Helsingin Jokerit[1] on vuonna 1967 perustettu helsinkiläinen jääkiekkoseura, jonka edustusjoukkue pelaa KHL:ssä. Ennen KHL:ää Jokerit pelasi pääosin Suomen pääsarjassa. Jokerit koostuu kahdesta erillisestä organisaatiosta. Edustusjoukkueen taustayhtiö on Jokerit Hockey Club Oy ja juniorijoukkueiden vastaava Helsingin Jokerit ry. Juniorijoukkueet pelaavat edelleen Suomen sarjoissa.
Helsinkiläinen rakennusmestari Aimo Mäkinen perusti Jokerit vuonna 1967 ostamalla itselleen Töölön Vesa -nimisen urheiluseuran jääkiekkotoiminnan. Mäkisen pelaajahankintojen ansiosta Jokerit nousi nopeasti huipulle ja voitti Suomen mestaruuden vuonna 1973. Seura ajautui kuitenkin talousvaikeuksiin ja lopulta putosi vuonna 1987 pääsarja SM-liigasta I-divisioonaan, jossa se pelasi kaksi kautta ennen nousua takaisin. Harry ”Hjallis” Harkimo osti itselleen Jokerien osake-enemmistön helmikuussa 1991, ja seura voitti Suomen mestaruuden vuosina 1992, 1994, 1996 ja 1997. Sen sijaan 2000-luvulla Jokerien menestys oli resursseihin nähden vaatimatonta, vaikka joukkue voittikin vielä yhden Suomen mestaruuden vuonna 2002. Jokerit siirtyi pääasiassa Venäjällä pelattavaan KHL-sarjaan vuonna 2014, kun Harkimo oli edellisvuonna myynyt 49 prosenttia Jokerien osakkeista sekä kokonaisuudessaan joukkueen kotihallin Hartwall-areenan suomalais-venäläiselle Arena Events Oy:lle.
Historiansa aikana Jokerit on voittanut yhteensä kuusi Suomen mestaruutta, kuusi hopeaa ja kaksi pronssia. Lisäksi se on saavuttanut muun muassa kaksi Euroopan cupin mestaruutta sekä Continental Cupin voiton. KHL:ssä Jokerit on saavuttanut divisioonan mestaruuden vuonna 2016.
Seuran myöhemmällä osakeyhtiöllä on ollut myös jalkapalloseura FC Jokerit, joka toimi vuosina 1999–2004.
Historia

Varhaiset vuodet

Jokerit syntyi vuonna 1967, kun helsinkiläinen rakennusmestari Aimo Mäkinen osti Töölön Vesan jääkiekkotoiminnan ja otti samalla osan seuran veloista vastuulleen.[2][3] Virallisesti Jokerit aloitti toimintansa 27. lokakuuta 1967, jolloin pidettiin perustamiskokous.[4] Sen ensimmäinen ottelu oli 7. marraskuuta käyty harjoitusottelu ylimmällä sarjatasolla pelannutta Upon Palloa vastaan.[5]
Ensimmäiset kaksi kauttaan Jokerit pelasi Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomen sarjassa.[2] Kaudeksi 1969–1970 seura nousi pääsarjatasolle SM-sarjaan.[6] Vaikka Jokerit oli 1960-luvun lopulla kehittänyt Helsinkiin Kanada-sarja-nimisen juniorisarjan, omia kasvatteja ei odoteltu, vaan Aimo Mäkinen hankki joukkueeseen maajoukkuetason tähtipelaajia lähinnä pääkaupunkiseudun ulkopuolelta. Seuran ensimmäisinä vuosina joukkuetta edustivat esimerkiksi Veli-Pekka Ketola, Lauri ja Erkki Mononen, Ilpo Koskela, Jorma Valtonen, Timo Turunen, Pentti Hiiros, Timo Sutinen ja Henry Leppä. Jokerit saavutti heti menestystä. Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan 1969–1970 Jokerit oli viides, keväällä 1971 toinen, keväällä 1972 neljäs ja keväällä 1973 Jokerit saavutti ensimmäisen Suomen mestaruutensa. Kaudella 1972–1973 Jokerit pelasi myös taitokiekkoa, josta tuli osa sen identiteettiä.[7]
Mestaruutta seurasi kymmenen vuoden laskukausi. Uusien mestaruuksien sijaan Jokerit siirtyi taistelemaan sarjapaikastaan. Pohjakosketus oli SM-liigakausi 1977–1978, jolloin Jokerit sijoittui sarjan kymmenenneksi eli viimeiseksi. Joukkue säilytti liigapaikkansa lopulta karsintojen kautta. Seuraa itsevaltiaan tavoin johtanut Aimo Mäkinen ajautui toisinaan pahoihin velkoihin, mikä heikensi joukkuetta.[8] Impulsiivisena luonteena Mäkinen myös erotti valmentajat, mikäli peli ei kulkenut. Jokerien kurssi ei kuitenkaan kääntynyt.[9] Aimo Mäkinen väistyi seuran johdosta elokuussa 1980.[10]
Lopulta keväällä 1983 Jokerit teki Reino Ruotsalaisen valmentamana hetkittäisen nousun, kun se voitti runkosarjan. Joukkue selvitti tiensä SM-finaaleihin paikallisvastustaja HIFK:ta vastaan. Jokerit johti sarjaa 2–0, mutta hävisi sen lopulta voitoin 2–3. Heti kauden 1982–1983 jälkeen Jokerit palasi sarjataulukon häntäpäähän. Huono menestys karkotti yleisön, mikä taas heikensi rahantuloa. Jokerien joukkue koostuikin vaikeassa taloustilanteessa pitkälti nuorista omista kasvateista.[9] Kesällä 1985 Tapani Korpelan johtamaa Jokeriklubin Tukea haettiin kahdesti konkurssiin, mutta tarvittavat varat saatiin lopulta kasaan.[11] Keväällä 1987 Jokerien 18 vuotta kestänyt jakso pääsarjassa päättyi, kun joukkue putosi I-divisioonaan.[9]
Harkimon dynastia
Jokerit vietti I-divisioonassa kaksi kautta, kunnes nousi takaisin SM-liigaan kaudeksi 1989–1990. Joukkuetta vaivasivat kuitenkin talousongelmat, ja kuuden miljoonan markan velat kerännyt seura oli tehdä konkurssin 1990-luvun alussa.[12] Helmikuussa 1991 Harry ”Hjallis” Harkimo osti itselleen Jokerien osake-enemmistön.[13]
Harkimon aikana panostettiin markkinointiin ja pelaajahankintoja suoritettiin harkitun onnistuneesti.[14] Uusien satsauksien avulla Jokerit nousi huipulle ja voitti keväällä 1992 historiansa toisen Suomen mestaruuden, joka oli pitkälti nuorten omien kasvattien ansiota.[15] Joukkueessa pelasivat esimerkiksi vuoden 1988 A-nuorten Suomen mestarit Teemu Selänne, Keijo Säilynoja, Mika Strömberg, Waltteri Immonen, Markus Ketterer, Ari Sulander ja Marko Halonen.[16] Kaudesta 1991–1992 katsotaan myös alkaneen uusi aika seuran historiassa, ja monta vuotta kestäneen ”Jokeri-ilmiön” keulakuvana toimi Teemu Selänne.[17] Myös rahahuolet väistyivät, vaikka Suomessa elettiin vuosikymmenen alussa lama-aikaa.[18] Vuodet 1992–1997 olivat Jokereille sen historian menestyksekkäimpiä, sillä seura voitti Suomen mestaruuden myös vuosina 1994, 1996 ja 1997 sekä SM-hopeaa vuonna 1995.[19] Niiden lisäksi Jokerit voitti Euroopan Cupin vuosina 1995 ja 1996.[20][21]
Muutto Hartwall-areenaan

Kaudeksi 1997–1998 Jokerit siirtyi pelaamaan kotiottelunsa Helsingin jäähallista uuteen Hartwall-areenaan. Nimellisesti vahva joukkue ja hulppeat olosuhteet eivät kuitenkaan osoittautuneet takeeksi menestykselle. Keväällä 1998 Jokerit saavutti pronssia, mutta vuonna 1999 seuran viisi kautta kestänyt mitaliputki katkesi, kun joukkue hävisi puolivälierissä SaiPalle.[22][23] Vuonna 2000 Jokerit ylsi hopealle, mutta vuonna 2001 runkosarjan voittanut joukkue putosi jälleen jo puolivälierissä.[24] Keväällä 2002 Jokerit voitti kuudennen ja viimeisen Suomen mestaruutensa.[25]

