kierroksella julkaistaan kaikkien maiden yleisöäänestyksen määrittelemät pisteet yhteenlaskettuna.[43] Eurovision julkistaa lähetyksen jälkeen yleisöäänestyksen tulokset maittain . Tällä tavoin pyritään pitämään jännitystä yllä viimeiseen saakka, koska edeltävinä vuosina äänet olivat painottuneet hyvin paljon voittajalle ja voittaja oli selvinnyt jo kesken pisteidenannon niin, että moni maa jakoi pisteitään vielä voittajan julistuksen jälkeen. Uuden pisteidenantosysteemin takia piste-ennätykset ovat rikkoutuneet, sillä annettavia ääniä on kaksi kertaa enemmän kuin aikaisemmin. Vuonna 2017 Portugali olisi rikkonut piste-ennätyksen myös vanhalla systeemillä.[44]
Piste-ennätykset

Laulukilpailun piste-ennätyksiä on rikottu 2000-luvulla parin vuoden välein. Vanhalla pisteidenlaskutavalla, jossa jokaisen maan asiantuntija- ja puhelinäänestysten äänet lasketaan yhteen, kaikkien aikojen suurimman pistesaaliin keräsi vuoden 2009 voittaja, Norjan Alexander Rybak kappaleellaan ”Fairytale”. Vuodesta 2016 lähtien pisteet on jaettu eri tavalla, eli tuomarit antavat pisteet 1-8, 10 ja 12, ja niiden jälkeen yleisöäänet annetaan yhteenlaskettuina. Täten pisteet kaksinkertaistuivat, eikä uusi pisteidenlaskujärjestelmä ole vertailukelpoinen vanhan systeemin kanssa. Nykyistä piste-ennätystä pitää hallussaan vuoden 2017 voittaja, Portugalin Salvador Sobral.

Semifinaalit
Vuodesta 2008 kummastakin semifinaalista valitaan yhdeksän osallistujaa loppukilpailuun puhelinäänestyksillä. Kymmenes osallistuja valitaan "vararaatien" äänistä siten, että paikan saa eniten ääniä saanut niistä kappaleista, jotka eivät ole puhelinäänestyksessä yhdeksän eniten ääniä saaneen joukossa. Vuonna 2010 sääntö muuttui, ja niin sanottua raatipaikkaa ei enää käytetä, vaan semifinaaliin otetaan käyttöön myös finaalissa ollut 50/50-äänestys. Osallistujamaan on järjestettävä äänestys siinä semifinaalissa, johon se itse osallistuu. BIG5 ja järjestäjämaa jaetaan arvalla kahteen ryhmään, jotka äänestävät eri semifinaaleissa. Vuodesta 2016 lähtien isäntämaa ja viisi suurinta rahoittajamaata esiintyvät semifinaalissa, jossa äänestävät. Nämä maat pääsevät kuitenkin automaattisesti finaaliin.
Euroviisujen viralliset valvojat

Vuodesta 1964 on kilpailupaikalla äänestystä valvonut EBU:n virallinen valvoja.[45]

[46]
Euroviisujen voittajat

Vuoteen 2018 mennessä menestynein maa on ollut Irlanti, joka on voittanut kisat seitsemän kertaa. Toiseksi menestynein maa on Ruotsi, jolla on kuusi voittoa. Luxemburgilla on viisi voittoa, kuten myös Isolla-Britannialla ja Ranskalla, joiden voitoista yksi on jaettu neljän maan kesken. Eniten toisia sijoja, 15 kappaletta, on Isolla-Britannialla.
Voittoa vailla olevien maiden parhaat sijoitukset

Maiden edelliset osallistumiskerrat
Vuoden 2019 Euroviisuihin osallistuu 42 maata. Seuraavassa luettelossa on epäaktiivisten jäsenmaiden viimeisimmät osallistumiskerrat:

Maiden edelliset kerrat finaalissa
Vuoden 2018 finaalissa kilpaili 26 maata. Seuraavassa luettelossa on muiden maiden viimeisimmät kerrat finaalissa:

Katso myös
Euroopan yleisradiounioni
Suomi Eurovision laulukilpailussa
Kielet Eurovision laulukilpailussa
Lasten Eurovision laulukilpailu
Eurovision tanssikilpailu
Asiavision laulukilpailu
Turkvision laulukilpailu
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Pajala, Mari| title = Erot järjestykseen! Eurovision laulukilpailu, kansallisuus ja televisiohistoria| location = Jyväskylä| publisher = Jyväskylän yliopisto| year = 2006| version = Väitöskirja, Turun yliopisto. Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen tutkimuksia 88| id = ISBN 951-39-2583-8}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaivanto, Petri & Leskelä, Ari| title = Suomen euroviisut kautta aikojen| location = Helsinki| publisher = F-kustannus| year = 2007| id = ISBN 978-952-461-122-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kennedy O'Connor, John| title = Euroviisut: Virallinen historia| location = Helsingissä| publisher = Ajatus| year = 2007| version = (The Eurovision Song Contest: The Official History, 2005.) Suomentanut Maria Lyytinen| id = ISBN 978-951-20-7007-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Loivamaa, Ismo & Seitajärvi, Juha| title = Euroviisutriviaa vuosi vuodelta| location = Helsinki| publisher = Helmi| year = 2007| id = ISBN 951-556-119-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Murtomäki, Asko| title = Finland 12 points!| location = Helsinki| publisher = Teos| year = 2007| id = ISBN 978-951-851-106-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pajala, Mari| title = Erot järjestykseen! Eurovision laulukilpailu, kansallisuus ja televisiohistoria| location = Jyväskylä| publisher = Jyväskylän yliopisto, nykykulttuurin tutkimuskeskus| year = 2006| version = Väitöskirja: Turun yliopisto| id = ISBN 951-39-2583-8| format = [ online version] (PDF)}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (in French)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Lauletaanko elektronisen musiikin kappaleissa?


PlayStation (, virallisesti lyhennettynä PS, joskus myös PSX, PS1 tai PSone) on Sonyn kehittämä 32-bittinen viidennen sukupolven pelikonsoli. PlayStationin nimi sen kehitysvaiheessa oli PSX. PlayStation julkaistiin Japanissa 3. joulukuuta 1994, Yhdysvalloissa 9. syyskuuta 1995 ja Euroopassa 29. syyskuuta 1995. PlayStationia on myyty yli 100 miljoonaa ja sen pelejä lähes miljardi kappaletta. Konsolin valmistus lopetettiin 23. maaliskuuta 2006 eli 11 vuotta julkaisunsa jälkeen.
PlayStationia seurasivat PlayStation 2 (2000), PlayStation 3 (2006) ja PlayStation 4 (2013).
Historia
Kehitys

PlayStationin alkujuuret ulottuvat vuoteen 1988 asti. Nintendo oli yrittänyt käyttää levyketeknologiaa Famicomin kanssa, mutta sen kanssa oli ongelmia. Magneettiset levykkeet osoittautuivat huonosti kestäviksi, ja niitä saattoi kopioida helposti. Niinpä Nintendo oli heti kiinnostunut, kun Sonyn ja Philipsin kehittelemän CDROM/XA:n määrittelyt julkaistiin. Tämä CD-ROMin laajennettu formaatti yhdisti äänen, kuvan ja tietokonedatan sekä mahdollisti niiden käytön samanaikaisesti. Nintendo lähestyi Sonya kehittääkseen Super Nintendo Entertainment Systemiin CD-ROM-laajennuksen, jota silloin kutsuttiin nimellä ”SNES-CD”. Sopimus syntyi, ja työt alkoivat.
Sony suunnitteli myös toisen Sony-merkkisen konsolin kehittämistä, joka olisi Nintendon kanssa yhteensopiva mutta myös paremmin kodin viihdekeskukseksi sopiva. Uusi konsoli käyttäisi sekä SNESin moduuleita että uutta CD-formaattia, jonka Sony suunnittelisi. Tätä formaattia käytettäisiin myös SNES-CD-levyissä, mikä vahvistaisi Sonyn hallitsevaa asemaa Nintendon johtavasta asemasta huolimatta videopelimarkkinoilla.
SNES-CD oli tarkoitus esitellä kesäkuussa 1991 Computer Electronics Show’ssa. Nintendon Hiroshi Yamauchi huomasi, että Nintendon ja Sonyn alkuperäinen sopimus vuodelta 1988 takasi Sonylle täydellisen kontrollin SNES-CD-formaatilla julkaistuihin peleihin. Hän raivostui ja totesi sopimuksen olevan täysin mahdoton; samalla hän peruutti salassa kaikki Nintendon ja Sonyn SNES-CD-suunnitelmat. Niinpä CES:ssä ei juhlittu yhteistyösopimusta, vaan Nintendon puheenjohtaja Howard Lincoln astui lavalle ja paljasti, että he tekivät nyt yhteistyötä Philipsin kanssa. Kaikki Nintendon ja Sonyn kanssa aikaansaatu työ oli tarkoitus hylätä. Lincoln ja Minoru Arakawa olivat Sonyn tietämättä lentäneet Eurooppaan Philipsin päämajaan ja muodostaneet toisenlaisen allianssin, jossa Nintendolla olisi parempi lisenssi Philipsin valmistamiin laitteisiin.
Nintendon ilmoitus oli järisyttävä. Se oli yllätys messuvieraille (Sony oli juuri edellisenä yönä esitellyt yhteistyöprojektia nimellä ”Play Station”), ja japanilainen yleisö piti sitä petoksena: japanilaisessa bisneskulttuurissa oli ennenkuulumatonta, että japanilainen yhtiö hylkäisi maanmiehensä ja lähtisi eurooppalaisten kelkkaan.
Yhteistyöprojektin kaaduttua Sony harkitsi ensin tutkimusprojektin keskeyttämistä mutta päätti lopulta hyödyntää jo tehtyä työtä ja viimeistellä tuotteen valmiiksi konsoliksi. Tällöin Nintendo jätti haasteen, jonka mukaan Nintendolla oli oikeudet nimeen ja julkaisu tulisi estää. Tuomari ratkaisi lopulta asian Sonyn hyväksi. Lokakuussa 1991 viimein valmistettiin ”Sony Play Stationin” ensimmäiset versiot. Arvioiden mukaan näitä laitteita tehtiin ainoastaan noin 200 kappaletta. Vuoden 1992 lopussa Nintendo ja Sony pääsivät sopimukseen, jonka mukaan Sony Play Station tukisi SNESin pelejä.
Tässä vaiheessa Sony kuitenkin huomasi, että SNESin teknologia alkoi vanhentua ja uuden sukupolven pelikoneet olivat pian tulossa. Niinpä se suunnitteli Play Stationin kokonaan uudestaan vuoden 1993 alusta alkaen, minkä yhteydessä SNES-tuki pudotettiin ja nimestä poistettiin välilyönti. Sony ennusti aivan oikein, että peligrafiikan tulevaisuus olisi spritejen sijaan polygoneissa, ja PlayStationista tuli ensimmäinen pelikonsoli, joka oli suunniteltu aitoa 3D-grafiikkaa varten.[1]
PlayStation on eräs peliteollisuuden historian pitkäikäisimmistä tuotteista; laitetta valmistettiin yli 11 vuoden ajan. Sony ilmoitti 23. maaliskuuta 2006 lopettavansa PlayStation One -yksiköiden valmistamisen.
Myynti
18. toukokuuta 2004 mennessä Sony oli myynyt maailmanlaajuisesti 100 miljoonaa PlayStation- ja PSone-konsolia. Maaliskuussa 2005 tarjolla oli 7743 eri ohjelmistoa, joita oli myyty yhteensä 959 miljoonaa kappaletta. PlayStationin logon suunnitteli Manabu Sakamoto, joka suunnitteli logot myös Sonyn VAIO-tuotteisiin.
Tunnetuimpia PlayStation-pelejä
Konsoli oli erittäin suosittu ja synnytti niin sanotun ”pleikkarisukupolven”. PlayStationin tunnetuimpia pelejä olivat Tomb Raider, Final Fantasy VII, Resident Evil, Tekken, Ridge Racer, WipEout, Gran Turismo, Crash Bandicoot, Spyro sekä Metal Gear Solid.
Muut versiot

Ensimmäinen uusi versio oli varhain 1996 tehty päivitys, jossa pyrittiin vähentämään ylikuumenemisesta aiheutuvia ongelmia. Useat pelaajat olivat valittaneet videopätkien nykivän sekä konsolista kuuluvan tikittävää ääntä. Ongelmaan näytti tepsivän konsolin kääntäminen ylösalaisin tai sivuttain, vaikka eräät pelaajat tyytyivät iskemään konsolin kantta. Tämä ongelma periytyi sittemmin ensimmäisen sukupolven PlayStation 2:een.
Sony ei muuttanut konsolin teknisiä ominaisuuksia tai ulkonäköä mutta poisti japanilaisesta versiosta jääneet RCA-portit. Samalla poistettiin myös rinnakkaisportti kustannussyistä, ja yhtiö paransi hieman laseryksikön kokoamismenetelmää.
Sony valmisti alkuperäisestä konsolista uudelleen suunnitellun version, joka mahtui pienempään ja ergonomisempaan koteloon (eli käytännössä slim-versio). Uuden laitteen nimeksi tuli PSone, ja se esiteltiin syyskuussa 2000.
PlayStationin ominaisuuksia voi laajentaa asentamalla siihen mod-piirin. Tällöin on mahdollista pelata muista maista tuotuja pelejä sekä pelejä, jotka eivät ole saaneet Sonyn virallista hyväksyntää. Myös piraattipelien pelaaminen onnistuu tällaisella piirillä.
Tekniset ominaisuudet
Pääprosessori

MIPS R3000A -yhteensopiva (R3051) 32-bittinen RISC-piiri, joka toimii 33,8688 MHz:n nopeudella
LSI Logic Corp. valmistaa piiriä SGI:ltä lisensoidulla teknologialla.
Ominaisuuksia:
Laskentateho: 30 MIPS
Väylän kaistanleveys: 132 Mbit/s
Käskyvälimuisti: 4 kt
Datavälimuisti: 1 kt
Geometrinen yksikkö
Tämä osa sijaitsee pääprosessorin sisällä ja tarjoaa koneelle 3D-grafiikassa tarvittavat vektorilaskentakäskyt.
Ominaisuuksia:
Laskentateho: 66 MIPS
360000 täytettyä polygonia sekunnissa
180000 tekstuurimapattua ja valaistua polygonia sekunnissa
Datanpurkamisyksikkö
Tämä keskusyksikön sisällä oleva piiri hoitaa kuvien ja videoiden purkamisen.
Grafiikkayksikkö
Tämä keskusyksiköstä erillinen piiri hoitaa 2D-grafiikan (mukaan lukien 2D-muotoon muunnettujen 3D-polygonien) piirtämisen.
Ominaisuuksia:
16,7 miljoonaa väriä
Resoluutio välillä 256 × 224 ja 640 × 480
4000 8 x 8 -kokoista spriteä spritekohtaisella skaalauksella ja rotaatiolla
Parallaksivieritys
Tasa- ja gouraud-varjostus sekä teksturointi
Ääniyksikkö
24 kanavaa 44,1 kilohertsin näytteenottotaajuudella
Muisti
2 megatavua RAM-muistia
1 megatavu videomuistia
512 kilotavua äänimuistia
512 kilotavua käyttöjärjestelmän ROM-muistia
CD-ROM-asema
Kaksinkertainen nopeus (maksimissaan 300 kt/s)
Katso myös
PlayStation Portable
PocketStation
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Sonyn pelikonsolit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ihmisen silmä on kolmen kalvon muodostama "pallo", silmämuna, jonka näköhermo ja silmälihakset kiinnittävät silmäkuoppaan.
Rakenne

Silmän valoa aistivat solut (sauvat ja tapit) muodostavat yhdessä niistä lähtevien hermosolujen kanssa levymäisen verkkokalvon, joka sijaitsee silmän takaosassa ja jonka hermosolut yhdistyvät lopulta näköhermoksi. Tavallisesti ihmisellä on kolmenlaisia tappisoluja, jotka aktivoituvat herkimmin punaisesta, vihreästä ja sinisestä valosta. Sauvasoluja on vain yhdenlaisia: ne eivät kykene yksinään erottelemaan värejä, mutta toimivat tappisoluja paremmin hämärässä. Karkeasti ottaen voidaan sanoa, että tappisolut reagoivat väreihin, kun taas sauvasolut mahdollistavat hämärässä näkemisen.
Silmämunan kalvoista uloin on kovakalvo (sclera). Silmän etuosassa sijaitsee hieman kupera, kellonlasin muotoinen sarveiskalvo (cornea), joka on läpinäkyvä.
Kovakalvon alla on suonikalvo (chorioidea), missä silmävaltimot ja -laskimot muodostavat tiheän suoniverkon. Suonikalvo on kovakalvoon liittynyt kaikkialla paitsi silmämunan etuosassa, missä se väliseinän tavoin painuu silmämunan onteloon heti sarveiskalvon takana. Tämän väliseinän keskellä on pyöreä reikä, mustuainen (pupilli), ja sitä "ympäröivä" värillinen reunus värikalvo eli iiris. Iiriksessä olevat säteittäiset lihakset ja sen reunaa kiertävä rengaslihas voi laajentaa tai supistaa värikalvoa, jolloin se peittää mykiöstä joko suuremman tai pienemmän osan. Suonikalvossa on heti värikalvon takana rengasmainen paksunnos, sädekehä, jossa on samanlaisia ja samalla tavalla toimivia lihaksia kuin värikalvossakin. Sädekehään kiinnittyy ohuilla  ripustinsäikeillä lasikirkas kaksoiskupera mykiö eli linssi, joka taittaa ulkoapäin tulevat valosäteet ja luo 180 astetta kiertyneen pienoiskuvan verkkokalvolle. Näkökentän vasen puoli tulee siis verkkokalvon oikealle ja oikea vasemmalle, samoin alapuoli ylös ja yläpuoli alas.
Sisin silmämunan kalvoista on verkkokalvo (retina), joka on suonikalvon sisäpinnalle levinnyt näköhermon pää. Verkkokalvo verhoaa vain silmämunan taempaa puoliskoa. Siinä ovat silmän valoherkät solut, sauva- ja tappisolut.
Silmämunaa suojelee ulkoapäin ihopoimujen muodostamat ylempi ja alempi silmäluomi, joiden vapaa reuna on silmäripsien reunustama. Kolmas silmäluomi on vilkkuluomi, joka on ihmisellä surkastunut. Se näkyy silmän sisäkulmassa vain pienenä punertavana jäänteenä. Silmäluomien sisäpintaa sekä silmän näkyvää osaa, "valkuaista", sarveiskalvoa lukuun ottamatta, peittää sidekalvo (conjunctiva).
Väri

Perimä määrää silmien värin. Yleisimmät värit ovat ruskea, sininen ja vihreä.
Kyyneleet
Silmämunan pinnan pitää kosteana kyynelneste, joka syntyy silmäkuopan ulkoseinässä olevassa kyynelrauhasessa. Tämän rauhasen ulosvievät putket päättyvät sidekalvopussiin ylemmän silmäluomen sisäpinnalle. Sidekalvopussin sisäreunasta alkaa kyynelkanava kaksiaukkoisena ja päättyy nenäonteloon. Kyynelkanavan alkuosassa on laajennus eli kyynelpussi. Päivisin neste poistuu silmästä kyynelkanavan kautta, mutta öisin suurin osa siitä haihtuu ja jättää jälkeensä likaa, kuolleita soluja ja kivennäisaineita eli rähmää. Tulehduksen aikaan rähmää muodostuu paljon valkosoluista, tulehdusjätteistä ja mikrobien eritteistä[2].
Näköaistimuksen synty
Itse näköaistimus syntyy aivoissa[3], kun sinne saapuu tietoa hermoimpulsseina näkörataa pitkin aistinsolujen välityksellä. Kuvan tulkitseminen alkaa verkkokalvolla ja jatkuu isoaivojen primaarisella näköalueella takaraivolohkossa. Verkkokalvolla kuva on "ylösalaisin", ja on väitetty, että aivot kääntävät kuvan oikein päin. Viimeaikaisen tutkimuksen valossa näyttää siltä, että mitään kääntämistä ei tapahdu.[4]
Sokea piste
Verkkokalvo peittää silmän takaosan sisäpintaa kaikkialta muualta paitsi näköhermonpään kohdalta. Näköhermonpää sijaitsee silmänpohjassa tarkan näkemisen pisteestä nenään päin n. 3-4 mm. Koska näköhermonpäässä ei ole verkkokalvoa, siitä aiheutuu näkökenttään ns. fysiologinen sokea piste. Silmänpohjan nenänpuoleinen alue vastaa näkökentässä ohimonpuoleista osaa, joten sokea piste sijaitsee katseen kohdistuspisteestä n. 15 astetta ohimoon päin. Sokea piste on laajuudeltaan 5 astetta (kohdistuspisteestä n. 13-18 astetta ohimoon päin). Molempien silmien sokea piste on kohdistuspisteen ohimonpuolella, joten yhteisnäössä toisen silmän näkökenttä kattaa toisen silmän sokean pisteen.
Sokean pisteen voi demonstroida seuraavasti: Katso alla olevan kuvan pistettä oikealla silmällä. Voit havainnoida tähden katsoessasi pistettä kaikilla muilla etäisyyksillä paitsi katsoessasi ruutua n. 40 cm:n päässä silmistäsi, pienellä kuvaruudulla. Kuvaruudun koosta riippuvalla etäisyydellä tähti katoaa näkyvistä, koska siitä muodostuva kuva muodostuu silmänpohjassa näköhermonpään kohdalle = fysiologisen sokean pisteen kohdalle. Vasemmalla silmällä tähteä katsoesasi puolestaan pallukka häviää.

Katso myös

Silmälasit
Taittovika
Silmäsairaudet
Silmäsyöpä
Akkommodaatio (silmä)
Karsastus
Lähteet

Luokka:Silmät
Silmä