Prince (oik. Prince Rogers Nelson; 7. kesäkuuta 1958 Minneapolis, Minnesota, Yhdysvallat – 21. huhtikuuta 2016 Chanhassen, Minnesota) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, muusikko ja multi-instrumentalisti[1]. Hänet tunnettiin myös symbolilla , jolle ei löydy ääntämisasua sekä nimellä The Artist Formerly Known as Prince (suom. Artisti joka tunnettiin ennen nimellä Prince), josta nimi lyhennettiin sanojen ensimmäisten kirjainten mukaan muotoon TAFKAP. Hän käytti myös yksinkertaisemmin nimeä The Artist. Princen musiikki ulottuu useille osa-alueille: funk, rhythm and blues, pop, rock, soul, hip hop ja jazz, ja häneen henkilöityy käsite Minneapolis-soundi. Prince oli merkittävä erityisesti mustan rytmimusiikin kehittäjänä, mutta myös popin ja rockin saralla. Hän voitti urallaan Grammyn seitsemän kertaa,[2] sekä Golden Globen[3] ja Oscarin.[4] Hänen levyjään on myyty kansainvälisesti noin 100 miljoonaa kappaletta, mikä tekee hänestä yhden maailman myydyimmistä artisteista.[5]
Prince kirjoitti oman tuotantonsa lisäksi kappaleita monille muillekin artisteille ja yhtyeille. Tunnetuimpia muiden esittämiä Prince-sävelmiä ovat Sinéad O’Connorin ”Nothing Compares 2 U” ja Chaka Khanin ”I Feel for You”. Prince oli multi-instrumentalisti ja soitti täten monilla levytyksillään itse kaikki instrumentit. Hänellä oli kuitenkin kaksi tunnettua taustayhtyettä, The Revolution 1980-luvulla ja The New Power Generation 1990-luvulla. Prince valittiin Rock and Roll Hall of Famen jäseneksi vuonna 2004.
Vuosina 1993–2000 Prince tunnettiin symbolilla, jolle ei ole ääntämisasua. Epävirallisesti hänestä käytettiin nimiä ”The Artist” ja ”The Artist Formerly Known as Prince”. Nimenmuutos johtui Princen ja levy-yhtiö Warnerin välisestä kiistasta, joka oli hiertänyt heidän välejään 1980-luvulta lähtien. 2000-luvun alussa Prince lopetti yhteistyön Warnerin kanssa ja ryhtyi taas käyttämään nimeä Prince.
Ura
Varhaiset vaiheet ja uran alku
Prince ryhtyi soittamaan eri instrumentteja jo hyvin nuorena, ja hänestä tuli myöhemmin multi-instrumentalisti. Ensimmäisen yhtyeensä Prince perusti 15-vuotiaana. Prince ihaili nuorena suuresti Sly and the Family Stonea, James Brownia, Elvis Presleytä  ja Jimi Hendrixia. Esiintymiskokemusta hän sai opiskellessaan Minnesotan tanssiteatterissa. 18-vuotiaana Prince teki ensimmäisen demonsa Minneapolisin studiossa.
Vuonna 1978 Prince solmi levytyssopimuksen Warner Brosin kanssa. Prince lähetti demonsa useille levy-yhtiöille ja kaikki olivat kiinnostuneita, mutta vain Warner suostui siihen, että yhtiölle tuntematon mies tuottaa levynsä itse ja soittaa levyllä kaikki instrumentit. Tarina kertoo, että haastatellessaan Princeä ensimmäisen demon tiimoilta Warnerin pomot eivät meinanneet uskoa, että Prince on tehnyt sen kokonaan itse. He kehuivat aluksi Princeä laulajana ja halusivat tietää, ketkä muusikot soittavat demolla. Vastaus kuului: "Prince". Haastattelijat toistivat kysymyksensä, kun eivät tajunneet, ettei demolla ole muita soittajia Princen lisäksi. Lopulta Prince sai levy-yhtiön käsittämään, että hän soittaa demolla itse kaiken. Tämän jälkeen Warner halusi saman tien tehdä sopimuksen.
Ensimmäisen albumin nimi oli For You, ja se ilmestyi 7.huhtikuuta 1978. Prince paitsi soitti levyllä kaikki instrumentit myös tuotti sen. "Soft and Wet" -kappaleen sanoittamiseen osallistui myös Chris Moon, mutta muuten kaikki kappaleet olivat Princen käsialaa. Levy myi kohtuullisesti ja "Soft and Wetista" tuli pieni hitti.
Seuraava albumi Prince (1979) tuotti hitin "I Wanna Be Your Lover". Single nousi Yhdysvaltain singlelistan sijalle #11, ja ykköseksi r&b-listalla. Albumikin menestyi hyvin, ja Princen nimi alkoi tulla tunnetuksi Yhdysvalloissa. Prince esitti "I Wanna Be Your Lover"- ja "Why You Wanna Treat Me So Bad" -kappaleet American Bandstand-show’ssa silloisen yhtyeensä kanssa. Kappaleesta "I Feel For You" tuli myöhemmin jättihitti Chaka Khanin esittämänä.
1980-luku

Princen musiikillisen kultakauden ensimmäisenä albumina pidetään vuoden 1980 Dirty Mindia. Levy oli monipuolinen kokonaisuus, jossa soi vahvasti funk, New Wave, rock ja pop. Se oli musiikillisesti kunniahimoinen työ, jonka myötä Prince alkoi saavuttaa arvostusta musiikkikriitikoiden kirjoituksissa. Levy ei kuitenkaan myynyt kovin hyvin, sillä sen tekstit olivat hyvin seksuaalisia ja provosoivat suurta yleisöä. Sama ongelma oli seuraavana vuonna ilmestyneellä Controversylla, jonka nimikappale tosin menestyi jenkkilistalla. Prince lähestyi kuitenkin lopullista läpimurtoaan.
Läpimurto
Vuonna 1982 ilmestynyt levy, 1999 tuotti Princen ensimmäisen Top-10-hitin. "Little Red Corvette" nousi Yhdysvaltain listan sijalle #6. Menestystä lisäsi kappaleeseen tehty musiikkivideo, joka teki Princestä yhden ensimmäisistä mustista artisteista, jotka pääsivät MTV:n soittolistalle.[6]  Prince saavutti kansainvälistä suosiota ensimmäistä kertaa urallaan. Nimikappale nousi myöhemmin brittilistan sijalle #2, ja Yhdysvalloissa sijalle #12. "Delirious" oli Princen toinen USA:n Top-10 hitti noustessaan listasijalle #8. Levyn nimikappale pääsi sekin myöhemmin MTV:lle. 1999:stä tuli vuoden 1983 viidenneksi myydyin levy kansainvälisesti.
Vuonna 1984 Prince räjäytti lopullisesti pankin. Uusi albumi, Purple Rain oli Princen ensimmäinen yhteistyö The Revolution -yhtyeen kanssa. Se oli myös soundtrack samannimiseen elokuvaan, josta tuli vuoden suurimpia kassamagneetteja. Purple Rain -elokuvassa Prince esiintyy osana The Revolution -yhtyettä.
Elokuva keräsi pelkästään Amerikassa yli 80miljoonaa katsojaa. Purple Rain -albumi nousi listoille ympäri maailman ja on myynyt yli 20 miljoonaa kappaletta. Ensimmäinen single "When Doves Cry" oli vuoden 1984 myydyin, ja sitä seurasivat pian hitit "Let’s Go Crazy", "Purple Rain" ja "I Would Die 4U". Käytännössä levyn muutkin kappaleet olivat hittejä, sillä ne saivat poikkeuksellista kansainvälistä huomiota Purple Rain -elokuvan myötä.
Purple Rain oli myynti- ja arvostelumenetys. Kriitikot jakoivat sille ylistyssanoja ja varsinkin "When Doves Cry" -kappaletta pidettiin uraauurtavana. Prince korjasi vuoden 1984 gaaloissa paitsi Grammyt myös elokuvapalkinto Oscarin Purple Rain -elokuvan tunnuskappaleesta. Samana vuonna startannut Purple Rain -kiertue kesti lähes kaksi vuotta ja päättyi 1985 Minneapolisiin.
Seuraava albumi, Around the World in a Day ilmestyi 22.huhtikuuta 1985. Prince ei lähtenyt sen myötä kiertueelle, sillä hän halusi keskittyä promootioon ja musiikkivideoihin. Samana vuonna Prince lopetti kuitenkin kokonaan haastattelujen antamisen kyllästyessään lopullisesti mediaan. Around the World in a Day ei yltänyt Purple Rainin myyntilukuihin, mutta menestyi silti hyvin. "Raspberry Beret"- ja "Pop Life" -kappaleista tuli hittejä. Musiikillisesti levy oli hieman haastavampi kuin edeltäjänsä, ja Prince otti sillä aiempaa enemmän vaikutteita psykedeelisestä musiikista.
Vuonna 1986 ilmestyi uusi Prince-elokuva, mustavalkoinen Under the Cherry Moon. Sen soundtrackina toimi uusi levy nimeltä Parade, jonka singlestä "Kiss" tuli saman tien hitti. Samalla kun "Kiss" oli ykkösenä Yhdysvaltain listalla, sijalla kaksi oli Banglesin "Manic Monday", jonka Prince oli kirjoittanut Banglesille salanimellä Chistopher. Tämä teki Princestä popmusiikin historian viidennen laulunkirjoittajan, jolla on ollut kaksi Top-10 hittiä samanaikaisesti Yhdysvaltain singlelistalla. Muut singlet eivät menestyneet yhtä hyvin. Prince ja The Revolution lähtivät samana vuonna massiiviselle Parade-kiertueelle, joka päättyi Japaniin. Kiertueen jälkeen Princen yhtye The Revolution hajosi erimielisyyksiin.
Taiteellinen huipentuma
Vuonna 1987 ilmestyi Princen mestariteoksena pidetty tuplalevy, Sign o' the Times. Albumi sai hullaantuneen vastaanoton kriitikoiden piirissä, ja se voitti muun muassa Pazz & Jopin arvostetun vuosipalkinnon. Levy oli hyvin monipuolinen kokonaisuus ja sitä pidetään usein Princen kultakauden huipentumana. Sign o' the Times -kiertueen avauskonsertsta tehtiin arvostettu konserttielokuva, joka on julkaistu myöhemmin DVD:llä. Albumilta julkaistiin singlet "Sign o' the Times", "U Got the Look" ja "I Could Never Take the Place of Your Man", joista kahteen ensimmäiseen tehtiin myös musiikkivideot. Revolution-yhtyeensä hajoamisen jälkeen Prince palasi Sign o' the Timesilla takaisin ensimmäisten levyjensä tyyliin soittaa kappaleilla itse kaikki instrumentit. Albumilla vieraili puhaltajia joissakin kappaleissa ja muutama muu muusikko, mutta muuten levy oli kokonaan Princen kirjoittama, tuottama, soittama ja laulama. Time Out Magazine valitsi Sign o' the Timesin vuonna 1989 maailman kaikkien aikojen parhaaksi levyksi.
Sign o' the Timesin jälkeen Prince ryhtyi saman tien nauhoittamaan uutta albumia. Black Albumiksi nimetty levy valmistui jo loppuvuodelta 1987, mutta juuri ennen julkaisupäivää se vedettiin kaupoista. Poisvedon syyt eivät ole vieläkään virallisesti julkisuudessa. Uskotaan, että levy-yhtiö alkoi epäillä albumin mahdollisuuksia menestyä ja päätti lopulta viime tingassa estää sen julkaisun. Myös Princen omaa osuutta on epäilty, sillä levy on sanomaltaan varsin synkkä ja aggressiivinen ja Princen ei uskota halunneen levittää ihmisille sellaista sanomaa. Black Album julkaistiin lopulta virallisesti vuonna 1994.
Seuraava Prince-levy, Lovesexy ilmestyi 10.toukokuuta 1988. Se oli musiikillisesti ja sanomaltaan synkän Black Albumin vastakohta. Laulujen teksteissä Prince yhdisteli rakkauden, seksin ja uskonnon sanomaa. Tämä herätti ristiriitaisia tunteita. USA:ssa albumi nousi korkeimmillaan vain listan sijalle #11, kun taas Isossa-Britanniassa Lovesexy oli listaykkönen. Kappaleesta "Alhabet St." tuli hitti, mutta levy-yhtiö oli pettynyt levyn listasijoitukseen USA:ssa. Myös Lovesexy-kiertue tuotti tappiota.
Vuonna 1989 Prince levytti soundtrackin uuteen Batman-elokuvaan. Tätä pidettiin Princen ensimmäisenä kaupallisena urasiirtona. Monet uskoivat Princen lähteneen projektiin puhtaasti kaupallisista syistä, sillä juorulehdet olivat jo pidemmän aikaa uutisoineet Princen rahapulasta. Myöhemmin paljastui, että Prince oli lainannut suuren summan ystävälleen George Clintonille, ja mahdollisesti tästä syystä hän tarvitsi rahaa ja suostui tekemään soundtrackin kaupalliseen hittielokuvaan.
Batman-levystä tuli kansainvälinen menestys. Se nousi listaykköseksi sekä Yhdysvalloissa että Britanniassa ja myi yli 11 miljoonaa kappaletta. Single "Batdance" oli listaykkönen Billboardin listalla. Prince esitti "Electric Chair" -kappaleen Saturday Night Livessä 24. syyskuuta. Batman-levyn menestys kuittasi levy-yhtiölle Lovesexyn aiheuttaman pettymyksen. Kriitikot eivät kuitenkaan pitäneet albumista yhtä paljon kuin muista 1980-luvun Prince-levyistä. Sitä syytettiin varman päälle pelaamisesta ja laskelmoinnista.
Vuonna 1989 ilmestyneellä Madonnan levyllä, Like A Prayer on Princen ja Madonnan duetto, "Love Song". Vuonna 1987 Prince suunnitteli duettoa myös Michael Jacksonin kanssa, mutta idea hylättiin, kun Princellä ja Michaelilla tuli erimielisyyksiä kappaleen sisällöstä.
1990-luku
Uusi Prince-elokuva Graffitti Bridge ilmestyi 20.lokakuuta 1990. Se oli jatko-osa Purple Rainille. Katsojaluvut osoittautuivat pettymykseksi. Samanniminen soundtrack-albumi myi silti hyvin ja tuotti hitin "Thieves in the Temple". Graffitti Bridge -levyllä oli Princen esittämien kappaleiden lisäksi myös Tevin Campbellin, Mavis Staplesin ja The Timen esittämiä lauluja, jotka olivat lähes poikkeuksetta Princen käsialaa. Levyllä soitti yhtye The New Power Generation, joka aloitti Princen virallisena taustayhtyeenä seuraavana vuonna.
Diamonds and Pearls -albumi ilmestyi 1. marraskuuta 1991. Se oli ensimmäinen levy, jonka esittäjäksi merkittiin virallisesti "Prince and the New Power Generation". Albumi menestyi loistavasti ja tuotti hittisinglet "Diamonds and Pearls", "Cream" ja "Get Off". Musiikillisesti Prince alkoi sen myötä siirtymään hiphopin suuntaan, uuden The New Power Generation -yhtyeensä vaikutuksesta. Kappaleessa "Get Off" on Princen ensimmäinen rap-verse. Selkeä linjanmuutos aiheutti ärtymystä joissakin faneissa. Diamonds and Pearls –kiertue oli maailmanlaajuinen menestys.
13. lokakuuta 1992 ilmestynyt seuraava albumi on nimetty kannessa olevan piirrossymbolin mukaan. Levy tunnetaan epävirallisesti ”Love Symbolina” ja Princen yhtyeen nimellä ”Prince and the New Power Generation.” Kappaleista "Sexy MF", "7" ja "My Name Is Prince" tuli hittejä. Albumia pidetään usein Princen kultakauden päätöksenä. Love Symbolin jälkeen Princen kaupallinen menestys alkoi heiketä. Se oli pitkään Princen viimeinen kansainvälisesti menestynyt levy. Vuonna 1993 ilmestyivät kokoelmat The Hits/B-sides, Hits 1 ja Hits 2. Ne sisälsivät suurimpien hittien lisäksi singlejen B-puolia ja harvinaisuuksia, ja myivät kohtuullisesti.
Nimenmuutos

Prince oli jo pidemmän aikaa riidellyt levy-yhtiönsä kanssa. Prince koki Warnerin yrittävän riistää hänen taiteellista vapauttaan. Vuonna 1978 solmitun levytyssopimuksen mukaan hänellä oli täydellinen vapaus julkaista mitä haluaa, mutta jo 1980-luvun loppupuolelta alkaen Warner oli yrittänyt puuttua Princen musiikkiin ja julkaisuihin. Prince halusi lopettaa yhteistyön, mutta sopimus velvoitti häntä julkaisemaan vielä yhdeksän albumia. 16. elokuuta 1994 Prince julkaisi hätäisesti kokoamansa Come-levyn, joka sisälsi enimmäkseen vanhoja kappaleita. Myös Black Album julkaistiin, jonka oli alun perin pitänyt ilmestyä jo vuonna 1987. Protestiksi Warneria vastaan Prince ryhtyi esiintymään ”slave” (orja) -sana poskeensa kirjoitettuna. Lehdet seurasivat mielenkiinnolla tapahtumien etenemistä. Lopulta erimielisyydet johtivat siihen, että Prince muutti taiteilijanimensä useissa viime levyjensä kansissa olevaksi symboliksi. Hän ei halunnut esiintyä enää Prince-nimellä, sillä se oli hänen syntymänimensä ja hänen mielestään Warner käytti sitä vain rahastusmielessä. "Olen pelkkä nappula, jonka on tarkoitus tehdä levy-yhtiölle rahaa", Prince kirjoitti. Tälle uudelle "nimelle" ei ollut mitään lausuttavaa muotoa. Oprah Winfreyn keskusteluohjelmassa vuonna 1996 Prince kertoi, että symboli on kirjoitettavissa tietokoneella ja merkin kirjoitusasu oli seuraava: O(+>.
Päätöstä seurasi mediakohu, ja lehdet antoivat Princelle pilkkanimen "The Artist Formerly Known as Prince" (”Artisti joka ennen tunnettiin nimellä Prince”). Jotkut toimittajat luulivat aluksi kyseessä olevan vitsi, mutta kun selvisi, että Prince on tosissaan, keksittiin myös muita nimiä: ”The Artist”, ”Symbol” ja ”The Artist Formerly Known as Prince:n” lyhennys ”TAFKAP”. Näitä nimityksiä käytettiin säännöllisesti lehdissä ja muissa medioissa 2000-luvun alkuun saakka, jolloin Prince alkoi taas käyttää vanhaa nimeään.
Levytykset uudella nimellä
Helmikuussa 1994 ilmestyi Princen ensimmäinen julkaisu Symbol-nimellä. "The Most Beautiful Girl in the World" -singlestä tuli jättihitti, se nousi listaykköseksi Ison-Britannian ja Australian listoilla ja kolmanneksi USA:ssa. Singlen menestys ei kuitenkaan kertonut paljoakaan tulevasta. 26. syyskuuta ilmestynyt The Gold Exprience -albumi meni vielä viimeistä kertaa ykköseksi Britanniassa, mutta kansainväliset myyntiluvut olivat jo selkeästi 1980-luvun huippuaikojen alapuolella. Samana vuonna ilmestyi vielä albumi Girl6, joka oli soundtrack Spike Leen samannimiseen elokuvaan. Albumi menestyi kehnosti.
Seuraava levy, 9.kesäkuuta 1996 ilmestynyt Chaos and Disorder oli ensimmäinen Symbol-kauden studioalbumi, joka ei noussut kymmenen myydyimmän levyn joukkoon USA:ssa eikä Britanniassa. Nimenmuutos ja uudet mediatempaukset olivat saaneet monet Prince-fanit etääntymään idolistaan, ja suuri yleisö oli menettänyt lähes kokonaan mielenkiintonsa Symboliin. Kauas oltiin tultu Princen hurjimman menestyksen vuosista, jolloin Prince oli kaikkien huulilla. Kaupallisen menestyksen pienenemistä vain pahensi uudet tupla- ja tripla-levyt, joita Prince nyt ryhtyi julkaisemaan. Warner oli aiemmin pyrkinyt rajoittamaan Princen julkaisuja, ja nyt kun Prince sai esteettä julkaista kaiken haluamansa, hän teki massiivisia, ylipitkiä kokonaisuuksia. Seuraava levy, Emancipation sisälsi kolme CD:tä. Se ilmestyi jo samana vuonna 1996, 19.marraskuuta. Albumi menestyi edeltäjänsä tapaan kehnosti, vaikka sitä musiikillisesti pidetäänkin melko hyvätasoisena. Kate Bush, jolle Prince oli aiemmin kirjoittanut hitin, "Why Should I Love You", laulaa taustoja kappaleella "My Computer". Prince levytti albumilla ensimmäistä kertaa cover-versioita muiden artistien kappaleista. Yksi näistä covereista (Princen versio Stylisticsin hitistä "Betcha by Golly Wow!") julkaistiin myös singlenä, mutta vain kohtuullisella menestyksellä.
29. tammikuuta 1998 ilmestyi Crystal Ball, joka oli jälleen tripla-albumi. Kolmen CD:n lisäksi levyä myytiin lisälevy The Truthin kanssa. The Truth on lähes akustinen levy, ja sitä ei saa kaupasta ilman Crystal Ballia. Crystal Ball jäi mediassa vähälle huomiolle ja oli jälleen myynnillinen pettymys. Warnerin painostuksesta Prince ryhtyi taas antamaan haastatteluja isoille televisiokanaville. Prince vieraili muun muassa Oprah-show’ssa, mikä toi julkisuutta uudelle levylle.
24. elokuuta 1999 Warner julkaisi vanhoista kappaleista kootun The Vault: Old Friends 4 Sale -levyn. Toinen epävirallisempi julkaisu oli 1999: The New Master –niminen remix-levy, joka sisälsi uusia versioita klassikkokappaleesta 1999. Vuonna 1999 ilmestyi vielä varsinainen studiolevykin, Rave Un2 the Joy Fantasic, jonka soundi oli jonkin verran radioystävällisempi kuin edeltävien albumien. Singlestä "The Greatest Romance Ever Sold" tuli pieni hitti, mutta albumi ei osoittautunut sen suuremmaksi menestykseksi. Princen ja Gwen Stefanin duetto, "So Far So Pleased" oli alun perin tarkoitus julkaista singlenä, mutta suunnitelma hylättiin Gwen Stefanin No Doubt -yhtyeen julkaisukiireen takia.
Juuri ennen vuoden vaihtumista Prince esiintyi ystäviensä, muun muassa Maceo Parkerin, George Clintonin ja Lenny Kravitzin kanssa isossa konsertissa, jossa hän soitti ensimmäistä kertaa pitkään aikaan myös vanhoja klassikkokappaleitaan. Konsertin avasi "Let's Go Crazy" ja se päättyi teeman mukaisesti kappaleeseen "1999".
2000-luku

2000-luvulla Prince ryhtyi jälleen käyttämään vanhaa nimeään Prince. Ensimmäinen uuden vuosituhannen Prince-julkaisu oli Rave In2 the Joy Fantasic, joka sisälsi remix-versioita vuoden 1999 samannimisestä albumista. Vuonna 2001 Prince kohautti liittymällä Jehovan todistajiin. Samana vuonna ilmestyi albumi Rainbow Children, joka heijasteli vahvasti Jehovan todistajien sanomaa. Se herätti faneissa ristiriitaisia tunteita. Musiikillisesti levyä pidettiin erinomaisena, mutta voimakas uskonnollinen sanoma häiritsi monia kuuntelijoita. Levy ei noussut USA:ssa edes Top-100 listalle. 22.kesäkuuta 2003 ilmestyi instrumentaalialbumi N.E.W.S. Levy oli ehdolla Vuoden Instrumentaali -palkinnon saajaksi Grammy-gaalassa. Ehdokkuus oli Princen ensimmäinen moneen vuoteen.
Vuonna 2002 ilmestyi Princen uran ensimmäinen livealbumi, nimeltään One Nite Alone... Live! Prince esitti samannimisessä konsertissa sekä Rainbow Childrenin materiaalia että vanhoja hittikappaleitaan, kuten "Raspberry Beret" ja "Diamonds and Pearls". Mukana oli useita vierailijoita, muun muassa Alicia Keys, George Clinton ja Norah Jones. 8. helmikuuta 2004 Prince esiintyi Grammy-palkintogaalassa yhdessä Beyoncé Knowlesin kanssa. Prince ja Knowles esittivät vuoden 1984 klassikkokappaleet "Let’s Go Crazy", "Baby I’m A Star" ja "Purple Rain" sekä Beyoncén tuoreen hitin "Crazy in Love". Kuukautta myöhemmin Prince valittiin Rock and Roll Hall of Famen jäseneksi.
Kaupallinen comeback
Vuonna 2004 Prince solmi levytyssopimuksen Columbia Recordsin kanssa. Sopimus oli merkittävä käänne Princen uralla, sillä se oli Princen ensimmäinen kansainvälisen levy-yhtiön kanssa tehty sopimus viiteen vuoteen. 20.huhtikuuta ilmestyi ensimmäinen julkaisu Columbian artistina. Musicology-levystä tuli Princen suurin menestys sitten 1990-luvun alun. Se nousi Top-5:een muun muassa USA:ssa, Isossa-Britanniassa ja Saksassa. Albumi sai mediassa enemmän huomiota kuin yksikään Princen albumi sitten Diamonds and Pearlsin. Musicology Tour oli loppuunmyyty menestys ja vuoden 2004 toiseksi eniten tuottanut kiertue. Princen comeback huomioitiin myös Grammy-gaalassa, jossa hän voitti kaksi palkintoa ja oli lisäksi ehdokkaana kolmessa muussa kategoriassa. Rolling Stone -lehden äänestyksessä Prince valittiin vuoden parhaaksi miesartistiksi ja Musicology-levy vuoden toivotuimmaksi comebackiksi. Levy on myynyt yli 7 miljoonaa kappaletta.
Kaupallista comebackia jatkoi 21.maaliskuuta 2006 ilmestynyt albumi 3121. Se nousi ensimmäisellä viikollaan USA:n listaykköseksi. Albumi tuotti hittisinglet "Te Amo Corazón" ja "Black Sweat". Prince esiintyi Saturday Night Livessä yhdessä Támaran kanssa, joka on yksi 3121-levyn vierailijoista. 3121-levyn yhteydessä järjestettiin kilpailu, jossa seitsemän levyn ostajaa sai samalla lipun 3121-kiertueen päätöskonserttiin. Loppuvuodesta 2006 Prince avasi 3121-nimisen klubin, jossa hän esiintyi joka perjantai ja lauantai huhtikuuhun 2007 saakka.

4. helmikuuta 2007 Prince esiintyi Floridan Super Bowl XLI Halftime -show’ssa. Prince esitti konsertissa muun muassa standardinumeronsa "Purple Rain" (jonka aikana satoi kaatamalla) sekä cover-version Bob Dylanin "All Along the Watchtowerista". Konserttia seurasi yli 140 miljoonaa televisionkatsojaa. Se on USA:n katsotuin televisiolähetys 2000-luvulla. Vain noin kuukauden päästä samana vuonna Prince ilmoitti esiintyvänsä Lontoon 02 Areenalla 21 kertaa tulevana kesänä. Konserttisarjasta tuli jättimenestys: kaikki konsertit myytiin loppuun ja 140000 ensimmäistä lippua ostettiin 20 minuutissa.
Prince nostatti kohun uuden levyn markkinointikikallaan 28.kesäkuuta 2007. Prince teki sopimuksen brittiläisen Mail on Sunday -lehden kanssa, joka jakoi uutta Planet Earth -albumia ilmaiseksi kaikille tilaajilleen ja ostajilleen. Levyn virallinen ilmestymispäivä oli 24. heinäkuuta mutta se oli mukana jo kaikissa 15. päivä ilmestyneissä Mail on Sundayn numeroissa. Princen levy-yhtiö Columbia raivostui tempusta katsoessaan sen vähentävän liikaa levyn myyntiä ja uhkasi jättää Planet Earthin kokonaan julkaisematta Britanniassa. Myös media reagoi voimakkaasti, uutinen oli lähes kaikissa lehdissä ja nettisivujen uutisissa. New York Times julkaisi laajan kirjoitelman, jonka otsikko julisti "Prince näyttää mallia uuden vuosisadan musiikkibisnekselle." Planet Earthilla varustetusta Mail on Sundaysta tuli lehden historian toiseksi myydyin numero. Lehden menekki nousi Prince-lisän myötä lähes kolmeen miljoonaan kappaleeseen. Vaikka Mail on Sundayn Princelle maksama summa ei ole julkisuudessa, Princen uskotaan yleisesti ansainneen paljon enemmän kuin mitä hän olisi ansainnut julkaisemalla levyn tavallista kautta. Planet Earth menestyi Musicologyn ja 3121:n tapaan hyvin, vaikka sen ensimmäisen viikon myyntimäärä USA:ssa oli yli puolet vähemmän kuin edeltäjiensä. "Guitar"-single nousi radioiden soittolistoille monessa maassa.
Prince ilmoitti 14. syyskuuta 2007 haastavansa YouTuben ja eBayn oikeuteen. Princen mukaan tällaiset kanavat käyttävät laittomasti artistien musiikkia ja ainoa syy, minkä takia ne eivät halua poistaa musiikkivideoita palveluistaan on se, että videot ovat olennainen osa sivustojen suosiota. Vain noin kuukautta myöhemmin Prince suututti monet fanisivustonsa kieltäessään niitä käyttämästä Prince-aiheisia kuvia, laulunsanoja ja muuta laitonta materiaalia sivuillaan. "Prince Fans United" -niminen seura oli eri mieltä asiasta ja Princen ja faniyhteisön välille syntyi pieni kiista. 7. marraskuuta julkaistulla digitaalisella singlellä, F.U.N.K Prince kommentoi tilannetta omalta kannaltaan.
Princen viimeiseksi esiintymiseksi jäi hänen Piano & a Microphone -kiertueensa Atlantan konsertti 14. huhtikuuta 2016.
Esiintyminen Suomessa
Prince peruutti ennätykselliset viisi kertaa konserttinsa Suomessa (1988, 1990 ja 2010), mutta esiintyi kuitenkin kerran Helsingin Hartwall Arenalla heinäkuussa 2011.[7]
Yksityiselämä
Prince Rogers Nelson syntyi Minneapolisissa 7.kesäkuuta 1958. Hänen isänsä John Lewis Nelson oli pianisti ja laulunkirjoittaja, ja äiti Mattie Shaw jazzlaulaja. Princellä on kaksi vuotta nuorempi sisko Tyka Nelson, joka on itsekin muusikko. Hänellä on myös useita veli- ja sisarpuolia vanhempiensa aiempien suhteiden kautta.
Prince oli kihloissa Susannah Melvoilin kanssa vuonna 1985.[8] Prince avioitui taustalaulaja ja -tanssija Mayte Garcian kanssa ystävänpäivänä 1996 ja heillä oli Boy Gregory -niminen lapsi, joka syntyi 16. lokakuuta 1996, mutta sairasti Pfeifferin syndroomaa ja eli vain viikon.[9] Pari erosi vuonna 1999. Prince avioitui uudestaan vuonna 2001 Manuela Testolinin kanssa, mutta tämäkin liitto päättyi eroon toukokuussa 2006.[10]
Prince oli vegetaristi.[11] Hän ehti aloittaa muistelmiensa, työnimeltään The Beautiful Ones, kirjoittamisen vuonna 2016, mutta ehti saada sitä valmiiksi vain noin 50 sivua.[12]
Kuolema
Prince kuoli 57-vuotiaana Paisley Parkin kodissaan Chanhassenissa Minnesotassa, Yhdysvalloissa 21. huhtikuuta 2016. Kuolinsyyksi todettiin fentanyyli-nimisen opioidin yliannostus.[13] Häntä oli vain viikkoa ennen kuolemaansa hoidettu sairaalassa yliannostuksen takia.[14] Princen tiedetään myös kärsineen terveysongelmista.[15] Hänen kerrotaan kärsineen nestehukasta ja influenssasta useita viikkoja ennen kuolemaansa.[16] Hänen ruumiinsa tuhkattiin 23. huhtikuuta ja hänen kotonaan järjestettiin perheen ja ystävien kesken muistotilaisuus. Tuhkan laskupaikkaa ei julkistettu. Princelle järjestetään myös muistokonsertti.[17]
Diskografia
Studioalbumit