2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen jälkipuolisko oli Jokereille kaksijakoista aikaa. Vuosina 2005 ja 2007 joukkue saavutti hopeaa, mutta toisena ääripäänä Jokerit sijoittui vuonna 2006 vasta sijalle 11, pudotuspelien ulkopuolelle.[24][26] Jokerit käytti paljon rahaa pelaajahankintoihin, mutta menestys oli satsauksiin nähden vaatimatonta. Talouslehtien mukaan myös seuran talous oli 2010-luvulle tultaessa huonossa kunnossa.[27]
Jokerien 2010-luvun paras saavutus SM-liigassa oli pronssi keväältä 2012.[28] Lisäksi vuoden 2011 European Trophy -turnauksessa joukkue saavutti hopeaa.[29] Kaudella 2012–2013 Jokerit voitti runkosarjan, mutta hävisi puolivälierissä Rauman Lukolle.[30]
KHL-aikakausi
Kesäkuussa 2013 Harry Harkimon ilmoitettiin myyvän Hartwall-areenan suomalais-venäläisille liikemiehille Gennadi Timtšenkolle sekä Arkadi, Boris ja Roman Rotenbergille, joilla oli myös optio ostaa osa Jokereista.[31] Samalla tiedotettiin, että Jokerit siirtyy KHL-liigaan kaudelle 2014–2015 ensimmäisenä suomalaisena seurana.[32] Jokerien toistaiseksi viimeiseksi SM-liigakaudeksi jäi siten 2013–2014, joka päättyi pudotuspelien ensimmäiselle kierrokselle.[33]
KHL:ään siirtyminen merkitsi seuran pelaajabudjetin merkittävää kasvua.[34][35] Ensimmäisellä KHL-kaudellaan 2014–2015 Jokerit sijoittui 28 joukkueen sarjassa kuudenneksi. Runkosarjassa joukkue saavutti 119 pistettä, mikä oikeutti läntisen konferenssin neljännelle sijalle. Se oli paremmin kuin yhdelläkään KHL:n tulokasseuralla koskaan aiemmin. Pudotuspeleissä Jokerit pudotti jatkosta Dinamo Minskin, jolloin Jokereista muodostui historian ensimmäinen konferenssin puolivälieristä jatkoon päässyt tulokasseura. Joukkue putosi jatkosta konferenssin välierissä TsSKA Moskovaa vastaan.[36] Jokerien kotipeleissä kävi runkosarjassa yhteensä 327 972 katsojaa, mikä oli uusi Suomen ennätys.[37] Hyvien peliotteiden ja yleisön suuren kiinnostuksen lisäksi Jokerit oli kauden aikana otsikoissa muun muassa ulkomaisen vedonlyöntiyhtiön, NordicBetin, kanssa solmitun sopimuksen sekä Venäjän poliittisen tilanteen vuoksi.[38]
Toisella KHL-kaudellaan 2015–2016 Jokerit voitti ensimmäisenä Venäjän ulkopuolisena joukkueena divisioonan läntisessä konferenssissa, jossa se sijoittui toiseksi. Koko sarjassa Jokerit keräsi kolmanneksi eniten pisteitä.[39] Pudotuspeleissä joukkue kuitenkin hävisi heti konferenssin puolivälierissä Torpedo Nižni Novgorodille voitoin 2–4.[40]
Kaudella 2016–2017 Jokerit sijoittui runkosarjassa läntisen konferenssin kahdeksanneksi ja putosi konferenssin puolivälierissä TsSKA Moskovalle voitoin 0–4.[41] Maaliskuussa 2017 Jokerit ilmoitti jatkavansa KHL:ssä ainakin seuraavat viisi vuotta.[42]
Kausi 2017–2018 oli Jokerien 50-vuotisjuhlakausi.[43] Jokerit putosi jälleen TsSKA Moskovalle, nyt konferenssin välierissä voitoin 2–4.[44] Sijoitus oli kuitenkin seuran KHL-aikakauden paras: KHL:n viides ja läntisen konferenssin kolmas.[45]
Identiteetti
Seura
Jokerien juuret ovat Helsingin Töölössä, sillä seura polveutuu urheiluseura Töölön Vesasta.[46] Jokereilla on kuitenkin perinteisesti ollut itähelsinkiläinen leima. Mika Wickströmin HIFK–Jokerit – taistelu Helsingin herruudesta -kirjassa todetaan, ettei Jokereista tullut HIFK:n ja HJK:n tapaan kantakaupungin organisaatiota, vaan itähelsinkiläinen, ja ennen kaikkea lähiöön muuttaneiden oma seura. Tähän vaikutti Jokerien organisoima juniorisarja, Kanada-sarja, jota pelattiin pitkälti Helsingin itäisissä kaupunginosissa. Maalta Helsinkiin muuttaneista monet eivät tunteneet toisiaan lähiöissä, mutta Kanada-sarjan myötä heidän oli mahdollista tutustua toisiinsa poikiensa harrastuksen kautta ja siten sulautua osaksi helsinkiläistä väestöä.[47] Näistä 1970-luvulla muualta Suomesta Itä-Helsinkiin muuttaneista suuri osa oli työväenluokkataustaisia, ja Jokerien ja naapuriseura HIFK:n välistä kaksintaistoa käytiin tuolloin kolmella akselilla: itä–länsi, työväenluokka–porvaristo, suomenkielisyys–suomenruotsalaisuus.[46] Viimeiseen viitaten Jokerit kehitti itselleen 1980-luvun alussa sloganin Helsingin suomenkielinen jääkiekkojoukkue.[48] Toiminnan alkuvuosina HIFK puolestaan piti Jokereita ”Helsingin KOO-VEEna”, millä viitattiin sen suosioon työväen ja vasemmistolaisten keskuudessa.[49] Esimerkiksi Jokerien kannattajaksi tunnustautunut vasemmistoliittolainen entinen kulttuuri- ja urheiluministeri Paavo Arhinmäki kertoo, että hänen kannatuksensa perustuu työläisjoukkue Töölön Vesan kannatukseen työläistaustan takia. KHL-Jokereihin hänen kannatuksensa ei yllä.[50][51]
Kun Hjallis Harkimo otti komennon seurajohdossa vuonna 1991, joukkueen uuden identiteetin ytimeksi muuttui Pohjois-Amerikka. Jokereilla oli edelleen Kontulan, Myllypuron ja Vuosaaren suunnalla tuhansia sitoutuneita kannattajia, mutta heidän rooliaan ei Harkimon markkinointisuunnitelmassa korostettu. Jokerit halusi samaistua nyt idän sijasta länteen, Pohjois-Amerikkaan, josta olivat peräisin myös Harkimon liikeideat.[52] Mika Wickström on kirjoittanut, että kun Jokerit muutti Hartwall-areenalle, lakkasi se olemasta leimallisesti itähelsinkiläinen ja varsinkin ”Helsingin suomenkielinen jääkiekkojoukkue”. Jokerit ei ollut enää pelkkä jääkiekkoseura, vaan siitä oli tullut monitoimihallin pyörittäjä ja monitahoinen urheilu- ja viihdeteollisuusyhtymä, jonka liiketoimet ylsivät ulkomaille saakka.[53]
Jokerien siirryttyä KHL:ään vuonna 2014, seura pyrki muuttamaan brändiään pelkästä helsinkiläisyydestä enemmän koko Suomen joukkueeksi. SM-liigassa Jokerien otteluissa käyneestä yleisöstä 70 prosenttia oli kotoisin pääkaupunkiseudulta, mutta ensimmäisellä KHL-kaudella enää 58.[54] Jokereilla ei ollut enää tarvetta asemoida itseään helsinkiläiseksi joukkueeksi, ja se myös halusi välttää vastakkainasettelua HIFK:n kanssa.[55]
Kannattajat
Jokerien 1970-luvulla Itä-Helsingissä tekemä työ tuotti tuloksia myös yleisön muodossa. Jokerien pelejä kävi tuolloin kuitenkin katsomassa ihmisiä ympäri Helsinkiä. He olivat sekä Helsinkiin muuttaneita että kaupungissa pitkään asuneita, sillä seura oli perinyt Töölön Vesan kannattajakunnan. Kannattajat pystyivät myös samaistumaan joukkueeseen, sillä muutaman helsinkiläispelaajan ympärille ostettu pelaajakaarti oli kuin peilikuva Jokerien yleisöstä. Seuran lyhyt ikä ja puuttuvat perinteet eivät häirinneet, sillä kaupunkiin muuttaneilla oli Helsingissä yhtä vähän perinteitä kuin Jokereillakin. Kaupunkiin haluttiin sopeutua ja luoda oma perinne helsinkiläiselle perustalle. Naapuriseura HIFK:n ruotsinkielinen kulttuuri koettiin erityisesti Helsinkiin muuttaneiden Jokeri-kannattajien keskuudessa ylpeäksi, ylenkatsovaksi ja hieman yläluokkaiseksi. Se ei sopinut heidän ajatusmaailmaansa, sillä se ei poistanut heidän uudessa kaupungissa tuntemaansa sivullisuutta ja pienoista alemmuudentunnetta.[56] 1980-luvun alkupuolella Jokerien heikko menestys aiheutti sen, että Itä-Helsinkiä lukuun ottamatta joukkue menetti suosiotaan nuorten keskuudessa. Jatkuva tappiokierre ei houkutellut otteluihin.[57]
Seuran nykymuotoinen fanitoiminta sai alkunsa kaudella 1987–1988, jolloin Jokerit pelasi ensimmäistä kauttaan I-divisioonassa. Vaikeat ajat yhdistivät joukkueen kannattajia.[58] Lisäksi I-divisioonaan putoaminen aiheutti sen, että suurin osa Helsingin jäähallin paikoista oli numeroimattomia. Tällä tavoin nuoret kannattajat pääsivät muodostamaan ryppäitä, jotka tiivistyivät ja laajenivat. Fanitoiminta oli aluksi täysin omaehtoista. Kannattajat matkustivat ja kannustivat keskenään, ja julkaisivat omaa Mahtivärkki-nimistä lehteä. Jokerit Fan Club perustettiin Jokerien noustessa takaisin SM-liigaan. Helsingin jäähallin aikoina Jokerien fanikatsomo sijaitsi katsomossa A3.[59]
1990-luvun alussa Jokerien kannattajien koostumuksessa alkoi tapahtua muutoksia. Seura nautti edelleen suurinta suosiotaan Itä-Helsingissä, mutta vanhat rajat alkoivat murentua. Jokereista alkoi tulla yleisesti koko pääkaupunkiseudun joukkue ja ihmisiä saapui otteluihin tasaisesti ympäri Uusimaata. Jokerien kannatus levisi ympäri Suomea, mikä oli uutta, sillä maaseudulla helsinkiläisyydestä ja helsinkiläisistä joukkueista ei yleensä oltu pidetty. Myös naisten määrä katsomossa lisääntyi. Lisäksi vanha kieliraja HIFK:n kanssa alkoi murentua, sillä Jokerien kannattajiin kuului entistä enemmän ruotsinkielisiä henkilöitä. Tätä kaikkea alettiin kutsua Jokeri-ilmiöksi, joka oli pohjimmiltaan nuorisoliikettä, mutta hurmos iski uudelleen myös iäkkäämpiin kannattajiin, joiden innokkuus oli hieman vähentynyt vaikeina 1980-luvun vuosina.[60]
Nykyisin Jokerien suurin faniorganisaatio on nimeltään Eteläpääty ry. Old Chiefs on puolestaan seuran iäkkäämmille kannattajille tarkoitettu yhdistys. Lisäksi vuosina 2004–2010 oli toiminnassa Ultras Jokerit -niminen kannattajaryhmä, joka sai toisinaan osakseen negatiivista julkisuutta.[61][62]
Stereotyyppisen käsityksen mukaan Jokerien kannattajat asuvat Itä-Helsingissä ja Vantaalla. Vaikka vanhat rajalinjat pitävät edelleen jossain määrin paikkansa, on Helsingin jääkiekkojoukkueiden keskinäinen kannatus pääkaupunkiseudulla nykyisin melko tasaista. Myyttiä rikkoi esimerkiksi Helsingin Sanomien tutkimus helmikuussa 2013. Sen mukaan Helsingin kantakaupungissa Jokerien kausikorttiosuus oli vain parikymmentä kappaletta HIFK:ta alhaisempi, kun taas Itä-Helsingissä IFK:n kannattajia oli lähes puolet. Mika Wickströmin mukaan suomalainen yhteiskunta on muuttunut, ja kansankerrostumat sekoittuneet voimakkaasti toisiinsa.[46]
Vuonna 2012 Jokerien kannattajat perustivat Jokerit FC -nimisen jalkapallojoukkueen, joka on pelannut Suomen alasarjoissa.[63] Faneilla on myös oma salibandyjoukkue nimeltään Jokerit Salibandy, joka osallistuu Suomen Salibandyliiton sarjoihin.[64]
Suosio
Vuonna 2014 tehdyn tutkimuksen mukaan pääkaupunkiseudulla asuu 115000 Jokerit-henkistä kuluttajaa. Kesäkuussa 2013 Jokereilla oli runsaat 60000 Facebook-tykkääjää, yli 7000 Twitter-seuraajaa ja lähes 3000 YouTube-kanavan tilaajaa.[65] SM-liigakaudella 2013–2014 Jokerien kotiottelujen yleisökeskiarvo oli 9 252 katsojaa, kun liigan keskiarvo oli 4 974. Jokerien keskiarvo oli samalla yhdeksänneksi suurin Euroopassa KHL-joukkueet mukaan lukien.[66] Ensimmäisellä KHL-kaudella 2014–2015 keskiarvo kasvoi. Jokerit keräsi ottelua kohden keskimäärin 10 932 katsojaa, mikä oli KHL:n toiseksi ja Euroopan seitsemänneksi eniten.[67] Kauden 2016–2017 jälkeen Jokereilla oli ollut kolme kautta peräkkäin Pohjoismaiden suurin yleisökeskiarvo.[68] Kauden 2017–2018 runkosarjassa Jokerien kotipeleissä kävi keskimäärin 10 415 katsojaa, mikä oli edelleen eniten Pohjoismaissa sekä kolmanneksi eniten KHL:ssä SKA Pietarin ja Dinamo Minskin jälkeen. Koko Euroopan vertailussa Jokerit oli kuudes.[69]
Radio City järjesti huhtikuussa 2014 kyselyn, jossa 1 699 miespuolisen vastaajan voimin selvitettiin Suomen vihatuinta ja rakastetuinta urheiluseuraa. Jokerit voitti ylivoimaisesti vihatuimman seuran tittelin, sillä se keräsi kolme kertaa enemmän ääniä kuin toiseksi sijoittunut HIFK. Rakastetuimman seuran listalla Jokerit sijoittui neljänneksi Kärppien, HIFK:n ja Tapparan jälkeen.[70] Lisäksi elokuussa 2006 Jokerit oli saavuttanut inhotuimman SM-liigaseuran tittelin Iltalehden järjestämässä kyselyssä, johon vastasi 2 500 henkilöä. Voitto oli ylivoimainen, sillä Jokereita äänesti lähes neljä vastaajaa kymmenestä, toiseksi sijoittuneen HIFK:n kerätessä hieman yli 14 prosenttia äänistä.[71]
Vuonna 2017 Jokerit todettiin Kauppalehden tutkimuksessa Suomen kolmanneksi tunnetuimmaksi urheilubrändiksi Suomen jääkiekkomaajoukkueen ja Kimi Räikkösen jälkeen.[72]
Pelityyli
Jokerien pelillisenä tavaramerkkinä on pidetty taitokiekkoa.[73] Päävalmentaja Matti Lampainen toi sen Jokereihin 1970-luvun alussa, ja seura piti siitä vuosien saatossa tiukasti kiinni. Lampaista eivät kiehtoneet kankeat ja isokokoiset fyysiset pelaajat, vaan he saivat olla kuinka pieniä tahansa, kunhan omasivat riittävästi taitoa. Tästä esimerkkinä Jokerien kuuluisa ”nallipyssyketju”: Timo Turunen (164 senttiä), Pentti Hiiros (172 senttiä) ja Timo Kyntölä (171 senttiä).[74] Joukkue luisteli paljon, syötteli tarkasti ja nopeasti, ja pelasi hiottuja kuvioita. Helsinkiläisyleisölle tarjottiin HIFK:n fyysisen pelityylin rinnalle selkeä vaihtoehto.[75] Myös Aimo Mäkinen vetosi näyttävän jääkiekon puolesta:

Lampaisen seuraaja Rauli Virtanen yritti myöhemmin 1970-luvulla muuttaa Jokereita fyysiseksi joukkueeksi. Tämä kuitenkin epäonnistui, kuten kävi myös Matti Väisäsen kohdalla vuosikymmenen lopulla. Virtasen olisi pitänyt vaihtaa kaikki pelaajat, eikä Väisäsenkään joukkueesta löytynyt tarpeeksi fyysistä miehistöä. Jokereilla ei ollut halua muuttaa hyväksi havaittua järjestelmää.[74] Tämän on kuitenkin sanottu aiheuttaneen sen, että vasta 1990-luvulla Jokerit ei enää hävinnyt voimassa ja taklauspelissä millekään SM-liigajoukkueelle.[8] Seppo Aalto kertoi vuonna 1992 ilmestyneessä Jokerit liukkaalla jäällä -kirjassaan, että ”Jokerit on tunnettu taitopelijoukkue, joka ei turhaan tappele ja jäähyile”.[76]
Kotihalli

Jokerien kotihallina seuran perustamisvuodesta 1967 aina vuoteen 1997 asti toimi Helsingin jäähalli, joka sijaitsee Nordenskiöldinkadulla, Taka-Töölössä.[77]
Vuonna 1997 Helsingin Jokerit siirtyi nykyiseen kotihalliinsa, Hartwall-areenaan, joka sijaitsee Keski-Pasilassa.[77] Syyskuussa 2017 Areenan kapasiteetti oli 12946 katsojaa.[78]
Jokerien ensimmäistä KHL-kautta varten Hartwall areenan nimi muutettiin Hartwall Arenaksi. Myös hallin äänentoistojärjestelmää uudistettiin, kaukalon pleksien pystytolpat vaihdettiin uusiin, joissa erikseen ohjattavat led-valot ja areenan sisälle asennettiin NHL:stä tutut areenaa kiertävät led-paneelit.[79] Lisäksi jäähän, keskiympyrän kohdalle tuli suuri Jokerien logo, joka muutettiin seuraavaksi kaudeksi vieläkin isommaksi.[80]
Organisaatio ja talous

Jokerit koostuu hallinnollisesti kahdesta erillisestä organisaatiosta. Edustusjoukkuetta hallinnoi Jokerit HC Oy ja juniorijoukkueita Helsingin Jokerit ry. Molemmilla organisaatioilla on omat johtokuntansa ja hallituksensa.[81]
Osakeyhtiömuotoisena Jokerien edustusjoukkue on toiminut vuodesta 1988, jolloin Jokeri-Hockey Oy osti seuran Jokeriklubin Tuki ry:ltä. Oston taustalla olivat talousvaikeudet ja seuran putoaminen SM-liigasta I-divisioonaan. Jokereista tuli samalla Suomen ensimmäinen osakeyhtiömuotoinen jääkiekkoseura.[82][83]
Nykyisin Jokerien edustusjoukkueen taustaorganisaatio on Jokerit Hockey Club Oy, joka perustettiin keväällä 2013.[84] Lokakuusta 2013 lähtien Jokerit Hockey Club Oy:n osakkeista 49 prosenttia on kuulunut Arena Events Oy:lle, joka omistaa myös seuran kotiareenan. Yhtiön pääomistaja ja puheenjohtaja on liikemies Harry Harkimo.[85][86] Arena Events Oy on venäläisomisteinen viihdealan yritys, joka järjestää musiikki- ja viihdetapahtumia. Arena Events Oy osti Jokerien kotiareenan kesäkuussa 2013 ja kaupan yhteydessä Arena Eventsille myönnettiin osto-optio Jokerit Hockey Club Oy:n osakkeisiin. Etuosto-oikeutensa Arena Events käytti saman vuoden lokakuussa.[87][88] Ennen nykymuotoista omistussuhdetta Jokerien ja sen kotiareenan omistus oli vuosina 2011–2013 Helsinki-Halli Oy:llä.[89]
Viime vuosina Jokerit-konsernin tulos on ollut tappiollinen. Ennen Jokerien sulauttamista Helsinki-Halli Oy:ön, oli Helsinki-Hallin tulos voitollinen. Itse jääkiekkoseura teki vuosina 2000–2014 tappiota yhteensä yli 10 miljoonaa euroa.[84][89][90][91] Kolmesta ensimmäisestä KHL-kaudesta Jokereille kertyi tappiota yli 40 miljoonaa euroa, jonka ovat kuitanneet seuran vähemmistöomistajat.[92] Tilikautena 2017 seuran liikevaihto laski selvästi ja oli pienempi kuin joidenkin SM-liigaseurojen.[93]
Talouden tunnuslukuja

Tunnusluvut 2013–2017TilikausiLiikevaihtoTulos201318 409 000 €–40 000 €20146 889 000 €–3 950 000 €201511 597 000 €–13 399 000 €201610 224 000 €–15 384 000 €2017[94]7 669 000 €–14 867 000 €
2013: Helsinki Halli Oy (sulautettu)[95]
2014–: Jokerit Hockey Club Oy[96]
Tunnukset
Logot
Jokerien alkuperäisen ja nykyisin käytössä olevan logon sunnitteli Ateneumista valmistunut ja Yleisradion kuvittamossa työskennellyt Jorma Hinkka. Jokerien perustamiseen vahvasti osallistunut Töölön Vesa -aktiivi Raimo Kähkönen oli saanut hänestä suosituksen Yleisradiossa työskenneeltä puolisoltaan. Kähkönen antoi Hinkalle nipun erilaisia jokerikortteja, joiden pohjalta hänen piti tehdä oma versionsa. Palkkioksi Hinkka sai vapaalippuja Jokerien kotiotteluihin. Ne jäivät kuitenkin käyttämättä, sillä Hinkka ei ollut kiinnostunut jääkiekosta.[97]
Vuonna 1983 otettiin käyttöön uusi logo, jossa Jokerien perinteinen tunnus oli koristeltu kanadalaistyyppisin vauhtiviivoin. Tapani Korpelan johtama seura pyrki tekemään sillä eron entiseen Aimo Mäkisen Jokereihin. Myös nimenvaihtoa suunniteltiin.[98] Logo oli käytössä vuoteen 1988, jolloin palattiin alkuperäiseen tunnukseen.[99]
Vuonna 1997 The Hockey News valitsi Jokerien logon maailman parhaaksi seuratunnukseksi.[100]

Jokerien vuodesta 2014 lähtien käyttämä logo.
Jokerien vuosina 1967–1983, 1988–1998 ja aiemmin 2000-luvulla käyttämä logo.
Vuosina 1998–2000 käytössä ollut logo.

Peliasut
Jokerien pelipaidat ovat olleet pääasiassa sinisiä, valkoisia tai punaisia. 1990-luvulla joukkue käytti vihreän, liilan ja valkoisen värin yhdistelmää sekä hopeisia kypäriä.[101]
Lokakuussa 2012 Jokerit pelasi 45-vuotisjuhlaottelussaan Ilvestä vastaan punakeltaisessa pelipaidassa. Inspiraation siihen antoivat fanit, jotka olivat tuoneet punakeltaisuutta esille kaikessa toiminnassaan. Seuran kuvaajan Matti Korven suunnittelemaa paitaa käytettiin alun perin vain tässä ottelussa.[101] Lukuisten kannattajien pyyntöjen ja saadun palautteen myötä Jokerit otti punakeltaisen asun kolmospeliasuksi kaudelle 2013–2014. Joukkue käytti sitä lauantain ja sunnuntain kotiotteluissaan.[102] Lisäksi sitä käytettiin vierasottelussa TPS:ää vastaan kauden suurimman fanimatkan kunniaksi.[103]
Vuoden 2014 Talviklassikossa Jokerit kunnioitti edeltäjäänsä Töölön Vesaa pelaamalla sen peliasua muistuttavissa vihreissä paidoissa. Etumuksessa olevan Jokeri-logon lisäksi molempiin olkapäihin oli lisätty Vesan logot. Jokerit esiintyi aikoinaan historiansa ensimmäisessä ottelussa nimenomaan Vesan vanhoissa pelipaidoissa, sillä uudet asut eivät olleet vielä valmistuneet.[104]
Musiikki
Kotiotteluissa jokaisen Jokerien tekemän maalin jälkeen soitetaan pätkä The Rocky Orchestran esittämää kappaletta ”Gonna Fly Now”. Toisinaan maalilauluna on ollut saman kappaleen vaihtoehtoisia versioita, mutta nykyisin (2017) käytössä on jälleen The Rocky Orchestran esitys. Lisäksi kaudella 2003–2004 Jokerien maalilauluna toimi muutaman ensimmäisen pelin ajan Rob Zombien kappale ”Never Gonna Stop”, mutta fanien protestoinnin vuoksi tilalle palautettiin ”Gonna Fly Now”.[105][106]
Eräs seuran tunnuskappaleista on Problems?-yhtyeen esittämä ”Katupoikien laulu”, joka 1980-luvun lopussa soitettiin ennen erien alkua.[105] Eräänlaisen tunnuskappaleen asemaan on noussut myös R.L. Burnsiden ”It’s Bad You Know”, jota on soitettu ennen erien alkua 2000-luvun alusta saakka.[106]
Virallisiin kannustuslauluihin lukeutuu Freud Marx Engels & Jungin vuonna 1991 levyttämä kappale ”Jokerit!”.[106]
Vuonna 2014 suomalaisräppärit Gracias ja Noah Kin tekivät Jokerien KHL-kauden virallisen tunnuskappaleen ”I Am”. Siitä kuvattiin myös musiikkivideo, jolla esiintyi Jokerien pelaajia ja muita seuran toimintaan kuuluvia henkiöitä.[107]
Pelaajat ja valmentajat
Joukkue kaudella 2018–2019
(Tilanne 24. joulukuuta 2018)[108]

Maalivahdit#PelaajaPituusPainoHanskakäsiSopimusSyntymäpaikka1Juho Ratilainen18173L2019Liperi, Suomi30Ryan Zapolski18393L2020Erie, PA, Yhdysvallat38Eetu Mäkiniemi18980L2019Vantaa, Suomi98Jānis Kalniņš18287L2020+1Limbazi, Latvia

Puolustajat#PelaajaPituusPainoKätisyysSopimusSyntymäpaikka3Karl Stollery18082L2019Camrose, Alberta, Kanada4Tommi Kivistö18891L2020Vantaa, Suomi7Oliver Lauridsen197108L2020Gentofte, Tanska18Sami Lepistö (A)18589L2019Espoo, Suomi44Jesper Jensen Aabo18385L2019Rødovre, Tanska50Viktor Lööv19198L2020+1Södertälje, Ruotsi51Alex Grant19195R2020+1Antigonish, Nova Scotia, Kanada52Eetu Torpström18584R2019+1Kuopio, Suomi53Nico Nurmikanta18484L2019Espoo, Suomi56 Santeri Hatakka18479L2019Riihimäki, Suomi63 Roope Reini17981L2019Raisio, Suomi77Eemeli Räsänen20095R2020Joensuu, Suomi

Hyökkääjät#PelaajaPituusPainoKätisyysPaikkaSopimusSyntymäpaikka6Jesse Joensuu (A)19397LVLH2020Pori, Suomi11Steve Moses17579ROLH2020Leominster, MA, Yhdysvallat12Marko Anttila203104ROLH2021Lempäälä, Suomi14Tomi Mäki18187LKH/LH2019Helsinki, Suomi16Geoff Platt17682LVLH/KH2019Mississauga, ON, Kanada21Brian O’Neill (A)17578RKH/OLH2021Yardley, PA, Yhdysvallat22Mika Niemi18687LKH2019+1Pori, Suomi25Pekka Jormakka17484ROLH2019Jyväskylän mlk, Suomi,37John Norman18083LKH2020Tukholma, Ruotsi41Antti Pihlström18082LVLH/OLH2021Vantaa, Suomi48Henri Ikonen18387LVLH/KH2021Savonlinna, Suomi54Erik Embrich18485LKH/VLH2019Helsinki, Suomi64Viliam Čacho18382LKH2019+1Trencin, Slovakia65Sakari Manninen17178LKH/VLH2019Oulu, Suomi71Nicklas Jensen19198LOLH/VLH2019Herning, Tanska72 Aleksi Halme18485LVLH2019Tampere, Suomi76Kristian Vesalainen19294LVLH/OLH2019Helsinki, Suomi81 Joona Monto18585LKH2019Hyvinkää, Suomi84Max Wärn18894LLH2019Helsinki, Suomi93Peter Regin (C)18790LKH2020Herning, Tanska
Joukkueenjohto
Urheilujohto
General manager: Jari Kurri
Pelaajakoordinaattori: Janne Vuorinen
[109]
Valmennusjohto
Päävalmentaja: Lauri Marjamäki
Valmentaja: Raimo Helminen
Valmentaja: Mika Saarinen
Maalivahtivalmentaja ja joukkueenjohtaja: Markus Ketterer
Videovalmentaja ja tilastot: Janne Hietaniemi
[110]
Fysiikkavalmennus ja huolto
Fysiikkavalmentaja ja fysioterapeutti: Hero Mali
Varustepäällikkö: Esa Maunula
Huoltajat: Antti Nuortila, Tuukka Hurskainen
Hieroja: Niko Toivonen
Fysioterapeutti: Kai Turkulainen
Lääkärit: Peter Åström, Mathias Bäck, Aleksi Kallioniemi
Logistiikkajohtaja: Vesa Vilkkula
[111]
Kapteenit

1967–1969: Osmo Kuusisto
1969–1971: Erkki Mononen
1971–1976: Timo Turunen
1976–1977: Pentti Hiiros
1977–1978: Pentti Hiiros, Timo Turunen, Ari Mäkinen
1978–1979: Jari Kapanen
1979–1980: Jari Kapanen, Henry Leppä
1980–1981: Henry Leppä
1981–1982: Jussi Lepistö
1982–1984: Risto Kerminen
1984–1985: Markus Lehto
1985–1986: Jari Lindroos
1986–1987: Jari Lindroos, Jussi Lepistö
1987–1989: Jarmo Koskinen
1989–1991: Anssi Melametsä
1991–1999: Waltteri Immonen
1999–2000: Antti-Jussi Niemi
2001–2002: Ville Peltonen
2002: Antti Törmänen
2002–2003: Ville Peltonen
2003–2004: Sami Helenius
2004–2005: Juha Lind
2005: Petri Varis
2005: Marko Jantunen
2006–2009: Petri Varis
2009–2010: Antti-Jussi Niemi
2010–2014: Ossi Väänänen
2014-2016: Niko Kapanen
2016-: Peter Regin
[112]
Päävalmentajat

1967–1968: Jorma Salmi
1968–1969: Martti Sarlin, Jorma Kyntölä
1969–1970: Aulis Hirvonen
1970–1973: Matti Lampainen
1973–1974: Rauli Virtanen, Matti Lampainen
1974–1976: Boris Maiorov
1976–1977: Jorma Borgström
1977–1978: Jorma Borgström, Pentti Katainen, Timo Turunen
1978–1980: Matti Väisänen
1980–1982: Olli J. Hietanen
1982–1985: Reino Ruotsalainen
1985–1987: Matti Väisänen
1987–1988: Henry Leppä
1988–1990: Kari Mäkinen
1990–1991: Kari Mäkinen, Boris Maiorov
1991–1993: Boris Maiorov
1993–1994: Alpo Suhonen, Leo Äikäs, Hannu Aravirta
1994–1996: Hannu Aravirta
1996–1997: Curt Lundmark
1997–1998: Sakari Pietilä, Curt Lundmark, Hannu Kapanen
1998–1999: Hannu Kapanen, Leo Äikäs, Timo Lahtinen
1999–2001: Erkka Westerlund
2001–2003: Raimo Summanen
2003–2005: Hannu Jortikka
2005–2006: Waltteri Immonen, Curt Lindström
2006–2008: Doug Shedden
2008–2009: Glen Hanlon
2009–2010: Hannu Aravirta, Hannu Jortikka
2010–2011: Hannu Jortikka, Erkka Westerlund
2011–2012: Erkka Westerlund
2012–2013: Tomi Lämsä
2013–2014: Tomi Lämsä, Tomek Valtonen
2014–2016: Erkka Westerlund
2016–2018: Jukka Jalonen
2018–: Lauri Marjamäki
[113]
Jäädytetyt pelinumerot
5 Esa Tikkanen. Tikkasen numeron jäädytys on saanut rankkaa arvostelua siitä, että Tikkanen ei pelannut Jokerien edustusjoukkueessa kuin vajaan kauden NHL-uransa päättymisen jälkeen, 1999–2000.[114] Lisäksi hän pelasi tuona kautena numerolla 5 ainoastaan jouluun asti, loppukauden ajan hän kantoi selässään numeroa 10.[115] Tikkanen toimi nuorempana seuran ”maskottina” laukomalla kiekkoja maaliin kotiottelujen erätauoilla.[116] Vaikka Tikkanen pelasi juniorina Jokereissa,[115] edusti hän junioreissa myös HIFK:ta, minkä lisäksi hän pelasi samassa seurassa neljä kautta SM-liigaa.[114] Tikkanen oli HIFK:n riveissä voittamassa Suomen mestaruuden kaudella 1982–83, jolloin Jokerit hävisi finaalisarjan otteluvoitoin 2–3.[117] Tikkanen kuitenkin listataan Jokerien kasvatiksi.[118]
Esa Tikkasen paidan jäädyttämisen taustoista kerrotaan vuonna 2012 ilmestyneessä 45 Jokeria pakan päältä -teoksessa. Kirjassa Tikkanen kertoo, kuinka hän oli ollut lapsettomalle Aimo Mäkiselle kuin oma poika. Mäkinen oli aikoinaan toivonut, että Tikkasen maskottipaita numero 5 nostettaisiin Helsingin jäähallin kattoon. Syyskuussa 2001 Harry Harkimo ja Matti Virmanen toteuttivat toiveen osittain.[115] Numero jäädytettiin 13. syyskuuta 2001 ennen runkosarjan ottelua Ilvestä vastaan.[119]
15 Henry Leppä siirtyi Jokereihin kaudeksi 1969–1970 ja vietti seurassa kaikkiaan yksitoista vuotta. Leppä on Jokerien kaikkien aikojen kolmanneksi paras pistemies sekä kolmanneksi tehokkain maalintekijä. Uransa lopussa, kausina 1979–1981, Leppä toimi myös Jokerien kapteenina. Lepän pelinumero jäädytettiin ottelussa Pelicansia vastaan 5. maaliskuuta 2014.[120]
17 Jari Kurri liittyi 9-vuotiaana Jokerien Kanada-sarjan Vuosaaren Toronto Maple Leafsiin, ja voitti 1970-luvulla Jokereissa D- ja C-nuorten Suomen mestaruuden. Edustusjoukkueessa hän kiekkoili vuosina 1977–1980 sekä 1994–1995.[121] Kurri ei edustanut Suomessa muita seuroja kuin Jokereita.[122] Hänen kuuluisa pelinumero 17 jäädytettiin Jokerien 40-vuotisjuhlaottelussa Lukkoa vastaan 27. lokakuuta 2007. Jokereissa Kurri ei tosin koskaan pelannut numerolla 17, vaan numeroilla 11 ja 71.[123]
17 Timo Turunen oli Jokerien alkuvuosina seuran kasvot ja taitokiekon ilmentymä. Hän edusti Suomen pääsarjatasolla vain Jokereita. Pelaamassaan 263 ottelussa hän teki 317 tehopistettä, ja oli joukkueen kapteeni vuodet 1971–1976 sekä osan kaudesta 1977–1978. Turusen pelinumero jäädytettiin samanaikaisesti Henry Lepän numeron kanssa 5. maaliskuuta 2014.[120]
23 Petri Varis on Jokerien kaikkien aikojen pistepörssin kärkinimi tehopistein 200+220=420. Varis pelasi Jokereissa 12 kaudella ja voitti kolme Suomen mestaruutta. Jokerien kapteenina Varis toimi kausina 2005–2009.[124] Jokerit jäädytti Variksen numeron 13. joulukuuta 2013 ennen ottelua TPS:ää vastaan.[119]
24 Waltteri Immonen toimi Jokerien kapteenina lähes koko 1990-luvun.[125] Hän pelasi joukkueessa kaikkiaan 452 SM-liigan runkosarjaottelua.[126] Jokerien kasvatti ei edustanut seuratasolla muita joukkueita.[127] Immosen numero jäädytettiin heti hänen uransa päättymisen jälkeen, 31. elokuuta 1999. Kyseessä oli juhlaottelu, jossa Jokerit kohtasi Suomen maajoukkueen. Se oli samalla Jokerien ensimmäinen jäädytetty numero.[119]
91 Otakar Janecký on kaikkien aikojen eniten pisteitä tehnyt ulkomaalainen SM-liigan historiassa[128] ja Jokerien historian toiseksi tehokkain pelaaja heti Petri Variksen jälkeen.[129] Janecký pelasi kaikkiaan kahdeksan kautta Jokereissa ja voitti tuona aikana neljä Suomen mestaruutta.[130] Janeckýn numero jäädytettiin 7. marraskuuta 2004, ennen TPS-ottelua.[119]
Toistaiseksi jäädyttämättömät, mutta käytöstä poistetut pelinumerot
8 Teemu Selänne pelasi Jokereissa pääsarjatasolla vuosina 1987–1992 ja vuoden 1995 NHL-työsulun aikana. Selänteellä oli myös sopimus Jokereissa kauden 2004–05 työsulun aikana, mutta hän ei pelannut tuolloin otteluakaan. Selännettä pidetään yhtenä kaikkien aikojen suurimmista Jokeri-kasvateista ja hänen Jokereissa käyttämäänsä pelinumeroa 8 ei ole käyttänyt yksikään muu pelaaja Selänteen lähdettyä NHL:ään vuonna 1992.[131][132]
Palkitut

Aarne Honkavaara -palkinto – runkosarjan paras maalintekijä[133]
1991–1992: Teemu Selänne
1996–1997: Petri Varis
1998–1999: Pasi Saarela
2006–2007: Jani Rita
2009–2010: Jukka Hentunen
2010–2011: Janne Lahti
Jari Kurri -palkinto – pudotuspelien paras pelaaja[134]
1993–1994: Ari Sulander
1995–1996: Petri Varis
1996–1997: Otakar Janecký
2001–2002: Kari Lehtonen
Jarmo Wasama -palkinto – paras tulokas[135]
1993–1994: Juha Lind
2010–2011: Teemu Pulkkinen
2011–2012: Teuvo Teräväinen
Kalevi Numminen -palkinto – paras valmentaja[136]
1982–1983: Reino Ruotsalainen
2001–2002: Raimo Summanen

Lasse Oksanen -palkinto – runkosarjan paras pelaaja[137]
2004–2005: Tim Thomas
2007–2008: Ville Leino
2008–2009: Juuso Riksman
Matti Keinonen -palkinto – tehopelaaja[138]
1983–1984: Arto Sirviö
1991–1992: Waltteri Immonen
1992–1993: Erik Hämäläinen
1995–1996: Petri Varis
2006–2007: Martti Järventie
Pekka Rautakallio -palkinto – paras puolustaja[139]
1982–1983: Nikolai Makarov
1992–1993: Erik Hämäläinen
1995–1996: Mika Strömberg
2001–2002: Tom Koivisto
Raimo Kilpiö -palkinto – herrasmiespelaaja[140]
1974–1975: Jari Kapanen
1990–1991: Teemu Selänne
1991–1992: Keijo Säilynoja
1995–1996: Waltteri Immonen
2002–2003: Ville Peltonen

Urpo Ylönen -palkinto – paras maalivahti[141]
1982–1983: Rauli Sohlman
1995–1996: Ari Sulander
1999–2000: Pasi Nurminen
2001–2002: Kari Lehtonen
2002–2003: Kari Lehtonen
2008–2009: Juuso Riksman
Veli-Pekka Ketola -palkinto – pistepörssin voittaja[142]
1996–1997: Petri Varis
2000–2001: Petri Varis
Kultainen kypärä –  pelaajien äänestämä arvokkain pelaaja
1990–1991: Teemu Selänne
2004–2005: Tim Thomas
2007–2008: Ville Leino
2008–2009: Juuso Riksman

Tilastot

Saavutukset
Suomen mestaruus (6): 1973, 1992, 1994, 1996, 1997, 2002[143]
SM-hopeaa (6): 1971, 1983, 1995, 2000, 2005, 2007[143]
SM-pronssia (2): 1998, 2012[143]
Aaro Kivilinna -palkinto – paras seura (6): 1976, 1996, 1998, 1999, 2000, 2003[143]
Harry Lindblad -palkinto – SM-liigan runkosarjan voitto (6): 1983, 1995, 1996, 1997, 2001, 2013[143]
Euroopan Cupin mestaruus (2): 1995, 1996[143]
Euroopan Cupin pronssia (1): 1993[143]
European Trophyn hopeaa (1): 2011[143]
Continental Cupin mestaruus (1): 2003[143]
Maratontaulukot

SarjaSijoitusKaudetOttelutVoitotTasapelitTappiotTMPMPisteetSM-sarja/SM-liiga[144]7.431973956276741692661052519I-divisioona/Mestis[145]35.288501028471355110
Kausittainen sarjamenestys
Tilastossa on esitetty viimeiset kymmenen kautta.

RunkosarjaPudotuspelitKausiSarjaOVJaVJaHHTMPMPYSijaOVHTMPMYSijaLähde2008–2009SM-liiga582846201341329884564.514101780247.[146][147][148][149]2009–2010SM-liiga5822442814415778829510.3121013594510.[150][151][152][153]2010–2011SM-liiga602569201651509684876.7341315134467.[154][155][156][157]2011–2012SM-liiga60248131518316510191736.10642419107643.[155][158][159][160]2012–2013SM-liiga60281071516813611198281.624151680045.[161][162][163][164]2013–2014SM-liiga602558221561459392527.2023856419.[165][166][167][168]2014–2015KHL60355416171136119109324.10552725123826.[45][169][170]2015–2016KHL60315519167140108104685.6241518915210.[45][171][172]2016–2017KHL6023612191491659395958.40461113.[45][173]2017–2018KHL56294815151108103104153.116529245.[45][69]

 Selitteet

KHLSuomen korkein sarjatasoSuomen toiseksi korkein sarjatasoOOttelutVVoitotTTasapelit (varsinainen peliaika)HHäviötJaVJatkoaikavoitotJaHJatkoaikahäviötTMTehdyt maalitPMPäästetyt maalitYKotiotteluiden yleisökeskiarvo

Juniorit

Jokerien junioritoiminnasta vastaa lapsi- ja nuorisojääkiekkoseura Helsingin Jokerit r.y. Joukkueita on G1-junioreista lähtien, ja nuorimmat niistä kootaan pelaajien ollessa noin 6-vuotiaita. Alle kouluikäisille järjestetään ohjelmaa luistelukoulussa. Seura tarjoaa toimintaan mukaan tulleille lapsille mahdollisuuden jääkiekon harrastamiseen. Lapsi opetetaan lajin perustaitoihin, terveisiin elämäntapoihin, toiset huomioivaan ryhmätoimintaan sekä tarjotaan mahdollisuus tasapainoiseen kasvuun osana urheilujoukkuetta. Lopullisena tavoitteena on myös tuottaa uusia pelaajia edustusjoukkueen käyttöön. Seura kuitenkin muistuttaa, että valtaosalle lapsista jääkiekko on vain hyvä harrastus.[174]

Saavutukset
A-juniorit
Suomen mestaruus (4): 1988, 1996, 1999, 2000
SM-hopeaa (5): 1972, 1980, 1998, 2003, 2012
B-juniorit
Suomen mestaruus (7): 1976, 1999, 2002, 2008, 2012, 2013, 2014
SM-hopeaa (5): 1974, 1987, 1996, 2001, 2003
SM-pronssia (9): 1977, 1979, 1985, 1986, 1998, 2004, 2005, 2006, 2015
C-juniorit
Suomen mestaruus (8):  1976, 1977, 1978, 1997, 2000, 2006, 2009, 2010
SM-hopeaa: (5): 1990, 1993, 1995, 1998, 2008
SM-pronssia (4): 1979, 1986, 2005, 2007
[175][176][177][178]
Katso myös
Luettelo Jokereissa pelanneista jääkiekkoilijoista
Luettelo Jokereissa, KHL:ssä pelanneista jääkiekkoilijoista
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Aalto, Seppo| title = Jokerit liukkaalla jäällä – 25 vuotta jokeri-kiekkoa| location = Jyväskylä| publisher = Team-Erica| year = 1992| id = ISBN 952-9743-01-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hannula, Matti| title = 45 Jokeria pakan päältä| location = Helsinki| publisher = Print Line Helsinki| year = 2012| id = ISBN 978-952-93-1225-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kostiainen, Pasi| title = Jokerit – Suomalaisen jääkiekkoilun tuhkimotarina| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1997| id = ISBN 951-0-22191-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mennander, Ari| title = Hjallis – Hartwall Areena| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1997| id = ISBN 951-1-14874-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mennander, Ari & Mennander, Pasi| title = Leijonien tarina| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 2003| id = ISBN 951-20-6455-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mennander, Ari & Mennander, Pasi| title = Liigatähdet| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 2004| id = ISBN 951-20-6684-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wickstöm, Mika| title = HIFK–Jokerit – taistelu Helsingin herruudesta| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2012| id = ISBN 978-951-31-6869-8}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Koripallo on urheilulaji ja pääasiassa sisällä pelattava pallopeli, jossa kaksi joukkuetta pelaa toisiaan vastaan. Koripallo on kontaktilaji, mutta taklaukset eivät ole sallittuja. Tarkoituksena on yrittää saada pisteitä heittämällä pallo kentän päädyissä olevan ympyränmuotoisen renkaan läpi koriin (yläkautta) ja puolustaa oman kenttäpuoliskon koria vastustajahyökkääjiltä tekemättä virheitä.
Kenttä

Koripallokentän alusta on yleensä lakattua parkettia. Kansainvälisen koripalloliiton säännöissä kentän mitat ovat 28 × 15 metriä. NBA:ssa kenttä on hiukan suurempi, 29,5 × 15,2 metriä.[1]
Kentässä on viivoilla merkittynä esimerkiksi sivurajat, keskiraja, keskiympyrät, vapaaheittoviivat, kolmen sekunnin alueen viiva ja kolmen pisteen heittoalueen viiva. Kansainvälisessä koripallossa vapaaheittoviiva on 5,80 metrin etäisyydellä päädystä, kolmen sekunnin alue on päädyn ja vapaaheittoviivan välillä 4,90 metriä leveä, ja kolmen pisteen heittoalueen viiva on suurimmaksi osaksi 6,75 metriä korista mutta reunoilla lähempänä. Kolmen sekunnin alueen sisäpuoli on maalattu yksiväriseksi.[2]
Kori
Kentän kummassakin päädyssä on korit. Korin keskipiste on 1,575 metriä päätyrajasta.[3] Korirengas on paksuudeltaan 16−20 millimetrinen metallitanko. Korirenkaan sisähalkaisija on 45,0−45,9 senttimetriä. Korirenkaan yläreuna on noin 305,0 senttimetriä lattiatasosta.[4] Korirenkaan takana on suorakulmion muotoinen korilevy. Korirenkaasta roikkuu korisukka, joka hidastaa palloa tehdyn korin havaitsemisen helpottamiseksi ja jonka ansiosta pallo putoaa korista aina kätevästi samaan paikkaan.[1]
Pallo

Koripallo on ilmalla täytetty pallo, jonka pintamateriaali on yleensä nahkaa tai kumia. Virallisissa otteluissa käytettyjen pallojen pintamateriaali on luonnonnahkaa tai synteettistä nahkaa. Nuorimpien sarjoissa sekä harrastekäytössä erityisesti ulkopeleissä käytetään myös kumipäällysteisiä palloja. Miesten virallinen pallo painaa 567–650 grammaa ja on ympärysmitaltaan 74,9–78,0 senttimetriä. Naisten sekä poikien pallo C-nuorista alkaen on hiukan pienempi, ja mini- ja mikrosarjoissa vielä pienempi.[5]
Pelin kulku
Pelin tarkoitus on tehdä enemmän pisteitä kuin vastustaja.  Pelaajat syöttelevät palloa toisilleen, kuljettavat sitä pomputtelemalla ja yrittävät heittää pallon vastustajan korirenkaan läpi. Jos pallo palaa peliin korilevystä, peli jatkuu. Jos pallo koskettaa lattiaa tai koritelinettä sivurajan takana, toinen joukkue saa rajaheiton. Pelikello pysäytetään aina siksi aikaa kun pallo ei ole pelissä.[1]
Koriin menneestä vapaaheitosta joukkue saa yhden pisteen, kolmen pisteen kaaren ulkopuolelta heitetystä korista kolme pistettä, ja kaikista muista koreista kaksi pistettä. Voittajajoukkue tekee usein yli sata pistettä.[1]
Taktiikat

Pelaajien pelipaikat ovat pelintekijä, heittävä takamies, pieni laitahyökkääjä, iso laitahyökkääjä ja sentteri. Takamiehen tehtävä on tuoda pallo ylös hyökkäyksessä ja johtaa peliä. Sentteri on yleensä joukkueen pisin pelaaja, ja hän pyrkii poimimaan levypallot ja torjumaan vastustajan heitot korin alla.[1]
Puolustustaktiikkana voidaan käyttää paikkapuolustusta tai miesvartiointia. Paikkapuolustuksessa puolustavan joukkueen pelaajat vartioivat omaa aluettaan ja sille tulevia hyökkääjäpelaajia. Miesvartioinnissa he varjostavat kukin omaa hyökkääjäpelaajaansa ja yrittävät estää tätä kuljettamasta, syöttämästä tai heittämästä.[1]
Sääntöjä
Kokoonpano
Joukkueeseen kuuluu enintään 12 pelaajaa, joista viisi on kerrallaan kentällä.[1]
Erät
Kansainvälisten sääntöjen mukaan koripallo-ottelussa on neljä 10 minuutin erää. Erätauot ovat 2, 15 ja 2 minuuttia.[6] NBA:ssa pelataan neljä 12 minuutin erää.[1] Minikoripallossa pelataan neljä kahdeksan minuutin erää.
Jos peli on tasan neljännen erän jälkeen, pelataan viiden minuutin jatkoeriä voittajan selville saamiseksi.[6]
Pallon käsittely
Palloa on pelattava käsin: syöttämällä, heittämällä, lyömällä, vierittämällä tai pomputtamalla. Pallo käsissä ei saa juosta, eikä sitä saa tahallaan pelata jaloilla tai lyödä nyrkillä.[7]
Aikarajoitukset
Jotta peli olisi hyökkäävää, säännöissä asetetaan joukkueille erilaisia aikarajoituksia.[1] Pelaaja saa pitää palloa käsissään enintään viiden sekunnin ajan.[1] Pelaaja saa olla vastustajan kolmen sekunnin alueella enintään kolme sekuntia kerrallaan.[8] Joukkueen on tuotava pallo etukentälleen keskirajan yli kahdeksassa sekunnissa, ja joukkueen on yritettävä koriinheittoa 24 sekunnissa pallon haltuunotosta.[9]
Mahdollinen kori hyväksytään loppusummerinkin jälkeen, jos pallo oli jo ilmassa.[10]
Henkilökohtaiset ja tekniset virheet
Jos pelaajaa rikotaan, joukkue saa sisäänheiton tai kaksi vapaaheittoa, jos rikkomus tapahtui heittotilanteessa. Joukkue voi saada myös yhden vapaaheiton, jos heittotilanteessa rikottu pelaaja saa korin siitä. Henkilökohtainen virhe tuomitaan, jos vastustajaa kosketaan sääntöjen vastaisesti. Tekninen virhe tuomitaan yleensä epäurheilijamaisesta käytöksestä, ja se on vakavampi kuin henkilökohtainen virhe.[1]
Rikkomukset
Rikkomus on jokin sääntöjen vastainen teko palloa käsiteltäessä. Rikkomuksia ovat esimerkiksi pallon pompauttaminen rajan ulkopuolella, askelrikkomus eli pallo käsissä käveleminen, pallon vääränlainen käsittely, kaksoiskuljetus eli pallon kuljettaminen uudelleen tai kahdella kädellä pompottaminen, tai pallon palautus omalle kenttäpuoliskolle. Rikkomuksista tuomitaan yleensä sisäänheitto vastustajalle.[1]
Levinneisyys ja sarjat
Koripallo on yksi maailman suosituimmista urheilulajeista. Se on erityisen harrastettua ja seurattua Yhdysvalloissa, mutta myös esimerkiksi Etelä-Amerikassa, Etelä-Euroopassa ja entisissä Neuvostoliiton valtioissa. Liettuassa koripallo on kansallisurheilulaji[11].
Maailman tunnetuin ja kovatasoisin koripalloliiga on yhdysvaltalainen National Basketball Association (NBA). Euroopassa pelataan myös omaa ammattilaissarjaa nimeltään Euroliiga.
Suomessa
Suomessa koripallon pääsarjan nimi on nykyään Korisliiga. Kaudella 2004–2005 käytettiin nimeä Sparliiga. Suomessa on pääsarjatason lisäksi miehille kuusi alempaa divisioonatasoa ja naisille neljä. Suomen Koripalloliiton jäsenenä on noin 250 koripalloseuraa.
NBA:ssa on pelannut kaksi suomalaista, Hanno Möttölä ja vuonna 2013 Chicago Bullsiin varattu Erik Murphy. Lauri Markkanen on Chicago Bullsin joukkueessa 2017 alkavalla kaudella. Euroliigassa suomalaisista Möttölän lisäksi ovat pelanneet Petteri Koponen, Emir Sulejmanović, Teemu Rannikko, Jukka Matinen ja Sasu Salin.
Historia
Pelin varhainen historia, vuodet 1891–1950-luku

Vuonna 1891 kanadalaiselle opettajalle, James Naismithille, annettiin tehtäväksi keksiä uusi laji, jota oppilaat pystyisivät pelaamaan talvisin. Naismith toimi tällöin Springfieldissä, Massachusettsin paikallisessa NMKY:ssä. Naismith pyrki keksimään pelin, jossa ei olisi taklauksia ja fyysinen kontakti pyrittiin pitämään mahdollisimman vähäisenä. Esikuvana oli Naismithin lapsuudenpeli Duck on a Rock. Naismith pistikin pelissä maalit korkealle, jolloin lajissa tulisi korostumaan voiman sijaan taito. Hän löysi koulustaan kaksi luumukoria, jotka naulattiin koulun liikuntasalin seinille. Tämän jälkeen Naismith kirjoitti kolmetoistaosaisen säännöstön ja peli oli valmis.[12]
Tammikuussa 1892 pelin säännöt ilmestyivät ensimmäistä kertaa painettuina ja kaksi kuukautta tämän jälkeen pelattiin lajin ensimmäinen virallinen ottelu. Ottelu käytiin Naismithin koulun oppilaiden ja opettajien kesken oppilaiden voittaessa luvuin 5–1.[13][14] Peleissä käytettiin aluksi pallona jalkapalloa, mutta vuoden 1894 aikana käyttöön otettiin oma varsinainen koripallo.[13]
Koripallosta tuli nopeasti hyvin suosittua, ja se levisi NMKY:n verkoston kautta kaikkialle Yhdysvaltoihin. Kymmenen vuoden sisällä keksimisestä myös muut oppilaitokset ja urheiluseurat kiinnostuivat pelistä.
Suomeen koripallo saapui Vilho Nuorevan mukana Kööpenhaminasta noin 1927–1930 lähteestä riippuen[15].[16][17]
National Basketball Association (NBA), 1946–

National Basketball Association (NBA) perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1946 koordinoimaan yhdysvaltalaisten huippujoukkueiden välisiä otteluita. Tämän jälkeen pelin suosio kasvoi entisestään, ja nykyään koripallo (erityisesti myös yliopistokoripalloilu) onkin yksi neljästä suuresta yleisön seuraamasta amerikkalaisesta pallopelistä (muut ovat amerikkalainen jalkapallo, baseball ja jääkiekko).
NBA:n varhaisemmassa historiassa on ollut monia hyvin kuuluisia pelaajia, kuten esimerkiksi George Mikan, Bill Russell, Wilt Chamberlain (ainoa pelaaja NBA:n historiassa, joka on tehnyt yhdessä ottelussa 100 pistettä), Oscar Robertson ja Jerry West. Koripallo tuli erityisen suosituksi 1980- ja 1990-luvulla, jolloin pelin suurimpia tähtiä olivat Kareem Abdul-Jabbar, Earvin "Magic" Johnson, Larry Bird ja maailman kaikkien aikojen parhaaksi koripalloilijaksi arvostettu Michael Jordan. Kolme viimeksi mainittua olivat myös todella suuria urheilijatähtiä vuonna 1992 Barcelonassa pidetyissä kesäolympialaisissa, jossa Yhdysvaltain joukkue (lempinimeltään Dream Team) voitti ylivoimaisesti kultamitalin.
Muita hyvin tunnettuja pelaajia 1980- ja 1990-luvuilla ovat olleet muun muassa Charles Barkley, Karl Malone, John Stockton, Dennis Rodman, Scottie Pippen ja Shaquille O'Neal.
Kautta aikojen NBA:n parhaimmin menestyneitä ja kuuluisimpia joukkueita ovat olleet muun muassa Boston Celtics ja Los Angeles Lakers, jotka ovat saavuttaneet yhteensä 33. NBA-mestaruutta, eli lähes puolet kaikista otelluista. 1990-luvun parhaiten menestynyt joukkue oli 6 mestaruutta saalistanut Chicago Bulls, jonka myötä koripallon suosio muuallakin maailmassa kasvoi. Bulls onkin ainoa NBA-joukkue, jonka kokoonpanoista kaksi esiintyy NBA:n julkaisemalla 10 parasta joukkuetta-listalla.
Vuonna 1997 perustettiin niin sanottu naisten NBA, Women's National Basketball Association (WNBA).
Kansainvälinen koripallo, 1932–

Kansainvälinen koripalloliitto (Fédération Internationale de Basketball Amateur, FIBA) perustettiin vuonna 1932. Tuolloin järjestön järjestämät turnaukset oli tarkoitettu vain amatööripelaajille. Vuonna 1989 sääntöjä muutettiin, mutta kirjain 'A' säilyi silti järjestön lyhenteen viimeisenä kirjaimena (A niin kuin amateur, amatööri).
FIBA määrittää koripalloilun kansainväliset säännöt, hyväksyy kansainväliset pelaajien siirrot ja kontrolloi kansainvälistä tuomarointia. FIBA:ssa on yli 200 maajäsentä.
Koripallo sisällytettiin ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmaan Berliinin olympialaisissa vuonna 1936. USA:n joukkue on voittanut kaikki turnaukset lukuun ottamatta kolmea, joista etenkin 1972 Münchenin olympialaisten tappio Neuvostoliiton koripallomaajoukkueelle on erityisesti jäänyt koripallohistoriaan viimeisten sekuntien erityisen sekavan toimitsija- ja tuomaritoiminnan vuoksi.
Naisten koripallo lisättiin olympialaisten ohjelmaan 1976 Montrealissa. Parhaita naisjoukkueita ovat kaikki turnaukset huomioon ottaen olleet Yhdysvallat, Neuvostoliitto ja Australia.[18]
Vuonna 1950 pidettiin ensimmäiset miesten maailmanmestaruuskilpailut Argentiinassa. Kolme vuotta myöhemmin pidettiin ensimmäiset naisten maailmanmestaruuskilpailut Chilessä. MM-kilpailut pidetään neljän vuoden välein, olympialaisiin nähden kahden vuoden erolla (esimerkiksi olympialaiset ovat vuosina 2008 ja 2012 – MM-kilpailut vuosina 2006 ja 2010).
FIBA lopetti amatööri- ja ammattilaisurheilijoiden erottelun vuonna 1989, ja sen vuoksi vuodesta 1992 eteenpäin ammattilaiset ovat päässeet pelaamaan olympialaisissa.
Kansainväliset säännöt  muuttuivat 2010-2011 alkavalla pelikaudella. Kolmen pisteen heittokaari  siirtyi puoli metriä taaemmas ja kolmen sekunnin alue muuttui suorakulmion muotoiseksi.
Arvokisat
Viime vuosien huippujoukkueita miesten arvoturnauksissa ovat olleet: Ranska, Argentiina, Espanja, Italia, Kreikka, Liettua, Saksa, Jugoslaviaan kuuluneet Kroatia ja Serbia sekä Yhdysvallat.

Suomen miesten maajoukkue on osallistunut EM-kilpailuihin 15 kertaa. Parhaan sijoituksen arvokisoissa joukkue saavutti vuonna 1967 kun Suomi oli 6. Euroopan mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa. Suomen miesten koripallomaajoukkuetta kutsutaan nimellä Susijengi. Suomen naisten maajoukkue on osallistunut viidesti EM-kisojen lopputurnaukseen, paras sijoitus on 11. tila vuosina 1952 ja 1956.
Kansainvälisiä turnauksia pidetään lisäksi eri ikätasoilla. Erityisesti yli 35-vuotiaiden, 40-vuotiaiden ja 50-vuotiaiden sarjoissa on ollut voimakasta kasvua.
Muunnelmat
Pyörätuolikoripallo on yksi maailman suosituimmista vammaisurheilulajeista. Siinä pelaajat ovat pyörätuoleissa, mutta muuten laji vastaa hyvin pitkälti tavallista koripalloa.
Ulkona pelataan katukoripalloksi kutsuttua versiota.
Katukoripallon tyyppinen, yhteen koriin pelattava 3x3-koripallo on virallinen olympialaji vuodesta 2020 lähtien.
Lähteet
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Erkki Vasara: Koritalkoot – Puoli vuosisataa järjestäytynyttä koripallourheilua Suomessa 1939-1989. SKL, Helsinki 1990
Aiheesta muualla

 Suomen koripalloliitto ry.
 Kansainvälinen koripalloliitto.
 Euroopan ammattilaiskoripalloliiga.
 Pohjois-Amerikan ammattilaiskoripalloliiga.
 Naisten NBA, Pohjois-Amerikan ammattilaiskoripalloliiga naisille.
 Suomalainen korisfanien sivusto (keskustelupalsta).
 Pentti Salmi.

{{FIBA profile}} template missing ID and not present in Wikidata.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Tämä artikkeli käsittelee Ranskan väestöä ja sen keskeisiä ominaisuuksia, kuten etnisiä ryhmiä, kieltä, uskontoa, väestönkasvua sekä maahan- ja maastamuuttoa.
Kansa ja etniset ryhmät
Ranskan asukas tai Ranskassa syntynyt ja maan kansalaisuuden omaava henkilö tunnetaan nimellä ranskalainen. Koska Ranskassa kaikki kansalaisuuden saaneet asukkaat luetaan myös etnisesti ranskalaisiksi eikä vähemmistökansoja virallisesti ole, tarkkoja luotettavia tilastoja eri etnisten populaatioiden koosta on hyvin vähän. Metropolitan-alueen eli Ranskan Euroopanpuoleisen osan (manner-Ranska saaristoineen sekä Korsika) etninen väestö koostuu CIA World Factbook-julkaisun mukaan kuitenkin etupäässä "kelttiläisistä ja latinalaisista kansoista" - käytännössä siis kansoista, joiden historialliset juuret ovat Brittein saarilla ja muinaisessa Rooman valtakunnassa, kuten ranskalaiset ja bretonit. Merkittävimmiksi vähemmistöiksi mainitaan lisäksi "teutooniset kansat" (etupäässä saksalaiset ja hollantilaiset), baskit, pohjoisafrikkalaiset, slaavit sekä indokiinalaiset (etupäässä thait, vietnamilaiset, burmalaiset ja kambodzalaiset). Merentakaisten alueiden väestö on sekin monipuolista koostuen mm. Karibian negrideistä, valkoisista, mulateista, kaakkoisaasialaisista, kiinalaisista ja Amerikan alkuperäiskansoista.[1]
Bretonit

Bretonit ovat yksi Ranskan alkuperäiskansoista, joka asuu Luoteis-Ranskassa Bretagnen alueella.
Baskit

Baskit ovat yksi Ranskan alkuperäisväestöistä, joka asuu Lounais-Ranskassa Espanjan rajan tuntumassa sekä Espanjan puolella Baskimaan maakunnassa.
Ranskan arabit
Ranskan merkittävimmät arabiryhmät ovat algerialaiset, tunisialaiset ja marokkolaiset, ja valtaosa heistä on islaminuskoisia. Joissain kaupungeissa muslimiväestö saattaa kattaa hyvin huomattavan osuuden väkiluvusta: esimerkiksi Marseillessa joka neljäs asukas on islaminuskoinen.
Kulttuuri
Kieli
Maan ainoa valtakunnallisesti virallinen kieli on ranska, minkä lisäksi metropolitan-alueella tunnetaan paikalliskielet bretoni, Luoteis-Ranskan gallo, Pohjois-Ranskan picardi, Itä-Ranskan arpitaani, Etelä-Ranskan oksitaani, korsika, baski, Pyrénées-Orientales'n katalaani ja Belgian raja-alueen valloni. Eri alueilla on myös useita omia murteita, kuten Alsacen elsassi ja ranskan flaami (hollannin murre).[1][2] Oksitaanin paikallismurteisiin lukeutuvat provensaali (niçardin, maritimin ja rodanencin alamurteineen), gaskoni (béarnaisin ja aranésin alamurteineen), lengadoucien, limousin, vivaro-alpin ja auvergnat.[3] Metropolitan-alueen kielistä ranskan lisäksi bretonilla, gallolla, baskilla, oksitaanilla, korsikalla, arpitaanilla ja katalaanilla oli virallinen asema niillä alueilla, joilla niitä puhutaan.[4]
Merentakaisilla alueilla puhutaan lisäksi erilaisia ranskaan pohjautuvia kreolikieliä, kuten Martiniquen, Guadeloupen ja Saint Barthélemyn antillien kreoli[1], Ranskan Guayanan haiti ja ranskan guayana, saint barthélemyn ranska, réunion sekä Uuden Kaledonian tayo.[5] Kreolikielten lisäksi alueilla tunnetaan muitakin paikallisia kieliä, mm. tahiti, Mayotten maore[1] sekä 30 Uudessa Kaledoniassa tunnettua malaijilais-polynesialaista kanak-kieltä[6]. Merentakaisten alueiden lukuisista kielistä ainoastaan tahitilla ja kanak-kielillä oli alkuperäisalueillaan virallinen asema.[4]
Paikalliskielet ovat suuresta määrästään huolimatta kuitenkin nopeaa vauhtia katoamassa[1], mikä johtuu osittain Ranskan valtion kielipolitiikasta ja ranskan tukemista maan ainoana virallisena kielenä. Vuonna 1999 Ranskan kielen kansallisen instituutin johtaja Bernard Cerquiglini nimesi Koulutus- ja teknologiaministeriölle sekä Kulttuuri- ja kommunikaatioministeriölle kirjoittamassa raportissaan Les Langues de la France kahdeksan metropolitan-alueen ja peräti 67 merentakaisten alueiden kieltä, jotka tulisi hyväksyä Euroopan alueellisten tai vähemmistökielten peruskirjaan.[7] Kyseisten kielten aseman vahvistamista vähemmistökieliksi vaikeuttaa kuitenkin se, että vaikka Ranska on allekirjoittanut peruskirjan, se ei ole toistaiseksi vahvistanut sitä.[8]
Uskonto

Metropolitan-alueen suurimmat uskonnolliset ryhmät kokonaisväestöön suhteutettuna ovat seuraavat:[1]
roomalaiskatoliset 83-88 %
muslimit 5-10 %
ateistit 4 %
protestantit 2 %
juutalaiset 1 %
Merentakaisilla alueilla harjoitetaan pääasiassa roomalaiskatolisuutta, protestantismia, hindulaisuutta, islamia, buddhalaisuutta ja erilaisia pakanauskontoja.[1]
Vaikka Ranskalla on tunnetusti pitkät perinteet katolisena maana, kirkko ja valtio on virallisesti erotettu toisistaan eikä tavallisissa kouluissa täten ole uskonnon opetusta. Myös burkhan kaltaisten kasvot peittävien huivien pito on kielletty ja osa ihmisistä on kokenut sen uskonnollisena syrjintänä. Asian taustalla vaikuttavat kuitenkin muut kuin uskonnolliset syyt: se liittyy Ranskassa vuonna 2011 voimaan tulleeseen lakiin, jonka mukaan kasvoja ei saa peittää niin ettei voi tulla tunnistetuksi julkisella paikalla.[9]
Väkiluku
Ranskan asukasluku oli 65 951 611 henkeä heinäkuussa 2013, joista 62 814 233 asui metropolitan-alueella ja loput merentakaisilla alueilla. Se on täten maailman 22. väkirikkain valtio. Vuonna 2013 väestönkasvu oli 0,47 % suurempaa edellisvuoteen verrattuna. Samana vuonna kuoli 12,6 ja kuoli 8,96 henkilöä jokaista 1 000 asukasta kohti.[1]
Historiaa

Ranskalaisia pidetään kelttiläiset ja romaaniset juuret omaavana kansana[1], ja heidän esi-isänsä ovat kulkeutuneet maahan pääasiassa pohjoisesta ja idästä. Gallialaiset olivat yksi nykyisen Ranskan varhaisimmista yhtenäisistä kansoista, ja heidän jälkeensä saapuneet frankit antoivat maalle sen nykyisen nimen. Sittemmin myös roomalaiset valloittajat ovat vaikuttaneet paikalliseen väestöön ja geeniperimään. Nykyistä Ranskaa vastanneen alueen väkiluku kasvoi noin 2500 eaa. 5 miljoonaan ja noin 400-luvulla jaa. 10 miljoonaan. 0-500-lukujen välillä väkiluku oli noussut jyrkästi, mutta kääntyi sen jälkeen ensikertaa merkittävään laskuun. Laskusuuntaus loppui hieman ennen 1000-lukua ja kääntyi jälleen jyrkkään nousuun. 1350-luvulla väkiluvun äkillisessä jyrkässä putoamisessa näkyy mustan surman vaikutus.
1800-luvun alusta lähtien Ranskan väkiluvun kehitys ei ole ollut tyypillinen länsimaille. Toisin kuin monet muut länsimaat, Ranska ei kokenut suurta väkiluvun kasvua 1800-luvulla tai 1900-luvun alussa. Ranskan syntyvyys pieneni huomattavasti aiemmin kuin muulla Euroopalla. Täten väkiluvun kasvu oli hidasta 1800-luvulla ja aallonpohja saavutettiin ennen ensimmäistä maailmansotaa. Samaan aikaan myös Yhdistyneen kuningaskunnan ja Saksan väkiluvut junnasivat paikallaan. Ensimmäisen maailmansodan tappiot selittävät osin Ranskan väkiluvun yhtäkkisen luhistumisen, ja uusi yhtä dramaattinen lasku koettiin myös Toisen maailmansodan myötä. Vuosien 1946-1973 välillä toivuttiin sotien tuhoista ja väestönkasvukin lähti etenemään hieman jyrkempään nousuun kuin mitä se oli ollut sotaa edeltäneinä vuosina. Osittain voimakkaaseen väestönkasvuun vaikutti myös se, että 1950-luvulla Ranskaan alkoi saapua paljon maahanmuuttajia sen entisistä siirtomaista, ensisijaisesti Pohjois-Afrikan arabeja, mutta myös mustia afrikkalaisia kuten senegalilaisia ja kamerunilaisia. Vuonna 1974 koettu talouskriisi kuitenkin jälleen hidasti väestönkasvua, koska laman myötä ihmiset eivät voineet elättää yhtä montaa lasta kuin aiemmin. Vuonna 2010 syntyvyys saavutti yhden kuluneen vuosikymmenen ennätyslukemista 828 000 syntyneen lapsen myötä.[10]
Ikä ja sukupuoli

Vuonna 2013 maan ikäjakauma oli seuraava:[1]
0-14-vuotiaat: 18,7 %
15-24-vuotiaat: 11,9 %
25-54-vuotiaat: 38,9 %
55-64-vuotiaat: 12,6 %
65-vuotiaat ja sitä vanhemmat: 17,9 %
Ikäluokan 25-54 suuren koon muihin luokkiin verrattuna selittää ennen vuoden 1974 kriisiä vallinnut taloudellisesti vakaa aika: kansalaisilla oli tuolloin varaa hankkia enemmän lapsia kuin lamavuosina. Vuonna 2013 väestön mediaani-ikä oli kokonaisuudessaan 40,6 vuotta, miehillä 39,1 vuotta ja naisilla 42,1 vuotta. Keskimääräinen eliniänodote oli kokonaisuudessaan 81,56 vuotta (maailman 15. korkein), miehillä 78,45 vuotta ja naisilla 84,82 vuotta.[1]

Vuonna 2013 sukupuolijakauma oli ikäryhmittäin jaoteltuna seuraava:[1]
vastasyntyneet: 1,05 miestä 1 naista kohti
0-14-vuotiaat: 1,05 miestä 1 naista kohti
15-24-vuotiaat: 1,05 miestä 1 naista kohti
25-54-vuotiaat: 1,01 miestä 1 naista kohti
55-64-vuotiaat: 0,94 miestä 1 naista kohti
65-vuotiaat ja sitä vanhemmat: 0,74 miestä 1 naista kohti
Kaiken kaikkiaan ikäluokissa 0-54 miehiä oli melko tasaisesti hieman naisia enemmän, ja vasta 55. ikävuodesta eteenpäin hieman naisia vähemmän. Tästä huolimatta he kattoivat pienemmän osan kokonaisväestöstä: vain 0,96 miestä yhtä naista kohti.[1]
Siviilisääty

Katolisuudestaan huolimatta Ranskassa avioliittojen määrä on kääntynyt loivaan laskuun, ja siellä onkin Ruotsin jälkeen maailman toiseksi eniten avoliittoja. Eräs suosittu vaihtoehto naimisiinmenolle on eräänlaista rekisteröityä parisuhdetta vastaava ns. Pacs-sopimus (kumpikin osapuoli mm. saa erotilanteessa pitää omaisuutensa kokonaan), joka on nykyisin lähes yhtä yleinen ratkaisu kuin avioliittokin: vuonna 2010 ensin mainittuja kirjattiin yli 200 000 ja jälkimmäisiä noin 250 000 kappaletta. Samalla Pacs-sopimusten määrä kasvoi 13 %:lla edellisvuoteen verrattuna. Kuten muissakin kehittyneissä maissa, myös Ranskassa ensimmäisen avioliiton solmimisen ikä on merkittävästi noussut viimeisten vuosikymmenien aikana: vuonna 2010 se oli miehillä keskimäärin 31,7 vuotta ja naisilla 29,8 vuotta.[10]
Homoseksuaalit ovat voineet mennä virallisesti naimisiin toukokuusta 2013 lähtien, mikä on herättänyt myös paljon vastustusta. Uusi laki ei kuitenkaan koske sellaisista maista tulevia henkilöitä joissa saman sukupuolen väliset avioliitot eivät ole sallittuja ja joiden kanssa Ranska on aikanaan allekirjoittanut yhteisen sopimuksen.[11]
Muuttoliike ja kaupungistuminen
Vuonna 2013 Ranskaan saapui 1,1 maahanmuuttajaa jokaista 1 000 asukasta kohti. Vuonna 2010 kaupunkiväestön osuus kattoi 85 % kokonaisväestöstä ja vuosittainen kaupungistumisaste oli 1 %.[1]
Suurimmat metropolialueet (suurimmat kaupungit esikaupungit mukaan lukien ja joissain tapauksissa kaksi suurta lähikaupunkia keskenään yhtenäiseksi alueeksi luettuna) vuonna 2009 olivat seuraavat:[1]
Pariisi 10 410 000 asukasta
Marseille-Aix-en-Provence 1 457 000 asukasta
Lyon 1 456 000 asukasta
Lille 1 028 000 asukasta
Nizza-Cannes 977 000 asukasta
Suurimmat yksittäiset kaupungit vuonna 2010 olivat vastaavasti seuraavat:[12]
Pariisi 2 274 880 asukasta (2 249 975 vakituista)
Marseille 859 367 asukasta (850 636 vakituista)
Lyon 499 785 asukasta (491 268 vakituista)
Toulouse 455 002 asukasta (447 340 vakituista)
Nizza 348 195 asukasta (344 064 vakituista)
Nantes 296 027 asukasta (287 845 vakituista)
Strasbourg 276 750 asukasta (272 222 vakituista)
Montpellier 268 244 asukasta (264 538 vakituista)
Bordeaux 243 199 asukasta (239 399 vakituista)
Lille 234 033 asukasta (227 533 vakituista)
Kokonaisasukasluku kattaa myös ihmiset, jotka asuvat suurosan ajasta muualla, mutta joilla on kuitenkin oma asunto kyseisellä paikkakunnalla.[12]
Työvoima ja toimeentulo

Vuonna 2013 Ranskan työvoima käsitti 29,94 henkilöä. Vuonna 2005 työvoimasta 71,8 % oli keskittynyt palvelualan, 24,3 % teollisuuden ja 3,8 % maatalouden sektorille. Vuonna 2013 työttömyysprosentti oli 10 % ja vuonna 2012 9,8 %. Vuonna 2012 nuorisotyöttömyysprosentti (ikäluokat 15-24) oli kokonaisuudessaan peräti 23,8 %: miehillä 23,9 % ja naisilla 23,7 %.[1]
Vuonna 2004 tulojen ja kulutuksen alimpaan 10 %:iin kuului 3 % kotitalouksista ja korkeimpaan 10 %:iin peräti 24,8 % kotitalouksista. Vuonna 2008 tulojakauma oli valtakunnallisella tasolla 32,7 - mikä on sama lukema kuin jo vuonna 1995 - eivätkä perheiden väliset tuloerot täten ole maassa kovinkaan suuret. Vuonna 2010 kuitenkin 7,8 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.[1]
Terveys ja hedelmällisyys
Vuonna 2010 ensisynnyttäjän keskimääräinen ikä oli Ranskassa 30 vuotta.[10] Vuonna 2013 maan kokonaishedelmällisyysluku oli 2,08[1], joka on Euroopan unionin suurin luku (mikäli Tanskan erillisalueita Färsaaria ja Grönlantia ei lasketa) ja enemmän kuin mm. Yhdysvaltojen, Kiinan ja Venäjän vastaava luku[13]. Hedelmällisyysluku onkin kasvanut huomattavasti muutamien viimevuosien aikana: vuonna 2010 se oli 2,01, mikä oli kuitenkin tuolloin vastaavasti korkein lukema sitten 1970-lukua edeltäneiden vauvabuumi-vuosien.[10]
Lähteet
Viitteet

*

Asuuko Korsikan saarella alkuperäiskansaa?


Lakka eli hilla eli suomuurain (Rubus chamaemorus)[1] on vatukoiden sukuun kuuluva ruohovartinen kasvi. Nimeä käytetään myös kasvin tuottamasta heleän oranssista mehukkaasta marjasta. Kasvin nimitys vaihtelee alueittain niin, että lakasta puhutaan perinteisesti Länsi-Suomessa ja hillasta Pohjois- ja Itä-Suomessa. Keskisuomalaisen Muuramen kunnan nimi tulee suomuuraimesta, ja kasvi näkyy myös Muuramen vaakunassa. Muita kasvista tai sen marjasta käytettyjä nimityksiä ovat esimerkiksi nevamarja, valokki[2] ja lintti.[3]
Tuntomerkit

Lakka on monivuotinen kasvi, jonka juurakon kärkisilmuista kasvaa keväällä 10–25 senttimetrin korkuisia karvojen ja lyhytperäisten nystyjen verhoamia varsia. Kussakin varressa on kahdesta neljään lehteä ja yksi kukka. Munuaismaiset ja kurttuiset lehdet ovat 5–7-liuskaiset. Liuskat ovat laidaltaan sahalaitaiset ja muodoltaan kolmiomaiset tai pyöreähköt.[4] Lehtiruoti on pitkä. Suomessa kesäkuussa puhkeava kukka on valkoinen ja 2–3 senttimetrin kokoinen. Terälehdet, joita on tavallisesti 5–6, ovat muodoltaan vastapuikeat ja joskus lanttopäiset.
Heinä–elokuussa kypsyvä marja on puolipallon muotoon yhtyneistä hedelmyksistä muodostuva kerrannainen luumarja. Raakana se on kova, verholehtien peittämä ja valoon päin kääntyneeltä puolelta punainen, ja kypsyessään sen verholehdet avautuvat ja marjasta tulee kullankeltainen, pehmeä, mehevä ja aromaattinen. Marjan C-vitamiinipitoisuus on 3–4 kertaa suurempi kuin appelsiinissa. Suomessa kasvavista luonnonvaraisista hedelmistä ja marjoista siinä on tyrnin jälkeen toiseksi eniten C-vitamiinia. Lakan ja tyrnin elinolosuhteet edellyttävät kuitenkin aivan erilaisia piirteitä, tyrni viihtyy lakan sijaan soraharjuilla ja hiekkaisessa maastossa. Kukinnan onnistuminen on paljolti kiinni sääolosuhteista ja pölyttäjistä; kesäinen halla tai terälehdet irrottava rankkasade saattaa romahduttaa lakkasadon ja vaikuttaa vielä seuraavanakin vuonna heikentävästi kasvuun. Lakkasato vaihteleekin muita luonnonmarjoja enemmän.
Toisin kuin useimmat muut Rubus-suvun lajit lakka on kaksikotinen, ja tarvitsee siten hede- sekä emiyksilön lisääntyäkseen. Linnut ja muut eläimet levittävät ulosteidensa mukana siemeniä syömistään marjoista, ja lisäksi lakka leviää tehokkaasti juurakkonsa avulla.
Elinympäristö ja levinneisyys

Lakka on yksi tyypillisimmistä suokasveista. Sitä esiintyy rämeillä, nevoilla, korvissa, kalliosoistumissa ja nummilla.[4] Se muodostaa usein laajoja ja runsaita kasvustoja, ja monilla suoalueilla se on vallitseva kasvilaji. Usein puhutaankin varsin oikeutetusti lakkasoista, joissa lakan kukat ja marjat erottuvat maastossa silmiinpistävänä mattona. Lakan kasvualustan vaatimuksena on kosteus ja happamuus (pH 3,5–5,0). Ojitetulla suolla lakat lakkaavat vähitellen tuottamasta kukkia ja katoavat lopulta kokonaan. Myöskään suolaista maaperää ne eivät kestä. Lakka pystyy talvehtimaan alle −40 celsiusasteen lämpötilassa, minkä ansiosta se on yksi pohjoisimmaksi levinneistä kukkakasveista. Lakan pahin tuholainen on hillanälvikäs (Galerucella sagittariae) eli hillakuoriainen, jonka toukat ja aikuiset syövät kasvin lehtiä.
Lakka on levinnyt lähes koko pohjoiselle pallonpuoliskolle likimain 55 ja 78 leveysasteen välille. Hajaesiintymiä on etelämpänäkin. Levinneisyysalue kattaa Fennoskandian, Britteinsaaret, Baltian maat, Venäjän taiga- ja tundravyöhykkeen aina Karjalasta Tyynenmeren rannikolle, Kanadan sen koillisosia lukuun ottamatta sekä Alaskan. Lakkaa esiintyy suotuisilla kasvupaikoilla myös Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Eteläisiä hajaesiintymiä on Euroopassa Tanskassa sekä Weserin ja Elben jokilaaksoissa Saksassa jääkauden jäänteenä. Yhdysvalloissa lakkaa esiintyy Minnesotan, Mainen ja New Hampshiren osavaltioissa sekä pieni populaatio Long Islandissa New Yorkissa.
Suomessa lakan levinneisyys on laaja ja hajanainen, mutta sitä löytyy etenkin soisilta alueilta kuten Suomenselän ja Maanselän vedenjakajaseuduilta ja Vaara-Suomesta. Etenkin Utsjoki on lakalle tärkeä kunta. Suomen perinteiseksi lakkapitäjäksi on nimitetty Ranuan kunta Peräpohjolassa, missä järjestetään elokuisin kuuluisat Hillamarkkinat.
Käyttö
Tuoreena käyttämisen ohella lakasta valmistetaan muun muassa hilloa, mehua, likööriä, marmeladia ja erilaisia leivonnaisia. Suomessa lakkaa syödään perinteisesti leipäjuuston kanssa, Norjassa kermavaahdon ja sokerin kanssa tai kakussa sekä Ruotsissa jäätelön kera. Kanadassa lakkaa käytetään erään erikoisoluen maustamiseen. Lakasta valmistetaan Suomessa lakkalikööriä, ja maaliskuusta 2016 sillä on maustettu myös vodkaa. Kanadan Newfoundlandissa eräs viininvalmistaja on tehnyt marjasta marjaviiniä ja likööriä. Lakan lehtiä voidaan käyttää yrttiteessä.
Lakka on yksi arvokkaimmista luonnonmarjoista Suomessa. Sadon vaihtelevuuden takia marjojen kysyntä ylittää toisinaan saatavuuden erityisesti Norjassa, jonne viedään Suomesta vuosittain 200–300 tonnia lakkaa. Tilannetta hankaloittaa myös se, että lakkaa saadaan edelleen lähes yksinomaan vain luonnollisilta kasvupaikoiltaan, jotka ovat usein vaikeakulkuisia, etäällä asutuksesta ja täynnä verta imeviä hyönteisiä, kuten hyttysiä ja paarmoja. 1990-luvulla on alettu kehittää viljeltäviä lajikkeita Northernberries-projektin myötä, johon on osallistunut Norjan hallitus yhdessä Suomen, Ruotsin ja Skotlannin vastaavien tahojen kanssa. Yksi viljelyn hyödyistä olisi se, että lakka menestyy siellä, missä muut viljelykasvit eivät enää kasva. Toistaiseksi lakan viljely on kuitenkin osoittautunut enemmän tai vähemmän vaikeaksi ja kannattamattomaksi.
Lähteet

WSOY: Uusi värikuvakasvio
Viitteet

Aiheesta muualla
Fineli:

 (in Swedish)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Vatukat
Luokka:Yrtit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Luettelo pyhimyksistä. Katolisella kirkolla on virallisen roomalaisen pyhimysluettelon (Martyrologium Romanum) mukaan noin 7000 autuaaksi tai pyhäksi julistettua pyhimystä. Ortodoksisella kirkolla lukumäärä saattaa olla vielä suurempi.
Pääartikkeli: Pyhimys

Pyhä Andreas, apostoli ja Skotlannin suojeluspyhimys
Ansgar, Tanskan suojelupyhimys, "Pohjolan apostoli"
Alfred Suuri, Englannin kuningas (anglikaanit ja ortodoksit)
Antonino Natoli da Patti
Pyhä Ambrosius, kirkkoisä
Pyhä Antonius, kristillisen luostarijärjestelmän perustaja
Pyhä Augustinus, kirkkoisä
Pyhä Barbara
Pyhä Basileios Suuri
Pyhä Benedictus
Pyhä Bernard Clairvauxilainen
Pyhä Birgitta, Ruotsin, Euroopan ja leskien suojeluspyhä
Kunnianarvoisa Beda
Pyhä Cyprianus, kirkkoisä
Pyhä Dominicus, astronomien suojeluspyhä
Edith Stein
Eerik Pyhä, Ruotsin kuningas
Pyhä Florianus, palomiesten suojeluspyhimys
Pyhä Francisco Xavier
Pyhä Franciscus Assisilainen, Italian suojeluspyhimys
Pyhä Gellért, Unkarin suojeluspyhimys
Pyhä Gregorius Suuri
Pyhä Helena, arkeologien ja vaikeiden avioliittojen suojeluspyhimys
Piispa Henrik, Suomen suojelupyhimys
Pyhä Ignatios Antiokialainen, piispa ja marttyyri, Antiokian patriarkka, Välimeren alueen itäisten osien sekä Pohjois-Afrikan suojelija
Pyhä Jaakob, apostoli ja Espanjan suojeluspyhimys
Jeanne d'Arc, Orleansin neitsyt sekä Ranskan, vangittujen ja marttyyrien suojeluspyhä
Johannes Damaskoslainen
Pyhä Johannes Khrysostomos
Pyhä Joosef
Katariina Aleksandrialainen
Pyhä Katariina Sienalainen, neitsyt, kirkon opettaja ja Euroopan suojelija
Pyhä Kasimir, Puolan ja Liettuan suojelija
Pyhä Kristoforos
Kyrillos ja Methodios, "slaavien apostolit"
Pyhä Lucia
Pyhä Luukas, evankelista
Margareeta Antiokialainen, ortodoksisen kirkon Suurmarttyyri Marina
Unkarin Pyhä Margaret
Neitsyt Maria
Pyhä Martinus, Ranskan suojelija
Maximilian Kolbe
Nikolai II, Venäjän keisari ja muu tsaariperhe (ortodokseilla)
Pyhä Nikolaus
Olavi Pyhä, Norjan kuningas
Pyhä Paavali
Pyhä Patrik, Irlannin suojelupyhimys
Pyhä Pietari
Pyhä Pius V
Pyhä Stefanos
Bernadette Soubirous
Pyhä Tapani, Unkarin kuningas ja suojeluspyhimys
Pyhä Ávilan Teresa
Pyhä Jeesus-lapsen Teresa
Pyhä Teresa Kalkuttalainen
Tuomas Akvinolainen
Pyhä Yrjänä, partiolaisten, sotilaiden ja Englannin suojeluspyhimys
Katso myös
Pyhimyskalenteri
Aiheesta muualla

Pyhimyksiä
Luokka:Katolinen kirkko
Luokka:Pyhimykset
Luokka:Luettelot katolisesta kirkosta

Montako pyhimystä on katolisella kirkolla?


Aldo Moro  (23. syyskuuta 1916 – 9. toukokuuta 1978) oli italialainen poliitikko ja rikosoikeuden professori.[1] Hän oli Italian pitkäaikaisimpia pääministereitä toisen maailmansodan jälkeen: hän oli viiden hallituksen johdossa kahteen otteeseen (1963–1968 ja 1974–1976), yhteensä yli kuusi vuotta. Moro edusti kristillisdemokraattista puoluetta.[2]
Moro aloitti poliittisen uransa fasismin loppuvuosina Barin yliopistossa,jossa opiskeli lakitiedettä ja erityisesti rikosoikeutta. Vuonna 1938 valmistui  hänen diplomityönsä (tesi di laurea) La capacità giuridica penale, ja neljä vuotta myöhemmin habilitaatiotutkielma La subiettivazione della norma penale (Bari 1942), mikä antoi hänelle oikeuden opettaa yliopistossa. Hänen päätyötään Unità e pluralità di reati (Padua 1947) seurasi nimitys rikosoikeuden professoriksi 1948. Moron muista oikeustieteellisistä julkaisuista voidaan mainita hänen luentonsa jotka julkaistiin kahdessa kirjassa: Lo Stato (1943) ja Il diritto (1945).
Hänestä tuli 1941 katolilaisten yliopisto-opiskelijoiden puheenjohtaja. Moro liittyi kristillisdemokraattiseen puolueeseen 1945 ja hänet valittiin yhtenä sen edustajista 1946 perustuslakia säätävään kokoukseen ja 1948 parlamenttiin, jossa hän oli kuolemaansa asti. Hän oli oikeusministerinä 1955–1957, opetusministerinä 1957–1959 ja pääsi ensi kertaa pääministeriksi 1963–1968 ja uudelleen 1974. Moro oli myös neljä kertaa ulkoministerinä ja kerran sisäministerinä.
1970-luvulla Moro panosti niin sanottuun historialliseen kompromissiin (compromesso storico). Kyse oli Italian kommunistisen puolueen johtajan Enrico Berlinguerin ehdottamasta solidaarisuusliitosta kristillisdemokraattien kanssa talouskriisin ratkaisemiseksi. Tämä panostus jakoi lopulta kristillisdemokraattisen puolueen kahteen osaan, vasemmistolinjaan jota johti Moro ja oikestolaiseen linjaan jonka johdossa oli Giulio Andreotti.
Kaappaus
Italiassa elettiin 1970-luvulla poikkeuksellisen raa'an poliittisen väkivallan aikaa, niin kutsuttuja lyijyvuosia (anni di piombo). Poliittisten vastustajien ampumiset olivat Italian kaupunkien kaduilla enemmän sääntö kuin poikkeus, ja tilanne alkoi lopulta muistuttaa sisällissotaa. Suuri ja vaikutusvaltainen kommunistinen puolue oli toisen maailmansodan jälkeen päätetty pitää hallitusvallan ulkopuolella, mikä – yhdessä kommunistisen puolueen vallankumoushaluttomuuden kanssa – turhautti ja ennen pitkää radikalisoi kommunistien vasemman äärilaidan kannattajia. Italialaiseen tapaan kommunististen ääriryhmittymien vastavoimiksi muodostui uusfasistisia ryhmittymiä, ja nämä ottivat usein verisesti yhteen.[3]
Vasemmistoradikaali terroristiryhmä, Punaiset prikaatit (Brigate Rosse), jota tuolloin johti Mario Moretti, sieppasi Moron 16. maaliskuuta 1978 tulitaistelun jälkeen[4]. Moro oli kahden auton saattueessa matkalla parlamenttiin, jossa käytiin keskustelua luottamuslauseesta Giulio Andreottin neljännelle hallitukselle. Ensi kertaa myös kommunistien oli määrä tukea hallitusta mikä oli Moron ja Enrico Berlinguerin käymien neuvottelujen ansiota. Hyökkääjät saartoivat aamuruuhkassa Moron autosaattueen ja tappoivat viisi Moron turvamiestä. Hyökkääjiä oli yhdeksän, ja he olivat varustautuneet neljällä autolla, joista kahta käytettiin estämään Moroa kuljettavien autojen pakeneminen.[5][3]
Aldo Moron kaappaus ja murha olivat Punaisten prikaatien tunnetuin operaatio, ja se muodostui myös käännekohdaksi järjestön historiassa. Kaappaus synnytti heti valtavan poliittisen raivon, kuten kaappaajat olivat toivoneetkin. Vastoin heidän odotuksiaan työläiset sanoutuivat järjestämissään mielenosoituksissa ja lakoissa kuitenkin jyrkästi irti Punaisista prikaateista ja järjestön tavoitteista sekä alkoivat vaatia loppua Italian poliittiselle väkivallalle. Näin Morosta tuli kaappaajille ratkaisun sijasta ongelma. Kansan reaktio vakuutti Italian päättäjät kovien otteiden välttämättömyydestä, eikä minkäänlaisiin neuvotteluihin kaappaajien kanssa ryhdytty.[3]
Moroa pidettiin vankina 55 päivää. Kaappauksen aikana Punaiset prikaatit julkaisivat yhdeksän tiedonantoa, joissa sieppausta taustoitettiin. Tiedonantojen mukaan syyt olivat poliittisia, ja tarkoituksena oli vaihtaa Moro vangittuihin Punaisten prikaatien jäseniin.[6] 25. maaliskuuta annetussa tiedotteessa kerrottiin, että Moro tullaan asettamaan "kansantuomioistuimen" eteen syytettynä "rikoksista Italian kansaa vastaan". 28. maaliskuuta julkisuuteen tuli Moron kirje, jossa hän ehdotti vankien vaihtoa. Italian hallitus kuitenkin kieltäytyi pysyen näin alusta alkaen omaksumallaan jyrkällä linjalla, jonka mukaan kaappaajien kanssa ei neuvotella. Tätä kantaa tukivat julkisesti kaikki puolueet ja ammattijärjestöt.[7]
Kuudennessa tiedonannossa 16. huhtikuuta prikaatit ilmoittivat että Moro oli tuomittu kuolemaan. Moroa pidettiin vankina Roomassa, tavallisen kerrostalon asuntoon rakennetussa pienessä sellissä, ja häntä kuulusteli kaappauksen aikana Moretti, joka neuvottelujen osoittauduttua tuloksettomiksi myös ampui Moron autossa, jolla oli väittänyt kuljettavansa Moron uuteen säilytyspaikkaan. Moretti ei koskaan oikeudessa myöntänyt että oli ampunut Moron. Tämä tieto perustuu hänen haastattelussa vuonna 1993 tekemäänsä tunnustukseen jonka mukaan hän ampui Moron kahdella eri äänenvaimentimella varustetulla aseella vähintään kahden muun prikaatilaisen läsnä ollessa, joita hän ei kuitenkaan nimennyt.[8] Moro löydettiin surmattuna 9. toukokuuta 1978. Moron ruumiin löytöpaikka oli Via Michelangelo Caetanin varrelle pysäköity Renault 4-henkilöauto, ja paikan ilmoitti puhelimitse eräälle Moron ystävälle Punaisten prikaatien jäsen Valerio Morucci joka kehoitti ystävää ilmoittamaan henkilökohtaisesti asiasta Moron perheelle.[9] Moron ruumiin sijoituspaikan on tulkittu olleen viesti, koska auto suuresta paljastumisen vaarasta huolimatta ennalta tehdyn suunnitelman mukaisesti jätettiin hyvin lähelle kristillisdemokraattisen puolueen ja kommunistisen puolueen päämajoja, jo aikaisemmin toisella autolla varatulle paikalle.[10]
Vankina ollessaan hän kirjoitti anomuskirjeitä poliitikoille ja paaville, joka oli Moron vanha ystävä, pyytäen näitä neuvottelemaan sieppaajiensa kanssa. Paavi myös vetosi sieppaajiin mutta hänen viestinsä sisälsi kehoituksen vapauttaa Moro "ehdoitta" millä oli päinvastainen vaikutus kuin mikä oli viestin tarkoitus. Hallitus otti välittömästi kovan linjan ja kieltäytyi neuvottelemasta terroristien kanssa. Tähän linjaan liittyivät kaikki muutkin puolueet, paitsi Bettino Craxin johtamat sosialistit (PSI) jotka jopa kävivät salaisia neuvotteluja Punaisten prikaatien kanssa ulkoparlamentaaristen välikäsien kautta.[11] Punaisten prikaatien ehdottomana edellytyksenä Moron vapauttamiselle oli kuitenkin useiden vangittujen terroristien vapauttaminen.[12] Moron vankeudessa kirjoittamat kirjeet (lähettämättömät ja kopiot lähetetyistä) ja muistiinpanot löytyivät kahteen eri otteeseen. Osa niistä (78 sivua) löytyi yksityisasunnosta Milanossa karabinieerien tekemässä ratsiassa 1 lokakuuta 1978, loput (419 sivua) löysi sattumalta vuonna 1990 muurari Gennaro Bernardo samasta asunnosta, salaseinän taakse kätkettynä.[13]
Aldo Moron kaappausdraama johti sisäministeri Francesco Cossigan eroon.[14] Moretti ja monta muuta prikaatien jäsentä tuomittiin Moron sieppauksesta ja muista rikoksista elinkautiseen.
Moron kaappausdraaman jälkeen Italian viranomaiset kävivät kovin ottein vasemmistoradikaalien kimppuun. Sivullisten uhrien lukumäärällä mitattuna paljon vaarallisemmat uusfasistit saivat sen sijaan vielä jonkin aikaa olla rauhassa. Lopulta myös äärioikeistolaiset järjestöt murskattiin uusfasistien Bolognan rautatieasemalla elokuussa 1980 tekemän, 85 kuolonuhria vaatineen pommi-iskun jälkeen. Niin kutsuttujen lyijyvuosien lasketaan päättyneen vuonna 1982, mutta vasta vuosi 1989 oli ensimmäinen, jolloin Italiassa ei kuollut ainuttakaan ihmistä poliittisen terrorin uhrina.[3]
Moron sieppauksesta ja sen taustavoimista on lukuisia huhuja. Useista oikeudenkäynneistä ja tutkimuksista huolimatta kaappauksen taustalla on nähty myös Italian vapaamuurariloosi P2, edelleen on väitetty mafian  tai CIA:n sekaantuneen asiaan (vrt. Operaatio Gladio) historiallisen kompromissin vastustajina.[15]
Kaappauksesta on tehty useita kirjoja ja elokuva.[12]
Lähteet

Luokka:Italian pääministerit
Luokka:Italian ulkoministerit
Luokka:Italialaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Italialaiset kristillisdemokraattiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1916 syntyneet
Luokka:Vuonna 1978 kuolleet
Luokka:Ihmisryöstön uhrit

Kuinka monta kertaa Aldo Moro toimi ulkoministerinä?


Länsi-Suomen lääni () oli vuosina 1997–2009 yksi Suomen lääneistä. Lääni sijaitsi maan länsiosassa, sen pääkaupunki oli Turku ja väkiluvultaan suurin kaupunki Tampere. Etelässä lääni rajoittui Etelä-Suomen lääniin, idässä Itä-Suomen lääniin ja pohjoisessa Oulun lääniin.
Läänin pinta-ala oli 105900,72 km², josta
maata 74239,54 km²,
sisävesiä 6909,15 km² ja
merialueita 24752,03 km².
Lääni oli pinta-alaltaan Suomen toiseksi suurin lääni – suurin mikäli merialueet lasketaan mukaan – kattaen noin 27 prosenttia koko maan pinta-alasta.
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Länsi-Suomen lääni luotiin yhdistämällä Turun ja Porin lääni, Vaasan lääni ja Keski-Suomen lääni sekä Hämeen läänin pohjoisosat.
Länsi-Suomen lääni muodostui seitsemästä maakunnasta: Etelä-Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa, Pohjanmaa, Keski-Suomi, Pirkanmaa, Satakunta ja Varsinais-Suomi.
Valtion aluehallintoa Varsinais-Suomen ja Satakunnan alueella hoitaa nykyään Lounais-Suomen aluehallintovirasto. Pirkanmaan, Keski-Suomen, Pohjanmaan sekä Keski- ja Etelä-Pohjanmaan alueilla vastaavia tehtäviä hoitaa Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto.
Hallinto
Länsi-Suomen lääninhallitus oli seitsemän ministeriön ohjaama valtion aluehallintoviranomainen. Lääninhallituksen tehtävä oli edistää läänin asukkaiden hyvinvointia ja tukea kuntia peruspalveluiden järjestämisessä ja kehittämisessä.
Lääninhallitus sijaitsi Turussa ja muut palvelupisteet Jyväskylässä, Tampereella, Porissa ja Vaasassa.
Maa- ja seutukunnat
Länsi-Suomen läänissä oli seitsemän maakuntaa ja 30 seutukuntaa:
Etelä-Pohjanmaan maakunta
Järviseudun seutukunta
Kuusiokuntien seutukunta
Seinäjoen seutukunta
Suupohjan seutukunta
Keski-Pohjanmaan maakunta
Kaustisen seutukunta
Kokkolan seutukunta
Keski-Suomen maakunta
Joutsan seutukunta
Jyväskylän seutukunta
Jämsän seutukunta
Keuruun seutukunta
Saarijärven–Viitasaaren seutukunta
Äänekosken seutukunta
Pirkanmaan maakunta
Etelä-Pirkanmaan seutukunta
Kaakkois-Pirkanmaan seutukunta
Lounais-Pirkanmaan seutukunta
Luoteis-Pirkanmaan seutukunta
Tampereen seutukunta
Ylä-Pirkanmaan seutukunta
Pohjanmaan maakunta
Kyrönmaan seutukunta
Pietarsaaren seutukunta
Suupohjan rannikkoseutu
Vaasan seutukunta
Satakunnan maakunta
Pohjois-Satakunnan seutukunta
Porin seutukunta
Rauman seutukunta
Varsinais-Suomen maakunta
Loimaan seutukunta
Salon seutukunta
Turun seutukunta
Vakka-Suomen seutukunta
Turunmaan seutukunta
Kunnat 2009 (kaupungit lihavoitu)
Länsi-Suomen lääni jakautui vuonna 2009 142 kuntaan.

Akaa
Alajärvi
Alavus
Aura
Eura
Eurajoki
Evijärvi
Halsua
Hankasalmi
Harjavalta
Himanka
Honkajoki
Huittinen
Hämeenkyrö
Ikaalinen
Ilmajoki
Isojoki
Isokyrö
Jalasjärvi
Joutsa
Juupajoki
Jyväskylä
Jämijärvi
Jämsä
Kaarina
Kangasala
Kankaanpää
Kannonkoski
Kannus
Karijoki

Karstula
Karvia
Kaskinen
Kauhajoki
Kauhava
Kaustinen
Kemiönsaari
Keuruu
Kihniö
Kiikoinen
Kinnula
Kivijärvi
Kokemäki
Kokkola
Konnevesi
Korsnäs
Koski Tl
Kristiinankaupunki
Kruunupyy
Kuhmalahti
Kuhmoinen
Kuortane
Kurikka
Kustavi
Kylmäkoski
Kyyjärvi
Köyliö
Laihia
Laitila
Lappajärvi

Lapua
Laukaa
Lavia
Lempäälä
Lestijärvi
Lieto
Loimaa
Luhanka
Luoto
Luvia
Länsi-Turunmaa
Maalahti
Marttila
Masku
Merikarvia
Multia
Mustasaari
Muurame
Mynämäki
Mänttä-Vilppula
Naantali
Nakkila
Nokia
Noormarkku
Nousiainen
Närpiö
Oravainen
Oripää
Orivesi
Paimio

Parkano
Pedersören kunta
Perho
Petäjävesi
Pietarsaari
Pihtipudas
Pirkkala
Pomarkku
Pori
Punkalaidun
Pyhäranta
Pälkäne
Pöytyä
Raisio
Rauma
Ruovesi
Rusko
Saarijärvi
Salo
Sastamala
Sauvo
Seinäjoki
Siikainen
Soini
Somero
Säkylä
Taivassalo
Tampere
Tarvasjoki
Teuva

Toholampi
Toivakka
Turku
Töysä
Ulvila
Urjala
Uurainen
Uusikaarlepyy
Uusikaupunki
Vaasa
Valkeakoski
Vehmaa
Vesilahti
Veteli
Viitasaari
Vimpeli
Virrat
Vähäkyrö
Vöyri-Maksamaa
Ylöjärvi
Ähtäri
Äänekoski

Läänin asukasluvultaan suurimmat kunnat olivat lakkautettaessa:[1]
Tampere, 211544
Turku, 176157
Jyväskylä, 129634
Pori, 76641
Vaasa, 59185
Seinäjoki, 57018
Salo, 54896
Kokkola, 45902
Rauma, 39793
Nokia, 31362
Kuntamuutokset

Akaa (perustettu 2007 uudelleen Toijalasta ja Viialasta)
Alahärmä (liitetty 2009 Kauhavaan)
Alastaro (liitetty 2009 Loimaaseen)
Askainen (liitetty 2009 Maskuun)
Dragsfjärd (liitetty 2009 Kemiönsaareen)
Halikko (liitetty 2009 Saloon)
Houtskari (liitetty 2009 Länsi-Turunmaahan)
Iniö (liitetty 2009 Länsi-Turunmaahan)
Jurva (liitetty 2009 Kurikkaan)
Jyväskylän mlk (liitetty 2009 Jyväskylään)
Jämsänkoski (liitetty 2009 Jämsään)
Karinainen (liitetty 2005 Pöytyään)
Kemiö (liitetty 2009 Kemiönsaareen)
Kiikala (liitetty 2009 Saloon)
Kisko (liitetty 2009 Saloon)
Kiukainen (liitetty 2009 Euraan)
Kodisjoki (liitetty 2007 Raumaan)
Korpilahti (liitetty 2009 Jyväskylään)
Korppoo (liitetty 2009 Länsi-Turunmaahan)
Kortesjärvi (liitetty 2009 Kauhavaan)
Kullaa (liitetty 2005 Ulvilaan)
Kuorevesi (liitetty 2001 Jämsään)
Kuru (liitetty 2009 Ylöjärveen)
Kuusjoki (liitetty 2009 Saloon)
Kälviä (liitetty 2009 Kokkolaan)
Lappi Tl (liitetty 2009 Raumaan)
Lehtimäki (liitetty 2009 Alajärveen)
Leivonmäki  (liitetty 2008 Joutsaan)
Lemu (liitetty 2009 Maskuun)
Lohtaja (liitetty 2009 Kokkolaan)

Loimaan kunta (liitetty 2005 Loimaaseen)
Luopioinen (liitetty 2007 Pälkäneeseen)
Längelmäki (liitetty 2007 Jämsään ja Oriveteen)
Maksamaa (liitetty 2007 Vöyri-Maksamaahan)
Mellilä (liitetty 2009 Loimaaseen)
Merimasku (liitetty 2009 Naantaliin)
Mietoinen (liitetty 2007 Mynämäkeen)
Mouhijärvi (liitetty 2009 Sastamalaan)
Muurla (liitetty 2009 Saloon)
Mänttä (liitetty 2009 Mänttä-Vilppulaan)
Nauvo (liitetty 2009 Länsi-Turunmaahan)
Nurmo (liitetty 2009 Seinäjokeen)
Parainen (liitetty 2009 Länsi-Turunmaahan)
Perniö (liitetty 2009 Saloon)
Pertteli (liitetty 2009 Saloon)
Peräseinäjoki (liitetty 2005 Seinäjokeen)
Piikkiö (liitetty 2009 Kaarinaan)
Pylkönmäki (liitetty 2009 Saarijärveen)
Rymättylä (liitetty 2009 Naantaliin)
Sahalahti (liitetty 2005 Kangasalaan)
Sumiainen (liitetty 2007 Äänekoskeen)
Suodenniemi (liitetty 2007 Vammalaan)
Suolahti (liitetty 2007 Äänekoskeen)
Suomusjärvi (liitetty 2009 Saloon)
Särkisalo (liitetty 2009 Saloon)
Toijala (liitetty 2007 Akaaseen)
Ullava (liitetty 2009 Kokkolaan)
Vahto (liitetty 2009 Ruskoon)
Vammala (liitetty 2009 Sastamalaan)
Vampula (liitetty 2009 Huittisiin)

Velkua  (liitetty 2009 Naantaliin)
Viiala (liitetty 2007 Akaaseen)
Viljakkala (liitetty 2007 Ylöjärveen)
Vilppula (liitetty 2009 Mänttä-Vilppulaan)
Västanfjärd (liitetty 2009 Kemiönsaareen)
Vöyri (liitetty 2007 Vöyri-Maksamaahan)
Ylihärmä (liitetty 2009 Kauhavaan)
Ylistaro (liitetty 2009 Seinäjokeen)
Yläne (liitetty 2009 Pöytyään)
Äetsä (liitetty 2009 Sastamalaan)

Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset

Himanka (liitetty 2010 Kalajokeen entisessä Oulun läänissä)
Jalasjärvi (liitetty 2016 Kurikkaan)
Kiikoinen (liitetty 2013 Sastamalaan)
Kuhmalahti (liitetty 2011 Kangasalaan)
Kylmäkoski (liitetty 2011 Akaaseen)
Köyliö (liitetty 2016 Säkylään)

Lavia (liitetty 2015 Poriin)
Luvia (liitetty 2017 Eurajokeen)
Länsi-Turunmaa (nimeksi 2012 Parainen)
Noormarkku (liitetty 2010 Poriin)
Oravainen (liitetty 2011 Vöyriin)
Tarvasjoki (liitetty 2015 Lietoon)

Töysä (liitetty 2013 Alavuteen)
Vähäkyrö (liitetty 2013 Vaasaan)
Vöyri (perustettu 2011 uudelleen)
Vöyri-Maksamaa (liitetty 2011 Vöyriin)

Maaherrat
Heikki Koski 1997–2003
Rauno Saari 2003–2009
Vaakuna
Länsi-Suomen läänin vaakuna luotiin yhdistämällä Varsinais-Suomen ja Satakunnan historiallisten maakuntien vaakunat sekä asettamalla alaosaan kolme kärppää Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakunasta. Kilven päällä oli herttuakunnan kruunu Varsinais-Suomen ja Satakunnan vaakunoista.
Oikeaoppisesti vaakunan alaosankin olisi kuulunut olla halkoinen, jonka heraldisesti oikeanpuoleisessa kentässä Hämeen historiallisen maakunnan vaakuna ja vasemmanpuoleisessa Pohjanmaan vaakuna. Tämä siksi, että läänin alueella oli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja osan Pohjanmaata lisäksi myös osa historiallista Hämettä, lähinnä sen pohjoisosa.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomen läänit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit