V niin kuin verikosto (eng. V for Vendetta) on James McTeiguen vuonna 2005 ohjaama poliittinen dystopiatrilleri. Elokuvan tuottivat myös käsikirjoituksen laatineet Wachowskin veljekset Joel Silverin kanssa. Elokuva pohjautuu Alan Mooren ja David Lloydin samannimiseen sarjakuvaromaaniin. Tarina seuraa salaperäisen V-nimisen vapaustaistelijan toimia tämän pyrkiessä muuttamaan yhteiskuntajärjestystä samalla, kun hän toteuttaa henkilökohtaista verikostoaan. Tapahtumat sijoittuvat lähitulevaisuuden dystopiseen Lontooseen, Britanniaan. Rooleissa ovat Natalie Portman (Evey Hammond), Hugo Weaving (V), Stephen Rea (komisario Finch), John Hurt (ylikansleri Sutler) sekä Stephen Fry (televisiojuontaja Gordon Deitrich).
Elokuvan piti alun perin ilmestyä perjantaina 4. marraskuuta 2005 (päivää ennen Guy Fawkesin yön 400. vuosipäivää), mutta viivästysten vuoksi se tuli teattereihin vasta 17. maaliskuuta 2006. Elokuvaa kehuttiin arvosteluissa ja maailmanlaajuiset lipputulot kohosivat yli 132 miljoonaan dollariin. Aiempiin sarjakuvistaan tehtyihin elokuvasovituksiin (From Hell ja Herrasmiesliiga) pettynyt Moore kieltäytyi katsomasta elokuvaa ja sanoutui siitä kokonaan irti. Elokuvantekijät jättivät käsikirjoitusvaiheessa pois monia alkuperäisessä sarjakuvassa esiintyviä anarkistisia teemoja sekä viittauksia huumeisiin. Lisäksi elokuvan poliittista viestiä muokattiin vastaamaan tekijöiden käsitystä nyky-yleisölle merkityksellisestä sanomasta.
Juoni

Lähitulevaisuuden Britannia on totalitaarinen ja sitä hallitsee äärioikeistolainen Norsefire-puolue (suom. Nornaliekki). Tarina seuraa Evey Hammondia, nuorta naista, jonka naamioitu omankädenoikeutta käyttävä henkilö nimeltä ”V” pelastaa salaiselta poliisilta. Tämän jälkeen Evey on todistamassa V:n Old Baileyn räjäytystyötä. Hallitus selittää sen hätäpurkamiseksi, mutta valhe paljastuu V:n puhuessa British Television Networkin (BTN) välityksessä samana päivänä. Hän välittää viestin, joka yllyttää Britannian kansaa nousemaan alistavaa hallitusta vastaan marraskuun viidentenä, vuoden päästä tuosta päivästä, jolloin V tuhoaisi Parlamenttitalon. Evey auttaa V:tä pakenemaan, mutta joutuu samalla vaaraan. V pelastaa Eveyn pidätykseltä ja viranomaisten kuulusteluilta viemällä tämän kotiinsa, jossa V selittää, että Eveyn täytyy pysyä piilossa hänen kanssaan. Tajuttuaan V:n tappavan hallituksen viranomaisia Evey pakenee erään esimiehensä, televisioesiintyjä Gordon Deitrichin luokse. Kuitenkin kun Deitrich julkaisee komediashow'n maan nykyisestä hallituksesta, salainen poliisi hyökkää tämän kotiin ja vangitsee Eveyn. Eveytä pidetään vangittuna ja häntä kidutetaan, mihin kuului muun muassa hänen hiustensa leikkaaminen. Sellissään Evey saa ainoan lohtunsa sellin edellisen vangin, Valerien, vaatimattomasta elämäkerrasta. Eveylle asetetaan ehdot: joko hän paljastaa V:n olinpaikan tai hänet teloitetaan. Evey valitsee mieluummin kuoleman, minkä johdosta hänet vapautetaan. Evey saa selville, että hänen vankeutensa oli vain V:n lavaste saadakseen hänet elämään ilman fasistisen hallituksen pelkoa. Myöhemmin samana päivänä Evey lähtee V:n kotoa luvaten palata ennen marraskuun viidettä.
Komisario Finch ymmärtää V:n tutkimusten kautta, miten Nornaliekki pääsi valtaan. 14 vuotta sitten Britannia kärsi sodasta ja terrorismista. Sosiaalisesti konservatiivinen ja avoimesti fasistinen puolue Nornaliekki johti puhdistusta järjestyksen palauttamiseksi; salainen poliisi kidnappasi valtion viholliset (muslimit, juutalaiset, mustat, homoseksuaalit ja kommunistit) yön aikana. Maa jakaantui vapauden vähentyessä, kunnes bioterroristisessa hyökkäyksessä noin 80000 ihmistä sai surmansa. Hyökkäyksen aiheuttama pelko auttoi Nornaliekkiä vaientamaan vastustuksen ja voittamaan seuraavat vaalit äänivyöryllä. Pian Viadoxin, Nornaliekin omistama yhtiö, kehitti parannuslääkkeen. Kansan hiljaisella suostumuksella Nornaliekki teki Britanniasta totalitaarisen valtion, jonka johtoon asetettiin Adam Sutler ylikanslerin virkaan. Nornaliekki oli juonena valtaanpääsyyn kehittänyt viruksen "sosiaalisesti eroavilla" ja toisinajattelevilla tehtyjen kuolettavien kokeiden avulla Larkhillin eristyslaitoksessa. V oli ollut yksi vangeista, mutta sen sijaan että hän olisi kuollut kokeissa, hän sai tehokkaampia henkisiä ja ruumiillisia ominaisuuksia. Lopulta V tuhosi laitoksen ja pakeni vannoen kostonsa Nornaliekin hallitukselle.
Marraskuun viidennen päivän lähestyessä V:n suunnitelmat aiheuttavat kaaosta Britanniassa, kun kansalaiset alkavat kyseenalaistaa hallituksen toimia yhä enemmän. Marraskuun neljäntenä Evey vierailee V:n luona, joka näyttää hänelle vanhassa metrotunnelissa olevan junalastillisen parlamenttitalon tuhoamiseen tarkoitettuja räjähteitä. V luovuttaa päätäntävallan junan lähettämisestä Eveylle, koska uskoo, ettei lopullisen päätöksen kuuluisi tulla häneltä itseltään. V lähtee itse tapaamaan puolueen johtajaa, Creedyä, jonka kanssa solmitun sopimuksen mukaan Creedy toimittaa ylikanslerin V:n käsiin vastineeksi tämän antautumisesta. Creedy surmaa ylikanslerin V:n silmien edessä, mutta antautumisen sijaan V tappaa Creedyn miehineen loukkaantuen kuitenkin itse kuolettavasti taistelussa. V:n onnistuu palata Eveyn luokse vain kuollakseen tämän käsivarsille.
Komisario Finch löytää Eveyn juuri kun tämä on lähettämäisillään räjähdejunan matkaan. Finch ei kuitenkaan asetu suunnitelman tielle, koska hän on saanut tietää paljon Norsefire-hallituksen korruptiosta ja epäinhimillisistä kokeiluista. Samaan aikaan tuhannet lontoolaiset marssivat kohti parlamenttitaloa Guy Fawkes -naamioihin pukeutuneina. Aiemmin elokuvassa kuolleita henkilöitä nähdään kävelemässä muiden joukossa, mm. poliisin ampumaksi joutunut pikkutyttö ja Gordon Deitrich. Varoasemiin hälytetty armeija laskee aseensa määrätietoisen rauhallisesti marssivan väkijoukkon edessä, koska kuolleelta ylikanslerilta eikä Creedyltä tule muunlaisia ohjeita. Parlamenttitalo tuhoutuu räjähdyksessä Eveyn ja Finchin katsellessa etäämpää.

