Alan Mathison Turing [ˈt(j)ʊ(ə)rɪŋ], OBE, FRS (23. kesäkuuta 1912 Lontoo – 7. kesäkuuta 1954 Wilmslow) oli brittiläinen matemaatikko ja logiikan tutkija, joka vuonna 1936 julkaisi formalisoimansa algoritmin ja tietojenkäsittelytieteessä käytetyn Turingin kone -käsitteen.[1] Häntä pidetään yhtenä modernin tietojenkäsittelyn merkittävimmistä uranuurtajista. Toisen maailmansodan aikana hän johti Saksan laivaston Enigma-salakirjoituskoneen purkutyötä brittitiedustelun Bletchley Park -tukikohdassa. Tämä työ saattoi lyhentää sotaa Euroopassa kahdesta neljään vuotta.[2] Sodan jälkeen hän suunnitteli yhden ensimmäisistä ohjelmoitavista digitaalisista tietokoneista ja myös rakensi prototyypin siitä Manchesterin yliopistossa. Hän esitti merkittäviä ja luonteenomaisesti provosoivia mielipiteitä keskustelussa koneiden ajattelukyvystä ja kehitti Turingin testin.
Muita hänen tutkimuskohteitaan olivat todennäköisyyslaskenta, kryptografia, lukuteoria ja algebra. Turing loi mainetta morfogeneesiteorian ideoijana. Sen avulla pyritään selittämään, millä tavoin geenit aiheuttavat eliöiden rakenteen ja muodon muodostumisen. Esimerkiksi seeprojen raitojen ja gepardien pilkkujen kehittymiseen liittyvät seikat kuuluvat morfogeneesin piiriin.
Turing oli homoseksuaali, minkä vuoksi häntä vainottiin. Turingille tehtiin kemiallinen kastraatio, ja hänen uskotaan tehneen itsemurhan syanidilla kyllästetyn omenan syömisellä.[3] Hänen ansionsa sotasalakirjoituksen parissa tunnustettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Elämä
Lapsuus ja nuoruus
Alan Turingin vanhemmat olivat Julius Mathison Turing ja Sara o.s. Stoney. Julius työskenteli brittien virkamiehistössä Intiassa (Indian Civil Service).  Sara, Madras Railway -rautatieyhtiön pääinsinöörin Edward Waller Stoneyn tytär, tuli raskaaksi heidän asuessaan Chhatrapurissa Orissan osavaltiossa.[4] Koska vanhemmat halusivat lapsensa kasvavan Englannissa, he palasivat Lontoon Maida Valeen, jossa Alan Turing syntyi 23. kesäkuuta 1912.[5] Tapahtumasta todistaa sininen laatta nykyisen Colonnade Hotelin ulkopuolella. [4][6]  Alanilla oli isoveli nimeltään John. Turingin isä toimi edelleen virkamiehenä Intiassa, joten Alanin lapsuusvuosina hänen vanhempansa matkustivat Englannin Guildfordin ja Intian välillä jättäen kaksi poikaansa perheen ystävien huostaan Englantiin. Jo hyvin varhain Turing osoitti merkkejä nerokkuudestaan, joka tuli myöhemmin selkeämmin esiin.[7]
Hänen vanhempansa ilmoittivat hänet St Michael'sin päiväkouluun kuuden vuoden ikäisenä. Koulun rehtori huomasi hänen poikkeukselliset lahjansa varhain, kuten myös monet hänen muistakin opettajistaan. 14-vuotiaana vuonna 1926 hän siirtyi Sherborne Schooliin, kuuluisaan ja kalliiseen yksityiseen oppilaitokseen Dorsetissa. Lukuvuoden ensimmäisenä päivänä Englannissa oli yleislakko, mutta Turing halusi olla niin innokkaasti paikalla ensimmäisenä koulupäivänään, että hän ajoi Southamptonista koululleen yksin polkupyörällään liki sadan kilometrin matkan yöpyen välillä majatalossa.[8]

Jotkut Sherbornen opettajat eivät arvostaneet Turingin luontaista kiinnostusta matematiikkaan ja tieteisiin. He painottivat pikemminkin klassista koulutusta. Hänen rehtorinsa kirjoitti hänen vanhemmilleen: ”Toivon, että hän ei putoa kahden koulun väliin. Jos hän haluaa jatkaa yksityiskoulussa, hänen täytyy tähdätä koulutetuksi. Jos hän aikoo olla vain tieteellinen spesialisti, hän tuhlaa yksityiskoulussa aikaansa.”[9]
Tästä huolimatta Turing menestyi edelleen erinomaisesti aineissa, joista hän piti, ja ratkaisi vuonna 1927 monimutkaisia ongelmia opiskelematta lainkaan laskuopin perusteita. 16-vuotiaana vuonna 1928 Turing tutustui Albert Einsteinin teoksiin; hän ei ainoastaan käsittänyt niitä, vaan päätteli Einsteinin teorian kyseenalaistavan Newtonin lait tekstistä, jossa tätä ei eksplisiittisesti ilmaistu.[10]
Turingin toiveet ja kunnianhimo koulussa lisääntyivät, kun hänen ja hieman vanhemman opiskelijan Christopher Morcomin välille kehittyi läheinen ystävyys. Morcom oli myös Turingin ensimmäinen romanttinen kiinnostus. Hän kuoli yhtäkkisesti vain muutama viikko heidän viimeisen Sherbornen-lukukautensa alkamisen jälkeen naudan tuberkuloosin aiheuttamiin komplikaatioihin. Hän oli saanut taudin juotuaan lapsena tartunnan saaneen lehmän maitoa.[11] Turingin usko särkyi, ja hänestä tuli ateisti. Hänen vakaumuksensa oli, että kaikkien ilmiöiden, myös ihmisen aivotoiminnan, täytyi olla materiaalisia.[12]
Yliopisto ja työ laskettavuuden parissa

Koska Turing ei halunnut opiskella klassisia aineita yhtä ahkerasti kuin tiedettä ja matematiikkaa, hän ei saanut stipendiä Cambridgen Trinity Collegeen vaan päätyi King's Collegeen, toiseen vaihtoehtoonsa. Hän opiskeli siellä vuosina 1931–1934 ja valmistui hyvin arvosanoin. Vuonna 1935 hänet otettiin King's Collegen jäseneksi (fellow) keskeistä raja-arvolausetta koskevan tutkielmansa perusteella.
Keskeisessä artikkelissaan "On Computable Numbers, with an Application to the Entscheidungsproblem" (jätetty 28. toukokuuta 1936) Turing muotoili uudelleen Kurt Gödelin vuonna 1931 saamat matemaattista todistusta ja laskettavuutta käsittelevät tulokset. Hän korvasi Gödelin universaalin, aritmetiikkaan pohjautuvan formaalin kielen Turingin koneilla, yksinkertaisilla formaaleilla malleilla. Hän todisti, että jonkinlainen niiden kaltainen kone voisi ratkaista minkä tahansa matemaattisen ongelman, jos se voitaisiin esittää algoritminä, vaikka todellisella Turingin koneella tuskin olisikaan käytännön sovellutuksia, sillä se olisi huomattavasti hitaampi kuin käytännöllisemmät vaihtoehdot.
Laskennan teoria tutkii nykyäänkin erityisesti Turingin koneita. Turing todisti edelleen, että Entscheidungsproblemiin ei ollut ratkaisua. Ensin hän osoitti, ettei pysähtymisongelmaa voitu ratkaista Turingin koneilla: ei ole mahdollista saada algoritmisesti selville, pysähtyykö tietty Turingin kone koskaan. Vaikka hänen todistuksensa julkaistiinkin vasta sen jälkeen, kun Alonzo Church oli tehnyt vastaavan todistuksen lambdakalkyylinsä suhteen, Turingin teos on huomattavasti helpommin lähestyttävissä ja intuitiivisempi. Myös siinä esitelty käsite "universaalista (Turingin) koneesta", koneesta joka kykenisi toimimaan minkä tahansa muun koneen tavoin, oli uudenlainen.
Suurimman osan vuosista 1937 ja 1938 hän vietti Princetonin yliopistossa opiskellen Alonzo Churchin ohjauksessa. Vuonna 1938 hän suoritti tohtorintutkintonsa (Ph.D.) Princetonissa; hänen tutkielmassaan esiteltiin suhteellisen laskennan käsite (), jossa Turingin koneiden lisäksi käytetään niin kutsuttuja oraakkelikoneita. Niiden avulla voidaan tutkia ongelmia, joita ei Turingin koneella voi ratkaista.
Palattuaan Cambridgeen vuonna 1939 hän osallistui Ludwig Wittgensteinin matematiikan perusteita koskeville luennoille.[13] Wittgenstein ja Turing väittelivät ja olivat erimielisiä: Turing puolusti formalismia ja Wittgenstein väitti, ettei matematiikka löydä mitään absoluuttisia totuuksia vaan pikemminkin keksii niitä.[14]
Kryptoanalyysi

Toisen maailmansodan aikana Turing osallistui saksalaisten käyttämien salakirjoitusjärjestelmien murtamiseen Bletchley Parkissa. Hän tukeutui ennen sotaa Puolan Biuro Szyfrówissa työskennelleiden Marian Rejewskin, Jerzy Różyckin ja Henryk Zygalskin kryptoanalyyttiseen tutkimukseen. Hän teki useita oivalluksia, jotka auttoivat murtamaan Enigma-koneen ja Lorenz SZ-40/42:n (kaukokirjoittimissa käytetty salauslaite, jolle britit antoivat koodinimen "Tunny") koodit. Jonkin aikaa hän johti Hut 8:aa, joka oli vastuussa Saksan laivaston viestinnän tulkitsemisesta.
Syyskuusta 1938 lähtien Turing oli työskennellyt osa-aikaisesti Government Code and Cypher Schoolissa (GCCS), brittien koodinmurtojärjestössä. Hän työskenteli Saksan Enigma-salauksen murtamisen parissa ja teki yhteistyötä GCCS:n vanhemman koodinmurtajan Dilly Knoxin kanssa.[15] 4. syyskuuta 1939, päivä sen jälkeen kun Yhdistynyt kuningaskunta oli julistanut sodan Saksalle, Turing ilmoittautui GCCS:n sodanajan tiloihin Bletchley Parkiin.[16]
Turingin–Welchmanin bombe

Viikkojen kuluessa saapumisestaan Bletchley Parkiin[16] Turing oli suunnitellut sähkömekaanisen laitteen, jonka avulla Enigma voitaisiin murtaa nopeammin kuin vuoden 1932 bomba-koneella. Uusi bombe-kone nimettiin aiemman puolalaisen bomban mukaan, johon se perustui. Matemaatikko Gordon Welchmanin ehdottamalla parannuksella varustetusta bombesta tuli yksi tärkeimmistä työvälineistä, ja tärkein automatisoitu väline, hyökkäyksessä Enigma-koodin suojaamaa viestintää vastaan.
Turingin kanssa Bletchley Parkissa työskennellyt kryptoanalyytikko Jack Good sanoi myöhemmin: "Turingin tärkein kontribuutio, omasta mielestäni, oli kryptoanalyyttisen bombe-koneen suunnittelussa. Hänellä oli ajatus, että voitaisiin soveltaa käytännössä loogista teoreemaa, joka kuulostaa harjaantumattomaan korvaan suhteellisen absurdilta; nimittäin sitä, että ristiriidasta voidaan päätellä kaikki."[17]
Bombe etsi Enigma-viestissä käytettyjä, mahdollisesti oikeita asetuksia (eli kiekkojen järjestystä, kiekkojen asetuksia jne.) käyttäen sopivaa "lunttia", osaa todennäköisestä selkotekstistä. Jokaiselle mahdolliselle kiekkojen asetukselle (joita oli 1019, tai sukellusveneiden Enigma-koneiden tapauksessa 1022, sillä niissä käytettiin lopulta neljää kiekkoa kolmen tavallisen sijaan)[18] bombe suoritti sähköisesti sarjan loogisia päätelmiä luntin perusteella. Bombe havaitsi mahdollisen ristiriidan ja hylkäsi asetuksen siirtyen seuraavaan. Suurin osa mahdollisista asetuksista aiheutti ristiriitoja, ja vain muutama jäi jäljelle tutkittavaksi yksityiskohtaisesti. Turingin ensimmäinen bombe otettiin käyttöön 18. maaliskuuta 1940.[19] Sodan loppuun mennessä oli käytössä useita satoja bombe-koneita.[20]
Hut 8 ja laivaston Enigma
Joulukuussa 1940 Turing ratkaisi laivaston Enigman indikaattorijärjestelmän, joka oli matemaattisesti monimutkaisempi kuin muut vastaavat järjestelmät. Turing keksi myös bayeslaisen tilastollisen tekniikan, jolle annettiin nimeksi "Banburismus", auttamaan laivaston Enigman murtamisessa. Banburismus-tekniikan avulla voitiin sulkea pois laskuista tiettyjä Enigman kiekkojen asetuksia, mikä vähensi bombe-koneiden käyttöön tarvittavaa aikaa.
Keväällä 1941 Turing ehdotti avioliittoa Joan Clarkelle, kollegalleen Hut 8:ssa, mutta kihlaus purettiin yhteisestä sopimuksesta kesällä.
Heinäkuussa 1942 Turing kehitti nimillä Turingismus tai Turingery tunnetun tekniikan sovellettavaksi Lorenz-salaimen murtamiseen. Sitä käytettiin saksalaisten uudessa Geheimschreiber-koneessa ("salakirjoittaja", yksi koodinimellä "Fish" tunnetuista koneista). Hän myös esitteli Fish-tiimin Tommy Flowersille, joka rakensi myöhemmin Max Newmanin ohjauksessa Colossus-tietokoneen. Colossus oli maailman ensimmäinen ohjelmoitava digitaalinen elektroninen tietokone. Se korvasi aiemmat yksinkertaisemmat koneet (kuten "Heath Robinsonin") ja sen suuremman nopeuden ansiosta päivittäin vaihtuvia salaimia voitiin murtaa.[21] Usein virheellisesti luullaan, että Turingilla oli keskeinen rooli Colossuksen suunnittelussa; näin ei kuitenkaan ollut.[22]
Turing matkusti Yhdysvaltoihin marraskuussa 1942 ja työskenteli yhdessä Yhdysvaltain laivaston kryptoanalyytikkojen kanssa laivaston Enigman ja bombe-koneiden parissa Washingtonissa. Hän avusti Bell Labsissa puheen salaukseen tarkoitettujen laitteiden kehittämistä. Hän palasi Bletchley Parkiin maaliskuussa 1943. Turingin poissaolon aikana Hugh Alexander oli noussut virallisesti Hut 8:n johtoon, ja hän olikin johtanut yksikköä käytännössä jo jonkin aikaa, sillä Turing ei juuri ollut kiinnostunut sen päivittäisistä ylläpitotehtävistä. Turingista tuli Bletchley Parkin kryptoanalyysikonsultti.
Sodan loppupuolella Turing aloitti koodinimellä Delilah tunnetun kannettavan puheensalauskoneen suunnittelun insinööri Donald Bayleyn avustamana ja opiskeli samaan aikaan elektroniikkaa. Koneelle oli suunniteltu erilaisia käyttötarkoituksia, sitä ei voitu käyttää pitkän matkan radiolähetyksissä eikä se valmistunut ajoissa käytettäväksi sodassa. Vaikka Turing esittelikin sitä virkamiehille salaamalla ja purkamalla tallenteen Winston Churchillin puheesta, Delilah-konetta ei otettu käyttöön.
Vuonna 1945 Turingille myönnettiin brittiläisen imperiumin upseerin (OBE) arvo, mutta hänen työnsä pysyi salaisena useiden vuosien ajan. Royal Societyn hieman hänen kuolemansa jälkeen julkaisema elämäkerta kertoi:

Varhaiset tietokoneet ja Turingin testi

Vuosina 1945–1947 hän työskenteli National Physical Laboratoryssa suunnitellen Automatic Computing Engine -tietokonetta (ACE). Hän esitteli artikkelissaan 19. helmikuuta 1946 Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäisen valmiin suunnitelman tietokoneesta, jossa sekä käskyt että data olivat samassa muistissa. Vaikka Turing onnistuikin ACE:n suunnitelussa, hankkeen aloittaminen viivästyi ja hän pettyi. Vuoden 1947 lopussa hän palasi Cambridgeen viettämään sapattivuotta. Sillä välin ACE rakennettiin valmiiksi ilman häntä ja se ajoi ensimmäisen ohjelmansa 10. toukokuuta 1950.
Vuonna 1948 hänet nimitettiin luennoitsijaksi Manchesterin yliopiston matematiikan osastolle ja vuonna 1949 hänestä tuli yliopiston tietotekniikan laboratorion apulaisjohtaja. Hän kehitti ohjelmia eräälle varhaisimmista todellisista tietokoneista, Manchester Mark I:lle. Samaan aikaan hän työskenteli abstraktimpien kysymysten parissa ja käsitteli artikkelissaan "Computing machinery and intelligence" (Mind, lokakuu 1950) tekoälyn ongelmaa. Hän ehdotti nykyisin Turingin testinä tunnettua koetta määrittämään tason, jonka ylittävää konetta voitaisiin kutsua ajattelevaksi. Jos tietokone onnistuisi huijaamaan kuulustelijaansa niin, että kuulustelija luulisi keskustelevansa ihmisen kanssa, koneen voitaisiin sanoa "ajattelevan".
Vuonna 1945 Turing ennusti, että jonain päivänä tietokoneet pelaisivat shakkia erittäin hyvin.[23] Vuonna 1948 hän alkoi laatia aiemman opiskelijakollegansa D.G. Champernownen kanssa shakkiohjelmaa tietokoneelle, jota ei ollut vielä olemassa. Tarpeeksi tehokasta konetta ohjelman suorittamiseen ei ollut, joten vuonna 1952 Turing pelasi shakkipelin simuloiden itse tietokonetta. Jokainen siirto kesti noin puoli tuntia. Peli tallennettiin;[24] ohjelma hävisi Turingin kollegalle Alick Glennielle, vaikka sen sanotaankin voittaneen pelin Champernownen vaimoa vastaan.[25]
Kaavoittuminen ja matemaattinen biologia
Turing työskenteli vuodesta 1952 kuolemaansa saakka vuonna 1954 matemaattisen biologian, erityisesti morfogeneesin parissa. Hän julkaisi aiheesta yhden artikkelin vuonna 1952, "The Chemical Basis of Morphogenesis", jossa hän esitteli hypoteesinsa kaavoittumisesta ().[26] Hän oli erityisen kiinnostunut Fibonaccin lehtiasennosta, Fibonaccin lukujen esiintyvyydestä kasvien rakenteessa. Hän käytti reaktio-diffuusiokaavoja, jotka ovat nykyisin keskeisessä asemassa kaavoittumisen tutkimuksessa. Hänen myöhempiä artikkeleitaan ei julkaistu ennen kuin vuoden 1992 teoksessa Collected Works of A.M. Turing.
Syyte homoseksuaalisuudesta ja kuolema

Turing oli homoseksuaali, ja hänen aikanaan homoseksuaaliset teot olivat Yhdistyneessä kuningaskunnassa laittomia.[4][27] Homoseksuaalisuutta pidettiin mielenterveyden häiriönä ja sen harjoittamisesta  voitiin tuomita oikeudessa. Vuonna 1952 Turingin 19-vuotias uusi tuttava Arnold Murray[28] auttoi rikostoveriaan murtautumaan Turingin asuntoon, ja Turing ilmoitti rikoksen poliisille. Poliisitutkinnan aikana Turing tunnusti olleensa suhteessa Murrayn kanssa, ja heitä syytettiin törkeästä siveettömyydestä Criminal Law Amendment Act 1885:n pykälän 11 nojalla. Turing ei katunut, ja hänet tuomittiin samasta rikoksesta kuin Oscar Wilde oli tuomittu yli 50 vuotta aikaisemmin.[29]
Turingin annettiin valita vankilan ja ehdonalaisen välillä, mutta jälkimmäisen ehtona oli libidoa vähentävien hormonihoitojen aloittaminen. Välttääkseen vankilatuomion hän hyväksyi estrogeenihormoni-injektiot, joita annettiin vuoden ajan. Niiden sivuvaikutuksiin kuului gynekomastia (rintojen suureneminen). Tuomion vuoksi hänen turvallisuusluokituksensa poistettiin eikä hän voinut enää konsultoida GCHQ:ta kryptografisissa kysymyksissä. Samaan aikaan julkisuudessa oltiin huolestuneita vakoilusta ja siitä, että homoseksuaalit olisivat alttiina neuvostoagenttien ansoille.
Turingin siivooja löysi Turingin 8. kesäkuuta 1954 kuolleena; hän oli menehtynyt edellisenä päivänä syanidimyrkytykseen. Myrkyn hän oli ilmeisesti saanut syanidilla kyllästetystä omenasta, joka lojui puoliksi syötynä hänen sänkynsä vieressä. Itse omenaa ei koskaan testattu ja syanidimyrkytys määritettiin kuolinsyyksi ruumiinavauksessa. Yleensä hänen kuolemansa uskotaan olleen tahallinen, ja se tuomittiin itsemurhaksi. Hänen äitinsä kuitenkin väitti sinnikkäästi, että kuolema oli vahinko ja johtui laboratoriokemikaalien huolimattomasta säilytyksestä. Elämäkertakirjailija Andrew Hodges ehdottaa, että Turing saattoi surmata itsensä tulkinnanvaraisella tavalla antaakseen äidilleen mahdollisuuden pitää kuolemaa onnettomuutena.[30] Muut ovat ehdottaneet, että Turing lavasti kohtauksen Lumikista, joka oli hänen lempisatunsa.[31] Koska Turingin homoseksuaalisuutta lienee pidetty turvallisuusriskinä, hänen on myös ehdotettu joutuneen salamurhatuksi.[32] Hänen ruumiinsa tuhkattiin Wokingin krematoriossa 12. kesäkuuta 1954.
Tunnustus kuoleman jälkeen

Vuodesta 1966 lähtien Association for Computing Machinery on myöntänyt vuosittain Turing-palkinnon henkilölle, jolla on ollut merkittävä vaikutus tietotekniikan kehitykseen. Sitä on pidetty laajalti tietotekniikan vastineena Nobel-palkinnolle.
Turingille on annettu erityyppisiä kunnianosoituksia Manchesterissä, jossa hän työskenteli elämänsä loppupuolella. Vuonna 1994 osalle A6010-tiestä (kaupungin sisempi kehätie) annettiin nimi Alan Turing Way.  Manchesterissä paljastettiin 23. kesäkuuta 2001 Turingin muistopatsas. Se sijaitsee Sackville Parkissa Manchesterin yliopiston Whitworth Streetin rakennuksen ja Canal Streetin ”homokorttelin” välissä. British Logic Colloquium ja British Society for the History of Mathematics pitivät 5. kesäkuuta 2004 yliopistolla juhlat Turingin elämän ja saavutusten kunniaksi, ja samana kesänä avattiin yliopiston Alan Turing -instituutti. Heinäkuussa 2007 avattiin Alan Turing Building, jossa sijaitsevat yliopiston matematiikan tiedekunta, Photon Sciences Institute ja Jodrell Bank Centre for Astrophysics.
23. kesäkuuta 1998, Turingin 86. syntymäpäivänä, hänen elämäkertansa kirjoittaja Andrew Hodges paljasti English Heritagen virallisen sinisen muistolaatan hänen lapsuudenkodissaan Warrington Crescentissä Lontoossa, nykyisessä Colonnade Hotelissa.[33][5] Turingin kuoleman 50-vuotispäivänä 7. kesäkuuta 2004 hänen entisellä asunnollaan Hollymeadessa, Wilmslow'ssa paljastettiin muistolaatta.
Useat yliopistot ovat kunnioittaneet hänen tietoteknisiä saavutuksiaan. 28. lokakuuta 2004 paljastettiin John W. Millsin valama pronssipatsas Surreyn yliopistossa Guildfordissa.[34] Patsaalla muistettiin sitä, että Turingin kuolemasta oli kulunut 50 vuotta. Se esittää häntä kantamassa kirjoja kampuksen halki. Myös Bletchley Parkissa paljastettiin 19. kesäkuuta 2007 luonnollisen kokoinen Turingin patsas, joka painaa 1,5 tonnia. Stephen Kettle veisti sen puolesta miljoonasta walesilaisen saviliuskeen palasesta.[35]
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Gordon Brown pyysi 10. syyskuuta 2009 hallituksensa puolesta kirjallisesti anteeksi Turingin kohtelua:[36][37]

Turingin saama tuomio kumottiin lopullisesti vuonna 2013,[38] ja virallinen armahdusesitys hyväksyttäneen Britannian hallituksessa.[27]
Vuonna 2014 sai ensi-iltansa Turingista kertova elokuva The Imitation Game. Elokuvan on ohjannut Morten Tyldum, ja Turingia näyttelee Benedict Cumberbatch.
Turing juoksijana
Alan Turing oli kansallisen tason maratoonari. Hän sijoittui viidenneksi Britannian vuoden 1948 olympiakarsinnoissa.[39] Turing Relay -juoksukilpailu[40] on kuusiosainen viestijuoksu joen rantaa pitkin Elystä Cambridgeen ja takaisin. Turing käytti reittiä juostessaan Cambridgessä; hänen paras aikansa maratonilla oli 2.46.[35]
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Copeland, B. Jack (toim.)| title = Colossus: The Secrets of Bletchley Park's Codebreaking Computers| location = New York| publisher = Oxford University Press| year = 2006}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hodges, Andrew| title = Alan Turing: The Enigma| location = New York| publisher = Simon & Schuster| year = 1983}}

CS1 maint: multiple names: authors list (link)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Hodges, Andrew| title = Alan Turing, arvoitus| others = Translated by Kimmo Pietiläinen| location = Helsinki| publisher = Terra Cognita| year = 2000| version = (Alkuteos: Alan Turing: The Enigma, 1992.)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Copeland, B. Jack (ed.)| title = The Essential Turing| publisher = Oxford University Press| year = 2004}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Copeland, B. Jack  (ed.)| title = Alan Turing's Automatic Computing Engine| publisher = Oxford University Press| year = 2005}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Yates, David M.| title = Turing's Legacy: A history of computing at the National Physical Laboratory 1945–1995| publisher = London Science Museum| year = 1997}}
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)

Luokka:Brittiläiset matemaatikot
Luokka:Brittiläiset filosofit
Luokka:Brittiläiset tietojenkäsittelytieteilijät
Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:Mielenfilosofit
Luokka:Royal Societyn jäsenet
Luokka:Tietotekniikan kehittäjät
Luokka:Loogikot
Luokka:Vuonna 1912 syntyneet
Luokka:Vuonna 1954 kuolleet
Luokka:Brittiläiset tilastotieteilijät
Luokka:Salakirjoitustekniikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Mark Leslie Norton,[1] tunnettu paremmin taiteilijanimeltään Mark St. John, (7. helmikuuta 1956, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat – 5. huhtikuuta 2007 Anaheim, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen muusikko ja lauluntekijä, joka muistetaan parhaiten urastaan rock-yhtye Kissin lyhytaikaisena kitaristina. Hän liittyi yhtyeseen vuoden 1984 huhtikuussa korvaten yhtyeestä erotetun Vinnie Vincentin ja soitti vuoden 1984 Kiss-albumilla Animalize.[1] Hän sairastui pian yhtyeeseen liityttyään niveltulehdukseen ja Reiterin tautiin,[2][3] ja joutui jättämään yhtyeen vuoden 1984 joulukuussa.[1]
Vuonna 1985 St. John perusti laulaja David Donaton kanssa White Tiger -yhtyeen, joka julkaisi vuonna 1986 ainoan albuminsa White Tiger. Hän työskenteli omien yhtyeprojektiensa ohella myös sessiomuusikkona ja kitaransoiton opettajana.[1] Vuonna 1999 hänen perustamansa Mark St. John Project julkaisi omaa nimeään kantaneen EP-levyn,[4] ja vuonna 2003 hän julkaisi instrumentaalikappaleista koostuneen sooloalbuminsa Magic Bullet Theory.[5]
St. John menehtyi 51-vuotiaana vuonna 2007 aivoverenvuotoon.[2] Hän oli kamppaillut päihderiippuvuutensa kanssa jo joitain vuosia ennen kuolemaansa.[6] St. John haudattiin Los Angelesin piirikunnan Rose Hills Memorial Parkin hautausmaalle Whittierin kaupunkiin.[7] Vuoden 2006 syyskuussa St. John istui kahden viikon vankeustuomion ajan vankilassa jäätyään kiinni huumausainetarvikkeiden hallussapidosta ja yritettyään hävittää todistusaineistoa. Vankilatuomionsa aikana muut vangit pahoinpitelivät hänet erittäin vakavasti ja väkivaltaisesti,[6] minkä on arveltu vaikuttaneen hänen ennenaikaiseen kuolemaansa.[6]
Elämäkerta
Kiss (1984)
Kertomansa mukaan Norton ei ollut ennen Kissiin liittymistään yhtyeen fani, eikä hän ollut koskaan omistanut yhtään yhtyeen albumia.[8] Saadessaan kutsun yhtyeen koesoittoihin vuonna 1984 hän työskenteli vielä soitonopettajana musiikkiliikkeessä.[8] Kiss tarvitsi korvaajan aiemmin samana vuonna yhtyeestä erotetun Vinnie Vincentin tilalle.[3] Kertomansa mukaan Norton ei valmistautunut koesoittoihin lainkaan, eikä hänellä ”ollut mitään käsitystä siitä, miltä bändi kuulosti.”[8] Koesoitoissa hän soitti yhdessä muun yhtyeen kanssa country-version Led Zeppelinin kappaleesta ”Stairway to Heaven”, ja lähinnä vain jutteli muiden jäsenten kanssa.[9] Norton ei alun perin ollut muun yhtyeen ykkösvalinta uudeksi kitaristiksi ja tämä oli jo valmis matkustamaan takaisin Hollywoodiin, kunnes yllättäen sai toisen kutsun saapua soittamaan yhtyeen kanssa.[9] Toisen soittosession seurauksena hän sai paikan yhtyeestä vuoden 1984 huhtikuussa,[9] ja otti käyttöönsä taiteilijanimen Mark St. John. Hän soitti Kississä yhtyeen niin kutsutulla maskittomalla aikakaudella, jolloin Kiss esiintyi ilman näyttäviä kasvomeikkejään ja esiintymisasujaan. Tämän johdosta St. Johnilla ei yhtyeessä ollessaan ollut lavahahmoa, kuten hänen edeltäjillään ja muilla yhtyeen jäsenillä oli ollut.
Teknisesti taitavana ja vikkeläsormisena kitaristina tunnettu St. John levytti Kissin kanssa studioalbumin Animalize.[3] Yhtyeen laulaja-kitaristi Paul Stanleyn mukaan St. Johnin kanssa työskentely osoittautui Animalizen levyttämisen aikana haasteelliseksi.[8] St. John ei teknisestä taitavuudestaan huolimatta osannut Stanleyn mukaan usein ”vetää samaa juttua kahta kertaa peräkkäin”,[8] mikä vaikeutti erityisesti albumin kappaleiden kitarasoolojen tekemistä.[8] Stanleyn mukaan osa kitarasooloista laulettiin St. Johnille malliksi, ja hän myös äänitti itse pieniä pätkiä albumin kitarasooloista.[8] Lisäksi tuolloin vielä sessiomuusikkona vaikuttanut Bruce Kulick soitti St. Johnin sijaan albumin kappaleissa ”Lonely is the Hunter” ja ”Murder in High Heels”.[10][11] Oman osuutensa Animalizen kappaleista St. John äänitti valmiiksi kahdessa viikossa.[9] Hän kertoi myöhemmin olleensa turhautunut yhtyeen poistettua hänen kehittämiään kitaraosuuksia albumilta,[9] kun hänen tehtäväkseen Animalizella oli hänen kertomansa mukaan jäänyt muutamien komppikitararaitojen tuplaaminen, kitarastemmojen lisääminen ja soolojen soittaminen.[9] Vuoden 1984 syyskuussa julkaistu Animalize sai niin fanien kuin kriitikoidenkin keskuudessa suurimmaksi osaksi positiivisen vastaanoton,[10] ja albumi saavutti Yhdysvalloissa platinalevyrajan.[12] St. John esiintyi myös Animalizen ensimmäisenä singlenä julkaistun kappaleen ”Heaven’s on Fire” musiikkivideolla.

Kun Kissin oli määrä aloittaa Animalize-albumia seurannut maailmankiertue Animalize World Tour, sairastui St. John niveltulehdukseen ja Reiterin tautiin.[2][10] Kiertueesta muodostuikin St. Johnin osalta hyvin rikkonainen, ja hän soitti vain muutamissa yhtyeen konserteissa.[13] Kiss hankki hänen tilalleen jo Animalizella soittaneen Bruce Kulickin, joka soitti valtaosan kiertueen konserteista.[14] St. Johnin terveydellinen tila ei enää kohentunut, joten yhtye ja St. John päättivät yhteisesti, että St. Johnin olisi viisainta jättää yhtye.[13] Hän erosi Kissistä vuoden 1984 joulukuussa.[1] St. Johnin mukaan hänen eronsa yhtyeestä ”sujui ystävällisissä merkeissä” ja johtui pelkästään hänen sairaudestaan.[13] Hänen paikkansa yhtyeessä täytti kiertueen konserteissa ansioitunut Bruce Kulick, joka lyhytaikaisiksi kiinnityksiksi osoittautuneista Vinnie Vincentistä ja St. Johnista poiketen jäi yhtyeen kitaristiksi yli vuosikymmenen ajaksi.[14]
White Tiger (1985–1988)
Vuoden 1985 tammikuussa St. John alkoi hiljalleen tehdä paluuta musiikin pariin. Hän alkoi soittaa ja työstää demoja yhdessä laulaja David Donaton ja rumpali Barry Brandtin kanssa. St. John ja Donato perustivat pian yhdessä White Tiger -yhtyeen, jonka kokoonpanon täydensivät lopulta rumpali Brian James Fox ja basisti Michael Norton, St. Johnin nuorempi veli. Kokoonpano julkaisi vuonna 1986 omaa nimeään kantaneen albumin White Tiger, jonka St. John myös tuotti.[15] Albumin kappalemateriaalin hän oli kirjoittanut kahdestaan Donaton kanssa.[15] Albumin julkaisi indie-levymerkki E.M.C. Records,[15] ja se myi vähän mainostetuksi inide-albumiksi hyvin, noin 50 000 kappaletta.[16] Albumista julkaistiin vuonna 2000 CD-painos.[15] White Tigerin tarkoitus oli vuonna 1988 levyttää toinen studioalbumi St. Johnin ja Donaton työstämien kappaleiden pohjalta,[17] mutta yhtye hajosi ennen albumin valmistumista.[16]
Musiikillisen uran jälkipuoli
Vuonna 1989 St. John esiintyi kitaristina David Hasselhoffin kappaleen ”Is Everybody Happy” musiikkivideolla.[18] Hänen on myös epäilty soittaneen sessiomuusikkona Hasselhoffin vuoden 1989 albumilla Looking for Freedom,[18] mutta hänen mahdollista panostaan albumille ei ole vahvistettu.[18] St. John vieraili myös kristillistä rockia soittaneen kitaristi Ken Tamplinin albumilla An Axe to Grind vuonna 1990.[19] Hän myös perusti lyhytikäiseksi jääneen kokoonpanon The Keep, jossa soitti myös Kissin alkuperäinen rumpali Peter Criss.[20] St. Johnin ja Crissin lisäksi yhtyeessä vaikuttivat St. Johnin veli Michael Norton basistina ja laulaja Michael McDonald.[20] The Keep julkaisi St. Johnin ja Crissin säveltämistä kappaleista koostuneen demon ja teki myös yhden keikan vuoden 1990 toukokuussa.[20] Yhtye lähetteli demoaan eri levy-yhtiöihin, mutta ei onnistunut saamaan levytyssopimusta.[21]
Vuonna 1999 St. John julkaisi perustamansa Mark St. John Project -kokoonpanon kanssa viisi kappaletta sisältäneen EP-levyn Mark St. John Project.[4] Kolme albumin viidestä kappaleesta oli peräisin The Keep -yhtyeen ajalta.[4] EP:n julkaisi levy-yhtiö Loch Ness Monster Records, ja sitä painettiin 5 000 kappaletta.[4] Vuonna 2003 osa EP:n kappaleista päätyi uudelleen levytettyinä versioina St. Johnin instrumentaalikappaleista koostuneelle sooloalbumille Magic Bullet Theory,[5] jonka julkaisi EP:n tavoin Loch Ness Monster Records.[5]
Musiikillisen uransa viimeisinä vuosina St. John vieraili Kiss Expo -fanitapahtumissa usein yhdessä Bruce Kulickin kanssa jakamassa nimikirjoituksia ja tapaamassa Kiss-faneja.[22][21]
Vuoden 2006 vankilatuomio ja ja kuolema
St. John sai vuonna 2006 vankilatuomion jäätyään kiinni huumausainetarvikkeiden hallussapidosta ja yritettyään hävittää todistusaineistoa sekä vastustettuaan pidätystä.[6] Vuoden 2006 syyskuussa hän aloitti kahden viikon vankilatuomionsa suorittamisen Theo Lacyn vankilassa Orangen piirikunnassa.[23] Suuri joukko Theo Lacyn vankeja oli ennen St. Johnin saapumista vankilaan pahoinpidellyt joukolla John Chamberlain -nimisen vangin.[23] St. John kertoi viranomaisille pelkäävänsä henkensä puolesta varastettuaan aiemmin ruokatarvikkeita toiselta vangilta, ja pyysi siirtoa vankilan toiseen osaan.[23] Hän oli myös kertonut silloiselle tyttöystävälleen ilmiantaneensa joitain vuosia aiemmin erään huumekauppiaan, mikä oli lisännyt hänen turvattomuuden tunnettaan vankilatuomion aikana.[6] Viranomaisten toimesta hän sai siirron ja suoritti lopun tuomiostaan kunnes vapautui vankilasta 24. syyskuuta.[23] Jared Petrovich, joka oli yksi John Chamberlainin pahoinpitelystä ja murhasta syytetyistä vangeista ja korkeassa hierarkisessa asemassa vankilan sisällä, myönsi myöhemmin olleensa osallisena St. Johniin kohdistuneen pahoinpitelyn järjestämisessä, ja että valtuutettu vanginvartija Kevin Taylor oli etukäteen tietoinen pian tapahtuvasta pahoinpitelystä.[23] Petrovichin mukaan St. John pahoinpideltiin hyvin väkivaltaisella tavalla varastamisen vuoksi,[23] ja Kevin Taylor oli pahoinpitelyn jälkeen palkinnut pahoinpitelyyn osallistuneita vankeja ruokatarvikkein.[6] St. John oli kertonut tyttöystävälleen, että hänen pahoinpitelyynsä oli osallistunut jopa kaksikymmentä eri vankia, jotka olivat toistuvasti lyöneet ja puukottaneet häntä.[6]
St. Johnin tyttöystävä kuvaili, että pahoinpitelyn seurauksena St. John oli muuttunut ulkonäöltään lähes tunnistamattomaksi.[6] Hän kärsi vankilatuomionsa jälkeen usein rajusta päänsärystä ja muista fyysisistä kivuista, joiden hän oli kertonut olevan seurausta vankilassa tapahtuneesta pahoinpitelystä.[6] Koska St. Johnilla ei ollut sairausvakuutusta, hän ei kyennyt hakeutumaan lääkäriin vaivojensa vuoksi.[6]
Lähipiirin mukaan vankilasta vapautumisensa jälkeen St. John ei koskaan puhunut tuomionsa aikana kokemistaan tapahtumista, ja hän kamppaili yhä enemmän päihdeongelmansa kanssa.[6] Hän tiettävästi työskenteli pienipalkkaisissa töissä esimerkiksi nurmenleikkaajana ja remonttimiehenä sekä myi vanhoja esiintymisasujaan ja instrumenttejaan saadakseen rahaa huumeisiin.[6] Julkisuudessa hän ei esiintynyt enää viimeisinä vuosinaan lainkaan.
St. John menehtyi 51-vuotiaana 5. huhtikuuta 2007 aivoverenvuotoon.[2] Viralliseksi kuolinsyyksi tulkittiin huumeiden yliannostuksesta aiheutunut aivoverenvuoto.[6] Viimeinen St. Johnin elossa nähnyt henkilö oli hänen tyttöystävänsä, joka oli hänen seurassaan tämän kuolemaa edeltäneenä iltana ja on kieltänyt väitteen huumeidenkäytöstä.[6] St. Johnin lähipiirin ja omaisten mukaan hänen ennenaikainen kuolemansa oli seurausta vuoden 2006 syyskuun vankilatuomion aikana tapahtuneesta pahoinpitelystä.[6]
Diskografia
Kiss
Animalize (1984)
White Tiger
White Tiger (1986)
Soolotuotanto
Mark St. John Project (1999)
Magic Bullet Theory (2003)
Muiden artistien levytyksillä
Allan Holdsworth – Road Games (1983[24])
David Hasselhoff – Looking for Freedom (1989[18])
Ken Tamplin – An Axe to Grind (1990[19])
Joey C. Jones – Best Of Volume One (2017[25])
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Leaf, David ja Sharp, Ken| title = Kiss - Maskin takaa| publisher = Like Kustannus| year = 2004| isbn = 987-952-471-950-6}}

St. John, Mark
St. John, Mark
St. John, Mark
St. John, Mark


Sokeritoukka (Lepisma saccharina) on pieni siivetön hyönteinen, joka kuuluu yli 300 miljoonaa vuotta vanhaksi arvioituun toukkasukahäntäisten hyönteislahkoon (Zygentoma). Se on yleinen ja kotioloissa suhteellisen harmiton kylpyhuoneiden vieras, joka on levinnyt lähes koko maapallolle. Sokeritoukat ovat hopeanhohtoisia, aikuisena noin yhden senttimetrin mittaisia taaksepäin suippenevia hyönteisiä, joiden päässä on kaksi pitkää tuntosarvea ja perässä kolme lyhyempää sukasta. Ne etsivät ravintoa pimeässä kosteissa tiloissa ja säntäävät pakoon, jos huoneeseen sytytetään valot.
Sokeritoukat voivat syödä laajalti erilaisia elintarvikkeita ja materiaaleja, jotka sisältävät tärkkelystä, sokeria, selluloosaa tai proteiineja. Museoissa, arkistoissa ja muissa pitkäaikaissäilytystilanteissa ne voivat aiheuttaa vahinkoa kirjoille, papereille, tekstiileille ja muille erityisesti tärkkelystä sisältäville materiaaleille.
Ulkonäkö ja koko

Sokeritoukan ruumis on litteä ja suhteellisen pitkulainen, ja sen takapää suippenee huomattavasti. Täysikasvuisen yksilön ruumiin pituus ilman tuntosarvia ja takasukasia on 7–12 millimetriä. Hyönteistä peittävät hopeanhohtoiset suomut.[1] Hyönteinen voi olla myös ruskehtava.[2] Takapäässä on kolme sukasta, joista sokeritoukan tunnistaa parhaiten. Päässä on kaksi pitempää tuntosarvea, joiden lisäksi voi näkyä kaksi lyhyempää tuntosukasta.[1] Tuntosarvet ja takapään sukaset voivat olla täysikasvuisen yksilön ruumiin mittaisia.[3]
Sokeritoukat käyvät läpi osittaisen muodonvaihdoksen, eli niiden elinkaari on kolmivaiheinen: muna- ja nymfivaiheet edeltävät hyönteisen kehittymistä täysikasvuiseksi.[4] Vastakuoriutuneilla yksilöillä ei vielä ole suomuja, ja ne ovat väriltään valkeahkoja.[1] Nuoret nymfit näyttävät samalta kuin täysikasvuiset, mutta ovat kooltaan pienempiä. Sokeritoukat kykenevät liikkumaan erittäin vikkelästi, yleensä lyhyin pyrähdyksin.[3]
Levinneisyys ja elinympäristö
Sokeritoukat ovat levinneet laajalti. Niitä tavataan Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Australiassa, Tyynen valtameren saarilla, Japanissa ja muissakin osissa Aasiaa.[5] Sokeritoukka on lähisukuisen uunitoukan (Thermobia domestica) tavoin hyönteislahkonsa kosmopoliitti.[6]

Sokeritoukat elävät lämpimässä ulkoilmassa kivien, kaarnan ja lehtijätteen alla, lintujen ja nisäkkäiden pesissä sekä muurahais- ja termiittikeoissa. Niitä löytyy usein myös ihmisasumuksista, joissa niitä pidetään haittaeläiminä.[2] Sokeritoukkia voi eräillä seuduilla tulla kesäisin kuivan kauden alkaessa suuria määriä ihmisasumuksiin.[7] Paanukattoiset puurakennukset ovat erityisen houkuttelevia sokeritoukille, koska ne voivat päästä sisälle paanujen ja muiden puurakenteissa olevien rakojen kautta. Sokeritoukat leviävät myös, mikäli niiden munia, poikasia, tai täysikasvuisia yksilöitä tuodaan taloon pahvilaatikoiden, huonekalujen, puutavaran, seinäpaperien ja muiden vastaavien esineiden mukana.[8][7] Sokeritoukkia voi löytyä isoja määriä myös uusista rakennuksista, joissa vastikään muovilla eristetyt seinät ovat yhä kosteita[9] tai joissa vastavaletut betonirakennelmat ja tuoreet puurakennelmat levittävät kosteutta ja joiden seinäpapereista sokeritoukat löytävät houkuttelevan ravinnonlähteen[7].
Ihmisasumuksissa tavattavat sokeritoukat elävät kosteissa tiloissa, kuten viemärissä, keittiössä, kylpyhuoneissa ja kellareissa. Ne voivat pesiä laattojen alla ja putkistojen läheisyydessä. Kerrostaloissa sokeritoukat voivat kulkea putkien läpivientien kautta asunnosta toiseen.[10] Vaikka sokeritoukkien kerrotaan kykenevän kulkemaan hajulukkojen lävitse,[10] ne eivät yleensä tule taloihin viemärien kautta[3]. Ne eivät myöskään kykene nousemaan ylös pystysuoria sileitä pintoja, joten niitä tavataan usein kylpyammeista ja pesualtaista, jonne ne ovat joutuneet etsiessään ruokaa.[3] Parhaiten ne viihtyvät lämpimissä paikoissa, joissa on korkea ilmankosteus.[1][11] Optimaaliset olosuhteet ovat noin 25–30°C:n lämpötila[1] ja 75–95prosentin ilmankosteus[11][3]. Sokeritoukat etsivät ravintoa pimeässä ja pakenevat, mikäli huoneeseen sytytetään valot äkillisesti tai liikutellaan esineitä, joiden alla ne piileskelevät. Ne viihtyvät rakennusten raoissa, listojen alla, kaappien ja penkkien takana, lattiapintojen alla ja vastaavissa tiloissa, joissa kosteus, lämpötila ja ruokavarastot ovat optimaalisimmillaan. Ne voivat selviytyä sellaisissa olosuhteissa kauankin, vaikka huoneisto olisi muuten kuiva ja ilmastoitu.[1]
Elintavat
Lisääntyminen
Muiden toukkasukahäntäisten tavoin sokeritoukkien parittelu on monimutkaista. Sukupuolet eivät parittele suoraan, vaan siittiöt välittyvät ulkoisesti ja epäsuorasti naaraaseen.[11] Aluksi uros houkuttelee naarasta pariutumisliikkeillä, joihin kuuluu tuntosarvien kosketus naaraaseen ja pään heiluttaminen.[7] Tämän jälkeen uros asettaa tuottamansa spermatoforin suoraan maahan.[12] Sitten se tuottaa rihmoja, joiden avulla se ohjaa naaraan vähitellen kosketuksiin spermatoforin kanssa.[13] Jotta spermatofori ei kuivuisi, urokset laskevat sen useimmiten kostealle alustalle, ja pariutumisaikaan voidaankin nähdä lukuisten täysikasvuisten yksilöiden kerääntyneen kosteisiin paikkoihin.[7]
Hyönteinen munii rakennusten rakoihin, listojen taakse, laattojen ja lattiapinnoitteiden alle tai suoraan elintarvikkeisiin.[1] Sokeritoukat keräytyvät päiväsaikaan samoihin paikkoihin lepäämään, ja tällöin naaraat yleensä laskevat munansa. Molempien sukupuolten erittämät feromonit antavat impulssin kerääntymiselle samoihin paikkoihin. Yhteenkerääntyminen auttaa myös pitämään ilmankosteuden ja lämpötilan munien ja nuorten nymfien kehittymiselle ihanteellisena.[7] Naaraat munivat munansa pieniin ryhmiin muutamista munista noin 50 munaan asti.[2] Munat ovat noin 0,5 millimetrin kokoisia, valkeahkoja ja ovaalinmuotoisia. Naaras voi munia useammassa erässä viikkojen ajan.[9]
Kehittyminen
Suotuisissa olosuhteissa munat voivat kehittyä kahdessa viikossa, mutta kuoriutumiseen voi mennä kaksikin kuukautta.[2] Kehittymisnopeus riippuu lämpötilasta.[9]
Kuoriutumisen jälkeen nymfivaiheessa olevat yksilöt käyvät läpi kahdeksan kuorenvaihtoa, ennen kuin niistä tulee täysikasvuisia ja sukukypsiä.[1] Aluksi nymfit ovat valkeahkoja ja muuttuvat kuorenvaihtojen myötä hopeanvärisiksi. Ensimmäisen kuorenvaihdon aikana ne ovat noin 0,8 millimetrin mittaisia.[4] Täysikasvuisuuden saavuttamiseen menee noin viidestä kuuteen kuukautta normaaleissa lämpötila- ja kosteusolosuhteissa.[1] Monista muista hyönteisistä poiketen aikuinen yksilö jatkaa kuorenvaihtoaan sukukypsyyden saavuttamisen jälkeenkin ja voi elinaikanaan vaihtaa kuortaan jopa 20–50 kertaa.[1][6] Kuorenvaihdon yhteydessä toukat voivat myös kasvattaa uudelleen menetettyjä raajoja tai tuntosarvia.[1] Sokeritoukkanaaraat elävät tyypillisesti 2–8 vuotta.[2][4]. Ne voivat elinaikanaan munia 20–100 munaa.[1]
Sokeritoukkakannat kehittyvät suhteellisen hitaasti, koska yksilöt kehittyvät sukukypsiksi hitaasti eivätkä ne muni suuria määriä.[2]
Ravinto
Sokeritoukat pysyttelevät pääasiassa löytämänsä ravinnonlähteen läheisyydessä.[3] Ravinnoksi käy lähes mikä tahansa tärkkelyspitoinen aine. Sokeritoukat syövät leivänmuruja,[10] jauhoja, kuivattua lihaa[2], ja niitä voi löytää muropaketeistakin[5]. Sokeritoukat kykenevät myös hajottamaan selluloosaa. Tapettiliima, kirjojen sidontaan käytetty liima, homeinen paperi ja valokuvat maistuvat sokeritoukille. Ne voivat myös tehdä reikiä likaisiin tekstiileihin, nahkaan,[10] kumiin[2] ja synteettisiin materiaaleihin. Ihmisestä pudonneet hiukset, ihokarvat, ihosolukko ja lika ovat sokeritoukkien ruokaa kylpyhuoneissa. Sokeritoukkien runsaus voi olla merkki huoneiston kosteusvauriosta, koska sokeritoukat syövät myös homesienten rihmastoa ja itiöitä.[10] Sokeritoukat käyttävät usein proteiinilähteinään muiden kuolleiden hyönteisten raatoja.[1] Ne voivat syödä myös oman lajinsa tyhjiä kuoria tai jopa toisia vahingoittuneita lajitovereitaan.[5] Yksilö voi selvitä jopa vuoden ilman ravintoa.[2]
Viholliset
Vaikka sokeritoukkien luonnollisia vihollisia tunnetaan varsin vähän,[14] ainakin sisätiloissa viihtyvä hämähäkkijuoksijainen[15] ja eräät hämähäkit[16] saattavat käyttää sokeritoukkia ravinnokseen.
Hämähäkkijuoksijaiset ja sokeritoukat viihtyvät hyvin samankaltaisissa elinympäristöissä: ne liikkuvat pimeässä kosteissa paikoissa kuten kellareissa. Hämähäkkijuoksijainen surmaa saaliinsa ruiskuttamalla siihen pienen määrän myrkkyä.[17]
Haitat ja torjunta
Haitat
Kotioloissa sokeritoukkien aiheuttama haitta ihmisille ja omaisuudelle on yleensä vähäistä ja lähinnä esteettistä. Lisääntymisen hitauden vuoksi niiden määrä pysyy useimmiten alhaisena, eikä niitä ehdi syntyä kiusaksi asti.[10] Toisaalta hyönteistä voi olla vaikea hävittää täysin rakennuksista, ja eläinten kuorien jäänteet voivat suurina määrinä aiheuttaa allergiaa sekä vaikuttaa ihrakuoriaisten lisääntymiseen.[6] Sairaaloissa sokeritoukat saattavat toimia taudinlevittäjinä faaraomuurahaisten tavoin. Sokeritoukat voivat aiheuttaa vahinkoa syömällä proteiini-, sokeri- tai tärkkelyspitoisia ruokia ja materiaaleja.[9]

Museoissa, arkistoissa ja muissa dokumenttien ja materiaalien pitkäaikaissäilytystiloissa sokeritoukat voivat aiheuttaa vahinkoa museoesineille, postimerkkikokoelmille, eräille tekstiileille[1] kuten silkille ja eräille muuntokuiduille,[8] kuten viskoosille[9], sekä vanhoille kirjoille, jos ne saavat toimia häiriöttä pidempiä aikoja.[1] Vanhassa paperissa ja paperiliimassa on tyypillisesti runsaasti sokeritoukalle kelpaavaa tärkkelystä.[18]
Toteaminen
Sokeritoukkien aiheuttamat vauriot ovat helposti tunnistettavia. Paperisivujen vaurioituneet reunat ovat hyvin epäsäännöllisiä.[5] Koska sokeritoukan leuat ovat pienet, se pysyttelee paperin päällä nakerrellen sen pintaa vähitellen ja epäsäännöllisesti. Joillakin alueilla paperiin tulee epäsäännöllisiä reikiä, kun taas joillakin alueilla paperi on ohentunut tai vain painomuste paperin pinnasta on hävinnyt.[5] Kirjan vaurioituneiden sivujen väriläikät aiheutuvat usein syötyihin alueisiin leviävistä sienikasvustoista.[7] Kirjankansien ja päällysmateriaalien vauriot ovat epäsäännöllisen muotoisia. Suuret sokeritoukkakannat voivat aiheuttaa useita reikiä paperimateriaaleihin. Kirjan sidontamateriaalissa,voi olla niin ikään epäsäännöllisiä ohentumia. Sokeritoukkien ulosteet, joita kerääntyy ravinteina käytettyjen paperien pinnoille, ovat pieniä, tummia, pellettimäisiä,[5] helposti hajoavia, pölymäisiä ja valossa hieman kimaltavia. Ne tarttuvat helposti kiinni useimpiin pintoihin.[7]. Vaurioituneissa tekstiileissä voi olla keltaisia läikkiä, kuoria tai ulosteita.[5][19]
Suorien vaurioiden lisäksi sokeritoukkainvaasion toteamiseksi voidaan käyttää kahdenlaisia ansoja. Toukkia voidaan houkutella jauhoja sisältäviin maljoihin, joihin ne pääsevät kiipeämään ulkoreunalla olevaa teippiä pitkin. Pudottuaan maljaan ne eivät pääse kiipeämään takaisin. Muun muassa torakoiden tarkkailuun käytetyt tahmeat ansat soveltuvat myös sokeritoukkien pyydystämiseen ja niiden leviämisreittien toteamiseen.[14][6]
Fysikaalinen torjunta
Sokeritoukat tarvitsevat yli 60% ilmankosteuden elinkaarensa täyttämiseksi, joten eräs yksinkertainen ratkaisu niiden torjuntaan on lämpötilan nosto huonetilan kuivaamiseksi ja ilmastoinnin parantaminen. Ilmankosteuden laskiessa ne häviävät yleensä itsestään. Jopa kylpyhuoneissa lattialämmitys ja koneellinen ilmanvaihto voivat tuoda hyvän tuloksen. Kuivaamisen tulee jatkua pitkiä aikoja, jotta kaikista yksilöistä päästään eroon. Kaikki kosteusvauriot on korjattava ja kosteuslähteet poistettava. Huoneistojen siivouksessa imurointia kannattaa suosia ja välttää lattioiden vesipesua. Mikäli lattioita pestään usein vedellä, voi sokeritoukille jäädä helposti jäljelle suotuisia olosuhteita rakenteiden rakoihin. Imuroinnin jälkeen on tärkeää tuhota pölypussien sisältö, jotta eläimet eivät leviä sieltä takaisin. Rakenteiden raot ja muut eläimelle tyypilliset piilopaikat kannattaa mahdollisuuksien mukaan tilkitä, jolloin niiden elintila vähenee.[1] Lämpötilan nousu yli 44,4°C:n tai lasku alle 0°C:n tappaa nymfivaiheessa olevat hyönteiset.[14] Lämpötilan alentaminen alle 15°C:n hidastaa sokeritoukkien lisääntymistä yleisemminkin.[6] Sokeritoukat välttävät yleensä villaa.[8]
Katon kautta leviäviä sokeritoukkia torjutaan välikaton ilmanvaihdon parantamisella, koska se estää kosteuden kertymisen kattorakenteisiin. Puupäällysteiset paanukatot, joiden alla on vanerirakenteita tai tervapaperia, ovat erityisen houkuttelevia. Kattojen yläpuolelle ulottuvien puunoksien poisto voi myös vähentää kosteuden kertymistä kattoon ja parantaa ilmanvaihtoa.[3] Lämpimillä alueilla ovissa ja ikkunoissa olevat raot kannattaa tilkitä, jotta hyönteiset eivät pääse ulkoa sisälle. Sokeritoukkien saastuttamissa huoneissa olevat laatikot, huonekalut, pahvipakkaukset ja muut vastaavat esineet on tutkittava.[8]
Pitempään varastoitavat mahdolliset ravinnonlähteet kuten vanhat kirjat, paperit, tärkkelyspitoiset materiaalit ja pahviaskit kannattaa sijoittaa tiiviisiin muovisäiliöihin.[8] Kirjoista ja dokumenteista sokeritoukkia voidaan hävittää myös laittamalla esineet mikroaaltouuniin, jossa niitä tulee säteilyttää 30–60 sekuntia. Menetelmä ei sovi tiettyjä värejä sisältäville tai kovin heikkokuntoisille kirjoille tai dokumenteille.[14]
Kemiallinen torjunta

Kemiallisesti sokeritoukkia voidaan torjua hyönteismyrkyillä, kuten aerosoleilla, muurahaissirotteilla[10] tai erityisesti sokeritoukkien torjuntaan suunnatuilla sirotteilla[1]. Aineet sisältävät yleensä pyretroideja tai boorihappoa.[8] Useimmiten kemiallista torjuntaa tarvitaan lähinnä vain suuriksi kasvaneisiin kantoihin[3][1], jolloin on samalla tärkeää käsitellä niiden piilopaikat. Sirotteiden ja ansojen yhteiskäytöllä voidaan vähentää hyönteisten määriä tilanteissa, joissa fysikaalisia olosuhteita on hankala helposti muuttaa sokeritoukille epäsuosiollisiksi.[6] Sirotteita käytettäessä on samalla alennettava ilmankosteutta.[1] Aerosolisuihkeita voidaan käyttää lattiapintojen, seinäkoristeiden, laatikostojen taustojen, huonekalujen alustojen, rakennelmien rakojen ja ullakoiden lattioiden ja kattojen käsittelyyn. Rakennusten ulkopuolella voidaan käsitellä räystäät, varastorakennukset ja kukkapenkkirakennelmat. Kemiallisen torjunnan tehon toteamiseen voidaan tarvita aikaa kymmenestä päivästä kahteen viikkoon, koska piileskelevien hyönteisten on ensin oltava kontaktissa torjunta-aineeseen.[9]
Fossiililöydöt
Jo vanhimmiksi arvioidut fossiloituneet primitiiviset siivettömät hyönteiset muistuttivat suuresti nykyisiä toukkasukahäntäislajeja, kuten sokeritoukkia. Sokeritoukan kaltaisia lajeja sisältäviä fossiileja on löydetty joitakin harvoja noin 395 miljoonaa vuotta vanhaksi ajoitetusta kiviaineksesta Skotlannista, New Yorkista ja Quebecista. Vaikka nämä löydökset on ajoitettu devonikauden puolivälin tienoille, asiantuntijat uskovat ensimmäisten sokeritoukan kaltaisten hyönteislajien ilmaantuneen siluurikauden lopulla, noin 415 miljoonaa vuotta sitten.[20] Niiden arvioidaan olleen olemassa esimerkiksi jo kauan ennen torakoita.[6]
Aiemmin toukkasukahäntäiset luettiin samaan kolmisukahäntäiset-lahkoon siimahäntäisten (Microcoryphia (tai Archaeognatha) kanssa. Ne on helpoin erottaa siitä, että siimahäntäiset hyppivät, toukkasukahäntäiset voivat liikkua vain juosten.[21]
Samankaltaisia lajeja
Toukkasukahäntäisten lahkon lajeja tunnetaan kosmopoliitin sokeritoukan lisäksi ainakin 120 lajia,[22], ja jotkin muutkin niistä ovat mieltyneet ihmisasumuksiin. Toinen Suomessakin tavattava laji on uunitoukka[3], jonka ruumis on täysikasvuisena noin 8 millimetrin mittainen.[7] Pohjois-Amerikassa tunnettuja saman Lepismatidae-heimon lajeja ovat muun muassa Ctenolepisma longicaudata[23] (urban silverfish[5]) ja Ctenolepisma quadriseriata.[8] Australiassa tunnetaan kotioloissa viihtyvän sokeritoukan ohella hyvin luonnossa elävä Acrotelsella devriesiana -laji[12].
Lähteet

Aiheesta muualla

 Hyönteismaailma.fi (Transmeri)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Toukkasukahäntäiset
Luokka:Tuhohyönteiset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Konstantinus Suuri eli Konstantinus I (, 27. helmikuuta n. 272–274 – 22. toukokuuta 337[1]) oli Rooman keisari 25. heinäkuuta 306–337.[2]
Konstantinus Suurta on sanottu ensimmäiseksi kristityksi keisariksi: hänet tunnetaan parhaiten Roomassa vainotun kristinuskon laillistamisesta. Konstantinus ja hänen kanssahallitsijansa Licinius säätivät 313 niin sanotun Milanon ediktin, joka lopetti kristittyjen vainot ja palautti kirkoilta takavarikoidun omaisuuden. Konstantinus vaikutti kristinuskon kehitykseen myös kutsumalla koolle Nikean ensimmäisen kirkolliskokouksen, jossa areiolaisuus tuomittiin harhaopiksi.
Edellisten lisäksi Konstantinus muistetaan päätöksestään siirtää valtakunnan pääkaupunki Roomasta Byzantioniin, jonka hän rakennutti uudelleen ja nimesi Nova Romaksi. Konstantinuksen kuoleman jälkeen kaupunki nimettiin uudelleen Konstantinopoliksi.
Konstantinuksen kuollessa 337 hänen kolme poikaansa Konstantinus II, Constans ja Constantius II jakoivat isänsä valtakunnan.
Elämä
Nuoruusvuodet
Konstantinus syntyi Naissuksessa Daakiassa[1] (nykyinen Niš, Serbian keskiosassa). Hänen isänsä oli Constantius I Chlorus, joka oli valtakunnan taitavimpia sotapäälliköitä.[2] Hänen äitinsä Helena oli majatalon omistajan tytär.[1] Tiedetään, että Konstantinus syntyi 27. helmikuuta.[1] Syntymävuoden on arveltu olleen 272[1] tai 273.[1]
Keisari Diocletianus järjesti uudelleen Rooman hallinnon vuonna 293 ja perusti niin sanotun tetrarkian eli nelinvallan. Diocletianus oli jo vuonna 285 nimittänyt Maximianuksen hallitsijakumppanikseen, ja nyt kummallekin keisarille nimitettiin oma apukeisarinsa, jonka titteliksi tuli caesar. Konstantinuksen isästä tuli toinen näistä kahdesta caesarista.[3] Constantius toimi caesarina Rooman valtakunnan läntisessä puoliskossa augustus Maximianuksen alaisena.[3] Constantius oli jo aikaisemmin vuonna 289 eronnut Helenasta mennäkseen naimisiin Maximianuksen tytärpuolen kanssa.
Konstantinus lähetettiin valtakunnan itäosaan, jossa hän toimi sotilastribuunina keisari Diocletianuksen alaisena Nikomediassa. Voidaankin olettaa, että Konstantinus oli käytännössä panttivankina. Konstantinus seurasi Diocletianusta tämän sotaretkellä Egyptiin vuonna 295. Tässä yhteydessä hän tapasi nuoren kristityn Eusebioksen, johon Konstantinus teki suuren vaikutuksen. Eusebios kirjoitti myöhemmin ensimmäisen Konstantinuksen elämäkerran. Pari vuotta myöhemmin Konstantinus oli Diocletianuksen lähimpiä avustajia sodassa Persiaa vastaan. Oletettavasti hän oli paikalla, kun Diocletianus antoi polttaa uuden katedraalin Nikomediassa vuonna 303. Tästä hetkestä alkoi viimeinen ja suurin kristittyjen vaino.
Vuonna 305 Diocletianus päätti luopua keisarinvallastaan ja pakotti vastahakoisen Maximianuksen tekemään samoin. Näin Konstantinuksen isästä Constantius Chloruksesta ja caesar Galeriuksesta tuli uudet hallitsijakumppanit. Constantius sai hallittavakseen valtakunnan länsiosan ja hänen caesarikseen Diocletianus nimitti Galeriuksen toivomuksesta Flavius Valerius Severuksen. Galerius sai puolestaan valtakunnan itäosan ja hänen caesarikseen nimitettiin hänen sukulaisensa Maximinus Daia.
Konstantinus lähti vauhdikkaasti Galeriuksen hovista isänsä luokse Gesoriacumiin Galliaan.[3] Constantius lähti tämän jälkeen Britanniaan sotimaan piktejä vastaan. Vain vähän tämän jälkeen Constantius Chlorus kuoli Eburacumissa (nykyinen York) 25. heinäkuuta 306.[3] Heti samana päivänä sotilaat kietoivat keisarillisen purppuratoogan Konstantinuksen ympärille, nostivat hänet kilpiensä päälle ja julistivat hänet keisariksi.[3]  Tämän jälkeen seurasi 18 vuotta taistelua ennen kuin Konstantinus oli koko Rooman valtakunnan hallitsija. Konstantinus hoiti loppuun Britannian sotaretken ja palasi sitten Galliaan. Hän lähetti Galeriukselle oman muotokuvansa, jossa hänellä oli Augustuksen arvomerkit.
Sisällissota
Galerius ei hyväksynyt Konstantinusta vaan nimitti itse Severuksen valtakunnan länsiosan augustukseksi. Konstantinus sai toistaiseksi tyytyä caesarin arvonimeen. Seuraavan kuuden vuoden ajan Konstantinus hallitsi Galliassa ja Britanniassa.[4] Konstantinus soti Galliassa ollessaan muun muassa frankkeja vastaan ja otti ehkä arvonimen Germanicus Maximus.[5]
Vuonna 307 Konstantinus erosi jalkavaimostaan Minervinasta ja meni uusiin naimisiin entisen keisari Maximianuksen (jonka Diocletianus oli pakottanut luopumaan keisarinvallasta) tyttären Faustan kanssa. Maximianus oli poikansa Maxentiuksen kanssa kaapannut vallan Roomassa. Konstantinus pysytteli erossa Galeriuksen ja Severuksen yrityksistä kukistaa Maximianus ja Maxentius. Vuonna 308 Maximianus yritti kapinoida poikaansa vastaan ja joutui pakenemaan Konstantinuksen luokse Galliaan. Maximianus yritti kuitenkin pettää Konstatinuksen vuonna 310 yrittämällä saada Konstantinuksen armeijat puolelleen. Yritys epäonnistui ja Konstantinus pakotti Maximianuksen tekemään itsemurhan.[4]
Vain pari päivää ennen kuolemaansa huhtikuussa 311 Galerius antoi säätää lain, joka kielsi kristittyjen vainoamisen. Galeriuksen kuoleman jälkeen korkeimmasta vallasta taisteli enää neljä henkilöä: Konstantinus, Galeriuksen kanssahallitsija Licinius, tämän veljenpoika Maximinus Daia ja Maximianuksen poika Maxentius. Konstantinus ja Licinius solmivat liiton, joka edellytti, että Konstantinus valtaisi Maxentiukselle kuuluvan Italian ja että Licinius solmisi avioliiton Konstantinuksen siskon Constantian kanssa. Liciniuksella oli ongelmia Maximianus Daian kanssa, joka hallitsi melkein koko valtakunnan itäosaa.[4]
Mulviuksen sillan taistelu

Alkukesästä 312 Konstantinus marssi Galliasta Italiaan noin 8000 ratsumiehen ja 90000 jalkaväkisotilaan voimin. 28. lokakuuta 312 Konstantinus kohtasi Maxentiuksen joukot Via Flaminian varrella Roomasta koilliseen. Eusebios mainitsee, että Konstantinus näki ennen taistelua taivaalla merkin, punaisen ristin, ja kuuli äänen: "Tässä merkissä olet voittava." Mulviuksen sillan taistelussa Konstantinuksen joukot kukistivat Maxentiuksen joukot täydellisesti. Maxentius oli itse kaatuneiden joukossa ja hänen päätänsä kannettiin keihään nokassa, kun Konstantinus valtasi Rooman. Kunnioittaakseen Konstantinusta Rooman senaatti rakennutti riemukaaren, joka on vieläkin nähtävänä Colosseumin lähettyvillä. Riemukaareen käytettiin vanhojen riemukaarten osia. Siihen kirjoitettiin, että Konstantinus oli voittanut jumalaisen johdatuksen avulla. Kristinuskoon ei viitattu.[4]

Jo Galliassa ollessaan Konstantinus oli alkanut suosia monoteismiä ja oli antanut lyödä rahoja, joissa ei ollut vanhojen roomalaisten jumalien kuvia, vaan yhden ainoan jumalan, Sol Invictuksen eli Voittamattoman Auringon kuva. Konstantinus tiesi, että yksijumalainen mithralaisuus oli suosittua hänen sotilaidensa keskuudessa. Tammikuussa 313 Konstantinus ja Licinius tapasivat Milanossa ja sopivat kristinuskon laillistamisesta Rooman valtakunnassa. Pakanuutta ei vielä kielletty eikä kristinuskosta tehty valtionuskontoa. Keisari ei vielä tässä vaiheessa suosinut kristinuskoa ehdottomasti yli muiden, ja Sol Invictuksen kuvaa lyötiin yhä rahoihin.[4]
Keisareiden tapaaminen keskeytyi, kun he saivat kuulla, että Maximinus Daia oli hyökännyt Liciniuksen alueelle 70000 miehen voimin ja vallannut Byzantionin kaupungin. Licinius lähti heti Milanosta ja keräsi sotajoukkonsa matkan varrella. Pienen Heraclea Propontis -kaupungin lähellä armeijat kohtasivat. Liciniuksen joukot olivat väsyneitä pitkän marssin jälkeen ja heidän kenraalinsa oli paljon Maximinus Daiaa vanhempi, mutta kaikesta huolimatta Licinius voitti vastustajansa täydellisesti. Taas Rooman valtakunnassa oli vain kaksi keisaria.[4]
Konstantinus ja Licinius
Pian tämän jälkeen, vuoden 314 kesällä Licinius julisti Konstantinukselle sodan. Konstantinus, joka oli juuri palannut Galliaan, marssi 30000 sotilaan kanssa vastustajaansa vastaan. 8. lokakuuta heidän armeijansa kohtasivat ja Konstantinus murskasi vastustajansa, joka pakeni aina Byzantioniin asti. Täällä keisarit solmivat rauhansopimuksen, joka takasi Liciniukselle Rooman itäosan, lukuun ottamatta Balkania, josta ainoastaan Traakia jäi hänen haltuunsa.[4]
Vuonna 317 Konstantinus julisti kaksi nuorta poikaansa caesareiksi. Crispus oli Konstantinuksen poika aikaisemmasta avioliitosta Minervinan kanssa. Isänsä mukaan nimetty Konstantinus oli taas toisesta avioliitosta Faustan kanssa. Seuraavana vuonna Konstantinus siirsi pääkaupunkinsa Serdican kaupunkiin (nykyinen Sofia).[4]
Vuonna 323 Konstantinus ylitti Traakian rajan ja 3. heinäkuuta hän kohtasi Liciniuksen armeijan Adrianopoliksen lähellä. Konstantinus kukisti jälleen Liciniuksen, joka pakeni Byzantioniin, kuten hän oli tehnyt yhdeksän vuotta aikaisemmin. Tällä kertaa rauhanneuvottelut eivät tulleet kyseeseen, vaan Licinius julisti Konstantinuksen karkotetuksi ja apulaisensa Marcus Martianuksen augustukseksi tämän tilalle. Konstantinus alkoi piirittää Byzantionia ja odottaa poikaansa Crispusta ja tämän johtamaa laivastoa. Crispuksen laivasto tuhosi sitä vastaan lähetetyn laivaston Hellespontoksen salmessa. Kuultuaan laivastonsa tappiosta Licinius pakeni Vähään-Aasiaan, mutta Konstantinus seurasi perässä ja kukisti Liciniuksen toistamiseen Khrysopoliksen edustalla. Licinius anoi Konstantinukselta armoa ja hänet lähetettiin vankina Thessalonikaan. Paria kuukautta myöhemmin Licinius teloitettiin; tarkkaa syytä, miksi Konstantinus muutti mielensä, ei tiedetä.[4]
Konstantinuksen uudistukset
Konstantinus olikin Liciniuksen kukistumisen jälkeen valtakunnan kiistaton hallitsija. Hän kevensi kuitenkin omaa taakkaansa nimittämällä viisi tai kuusi pretoriaaniprefektiä. Yhden näistä nimityksistä sai myös caesariksi ylennetty Crispus. Hänen hallittavakseen tuli jo vuonna 318 Britannia, Gallia ja Espanja. Crispus palasi länteen Liciniusta vastaan käydyn sotaretken jälkeen. Yksi prefekteistä oli aina keisarin mukana, joka oli päättänyt tehdä valtakunnan itäosasta oman uuden hallintopaikkansa. Muista prefekteistä ensimmäinen hallitsi Pannonian, Italian ja Afrikan diokeesejä. Toinen hallitsi Makedoniaa, Daakiaa ja Traakiaa. Viimeinen prefekti hallitsi Asiaa, Ponticaa ja Idän diokeesejä. Näiden kolmen prefektin alueet oli luultavasti tarkoitettu Konstantinuksen vielä alaikäisille pojille.[6]

Konstantinus oli koonnut valtavan armeijan ennen hyökkäystään Liciniusta vastaan. Tämä armeija koostui Konstantinuksen ja tämän entisten vastustajien käytössä olleista reserveistä. Konstantinus kokosi nyt näistä joukoista noin 20000 sotilasta käsittäneen hyvin koulutetun armeijan. Tämän armeijan valiojoukoksi Konstantinus muodosti myös ehkä 3500 ratsumiestä käsittäneen scholaen, joka toimi keisarin henkivartiona.[7]
Pretoriaaniprefektien ohella magister officiorum oli virkamieskoneiston korkein virkamies. Aikaisemmin kaikilla keisareilla oli ollut omat virkamiehensä, mutta Konstantinuksen aikana virkamiesten tuli seurata keisarin mukana. Valtakunnan pääkaupunki oli siellä missä keisari sattui olemaan.[8]
Konstantinus vähensi myös rahojen kultapitoisuutta. Aikaisemmin yhdestä roomalaisesta naulasta kultaa oli lyöty 60 solidusta. Nyt yhden Konstantinuksen soliduksen painoksi tuli vain 1/72 naulaa. Saadakseen lisää varoja Konstantinus antoi takavarikoida pakanallisten temppeleiden aarteita. Konstantinus sääti myös veroja, jotka oli maksettava kullassa, mikä takasi valtiolle jatkossakin mahdollisuuden täydentää kultavarojaan. Vastaamaan valtion raha-asioista Konstantinus loi kaksi uutta virkaa. Comes sacrarum largitionum vastasi valtion julkisista menoista. Comes rei privatae taas vastasi keisarin henkilökohtaisesta omaisuudesta. Konstantinuksen rahauudistus osoittautui erittäin pysyväksi ja hänen määrittelemänsä soliduksen paino pysyi lähes muuttumattomana läpi koko Bysantin valtakunnan historian.[9]
Konstantinopoli

Vain muutama kuukausi Liciniuksen kukistumisesta Konstantinus aloitti vanhan kreikkalaisen Byzantionin kaupungin jälleenrakentamisen uudeksi pääkaupungikseen. Konstantinus oli huomannut kaupungin strategisen sijainnin Bosporinsalmen rannalla kolmiomaisen niemen kärjessä. Kaupunkia ympäröi kahdelta puolelta meri ja maapuolelta muurit. Lisäksi alueella sijaitsi yhteensä seitsemän kukkulantapaista, aivan kuin alkuperäisessä Roomassakin. Legendan mukaan hän oli nähnyt kaupungin sijainnin unessa. Konstantinus antoi kaupungille nimeksi Nova Roma eli Uusi Rooma. Konstantinuksen kuoleman jälkeen kaupunkia alettiin kuitenkin kutsua Konstantinopoliksi eli Konstantinuksen kaupungiksi. Byzantion sopi valtakunnan uudeksi pääkaupungiksi sijaintinsa ansiosta. Rooma ei enää sopinut tähän tehtävään, koska se sijaitsi liian kaukana valtakunnan itäosista, missä keisaria eniten tarvittiin. Byzantionista käsin keisari oli lähellä levottomia Tonavan ja Persian vastaisia alueita sekä valtakunnan vilja-aittaa, Egyptiä. Kaupungilla oli myös symbolista arvoa paikkana, jossa Licinius oli kukistunut.
Konstantinus laajensi kaupunkia, jakoi sen 14 alueeseen ja rakennutti uudet muurit sekä useita julkisia rakennuksia. Konstantinus perusti kaupunkiin myös senaatin ja aloitti samanlaisen ruoanjakelun, kun Roomassakin. Konstantinopolista ei kuitenkaan tullut heti tärkeää kaupunkia, koska keisari matkusti usein muualle ja suurin osa virkamiehistä seurasi aina hänen mukanaan. Kaupungissa oli jo ennestään muun muassa kylpylöitä, stadioni ja luultavasti myös akvedukti, mutta Konstantinuksen käskystä sinne rakennettiin uusi forum. Stadionia laajennettiin ja se muutettiin etupäässä hevosajoja varten tarkoitetuksi hippodromiksi. Kaupunkiin rakennettiin myös niin sanottu Suuri palatsi, kaksi eri taloa senaatille ja monia rakennuksia julkishallinnolle. Konstantinus myös rakennutti useita kirkkoja, muun muassa Hagia Irenen katedraalin.
Kaupunki vihittiin virallisesti valtakunnan uudeksi pääkaupungiksi 11. toukokuuta 330. Samalla Konstantinus julisti poikansa Constantius II:n caesariksi, mikä vain entisestään yhdisti uuden kaupungin siteitä Konstantinukseen ja hänen perheeseensä.[10]
Diocletianuksesta poiketen Konstantinus halusi säilyttää vanhan senaattisäädyn. Halukkaat Rooman senaattorit saivat muuttaa Konstantinopoliin ja saivat vastalahjaksi maatiloja Anatoliasta sekä muita tukiaisia. Konstantinus kannusti myös kristittyjä muuttamaan kaupunkiin, vaikka ei sulkenutkaan kaupungin pakanallisia temppelejä.[9]
Konstantinus ja kristinusko

Konstantinuksesta tuli ensimmäinen keisari, joka kääntyi kristinuskoon. Hän antoi kuitenkin kastaa itsensä vasta kuolinvuoteellaan. Ei tiedetä, kääntyikö Konstantinus kristinuskoon vähitellen elämänsä aikana vai omaksuiko hän uskon äitinsä Helenan vaikutuksesta jo nuorena.
Konstantinus oli jo vuonna 313 silloisen kanssahallitsijansa Liciniuksen kanssa säätänyt niin sanotun Milanon ediktin, joka poisti lopullisesti esteet kristinuskon ja muiden uskontojen harjoittamiselta. Edikti poisti kristittyihin kohdistuneet vainot ja palautti kirkoilta takavarikoidun omaisuuden.[11] Konstantinus oli kuitenkin alkanut suosia kristittyjä, ja hän oli jo Mulviuksen sillan taistelun jälkeen lahjoittanut Rooman piispalle alueen, jolle Lateraanikirkko rakennettiin.[12] Konstantinus sääti myös lakeja, jotka antoivat kirkoille ja papistolle etuoikeuksia ja verohelpotuksia sekä vapautuksia erilaisista velvollisuuksista. Kristinuskosta ei kuitenkaan tehty valtionuskontoa eikä pakanallisuutta kielletty.
Konstantinus sekaantui innolla kirkon sisäisiin kiistoihin ja nykypäivään on säilynyt useita kirjeitä, joissa Konstantinus kommentoi muun muassa donatolaisuutta ja areiolaisuutta.[13]
Nikaian kirkolliskokous
Pian Liciniuksen kukistumisen jälkeen Konstantinus matkusti Antiokiaan, jossa hän huomasi, kuinka laajalle areiolaisuus oli levinnyt. Konstantinus määräsi tärkeimmän teologisen neuvonantajansa, piispa Hosius Kordubalaisen, matkustamaan Aleksandriaan mukanaan kirje, jossa keisari määräsi Areioksen selvittämään riitansa Aleksandrian piispa Aleksandroksen kanssa. Hosius ei kuitenkaan onnistunut ja hän lupasi järjestää suuren kokouksen, jossa asia puitaisiin. Konstantinus määräsi kokouksen pidettäväksi Nikaiassa, jotta hän saattaisi itse osallistua siihen. Konstantinus halusi kokouksen olevan ekumeeninen, eli koko maailman käsittävä. Keisari lupasi myös maksaa kaikkien kokoukseen saapuvien piispojen matkakulut.[14]
Ensimmäinen ekumeeninen kirkolliskokous kokoontui Nikaiassa vuonna 325. Kokous tuomitsi areiolaisuuden harhaopiksi.[2][15] Konstantinus määräsi areiolaiset maanpakoon. Samalla päätettiin myös, että kaikki kirkot juhlisivat pääsiäistä samaan aikaan.
Vanhojen kulttien hävittäminen
Tässä vaiheessa Konstantinus oli jo selvästi kristinuskon puolella, vaikkei kristityksi kääntynytkään. Konstantinus oli vuonna 324 asettanut lain, joka kielsi uhrieläinten teurastamisen ja tähän liittyneet rituaalit. Lain mukaan ainoastaan kristillistä siveellisyyttä noudattavat rituaalit sallittiin. Tiettävästi Konstantinus hävitti neljä pakanallista temppeliä, joista kolme oli Afroditelle omistettuja, yksi Asklepiokselle. Afroditen palvontaan liittyi temppeliprostituution harjoittaminen, ja yksi näistä temppeleistä oli rakennettu Jerusalemiin Kristuksen haudan päälle, mikä aiheutti kristittyjen parissa pahennusta. Asklepioksen temppeli hävitettiin Aigeiassa. On esitetty, että Konstantinus Suuri olisi toteuttanut massiivisen temppelien hävittämiskampanjan, mutta tällaiselle väitteelle ei löydy historiallista todistusaineistoa.[14]
Konstantinus antoi myös säätää muita lakeja, jotka noudattivat kristittyjen eettisiä vaatimuksia. Hän kielsi esimerkiksi gladiaattoritaistelut ja suosi vähemmän verisiä kilpa-ajoja. Uusi lainsäädäntö vaikutti myös valtakunnan asukkaiden perhe-elämään. Aikaisemmat lait olivat sallineet aviopuolisoiden erota jommankumman vaatimuksesta. Uuden lain mukaan avioero sallittiin vain, jos tapaukseen liittyi jokin vakava rikos. Estääkseen lapsimurhat Konstantinus antoi köyhille perheille avustusta julkisista varoista. Konstantinus suosi myös kristittyjä nimittäessään virkamiehiä ja upseereja.[16]
Crispuksen ja Faustan murhat

Matkallaan Roomaan vuonna 326 Konstantinus antoi vangita poikansa Crispuksen[17] ja Liciniuksen pojan Licinianuksen.[4] Paria päivää myöhemmin hän antoi teloittaa kummankin. Vähän myöhemmin keisarinna Fausta koki saman kohtalon.[17] Tarkkaa syytä tähän perhetragediaan ei tiedetä. Crispus oli suosittu armeijan ja kansan keskuudessa ja ehkä Konstantinus tappoi hänet mustasukkaisuudesta. On myös väitetty, että Crispuksella ja Faustalla olisi ollut suhde, jonka tähden heidät olisi teloitettu.[17]
Tapahtuman jälkeen Konstantinus sääti lakeja, joiden mukaan raiskauksesta ja aviorikoksista voitiin langettaa julmia rangaistuksia. Samoihin aikoihin Konstantinuksen äiti Helena lähti pyhiinvaellusmatkalle Jerusalemiin ehkä aikaisempien tapahtumien johdosta. Vuosina 328 ja 329 Konstantinus matkusti taas valtakunnan länsiosiin. Hän asetti 12-vuotiaan poikansa Konstantinus II:n Trieriin hallitsemaan samaa aluetta, jota Crispus oli aikaisemmin hallinnut. Konstantinus taisteli myös germaaneja vastaan Reinillä. Konstantinus teki myös sotaretkiä Tonavalle. Vuonna 332 hän kukisti visigootit ja vuonna 334 sarmaatit.[18]
Vuonna 335 Konstantinus oli jo valmis luovuttamaan valtakuntansa kolmelle jäljellä olevalle pojalleen. Hän nimitti myös veljenpoikansa Dalmatiuksen caesariksi. Konstantinus II jatkoi Gallian, Britannian ja Hispanian diokeesien hallitsemista. Constans sai hallittavakseen Italian, African ja Illyrian. Constantius II sai puolestaan Pontican, Asianan ja Idän diokeesit. Dalmatiukselle jäi näin jäljelle Macedonia, Daakia ja Traakia. Caesareista vanhin, Konstantinus II, sai näin ollen neljä diokeesia ja muut kolme. Nuoret keisarit matkustivat omille alueilleen, joissa heidän pretoriaaniprefektiensä ja magister militumien tuli kouluttaa heitä valtakunnan hallitsemisessa ja sodankäynnissä. Konstantinus säilytti vielä asemansa augustuksena ja hän pystyi halutessaan kumoamaan caesareiden päätökset. Tarkoitus oli kuitenkin, että hänen kuolleessaan kaikki neljä caesaria ylennettäisiin augustuksiksi.[19]
Ennen kuolemaansa Konstantinus suunnitteli sotaretkeä Persiaa vastaan. Persian nuori kuningas Sapur II oli aloittanut sodan hyökkäämällä Armeniaan. Sapur syrjäytti Armenian roomalaisen klienttikuninkaan ja asetti valtaistuimelle oman nukkekuninkaansa. Konstantinus aikoi nimittää veljenpoikansa Hannibalianuksen Armenian kuninkaaksi. Ehkä hänen aikomuksenaan oli jopa tehdä veljenpojastaan Persian kuningas. Mutta ennen kuin Konstantinus pääsi lähtemään, sairastui hän äkillisesti.[19]
Kuolema
Vuonna 337 Konstantinus sairastui ja antoi kastaa itsensä. Kasteen suoritti "Areiolainen" piispa (Eusebius Nicomedia). Eusebius oli Konstantinopolin kaupungin piispa.[2] Konstantinus ei enää pukeutunut purppuraviittaan, vaan käytti viimeisten päiviensä ajan valkoista kastekaapuaan. Hän kuoli helluntaina 22. toukokuuta 337 Nikomediassa.[19] Suruaika alkoi armeijan suorittamilla epäsuotavien perillisten teurastuksilla. Uhreiksi joutuivat muun muassa Konstantinuksen veljenpoika Dalmatius, josta oli aiemmin tehty caesar. Myös Dalmatiuksen veli Hannibalianus sai surmansa. Armeija vaati, että Konstantinuksen poikien Konstantinuksen, Constansin ja Constantiuksen tulisi hallita yhdessä. Keisarin poikia jouduttiin odottamaan kauan kotiin provinsseista. Odotellessa valtion korkeimmat kenraalit, ministerit ja virkamiehet kävivät päivittäin selostamassa hallitustoimia palsamoidulle keisarivainaalle. Kuollut keisari hallitsi näin kesän, syksyn ja talven.[20]
Konstantinus haudattiin Pyhien Apostolien kirkossa (Apostoleion) todennäköisesti osin säilyneeseen porfyyrisarkofagiin. Piispan hautajaissanat Konstantinukselle lausuttiin sittemmin yli tuhannen vuoden ajan Bysantin keisarien hautajaisissa:

Perintö
Konstantinuksen kuollessa vuonna 337 hänen kolme poikaansa Konstantinus II, Constans ja Constantius II jakoivat isänsä valtakunnan hallinnan. Konstantinus II sai Gallian, Britannian ja Hispanian hallittavakseen. Alaikäinen Constans sai hallittavakseen Italian, African ja Illyrian, mutta Konstantinus II nimitettiin hänen holhoojakseen. Constantius II sai puolestaan valtakunnan itäosat hallittavakseen. Constansin tullessa täysi-ikäiseksi vuonna 340 Konstantinus II ei kuitenkaan halunnut luopua veljelleen kuuluvista alueista vaan hyökkäsi veljeään vastaan. Constans kukisti veljensä taistelussa ja otti haltuunsa koko valtakunnan länsiosan. Constans kaatui kuitenkin taistelussa usurpaattori Magnentiusta vastaan. Constantius II kukisti kuitenkin Magnentiuksen ja hallitsi tämän jälkeen valtakuntaa yksin kuolemaansa asti.

Constantius II:n jälkeen keisariksi nousi Konstantinus Suuren puoliveljen poika Julianus, joka tunnetaan parhaiten siitä, että hän yritti elvyttää vanhoja pakanakultteja. Julianuksesta tuli Konstantinuksen perustaman hallitsijasuvun viimeinen jäsen.
Konstantinuksen lahjakirja

Konstantinuksen lahjakirjana tunnettu dokumentti on todennäköisesti 700-luvun lopulla tai 800-luvun alkupuolella tehty väärennös, jonka väitettiin olleen Konstantinuksen kirjoittama. Lahjakirjassa Konstantinus antaa paavi Sylvester I:lle ja hänen seuraajilleen vallan Roomaan ja Länsi-Rooman kaupunkeihin. Lahjakirjan syntyhistoria on epäselvä, mutta sen tarkoituksena lienee ollut paavin maallisen vallan perusteleminen Euroopassa. Lahjakirja todistettiin väärennökseksi jo vuonna 1440 tekstianalyysin avulla. Lahjakirjan tekstissä esiintyi latinankielisiä ilmaisuja, joita ei käytetty vielä lahjakirjan väitetyn syntyhetken aikaan. 1800-luvulla myös katolinen kirkko myönsi lahjakirjan väärennökseksi.[21]
Perhe
Konstantinus oli naimisissa kaksi kertaa. Ensimmäisen vaimonsa Minervinan kanssa hän sai yhden lapsen, Crispuksen. Toisessa avioliitossa keisari Maximianuksen tyttären Faustan kanssa hän sai viisi lasta:[4]
Konstantinus II
Constans
Constantius II
Constantina – Konstantinuksen veljenpojan Hannibalianuksen vaimo.
Helena – Julianus Apostatan vaimo.
Antiikin lähteet
Konstantinuksen kirjeitä on säilynyt Eusebios Kesarealaisen kirkkohistoriassa. Tärkeitä lähteitä Konstantinuksen elämästä ovat myös Eusebios Kesarealaisen kirjoittama Konstantinuksen elämäkerta Vita Constantini[22] ja Lactantiuksen De Mortibus Persecutorum (Vainoojien kuolemasta).
Nykypäivään on säilynyt myös suuri määrä ylistyspuheita, papyruksia, inskriptioita, lakeja, kolikkoja ja myöhempiä lähteitä, jotka täydentävät tietoja Konstantinuksen elämästä. Konstantinuksen hallituskautta käsitellään myös esimerkiksi Zosimoksen Historia Novassa, joka perustui Eunapioksen kadonneeseen historiaan.
Praksagoras Ateenalainen kirjoitti Konstantinus Suuren elämäkerran, joka kuitenkin on säilynyt vain lyhyenä yhteenvetona Fotioksen Bibliothekessä.[23] Lyhyt Excerpta Valesiana sisältää myös Konstantinuksen elämäkerran.[24]
Katso myös
Konstantinuksen basilika
Maxentiuksen basilika
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Paavo Castrén, Leena Pietilä-Castrén| title = Antiikin käsikirja| publisher = Otava| year = 2000| id = ISBN 951-1-12387-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Alf Henrikson| title = Antiikin tarinoita 1–2| publisher = WSOY| year = 1993| id = ISBN 951-0-18515-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto| title = Rooman keisarit| publisher = Karisto| year = 2000| id = ISBN 951-23-4094-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = John Julius Norwich| title = Byzantium: The Early Centuries| publisher = Viking| year = 1991| id = ISBN 0-394-53778-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Warren Treadgold| title = A History of the Byzantine State and Society| publisher = Standford University Press| year = 1997| id = ISBN 0-8047-2630-2}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Konstantinus Suuren elämäkerta noin vuodelta 390. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Bysantin keisarit
Luokka:Vuonna 272 syntyneet
Luokka:Vuonna 337 kuolleet
Luokka:Rooman keisarit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka oli Rooman keisari ennen Julianusta?


HMS Jackal (viirinumerot F22 ja 1940 alkaen G22) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston J-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin 25. maaliskuuta 1937 John Brown and Companyltä Clydebankistä osana vuoden 1936 laivasto-ohjelmaa. Sen köli laskettiin 24. syyskuuta 1937 ja alus laskettiin vesille 25. lokakuuta 1938. Alus oli luokkansa ensimmäisenä tyyppitesteissä helmikuun 1939. Alus valmistui 31. maaliskuuta samana vuonna.[1]
Palvelus
HMS Jackal liittyi 14. huhtikuuta koulutuksen jälkeen Kotilaivaston 4. Hävittäjälaivueeseen, jossa se palveli lukuun ottamatta huoltoja ja korjauksia. Alus siirrettiin 31. elokuuta laivueen mukana sodanajan sijoituspaikkaansa Humberiin.[1]
Alus oli syyskuussa Humberissa J-luokan aluksista muodostetussa 7. Hävittäjälaivueessa. Se suojasi 6. syyskuuta Pohjanmerellä HMS Januksen ja HMS Junon kanssa SS Bataviaa, joka kuljetti Berliinin suurlähetystön henkilöstöä, Massin majakkalaivalta Tonguen majakkalaivalle. Laivue siirtyi lokakuussa Plymouthiin ja edelleen Rosythiin suojaamaan 2. Risteilijäviirikköä.[1]
Alus kolari 14. lokakuuta Kirkwallissa HMS Januksen kanssa kärsien vaurioita, minkä seurauksena se matkasi Scapa Flowhun korjattavaksi sekä huoltoon. Seuraavana päivänä aloitettiin korjaukset. Alus palasi palvelukseen 24. lokakuuta suojaamaan Pohjanmeren saattueita.[1]
Alus oli huollettavana 8. marraskuuta alkaen Amos & Smithin telakalla Grimsbyssä, mistä se palasi palvelukseen 21. marraskuuta.[1]
HMS Jackal suojasi vuoden alun saattueita, kunnes se kolaroi 28. helmikuuta 1940 Pohjanmerellä ruotsalaisen rahtialuksen SS Storforsin kanssa. Rahtialus upposi ja HMS Jackal kärsi pahoja vaurioita. HMS Janus saattoi vaurioituneen aluksen Tyneen, jossa se siirrettiin seuraavana päivänä Blyth Dry Dockin telakalle korjattavaksi. Alus palasi palvelukseen 18. huhtikuuta.[1]
Taistelu Norjasta
Alus suojasi 20. huhtikuuta joukkojenkuljetusaluksia St. Magnus, St. Sunniva ja Cedar Bank Aberdeenistä Andalsnesiin. Seuraavana päivänä Cedar Bank upposi torpedon osuttua alukseen. HMS Jackal erkani saattueesta matkaten Rombaksfjordiin. Seuraavana päiväänä alus tuki maihinnousseita joukkoja.[1]
Alus suojasi 29. huhtikuuta HMS Javelinin kanssa risteilijä HMS Glasgowia Moldeen, jossa risteilijään nousi Norjan kuningas Haakon  sekä hallituksen jäseniä. Alukselle kuormattiin myös Norjan pankin kultavaranto. Osasto siirtyi kuormauksen jälkeen Tromssaan.[1]
Alus suojasi 10. toukokuuta HMS Javelinin kanssa saattueita Norjaan, jonne saavuttuaan se erkani seuraavana päivänä saattueesta tukemaan Mon maihinnousua. Alus tulitti 12. toukokuuta HMS Enterprisen kanssa maihinnousualuetta, jolloin ne joutuivat ilmahyökkäyksen kohteeksi. HMS Jackal saattoi 12. toukokuuta rannikkohöyryn Bodöhön vapauduttuaan Mon alueen tehtävistään, minkä jälkeen alus liitettiin Noren alaisuuteen. Alus lähti Scapa Flowhun suojaten pahoin vaurioituneen HMS Pelicanin Andalsnesista Kirkwalliin.[1]
Kanaalin taisteluissa Noren alaisuudessa
HMS Jackal saapui 16. toukokuuta Harwichiin aloittaen palveluksensa Noren alaisuudessa. Alus suojasi 18. toukokuuta saattueita sekä valvoi merialueen liikennettä. Se suojasi seuraavana päivänä HMS Jaguarin ja HMS Puffinin kanssa troolarit HMT Grampianin, HMT Peltonin, HMT James Layn, HMT Milford Queenin, HMT Milford Princessin ja HMT Cape Melvillen Norfolkin edustalle katkomaan Britteinsaarten ja mantereen välisiä viestiliikennekaapeleita operaatio Quixotessa.[1]
Alus hyökkäsi 25. toukokuuta East Anglian rannikolla tuloksetta Saksan laivaston sukellusvenettä U-9 vastaan. Belgian ja Alankomaiden evakuointien jälkeen alus aloitti saksalaisten maihinnousuvalmistelujen häiritsemisen ja seurannan.[1]
Alus suojasi 4. heinäkuuta HMS Jaguarin kanssa apumiinalaiva HMS Teviot Bankia, joka rakensi itärannikonsulkua operaatiossa BS21. Operaatiosta vapauduttuaan alus jatkoi saksalaisten maihinnousuvalmistelujen häirintää, kunnes se siirrettiin syyskuussa Kotilaivastoon Scapa Flowhun.[1]
Alus suojasi 11. syyskuuta HMS Versatilen, HMS Vimyn ja HMS Electran kanssa apumiinalaivoja HMS Southern Prince, HMS Port Napier, HMS Port Quebec ja HMS Menestheus rakennettaessa pohjoistasulkua operaatiossa SN41. Operaatiosta vapauduttuaan alus palasi Pohjanmeren valvontatehtäviin.[1]
Alus siirrettiin 2. lokakuuta 5. Hävittäjälaivueeseen estämään saksalaisten iskut rannikkosaattueisiin. Alus siirtyi tehtävänsä vuoksi Plymouthiin. Alus suojasi 10. lokakuuta HMS Javelinin, HMS Jupiterin, HMS Jaguarin, HMS Kashmirin ja HMS Kiplingin kanssa taistelulaiva HMS Revengeä Cherbourgin tykistöammunnan aikana. Seuraavana päivänä alus osallistui tulitukseen muun osaston mukana. Palattuaan 12. lokakuuta Portsmouthiin se erkani osastosta palaten Plymouthiin.[1]
HMS Jackal partioi 20. marraskuuta HMS Javelinin, HMS Jupiterin, HMS Jerseyn ja HMS Kashmirin kanssa Lands Endin ja Start Pointin välillä kohdatakseen kolme Saksan laivaston hävittäjää. Seuraavana päivänä osasto taisteli Karl Galsteria, Hans Lodyä ja Erich Steinbrinckiä vastaan, jotka irtosivat taistelusta laukaistuaan torpedonsa. Torpedo-osumista vaurioituneelta HMS Javelinilta siirrettiin 30. marraskuuta haavoittuneita HMS Jackalille, joka toimitti heidät Plymouthiin.[1]
Alus määrättiin joulukuussa huollettavaksi ja se siirrettiin 5. joulukuuta Humber Graving Dock & Engineering Companyn telakalle, mistä se palasi 10. tammikuuta 1941. Alus siirtyi Clydeen aloittaakseen saattueiden suojaamisen.[1]
Alus liittyi 12. tammikuuta Clydessä HMS Beaglen, HMS Fearlessin, HMS Harvesterin, HMS Highlanderin, HMS Leamingtonin, HMS Lincolnin, HMS Vansittartin ja HMS Watchmanin kanssa saattueeseen WS5B, josta se erkani muun paikallissuojueen mukana 16. tammikuuta palaten Clydeen. Alus jatkoi edelleen matkaansa Plymouthiin palaten Kanaalin alueen saattueiden suojaksi.[1]
HMS Jackal suojais 20. helmikuuta HMS Impulsiven, HMS Intrepidin ja HMS Icaruksen miinanlaskua Brestin edustalle yhdessä HMS Kellyn, HMS Kiplingin ja HMS Kashmirin kanssa operaatiossa GS. Alus suojasi 19. maaliskuuta samojen alusten miinanlaskua Ile de Basin edustalla operaatiossa GU ja uudelleen Brestin edustalla 28. maaliskuuta operaatiossa GX. Alus suojasi seuraavana päivänä miinalaiva HMS Abdielia operaatiossa GY, joka peruutettiin ennen määränpäähän saapumista miinalaivan konerikon vuoksi.[1]
Välimeren laivastossa
HMS Jackal määrättiin huhtikuussa laivueen mukana Välimeren laivastoon. Alus lähti 2. huhtikuuta Gibraltarille, jossa se liittyi 24. huhtikuuta Force S:ään HMS Kashmirin, HMS Kellyn, HMS Kiplingin, HMS Kelvinin ja HMS Jerseyn kanssa suojatakseen HMS Abdielia ja HMS Didoa operaatio Salientissa. Operaatiosta vapauduttuaan alus jatkoi 27. huhtikuuta matkaansa Maltalle, jonne se saapui seuraavana päivänä liittyen Force K:hon.[1]
Alus lähti 1. toukokuuta Maltalta HMS Kellyn, HMS Jerseyn ja HMS Kelvinin kanssa akselivaltojen huoltosaattueiden tuhoamismatkalle. Seuraavana päivänä alus jäi ansaan Maltan Suureen satamaan HMS Jerseyn upottua miinaan ajettuaan sataman suulle.[1]
Alus lähti 9. toukokuuta Maltalta liittyäkseen HMS Ajaxin, HMS Didon, HMS Orionin ja HMAS Perthin muodostamaan osastoon, jonka tehtävänä oli suojata operaatio Tiikerin saattue Sisilian kapeikon läpi. Seuraavana päivänä alus erkani saattueesta kohdattuaan Välimeren laivaston lähettämän osaston. Alus tulitti 11. toukokuuta Benghazin satamaa paluumatkalla Maltalle, jolloin se joutui ilmahyökkäykseen. Alus saapui seuraavana päivänä Maltalle.[1]
Alus lähti 21. toukokuuta Maltalta liittyäkseen Kreetan puolustukseksi koottuihin laivastoyksiköihin. Seuraavana päivänä se oli Kreetan edustalla liittyen Välimeren laivastoon, josta se erkani pelastamaan Saksan ilmavoimien upottaman risteilijä HMS Gloucesterin eloonjääneitä.[1]
HMS Jackal hyökkäsi 23. toukokuuta HMS Kellyn, HMS Kelvinin ja HMS Kashmirin kanssa saksalaisia maihinnousuosastoja vastaan, jolloin alukset joutuivat voimakkaan ilmahyökkäyksen maaliksi. HMS Kelly ja HMS Kashmir tuhoutuivat. Jäljelle jääneet alukset etsivät maihinnousualuksia Kisamoksesta sekä Canneanlahdelta, minkä jälkeen ne palasivat Aleksandriaan.[1]
Alus suojasi 25. toukokuuta HMAS Napierin ja HMS Kelvinin kanssa risteilijät HMS Didon ja HMS Ajaxin Kason salmeen etsittäessä saksalaisten maihinnousulaivastoa. Seuraavana päivänä osasto liittyi Välimeren laivastoon evakuoimaan liittoutuneiden joukkoja Kreetalta. Alus erkani 27. toukokuuta laivastosta mainitun osaston mukana täydentämään varastojaan Aleksandriaan.[1]
Alus evakuoi 28. toukokuuta joukkoja Heraklionista toimittaen evakuoidut seuraavana päivänä Aleksandriaan. Alus lähti 31. toukokuuta evakuoimaan joukkoja Sphakiasta risteilijä HMS Phoeben ja miinalaiva HMS Abdielin sekä hävittäjien HMS Hotspurin ja HMS Kimberleyn kanssa. Osasto evakuoi kaikkiaan noin 4000 miestä, jotka ne toimittivat 1. kesäkuuta Aleksandriaan.[1]
HMS Jackal määrättiin 4. kesäkuuta tukemaan operaatioita Vichyn Ranskan joukkoja vastaan Syyriassa (operaatio Exporter). Se lähti 7. kesäkuuta Aleksandriasta liittyäkseen Syyrian rannikolla Force B:hen tukemaan maissa olevia joukkoja sekä suojaamaan risteilijöitä Vichyn Ranskan alueella olevilta aluksilta. Seuraavana päivänä alus torjui toimintaa estämään pyrkineiden Vichyn Ranskan alusten yritykset. Alus joutui 9. kesäkuuta HMS Januksen kanssa Vichyn Ranskan hävittäjien Valmyn ja Guépardin tykkituleen, jolloin alukseen osui yksi kranaatti. Ranskalaisalukset vetäytyivät HMS Isiksen ja HMS Hotspurin saapuessa paikalle. Alus tulitti 4. heinäkuuta Beirutia risteilijöiden HMS Naiadin ja HMS Ajaxin kanssa, minkä jälkeen HMS Jackal palasi Aleksandriaan vapauduttuaan operaatiosta. Alus palasi Välimeren laivastoon suojaamaan saattueita sekä tukemaan maajoukkojen taistelua.[1]
Alus osallistui 22. heinäkuuta operaatio Substancen harhautusoperaatioon MD5:een, minkä jälkeen alus palveli lähinnä rannikkosaattueiden suojana sekä tuki maajoukkojen taistelua. Alus osallistui syyskuussa operaatio Halberdin harhautusoperaatioon suojaten raskaita aluksia. Lokakuussa alus tuki lähinnä Tobrukin piiritettyä varuskuntaa.[1]
Alus suojasi 25. marraskuuta taistelulaiva HMS Barhamia, jonka Saksan laivaston sukellusvene U-81 torpedoi Libyan rannikolla. HMS Jackal osallistui tuloksettomaan sukellusvenejahtiin sekä tuhoutununeen aluksen eloonjääneiden pelastamiseen. Aluksen ollessa 30. marraskuuta Dernan se joutui ilmahyökkäykseen vaurioituen pahoin torpedon osuttua. Alus siirrettiin 2. joulukuuta Aleksandriassa telakalle korjattavaksi.[1]
Alus siirrettiin huhtikuussa 1942 telakalle ollessa 14. Hävittäjälaivueeseen. Se oli 10. toukokuuta HMS Jerviksen, HMS Jackalin, HMS Kiplingin ja HMS Livelyn kanssa etsimässä akselivaltojen Benghaziin matkannutta saattuetta. Seuraavana päivänä osasto joutui ilmahyökkäyksen maaliksi, jolloin HMS Lively tuhoutui 10 merimailia Tobrukista koilliseen vieden mukanaan 76 miehistönjäsentä. Ilmahyökkäysten jatkuessa HMS Jackalin takakannella räjähti pommi sytyttäen aluksen tuleen. Ainoa hyökkäyksestä selvinnyt HMS Jervis otti vaurioituneen aluksen hinaukseen.[1]
HMS Jerviksen hinatessa palavaa HMS Jackalia 12. toukokuuta niin tulipalo riistäytyi hallinnasta, jolloin aluksen miehistön piti jättää laiva. HMS Jervis pelasti eloonjääneet ja upotti palavan aluksen torpedoimalla. Aluksella oli saanut surmansa ainoastaan 15 henkeä. HMS Jervis palasi Aleksandriaan mukanaan 650 tuhoutuneilta aluksilta pelastettua.[1]

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = English, John| title = Afridi to Nizam - British Fleet Destroyers 1937-43| location = Kent| publisher = World Ship Society| year = 2001| id = ISBN 0-905617-95-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley M J| title = Destroyers of World War Two – an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1988| id = ISBN 0-85368-910-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardiner Robert (toim.)| title = Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946| location = Lontoo, Englanti| publisher = Conway Maritime Press| year = 1987| id = ISBN 0-85177-146-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Levy James P| title = The Royal Navy's Home Fleet in World War II| location = New York| publisher = Palgrave macmillan| year = 2003| id = ISBN 1-4039-1773-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Langtree, Christopher| title = The Kelly's - British J, K & N Class Destroyers of World War II| location = Lontoo| publisher = Chatham Publishing| year = 2002| id = ISBN 1-86176-166-X| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Luokka:J-luokan hävittäjät
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan toisen maailmansodan hävittäjät
Luokka:John Brownin valmistamat alukset

Mikä oli Britannian I-luokan hävittäjä joka rakennettiin ensimmäisenä?