For You (1978)
Prince (1979)
Dirty Mind (1980)
Controversy (1981)
1999 (1982)
Around the World in a Day (1985)

Sign o' the Times (1987)
Lovesexy (1988)
Diamonds and Pearls (1991)
Love Symbol (1992)
Come (1994)

Black Album (1994)
The Gold Experience (1995)
Chaos and Disorder (1996)
Emancipation (1996)
Rave Un2 the Joy Fantastic (1999)

The Rainbow Children (2001)
Musicology (2004)
3121 (2006)
Planet Earth (2007)
Lotus Flow3r (2009)

20Ten (2010)
Plectrumelectrum (2014)
Art Official Age (2014)
HITnRUN Phase One (2015)
HITnRUN Phase Two  (2015)

Soundtrack-albumit
Purple Rain (1984)
Parade (1986)
Batman (1989)
Graffitti Bridge (1990)
Girl 6 (1996)

Instrumentaalialbumit
Kamasutra (1998)
Xpectation (2003)
C-NOTE (2003)
N.E.W.S (2003)

Internet-albumit
NPG Music Club Vol. 1–12 (2000)
Rave In2 the Joy Fantastic (2000)
One Nite Alone... (2002)
The Chocolate Invasion (2004)
The Slaughterhouse (2004)

Kokoelmat
The Hits 1 (1993)
The Hits 2 (1993)
The Hits/The B-Sides (1993)
Crystal Ball (1998)
The Vault: Old Friends 4 Sale (1999)
The Very Best of Prince (2001)
Ultimate (2006)
4ever (2016)

EP:t
The Scandalous Sex Suite (1989)
The Beautiful Experience (1994)
1999: The New Master (1999)
Livealbumit
One Nite Alone… Live! (2002)
Indigo Nights (2008)

Filmografia

Konserttikiertueet
Prince Tour (1979–1980)
Dirty Mind Tour (1980–1981)
Controversy Tour (1981–1982)
1999 Tour (1982–1983)
Purple Rain Tour (1984–1985)
Hit n Run – Parade Tour (1986)
Sign o' the Times Tour (1987)
Lovesexy World Tour (1988–1989)
Nude Tour (1990)
Diamonds and Pearls Tour (1992)
Act I Tour (1993)
Act II Tour (1993)
The Ultimate Live Experience (1995)
Gold Tour (1996)
Love 4 One Another Charities Tour (1997)
Jam of the Year Tour (1997–1998)
Newpower Soul Tour/Festival (1998)
Hit + Run Tour (2000-2001)
A Celebration (2001)
One Nite Alone...Tour (2002)
2003-2004 World Tour (2003)
Musicology Tour (2004)
3121 Las Vegas Residency (2006–2007)
Earth Tour (2007)
20Ten Tour (2010)
Welcome 2 America (2010–2011)
Welcome 2 Canada
Lähteet

Aiheesta muualla

 Laajin ja pitkäaikaisin Prince-fanisivusto
 Sanoitukset

*
Luokka:Vuonna 1958 syntyneet
Luokka:Vuonna 2016 kuolleet

Montako kategoriaa ensimmäisissä Oscareissa oli?


Kebnekaise (saam. Giebmegáisi tai Giebnegáisi) on Kiirunan kunnassa sijaitseva Ruotsin korkein vuori tai tunturi.
Ensimmäisenä vuoren valloitti Charles Rabot vuonna 1883.[1]
Huiput
Kebnekaisella on kaksi lähes samankorkuista huippua, jäätikön peittämä eteläinen Sydtoppen sekä pohjoinen, paljas Nordtoppen. Sydtoppen on jäätiköineen yleensä ollut Nordtoppenia korkeampi. Sydtoppenin korkeus merenpinnasta on 2000-luvulla vaihdellut jäätikön paksuudesta riippuen 2097 ja 2118 metrin välillä. Sydtoppenin kiinteän maa-aineksen korkeus on 2070 metriä, joten ilman jäätikköään se olisi matalampi kuin kivipintainen Norrtoppen (2097 metriä). Sydtoppen on jäätikön sulaessa madaltunut metrin verran vuosittain 1990-luvun lopulta alkaen. Kesällä 2018 Sydtoppenin jäätiköt olivat sulaneet niin, että elokuun alussa kaksi huippua olivat jo samankorkuiset, 2097 metriä.[2]
Reitit, vaikeusaste ja riskit
Merkittyjä reittejä Kebnekaisen tunturiasemalta huipulle on kaksi. Reiteistä toinen, Östra leden, on hengenvaarallinen ilman asianmukaisia varusteita ja reitintuntevaa opasta, sillä reittiin kuuluu jäätikön ylittäminen, missä railoihin putoamisen vaara on todellinen.
Reiteistä suositumpi Västra leden (läntinen reitti) on hyvin merkitty, ja eksymisen mahdollisuus on vähäinen. Reitti tunturiasemalta Sydtoppenille kulkee 1711metrin korkuisen Vierramvare-tunturin huipun kautta, jonka jälkeen on laskeuduttava muutama sata metriä alemmaksi Kaffedalen-solaan, jotta päästään nousemaan Kebnekaiselle. Muutamissa kohdissa joudutaan ylittämään vesistö, mutta muuten maasto on jyrkkä ja irtokivinen. Huiputuksesta selviää peruskunnolla, ja myös lapsiperheitä näkyy reitillä.
Kolmas vaihtoehto huipulle on tulla lännestä Kaffedalenille, josta noustaan Kebnekaisen huipulle. Merkitsemätön reitti tunturiasemalta kulkee Tuolpagorni-tunturin lounaispuolelta solaa pitkin, kiertää Vierramvaren ja sen länsipuolella olevan tunturin lännestä ja tulee Durlings-reittiä pitkin Kaffedalenille. Reitti on loivempi, ja useimmat jatkavat matkaansa huipun jälkeen niin, että kiertävät koko Kebnekaisen vuoren myötäpäivään ja tulevat Tarfalajaure-järvelle.
Riskit huipulle kiipeämisessä
Kebnekaisen valloituksessa on kuollut ihmisiä vuosien varrella, mutta vuori ei ole samalla tavoin vaarallinen kuin jyrkät vuoret (Mont Blanc tai K2). Vaikka Kebnekaisen eteläiselle huipulle on suhteellisen helppo kiivetä jalan, niin jopa eteläinen reitti on joissain paikoin vaarallinen. Eteläinen korkein 2100metrin luminen huippu on kahdelta puolelta jyrkkä, ja sieltä voi pudota sata metriä kohtisuoraan alaspäin. Pohjoinen huippu on paljon vaarallisempi kiivetä kuin eteläinen ja siellä on kuollut enemmän ihmisiä.
Onnettomuudet
Kesäkuussa 2010 ruotsalainen mies putosi eteläiseltä huipulta alas ja kuoli.
Viimeksi pohjoisella huipulla kuoli heinäkuussa 2010 kaksi suomalaista Laskuvarjojääkärikillan jäätikkökurssilla ollutta kiipeilijää, kun kalliolohkare putosi heidän päälleen.[3]
Maaliskuussa 2012 norjalainen sotilaslentokone törmäsi Kebnekaisen länsirinteeseen. Koko koneen miehistö, viisi Norjan puolustusvoimien upseeria menehtyivät. Kone oli harjoittelemassa matalalentoa sotatilanteessa. Tarkoitus oli lentää tutkalta piilossa vuorten välissä.[4]
Sää ja ilmasto
Lumi kestää pitkälle kesään, ja paras ajankohta sulan ajan vaellukselle on kesäkuun puolivälistä ja pitkälle syyskuun puolelle. Talvivaelluksille sopiva ajankohta on pysyvän lumen tulosta huhtikuulle. Sää vuoristossa voi kuitenkin vaihdella nopeasti, joten ei ole tavatonta, että retkeilijä huomaa olevansa keskellä pilveä. Ylempänä ilma on ohuempaa, ja paineen laskiessa lämpötila laskee asteen 100metriä ylöspäin mentäessä. Kebnekaisen huipulla happitaso on noin 60–70 % merenpinnan tasosta. Muun muassa liikelentokoneissa matkustamon ilmanpaine matkalentokorkeudessa on noin 2100–3000m:n tasolla.
Talvisin Kebnekaisen alueella on nousevia ilmavirtauksia, minkä vuoksi se on suosittu purjelentopaikka. Pilvibongaajat voivat nähdä alueella mm. linssipilviä.
Huonon sään varalta Kebnekaisen huipun tuntumassa on kaksi tunturitupaa, joista vanhempi on Ruotsin korkeimmalla sijaitseva rakennus. Tuvissa on ensiaputarvikkeita ja huopia. Tupien ympäristössä sijaitsevat tolpat osoittavat uudemmalle tunturituvalle (7535778, 1613630).
Kuvia

Näkymä Sydtoppenilta.
Kesäinen näkymä Kebnekaiselle.
Näkymä Laddujujavvri-järven yli vuorelle.

Katso myös
Luettelo maiden korkeimmista kohdista
Lähteet

Aiheesta muualla

 (in Swedish) ja Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Kiirunan kunta
Luokka:Ruotsin vuoret
Luokka:Tunturit
Luokka:Skandit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Nyrkkeily on kamppailu-urheilulaji, jossa kaksi kilpailijaa ottelee köysillä ympäröidyssä kehässä ja yrittää lyödä vastustajaansa nyrkkeilykäsineillä suojatuilla nyrkeillään. Vastustajaa saa lyödä ainoastaan nyrkin etuosalla, ei avokämmenellä tai kämmensyrjällä. Myös lyöminen niskaan, selkään, munuaisiin tai vyötärön alapuolelle on kiellettyä.[1] Lisäksi kyynärpäällä lyöminen, vastustajasta roikkuminen tai kiinnipitäminen, maassa olevan lyöminen, potkiminen ja jalan päälle astuminen ovat kiellettyjä. Vasenkätistä nyrkkeilijää kutsutaan termillä southpaw ja oikeakätistä termillä orthodox.
Lajin kilpatasolla on nykyään kaksi muotoa: ammattinyrkkeily ja amatöörinyrkkeily. Molemmat muodot ovat perussäännöiltään samanlaiset, mutta ammattilaiset ottelevat ilman paitaa ja kypärää, sekä ohuemmin hanskoin. Lisäksi amatööriottelut kestävät vain kolme erää, kun ammattinyrkkeilyssä ottelu koostuu 4–12 erästä. Amatöörinyrkkeilyssä ottelussa on kolme kolmen minuutin mittaista erää. Ottelua valvoo kehän sisällä kehätuomari ja ulkopuolella arvostelutuomarit.
Nyrkkeilyottelu voi ratketa kuudella eri tavalla. Ratkaisut ovat:
pistevoitto, jolloin kolmen (amatöörinyrkkeilyssä viiden) arvostelutuomarin äänten enemmistön saanut voittaa. Nykyään tärkeimmissä amatööriturnauksissa käytetään ns. pistekoneita. Kun viidestä arvostelutuomarista vähintään kolme painaa osuman merkiksi nappia samanaikaisesti 1,2 s:n sisällä, osuma kirjaantuu kyseisen nyrkkeilijän pisteeksi.
luovutusvoitto (merkitään tekniseksi tyrmäykseksi).
voitto kehätuomarin keskeyttäessä ottelun (tekninen tyrmäys, TKO)
voitto diskvalifioinnin takia (DQ)
tyrmäysvoitto (engl. knockout, KO), kun nyrkkeilijä on lyöty maahan eikä voi jatkaa nyrkkeilemistä 10 s:n kuluessa.
voitto lyömällä vastustaja maahan kolme kertaa yhden erän aikana (tekninen tyrmäys)
Nyrkkeilyssä ottelijat määritellään painonsa mukaan sarjoihin, joissa he ottelevat.
Nyrkkeilyä on yleisesti pidetty kamppailu- ja voimailulajina, mutta Pekka Mäen mukaan sitä kuvaa täydellisesti lause teknis-taktinen fyysinen kamppailulaji, jota henkiset ominaisuudet ohjaavat. [2]
Historia

Varhainen historia
Nyrkkitaistelu mainitaan jo Homeroksen runoissa. Nyrkkeily oli mukana antiikin olympialaisten ohjelmassa ensi kertaa vuonna 688 eaa.[3] Ensimmäiset säilyneet nyrkkeilyn säännöt ovat antiikin Kreikasta. Tuolloin otteluissa ei ollut eriä, vaan ottelu jatkui niin kauan kunnes vastustaja luovutti tai oli kykenemätön jatkamaan. Antiikin ajan suurissa urheilukilpailuissa valtaosa ottelijoista oli rikkaista ja arvostetuista suvuista. Nyrkkeilyä on kuvattu laajalti kreikkalaisessa kirjallisuudessa, muun muassa Homeroksen Iliaassa.[3]
Nykyaikaisen nyrkkeilyn kehitys
Ensimmäinen maininta virallisesta nyrkkeilyottelusta Britanniasta on vuodelta 1681, ja vuonna 1698 ryhdyttiin järjestämään säännöllisesti paljain käsin käytäviä otteluita Lontoon kuninkaallisessa teatterissa. Ottelut käytiin ilman käsineitä ja painoluokkia, eikä sääntöjä liiemmin ollut paitsi suurotteluissa.[4] Jack Broughton oli yksi paljasnyrkkiajan suurimmista ja menestyksekkäimmistä ottelijoista, ja hän kehitti vuonna 1743 lajille säännöt, jotka vähäisiä muutoksia lukuun ottamatta olivat käytössä aina vuoteen 1838 saakka, jolloin julkaistiin yksityiskohtaisempi London Prize Ring -niminen sääntökirja[5].[4] Vuonna 1838 Broughtonin luomia sääntöjä kehitettiin ja yksityiskohtaistettiin ja syntyi London Prize Ring rules -niminen sääntökokoelma. Ensimmäinen mestaruusottelu uusilla säännöillä oteltiin seuraavana vuonna, kun James Burke kärsi tappion William Thomsonille.[5][4]
Vuonna 1876 Amateur Athetic Clubin John Graham Chambers kehitti lajille Queensberryn 9. markiisin John Sholto Douglasin tuella uudet säännöt, jotka antoivat enemmän painoarvoa tekniikalle ja taidolle. Queensberryn nimellä tunnetut säännöt poikkesivat Lontoon säännöistä merkittävästi. Samoihin aikoihin kehitettiin lisäksi ensimmäiset painoluokat.[6]
Brittien valtakausi päättyi lopullisesti irlantilaislähtöisen amerikkalaisen John L. Sullivanin myötä, josta tuli vuonna 1899 ensimmäinen yhdysvaltalainen maailmanmestari. Sullivanin myötä ammattilaisotteluitakin ryhdyttiin käymään Queensberry-säännöillä. Noihin aikoihin paljain nyrkein käytävät ottelut oli julistettu laittomaksi lähes kaikissa Yhdysvaltain osavaltioissa.[6]
Amatöörinyrkkeilyn kehitys
Vuonna 1880 Britanniassa perustettiin amatöörinyrkkeilyn järjestö ABA (Amateur Boxing Association), kun kaksitoista seuraa liittyi yhteen. ABA piti seuraavana vuonna ensimmäisen mestaruusturnauksensa, jossa oli käytössä neljä painoluokkaa. 1900-luvun alkupuoliskolla amatöörinyrkkeily saavutti suosiota ympäri maailmaa. Vuonna 1946 perustettiin Kansainvälinen nyrkkeilyliitto AIBA (Associaton Internationale de Boxe Amateur), jossa oli yhteensä 24 maata viidestä maanosasta edustettuina, ja perustamisestaan lähtien AIBA on toiminut virallisena amatöörinyrkkeilyn maailmanjärjestönä. Ensimmäiset amatöörien maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1974. Nykyään AIBA:n jäsenmaita on jo 189.
Ensimmäistä kertaa nyrkkeily oli olympialaisten lajina 1904 Saint Louisin kisoissa, ja 1912 Tukholman kisoja lukuun ottamatta ne ovat olleet siitä lähtien joka kerta virallisessa kisaohjelmassa. Menestyneimmät olympialaisten nyrkkeilymaat vuosina 1974–2004 ovat olleet Kuuba ja Yhdysvallat, joista Kuuballa on 29 ja Yhdysvalloilla 21 kultamitalia.
Naisten nyrkkeily oli jo 1904 Saint Louisin olympialaisissa näytöslajina, mutta 1900-luvun aikana se kiellettiin monissa maissa. Britannian amatöörinyrkkeilyjärjestö järjesti ensimmäisen naisten nyrkkeilykilpailut vuonna 1997. 1990-luvulla AIBA vahvisti naisnyrkkeilyn uudet säännöt, ja järjesti vuonna 1999 ensimmäiset EM- ja 2001 MM-kilpailut.
Pääsuojuksen käyttö tuli pakolliseksi 1984 Los Angelesin olympialaisissa, mutta vuonna 2013 se jälleen poistettiin miehiltä. Naiset käyttävät sitä edelleen. Soulin 1988 kisojen jälkeen otettiin käyttöön arvostelu pistekoneella.
Ammattilaisnyrkkeilyn kehitys