Rooleissa

Tekeminen
Elokuvaa oli tekemässä moni Matrix-trilogian tekijöistä. Vuonna 1988 tuottaja Joel Silver hankki oikeudet kahteen Alan Mooren työhön: V niin kuin verikosto ja Vartijat.[1] Wachowskit olivat molemmat V niin kuin verikoston faneja ja 1990-luvun keskivaiheilla, ennen The Matrixin työtä, kirjoittivat luonnostellun käsikirjoituksen mukaillen sarjakuvaa. Matrixin kuvausten aikana he viimeistelivät käsikirjoituksen ja tarjosivat ohjaajan osaa James McTeiguelle. Kaikki kolme olivat kiinnostuneita alkuperäisen tarinan teemoista ja katsoivat niiden olevan asianmukaisia nykyiselle politiikan näkymälle. Käsikirjoituksen viimestelyn aikana Wachowskit tekivät uudistuksia tarinan tiivistämiseksi ja nykyaikaistamiseksi ja samalla pyrkivät säilyttämään sen moraliteetit ja teemat.[2]
Moore selvästi pysytteli itse erossa elokuvasta osallistumasta sen kirjoittamiseen ja ohjaamiseen ja muiden hänen töittensä elokuvaversioiden selkkaaminen.[3] Hän päätti yhteistyön julkaisijansa, DC Comicsin kanssa, kun sen emoyhtiö Warner Bros. ei perunut lausuntoaan Mooren oletetusta yhteistyöstä. Moore sanoi että käsikirjoitus sisälsi aukkoja juonessa[4] ja että se oli päinvastainen hänen alkuperäiseen teemaansa verratuna, joka asetti kaksi poliittista suuntausta (fasismin ja anarkismiin) toisiaan vastaan. Hän väittää hänen työnsä olevan uudelleenmuotoiltu tarina muodossa "nykyinen uuskonservatismi vastaan nykyinen Amerikkalainen liberalismi".[5] Mooren pyynnöstä hänen nimeään ei mainittu elokuvan lopputeksteissä. Kuvittaja David Lloyd oli mukana elokuvan tekemisessä ja sanoi käsikirjoituksen olleen todella hyvä ja Moore olisi tyytyväinen vain sarjakuvaa täydellisesti mukailevasta elokuvasta.[1]
Tuotanto
Elokuva kuvattiin Lontoon lisäksi Saksassa Potsdamissa Filmstudio Babelsbergilla. Suuri osa elokuvasta tehtiin studio- ja muissa sisätiloissa. Sen lisäksi kolme kohtausta kuvattiin Berliinissä: Nornaliekin puhetilaisuus, Larkhill ja Lillimanin makuuhuone. Lontoon metrossa tapahtuvat kohtaukset kuvattiin lakkautetulla Aldwychin metroasemalla. Kuvaukset aloitettiin maaliskuun alussa vuonna 2005, ja pääasiallinen kuvaaminen aloitettiin virallisesti kesäkuun alussa.[1] Elokuva oli viimeinen Adrian Biddlen, elokuvan pääkuvaajan kuvaama elokuva, sillä hän kuoli sydänkohtaukseen 7. joulukuuta 2005.
Elokuvalle suunniteltiin moderni ja vanhanaikainen ulkonäkö, jossa käytettiin paljon harmaita sävyjä jotta totalitarinen Lontoo saataisiin näyttämään ankealta ja lamaantuneelta. Suurin lavastus oli Varjogalleria (engl. The Shadow Gallery), jolle tehtiin kryptantuntuinen olemus.[6] Galleria on V:n koti ja samalla paikka jossa hän säilyttää hallituksen kieltämiä esineitä. Näihin esineisiin kuuluu monia taiteellisia töitä, mm. Jan van Eyckin Giovanni Arnolfini ja hänen vaimonsa, Tizianin Bacchus ja Ariadne, Mildred Pierce -elokuvan juliste, Andrea Mantegnan St. Sebastian, John William Waterhousen The Lady of Shalott, Edvard Munchin Puberty,  William Blaken Elohim luo Aatamin ja Alberto Giacomettin patsaita.
Yksi elokuvan vaikeimmista haasteista oli kuinka tuoda V eloon eleettömän naamarin alta. Siksipä huomattavasti vaivaa nähtiin valaistuksen, näyttelemisen ja Weavingin äänen yhdistämiseen oikean mielialan luomiseksi tiettyyn tilanteeseen. Weavingin äänen vaimenemisen estämiseksi hänen hiusrajaansa asetettiin mikrofoni jälkituotannon avustamiseksi, jolloin hänen kaikki vuorosanansa uudelleenäänitettiin.[7]
Jotta viimeinen kohtaus Westminsterissä saatiin kuvatuksi, alue Trafalgar Squarelta ja Whitehallilta Parlamenttitalolle ja Big Benille asti piti sulkea 00.00-05.00 väliseksi ajaksi. Tämä oli ensimmäinen kerta kun tämä alue jouduttiin sulkemaan elokuvan kuvausten takia [7] Pääministeri (kuvausten aikana) Tony Blairin poika Euan Blair työskenteli elokuvan tuotannossa ja hänen sanottiin (Stephen Fryn mukaan) auttaneen tekijöitä saavuttaneen ennätyksellisen kuvausoikeuden. Tämä aiheutti kritiikkiä Blairia kohtaan kansanedustaja David Davisilta, johtuen elokuvan sisällöstä. Tekijät kuitenkin kiistivät Blairin osallisuuden sopimuksessa,[8] sanoen että lupa saavutettiin yhdeksän kuukauden mittaisella neuvottelulla 14 eri viraston kanssa.[7]
James Purefoyn piti aluksi esittää V:tä, mutta koska hänellä oli vaikeuksia hengittää naamari päällä, hän jätti roolin kuuden viikon jälkeen kuvausten alusta.[9] Rooli siirtyi Hugo Weavingille, joka oli aiemmin työskennellyt Joel Silverin ja Wachowskien kanssa Matrix-trilogiassa Agentti Smithiä. Kuitenkin joissain elokuvan kohtauksissa Purefoy esittää V:tä, jonka äänen päällä on Weavingin dubbaus.[10]
Julkaisu
Näyttelijät ja muut elokuvan parissa työskennelleet osallistuivat useisiin lehdistötilaisuuksiin, joissa heillä oli mahdollisuus kommentoida mm. elokuvan todenmukaisuutta, poliittista sanomaa sekä alkuperäisen sarjakuvan piirtäjän Alan Mooren reaktiota. Elokuvaa irtaannutettiin tarkoituksella joistakin Mooren sarjakuvan teemoista. Weavingin mukaan "Mooren alkuperäisteos puhutteli yhteiskuntaa jota ei enää ole. Sarjakuva oli reaktio thacheriaanisessa Britanniassa elämiseen - - - Elokuva taas kommentoi nykyistä maailmaamme. Minusta sarjakuva ja elokuva ovat siis kaksi erillistä teosta." Elokuvantekijät kommentoivat myös elokuvan kiisteltyä poliittista sanomaa sanoen tarkoituksen olevan ennemmin herättää kysymyksiä ja ottaa osaa jo yhteiskunnassa käytävään keskusteluun kuin sanella vastauksia tai sanella katsojille mielipiteitä.[11]
Elokuva hyödyntää laajalti vuoden 1605 ruutisalaliiton kuvastoa. Salaliitossa joukko katolisia suunnitteli sytyttävänsä kansan vallankumoukseen tuhoamalla parlamenttitalon Englannissa. [1] Alun perin elokuva oli tarkoitus julkaista marraskuun 5. viikonloppuna (2005), salaliiton 400. vuosipäivänä, mutta julkaisupäivää lykättiinkin 17. maaliskuuta 2006. Esitettyjen veikkausten mukaan julkaisupäivän siirtäminen johtui  Lontoon metron pommi-iskusta heinäkuun 7. päivänä, ja yritetystä pommi-iskusta heinäkuun 21. päivänä.[12] Tuotantoyhtiön mukaan lykkääntyminen johtui kuitenkin elokuvantekoon liittyvistä seikoista. [13] Elokuvan varsinainen ensi-ilta oli Berliinin elokuvajuhlilla 13. helmikuuta [11], ja yleiseen teatterilevitykseen se pääsi 17. maaliskuuta 2006, jolloin sitä näytettiin Yhdysvalloissa, Britanniassa ja kuudessa muussa maassa.[14] Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 24. maaliskuuta 2006.
Musiikki
Elokuvan soundtrackin julkaisi Astralwerks Records 21. maaliskuuta 2006. Albumi sisällyttää suurimmaksi osaksi alkuperäisen musiikin elokuvan säveltäjä Dario Marianellilta. Soundtrack sisältää myös kolme muuta elokuvan aikana soitettua kappaletta: Julie Londonin Cry Me a River, The Velvet Undergroundin I Found a Reason Cat Powerin esittämänä ja Antony and the Johnsonsin Bird Gerhl. Kuten elokuvassa mainitaan, nämä kappaleet ovat yksiä niistä 872 mustalistatuista kappaleista V:n jukeboxissa jotka V "lunasti" Paheksuttavien materiaalien ministeriöstä. Tšaikovskin Orkesterialkusoiton 1812 kohokohta esiintyy Knives and Bullets (and Cannons too) -kappaleen lopussa. Alkusoitto soitetaan elokuvan alussa ja lopussa.
Kolme kappaletta, jotka eivät sisältyneet soundtrackilla, soitettiin elokuvan aikana. Ensimmäinen oli  The Rolling Stonesin Street Fighting Man. Toinen oli erikoisversio Ethan Stollerin BKAB:ista. Elokuvan vallankumouksellisessa sävyssä siinä on otteita mustan nationalistijohtajan Malcolm X:n  On Black Power:ista ja Gloria Steinemin Address to the Women of America:sta lisättiin kappaleeseen.  Viimeinen kappale oli Spiritualizedin "Out of Sight".
Elokuvassa oli myös osia kahdesta Antônio Carlos Jobimin klassisesta bossa nova -laulusta, The Girl From Ipanema ja Quiet Nights of Quiet Stars. Nämä kappaleet soitettiin "aamiaiskohtausten" yhteydessä, jotka olivat yksi keino yhdistää V ja Deitrich keskenään. Myös Beethovenin 5. Sinfonia soitetaan tärkeässä kohtaa elokuvaa, jonka neljä ensimmäistä tahtia ovat V morsekirjoituksena (···–).[15][16] Gordon Deitrichin Benny Hill -tyylinen sketsi kansleri Sutlerista sisältää Yakety Sax -teeman. Finchin herätyskello aloittaa marraskuun 4. aamun Richard Hawleyn kappaleella Long Black Train, joka sisältää sanat "Ride the long black train.. take me home black train."
Teemat
Elokuva asettaa V:n inspiraatioksi Ruutisalaliiton, joka vaikuttaa hänen ajoituksiinsa, puhetapaansa ja ulkomuotoonsa.[2] Esimerkiksi nimet Rookwood, Percy ja Keyes esiintyvät elokuvassa tullen kolmen salaliittolaisen nimistä: Ambrose Rokewood, Thomas Percy ja Robert Keyes. Elokuvassa on vastaavuuksia Alexandre Dumasin Monte-Criston kreiviiin V:n ja Edmond Dantésin välisissä samankaltaisuuksissa. (Molemmissa tarinoissa päähenkilö pakenee epäoikeudenmukaisesta ja traumaattisesta vankeudesta ja viettää vuosikymmeniä valmistellessaan kostoa sortajilleen uudella "henkilöllisyydellä".)[17][18][19] Elokuva myös selkeästi kuvailee V:n enemmänkin aatteen ruummillistumana kuin yksilönä V:n puheiden kautta ja havainnollistaen hänet ilman menneisyyttä, henkilöllisyyttä tai kasvoja. Elokuvan web-sivustojen mukaan "V:n naamarin käyttö toimii sekä todenmukaisena että vertauskuvallisena elementtinä tarinassa. Hän käyttää sitä peittääkseen arpensa, ja hämärtämällä henkilöllisyytensä V:stä tulee enemmän kuin pelkkä mies vallankumouksellisella aatteella – hänestä tulee itse aate.":[2]
"Tämän naamarin alla on muutakin kuin pelkkää lihaa... Tämän naamarin alla on aate, herra Creedy, ja aatteet ovat luodinkestäviä."[20]
Kuten monet arvostelijat ja kommentoijat ovat huomanneet, elokuvan tarina ja tyyli heijastaa piirteitä Gaston Lerouxin Oopperan kummituksesta.[21][22] Molemmat, V ja Kummitus, pitävät naamiota peittääkseen runnoutuneen ulkonäkönsä, ohjaavat muita mielikuviensa vaikutusvoimalla, molemmat ovat koston motivoimia ja molempien menneisyys on traaginen. Myös V:n ja Eveyn suhde vastaa monia Oopperan kummituksen romanttisia ominaisuuksia, missä Kummitus vie Christine Daaén maanalaiseen piilopaikkaansa.[21][22][23]

Elokuva on kamppailu vapauden ja valtion välillä ja sen esimerkkeinä toimii moni totalitaarinen kuva, kuten Neuvostoliitto, natsi-Saksa ja George Orwellin Vuonna 1984.[2][11] Esimerkiksi Adam Sutler [11] pääasiallisesti esiintyy suurilla näytöillä ja muotokuvilla ihmisten kodeissa, joka muistuttaa Isoveljestä. Toisena viittauksena Orwellin novelliin on elokuvassa Lontoossa esiintyvä lause "Voimaa yhtenäisyydestä. Yhtenäisyyttä uskosta."(engl. "Strength through Unity. Unity through Faith"), joka vastaa lausetta "Sota on rauhaa. Vapaus on orjuutta. Tietämättömyys on voimaa." (engl. "War is peace. Freedom is Slavery. Ignorance is Strength") Orwellin novellissa. Tämä yhteys voidaan nähdä myös kun Eveytä kidutetaan ja hän löytää rotan sellistään, joka on päähenkilön pahin pelko Orwellin novellissa.[24] Myös valtion suuren valvonnan käyttö sen kansalaisia kohtaan, kuten valvontakameroiden yltiömäinen käyttö on yhtäläistä Orwellin tarinaan. Valerie lähetettiin keskitysleirille lesboutensa takia, jossa hänelle tehtiin lääketieteellisiä kokeita, yhtäläisiä natsi-Saksan holokaustille ja toimille homoseksuaaleja kohtaan.[22] Nornaliekki korvasi Pyhän Yrjön ristin Lothringenin ristin kaltaisella kansallissymbolilla. Vapaa Ranska käytti tätä symbolia toisen maailmansodan aikana, kuten se oli Ranskan isänmaallisuuden perinteinen symboli jota voitiin käyttää vastauksena natsien hakaristiin. Media esitettiin myös suuresti nöyristelevänä hallituksen propagandaa kohtaan, ja yleisesti ottaen luonteenomaista totalitarismia kohtaan.

Lähteet

Luokka:Vuoden 2005 elokuvat
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:DC-universumiin perustuvat elokuvat
Luokka:Saksalaiset elokuvat
Luokka:Brittiläiset elokuvat
Luokka:Tieteiselokuvat
Luokka:Toimintaelokuvat
Luokka:Jännityselokuvat
Luokka:Dystopiaelokuvat
Luokka:Yhteiskunnalliset elokuvat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli James McTeigue ensimmäinen elokuva?


Jere Juhani Karalahti (s. 25. maaliskuuta 1975 Helsinki) on uransa jo lopettanut suomalainen jääkiekkopuolustaja. Karalahti on uransa aikana pelannut Suomen maajoukkueessa, KHL:ssä, Liigassa ja NHL:ssä, mutta toisaalta hänen uraansa on varjostanut muun muassa kiinnijäänti doping-testissä heroiinin ja kannabiksen käytöstä.
Pelaajaura
Helsingin IFK (1993–1999)
Junioriaikoinaan hän kasvoi Helsingin Tapulikaupungissa. Hänen alkuperäinen pelipaikkansa oli hyökkääjä vielä C-junioreissa, jonka jälkeen Pentti Lindegren siirsi hänet puolustukseen.
Karalahden ammattilaisura alkoi HIFK:ssa kaudella 1993–1994.
Karalahden varasi NHL:ään Los Angeles Kings kuudennella kierroksella vuonna 1993.
Pelivuodet HIFK:ssa tuottivat Karalahdelle kauden 1997–1998 päätteeksi suomenmestaruuden.
Karalahti pelasi HIFK:ssa vielä kauden 1999–2000 alussa, mutta siirtyi kesken kauden Pohjois-Amerikkaan Los Angeles Kingsin NHL-organisaatioon.
Long Beach Ice Dogs, Los Angeles Kings ja Nashville Predators (1999–2003)
Pohjois-Amerikassa Karalahti pelasi aluksi IHL:ssä Long Beach Ice Dogsissa 10 peliä, jonka jälkeen hän siirtyi vaikeuksien kautta keväällä pelaamaan Los Angeles Kingsin joukkueessa. Hyvän tulokaskauden jälkeen hänen peliaikansa väheni, ja kesken kauden 2001-2002 hänet kaupattiin Nashville Predatorsiin. Kesällä 2002 NHL asetti Karalahden puolen vuoden pelikieltoon, sillä hän oli jäänyt kolmannen kerran kiinni alkoholista liigan järjestämässä päihdetestissä, eikä hän suostunut menemään NHL:n päihteiden vastaiseen ohjelmaan.[1] Lopulta Karalahdelta jäi tästä syystä koko kausi 2002-2003 pelaamatta.
Paluu HIFK:iin (2003–2007)
Kaudella 2003-2004 hän palasi takaisin Suomeen ja HIFK:n paitaan. Karalahti nimettiin vuonna 2004 Suomen jääkiekon maailmancup -joukkueeseen, mutta NHL esti hänen pelaamisensa. Vuonna 2005 joukkueen valmentaja Doug Shedden nimesi Karalahden HIFK:n kapteeniksi. Kesällä 2006 Karalahti oli noin viikon verran hyllytettynä HIFK:n harjoitusjaksolla, koska hän jätti lähtemättä ilman kummempia syitä Ruotsiin Nordic Trophy -pelimatkalle. Maaliskuussa 2007 Karalahti sai kolmen ottelun pelikiellon polvitaklauksesta. Karalahti uhkasi tämän jälkeen kurinpitäjä Muukkosta ja hänelle langetettiin 5000 euron sakot.
Oulun Kärpät ja Hamburg Freezers (2007–2010)
Karalahti oli ollut poissa ilman lupaa koko alkukesän 2007 HIFK:n kesäharjoitusjaksolta. Myöhemmin kesällä HIFK ilmoitti antaneensa potkut monivuotiselle luottopuolustajalleen.[2] Muutaman viikon odottelun jälkeen SM-liigaseura Oulun Kärpät ilmoitti tehneensä vuoden sopimuksen Karalahden kanssa. Mies ilmoitti samalla osallistuvansa samaan päihdeohjelmaan, jonka hän aikoinaan NHL:ssä jätti kesken.[3] Uran uusi alku Oulussa tyssäsi kuitenkin 15 pelatun ottelun jälkeen, kun 6.11.2007 kesken Kärppien harjoitusten poliisi haki Karalahden kuulusteluun huumausainerikoksesta epäiltynä. Hän oli kuukauden pidätettynä ja sai myöhemmin tuomion oikeudessa, minkä lisäksi SM-liiga asetti hänet väliaikaiseen pelikieltoon. Lopulta Karalahden saldoksi kaudelta 2007-2008 jäivät vain nuo 15 peliä Kärpissä.
Heinäkuussa 2008 Karalahti teki vuoden sopimuksen saksalaisen Hamburg Freezersin kanssa.[4] Hän pelasi Saksassa kaudella 2008–2009 50 ottelua tehoin 7+16=23.[5]
Toukokuussa 2009 Karalahti teki rahakkaan sopimuksen venäläisen HK Neftehimik Nižnekamskin kanssa. Karalahden agentin Juuso Pulliaisen mukaan Jere Karalahti sai sopimuksesta noin viisi-kuusi kertaa enemmän rahaa kuin hän olisi saanut Ruotsista tai Suomesta.[6] 29. toukokuuta 2009 Ilta-Sanomat uutisoi Jere Karalahden jatkavan kuitenkin uraansa Hamburg Freezersissä vaikka hänellä oli jo sopimus HK Neftehimik Nižnekamskin kanssa.[7]
Espoo Blues ja Dinamo Minsk (2010–2013)
Huhtikuussa 2010 Espoo Blues julkisti tehneensä Karalahden kanssa 1+1 vuotta kestävän sopimuksen.[8]
Maaliskuussa 2011 Ilta-Sanomien urheilutoimittaja Petteri Linnavalli arvioi Jere Karalahden SM-liigan runkosarjan (2010–2011) kolmanneksi parhaaksi puolustajaksi Sami Vatasen ja Ville Uusitalon jälkeen.[9] Espoon Bluesin noustua samana keväänä yllättäen säälipudotuspelien kautta kamppailemaan pääsystä loppuotteluun, totesi Iltalehden Pekka Jalonen, että "Blues ei olisi tässä tilanteessa ilman Jere Karalahtea".[10]
Kevään 2011 jääkiekon maailmanmestaruuskisoista Jere Karalahti jätettiin monen yllätykseksi pois Suomen joukkueesta, vaikka esimerkiksi Iltalehden kisakommentaattori Juhani Tamminen olisi hänet valinnut Jyrki Välivaaran tilalle "kätisyyden ja karisman vuoksi."[11]
Seuraavat kaksi kautta Karalahti pelasi KHL:ssä Dinamo Minskissä, joista jälkimmäisellä hän toimi seuran kapteenina.[12].
Helsingin Jokerit ja HV71 (2013–2016)
Kesällä 2013 Karalahden uutisoitiin tehneen Helsingin Jokereiden kanssa kaksivuotisen sopimuksen,[13] mutta myöhemmin Jokerit ilmoitti, ettei Karalahti pelaisi joukkueessa.[14] Elokuussa Jokerit kuitenkin julkisti tehneensä Karalahden kanssa sopimuksen kaudeksi 2013–2014.[15] Tämä aiheutti osassa seuran faneja suurta vastustusta, ja esimerkiksi Jokerien virallinen faniyhdistys Eteläpääty ry julkaisi tiedotteen, jossa se ilmoitti Karalahden olevan niitä ”muutamia pelaajia, jotka eivät tekojensa vuoksi ansaitse fanien tukea.” Syyksi yhdistys kertoi Karalahden aikoinaan antamat negatiiviset lausunnot Jokereista ja sen faneista.[16] Ensimmäisellä kaudellaan Jokereissa Karalahti voitti puolustajien pistepörssin tehoin 8+27=35.[17]
Karalahti teki sopimuksen jatkosta Jokereissa myös kaudelle 2014–2015.
21. marraskuuta 2014 Ilta-Sanomat uutisoi, että Karalahti jättää Jokerit ja siirtyy SHL:ään HV71:seen. Jokerit vahvisti asian pari tuntia myöhemmin.[18]  Syy siirtoon oli, ettei 39-vuotiaalle Karalahdelle olisi tulevaisuutta Jokereissa kauden 2014-2015 jälkeen. KHL-Jokereissa Karalahti ehti pelata 22 ottelua. Hän teki niissä yhden maalin ja antoi yhdeksän maaliin johtanutta syöttöä (1+9=10). Karalahden +/- tilasto oli 7. HV71:ssä Karalahti pelasi 30 runkosarjaottelua tehden tehot 6+13=19[19], minkä lisäksi hänet nimitettiin helmikuussa 2015 joukkueen kapteeniksi.[20] HV71 sijoittui runkosarjassa viidenneksi, mutta hävisi puolivälierissä Linköpings HC:lle otteluvoitoin 2–4.
Kauden 2015-2016 Karalahti aloitti kolmen ottelun pelikiellossa lyötyään kevään pudotuspelien viimeisessä ottelussa pelaajaa mailalla kasvoihin.[21] Ensimmäisessä ottelussaan pelikiellon jälkeen löi Karalahti taas vastustajaa mailalla kasvoihin murtaen hänen leukansa. Tästä hänelle tuomittiin kuuden ottelun pelikielto ja sakkoja.[22] Myös tämän pelikiellon jälkeen hän löi ensimmäisessä ottelussaan mailalla vastapuolen pelaajaa päähän saaden kymmenen ottelun pelikiellon. Seitsemän ottelua näistä ovat ehdottomia ja kolme voidaan kuitata sakoilla.[23]
Karalahti ei jatka enää HV71:ssä kaudella 2016–2017 ja hänen mahdollinen tuleva seuransa on vielä auki.[24] Karalahti ilmoitti heinäkuussa 2016 lopettaneensa ammattilaisjääkiekkoilun.[25]
Uran jälkeen
Karalahdesta ilmestyi syksyllä 2017 Aki Linnanahteen kirjoittama ja WSOY:n kustantama 336-sivuinen kirja Jere, ISBN-13: 9789510423547, ISBN-10: 9510423548.[26]
Karalahti ja hänen vaimonsa Nanna Karalahti ovat osaomistajina mukana 35:n lapsen liikuntapainotteisessa Aito-nimisessä päiväkodissa Keravalla. Päiväkodin taustalla on Aito-päiväkodit Oy, jonka omistajia Karalahdet ovat Roots Helsinki -ravintolasta tutun Johannes Laineen ja Hanna Liisanantin kanssa. Päiväkodin aloitti toimintansa elokuussa 2018.[27][28]
Yksityiselämä
Perhe
Karalahti on naimisissa fitnessmalli Nanna Karalahden (o.s. Koivisto) kanssa. He avioituivat elokuussa 2015. He olivat lyhyen aikaa asumuserossa keväällä 2017, mutta ovat sittemmin jatkaneet yhteistä elämää. [29] Heillä on yhteinen toukokuussa 2016 syntynyt poika Jax[30][31] sekä tytär Alexia, joka syntyi heinäkuussa 2018.[32] Lisäksi Jerellä on aikaisemmasta suhteestaan Susanna Karalahden kanssa tytär Ronja sekä avioliiton ulkopuolinen lapsi Valko-Venäjällä. Jere ja Susanna Karalahti erosivat vuonna 2014 20 avioliittovuoden jälkeen.[33]
Huumausainetapaukset
Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Karalahden 30. tammikuuta 1997 kolmen kuukauden ehdolliseen vankeuteen huumausaineiden väärinkäytöstä ja hallussapidosta.[34] Lisäksi SM-liiga määräsi hänet pelikieltoon loppukauden ajaksi.[35]
6. marraskuuta 2007 poliisi haki Jere Karalahden kuultavaksi kesken Oulun Kärppien harjoitusten. Espooseen toimitetun Karalahden pidätys liittyi isoon huumetutkintaan.[36] Espoon käräjäoikeus määräsi Karalahden vangittavaksi törkeästä huumausainerikoksesta epäiltynä.[37] Käräjäoikeus vapautti Karalahden tutkintavankeudesta 7. joulukuuta, mutta määräsi hänet matkustuskieltoon.[38]
Kärpät erotti Karalahden 12. joulukuuta 2007. SM-liiga langetti hänelle myös väliaikaisen pelikiellon.[39]
Karalahti sai syytteen törkeästä huumausainerikoksesta ja oikeudenkäynti alkoi 29. tammikuuta 2008.[40] Karalahti tuomittiin käräjäoikeudessa avunannosta törkeään huumausainerikokseen vuodeksi ja kahdeksaksi kuukaudeksi ehdolliseen vankeuteen. Lisäksi Karalahti tuomittiin menettämään valtiolle huumausainerikokseen käyttämänsä rahat, 10000 euroa.[41] Karalahti valitti tuomiosta hovioikeuteen, mutta hovioikeus ei muuttanut käräjäoikeuden aikaisemmin antamaa päätöstä. Hovioikeuden mukaan Karalahti osallistui Virosta hankittavaksi aiotun amfetamiinierän rahoitukseen luovuttamalla 10 000 euroa eteenpäin tietoisena siitä, että ne menevät huumekauppoihin. Karalahti tuomittiin avunannosta törkeään huumausainerikokseen. Hovioikeus päätti, että Karalahti ei kuitenkaan joudu kuitenkaan maksamaan 10 000 euron summaa valtiolle, sillä poliisi onnistui takavarikoimaan ostetun huume-erän.[42]
Tapaus sai värikästä huomiota tiedotusvälineissä seurauksella, että valtakunnansyyttäjänvirasto moitti kihlakunnansyyttäjien toimintaa Jere Karalahden huumekuvan julkaisussa, jossa Karalahti oleskeli Cannonball MC -moottoripyöräjengin kerhotiloissa[43]. Virastoon kuvasta kirjoitti myös Jere Karalahden isä, rikoskomisario Arto Karalahti.[44] Valtakunnan korkein syyttäjäelin katsoi, että kihlakunnansyyttäjien ei olisi tullut julkistaa valokuvaa.
Karalahti sai uuden syytteen huumausaineen hallussapidosta loppusyksystä 2008. Ilta-Sanomien saaman tiedon mukaan Karalahti oli yhdessä toisen miehen kanssa käyttänyt ja levittänyt vähintään 30 grammaa kokaiinia keväällä 2007.[45] Helsingin käräjäoikeus hylkäsi alkuperäisen syytteen törkeästä huumausainerikoksesta ja tuomitsi Karalahden 1500 euron sakkoihin huumausaineen käyttörikoksesta 1. joulukuuta 2008. Näyttö jutussa perustui pääosin keväällä 2007 otettuun valokuvaan, jossa Karalahdella on vaalea nokare sieraimessa. Karalahti sanoi kuvan nähtyään poliisikuulustelussa, että hän oli mahdollisesti käyttänyt tuolloin jotain. Lisäksi eräs toinen mies kertoi esitutkinnassa, että hän oli käyttänyt samassa asunnossa kokaiinia kyseisenä yönä. Oikeudessa Karalahti kiisti syytteen ja sanoi, ettei käytä huumeita. Lisäksi hänen muistinsa oli kateissa kyseisenä yönä voimakkaan humalan takia.[46]
Tilastot

1993–1994HIFKSM-liiga461101136–––––JMM732541994–1995HIFKSM-liiga371784230000JMM724681995–1996HIFKSM-liiga364610102300041996–1997HIFKSM-liiga1835820–––––1997–1998HIFKSM-liiga431416305992028 MM1043761998–1999HIFKSM-liiga49112233651111210MM1053821999–2000HIFKSM-liiga1322455–––––MM91128Long Beach Ice DogsIHL100334–––––Los Angeles KingsNHL486101618401122000–2001Los Angeles KingsNHL562793813000182001–2002Los Angeles KingsNHL3001129–––––MM923510Nashville PredatorsNHL1501112–––––2002–2003ei pelannut2003–2004HIFKSM-liiga4571623148123472MM700042004–2005HIFKSM-liiga42410149350006MM713462005–2006HIFKSM-liiga2041115431112322006–2007HIFKSM-liiga5159141322011272007–2008KärpätSM-liiga1524643–––––2008–2009Hamburg FreezersDEL50716231489224102009–2010Hamburg FreezersDEL4751419193–––––2010–2011BluesSM-liiga5311193014718055362011–2012Dinamo MinskKHL54771490402262012–2013Dinamo MinskKHL45191096–––––2013–2014JokeritSM-liiga568273576200014MM10134102014–2015JokeritKHL221894000000HV71SHL306131957612322015–2016HV71SHL363912726000614 kauttaYHTEENSÄSM-liiga52477164241106179713201153 kauttaYHTEENSÄNHL14981927971701120
Lähteet
 at
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset jääkiekkoilijat
Luokka:Dopingrikkomuksesta tuomitut suomalaiset
Luokka:Dopingrikkomuksesta tuomitut jääkiekkoilijat
Luokka:Vuonna 1975 syntyneet
Luokka:Los Angeles Kingsin varaamat pelaajat
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä SM-liigan joukkueessa Jere Karalahti aloitti uransa?


Kuun synty tapahtui nykynäkemyksen mukaan luultavimmin siten, että Marsin kokoinen planeetta, Theia, törmäsi alku-Maahan, Törmäyksen tuloksena alku-Maan kiertoradalle lensi ainetta, josta syntyi aikaa myöten kasautumalla Kuu. Kuun tarkkaa syntyperää ei silti vieläkään osata varmasti sanoa. Aiemmin Kuun oletettiin syntyneen erikseen ja Maan siepanneen Kuun, jonkin prosessin tuottaneen alusta asti Maan ja Kuun toisiaan kiertämään tai Maan jakautuneen itsestään kahtia.
Kiistely Kuun synnystä
Kuun uskotaan syntyneen erillisenä taivaankappaleena noin 4,6 miljardia vuotta sitten jolloin aurinkokunta syntyi. Tarkkaa selitystä Kuun synnystä ei kuitenkaan tiedetä. Nykynäkemyksen mukaan Kuu olisi syntynyt noin 60 miljoonaa vuotta muun Aurinkokunnan synnyn jälkeen.
Kuun syntyä koetettiin ennen kuulentoja selittää seuraavin tavoin
Fissioteoria: Maa pyöri nopeasti, jolloin keskipakoisvoima johti sen jakautumiseen kahdeksi kappaleeksi. Maan pyörimisen olisi tällöin täytynyt olla erittäin nopeaa[1].
Sieppausteoria: Maa sieppasi Aurinkoa kiertäneen Kuun itselleen[2].
Kaksoisplaneettateoria: Kuu on kiertänyt maata alusta asti[2]. Kuu muodostui Maata ympäröineestä ainekiekosta[3].
Fissioteoriaa tukee se, että Maan ja Kuun vaippojen tiheydet ovat suurin piirtein samoja.[4] Muutoin teoria on fysikaalisesti mahdoton ja vaatii ulkopuolista voimaa jakautumisen aiheuttamiseksi[5]. Kaksoisplaneettateoria ei selitä Maan ja Kuun liike-energioiden jakaumaa[5] eikä niiden tiheyseroja[3]. Niin ikään sieppausteoria on puutteellinen, sillä se ei selitä Kuun nykyistä rataa. Lisäksi Kuun ja Maan happi-isotooppi koostumukset ovat keskenään liian samanlaisia[5]. Kuun kaltaisen ison taivaankappaleen sieppaus on Maan kokoiselle kappaleelle vaikeaa[6].
1970-luvulta alkaen tutkijat ovat kehitelleet törmäysteoriaa, jonka mukaan aurinkokunnan synnyn niin sanotussa oligarkkivaiheessa Maahan törmäsi Marsin kokoinen pikkuplaneetta, joka lennätti valtavan kivipilven tai möykyn avaruuteen. Tästä muotoutui Kuu. Törmäysteoriaa alettiin kehitellä, kun kuulennoilta oli saatu kuun kivinäytteitä, joita tutkimalla voitiin tehdä päätelmiä Kuun mahdollisesta syntytavasta.
William Hartmann ja Donald Davis esittivät 1975 törmäysteorian, ja heistä riippumatta oman versionsa toivat esille 1976 Alfred Cameron ja William Ward[5][7]. Uusi syntyteoria alkoi lyödä itsensä läpi vasta vuonna 1984 pidetyn astronomien kokouksen jälkeen[4]. Cameron, Benz ja Slattery simuloivat suurtörmäystä ensi kertaa Los Alamosin ydinlaboratorion Cray-supertietokoneella[5].
Moni asia tukee väitettä, että Kuu olisi syntynyt planeettatörmäyksessä[8]. Törmäysteoriaan viittaa se että Maan ja Kuun alkuaineiden isotooppikoostumukset ovat samoja ja että Kuun aines on kevyempää kuin Maan.[9] Kuussa on niukalti haihtuvia aineita[10], mikä selittyy sillä, että suurtörmäyksen lämpö haihdutti ne pois. Kuun aines on Maan ainesta keskimäärin kevyempää, koska on lähtöisin alku-Maan suhteellisen kevyestä vaipasta.[11] Yleisimmin mainittu törmäysteorian rasite on, ettei se suoraan selitä rautapitoisten mineraalien puuttumista Kuusta. Tältäkään osin törmäysteoria ei ole kuitenkaan täydessä ristiriidassa Kuun havaitun raudan vähyyden kanssa.[8]
Tutkijat Rob de Meijer ja Wim van Westener ovat vuonna 2010 väittäneet, että Kuu olisi syntynyt maan sisäisen uraani- ja toriumräjähdyksen sinkoamasta aineesta. Tutkijoiden valtavirta ei tätä ajatusta kannata.[12]
Science-lehdessä vuonna 2014 julkaistussa artikkelissa esitettiin todisteita siitä, että jo aiemmin uskottu Theia-planeetan törmäys Maahan tapahtui 4,5 miljardia vuotta sitten. Löydettyjä kiviä on analysoitu, ja niistä on löytynyt materiaalia toisesta planeesta, siis Theiasta.[13]
Ennen törmäystä

Kuun syntytapahtumaa on mallinnettu tietokonelaskuilla. Tutkijat ovat kokeilleet monenlaisia massoja ja törmäyskulmia. Niiden mukaan esimerkiksi törmäys kohtisuoraan ei olisi synnyttänyt kuuta, kuten ei myöskään kahden saman massaisen kappaleen törmäys. Törmäysteoriassa miltei Maan radalla liikkunut suunnilleen Marsin kokoinen[14] protoplaneetta Theia törmäsi viistosti nykyistä pienempään alku-Maahan, ja tällöin Maasta irtosi ainesta Kuun muodostumiseen.[15][16][17][18] Näihin aikoihin Aurinkokunta lienee ollut alle 200 miljoonan vuoden ikäinen[19][20] ja nykyisten planeettojen alkioiden seassa vaelteli pienempiä planeetta-alkioita eli protoplaneettoja. Tuolloin elettiin oligarkkivaihetta, joissa planeettojen muodostumiseen liittyvät suurimpien kappaleiden törmäykset olivat jo suhteellisen harvinaisia.
Alkujaan Maahan törmännyt Theia olisi liikkunut Maan radalla niin sanotulla hevosenkenkäradalla, joka olisi alkanut heilua planeettojen ratojen vaikutuksesta käyden yhä lähempänä Maata, kunnes törmäsi siihen. Maan massa olisi ollut silloin puolet tai kolmasosa nykyisestä massasta[21] ja Theia olisi törmännyt Maahan hyvin viistosti.
Törmäysteoria tekee Kuun synnyn Maan tyyppiselle planeetalle harvinaiseksi, sillä se vaatii sopivan nopeuden, tulokulman ja törmäävien kappaleiden massan. Merkuriuksella, Marsilla ja Venuksella ei olekaan vastaavan kokoisia kuita kuin Maalla.
Törmäys
Törmäyksessä vapautui räjähdysmäisen nopeasti miljoona miljardia TNT-megatonnia vastaava energia[22]. Valtavassa mullistuksessa maankuori repesi, Maan vaippa muovautui uudestaan ja valtava törmäysenergia kuumensi kiveä silikaattihöyrykaasukehäksi Maalle, jonka muoto muutteli rajusti törmäykseen liittyvässä rajussa mylläkässä. Törmääjän rautaydin sulautui Maan rautaytimeen.[23] Eräässä tietokonemallinnoksessa törmääjän ydin kimposi Maasta Maan kiertoradalle, mutta putosi takaisin[24] ja silloin toinen törmäys saattoi muovata Maan hetkeksi käsipainon muotoiseksi[24].
Kuumaa törmäysjätettä lensi kaasuna Maasta ulos. Puolet alku-Maan massasta hävisi,[24] kun törmäys heitti Maasta massaa noin kaksi kertaa enemmän kuin Kuussa on nyt. Osa jätteestä karkasi maan vetovoimakentästä, osa satoi Maan pinnalle. Osa jäi kiertämään Maata.

Kaasurengas
Maata kiertävä siitä irronnut massa asettui nopeasti kaasuosasten keskinäisissä törmäyksissä renkaan muotoon[25]. Aineen lämpötila olisi ollut alussa yli 4000 astetta alle 8 maan säteen päässä Maasta[24]. Kuuman kaasun jäähtyessä renkaaseen ilmestyi hitusia hieman samaan tapaan kuin rakeita ukkospilveen. Hituset alkoivat keskinäisissä törmäyksissä kasvaa suuremmiksi.[26] Kuun synty vei alle 10 vuotta,[21] eräiden mallien mukaan kuukauden[3]. Kuu syntyi kiekon ulkoreunalla noin 20000kilometrin päässä Maasta. Eräiden simulaatioiden mukaan Kuu syntyi spiraalihaaroista[3]. Maan vetovoima esti suurten kappaleiden synnyn lähellä[27] alueella joka oli Rochen rajan sisällä.
Ratakallistuman synty
Monien laskelmien mukaan syntyi ensin kaksi kuuta, jotka törmäsivät toisiinsa tai toinen törmäsi Maahan[11], niin että jäi vain yksi kuu. Kuun rata kallistui kuuhun kertymättömän törmäysjätteen vetovoiman vaikutuksesta[28] kun Maata kiertävään renkaaseen syntyi Kuun vetovoiman vaikutuksesta tiheysaalto, jonka vetovoima kallistutti alku-Kuun rataa. Tiheysaalloista myös syntyi pienempiä kuita, jotka imeytyivät syntyvään alku-Kuuhun[29]. Kuun rata vaihteli ja muuttui eräässä vaiheessa hyvin kapeaksi ellipsiksi rataresonansseissa. Kun Kuun rata oli hyvin kapea ellipsi, vuorovesivoimat kykenivät sulattamaan Kuun[30].
Synnyttyään Kuu oli sulaa laavaa[21]. Se alkoi etääntyä Maasta vuorovesivoimien takia[11]. Kun Kuu oli muodostunut, sen uloimmat kerrokset satojen kilometrien syvyydessä sulivat ja keveimmät aineet nousivat pinnalle. Tämän jälkeen pinta jäähtyi ja siihen muodostui kiinteä kuori.
Monia törmäyksiä?
Israelilainen tutkijakolmikko väittää, että Kuun synnyttivät yhden ison törmäyksen sijasta useat pienemmät törmäykset.[31][32] Teorian mukaan Maalla oli alussa jopa kymmeniä kuita. Monen törmääjän teoria selittää sen, ettei Kuun ja Maan kosotumuksissa näy yhden ison törmäyksen synnyttämiä kemiallisia jälkiä[33]. Silti teorialla ei ole laajaa kannatusta[34].
Kuun myöhempi historia

700 miljoonan ensimmäisen vuoden aikana Kuu oli voimakkaan meteoriittisateen kohteena. Kuuhun osui halkaisijaltaan noin 100kilometrin kokoisia asteroideja. Tämän pommituksen johdosta Kuun pinnalle syntyivät kuoppia eli ”meriä” (). Erään näkemyksen mukaan Maalla olisi ollut toinen, alkukuuta paljon pienempi kuu Lagrangen pisteessä. Tämä kuu olisi luiskahtanut pois L4-pisteestä ja törmännyt alkukuuhun ja synnyttänyt Kuun kaksi erilaista pallonpuoliskoa[35]. Noin 3,9 miljardia vuotta sitten Kuun elämässä oli rauhallisempi kausi. Törmäyksissä syntyneisiin kuoppiin alkoi syvemmältä Kuun sisästä tihkua sulaa basalttia. Noin 3 miljardia vuotta sitten kiertolainen oli saavuttanut tasapainoaseman ja "meret" olivat täyttyneet ja jähmettyneet[36]. Tämän jälkeen Kuussa ei ole tapahtunut suuria muutoksia lukuun ottamatta meteoriittien synnyttämiä kraattereita.
Nykyisin Kuu on noin 384400 kilometrin päässä Maasta, ja mittausten mukaan se loittonee joka vuosi noin 3,8cm.[37] Pieni osa Maan pyörimisliikkeestä siirtyy vetovoimavaikutuksesta Kuun rataan, minkä seurauksena kiertolainen on vuosi vuodelta kauempana emoplaneetastaan. Mitä kauemmas Kuun rata karkaa, sitä heikommaksi vuorovesi-ilmiö käy Maan pinnalla (katso myös vuorovesilukkiutuminen). Toistaiseksi Kuu on kuitenkin niin lähellä kiertämäänsä planeettaa, että menee vielä pitkään, ennen kuin sen loittoneminen alkaa vaikuttaa merkittävästi olosuhteisiin Maassa. Kuu on vetovoimallaan vakauttanut Maan akselin kallistumaa, joka ilman Kuuta saattaisi vaihdella jopa 60 astetta.[38]
Törmäysteorian ongelmia
Törmäysteoriaa vastustavien mukaan teoria ei selitä Kuun nykyistä koostumusta. Kuussa on rautaoksidia FeO vähemmän kuin Marsissa, enemmän kuin Maassa.[39] Tämän mukaan suurin osa Kuun vaipasta ei olisi lähtöisin Maasta. Kuusta puuttuu raskaita siderofiileiksi sanottuja alkuaineita, joita on runsaasti Maan vaipassa.[40] Toisaalta Kuusta haettujen kivien happi-isotooppisuhteet ovat samoja kuin Maassa. Koska törmäysteorian mukaan Maahan törmänneen Theian ainetta pitäisi olla Kuussa, kuun happi-isotooppikoostumuksen tulisi erota Maan happi-isotooppikoostumuksesta.[41][42]
Teorian kanssa näyttää olevan ristiriidassa Kuusta löydetty vesi, jonka olisi pitänyt haihtua törmäyksessä.[43] Myöskään muiden haihtuvien aineiden pitoisuuksien suhteet eivät sovi törmäysteoriaan.[44]
Tuoreen yhdysvaltalaistutkimuksen mukaan Kuun titaani-isotooppien suhde on sama kuin Maan manttelissa. Näin ollen Maahan törmänneen kappaleen on täytynyt olla kaksi kertaa luultua suurempi, jotta se olisi voinut muuttaa myös maan isotooppirakennetta.[45]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitehouse, David| title = Kuun elämäkerta| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2004| version = (The Moon. A Biography, 2001.) Suomentaneet Risto Varteva ja Markus Hotakainen| id = ISBN 951-0-28401-7}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Montgomery, Scott L.| title = Kuu. Maan kiehtova seuralainen| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2009| version = (The Moon and the Western Imagination, 1999.) Suomentanut Jorma Keskitalo| id = ISBN 978-951-31-4666-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ross, Stewart| title = Kuu| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 2009| version = (Moon. Science, History, and Mystery, 2009.) Suomentanut Mirja Muurinen| id = ISBN 978-951-20-7997-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Westman, Juhani| title = Vanha ja uusi kuu| location = Helsinki| publisher = Ursa| year = 1995| id = ISBN 951-9269-78-9}}
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

Luokka:Aurinkokunnan synty
Luokka:Kuu
Luokka:Kosmiset törmäykset


Saksan kieli (Deutsch, tai die deutsche Sprache) on indoeurooppalaisen kielikunnan germaanisen kieliryhmän länsigermaaniseen haaraan kuuluva kieli. Saksaa käytetään monessa Euroopan valtiossa ja sitä puhuu maailmanlaajuisesti äidinkielenään yli 100 miljoonaa ihmistä. Se on Euroopan unionin puhutuin kieli äidinkielisten puhujien määrällä mitattuna. Saksan kieltä opiskellaan yleisesti monissa Euroopan valtioissa, ja Suomessa se on opiskelluin kieli peruskouluissa ja lukioissa suomen, ruotsin ja englannin jälkeen vuonna 2011.[1] Tieteen yleiskielenä englanti syrjäytti saksan 1950–1960-luvulla, mutta eräillä etenkin humanistisilla aloilla saksan kielen merkitys on edelleen suuri.
Saksa muistuttaa kieliopillisesti ja sanastoltaan monella tapaa hollantia. Kirjoitettuina ne muistuttavat toisiaan enemmän kuin puhuttuina.
Historia
Saksa kuuluu länsigermaanisiin kieliin, joihin kuuluvat saksan lisäksi pohjanmerengermaaniset kielet eli englanti, hollanti, afrikaans, friisi ja alasaksa. Saksan kirjakieltä kutsutaan monesti myös yläsaksaksi (), sillä sen perustana ovat keski- ja eteläsaksalaiset murteet, kun taas alasaksa on lähtöisin pohjoissaksalaisista murteista. Äännetasolla yläsaksan erottaa muista germaanisista kielistä niin kutsuttu 2. äänteensiirros, jossa soinnittomat klusiilit [p, t, k] ovat muuttuneet affrikaatoiksi ja frikatiiveiksi [pf, f, ts, s, x]. Esimerkkejä tästä äänteensiirroksesta ovat muun muassa: engl. pipe, saks. Pfeife; engl. help, saks. helfen; engl. ten, saks. zehn; engl. eat, saks. essen; engl. book, saks. Buch. Muita pohjanmerengermaaniset kielet yläsaksasta erottavia piirteitä ovat tämän lisäksi muun muassa nasaalikonsonantin poistuminen frikatiivin edestä (engl. five, saks. fünf) ja sama verbimuoto monikon kaikissa persoonissa (engl. we live, you live, they live; saks. wir leben, ihr lebt, sie leben).[2]
Saksan kielen historia jaetaan kielessä tapahtuneiden muutosten ja kirjallisten muistomerkkien perusteella eri kausiin. 700-luvulta noin vuoden 1050 tienoille ulottuvasta ajanjaksosta puhutaan muinaisyläsaksan kautena, vuosista 1050–1350 keskiyläsaksan kautena, ja vuosista 1350–1650 käytetään nimitystä varhaisuusyläsaksa. Muinaisyläsaksan kautena kirjallisuutta pitivät yllä luostarit, joissa uskonnollisia tekstejä käännettiin kansankielelle; maallisesta runoudesta mainittava on sankarirunoutta edustava Hildebrandslied. Vanhin nykyaikaan säilynyt kirja on Abrogans, joka on kirjoitettu 700-luvun jälkipuoliskolla. Keskiyläsaksan aikana tärkeitä kirjallisuuden lajeja olivat sankarieepos (esimerkiksi Nibelungein laulu), hovieepos ja minnelaulu eli ritarilyriikka. Varhaisuusyläsaksan ajalla kehittyi kirjapainotaito, joka loi menestymisen edellytykset Lutherin uskonpuhdistukselle.[3]
Slaavilaisissa kielissä saksalaisia ja Saksaa kutsutaan nimellä, jonka kantana on 'mykkää' tarkoittava sana (ven. немецкий, tš. německý, pl. niemiecki), joka on ilmeisesti alun perin tarkoittanut slaavia osaamattomia ihmisiä. Italiassa termi on puolestaan 'tedesco', joka on lainattu latinaan (theodiscus) germaanisesta *þeudiskaz-sanasta (muinaisenglannin þéodisc, vrt. 'teutonit'), joka tarkoitti kansaan (*þeuda) kuuluvaa. Vastakohta tälle sanalle oli 'walhisk', jota sittemmin käytettiin kelteistä ja joka nykyisin näkyy Walesin nimessä.
Nykyinen levinneisyys

Saksa on virallinen pääkieli seuraavissa maissa:
Saksa
Itävalta
Liechtenstein
ja sitä puhutaan muiden kielten rinnalla seuraavissa maissa:
Belgia
Luxemburg
Sveitsi (63% väestöstä saksankielisiä)[4]
Italia (alueellisesti Etelä-Tirolissa)
Tanska (alueellisesti Etelä-Jyllannissa)
Sekä lyhytaikaisesti
Namibiassa 1884–1919 ja 1984–1990
Monissa Itä-Euroopan maissa on saksaa puhuvia vähemmistöjä. Lisäksi siirtolaisuuden myötä esimerkiksi Etelä-Amerikassa ja Australiassa on merkittäviä saksankielisiä vähemmistöjä. Esimerkiksi Paraguayssa asuu 13 000 saksalaistaustaista mennoniittaa, joilla on edelleen oikeus mm. saksankieliseen koulutukseen.[5]
Saksankielisiä alueita oli Euroopassa enemmänkin ennen toista maailmansotaa, mutta Saksan hävittyä sodan se menetti laajoja maa-alueita muun muassa Puolalle, josta saksalaiset häädettiin kovakouraisesti ns. tynkä-Saksaan. Suomessa oli Tilastokeskuksen mukaan vuoden 2016 lopussa 6 256 henkilöä, joiden äidinkieleksi oli rekisteröity saksa.[6] Saksan johtajat eivät koskaan onnistuneet laajentamaan 1800-luvun lopulla yhdistyneen valtionsa valtaa muihin maanosiin. Saksan kieli levisi merten taakse lähinnä siirtolaisuuden kautta.[7]
Kirjoitusasun ääntäminen
Lyhyet vokaalit
a /a/
e /ɛ/
i /ɪ/
o /ɔ/
u /ʊ/
ä /ɛ/
ö /œ/
ü /ʏ/
er [ɐ]
r [ɐ̯] vokaalin jälkeen
Diftongit ja pitkät vokaalit
ei/ai/ay/ey /aɪ̯/
au /aʊ̯/
eu/äu /ɔʏ̯/
a/aa/ah /aː/
e/ee/eh /eː/
i/ih/ie/ieh /iː/
o/oo/oh /oː/
u/uh /uː/
ä/äh /ɛː/ tai /eː/
ö/öh /øː/
ü/üh /yː/
Konsonantit
b /b/, [p] sanan lopussa
c /t͡s/, /k/
ch [x] a:n, o:n ja u:n jälkeen, [ç] muualla
chs /ks/, /xs/ tai /çs/ morfeemirajalla
ck /k/
d /d/, [t] sanan lopussa
dt /t/
dsch /d͡ʒ/
f /f/
g /ɡ/, [ç] sanaloppuisessa -ig:ssä, [k] muulloin sanan lopussa
h /h/
j /j/
k /k/
l /l/
m /m/
n /n/
ng /ŋ/, /nɡ/ yhdyssanoissa
p /p/
pf /p͡f/
ph /f/
qu /kv/
r /ʁ/
s [z] sanan alussa ja vokaalien välissä, [ʃ] ennen p:tä tai t:tä tavun alussa, [s] muualla
sch /ʃ/, [sç] kun kirjaimeen s päättyvässä sanassa on pääte -chen
ß (ss) /s/
t /t/
th /t/
ti /t͡sɪ̯/ päätteissä -tion, tiär, tial, tiell, /tɪ/ muualla
ts /t͡s/
tsch /t͡ʃ/
tz /t͡s/, lyhyen vokaalin jälkeen
tzsch /t͡ʃ/
v /f/, /v/ lainasanoissa muualla kuin sanan lopussa
w /v/
x /ks/
z /t͡s/
zsch /t͡ʃ/
Kielioppi
Kieliopiltaan saksa on melko konservatiivinen germaaninen kieli. Saksassa on edelleen esimerkiksi kolme sukua, toisin kuin ruotsissa ja hollannissa, joissa maskuliini ja feminiini ovat yhtyneet ja englannissa, jossa sukuerottelu on kadonnut.
Sanajärjestys
Päälauseissa sanajärjestys on melko vapaa. Lauseen alkaessa objektilla predikaatti tulee aina ennen subjektia. Sanajärjestys muuttuu käänteiseksi hyvin monissa eri tapauksissa. Kysymyslause on käänteinen, paitsi jos se alkaa subjektilla. Erikoisuutena saksan kielessä verbit hyppäävät alisteisissa sivulauseissa eli alistuskonjunktioiden aloittamissa lauseissa, relatiivilauseissa tai epäsuorissa kysymyslauseissa loppuun. Esimerkiksi Fritz sagt, dass ich fröhlich bin = Fritz sanoo, että minä iloinen olen.
Substantiivit

Saksan kielessä kaikki substantiivit kirjoitetaan isolla alkukirjaimella. Substantiiveillä on kolme sukua: maskuliini, feminiini ja neutri. Neutreja voidaan kutsua myös suvuttomiksi sanoiksi. Substantiiveilla on sekä määräinen että epämääräinen muoto. Kun kyseessä on määräinen muoto, nominatiivin artikkeli on feminiinissä die, neutrissa das, maskuliinissa der ja kaikkien sukujen monikossa die. Kun kyseessä on epämääräinen muoto, artikkeli on maskuliinissa ja neutrissa ein ja feminiinissä eine. Monikolla ei ole epämääräistä artikkelia. Lisäksi artikkelit taipuvat sanan sijan mukaisesti.
Adjektiivit
Jos positiivissa oleva adjektiivi esiintyy lauseessa yksin eli predikatiivina, se ei koskaan taivu, ei myöskään monikossa (superlatiivi kuitenkin taipuu myös predikatiivissa). Välittömästi substantiivin edessä oleva adjektiivi eli attribuutti sen sijaan taipuu aina. Attribuuttiadjektiiveja taivutetaan kahdella tavalla. Niin sanotussa heikossa taivutuksessa sanan suku, luku tai sija näkyy substantiivia edeltävässä pronominissa tai artikkelissa, minkä vuoksi sen ei tarvitse näkyä adjektiivissa. Niin sanotussa vahvassa taivutuksessa sanan suku, sija tai eräissä tapauksissa lukukaan ei näy substantiivissa, eli sen edellä ei ole artikkelia tai pronominia, minkä vuoksi suvun puolestaan täytyy näkyä adjektiivissa. Adverbit ovat saksassa samat kuin adjektiivien taipumattomat perusmuodot ja käyttäytyvät myös melkein samalla tavalla.
Verbit
Verbejä voi taivuttaa kuudessa persoonassa viidessä aikamuodossa: preesens, imperfekti (oik. preteriti), perfekti, pluskvamperfekti ja futuuri. Preesens ilmaisee luonnollisesti parhaillaan tapahtuvaa toimintaa. Preesensiä käytetään myös muun muassa historian kertomuksissa niin sanottuna historiallisena preesensinä eli tapahtuma on menneessä ajassa, mutta tapahtumaa kuvatessa käytetään preesensiä. Preesensiä voi myös käyttää futuurina, jos lauseessa on tulevaisuuteen viittaava ajan määre. Futuuri voidaan myös muodostaa werden-apuverbillä (ich werde es machen 'tulen tekemään/aion tehdä sen'). Saksan kielessä imperfektiä käytetään yleensä vain kirjakielessä, esimerkiksi kertomuksissa ja selonteoissa, jolloin tapahtumat käsitetään loppuunsuoritetuiksi, eikä niillä ole yhtymäkohtaa nykyhetkeen. Kielitieteellisesti imperfekti vastaa todellisuudessa preteritiä. Puhutussa kielessä käytetään menneestä ajasta puhuttaessa useimmiten perfektiä. Se ilmaisee samalla, että jokin asia on tehty loppuun. Pluskvamperfekti kääntyy suomeksi pluskvamperfektinä (ich hatte es gemacht 'olin tehnyt sen').
Eriäviksi yhdysverbeiksi kutsutaan verbejä, jotka koostuvat etuliitteestä (kuten ein, an tai zurück) ja varsinaisesta verbistä. Jos eriävä yhdysverbi on päälauseen predikaattina, sen verbiosa taipuu normaalisti, mutta etuliite sijaitsee lauseen lopussa (esim. Ich nehme das Buch mit 'Otan kirjan mukaan'). Jos taas yhdysverbi ei ole predikaattina, sijaitsee koko yhdysverbi yhteenkirjoitettuna lauseen lopussa infinitiivissä (esim. Kannst du später anrufen? 'Voitko soittaa myöhemmin?'), kuten myös sivulauseessa (Er ist sicher, dass Maria jetzt ankommt. 'Hän on varma, että Maria saapuu nyt').
Saksan kielessä on myös joukko refleksiiviverbejä, joiden toiminta kohdistuu tekijään itseensä, kuten verbi sich waschen (’peseytyä’). Niihin liittyy refleksiivipronomini sich, joka taipuu persoonamuodoissa yleensä akkusatiivissa (esim. Ich muss mich beeilen 'Minun pitää kiirehtiä),mutta joissain harvoissa tapauksissa datiivissa(esim. Was stellst du dir vor? 'Mitä kuvittelet?). Epäsäännöllisesti taipuvia verbejä, joista useimpia kutsutaan myös vahvoiksi verbeiksi, on paljon.
Numeraalit
Numeraalit 1–20 sekä tasaluvut sanotaan samassa järjestyksessä kuin suomessa, mutta numero 21:n kohdalla järjestys muuttuu: ykköset sanotaan ennen kymmeniä. Esimerkiksi luku 21 on saksaksi einundzwanzig (kirjaimellisesti "yksi ja kaksikymmentä").
Tapaluokat
Tapaluokkia eli moduksia on kolme: indikatiivi, konjunktiivi ja imperatiivi eli käskymuoto. Indikatiivi esittää asian varmana väitteenä. Konjunktiivin preteritiä käytetään konditionaalina sekä päälauseessa että konjunktiolla wenn 'jos' alkavassa sivulauseessa (ich wäre 'olisin'; ich wäre gewesen 'olisin ollut'). Näin konjunktiivia käyttävät modaaliset lähinnä apuverbit sollen, wollen, dürfen, müssen, können ja verbit haben ja sein. Muilla verbeillä konditionaalivirkkeen päälause muodostuu werden-verbin konjunktiivin preteritillä (würde) ja pääverbin perusmuodolla (ich würde es machen 'tekisin sen'), sivulauseessa sen sijaan voi käyttää pelkkää pääverbin konjunktiivin imperfektiä, mutta rakenne würde + infinitiivi on myös mahdollinen (wenn ich es machte; wenn ich es machen würde 'jos tekisin sen'). Menneen ajan konditionaalivirke muodostuu aina konjunktiivin pluskvamperfektillä (ich hätte es gemacht, wenn ich Zeit gehabt hätte 'olisin tehnyt sen, jos minulla olisi ollut aikaa').
Konjunktiivin preesensiä ja perfektiä käytetään lähinnä vain kirjakielisessä epäsuorassa esityksessä, ja sillä ei oteta kantaa asian todenperäisyyteen (Der Premierminister sagt, es gehe der Ökonomie gut 'pääministerin mukaan taloudella menee hyvin').
Sijamuodot
Sijamuodot ovat nominatiivi (perusmuoto), akkusatiivi, datiivi ja genetiivi. Substantiivit, adjektiivit, ja jotkut pronominit taipuvat sijamuodon ja suvun mukaan. Useimmilla substantiiveilla yksikön nominatiivi, akkusatiivi ja datiivi ovat kuitenkin yhtäläisiä (poikkeuksena ns. heikot maskuliinit), ja eroa näiden muotojen välillä on vain artikkelissa sekä sanaan mahdollisesti liittyvissä adjektiiveissa. Genetiivissä maskuliini- ja neutrisukuisilla sanoilla on pääte -(e)s (dat. dem Haus; gen. des Hauses); feminiinisukuisilla sanoilla yksikön genetiivikin on yhtäläinen datiivin kanssa (nom./akk. die Frau 'nainen', dat./gen. der Frau). Monikon datiivi eroaa muista monikon sijamuodoista n-päätteellään (nom./akk. die Häuser, gen. der Häuser, dat. den Häusern), mutta jos monikon perusmuodossa on jo n-pääte tai s-pääte, monikon kaikki muodot ovat samanlaisia ja vain artikkelin tai adjektiivin taivutus erottaa muodot. Vakiintuneissa sanonnoissa maskuliinin ja neutrin yksikön datiivimuodon lopussa voi lisäksi esiintyä vanhahtava e-pääte: zu Hause 'kotona', auf dem Lande 'maa(seudu)lla'. Genetiivi korvataan puhekielessä usein von-prepositiota käyttämällä.
Murteet
Käytännön puhekielessä on suuria murteellisia eroja sekä Saksan, Itävallan ja Sveitsin alueiden välillä että näiden maiden sisällä. Näitä eri kielimuotoja pidetään kuitenkin samana kielenä, jolla on yhteinen Martti Lutherin luoma kirjoitetun kielen normi ja kielioppi, joka perustuu itäisen keskisaksan murteeseen. Ensimmäisinä pyrkimyksinä yhteisen normiston luomiseksi pidetään kuitenkin jo 1200-luvun hovirunoilijoiden toimintaa; Lutherin merkitystä yhteisen kirjakielen luojana onkin pitkään ylikorostettu. Eri murteet eivät välttämättä ole keskenään ymmärrettäviä.
Yläsaksa ja alasaksa

Nykyistä saksan yleiskieltä kutsutaan toisinaan yläsaksaksi (Hochdeutsch) erotuksena yhtäältä Sveitsin ja Itävallan murteista, toisaalta Pohjois-Saksassa puhutusta alasaksasta. Alasaksaa pidettiin uskonpuhdistuksen aikana erillisenä kielenä, ja Raamattu käännettiin aluksi molemmille kielille. Myöhemmin alasaksan merkitys virallisissa yhteyksissä väheni, eikä sitä enää käytetä kirjakielenä.
Esimerkiksi knöödeli-niminen ruokalaji on Pohjois-Saksassa Klöße ja Etelä-Saksassa Knödel.
Sveitsinsaksa

Sveitsinsaksa on yhteisnimitys Sveitsissä puhuttaville alemannimurteille, jotka eroavat saksasta niin paljon, ettei saksalainen ymmärrä sveitsinsaksaa helposti. Sveitsinsaksa on Sveitsissä jokapäiväinen puhekieli. Virallisissa yhteyksissä käytetään kuitenkin standardisaksaa sveitsiläisin muunnelmin. Sanavarastossa on joitakin ranskalaisia lainasanoja, kuten Glace (jäätelö, yleiskielellä Eis) ja Velo (polkupyörä, yleiskielellä Fahrrad). Sveitsissä kiitetään sanomalla merci, kuten ranskassa. Sveitsiläiset käyttävät kuitenkin virallisissa yhteyksissä ja muutenkin kirjoittaessaan useimmiten saksan kirjakieltä. Yläsaksan ß kirjoitetaan Sveitsissä ss, kuten Strasse (katu), joka kirjoitetaan Saksassa ja Itävallassa Straße.
Sinuttelu ja kohteliaisuusmuodot
Saksassa muun muassa suomen ja ruotsin teitittelyä vastaavana puhuttelumuotona, kohteliaisuusmuotona, käytetään monikon kolmatta persoonaa. Kieliopissa nämä kohteliaisuusmuodot esitellään yleensä omana persoonamuotonaan verbejä tai pronomineja taivuttaessa. Ne eroavat kuitenkin monikon kolmannesta vain siten, että niissä pronomini ”Sie” kirjoitetaan aina isolla alkukirjaimella, joten omaa taivutusta niillä ei varsinaisesti ole. Saksalaiset sinuttelevat harvemmin kuin suomalaiset. Kohteliaisuusmuotoa käytetään uusien tuttavuuksien kanssa sekä puhuteltaessa itseään vanhempaa henkilöä. Sitä käytetään myös tapauksissa, joissa näitä puhuteltavia on useampi kuin yksi.
Ääntäminen
Saksan ääntäminen vaihtelee alueittain, varsinkin pohjoisen ja etelän välillä. Standardiääntämyksenä pidetään usein (esimerkiksi oppikirjoissa) pohjoissaksalaista ääntämystä.
Painotus
Sanojen paino on yleensä ensimmäisellä tavulla. Poikkeuksia ovat muun muassa painottomat etuliitteet ja jotkin vierasperäiset sanat, jolloin lainasanan mukana on omaksuttu myös sen painotus. Yhdyssanoissa aksentti on ensimmäisellä sanalla.
Intonaatio
Lauseen intonaatio vaihtelee lausetyypin mukaan. Laskeva intonaatio on toteamuslauseissa merkkinä lauseen lopusta. Joskus se esiintyy myös kysymyssanalla alkavissa kysymyslauseissa. Ilman kysymyssanaa muodostettavissa kysymyslauseissa on nouseva intonaatio. Tasainen intonaatio esiintyy ennen taukoa, esimerkiksi pää- ja sivulauseen välissä.
Vokaalijärjestelmä
Saksassa on yhteensä 15 vokaalifoneemia, joita kirjoituksessa vastaavat grafeemit a, e, i, o, u, ä, ö ja ü  sekä y, jota käytetään myös konsonanttina. Vokaalin pituudella on saksan kielessä distinktiivinen funktio, joka tarkoittaa että saksassa on sanoja, jotka ääntämyksellisesti eroavat toisistaan ainoastaan vokaalin pituuden perusteella (esimerkiksi Hölle ja Höhle). Kaikista paitsi pitkästä vokaalista /eː/ on siis olemassa kaksi varianttia, lyhyt ja pitkä. Saksan vokaalit ovat /aː/: /a/; /iː/: /ɪ/; /oː/: /ɔ/; /uː/: /ʊ/; /ɛː/: /ɛ/; /øː/: /œ/; /yː/: /ʏ/ ja /eː/.
Pitkän vokaalin voi yleensä tunnistaa kirjoitusasun perusteella. Sitä merkitsemään käytetään muun muassa tuplavokaalia (”Tee”), vokaali + h -yhdistelmää (”Zahl” ('h' ei äänny)) tai merkittäessä vokaalia /iː/, yhdistelmällä ie/ieh ( ”Liebe”/ ”ziehen”). Samoin avotavuissa esiintyvät vokaalit ovat pitkiä.
Kirjoituksessa lyhyttä vokaalia seuraavat kaksi samaa kirjainta (esimerkiksi ”Ratte”, ”Sonne”) kertovat niitä edeltävän vokaalin olevan lyhyt. Myös umpitavuissa vokaalit ovat tiettyjä poikkeusia lukuun ottamatta lyhyitä.
Konsonanttien ääntäminen
Saksassa ch ääntyy ach-äänteenä takavokaalin jäljessä ja ich-äänteenä etuvokaalin jäljessä. Monissa saksan sanoissa k on muuttunut ach- tai ich-äänteeksi. Esimerkiksi sanan Schweiz/Schwiiz (Sveitsi) vanhempi muoto oli Skweiz/Skwiiz, joka esiintyy vieläkin eräissä murteissa ja vastaavasti sanan ich (=minä) vanhempi muoto on vieläkin eräissä murteissa esiintyvä ik.
Kirjoitusasu
Saksaa kirjoitetaan latinalaisella aakkostolla. Saksan kielen erikoislaatuisuuksia on muun muassa se, että kaikki substantiivit kirjoitetaan isolla alkukirjaimella. Tällä hetkellä oikeinkirjoitusta määrittää vuoden 1996 oikeinkirjoitusuudistus, jonka käyttöönotto on herättänyt varsinkin konservatiivien keskuudessa vastarintaa. Uudistuksessa mm. vähennettiin ß:n käyttöä, vaikkakaan Sveitsissä sitä ei ole käytetty aikoihin.
Saksan aakkoset

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Hakkarainen, Heikki J.| title = Kielen historian tutkimisesta| location = Helsinki| publisher = Yliopistopaino| year = 1997| version = Teoksessa Hakkarainen ym. (toim.): Saksan kielestä ja kulttuurista, s. 60–69}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hakkarainen, Heikki J. ym. (toim.)| title = Saksan kielestä ja kulttuurista| location = Helsinki| publisher = Yliopistopaino| year = 1997| version = 2. uudistettu laitos| id = ISBN 951-570-380-8}}
Viitteet

Aiheesta muualla

. Kielikello 4/1996.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Puhutaanko Luxemburgissa myös omaa kieltään?


Harry Potter ja kuoleman varjelukset () on brittiläisen kirjailijan J. K. Rowlingin kirjoittaman Harry Potter -kirjasarjan seitsemäs ja viimeinen osa. Se ilmestyi 21. heinäkuuta 2007 päättäen sarjan, joka alkoi vuonna 1997 kirjan Harry Potter ja viisasten kivi julkaisemisen myötä. Romaani jatkaa sarjan tarinaa siitä mihin Harry Potter ja puoliverinen prinssi (2005) jäi, ja huipentuu viimeiseen kohtaamiseen Harry Potterin ja lordi Voldemortin välillä.
Rowling julkisti kirjan lopullisen nimen kotisivuillaan 21. joulukuuta 2006. Nimi paljastettiin hirsipuupelin ratkaisuna. Kirjailijan kustantaja Bloomsbury Publishing vahvisti nimen oikeaksi vielä samana päivänä. Vuonna 2007 Rowlingin kotisivuilla ilmoitettiin myös kirjan julkaisupäivä, 21. heinäkuuta 2007.[1] Kirjan englanninkielisen version kansivaihtoehdot julkistettiin 28. maaliskuuta vuonna 2007.[2] Jaana Kapari-Jatan suomennos ilmestyi 7. maaliskuuta 2008. Kirjan suomenkielinen nimi paljastettiin 13. syyskuuta 2007. Kuten aiemmatkin Potter-kirjat, kirjan kustansi Tammi ja kansikuvan teki Mika Launis.[3]
Juoni
Tausta
Kirjasarjassa seurataan päähenkilö Harry Potteria, joka kamppailee kuuluisuutensa ja normaalien teini-iän vaikeuksien kanssa. Kun Harry oli vauva, lordi Voldemort, mahtava paha velho, murhasi Harryn vanhemmat, mutta katosi yritettyään surmata Harryn. Harry, josta tuli äkillisesti kuuluisa, annettiin hänen jästisukulaidensa (ei-taikovien), Petunia-tädin ja Vernon-sedän, hoitoon.
Viisasten kivessä, 11-vuotias Harry astuu taas taikamaailmaan ja alkaa opiskella Tylypahkan noitien ja velhojen koulussa. Hän ystävystyy siellä Ron Weasleyn ja Hermione Grangerin kanssa. Hän tapaa myös koulun rehtorin, Albus Dumbledoren, ja professori Severus Kalkaroksen, joka inhoaa häntä. Harry kohtaa koulussa Voldemortin useaan kertaan, kun tämä yrittää päästä takaisin ruumiilliseen muotoon. Liekehtivässä pikarissa, Harry joutuu kilpailemaan vaarallisissa Kolmivelhoturnajaisissa. Turnajaisten päätteeksi, Harry todistaa Voldemortin paluun täysiin voimiinsa. Feeniksin killassa, Harry ja hänen ystävänsä taistelevat kuolonsyöjiä, Voldemortin kannattajia, vastaan ja päihittävät heidät täpärästi. Puoliverisessä prinssissä, Harry saa tietää, että Voldemort on luonut kuusi ”hirnyrkkiä” tullakseen kuolemattomaksi. Hirnyrkki on yksilön sielun palanen sullottuna johonkin esineeseen, jotta kun ruumis kuolee, osa sielua jää jäljelle, ja tämä voidaan elvyttää. Kuitenkin hirnyrkin luojan ruumiin tuhoutuessa, tämä joutuu elämään puolielämää ilman aineellista ruumista. Kaksi hirnyrkkiä on jo tuhottu; yhden tuhosi Harry Salaisuuksien kammion tapahtumien aikana, ja toisen Dumbledore hieman ennen Puoliverisen prinssin tapahtumia. Kun Dumbledore palaa retkeltä erään hirnyrkin löytämiseksi, Kalkaros, entinen kuolonsyöjä, murhaa hänet. Harry oli epäillyt Kalkaroksen pysyneen salaa uskollisena Voldemortille. Kirjan lopussa, Harry päättää jättää koulun kesken, löytää ja tuhota loput hirnyrkit, sekä kukistaa Voldemortin lopullisesti.
Yhteenveto

Voldemort saa lisää kannattajia ja valtaa Dumbledoren kuoltua. Harry täyttää pian seitsemäntoista vuotta, jolloin suoja, joka hänellä tätinsä ja setänsä talossa on, murtuu. Ennen sitä Feeniksin killan jäsenet siirtävät Harryn Kotikoloon käyttäen monijuomalientä esiintyäkseen Harryna, jotta mahdolliset hyökkäävät kuolonsyöjät hämmentyisivät. Kuolonsyöjät hyökkäävät välittömästi heidän lähdettyään Likusteritieltä; Villisilmä saa surmansa ja George Weasley menettää toisen korvansa, mutta muut selviävät hengissä Kotikoloon. Ron ja Hermione päättävät tulla Harryn mukaan Dumbledoren aloittamalle tehtävälle: etsiä ja tuhota Voldemortin loput neljä hirnyrkkiä. Heillä on hyvin vähän tietoa jäljellä olevista hirnyrkeistä paitsi että yksi niistä on Salazar Luihuisen kerran omistama medaljonki, toinen Helga Puuskupuhin kerran omistama kuppi, kolmas liittyy jotenkin Rowena Korpinkynteen, ja neljäs on Nagini, Voldemortin käärme. Esineiden olinpaikasta ei ole tietoa, mutta Naginin oletetaan olevan Voldemortin kanssa. Ennen lähtöään, he osallistuvat Ronin Bill-veljen ja Fleur Delacourin häihin. Taikaministeriö joutuu kuolonsyöjien valtaan ja hääjuhla joutuu hyökkäyksen kohteeksi. Harry, Ron ja Hermione pakenevat täpärästi.
Kolmikko pakenee Lontooseen Kalmanhanaukio 12:ta, joka on Sirius Mustan perheen talo, missä he kuulevat kotitonttu Oljolta, että Luihuisen medaljonki, jonka Siriuksen veli Regulus kerran varasti, on nyt Dolores Pimennon hallussa. He soluttautuvat Taikaministeriöön ja varastavat medaljongin takaisin, mutta heillä ei ole mitään keinoa millä tuhota se. Medaljongin pahan vaikutuksen alaisena ja jatkuvan pakomatkan kuormittamana, Ron jättää muut. Harryn ja Hermionen jatkaessa tehtävää, he saavat tietää lisää Dumbledoren menneisyydestä, kuten Dumbledoren siskon mielisairaudesta ja kuolemasta, ja hänen yhteydestään pahaan velhoon Grindelwaldiin. Harry ja Hermione matkaavat Godrickin notkoon, Harryn syntymäpaikkaan ja paikkaan, jossa hänen vanhempansa saivat surmansa. He tapaavat vanhan historioitsijan Bathilda Bagshotin, joka paljastuu valeasuiseksi Naginiksi. Käärmeen hyökätessä, Harry ja Hermione pakenevat  Deanin metsään. Metsässä salaperäinen hopea naarashirvi, joka vaikuttaa olevan suojelius, johdattaa Harryn jäiselle lammelle, missä Godrick Rohkelikon miekka, yksi niistä harvoista esineistä joilla voi tuhota hirnyrkin, makaa lammen pohjassa. Kun Harry yrittää noutaa miekkaa lammesta, hänen kaulassaan roikkuva hirnyrkki yrittää tappaa hänet. Ron palaa ja pelastaa Harryn sekä käyttää miekkaa medajongin tuhoamiseen. Kolmikon jatkaessa hirnyrkkien etsintää, he kohtaavat toistuvasti oudon symbolin, jonka omalaatuinen velho Ksenofilius Lovekiva kertoo edustavan myyttisiä kuoleman varjeluksia. Varjelukset ovat kolme pyhää esinettä: seljasauva, lyömätön taikasauva; elpymyskivi, jolla kykenee kutsumaan kuolleita elävien maailmaan; ja pettämätön näkymättömyysviitta. Harry saa tietää Voldemortin etsivän seljasauvaa, tunnistaa elpymyskiven Dumbledoren tuhoamasta hirnyrkistä, ja tajuaa että hänen oma näkymättömyysviittaansa on sama kuin tarinassa mainittu viitta, mutta on tietämätön varjelusten merkittävyydestä.
Kolmikko joutuu vangituksi ja heidät viedään Malfoyn kartanoon, missä Bellatrix Lestrange kiduttaa Hermionea. Harry ja Ron viedään kellariin, mistä he löytävät Luna Lovekivan, Ollivanderin, Dean Thomasin ja Lujahaan. Ennen kuin Voldemort pääsee paikalle, Dobby ilmestyy ja pelastaa heidät, ja koko ryhmä pakenee Simpukkamökkiin, Billin ja Fleurin kotiin, mutta Dobby saa surmansa. Harry tajuaa, että varjelukset saattavat olla ratkaisu Kuoleman päihittämiseen, ja tietää Voldemortin anastaneen seljasauvan Dumbledoren hautaholvista, mutta päättää keskittyä hirnyrkkien löytämiseen varjelusten sijaan. Lujahaka kertoo heille, että Helga Puushkupuhin kuppi, yksi hirnyrkeistä, on Bellatrixin holvissa Irvetassa. Lujahaan avulla he murtautuvat pankkiholviin, noutavat kupin ja pakenevat lohikäärmeen selässä, mutta Lujahaka varastaa miekan ja pakenee omin avuin. Harry saa tietää yhteytensä kautta Voldemortin mieleen, että yksi hirnyrkeistä on kätkettynä Tylypahkaan, joka on nyt Severus Kalkaroksen hallussa. Harry, Ron ja Hermione pääsevät kouluun Tylyahon kylän kautta ja, muiden opettajien avustamana, kohtaavat Kalkaroksen, joka pakenee. Sitten he tuhoavat kupin basiliskin hampaalla, jonka Ron ja Hermione noutivat salaisuuksien kammiosta, ja yrittävät löytää seuraavan hirnyrkin, Rowena Korpinkynnen diadeemin. Samalla Voldemort ja hänen kannattajansa hyökkäävät linnaan. Monet koulun oppilaat, opettajat ja Feeniksin killan jäsenet puolustavat koulua hyökkääjiltä, samalla kun Harry, Ron ja Hermione menevät tarvehuoneeseen, jonne diadeemi on kätketty. He kohtaavat siellä Draco Malfoyn, Gregory Goylen ja Vincent Grabben. Seurauksena on taistelu, jonka aikana Grabbe käyttää pirunpalo-loitsua yrittäessään surmata Harryn, Ronin ja Hermionen, mutta ei pysty hallitsemaan loitsua, joka tuhoaa diadeemin ja tappaa Grabben. Harry, Ron ja Hermione pelastavat Malfoyn ja Goylen parin vanhan luudan selässä. Samalla muutama merkittävä hahmo saa surmansa taistelussa Voldemortin joukkoja vastaan, mukaan lukien Remus Lupin, Nymfadora Tonks ja Fred Weasley.
Voldemort on kykenemätön käyttämään seljasauvaa sen täydellä potentiaalilla, ja uskoen että Severus Kalkaroksesta tuli sen herra tämän tapettua Dumbledoren, Voldemort murhaa Kalkaroksen tullakseen itse sen herraksi. Kuolemaisillaan, Kalkaros antaa Harrylle osan vanhoista muistoistaan, jotka Harry katsoo käyttämällä ajatuseulaa rehtorin kansliassa. Hän saa tietää Kalkaroksen todellisista motivaatioista: Kalkaroksen uskollisuus Dumbledorea kohtaan ei koskaan häilynyt, häntä motivoi rakkaus Harryn äitiä kohtaan, jonka Voldemort surmasi, ja Dumbledoren murha oli tämän oma käsky, sillä Dumbledore oli jo kuolemassa. Harry saa myös tietää, että Voldemort teki Harrysta tahattomasti seitsemännen hirnyrkin, kun Voldemort yritti tappaa hänet vauvana, ja että Harryn täytyy kuolla Voldemortin käsissä, jotta Voldemort saataisiin kukistettua, tieto, jonka Dumbledore on aina tiennyt.
Harry päättää kohdata Voldemortin, joka odottaa häntä Kielletyssä metsässä, yksin. Hän hiipii ulos linnasta ja käytettyään elpymyskiveä tuodakseen rakkaansa hetkeksi luokseen, antautuu Voldemortille. Voldemort loihtii tappokirouksen ja näennäisesti tappaa Harryn. Harry herää paikasta, joka muistuttaa King’s Crossin asemaa, paikkaa, joka yhdistää jästi- ja taikamaailman, sillä Harry on elämän ja kuoleman välisessä paikassa. Tässä tilassa, Dumbledoren henki selittää Harrylle, että kun Voldemort käytti Harryn verta päästäkseen täysiin voimiinsa, se suojasi Harrya kuolemiselta Voldemortin käsissä; kuitenkin Harryn sisässä ollut hirnyrkki on nyt tuhottu, ja Harry voi palata kehoonsa tappokirouksesta huolimatta. Dumbledore selittää myös, että Harrysta tuli todellinen kuoleman varjelusten herra, kun hän kohtasi Kuoleman eikä yrittänyt välttyä siltä tai voittaa sitä.
Harry palaa ruumiiseensa ja teeskentelee kuollutta, kun Voldemort marssii voitokkaasti linnaan hänen ruumiinsa kanssa. Kuitenkin, Harryn edellisten ohjeiden mukaisesti, Neville Longbottom surmaa Naginin, viimeisen hirnyrkin, Rohkelikon miekalla. Sitten Harry paljastaa olevansa yhä elossa ja taistelu jatkuu Molly Weasleyn surmatessa Bellatrix Lestrangen.
Harry ja Voldemort ryhtyvät viimeiseen kliimaksiseen kaksintaisteluun. Harry paljastaa, että koska hän antautui vapaaehtoisesti kuolemalle Voldemortin käsissä, hänen rakkaudenosoituksensa suojaisi taikamaailmaa Voldemortilta samalla tavoin, kuin Harryn äidin tekemä uhraus suojasi Harrya. Harry kertoo, että Kalkaros ei ollut uskollinen Voldemortille, murhannut Dumbledorea tai ollut seljasauvan herra. Sen sijaan, Draco Malfoy oli sen herra riistettyään Dumbledoren aseista, mutta koska Harry oli riistänyt Dracon aseista Malfoyn kartanossa, Harry on seljasauvan todellinen herra. Harry väittää, että sauva ei surmaa henkilöä, jolle se on uskollinen, edesauttaen hänen suojaansa. Kaksintaistelun aikana, Harry ei suostu käyttämään tappokirousta ja jopa kehottaa Voldemortia tuntemaan katumusta, mikä on yksi tunnettu tapa saattaa Voldemortin pirstoutunut sielu entiselleen. Voldemort kuolee, kun hänen oma tappokirouksensa kimpoaa Harryn aseistariisumisloitsusta takaisin; kuolonsyöjät on viimein kukistettu.
Epilogi
Sarjan viimeinen romaani päättyy lyhyeen epilogiin, joka sijoittuu 19 vuotta Voldemortin tuhon jälkeen. Harry ja Ginny Weasley ovat pari ja heillä on kolme lasta: James Sirius, Albus Severus ja Lily Luna. Ronilla ja Hermionella on kaksi lasta, Rose ja Hugo. Perheet tapaavat King’s Crossin asemalla, missä hermostunut Albus on lähdössä viettämään ensimmäistä vuotta Tylypahkassa. Harryn kummipoika, Teddy Lupin, löytyy suutelemassa Billin ja Fleur Weasleyn tytärtä Victoirea junavaunussa. Harry näkee Draco Malfoyn, tämän vaimon ja heidän poikansa Scorpiuksen. Neville Longbottom on nyt yrttitiedon professori Tylypahkassa ja on yhä väleissä Potterin ja Weasleyn perheiden kanssa. Harry lohduttaa Albusta, joka pelkää joutuvansa lajitelluksi Luihuiseen, ja kertoo, että toinen hänen kaimoistaan, Severus Kalkaros, oli Luihuinen ja urhein mies jonka Harry on tavannut. Hän lisää, että lajitteluhattu ottaa lajiteltavan valinnan huomioon, kuten se teki Harryn kanssa. Kirja päättyy sanoihin: ”Arpi ei ollut vaivannut Harrya yhdeksääntoista vuoteen. Kaikki oli hyvin.”

Myynti
Kirja myi Yhdysvalloissa 8,3 miljoonaa kappaletta ensimmäisen vuorokauden aikana rikkoen näin edellisen kirjan Harry Potter ja puoliverinen prinssi 6,9 miljoonalla myydyllä kappaleella tekemän ennätyksen. [4]
Ennenaikainen myynti
Kirjaa myytiin vahingossa etukäteen noin viisi kappaletta Nurmeksessa sijaitsevassa S-market Porokylässä 19. heinäkuuta 2007. Kaupan mukaan syynä oli kesäsijaisen tietämättömyys.[5]
DeepDiscount.com toimitti noin 1200 kirjaa yhdysvaltalaisille asiakkailleen etuajassa; jotkut tilaajat saivat sen jo 17. heinäkuuta 2007. Kustantaja sanoo aloittavansa oikeustoimet verkkokauppaa vastaan.[6]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rowling, J. K.| title = Harry Potter ja kuoleman varjelukset| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2008| version = (Harry Potter and the Deathly Hallows, 2007.) Suomentanut Jaana Kapari-Jatta| id = ISBN 978-951-31-4004-5}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

Luokka:Harry Potter -kirjat
Luokka:Vuoden 2007 kirjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minkä ikäinen Harry Potter on Harry Potter ja kuoleman varjelukset -kirjassa?