Vuonna 1891 yksityinen lontoolainen seura National Sporting Club alkoi järjestää omia, ammattilaisten hanskat kädessä käymiä otteluita, omilla ehdoillaan. Vuonna 1919 perustettiin BBBC (the British Boxing Board of Control). Vuonna 1909 Lonsdalen jaarli myönsi ensimmäisen mestaruusvyön NSC:n mestaruusottelun voittajalle.
1900-luvun alkupuoliskon aikana ammattilaisnyrkkeilyn painopiste siirtyi Britanniasta Yhdysvaltoihin. Vaikka mitään virallisia maailmanmestaruuksia ei ollutkaan, yleisesti maailmanmestarina pidettiin The National Police Gazette -lehdellä listattuja nimiä. 1920-luvulla NBA (National Boxing Association) ryhtyi järjestämään maailmanmestaruusotteluita. Samaan aikaan perustettiin Ring Magazine, joka julkaisi mestarien luetteloita. Vuonna 1962 NBA vaihtoi nimensä WBA:ksi (World Boxing Association), ja seuraavana vuonna se sai ensimmäisen kilpailijansa WBC:n (World Boxing Council). Kumpikaan niistä ei ollut yleisesti tunnustettu ja tästä johtuivat muun muassa erimielisyydet maailmanmestaruuksista. Vuonna 1983 perustettiin lisäksi uusi järjestö IBF (International Boxing Federation), jolla on myös omat maailmanmestaruutensa kussakin painoluokassa. Vuonna 1988 syntyi vielä neljäs suuri maailmanlaajuinen järjestö WBO (World Boxing Organization) kun joukko puertoricolaisia ja dominikaanisia liikemiehiä riitaantui WBA:n kanssa.
Ammattilaisten ottelut kestivät pitkään viisitoista erää, ja vielä 1900-luvun alkupuolella käytiin neljänkymmenen erän otteluita. Erien määrää alettiin vähentää vasta vuonna 1982, ja 1980-luvun aikana eri ammattilaisliitot siirtyivät vähitellen järjestämään mestaruusottelunsa 12-eräisinä.
Amatöörinyrkkeily

Amatööri- eli olympiatyylin nyrkkeilyssä päätavoitteena on oman koskemattomuuden turvaaminen ja kerätä pisteitä hyväksytyistä iskuista,[7] eikä hakea voittoa esimerkiksi aiheuttamalla vastustajalle ruumiillista vahinkoa.[7] Olympiatyylin nyrkkeilyhansikkaat ovat kehitelty turvallisuutta lisääväksi siten, että kättä ei voi iskiessä puristaa täydellisesti nyrkkiin. Pisteitä annetaan päähän ja ylävartaloon osuneista iskuista[7], iskuista jotka osuvat nyrkkeilyhansikkaan sallitulla osuma-alueella, eli rystypinnalla, sallituille osuma-alueille. Miesnyrkkeilijät käyttivät vuosina 1984-2012 päänsuojusta., mutta vuodesta 2013 lähtien nyrkkeilevät taas ilman niitä. Naiset käyttävät edelleen päänsuojusta. Ottelut kestävät nykyään miehillä kolme kolmen minuutin erää ja naisilla neljä kahden minuutin erää. Erätauot ovat yhden minuutin pituisia. Ottelun kulkua valvoo itse kehässä kehätuomari, jonka tehtävänä on tarkkailla, että ottelijat käyttävät vain sääntöjen mukaisia keinoja, ja kehän ulkopuolella pistetuomarit.
Vyötärön alapuolelle lyöminen on kiellettyä, samoin kiinnipitäminen, mikäli näin käy, tuomari erottaa ottelijat toisistaan. Toistuva vastustajassa roikkuminen aiheuttaa pisteiden menetyksiä ja lopulta hylkäyksen. Hylkäyksen eli diskauksen lisäksi ottelun voi voittaa osumapistein. Pistevoiton (PV.) lisäksi kehätuomarin keskeytyksellä (RSC) vastustajan ollessa ylivoimainen, ja (RSCH); eli iskujen osuessa päähän aiheuttaen nyrkkeilijässä puolustuskyvyttömän tilan eikä nyrkkeilijä kykene jatkamaan ottelua ja vastustaja on ylivoimainen, avustajan luovutuksella (AB), tyrmäyksellä (KO) ja luovutus ilman ottelua (WO eli walk over). Turnauksissa ottelun voi myös voittaa mikäli nyrkkeilijä on punnituksessa ylipainoinen, sairastunut ennen ottelua tai lääkäri kieltää ottelemisen kilpailijan terveydellisiin syihin vedoten. Tällöin toinen kilpailija voittaa WO-tuomiolla. Ottelu voi loppua myös diskaukseen (DISQ, engl. disqualification), jos nyrkkeilijä saa kolme varoitusta (esimerkiksi työntämisestä, sitomisesta ja niskaan tai vyön alle lyömisestä). Toinen nyrkkeilijä saa kaksi pistettä yhdestä vastustajan varoituksesta. Ottelu myös päättyy diskaukseen, jos nyrkkeilijä ei voi jatkaa ottelua niskaan tai vyön alle saadusta iskusta.
Tuomarin tärkein tehtävä on kuitenkin taata ottelijoiden turvallisuus.[7] Tyrmäykset ovatkin amatöörinyrkkeilyssä varsin harvinaisia, sillä tuomari yleensä keskeyttää epätasaiset ottelut ennen kuin mitään ehtii tapahtua.[7] Myös avustaja voi tehdä luovutuksen heittämällä pyyhkeen kehään kesken ottelun havaittuaan vastustajan olevan ylivoimaisesti suojattiaan paremman. Muutenkin nyrkkeilijöiden turvallisuudesta huolehditaan tarkasti erityisin säännöin. Väistämisen taito lisää myös turvallisuutta, sivuväistöt, U-väistöt, taaksenykäisyväistö, pudotusväistö ja taakseaskelväistö opetetaan jo seurojen nyrkkeilykoulujen alkeissa. Myös iskujen poimimiset kyynärvarsilla, veitsitorjunnat sivukoukuille ja päähän kohdistettujen iskujen poimimiset/torjumiset kämmeneen lisäävät koskemattomuutta ja siten lajin turvallisuutta. Ottelijoilla täytyy olla muun muassa voimassa oleva lääkärintodistus, lisenssivakuutus ja kilpailukirja. Myös alasuojat, hammassuojat, käsisiteet sekä pääsuoja (vain naisilla) ovat sääntöjen mukaan pakolliset ja lisäävät konkreettisesti ottelijoiden turvallisuutta. Turnauksissa lääkäri tarkastaa nyrkkeilijöiden kunnon ennen jokaista ottelua.
Toisinaan amatöörinyrkkeilystä käytetään nimitystä olympiatyylin nyrkkeily, sillä nimitystä amatöörinyrkkeily pidetään harhaanjohtavana – myös amatöörinyrkkeilijä joutuu harjoittelemaan ammattimaisesti päästäkseen huipulle.[7]
Amatöörinyrkkeilyn painoluokat
Vuosina 1984–2000 olympianyrkkeilyssä oli peräti 12 painoluokkaa[7], mutta Ateenan 2004 kisoihin tultaessa 67 (välisarja) ja 71 kg:n (kevyt keskisarja) painoluokat korvattiin yhdellä 69 kilon sarjalla.[7]
Miesten nykyiset AIBA:n painoluokat:

kevyt kärpässarja49 kgkärpässarja52 kgkääpiösarja56 kgkevytsarja60 kgkevyt välisarja64 kgvälisarja69 kgkeskisarja75 kgraskas keskisarja81 kgraskassarja91 kgsuperraskas sarjayli 91 kg
Naisten nykyiset AIBA:n painoluokat:

kevyt kärpässarja45-48 kgkärpässarja51 kgkääpiösarja54 kghöyhensarja57 kgkevytsarja60 kgkevyt välisarja64 kgvälisarja69 kgkeskisarja75 kgraskas keskisarja81 kgraskassarjayli 81 kg
Ammattilaisnyrkkeily

Nykyään ammattilaiset voivat osallistua olympialaisiin. Vaikka ammattilaisnyrkkeily on perussäännöiltään hyvin pitkälle samanlainen kuin amatöörimuoto, on se luonteeltaan hyvin erilainen. Ammattilaisnyrkkeilyssä arvostetaan voimaa ja tyrmäykset ovat yleisiä. Ammattilaiset ottelevat ilman paitaa[8] ja kintaat ovat kovemmat.[1] Ammattinyrkkeilyhanskojen sisällä on teipillä sidotut nyrkit.[1] Ammattilaisnyrkkeilyssä erät kestävät 2[9] – 3[10] minuuttia.
Ottelut ovat huomattavasti amatööriotteluita pitempiä ja ne voivat kestää jopa 12 erää.[1] Tuomari voi keskeyttää ottelun, mikäli näyttää, että toinen ottelijoista ei kykene jatkamaan tai ole muuten täysissä sielunvoimissaan.[1] Ottelu voi keskeytyä myös toisen vastustajan reilun ylivoimaisuuden takia. Tällöin vastustaja julistetaan voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä (engl. TKO = technical knockout). Tekninen tyrmäys seuraa myös, mikäli ottelija saa haavan, eikä lääkäri anna hänelle lupaa jatkaa ottelua.[1] Ottelu voidaan myös päättää luovutukseen, joka yleensä ilmoitetaan avustajien kehään heittämällä pyyhkeellä.[1] Ottelu voi päättyä myös diskaukseen, mikäli ottelija ottelee sääntöjen vastaisesti.[1] Mikäli ottelu päättyy ennen neljättä erää vahingossa tapahtuneen loukkaantumisen vuoksi (esim. päiden törmäys yhteen tahattomasti), ottelun tulos mitätöidään[1] (eli ei tuomiota). Mikäli neljä erää on tullut täyteen, julistetaan voittaja tuomariäänin.[1]

Mikäli ammattilaisottelu ei pääty tyrmäykseen (engl. KO = knockout) tai hylkäykseen (diskvalifiointi, lyhenne DQ), otetaan käyttöön tuomarien pistekortit. Ammattilaisotteluissa kolme tuomaria antavat pisteitä siten, että tuomarit antavat kunkin erän voittajalle 10 pistettä ja häviäjälle 9 siten, että pisteitä vähennetään sääntöjen vastaisista otteista ja jaloillaan pysymättömyydestä. Mikäli tuomarin mielestä erä päättyy tasan, ovat pisteet 10–10. Suuri ero amatööripistelaskuun on se, että jos erässä tapahtuu maahanlyönti, lyönnin suorittanut ottelija voittaa erän 10–8 mikäli on muuten hallinnut tapahtumia.[1] Näin ollen ammattilaissääntöjen pistelasku suosii selkeästi tyrmäykseen pyrkivää ottelutapaa, toisin kuin amatöörisäännöt. Ottelun päätyttyä kaikki pisteet lasketaan yhteen. Mikäli kaikkien tuomarien mielestä sama ottelija on voittaja, on päätös yksimielinen[1] (engl. unanimous decision, tai yksinkertasemmin points decision). Ottelu voi ratketa myös enemmistöpäätöksellä, jos kaksi tuomaria on samaa mieltä yhtä vastaan (engl. split decision, eli hajaääni). Mikäli taas esimerkiksi ensimmäisen tuomarin korteissa ottelija A ja toisen tuomarin korteissa ottelija B on voittaja, ja kolmannen tuomarin korteissa pisteet menevät tasan, päättyy ottelu ratkaisemattomaan (engl. draw, eli tasapeli). Ottelu on myös ratkaisematon, jos kahden tuomarin korteissa pisteet menevät tasan, riippumatta siitä mitä kolmas tuomari on merkinnyt.
Ammattinyrkkeilijät käyttävät suojina vain hammas- ja alasuojaa.[1] Alemmissa sarjoissa ottelijat käyttävät kahdeksan unssia painavia nyrkkeilyhanskoja.[1] Ylemmissä sarjoissa käytetään 10 unssin hanskoja.[1]
Nyrkkeily perustuu lajina fysiikkaan, taktiikkaan ja älyyn.[11] Nyrkkeilyssä ottelijat ovat kookkaampia kuin ennen.[11] 1970-luvulla 190 cm pitkä ja 100 kg painava nyrkkeilijä oli jättiläinen.[11] Koska kookkaammat nyrkkeilijät iskevät lujempaa kuin pienemmät, on nyrkkeilyyn kehitetty painoluokat.[11] Nyrkkeilijöiden koon kasvu tarkoittaa sitä, että otteluissa nähdään entistä enemmän yhden iskun tyrmäyksiä.[11] Nykyisin ottelussa pienikin erehdys voi olla ottelijalle kohtalokas.[11] Tätä kautta raskaansarjan nyrkkeilijät ryhtyvät harvoin suoraan iskujenvaihtoon verratessa pienempikokoisiin nyrkkeilijöihin.[11] Tämä johtaa myös ottelutemmon hidastumiseen.[11] Alemmissa painoluokissa ottelut ovat nopeatempoisempia kuin ylemmissä.[11] Entisajan nyrkkeilijät saattoivat pienempikokoisina pitää yllä kovempaa tahtia kuin tämän päivän isokokoiset miehet.[11] Nyrkkeily on myös muuttunut voimalajin suuntaan.[11]
Ammattilaisnyrkkeilyn painoluokat

Sekä WBA, WBC, IBF ja WBO käyttävät samaa painoluokkajärjestelmää, vaikka muutamista luokista käytettävät englanninkieliset nimitykset eroavatkin toisistaan. Jokaisella painoluokalla on oma maailmanmestaruutensa, eikä sama nyrkkeilijä saa enää nykyään pitää hallussaan useampaa kuin yhden painoluokan mestaruutta kerrallaan.
Nyrkkeilykehä
Nyrkkeilykehän mitat ovat 6x6 metriä.[1] Nyrkkeilijöistä toinen ottelee punaisesta kulmauksesta ja toinen sinisestä.[1] Muut kulmat ovat niin sanottuja puolueettomia kulmauksia joihin kehätuomari voi komentaa ottelijan esimerkiksi luvunlaskun ajaksi.[1] Valmentaja ja muut nyrkkeilijän avustajat eivät saa neuvoa puolueettomassa kulmauksessa olevaa nyrkkeilijää.[1]
Nyrkkeilyvammat
Varsinkin ammattinyrkkeilyn tyypillisiä piirteitä on mahdollisimman kovan voiman saaminen suoritettavaan iskuun. Virheellinen lyöntitekniikka voi aiheuttaa vakavia vammoja käden eri luihin. Nykyaikana useimmat valmentajat eivät anna nyrkkeilijöiden harjoitella ja sparrata ilman kämmeneen käärittyjä siteitä (suojaavat kämmenen luita) ja kintaita.
1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä ammattinyrkkeily menetti suosiotaan. Mustat silmät ja ruhjeet alkoivat aiheuttaa huolta pysyvistä silmä- ja aivovammoista. Lääkärintarkastuksista ja otteluiden tarkkailusta tuli tärkeä osa nykypäivän nyrkkeilyä sekä amatööri- että ammattilaistasolla. 1980-luvulla amatööripuolella käyttöön otettiin pääsuojus, joka suojaa haavoilta ja ruhjeilta, mutta sen ei kuitenkaan katsota suojaavan päätä ja sitä kautta aivoja kovinkaan hyvin voimakkailta iskuilta. Usein lyönnit kohdistetaan leukaan, jota kypärä ei yleensä edes peitä.
Aikoinaan ammattilaisten ottelut kestivät viisitoista erää, ja vielä 1900-luvun alkupuolella edes yli neljänkymmenen erän ottelut eivät olleet aivan tavattomia. Vuonna 1982 korealaisen Kim Duk-Koon kuoltua Ray Mancinia vastaan käydyn ottelun aiheuttamaan aivovammaan, asiaan tuli muutos. Vuonna 1988 säädettiin ammattilaisotteluiden erien ylärajaksi 12 erää, ja minuutin erätaukopituus puoleksitoista minuutiksi.
Nyrkkeilijän iskunkestävyys
Nyrkkeilijän iskunkestävyyteen vaikuttavat mm. seuraavat tekijät:
Pään sisällä (aivojen ympärillä) oleva nesteen määrä. Mikäli nestettä on paljon, vaimentaa tämä osaltaan päähän osuneen iskun vaikutusta aivoihin. Nesteen suurempi määrä vaimentaa aivojen törmäystä kallon luihin.
Kaulan ja niskan muoto ja lihaksisto. Lyhytkaulaisen ja paksuniskaisen pää ei heilahtele kovin paljoa. Tällöin aivotkin pysyvät paremmin hölskymättä.
Keskittyminen ja iskujen näkeminen. Mikäli nyrkkeilijä ehtii näkemään kohti tulevan iskun, hän jännittää lihaksensa ja hermosto ehtii varautua sen vastaanottamiseen.
Nyrkkeilytyylien terminologia

Nyrkkeilyssä kahden eri nyrkkeilijän nyrkkeilytyylit eivät ole täysin identtiset keskenään. Nyrkkeilytyyli on tärkeä osa taktiikkaa. Alla olevat termit ovat yleisimmät nyrkkeilytyylit, joiden mukaan nyrkkeilijät on jaoteltu. Huomattavaa on, että nyrkkeilijä voi vaihdella nyrkkeilytyyliään eri otteluissa. Tästä hyvänä esimerkkinä toimii Bernard Hopkins.
Boxer/out fighter
Klassinen nyrkkeilijä tunnetaan myös nimellä "out fighter". Tässä tyylissä on tärkeää säilyttää tietty välimatka vastustajaan. Tässä tyylissä hyödynnetään omaa ulottuvuutta sekä jabia eli etummaisen käden suoraa ja vähitellen väsytetään vastustajaa. Tällä ottelutyylillä vastustaja voitetaan usein tuomariäänin täysien erien jälkeen vaikka jotkut nyrkkeilijät, kuten Lennox Lewis voittavat monet otteluistaan tyrmäyksellä. Tällä ottelutyylillä on kohtalaisen helppo kontrolloida ottelun tempoa.
Boxer/Puncher
Iskijä eli puncher hyödyntää otteluissaan käsiensä nopeutta, sekä iskuvoimaa. Ottelija tulee iskemään lähietäisyydeltä nopeita iskusarjoja vastustajaan ja joissain tapauksissa tyrmäämään vastustaja yksittäisellä kovalla iskulla. Joskus ottelut päättyvät pistevoittoon, mutta useimmiten ne tulevat tyrmäyksellä.
Brawler/slugger
Brawlerit ovat ottelijoita jotka eivät useinkaan liiku kehässä paljoa. Heillä on paljon iskuvoimaa. Tyyliin kuuluu myös etukädellä vastustajan kaukana pitäminen, ja sen jälkeen isku takakädellä. Tätä tyyliä käyttäville vaikeita vastustajia ovat vastaiskijät, jotka saattavat väistää kovan iskun, ja lyödä nopean koukun takaisin.
Swarmers
Lähiottelijat pyrkivät usein pysyttelemään vastustajan lähellä lyöden nopeita koukkusarjoja, sekä yllättäviä kovia iskuja. Hyvällä lähiottelijalla on usein hyvä iskunkestävyys, sillä kauempaa lyövä vastustaja ehtii lyödä paljon jabiaan ennen kuin toinen pääsee lähelle. Lähiottelija on yleensä lyhyt. Usein lähiottelijat taitavat tarvittaessa myös kauempaa ottelemisen.
Nyrkkeilytyylien vaikutus otteluun
Yleensä out fightereilla on etu boxereihin, boxereilla punchereihin ja punchereilla etu brawlereihin. Luonnollisesti monet muutkin tekijät, kuten ottelijoiden taitotasot vaikuttavat huomattavasti otteluiden tulokseen. Ilmiöstä käytetään termiä "styles makes fights".
Puncherit yleensä voittavat swarmerit tai in-fighterit. Kuuluisa esimerkki tyylin vaikutuksesta ottelun kulkuun on George Foreman vs Joe Frazier. Vaikka Swarmerit pärjäävät usein hyvin hitaita iskijöitä vastaan, niiden helpoin vastustaja lienee silti out fighter tai boxer. Swarmerit pääsevät yleensä kohtalaisen helposti vastustajan iholle kiinni, jossa puncherit eivät ole parhaimmillaan johtuen pienestä välimatkasta ottelijoiden välillä. Esimerkiksi Joe Frazier (swarmer) sai Muhammad Alin (out fighter) pahoihin vaikeuksiin heidän kaikissa otteluissaan. George Foreman (Puncher) voitti Frazierin ylivoimaisesti, mutta hävisi Alille.
Katso myös
Nyrkkeilijöitä
Luettelo ammattilaisnyrkkeilyn hallitsevista maailmanmestareista
Kuntonyrkkeily
Suomen nyrkkeilymuseo
Lähteet

Aiheesta muualla
.
.
.
.
.
.
 Laaja suomenkielinen ammattilaisnyrkkeilyaiheinen sivusto.
 Suomenkielinen toinen nyrkkeilysivusto.
. Ilta-sanomat 2.2.2009.
Kuokkanen, Martti: . niin & näin 4/1995, 27–31.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta maailmanmestaruutta nyrkkeilyssä on oteltu?


Jerusalemin kolmas temppeli, myös Hesekielin temppeli (), on juutalaisten perinteisen uskonnollisen käsityksen mukaan Jerusalemin Temppelivuorelle tulevaisuudessa rakennettava uusi temppeli. Se on ennustettu ja kuvattu Hesekielin kirjassa, jonka mukaan siitä tulisi ikuinen rakennus ja Jahven pysyvä asuinpaikka.
Jerusalemin ensimmäisen temppelin tuhosivat babylonialaiset Nebukadressarin aikana, toisen roomalaiset ensimmäisessä juutalaissodassa vuonna 70. Toisen temppelin tuhosta lähtien nykyaikaan saakka juutalaisten keskuudessa on elänut toivo uuden temppelin rakentamista samalle paikalle, ja roomalaisaikana ainakin kaksi kertaa ryhdyttiinkin hankkeisiin sen rakentamiseksi. Rakennushankkeita ei kuitenkaan ole enää missään vaiheessa ole pystytty toteuttamaan, vaan Temppelivuorella ovat nykyisin muslimien Kalliomoskeija ja Al-Aqsan moskeija. Juutalaisten yleinen käsitys onkin, että se voidaan rakentaa vasta Messiaan tullessa.[1]
Myös joidenkuiden kristittyjen eskatologisissa käsityksessä kolmannella temppelillä on merkittävä asema.
Hesekielin profetia
Raamatussa profetia uudesta temppelistä esiintyy Hesekielin kirjan 40.–44. luvuissa.[2][3][4][5][6] Hesekiel ilmoittaa saaneensa sitä kuvaavan näyn vuoden ensimmäisen kuukauden 10. päivänä[7], toisin sanoen suurena sovituspäivänä (Jom kippur), 14. vuotena Jerusalemin valloituksen jälkeen.
Arkkitehtuuri

Temppelin arkkitehtuuria kuvataan yksityiskohtaisesti Hesekielin kirjan 40.–42. luvuissa. Maimonides piti näitä lukuja tavalliselle lukijalle ja oppineillekin vaikeaselkoisina. Raamatuntutkijoita, jotka ovat uskaltautuneet tulkitsemaan kuvausta yksityiskohtaisesti, ovat Rashi, David Kimhi, Yom-Tov Lipmann Heller ja Meir Leibush ben Yehiel Michal, jotka kaikki ovat laatineet hieman toisistaan poikkeavia luonnoksia Hesekielin kuvaamasta temppelistä. Sen muoto ja mittasuhteet on tarkoin kuvattu Raamatussa, ja sen seinien kerrotaan olevan kauttaaltaan koristellut palmuilla ja kerubeilla, ja palmuihin päin on toisaalla ihmisen, toisaalla leijonan kasvot.[8]
Temppeli juutalaisissa rukouksissa
Juutalaisuudessa temppelistä on tullut tärkeä uskonnollinen käsite. Toisen temppelin tuhosta saakka uskonnolliset juutalaiset ovat toivoneet näkevänsä Temppelivuorella kolmannen temppelin. Toivo paluusta Jerusalemiin ja temppelin jälleenrakentamisesta onkin ilmaistu monissa juutalaisissa rukouksissa, erityisesti juutalaisen perinteen mukaisesti kolmesti päivässä luettavassa Amida-rukouksessa. Vaikka sitä ei edelleenkään ole rakennettu, Kolmannen temppelin käsite ja sitä koskeva toivo on juutalaisuudessa ja varsinkin ortodoksijuutalaisuudessa pyhä, ja odotetaan, että se vielä kerran rakennetaan palvontapaikaksi. Tavallisin käsitys kuitenkin on, että se käy mahdolliseksi vasta Messiaan tullessa.[1] Temppelin uskotaan tällöin tulevan kaikkien kansojen rukoushuoneeksi.[9]
Juutalaisia näkemyksiä
Ortodoksijuutalaisuus
Ortodoksijuutalaiset uskovat kolmannen temppelin jälleenrakentamiseen ja siellä suoritettavan uhripalvonnan aloittamiseen uudelleen, joskin heillä on erimielisyyksiä siitä, miten jälleenrakentaminen pitäisi toteuttaa. Useimmat ortodoksijuutalaiset oppineet ja rabbit uskovat, että sen rakentaa Messiaan aikana jumalallinen kaitselmus, joskin vähemmistö heistä on Maimonideen tavoin sitä mieltä, että juutalaisten pitäisi itse ryhtyä temppelin jälleenrakentamiseen niin pian kuin se on mahdollista.[10] Ortodoksijuutalaisten johtajat yleensä ennustavat, että tällöin myös koko raamatullinen uhrikäytäntö aloitetaan uudelleen, kun taas konservatiivi-, reformi- ja rekonstruktionistiset juutalaiset eivät odota näin tehtävän.
Usko temppelin jälleen rakentamiseen ilmenee ortodoksijuutalaisten rukouksista. Kolme kertaa päivässä he lausuvat Amida-rukouksen, jossa rukoillaan temppelin jälleenrakentamista ja uhripalveluksen aloittamista uudelleen, ja joka päivä luetaan ne kutakin päivää koskevat kohdat uhreja koskevista säännöksistä ja ne psalmit, joita leeviläisten pitäisi kunakin päivänä laulaa, jos temppeli olisi olemassa.
Ortodoksijuutalaisten yleisesti hyväksymä käsitys siis on, että kolmannessa temppelissä Mooseksen lain mukaiset uhrit palautetaan kaikilta osin käytäntöön. Vaikka Maimonides kirjoittikin varhaisessa teoksessaan Neuvottomien opastaja (Moreh Nevukhim), että Jumala oli tarkoituksella siirtänyt juutalaiset pois uhrikulteista kohti rukousta, joka on palvonnan korkeampi muoto, myöhemmässä teoksessaan Mishnen Torah, jota jotkut pitävät juutalaisen lain lopullisena auktoritatiivisena selityksenä, hän kuitenkin ilmoitti, että eläinuhrit aloitetaan kolmannessa temppelissä uudelleen ja kertoi myös yksityiskohtaisesti, miten se tapahtuu. Sitä vastoin rabbi Abraham Isaac Kookin mukaan eläinuhreja enää palautettaisi.
Konservatiivijuutalaisuus
Konservatiiviset juutalaiset uskovat tulevan juutalaiseen Messiaaseen ja temppelin jälleenrakentamiseen, mutta eivät uhripalveluksen palauttamiseen. Sen mukaisesti he ovat muuttaneet myös rukouskirjassaan olevia rukouksia. Ortodoksijuutalaisten aamurukouksessa olevat uhreja koskevat kohdat on korvattu Talmudin katkeamilla, joissa opetetaan rakkauden ja ystävyyden tekoja, joita nykyisin tehdään synnin vuoksi liian vähän.
Päivittäisestä Amida-rukouksesta konservatiivijuutalaiset ovat jättäneet pois pyynnön ”hyväksyä Israelin polttouhrit” ja Malakian kirjan[11] mukaiset maininnat ”Herralle otollisista Juudan ja Jerusalemin uhrilahjoista.” Sapattina ja juutalaisina juhlapäivinä luettavassa Mussaf-rukouksessa hepreankielinen lause na'ase ve'nakriv (”tulemme olemaan läsnä ja uhraamaan”) on muutettu muotoon asu ve'hikrivu (”he olivat läsnä ja uhrasivat”), koska heidän mukaansa uhrit kuuluvat menneisyyteen.
Rukous ”elämämme talon palauttamisesta” on säilynyt konservatiivijuutalaisten rukouskirjoissa, vaikkakaan kaikki eivät niitä lausu. Rukouskirjoissa esiintyvät sanat, ja lauseet, jotka voidaan ymmärtää joko konkreettiseen temppeliin viittaavina taikka symbolisesti, teologisina tai runollisina käsitteinä, on yleensä säilytetty. Niiden käännöksissä ja selitysteoksissa kuitenkin yleensä viitataan vain runollisiin ja teologisiin merkityksiin. Konservatiivisella juutalaisuudella on myös välittävä kanta kohenien ja leeviläisten roolista: heidän mukaansa nämä asemat ja osittain niihin liittyvät tehtävätkin yhä periytyvät tietyissä suvuissa isältä pojalle, mutta he eivät pidä kiinni niistä rajoituksista, jotka koskevat sitä, kenen kanssa kohenit saavat mennä naimisiin.
Reformi- ja rekonstruktionismijuutalaisuus
Reformi- ja rekonstruktionistijuutalaiset eivät usko temppelin jälleenrakentamiseen eivätkä temppelipalvonnan tai -uhrien palauttamiseen. Heidän mukaan temppeli ja uhrit kuuluvat jo menneeseen aikakauteen, jolloin palvonta oli nykyistä primitiivisempää ja johon ei enää tule palata. Lisäksi heidän mukaansa kohenien ja leeviläisten erikoisasema on kastijärjestelmä, joka ei sovi yhteen nykyisten ihmisten tasa-arvoisuutta koskevien käsitysten kanssa, eikä näillä heidän mukaansa ole mitään erityisiä oikeuksia tai velvollisuuksia. Lisäksi reformijuutalaisten keskuudessa esiintyy käsitys, että synagoga on nykyajan temppeli; sen vuoksi sana temppeli esiintyykin monien reformijuutalaisten seurakuntien nimissä. Itse asiassa juuri synagogien käsittäminen temppeleiksi oli yksi virstanpylväs reformijuutalaisuuden kehityksessä 1800-luvun Saksassa, jolloin Berliini julistettiin uudeksi Jerusalemiksi ja reformijuutalaiset pyrkivät osoittamaan olevansa uskollisia Saksan kansalaisia. Reformijuutalaisuudelle suuren osan historiastaan luonteenomainen antisionismi on jossakin määrin lieventynyt natsien juutalaisvainojen jälkeen ja nykyisen Israelin menestyksen myötä.
Jälleenrakennushankkeet
Vanhalla ajalla
Bar Kokhban kapina

Rooman keisari Hadrianus myönsi juutalaisille luvan rakentaa temppeli uudestaan, mutta muutti sittemmin mieltään. Simon bar Kokhban johtamat kapinalliset valloittivat Jerusalemin roomalaisilta vuonna 132, minkä jälkeen temppelin rakentamista jatkettiin.[12] Kapinan epäonnistuminen johti Mišnan kirjoittamiseen, ja uskonnolliset johtajat päätyivät käsitykseen, että seuraava yritys temppelin jälleenrakentamiseksi saattaisi olla vuosisatojen päässä ja sen vuoksi oli vaara, että käytännöt ja seremoniat saattaisivat unohtua. Rangaistukseksi kapinasta roomalaiset muuttivat Jerusalemin nimen Aelia Capitolinaksi ja maakunnan Syria Palaestinaksi, ja juutalaisilta kiellettiin pääsy kaupunkiin paitsi temppelin hävittämisen muistopäivänä. Vainosta hengissä selvinneiden rabbien sallittiin kuitenkin edelleen ylläpitää Jamnian koulua niin kauan kuin he maksoivat Rooman valtakunnalle erityistä veroa.
Julianus
Rooman keisari Julianus Apostata (361–363) myönsi juutalaisille luvan rakentaa kolmannen temppelin osana valtakunnanlaajuista ohjelmaansa paikallisten uskonnollisten kulttien palauttamiseksi tai vahvistamiseksi. Rakennustyöt aloitettiinkin, mutta keskeytettiin pian.
Eräiden aikalaislähteiden mukaan, joita ovat Sozomenos (n. 400–450) teoksessaan Historia Ecclestiastica sekä pakanallinen historioitsija ja Julianuksen läheinen ystävä Ammianus Marcellinus[13] temppelin jälleenrakennustyöt keskeytyivät, koska joka kerta kun sitä yritettiin rakentaa olemassa olleiden perustusten päälle, maan alta ilmaantuneet tulenliekit sytyttivät rakentajat palamaan ja maanjäristys tuhosi jo tehdyn työn:
Julianus ajatteli jälleenrakentavansa suunnattomilla kustannuksilla Jerusalemissa kerran olleen ylpeän temppelin ja uskoi tämän tehtävän Alypius Antiokialaisille. Alypius ryhtyi tarmokkaasti työhön, jossa häntä avusti maakunnan maaherra; kun pelottavat tulipallot, jotka tulivat ulos läheltä perustuksia, jatkoivat hyökkäyksiään, kunnes työläiset toistuvasti kärventyneinä eivät pystyneet enää jatkamaan: ja niinpä hän luopui yrityksestään.—[14]

Toisten lähteiden mukaan keskeneräisen temppelin tuhosi 27. toukokuuta 363 tapahtunut maanjäristys.[15] On myös mahdollista, että se johtui tuhotyön kohteeksi tai vahingossa syttyi tulipalo. Aikakauden kristityt historioitsijat olivat yleisesti sitä mieltä, että keskeneräisen temppelin tuho oli selvä merkki siitä, ettei Jumala enää halunnut sitä rakennettavan uudestaan.[16] Vähän myöhemmin Julianus sai surmansa taistelussa ja kristinuskosta tuli jälleen Rooman valtionuskonto.
Keskiajalla
Sassanidien vasallivaltio
Vuonna 610 sassanidit valloittivat Bysantilta sen Lähi-idässä olleet alueet ja luovuttivat Jerusalemin juutalaisten valtaan ensimmäiseen kertaan vuosisatoihin. Uudet vallanpitäjät määräsivät myös eläinten uhraamisen aloitettavaksi uudestaan ensimmäisen kerran Bar Kokhban ajan jälkeen. Mutta pian, ennen kuin bysanttilaiset saivat valloitetuksi alueen takaisin, persialaiset luovuttivat alueen hallinnan kristitylle väestölle, joka hajotti rakenteilla olleen temppelin.[17] Heidän hallinnassaan se oli, kunnes kalifi Omar valloitti kaupungin 630-luvulla.
Syyrian muslimivalloitus
Armenialaisen piispa Sebeoksen 600-luvulla kirjoittamassa kronikassa sanotaan, että juutalaiset ja arabit kiistelivät keskenään islamin ja ”juutalaisen uskonnon eroista Bysantin ja ensimmäisten kalifien välillä vuonna 637 käytyjen taistelujen aikana. Hänen mukaansa kuitenkin Ismaelin jälkeläisiin kuulunut mies nimeltä Muhammad” antoi ”totuuden tien valan, olettavasti Jumalan käskystä”, jonka mukaan juutalaisten ja arabien olisi liityttävä yhteen isänsä Abrahamin lipun alla ja asettua Pyhälle maalle.
[18] Sebeos kertoi myös, että juutalaiset ryhtyivät rakentamaan uutta temppeliä, mutta arabit karkottivat heidät ja määräsivät paikan käytettäväksi heidän omiin rukouksiinsa. Juutalaiset vuorostaan rakensivat uuden temppelin eri paikkaan.[19]
Saman vuosisadan lopulla muslimit rakensivat vanhalle Temppelivuorelle siellä edelleen sijaitsevan Kalliomoskeijan.
Mongolien Syyrian-valloitusretkien aikana
Ristiretkeläisten perustama Jerusalemin kuningaskunta hallitsi Jerusalemia vuosina 1099–1187 ja uudestaan 1229–1244. Tämän jälkeen se joutui jälleen muslimien hallintaan, mutta myös mongolit tekivät pian sotaretkiä Syyriaan ja Palestiinaan. Tällaisten sotaretkien aikana Nahmanides kirjoitti kirjeessään pojalleen seuraavanlaisen kuvauksen maasta ja temppelistä:

Nykyajan rakennushankkeita
Toiveet temppelin jälleenrakentamisesta ovat joissakin piireissä virinneet uudelleen sen jälkeen, kun nykyinen Israelin valtio vuonna 1949 perustettiin, ja varsinkin sen jälkeen kun se kesäkuussa 1967, kuuden päivän sodassa sai vallatuksi muun muassa Jerusalemin vanhankaupungin, jossa Temppelivuorikin sijaitsee. Valtavirran juutalaisuudessa, myös ortodoksijuutalaisuudessa, temppelin jälleenrakentamisen odotetaan yleensä tapahtuvan vasta juutalaisten Messiaan saapuessa. On kuitenkin perustettu järjestöjä, joiden tarkoituksena on saada temppeli välittömästi rakennetuksi mahdollisimman pian, mutta ne edustavat vain pientä vähemmistöä edes ortodoksijuutalaisista. Sellaisia järjestöjä ovat:
Temppeli-instituutti (Machon HaMikdash)
Temple Mount and Eretz Yisrael (Land of Israel) Faithful Movement
Temppeli-instituutti on jopa valmistanut temppelin rakentamisessa käytettäviksi tarkoitettuja esineitä. Israelin valtio ei ole myöntynyt tällaisiin hankkeisiin eikä tukenut niitä, vaan se on jättänyt Temppelivuoren hallinnan islamilaiselle waqf-säätiölle.[20] Sitä vastoin eräänlaisena korvikkeena temppelialueen rajalla sijaitseva Länsimuuri eli Itkumuuri on saanut entistäkin korostuneemman uskonnollisen ja valtiollisen aseman.[20]
Israelin puolustusvoimien päärabbi Shlomo Goren ilmoitti 1960-luvulta lähtien toistuvasti kannattavansa kolmannen temppelin rakentamista Temppelivuorelle. Eräässä 1960-luvulla pitämässään puheessa hän jopa ilmoitti mielipiteenään, että Kalliomoskeija olisi pitänyt räjäyttää.[21]
Kesällä 1983 Goren ja muutamat muut rabbit keskustelivat asiasta Länsimuurilla rabbi Jehuda Getzin janssa, joka toimi uskonnollisten asioiden ministeriössä. Getzin johdolla Temppelivuoren alla oli tehty kaivauksia, joissa hän ja Goren väittivät Liitonarkin löytyneen. Kun kaivauksissa oli löydetty maanalainen käytävä, alueella puhkesi suuri tappelu nuorten juutalaisten ja arabien välillä. Israelin poliisi muurasi käytävän nopeasti umpeen.[22] Gorenin yritystä saada Temppelivuorelle rakennetuksi synagoga on myöhemmin jatkanut hänen lankonsa, Haifan päärabbi She'ar Yashuv Cohen.
Vielä pidemmälle on mennyt Meir Kahanen johtama Kakh-puolue. Hänen mielestään Israelista olisi pitänyt tehdä uskonnolliseen lakiin pohjautuva valtio, arabit karkottaa ja Temppelivuori ”puhdistaa iljetyksistä”, toisin sanoen hävittää siellä olevat moskeijat. Hänen mukaansa Messias olisi jo tullut, jos Israel olisi menetellyt näin.[23]
Lehtimajajuhlan (Sukkot) aikana vuonna 2006 Uri Ariel kävi Temppelivuorella ja ilmoitti laativansa suunnitelmia synagogan rakentamiseksi sinne.[24] Hänen mukaansa synagogaa ei rakennettaisi moskeijoiden tilalle vaan eri kohtaan ottaen huomioon, mitä johtavat rabbit asiasta sanovat. Hänen mukaansa tämä korjaisi historiallisen vääryyden ja tarjoisi muslimimaailmalle tilaisuuden todistaa suvaitsevuutensa.[25]
Israelin johtavat rabbit kuten Isser Jehuda Unterman ja Jitzhak Nissim kuitenkin muistuttivat siitä, että juutalaiset olivat useiden sukupolvien tarkoin varoneet ja välttäneet astumasta mihinkään kohtaan Temppelivuorella.[26]
Rakentamisen esteet
Ilmeisin este temppelin uudelleenrakentamiselle on, että muinaisella temppelivuorella sijaitsee kaksi nyt jo 1300 vuoden ikäistä islamilaista historiallista rakennusta, Al-Aqsan moskeija ja Kalliomoskeija. Kalliomoskeijan uskotaan sijaitsevan samalla paikalla, jossa temppeli aikoinaan oli, ja Israel on kansainvälisten velvoitteiden edellyttävän, että muslimeilla on pääsy näihin rakennuksiin. Mikä tahansa yritys hävittää nämä rakennukset, rajoittaa pääsyä niihin tai rakentaa juutalaisia rakennelmia niiden paikalle, niiden väliin tai muutoin niiden välittömään läheisyyteen johtaisi vakaviin kansainvälisiin konflikteihin, koska koko muslimimaailma pitää aluetta pyhänä. Kuitenkin 1900- ja 2000-luvuilla jotkut tutkijat ovat väittäneet, ettei Kalliomoskeija sijaitse ensimmäisen eikä toisen temppelin paikalla, vaan temppelit olivat hieman nykyisen moskeijan pohjois- tai eteläpuolella.[27]
Lisäksi monet ortodoksijuutalaiset oppineet hylkäävät muistakin syistä kaikki yritykset rakentaa temppeli ennen Messiaan tuloa. Yksi syy on, että uuden temppelin ja erityisesti sen alttarin pitäisi heidän mukaansa olla alkuperäisellä paikallaan, mutta niiden muinaista sijaintia ei tarkoin tunneta. Raamatussa käytettyjen mittayksiköidenkään tarkkaa suuruutta ei tunneta. Itse asiassa Talmudissa sanotaan, että toinen temppelikin oli mahdollista rakentaa vain Haggain, Sakarjan ja Malakian saamien suorien profeetallisten ohjeiden perusteella. Ilman vastaavanlaista profeetallista ilmoitusta temppeliä ei näin ollen voitaisi rakentaa siinäkään tapauksessa, että paikalla ei olisi moskeijoita.
Nykyisin Israel rajoittaa juutalaisten pääsyä Temppelivuorelle sekä uskonnollisista että myös poliittista syistä. Paikan katsotaan edelleen olevan niin pyhä, ettei sinne käytännössä kukaan voi mennä rikkomatta Mooseksen lain puhtaussäännöksiä.[28]
[29] Lisäksi maan johdolle aiheuttaa jatkuvaa huolta, miten muslimit reagoisivat provokaatioihin, joita juutalaiset ääriryhmät saattaisivat paikalla suorittaa.
Muiden uskontojen käsityksiä
Kristinusko
Jeesuksen aikana toinen temppeli oli yhä olemassa, ja se mainitaan useita kertoja myös Uudessa testamentissa. Synoptisten evankeliumien mukaan Jeesus kuitenkin ennusti sen tuhon[30][31][32], mikä noin 40 vuotta myöhemmin toteutuikin.
Kristinuskon valtavirran näkemys on varhaiskristillisestä ajasta lähtien ollut, ettei temppeliä fyysisenä rakennuksena enää uuden liiton aikana tarvita. Sitä vastoin Uudessa testamentissa esiintyy käsitys, että Jeesus itse on nyt uusi temppeli[33]. Joissakin Raamatun kohdissa uudeksi temppeliksi mainitaan myös koko kristillistä seurakuntaa[34], vieläpä jokaisen yksityisen kristityn ruumistakin.[35] Tämän vuoksi kristillinen käsitys on yleensä ollut, että Temppelivuorella tai Jerusalemilla enää ole samanlaista uskonnollista merkitystä kuin sillä oli vanhan liiton aikana[36], joskin myös Temppelivuori on raamatunhistoriallisen merkityksensä vuoksi kautta aikojen ollut kristittyjenkin suosima pyhiinvaelluspaikka.
Sekä katolisessa että ortodoksisessa kirkossa ja useimmissa protestanttisissakin kirkkokunnissa on vanhastaan ajateltu, että temppelin eläinuhrit olivat vain esikuva tulevasta, Jeesuksen ristillä suorittamasta sovitustyöstä, täydellisestä uhrista, jonka jälkeen muita uhreja ei enää tarvita. Käsityksen tueksi viitataan usein heprealaiskirjeeseen. Sen mukaan temppelin uhrit olivat epätäydellisiä, koska niitä oli suoritettava toistuvasti[37], ja sitä paitsi ne kuuluivat liittoon, joka oli jo julistettu vanhentuneeksi ja joka sen vuoksi häviää.[38] Lisäksi kun Jeesukselta kysyttiin, missä pitäisi rukoilla, hän vastasi: ei tällä vuorella eikä Jerusalemissa, vaan hengessä ja totuudessa.[39]
Joissakin kristillisissä eskatologisissa käsityksissä kolmannen temppelin rakentamisella kuitenkin on huomattava osuus. Esimerkiksi Toisessa kirjeessä tessalonikalaisille on eräiden tulkintojen mukaan ennustettu, että temppeli vielä kerran rakennetaan uudestaan.[40] Esimerkiksi ortodoksisessa kirkossa tämä kohta on tulkittu ennustukseksi, että Antikristus tulisi rakennuttamaan temppelin uudestaan ja käyttämään sitä hyväkseen omiin tarkoituksiinsa. Samantapaisia näkemyksiä esiintyy myös eräillä protestanttisilla tahoilla, erityisesti dispensationalisteilla.
Dispensationalismi

Jotkut protestanttiset kristityt uskovat eräiden Raamatun profetioiden perusteella, että temppeli vielä rakennetaan uudestaan. Heidän mukaansa juutalaista temppeliä koskevat Uuden testamentin ennustukset (esimerkiksi Matt. 24–25 ja 2. Tess. 2:1–12) eivät täydellisesti toteutuneet vielä roomalaisten hävittäessä Jerusalemin vuonna 70 vaan että näissä kohdissa ennustetaan tuleva temppeli. Tällaisilla näkemyksillä on keskeinen osa dispensationalismissa, joka korostaa Raamatun kirjaimellista tulkintaa ja jonka mukaan juutalaiset edelleen ovat Jumalan valittu kansa.
Dispensationalistien mukaansa uhreilla olisi edelleen merkitystä, ei kuitenkaan enää esikuvana vaan muistona rististä. Käsityksen tueksi viitataan varsinkin Hesekielin 39. ja sitä seuraaviin lukuihin, joissa kuvataan laajasti tuhatvuotista temppeliä, jossa juutalaiset jälleen tulevat ylläpitämään pappeutta. Toisten mukaan uhrit eivät täysin menettäneet merkitystään Jeesuksen uhrin myötä, vaan niillä on yhä merkityksensä katumuksen ja anteeksiantamuksen seremoniallisina välineinä samaan tapaan kuin kasteella ja ehtoollisella, ja että eläinuhrit olisivat edelleen kelvollisia rituaalisen puhdistuksen välineinä sekä kiitollisuuden osoituksina Jumalaa kohtaan. Joidenkuiden dispensationalistien mielestä näin tulee tapahtumaan, kun Jeesus toisessa tulemisessa hallitsee maailmaa Uudesta Jerusalemista käsin.
Eräiden dispensationalistisien teologien kuten Hal Lindseyn ja Tim LaHayen mukaan kolmas temppeli rakennetaan, kun Antikristus, joka usein on samastettu johonkuhun poliittiseen johtajaan, saa aikaan rauhansopimuksen nykyisen Israelin ja sen naapurien välille. Heidän mukaansa Antikristus tulee myöhemmin käyttämään temppeliä paikkana, jossa hän julistautuu Jumalaksi ja kauan odotetuksi Messiaaksi vaatien ihmisiltä palvontaa.[41]
Yhdysvaltalaisen fundamentalistinen kirjailija Hal Lindsey on väittänyt Asher Kaufmanin esittämän teorian perusteella, että nykyinen Kalliomoskeija ei ole entisen temppelin kohdalla vaan siitä hieman syrjässä, alueella, joka mainitaan Raamatussa pakanoiden esipihan nimellä. Tämän vuoksi hänen mukaansa kolmas temppeli olisi mahdollista rakentaa Kalliomoskeijan viereen.[42] Hän on viitannut Ilmestyskirjaan[43], jonka mukaan uusi temppeli ei ulottuisi entisen pakanoiden esipihan alueelle.
Myöhempien aikojen pyhät
Myöhempien aikojen pyhät eli mormonit uskovat, että juutalaiset tulevat rakentaamaan kolmannen temppelin ja että Jeesuksen toisen tulemisen he hyväksyvät hänet Messiaaksi ja ylistävät hänen evankeliuminsa täydellisyyttä. Tämän jälkeen kolmannesta temppelistä tulee heidän mukaansa Jumalan temppeli Kristuksen hallitessa maan päällä. Myöhempien aikojen pyhien temppeleitä tulee olemaan useita, mutta kaksi niistä tulee olemaan erityisen hallitsevia: Jerusalemin temppeliin keskittyy Jeesuksen hallitusvalta itäisellä pallonpuoliskolla ja Independencen temppeli Missourissa läntisellä pallonpuoliskolla. Molempiin temppeleihin asetetaan valtaistuin Kristusta varten hänen hallitessaan tuhatvuotisessa valtakunnassa.[44]
Islam
Useimmat muslimit pitävät hankkeita kolmannen temppelin rakentamiseksi Temppelivuorelle loukkauksena islamia kohtaan, koska siellä ovat nyt Al-Aqsan moskeija ja Kalliomoskeija entisen temppelin paikalla. Nykyisin enemmistö muslimeista pitää aluetta islamin kolmanneksi pyhimpänä paikkana. Lisäksi Kalliomoskeija on ollut paikalla jo pidemmän aikaa kuin molemmat temppelit yhteensäkään: ensimmäinen temppeli oli olemassa noin 370 vuotta (960–586 eaa.), toinen vajaat 600 vuotta (516 eaa. – 70 jaa.), mutta Kalliomoskeija on jo saavuttanut 1300 vuoden iän. Niinpä monet muslimit vaativat päättävästi sen tunnustamista, että alue kuuluu yksinomaan heille ja että se on täysin saatettava muslimien suvereenisuuden alaiseksi;[25][45].
Jotkut muslimit, muun muassa Jasser Arafat, ovat sitä paitsi kiistäneet, että juutalaiset temppelit olisivat koskaan sijainneetkaan nykyisin Temppelivuoreksi nimitetyllä alueella. Neuvottelussaan Ranskan presidentti Jacques Chiracin kanssa vuonna 2000 hän väitti, että siellä olisi ennen Kalliomoskeijaa ollut vain kreikkalaisia ja roomalaisia raunioita[46]
Lähteet

Kirjallisuutta
Gorenberg, Gershom. The End of Days: Fundamentalism and the Struggle for the Temple Mount. Free Press, 2000. ISBN 0-684-87179-3 (Lehtimiehen näkemys)
David Ha'ivri. Reclaiming the Temple Mount. HaMeir L'David, 2006. ISBN 965-90509-6-8 (Yleiskatsaus Temppelivuoren historiaan ja kannanotto kolmannen temppelin välittömän rakentamisen puolesta)
Grant R. Jeffrey. The New Temple and The Second Coming. WaterBrook Press, 2007. ISBN 978-1-4000-7107-4
Ben F. Meyer. ”The Temple at the Navel of the Earth,” in Christus Faber: the master builder and the house of God. Princeton Theological Monograph Series no. 29. Allison Park, Pa.: Pickwick Publications, 1992. (Kirjassa selitetään, että Jeesus, johon viittaavat kaikki Raamatun kuvakieliset lupaukset Siionista, kosmisesta malliosta ja sen päällä olevasta Jumalan temppelistä viittavat, oli itse tuo ennustettu temppeli.)
Aiheesta muualla

Luokka:Jerusalem
Luokka:Temppelit
Luokka:Juutalaisuus
Luokka:Kristinusko
Luokka:Toteutumattomat rakennussuunnitelmat


Rasvakudos on erikoisrakenteista sidekudosta. Se koostuu rasvasoluista, soluväliaineesta ja hiussuonista. Rasvakudosta on suurina yhtenäisinä alueina muun muassa ihonalaiskudoksessa ja vatsapaidassa. Iän mukana rasvakudoksen määrä tavallisesti kasvaa. Nuoren miehen massasta rasvaa on noin 15 % ja naisen massasta hieman enemmän.[1]
Muodostuminen
Ravinnon rasva siirtyy suolen epiteelisoluista eteenpäin kylomikroneissa ja varastoituu rasvakudokseen triglyserideinä. Varsinkin rasvakudoksessa olevien hiussuonten endoteelissä on runsaasti rasvaa pilkkovaa lipoproteiinilipaasia, joka pilkkoo kylomikronien ja lipoproteiinien triglyseridejä rasvahapoiksi ja glyseroliksi. Rasvahapot diffundoituvat kudosnesteen kautta rasvasoluihin, joissa glyseroli ja rasvahapot reagoivat keskenään muodostaen uudelleen triglyseridejä.[2]
Myös glukoosia varastoituu rasvakudokseen. Glukoositason ollessa normaali siitä muodostuu vain rasvan glyseroliosa. Jos glukoosia on veressä runsaasti, rasvasolut muodostavat siitä myös rasvahappoja. Maksasolut valmistavat ravinnon mukana tulleesta glukoosista glykogeenia, kunnes sen osuus on noin 5 % maksan kokonaismassasta. Tämän jälkeen glukoosin saannin jatkuessa maksasolut alkavat muuttaa glukoosia triglyserideiksi. Maksasolut muodostavat niiden ympärille valkuaisainekuoren ja kuljettavat syntyneet lipoproteiinit verenkiertoon, josta ne päätyvät kudosnesteen kautta rasvasoluihin.[2] Insuliini tehostaa ravintoaineiden siirtymistä maksan ja rasvakudoksen soluihin.[3] Triglyseridejä voidaan valmistaa elimistöön tulleista rasvoista, glukoosista ja ylimääräisistä aminohapoista.
Rakenne
Rasvakudos sisältää suuria rasvapisaroiden täyttämiä soluja, joita kutsutaan adiposyyteiksi eli rasvasoluiksi. Adiposyyttien tuma ja sytoplasma ovat työntyneet aivan solun reunalle rasvapisaran täyttäessä solun. Rasvapisara muodostuu useimmiten triglyserideistä, joissa kolme karboksyylihappomolekyyliä on esteröitynyt yhteen glyserolimolekyyliin. Esterit ovat luonteeltaan poolittomia.[4]
Tehtävät
Suurin osa elimistön varastoenergiasta on rasvaa, sillä siinä on runsaasti energiaa painoyksikköä kohti.[3] Ihmisen aiemmassa evoluution vaiheessa rasva oli tärkeää vararavintoa ja rasvan kertymisestä vatsan seudulle oli hyötyä. Nykyään vatsan seudun ylimääräinen rasva altistaa mm. sokeritaudille, aivohalvaukselle ja sydänkohtaukselle. Liika rasva häiritsee maksan normaalia toimintaa.[5]
Ihonalaiskerroksen rasva toimii ihon ohella eristeenä, joka estää elimistön sisäosien lämpötilavaihtelut. Rasva johtaa lämpöä huomattavasti huonommin kuin muut kudostyypit, joten se on keholle erityisen tärkeä lämpötilan vakauttaja.[6]
Rasvakudos suojaa silmää, joka sijaitsee rasvakudoksen ympäröimänä kallon luiden muodostamassa suppilomaisessa silmäkuopassa.[7] Rasvakudos toimii myös sisäelinten suojakerroksena.
Ruskea rasvakudos
Vastasyntyneillä lapsilla on lapaluiden välissä ja munuaisten ympärillä erityistä ruskeaa rasvakudosta, jonka tehtävänä on tehostaa lämmönmuodostumista. Ruskeaa rasvakudosta esiintyy myös horrostavilla eli talviunta nukkuvilla eläimillä kuten siilillä ja karhulla[8]. Ruskeat rasvasolut käyttävät elektroninsiirtoketjusta vapautuvasta energiasta pienemmän osan ATP:n muodostamiseen, joten energiaa muuttuu lämmöksi suhteessa enemmän kuin muissa soluissa. Ruskeissa rasvasoluissa on runsaasti mitokondrioita ja niiden aineenvaihdunta voi sympaattisen hermoston vaikutuksesta jopa yli kaksinkertaistua.[6]
Lähteet

Luokka:Tukikudokset


Kovalevy voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Kovalevy rakennusalalla tarkoittaa kovaa puukuitulevyä.
Kovalevy atk-alan puhekielen terminä tarkoittaa tietokoneen kiintolevyä.


Johann Sebastian Bach (31. maaliskuuta (J: 21. maaliskuuta) 1685 Eisenach – 28. heinäkuuta 1750 Leipzig) oli saksalainen säveltäjä, kapellimestari ja urkuri. Hän oli barokin ja samalla koko taidemusiikin historian merkittävimpiä säveltäjiä. Bach sävelsi kaikkia aikansa teostyyppejä oopperaa lukuun ottamatta.
Elämä
Nuoruus
Johann Sebastian Bach syntyi Eisenachissa itäisessä Saksassa musikaaliseen perheeseen. Hänen vanhempansa kuolivat, kun hän oli yhdeksänvuotias, ja hän muutti asumaan veljensä Johann Christophin luokse Ohrdrufiin. Viiden lyseovuoden jälkeen Bach lähetettiin 15-vuotiaana Lüneburgiin, jossa hän lauloi poikakuorossa äänenmurrokseen asti.
Ei tiedetä tarkasti, kuinka nuorena Bach hankki urkujensoittotaitonsa, mutta on syytä olettaa, että osuutta asiaan on veli Johann Christophilla. Lüneburgissa taas vaikuttajana on saattanut olla Johanniskirchen urkuri Georg Böhm. Jo 17-vuotiaana Bach sai urkurin paikan Sängerhausenista, mutta herttua kumosi päätöksen ja palkkasi vanhemman ehdokkaan.
Vieraillessaan muutamia kuukausia myöhemmin Arnstadtissa, lähellä syntymäkaupunkiaan tarkastaakseen uudet urut, Bach teki niin suuren vaikutuksen valtaapitäviin, että sai jo toiselle luvatun urkurin paikan. On arvoituksellista, kuinka Bach on jo näin nuorena saattanut olla niin arvostettu urkujenrakennuksen tuntija, että urkujentarkastusvastuu uskottiin hänelle.
Arnstadtissa Bachia pidettiin liian nuorena opettamaan kuorolaisia, mikä synnytti riitoja Bachin ja auktoriteettien välille. Esimerkiksi Geyersbach-nimisen fagotistin kanssa Bach joutui tappeluun, jossa ehti käyttää miekkaansakin kiistakumppanin vaatteiden silpomiseen. Tilannetta ei parantanut myöskään se, että Bach otti pitkän vapaan kävelläkseen Lyypekkiin kuuntelemaan Dietrich Buxtehuden urkujensoittoa. Koska Bach oli kaiken lisäksi taitava viulisti, on syytä olettaa, että hän Lyypekissä ollessaan soitti Buxtehuden järjestämässä Abendmusik-konsertissa viulua.
Vuonna 1707 Bach erosi Arnstadtin virastaan ja otti tilalle paikan Mühlhausenissa. Samana vuonna hän meni naimisiin serkkunsa Maria Barbara Bachin kanssa, jonka kanssa hän sai seitsemän lasta. Vuotta myöhemmin hän soitti urkuja Weimarin herttualle, joka lupasi Bachille parempaa paikkaa urkurina, kamarimuusikkona ja myöhemmin konserttimestarina. Weimarissa hän kehitti säveltämistään, ja sovitti muun muassa Antonio Vivaldin konserttoja uruille ja cembalolle. Vivaldin tuotanto vaikutti sitä kautta hänen myöhempiin viulukonserttoihinsa. Valtaosan Bachin urkumusiikista uskotaan olevan peräisin Weimarin-ajalta.
Vuonna 1716 Bach kuuli, että herttua oli suunnittelemassa Bachille luvattua kapellimestarin paikkaa Georg Philipp Telemannille, mihin hän vastasi hankkimalla itselleen vastaavan paikan Köthenistä (vanh. Cöthen). Bachin suunnitelmien estämiseksi herttua vangitutti tämän marraskuussa 1717. Kuukautta myöhemmin Bach vapautettiin, ja hän siirtyi suunnitelmiensa mukaisesti prinssi Leopoldin palvelukseen Kötheniin. Siellä Bach sävelsi kuuluisat Brandenburgilaiset konserttonsa, joissa erilaiset soolosoitinten ryhmät soittavat muun orkesterin säestäessä. Osa yhdistelmistä oli poikkeuksellisia: viidennessä konsertossa soolosoittimina ovat viulu, huilu ja cembalo. Näitä nykyään suunnattoman arvostettuja konserttoja ei kuitenkaan ilmeisesti Bachin aikana esitetty niiden vaativuuden vuoksi. Muita tämän kauden teoksia olivat Italialainen konsertto ja ensimmäinen osa teoksesta Das wohltemperierte Klavier, jossa jokaiseen sävellajiin on sävelletty preludi ja fuuga.
Thomasschule

Vuonna 1720 Bachin ollessa 36-vuotias hänen vaimonsa kuoli, ja vuotta myöhemmin hän otti uudeksi vaimokseen Anna Magdalena Wilcken, jonka kanssa hän sai yhteensä 13 lasta. Wilcke oli itsekin musikaalinen, ja hän tuki Bachin säveltämistä samoin kuin Bach tämän laulu-uraa. Myös prinssi Leopold meni naimisiin samoihin aikoihin, ja koska tämän vaimo ei pitänyt musiikista, alkoi Bachin ura Köthenissä kohdata vastatuulta. Hänen onnekseen vuonna 1722 avautui Tuomaskirkon vieressä sijainneessa Tuomaskoulussa () Leipzigissa kanttorin virka, jota siihen saakka oli hoitanut Johann Kuhnau.[1] Virkaa tarjottiin ensin Telemannille ja sitten Johann Graupnerille, mutta nämä eivät voineet lähteä työnantajiensa palveluksesta. Bach otti paikan vastaan, muutti Leipzigiin vuonna 1723 ja vietti kaupungissa koko loppuelämänsä.
Bachin tehtäviin kuului opettamisen lisäksi kantaattien tekeminen sunnuntain jumalanpalveluksiin ja kirkollisia juhlapäiviä varten. Koulun laulajien ja soittajien suuren määrän ansiosta hän pystyi säveltämään myös suurimittaisia teoksia, kuten Johannes-passion ja Matteus-passion, joka sai ensiesityksensä Tuomaskirkossa vuonna 1727 tai 1729. Huolimatta tuotteliaasta innokkuudestaan työssään Bach ilmaisi tyytymättömyytensä paikkaansa kirjeessään eräälle diplomaatille vuonna 1730; myöhemmin hän koetti tuloksettomasti hakea paikkaa Dresdenistä. Hänen työmääränsä kasvoi entisestään, ja lopulta hän joutui olemaan poissa eräistä kirkollisista tehtävistä joko opettamisen tai sävellystyön takia.
Myöhäinen elämä

Bach ei elinaikanaan käynyt kertaakaan saksankielisen alueen ulkopuolella. Pohjoisimmillaan hän kävi Lyypekissä, etelässä Karlsbadissa, lännessä Kasselissa ja idässä Dresdenissä. Elämänsä viimeisenä vuosikymmenenä Bach sävelsi monia fuugia sekä vuonna 1741 Goldberg-muunnelmat, joiden kerrotaan olleen tarkoitettu hänen oppilaansa, Johann Gottlieb Goldbergin, soitettaviksi.
Viimeisinä aikoina syntyivät myös Bachin pääteoksiin kuuluva h-molli-messu sekä kesken jäänyt Die Kunst der Fuge.
Bachilla oli ongelmia näön kanssa. Maaliskuun lopulla vuonna 1750 hän pyysi apua Leipzigiin tulleelta englantilaiselta silmälääkäriltä John Taylorilta. Taylor leikkasi Bachin silmät. Tämän jälkeen hän sokeutui täysin ja kuoli neljä kuukautta myöhemmin.[2]
Kuoleman jälkeen

Bachin perintö jäi elämään hänen lukuisissa musikaalisesti lahjakkaissa lapsissaan, joista Wilhelm Friedemann Bach, Johann Gottfried Bernhard Bach, Johann Christoph Friedrich Bach, Johann Christian Bach ja ehkä merkittävimpänä Carl Philipp Emanuel Bach, loivat itselleen ammattimuusikon uran. Myös Bachin tyttäret mitä todennäköisimmin lauloivat ja soittivat hänen esityksissään.
Bachin maine hänen elinaikanaan perustui sävellystaidon lisäksi hänen mestarilliseen soittotekniikkaansa uruilla. Osa hänen valtavasta tuotannostaan ei ole säilynyt meidän päiviimme asti, sillä jopa Bach itse suhtautui moniin sävellyksiinsä kertakäyttömateriaalina. Lisäksi monet Bachin teokset olivat aikansa soitin- ja soittotekniikan huomioon ottaen hyvin vaikeita ja niitä esitettiin sen vuoksi vähän.
Bachin kuoleman jälkeen hänen nuottikäsikirjoituksensa jaettiin hänen kahden poikansa Carl Philipp Emanuelin ja Wilhelm Friedemannin kesken. Wilhelm Friedemann oli jo isänsä elinaikana joutunut usein taloudellisiin vaikeuksiin, ja tämän kuoleman jälkeen hänen täytyi rahapulassa myydä monia isänsä käsikirjoituksia, joista osa katosikin näin jäljettömiin. Carl Philipp Emanuelin huostaan jääneet käsikirjoitukset puolestaan säilyivät suurimmalta osaltaan. 1800-luvulla Felix Mendelssohn nosti esiin muun muassa Matteus-passion, joka esitettiin nyt ensimmäistä kertaa mestarisäveltäjän kuoleman jälkeen ja joka sai valtavan menestyksen. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa monet Bachin sävellyksistä löytyivät uudestaan, ja Bachin musiikkia esitetään nykyisin enemmän kuin koskaan aikaisemmin. 1900-luvun jälkipuoliskolla heräsi kiinnostus myös Bachin musiikin esittämiseen autenttisin soittimin ja kokoonpanoin, ja lisäksi on yritetty rekonstruoida alkuperäistä barokki-ihanteiden mukaista esitystyyliä.
Musiikki
Yleistä
Yleisesti katsotaan, että barokkiajan musiikki huipentui häneen, ja sen voidaan myös katsoa päättyneen hänen kuoltuaan. Bach joutui elinaikanaan mm. Johann Adolph Scheiben arvostelemaksi musiikillisesta vanhakantaisuudestaan, koska ei seurannut orastavaa galanttia tyyliä. Hän oli Vivaldin ja Telemannin ohella yksi musiikkihistorian tuotteliaimmista säveltäjistä: yli 1000 teoksen tiedetään syntyneen Bachin kynästä. Hän sävelsi valtavasti kirkollista musiikkia, kuten messuja, oratorioita, passioita ja ainakin 215 kantaattia; konserttoja eri soittimille kuten klaveerille, cembalolle ja viululle; teoksia yksittäisille soittimille kuten klaveerille, luutulle, viululle ja sellolle; urkumusiikkia kuten fuugia ja preludeja; sekä runsaasti kamarimusiikkia. Fuugan hän kehitti täydellisyyteen: hän loi hyvin monimutkaisia, mutta silti kauniita melodioita, jotka kehittyivät kappaleissa samanaikaisesti useamman melodian ryhmissä, kontrapunktisesti.
Kari Rydman on verrannut Bachia musiikin historiassa kahtaalle heijastavaan peiliin. Toisaalta Bach kokosi yhteen kaiken sen, mitä ennen häntä oli saatu aikaan, ja kohotti edeltäjiensä kehittämät muodot taiteellisesti ja teknisesti huippuunsa, jopa niin, että monessa tapauksessa ei enää ollut pääsyä eteenpäin. Toisaalta hän viitoitti musiikin tulevan kehityksen noin vuosisadan ajaksi ennakoiden ne tunnukset ja menetelmät, joiden mukaan Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Ludwig van Beethoven ja muut myöhemmät säveltäjämestarit avasivat uusia näkymiä.[3]
Kaudet
Musiikkitieteilijät ovat löytäneet Bachin tuotannosta karkeasti kolme tyylikautta.
Ensimmäisen kauden loppuna voidaan pitää vuotta 1713. Tälle ajalle sijoittuvissa teoksissa (jotka ovat lähinnä urku- ja klaveeriteoksia) kuuluu voimakkaana saksalaisen 1600-luvun loppupuolen sävellysperinteen vaikutus. Bachin esikuvana toimineet saksalaiset säveltäjät olivat saaneet vaikutteita Ranskasta ja Italiasta, mutta eivät olleet omaksuneet Napolin ja Venetsian uusia oopperatyylejä. Yhtään oopperaa Bach ei uransa luonteen vuoksi koskaan säveltänyt, joskin passiot ja jotkin maalliset kantaatit muistuttavat kuunneltuina pitkälti oopperoita resitatiivien viedessä juonta eteenpäin.
Vuodesta 1713 vuoteen 1739 ulottuvalla mestaruuden jaksolla Bach sai vaikutteita aikansa uusista italialaisista musiikkityyleistä, erityisesti italialaisesta konserttomuodosta. Tämän kauden tuotannossa italialaisen tyylin melodinen selkeys ja kadenssien määrittelemät rakenteet kohtaavat luterilaisten koraalien vakavuuden ja saksalaisen kontrapunktiperinteen.
Bachin viimeisen luomiskauden aloittaa Clavier-Übung III. Myöhäisen luomiskauden sävellyksissään Bach tuotti Ludwig van Beethovenin lailla enimmäkseen soitinmusiikkia (lukuun ottamatta h-molli-messua). Loppukauden sävellyksille oli ominaista, ettei niitä useinkaan sävelletty mitään tiettyä esitystä varten, vaan paremminkin ehkä eräänlaiseksi säveltäjämestarin musiikilliseksi testamentiksi.
Wolfgang Schmieder luetteloi Bachin tuotannon vuonna 1950, ja tämän luettelon pohjalta kaikille sävellyksille on olemassa BWV-luettelonumero (Bach-Werke-Verzeichnis).
Sävellyksiä
Orkesteriteoksia
Brandenburgilaiset konsertot nrot 1–6, BWV 1046–51
Sarja nro 1, C-duuri, BWV 1066
Sarja nro 2, h-molli, BWV 1067
Sarja nro 3, D-duuri, BWV 1068
Sarja nro 4, D-duuri, BWV 1069
Kuoroteoksia
Messu, h-molli, BWV 232
Matteus-passio, BWV 244
Johannes-passio, BWV 245
Jouluoratorio, BWV 248
6 Motettia, BWV 225-230
Magnificat, BWV 243
n.350 kantaattia joista n.209 on säilynyt. Kantaateista tunnetuimpia ovat:
BWV 4, Christ lag in Todesbanden
BWV 78, Jesu, der du meine Seele
BWV 80, Eine feste Burg ist unser Gott
BWV 82, Ich habe genug
BWV 140, Wachet Auf
BWV 147, Herz und Mund
BWV 202, Weichet nur, Betruebte Scatten
BWV 208, Was mir behagt
Teoksia kosketinsoittimille
Das Wohltemperierte Klavier I–II (48 preludia ja fuugaa), BWV 846–93
Goldberg-muunnelmat, BWV 988
Clavier-Übung
15 kaksiäänistä inventiota ja 15 kolmiäänistä sinfoniaa, BWV 772-801
Fantasia ja fuuga a-molli, BWV 904
Italialainen konsertto, BWV 971
Urkuteoksia

Fantasia ja fuuga c-molli, BWV 537
Preludi ja fuuga a-molli, BWV 543
Toccata ja fuuga d-molli, BWV 565
Toccata ja fuuga E-duuri, BWV 566
Orgelbüchlein, BWV 599–644,
Kamarimusiikkia
6 sonaattia viululle, huilulle ja pianolle, BWV 1020–1025
Die Kunst der Fuge, BWV 1080
Musikalisches Opfer, BWV 1079
Kuoroteosten preludit

Ääninäytteet

Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = John Stanley| title = Classical Music – The Great Composers and their Masterworks| publisher = Mitchell Beazley| year = 1994| id = ISBN 1-85732-343-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Boyd, Malcolm| title = Bach| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1991 (2. painos 2002)| version = (Bach, 1983.) Suomentanut Kati Hämäläinen| id = ISBN 951-1-09991-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardiner, John Eliot| title = Musiikkia taivaan holveissa: Johann Sebastian Bach – muotokuva| location = Helsinki| publisher = Fuga| year = 2015| version = (Music in the Castle of Heaven: A Portrait of Johann Sebastian Bach, 2013.) Suomentanut Sampsa Laurinen| isbn = 978-952-93-5106-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rabe, Julius| title = Bach| location = Helsinki| publisher = Fazerin musiikkikauppa| year = 1958| version = (Bach, 1948.) Suomentaneet Anna Kerttu Wiik, Paavo Soinne}}
Aiheesta muualla

 Mutopia Project
Free scores by Johann Sebastian Bach at the International Music Score Library Project (IMSLP) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Saksalaiset säveltäjät
Luokka:Barokkisäveltäjät
Luokka:Vuonna 1685 syntyneet
Luokka:Vuonna 1750 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Johann Sebastian Bach ensimmäinen teos?


Sima Qian (司馬遷, n. 145 eaa. – 90 eaa.) oli historioitsija ja astrologi. Häntä pidetään Kiinan historiankirjoituksen isänä. Hänen tunnetuin teoksensa on Shiji (史記, "Muistiinmerkintöjä historiasta"), joka oli ensimmäinen yleiskatsaus Kiinan historiaan.
Elämäkerta
Sima Qianin isä Sima Tan (司馬談) palveli Han-dynastian keisari Wudin hovissa kirjastonhoitajana ja Sima Qian luki jo lapsuudessaan laajalti. Hän sai myös muodollisen koulutuksen kungfutselaisten oppineiden johdolla. Noin 20-vuotiaana Sima Qian aloitti laajan matkustelun mm. aikaisempien hallitsijoiden hautapaikoille ja muihin historiallisesti merkittäviin kohteisiin. Palattuaan pääkaupunkiin Sima Qian nimitettiin hovivirkaan, ja isänsä toivomuksesta hän aloitti laajan historiateoksen kirjoittamisen.
99 eaa. Sima Qian joutui keisarin epäsuosioon puolustettuaan sotaretkellään epäonnistunutta kenraali Li Lingia. Sima Qian tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio vaihdettiin kastrointiin ja vankeusrangaistukseen. Sima Qian vietti vankilassa kolme vuotta, mutta sieltä vapauduttuaan jatkoi teoksensa kirjoittamista entistä suuremmalla tarmolla. Shiji valmistui 91 eaa.
Merkitys historioitsijana
Sima Qianin teos on toiminut mallina myöhemmälle kiinalaiselle historiankirjoitukselle. Aikaisemmat historiankirjat olivat olleet virallisia, miltei luettelomaisia dynastisia historiota. Sima Qianin teos on järjestetty aihepiireittäin ja siihen sisältyy annaaleiden lisäksi artikkeleita mm. uskonnosta ja hovimusiikista sekä merkittävien henkilöiden elämäkertoja. Sima Qian pyrki mahdollisuuksien mukaan varmistamaan tietojensa todenperäisyyden ja esitti teoksessa myös omia teorioitaan ja johtopäätöksiään sen sijaan, että olisi tyytynyt vain kirjaamaan ylös keräämäänsä tietoa. Teosta pidetään myös kaunokirjallisesti merkittävänä, erityisesti elämäkerroissa on elävää, tarkkanäköistä kuvausta. Tyylillisesti Shiji on vaihtelevaa ja sujuvaa kieltä, kaukana aiempien historiankirjojen jäykästä ja muodollisesta tekstistä.

Luokka:Kiinalaiset kirjailijat
Luokka:Astrologit
Luokka:Kiinalaiset historioitsijat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit