Tämä artikkeli käsittelee Georgian historiaa.
Esihistoria
1,8 miljoonaa vuotta sitten – Vanhimpia löytöjä varhaisten ihmisten astumisesta Afrikan ulkopuolelle on löydetty Georgian Dmanisista. Löydöt olivat pystyihmisen (Homo Erectus) kalloja. Eräät tutkijat puhuvat myös ihmislajista Homo georgicus eli georgianihminen. [1]
50000–35000 vuotta sitten – Muinaisihmisen jäämistöä Yashtkhvasta läheltä tämän päivän Suhumi (myös Sukhumi tai Sokhumi) Abhasian alueella.
30000–10000 vuotta sitten – asutusta Jruchi-, Sagvarjile- ja Chakhati-nimisistä luolista. Myöhäispaleoliittiselta kaudelta runsaasti jäämistöä muun muassa Devis Khvrelissä ja Sakazhiassa.
5000-3800 eaa. – Shulaveri-Shomu-kulttuurin kukoistus koko Kaukaasian alueella.
4000–2200 eaa. – Transkaukasian kulttuuri leviää Etelä-Kaukasiaan ja Armeniaan.
2200–1500 eaa. – Trialetin kulttuuri kukoistaa Etelä-Kaukasiassa. [2]
Georgiasta on löydetty todisteita viininviljelystä 6000 ennen ajanlaskun alkua. Kansainvälisen tutkijaryhmän löydökset ajoittuvat neoliittiselle kaudelle 6000-5800 eaa. Arkeologisissa tutkimuksissa löydettiin mm. jäänteitä viinihaposta ja viininvalmistuksessa syntyneistä orgaanisista hapoista. Kemialliset analyysit tehtiin löydöksistä, jotka löytyivät mm. isoista keraamisista säilytysastioista (300 litraa). Viinin historia 8000 vuoden päähän siirsi rypäleviinin historiaa tuhat vuotta aikaisemmaksi kuin ennen on arvioitu. Tutkijaryhmä uskoo, että kyseessä on vanhin paikka missä rypäleitä on kasvatettu viiniä varten Euraasian alueella. [3]
Myöhäisneoliittisella kaudella vaikutti myös Shulaveri-Shomu kulttuuri, joka alueellisesti sijoittui Georgian, Azerbaizanin ja Armenian alueille. Kulttuurin vaikutusajaksi lasketaan 6000- 4000 eaa. Nimi Shulaveri tulee Georgilaisesta kaupungista, joka tunnetaan nykyään nimellä Shaumiani.
Antiikki ja keskiaika

Georgiasta on 1970-luvulla löydetty arkeologisissa kaivauksissa useita muinaisia asutuskeskuksia jo viidenneltä vuosituhannelta eaa. Neoliittisen kulttuurin asuttamat talot olivat pyöreitä tai soikeita – samanlaisia piirteitä on myös myöhemmissä georgialaisissa Darbazi-tyyppisissä rakennuksissa.
Antiikin kreikkalaiset nimittivät Länsi-Georgiaa Kolkhikseksi. Kreikkalainen taru kertoo Iasonista ja hänen Argonauteistaan, jotka matkasivat Kolkhikseen etsimään kultaista taljaa. Ennen kuin Georgiasta tuli Rooman provinssi vuonna 66 eaa., Länsi-Georgian alangot tunnettiin Egrisinä ja Itä-Georgiassa hallitsi Iberian valtakunta. Georgiasta tuli yksi ensimmäisistä kristinuskoon kääntyneistä maista vuonna 317, kun Iberian kuningas Mirian III otti sen valtionuskonnokseen. Egirisissä uskonto vakiinnutettiin vuonna 523.[4]
Vaikka maan valloittivat vuorotellen arabit, mongolit, persialaiset ja turkkilaiset, Georgia onnistui säilyttämään jonkinasteisen itsenäisyyden yli 1000 vuoden ajan. Vuonna 978 kaikki Georgian ruhtinaskunnat yhdistettiin Georgian kuningaskunnaksi (978–1466) Bagrationi-dynastian hallinnassa. Dynastian perusti Ašot I Suuri vuonna 809. Suvun tärkeimpiä edustajia ovat Daavid Rakentaja (Devid IV Agmašenebeli, hallitsi 1089–1125) ja kuningatar Tamar (1184–1213) – Georgian ortodoksikirkko on julistanut molemmat pyhiksi. Georgian kuningaskuntaan kuului tuohon aikaan myös Armenia, Azerbaidžan ja  Kaukasuksen pohjoispuolisia alueita. Kuningaskunnan hajottua Georgia pirstoutui useisiin pienempiin osiin ja taantui Persian ja Osmanien valtakunnan vaikutuksen alle. Vuosina 1801–1810 Venäjän keisarikunta miehitti Kartl-Kakhetin (Itä-Georgia) ja Imeretin (Länsi-Georgia) kuningaskunnat georgialaisten pyynnöstä, koska he halusivat suojaa etelästä painostavaa Persiaa vastaan.
Georgia osana Venäjää 1801–1918

Vuonna 1801 Venäjän tsaari Aleksanteri I lakkautti georgialaisen Kartl-Kakhetin kuningaskunnan ja pakotti sen kuningasperheen maanpakoon. Valtio liitettiin lopullisesti Venäjään vuonna 1804 suuren venäläistämisohjelman jälkeen, jolla yritettiin korvata georgialaista kulttuuria ja yhteiskuntarärjestelmää venäläisellä. Georgian ortodoksikirkko myös lakkautettiin.[5]
Georgialaisten tyytymättömyys tsaarin autoritäärisyyteen johti maassa kansalliseen vapautusliikeeseen 1800-luvun looppuluolella. Suuri talonpoikaiskapina, joka johti yhteiskunnallisiin uudistuksiin, käytiin vuonna 1905. Samalla marxistisesta sosiaalidemokraattisesta puolueesta tuli tärkein poliittinen voima Georgiassa, ja sillä oli hallussaan muun muassa kaikki vuonna 1905 perustetun duuman Georgialle varatut paikat. Josif Vissarionovitš Djugašvilistä (Josif Stalin), georgialaisestä bolševikista, tuli Georgian vallankumouksellisen liikkeen johtaja.[6]
Georgian demokraattinen tasavalta 1918–1921

Venäjän vallankumous lokakuussa 1917 veti Venäjän veriseen sisällissotaan, jonka aikana useat Venäjän alueet julistautuivat itsenäisiksi. Georgia oli yksi niistä, ja itsenäinen Georgian demokraattinen tasavalta julistettiin 26. toukokuuta 1918. Uutta maata hallitsi sosiaalidemokraattisen puolueen menševikki-haara, joka perusti maahan parlamentaarisen monipuoluejärjestelmän – vastoin bolševikkien proletariaatin diktatuuria Venäjällä. Tärkeät eurooppalaiset valtiot tunnustivat Georgian 1918 ja Neuvosto-Venäjä toukokuussa 1920.
Helmikuussa 1921 puna-armeija valloitti Georgian lyhyen sodan jälkeen. Georgian hallitus joutui pakenemaan. Hajanaista vastarintaa 1921–1924 seurasi laaja isänmaallinen kansannousu elokuussa 1924.
Georgia Neuvostoliitossa 1921–1990
Georgia pakotettiin liittymään Transkaukasian neuvostotasavaltaan, johon kuuluivat Armenia, Georgia ja Azerbaidžan. Neuvostohallinto erotti maasta useita historiallisia alueita Turkille (Tao-Klardžeti), Armenialle (Loren alue), Azerbaidžanille (Hereti/Saingilo) ja Venäjälle (osa Mustanmeren rannikkoa). Neuvostovalta oli julmaa: noin 50000 ihmistä teloitettiin 1921–1924 ja yli 150000 tapettiin Stalinin ja hänen salaisen poliisin georgialaisen päällikön Lavrenti Berijan puhdistuksissa 1935–1938, 1942 ja 1945–1951. Vuonna 1936 Kaukasian neuvostotasavalta hajotettiin ja Georgia muodosti Gruusian sosialistisen neuvostotasavallan.
Toisen maailmansodan aikana yksi Adolf Hitlerin tärkeimmistä tavoitteista hänen Neuvostoliiton valloituksessaan elokuussa 1941 oli Kaukasuksen öljykenttien saavuttaminen. Akselivallat ei kuitenkaan päässyt Georgiaan saakka. Maasta tuli puna-armeijalle lähes 700000 sotilasta (joista 350000 kuoli), ja Georgia oli myös tärkeä tekstiilien ja asetarvikkeiden lähde. Stalinin onnistunut vetoaminen Neuvostoliiton yhtenäisyyteen heikensi georgialaista nationalismia sodan aikana ja sen jälkeen.

1950-luvun puolivälin hallinnon hajauttamisohjelma antoi pian Georgian kommunistiselle puolueelle mahdollisuuden rakentaa omaa valtakeskittymäänsä. Kukoistava harmaa kapitalistinen talous syntyi kommunistisen valtiontalouden rinnalle, ja Georgiasta tuli yksi menestyneimmistä neuvostotasavalloista. Toisaalta myös korruptio lisääntyi voimakkaasti. Vaikka se oli tavallista myös muualla Neuvostoliitossa, korruptiosta tuli Georgiassa niin yleistä, että siitä tuli ongelma Moskovan viranomaisille. Maan sisäministerinä 1964–1972 toiminut Eduard Ševardnadze sai mainetta korruption vastustajana ja masinoi Georgian kommunistisen puolueen sihteerin Vasil Mžavanadzen eron. Ševardnadze nousi hänen paikalleen Moskovan siunauksella. Hän oli Georgian kykenevä johtaja vuosina 1972–1985 ja paransi muun muassa maan taloutta.
Georgialaisten nationalismi voimistui erityisesti sen vuoksi, että georgialaissyntyinen Josif Stalin joutui kuolemansa jälkeen Neuvostoliitossa epäsuosioon. Neuvostojohtaja Nikita Hruštšovin piti helmikuussa 1956 Stalinia arvostelevan puheen, jossa syyttävä sormi osoitti Georgiaan ja georgialaisiin. Tällöin nousi Tbilisissä mielenosoituksia, jotka neuvostoarmeija 9. maaliskuuta 1956 tukahdutti verisesti ja kymmeniä georgialaisia opiskelijoita ammuttiin. Neuvostoliitto ja georgialainen nationalismi törmäsivät uudelleen vuonna 1978, kun Moskova määräsi georgian kielen virallisen aseman maassa uudelleen harkittavaksi. Jättimäiset katumielenosoitukset 14. huhtikuuta 1978 pakottivat keskushallinnon olemaan puuttumatta kielen asemaan, ja 14:nnestä huhtikuuta tehtiin georgian kielen päivä.
Kun Ševardnadze nimitettiin Neuvostoliiton ulkoministeriksi 1985, hänet korvasi Georgiassa Džumber Patiašvili, joka oli konservatiivi ja pärjäsi huonosti perestroikan asettamien haasteiden kanssa. 1980-luvun lopulla oli enenevässä määrin yhteenottoja kommunististen viranomaisten, georgialaisen nationalistisen liikkeen ja vähemmistöjen asuttamien alueiden separatistien (erityisesti Etelä-Ossetia) välillä. 9. huhtikuuta 1989 neuvostojoukot tukahduttivat rauhanomaisen mielenosoituksen Tbilisissä – 20 georgialaista kuoli ja satoja haavoittui tai myrkyttyi. Tapahtuma radikalisoi Georgian politiikkaa, mikä pani jopa monet kommunistit pitämään itsenäisyyttä varteenotettavana vaihtoehtona.
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003
Gamsakhurdian kausi 1991–1992
Opposition järjestämät mielenosoitukset ja lakot johtivat viimein avoimiin monipuoluevaaleihin 28. lokakuuta 1990. Vaalit voitti Zviad Gamsakhurdian johtama ”Pyöreä pöytä” -koalitio, ja hänestä tuli maan korkeimman neuvoston puheenjohtaja. 31. maaliskuuta 1991 Gamsakhurdia ei tuhlannut aikaa järjestäessään kansanäänestyksen itsenäisyydestä, jonka hyväksyi 98,9% äänestäneistä. Muodollinen itsenäisyys Neuvostoliitosta julistettiin 9. huhtikuuta 1991, vaikka kestikin jonkin aikaa ennen kuin ulkovallat kuten Yhdysvallat tunnustivat valtion. Gamsakhurdian hallitus vastusti voimakkaasti mitään Venäjän vallan jäänteitä, kuten jäljelle jääneitä neuvostotukikohtia tai IVY:yn liittymistä.
Gamsakhurdia valittiin presidentiksi 26. toukokuuta 1991 – hän sai 86 prosenttia äänistä. Hänen hallintoaan syytettiin autoritäärisuudesta ja hallitsemattomuudesta, ja nationalistit ja reformistit liittyivät vastahakoisesti Gamsakhurdiaa vastustavaan koalitioon. Suuri määrä riiteleville osapuolille saatavilla olevia maahan jääneet neuvostoarmeijan aseita ja puolisotilaallisten joukkojen vallankasvu vaikeuttivat valmiiksi kireää tilannetta. 22. joulukuuta 1991 aseistautuneet oppositioryhmät aloittivat väkivaltaisen vallankaappauksen, jossa Gamsakhurdia ja hänen tukijansa savustettiin ulos Tbilisin hallintorakennuksista. Gamsakhurdia onnistui pakenemaan Georgiasta Tšetšeniaan tammikuussa 1992.
Ševardnadzen kausi 1991–1992
Gamsakhurdian jälkeinen aika
Uusi hallitus kutsui Eduard Ševardnadzen valtioneuvoston johtajaksi – käytännössä presidentiksi – maaliskuussa 1992, millä yritettiin parantaa monille vastenmieliseksi tulleen Gamsakhurdian jälkeisen hallinnon uskottavuutta.
Sota Abhasiassa ja Etelä-Ossetiassa 1992
Elokuussa 1992 kiistat Abhasian separatistien kanssa kiihtyivät, kun puolisotilaallisia ja hallituksen joukkoja lähetettiin alueelle tukahduttamaan separatistien liikehdintää. Abhasialaiset ryhtyivät taisteluun Venäjän Pohjois-Kaukasuksen alueelta tulleiden puolisotilaallisten joukkojen ja väitetysti myös Abhasian Gudautan tukikohdassa olleiden venäläisjoukkojen avustuksella. Syyskuussa 1993 hallituksen joukot kärsivät katastrofaalisen tappion, jossa alueen koko georgialainen väestö karkotettiin Abhasiasia. Noin 14000 kuoli ja 300000 joutui pakenemaan.

Etninen väkivalta leimahti myös Etelä-Ossetiassa mutta rauhoittui vähitellen, mikä vaati tosin satojen kuoleman ja 100000 osseetin pakenemisen Venäjän hallinnoimaan Pohjois-Ossetiaan. Lounais-Georgiassa Adžarian autonomisessa tasavallassa valtaan nousi Aslan Abašidze, joka onnistui hallitsemaan tasavaltaansa lähes Tbilisistä riippumattomana vuoteen 2004 asti.
Gamsakhurdian kapina
24. syyskuuta 1993 Abhasian katastrofin kiihtyessä Zviad Gamsakhurdia palasi maanpaosta järjestääkseen kansannousun hallitusta vastaan. Hänen tukijansa onnistuivat käyttämään hallituksen joukkojen sekavaa tilaa hyödykseen ja hallitsivat pian suurta osaa Länsi-Georgiasta. Venäjän, Armenian ja Azerbaidžanin hermostuttua Venäjän armeijan yksiköitä lähetettiin auttamaan Georgian hallitusta. Kapina romahti pian ja Gamsakhurdia kuoli 31. joulukuuta 1993.
Georgiasta IVY-valtio
Ristiriitoja herättäneessä sopimuksessa Ševardnadzen hallitus suostui liittymään IVYyn sotilaallisen ja taloudellisen tuen vastineeksi.
Ševardnadzen murharyritys
Ševardnadze selviytyi täpärästi pommi-iskusta elokuussa 1995. Hän käytti tilaisuutta hyväkseen ja vangitakseen puolisotilaallisen johtajan Džaba Ioselianin ja kieltääkseen hänen Mkhedrioni-militiansa toiminnan. Hänen hallituksensa ja perheensä assosioitiin kuitenkin yhä vahvemmin Georgian talouskasvua hidastaneeseen korruptioon. Hän voitti presidentinvaalit marraskuussa 1995 ja huhtikuussa 2004 suurilla enemmistöillä – vaalivilppisyytösten saattelemana.
Tšetšenian sota aiheutti suuria erimielisyyksiä Venäjän kanssa, kun Georgian väitettiin avustaneen tšetšeenikapinallisia. Lisäksi Ševardnadzen läheiset suhteet Yhdysvaltoihin haittasivat Venäjä-suhteita. Georgiasta tuli Yhdysvaltain talous- ja sotilaallisen avun tärkeä vastaanottajamaa, Georgia solmi kumppanuussopimuksen Naton kanssa ja julisti tavoitteekseen liittyä paitsi Natoon myös Euroopan unioniin. Vuonna 2002 Yhdysvallat lähetti satoja sotilaita auttamaan Georgian joukkoja taistelemaan separatisteja vastaan. Maa myös varmisti öljyputken rakentamisen Azerbaidžanista Georgian kautta Turkkiin.
Ruusuvallankumous

Mikheil Saakašvilin, Nino Burdžanadzen ja Zurab Žvanian johtama uudistusmielinen koalitio yhdistyi vastustamaan Ševardnadzen hallitusta marraskuun parlamenttivaaleissa 2003. Vaalitulosta pidettiin yleisesti täysin väärennettynä, ja oppositio järjestikin massiivisia mielenosoituksia Tbilisin keskustassa. Kahden viikon jälkeen Ševardnadze erosi 23. marraskuuta 2003, ja hänen seuraajakseen presidenttinä nousi väliaikaisesti Nino Burdžanadze.
Tammikuussa 2004 Mikheil Saakašvili voitti uudet presidentinvaalit valtavalla 96 prosentin äänienemmistöllä. Parlamentin läpi kiirehdittiin perustuslain muutoksia, jotka lisäsivät presidentin valtaa hajottaa parlamentti ja loivat pääministerin viran. Zurab Žvaniasta tuli pääministeri ja Nino Burdžanadzesta parlamentin puhemies.
Ruusujen vallankumouksen jälkeen Georgian keskushallinnon ja Adžarian johtajan Abašidzen välit huononivat nopeasti ja molemmat puolet valmistautuivat sotilaalliseen yhteenottoon. Saakašvilin uhkavaatimukset ja suuret mielenosoitukset pakottivat Abašidzen eroamaan ja pakenemaan maasta.
Helmikuussa 2005 pääministeri Žvania kuoli ja virkaan nimitettiin Zurab Nogaideli. Georgia on osallistunut Irakin sotaan, ja toukokuussa 2005 Yhdysvaltain presidentti George W. Bush vieraili maassa[7].
Entinen puolustusministeri Irakli Okruašvili antoi syyskuussa 2007 lausuntoja, joissa syytti Saakašvilia väärinkäytöksistä. Okruašvilin pikainen pidätys sai oppositiopuolueet osoittamaan mieltään hänen vapauttamisekseen.

Lopulta 7. marraskuuta 2007 mellakkapoliisi hajotti Saakašvilin vastaisen mielenosoituksen kumiluotien, kyynelkaasun ja vesitykkien avulla. Kyseessä olivat opposition suurimmat mielenosoitukset sitten vuoden 2003 vallankumouksen. Mikheil Saakašvili syytti levottomuuksien lietsomisesta Venäjää. 7. marraskuuta julistettiin koko maan kattava poikkeustila 15 vuorokauden ajaksi. Poikkeustila julistettiin päättyneeksi 16. marraskuuta ja presidentti Saakašvili erotti pääministeri Nogaidelin ja nimitti uudeksi pääministeriksi pankkiiri Lado Gurgenidzen.[8]
Painostuksen alaisena Saakašvili ilmoitti marraskuun alussa ennenaikaisesti järjestettävistä presidentinvaaleista ja jätti presidentinviran 25. marraskuuta 2007. Vaalissa Saakašvilin merkittävimmät vastaehdokkaat olivat kymmenen oppositiopuolueen nimittämä ehdokas Levan Gatšetšiladze ja liikemies Badri Patarkatsišvili.
Vaalit pidettiin 5. tammikuuta 2008, ja ne voitti  Mikheil Saakašvili. Kun entinen puolustusministeri Irakli Okruašvili pidätettiin syyskuussa 2007, oppositiopuolueet muodostivat yhteisrintaman ja vaativat parlamenttivaalien siirtämistä keväälle 2008. Oppositio järjesti syksyllä useita massamielenosoituksia, joista suurimpaan osallistui vähintään 80000 henkeä, ja vaati presidentin eroa. Marraskuussa mellakkapoliisi hyökkäsi mielenosoittajia vastaan ja hallitus julisti hätätilan, jonka varjolla se sulki kaksi oppositiota tukenutta televisiokanavaa. Saakašvili kuitenkin myöntyi ennenaikaisiin vaaleihin. Hänet valittiin niissä uudelle viisivuotiskaudelle 53,45 prosentin ääniosuudella; seuraavaksi eniten ääniä sai opposition ehdokas Levan Gatšetšiladze, 25,68 prosenttia. Vaalien yhteydessä järjestettiin myös äänestykset maan mahdollisesta Nato-jäsenyydestä ja parlamenttivaalien siirtämisestä vuoden 2008 keväälle. Molemmat ehdotukset hyväksyttiin.[9] Etyjin vaalitarkkailijoiden mukaan vaalit olivat pääpiirteittäin rehelliset ja kansainvälisten vaatimusten mukaiset, mutta niissä oli huomattavia ongelmia.[10] Oppositio kuitenkin syytti hallitusta vaalien väärentämisestä ja jatkoi mielenosoituksia.[11]

Etelä-Ossetian sota 2008

Georgian poliittiset tavoitteet ovat liittyneet paljolti länsi-integraatioon. Georgia on halunnut liittyä ensin Naton jäseneksi. Kuitenkin huhtikuussa 2008 Ranska ja Saksa kielsivät Georgian ja Ukrainan osallistumisen Nato-jäsenyyteen tarkoitetuksi johtavaan prosessiin. Georgia oli pienilukuisen ammattiarmeijan maaksi verrattain aktiivinen muun muassa Yhdysvaltain johtamassa vapaaehtoisten koalitiossa Irakissa.
Georgia on syyttänyt Venäjää Abhasian ja Etelä-Ossetian separatistien tukemisesta. Vuonna 2006 Georgia pidätti neljä venäläisupseeria vakoilusta.[12] Vastaiskuksi Venäjä karkotti maasta georgialaisia.[13] Seuraavana vuonna Venäjä pudotti ohjuksen Georgiaan lähelle Etelä-Ossetian rajaa[14] ja ampui alas georgialaisen tiedustelukoneen.[15] Vuoden 2008 elokuussa Etelä-Ossetian konflikti kärjistyi lopulta avoimeksi sodaksi Georgian ja Venäjän välillä.
Beijingin olympialaisviikolla yritti Georgia sotilaallista ratkaisua aseleponeuvottelujen kestäessä 7.–8. elokuuta 2008 Venäjän federaation pääministeri Vladimir Putinin ollessa olympialaisissa sillä tuloksella, että Venäjän federaatio lähetti ensin Etelä-Ossetiaan neljä moottoroitua rykmenttiä Rokin solan kautta ja myöhemmin 9000 laskuvarjosotilasta Abhasiaan varmistamaan Kodorin solan. Voimasuhteiden tasoituttua georgialaissotilaat vetäytyivät ja pakenivat kohti Tbilisiä luovuttaen Gorin kaupungin, 65 T-72- ja T-55-taistelupanssarivaunua sekä noin 30 miehistönkuljetusvaunua sekä ensimmäisen prikaatin varikon venäläisille. Osa viivyttämään  jätettyä reserviä antautui miltei taisteluitta.
EU:n seuraavana vuonna laatiman raportin mukaan Georgialla oli suuri vastuu väkivaltaisuuksien laukeamisessa.  Venäjä miehitti suuren osan Georgiasta, tuhosi Georgian infrastruktuuria ja perusti maahan tarkastuspisteitä. Selkkaus päättyi reilun viikon jälkeen solmittuun tulitaukosopimukseen. Sen jälkeen Venäjä tunnusti Abhasian ja Etelä-Ossetian itsenäisiksi.[16]
[17]  Länsimaat tuomitsivat Venäjän toimet.[16] Vastalauseeksi Georgia erosi Itsenäisten valtioiden yhteisöstä.[18]
Georgialainen unelma
Syyskuun 2012 parlamenttivaalien lähestyessä miljardööri Bidzina Ivanišvili rahoitti voimallisesti kuuden oppositiopuolueen muodostamaan Georgialainen unelma -koalitiota.[19] Georgialainen unelma voitti enemmistön parlamentissa, Ivanišvilista tuli pääministeri.[20] Seuraavan vuoden presidentinvaalit voitti  Ivanišvilin suojatti  Giorgi Margvelašvili.[21]

Lähteet

Aiheesta muualla
Philipp Ammon: Georgien zwischen Eigenstaatlichkeit und russischer Okkupation: Die Wurzeln des russisch-georgischen Konflikts vom 18. Jahrhundert bis zum Ende der ersten georgischen Republik (1921). KITAB, Klagenfurt 2015, ISBN 978-3902878458.

*

Kuka oli Georgian ensimmäinen hallitsija?


Šahname eli Kuninkaiden kirja on persialaisen runoilijan Hakīm Abu'l-Qāsim Firdawsī Tūsīn eli Ferdowsin (940/41–1020) eeppinen runoelma ja persiankielisten kansojen kansalliseepos. Kirjassa on muinaisen Persian kuninkaiden todellista historiaa, mutta myös runsaasti kansanperinnettä ja tarustoa. Tarinat yhdistävä keskushahmo on tarunomainen soturi Rostam. Eräiden lähteiden mukaan Ferdowsilta kului Shâhnâméhin kirjoittamiseen 35 vuotta. Teos käsittää 62 tarinaa, 990 lukua ja lähes 60000 säettä, ja se on eräs persiankielisen kirjallisuuden kuten myös maailmankirjallisuuden huomattavimmista teoksista. Kooltaan se on kaksin verroin laajempi kuin Homeroksen eepokset ja parisenkymmentä kertaa mittavampi kuin keskiaikainen sankarieepos Nibelungein laulu.
Professori Jaakko Hämeen-Anttila on kääntänyt teoksen suomen kielelle (Otava 2016).
Alkuperä
Oppineet kiistelevät edelleen Šahnamen alkuperästä. Teoksen arvellaan perustuvan varhaisempaan proosatekstiin, joka puolestaan oli kokoelma vanhoja persialaisia tarinoita sekä historiallisia tosiasioita ja satuja. Šahnameen on eittämättä vaikuttanut vahvasti myös suullinen kirjallisuus, sillä teoksen kirjoitustyylissä on piirteitä sekä kirjoitetusta että suullisesta kirjallisuudesta. Eräiden tutkijoiden mukaan Ferdowsi käytti lähteinään myös zarathustralaisia tarinoita, kuten nyttemmin kadonnutta Chihrdadia.
Eräät Šahnamen hahmot kuuluvat indoiranilaiseen kulttuuriperintöön, ja ne on mainittu jo muinaispersialaisessa Avestassa sekä muinaisintialaisessa Rigvedassa. Šahname kirjoitettiin pahlavin kielellä.
Ferdowsin Šahname on yli 50000 säettä käsittävä eeppinen runo, joka perustuu hänen aiempaan saman nimiseen proosatuotantoonsa, jonka hän kokosi synnyinseudullaan Tusin kaupungissa nykyisen Iranin koillisosassa. Mainittu proosallinen Šahname oli puolestaan suurimmaksi osaksi käännös pahlavinkielisestä Persian kuninkaista ja sankareista kertovasta tarinakokoelmasta, joka ulottuu myyttisistä ajoista Khosrau II:n (590–628) valtakaudelle asti. Tarinaa on jatkettu 600-luvun puoleen väliin eli aikaan, jolloin arabit syöksivät sassanidit vallasta. Ensimmäinen henkilö, joka alkoi kirjoittaa runomuotoon tuota esi-islamilaisesta ajasta ja Persian legendoista kertovaa kronikkaa oli Daqīqī-e Balkhī, samanidien hovirunoilija, joka kohtasi väkivaltaisen loppunsa saatuaan valmiiksi ainoastaan tuhat säettä. Kyseiset säkeet käsittelevät profeetta Zarathustran valtaan nousua, ja Ferdowsi liitti ne osaksi Šahnamea asianmukaisin tunnustuksin.
Teos

Ferdowsi aloitti Šahnamensa kokoamisen Samanidien valtakunnan aikana vuonna 977 ja päätti sen Ghaznavidien valtakunnan aikana noin vuonna 1010.[1]
Šahname käy läpi Persian historiaa. Se alkaa maailman luomisesta ja sivilisaation synnystä (tuli, keittotaito, metallurgia, lait) ja etenee arjalaisiin ja päättyy arabien Persian valloitukseen. Teos ei ole tiukan kronologinen, mutta etenee kuitenkin pääpiirteittäin aikajärjestyksessä. Eräät hahmoista elävät satoja vuosia, kuten myös eräät Raamatun henkilöt, mutta useimmilla on normaalinmittainen elämä. Lukuisat šaahit tulevat ja menevät, kuin myös sankarit ja rosvot. Ainoa pysyvä elementti on Suur-Persia, sen auringonnousut ja -laskut, joista yksikään ei ole koskaan täysin toisensa kaltainen, mutta silti oivallisesti ajankulkua symboloiva.
"Isän aika" on muistutus kuoleman ja menetyksen tragediasta, jota kuitenkin seuraa uutta toivoa mukanaan tuova auringonnousu. Luomisen ensimmäisessä syklissä paha on ulkoinen olento, paholainen. Toisessa syklissä esitetään, kuinka sukuviha, katala käyttäytyminen ja pahuus virtaa hiljalleen ihmisluontoon. Šaahi Fereydûnin kaksi vanhinta poikaa ovat pahansuopia ja kateellisia viatonta nuorempaa veljeään kohtaan. He murhaavat tämän kuvitellen olevansa isänsä suosiossa. Murhatun prinssin poika kostaa veriteon, ja lopulta kaikki uppoavat murhien, koston ja loputtoman verenvuodatuksen suohon.
Kolmannessa syklissä kohdataan sarja epäonnisia šaaheja. Kerrotaan Faidraa muistuttava tarina šaahi Kay Kâûsista, hänen vaimostaan Sûdâbehista, ja vaimon intohimosta poikapuoltaan Sîyâvashia kohtaan, joka kuitenkin torjuu Sûdâbehin.
Seuraavassa syklissä kaikki henkilöt ovat epäsympaattisia, itsekkäitä ja pahoja. Kaikkiaan tämä tarina on useimpia muita synkempi, sillä useimmat Šahnamen tarinat päättyvät jonkinlaiseen loppuratkaisuun ja katarsikseen. Tarinan synkkyys heijastelee kenties kahta vääjäämätöntä tosiseikkaa: arabien voittoa persialaisista ja Persian zarathustralaisen uskonnon iltaruskoa. Kerettiläisyys on ajan mittaan mädättänyt zarathustralaisuuden ja sen optimistinen näkemys ihmisen vapaasta valinnasta on kuin varkain muuttunut negatiiviseksi suhtautumiseksi elämään ja maailmaan ylipäätään. Näissä tarinoissa on valtavasti huonoa onnea ja surkeita kohtaloita.
Zarathustralaisten alkuperäinen näkemys ihmisluonteesta tulee ilmi ainoastaan teoksen lukuisissa luonteenkuvauksissa, oli kyse sitten mies- tai naishahmoista. Zarathustralaiset painottivat yksilön vapaata tahtoa. Jokaisen Ferdowsin hahmon voi havaita sangen monisärmäiseksi. Yksikään ei ole arkkityyppi tai nukke. Hyveellisimmilläkin hahmoilla on pahat taipumuksensa ja vikansa ja paheellisimmillakin hahmoilla puolestaan humaanit hetkensä.
Ferdowsi suri Persian valtakunnan luhistumista ja sitä seurannutta arabien ja turkkilaisten hallintoa. Šahname onkin pitkälti hänen yrityksensä säilyttää Persian kultaisten aikojen muisto ja välittää se tuleville polville, jotta ne oppisivat rakentamaan paremman maailman.[2] Vaikka Šahname on muodollisesti islamilainen, siinä on kuitenkin havaittavissa tiettyjä ennakkoasenteita arabeja ja turkkilaisia kohtaan.[3]
Vaikutus nykyiseen persian kieleen
Ferdowsin Šahnamen kaltaisia teoksia on myöhempinä vuosisatoina ilmestynyt kautta persialaisen kielialueen. Kaikki ovat tyylillisesti ja metodeiltaan perustuneet Šahnameen, mutta yksikään ei ole saavuttanut samantasoista suosiota ja kuuluisuutta.
Eräät asiantuntijat uskovat, että eräs syy siihen miksi nyky-persia on paljolti samanlainen kieli kuin Ferdowsin aikana yli tuhat vuotta sitten, on Šahnamen kaltaisissa teoksissa, joilla on ollut syvällinen vaikutus kieleen ja kulttuuriin. Toisin sanoen Šahnamesta itsestään on tullut eräs nykyisen persian kielen tukipilareista. Lisäksi Ferdowsin teoksen tuntemuksesta tuli perusvaatimus myöhempien aikojen runoilijoille, jotka mielivät persian kielen mestareiksi. Tästä todistavat Šahnameen osoittavat lukemattomat viitteet heidän töissään.
Synopsis
Ferdowsin Šahname on runouden ja historiografian suurteos, tilinteko Iranin muinaishistoriasta. Samassa aihepiirissä liikkui muun muassa sitä edeltänyt proosamuotoinen Abu Mansur Abd-al-Razaqin Šahname. Pieni osa Ferdowsin teoksesta, ripoteltuna sinne tänne pitkin Šahnamea, on täysin hänen oman mielikuvituksensa tuotetta. Hän väritti Šahnamea satunnaisilla kommenteilla, jotka kuvaavat hänen elämänkäsitystään, uskontoaan, hyveellisyyden ihailuaan ja eettistä vakaumustaan. Niistä paistaa läpi myös hänen kunnioituksensa suojelijoitaan kohtaan, eikä hän ole jättänyt mainitsematta viitteitä käyttämiinsä lähteisiin. Pääasiassa Šahnamen voi jakaa kolmeen osaan: Myyttinen aika, sankariaika ja historiallinen aika.
Myyttinen aika
Šahnamen alussa ylistään jumalaa ja viisautta. Sen jälkeen kerrotaan sassanidien uskon mukainen luomistarina. Johdantoa seuraa tarina ensimmäisestä ihmisestä, Keyumarista, josta tulee myös ensimmäinen kuningas vuoristossa viettämänsä ajanjakson jälkeen. Hänen pojanpoikansa Hushang, Sîyâmakin poika, keksii vahingossa tulen ja aloittaa sen kunniaksi Sadeh-juhlien perinteen. Tässä osassa ovat mukana myös Tahmurasin, Jamshidin, Zahhâkin, Kawan tai Kavehin, Fereydûnin ja hänen kolmen poikansa Salmin, Turin ja Irajin, kuin myös hänen pojanpoikansa Manuchehrin tarinat. Kyseinen Šahnamen osuus on suhteellisen lyhyt, noin 2100 säettä eli nelisen prosenttia koko teoksesta. Se kertoo tapahtumat lyhyesti ja ytimekkäästi, mutta kuitenkin Ferdowsin runouden värittämänä.
Sankarien aika
Lähes kaksi kolmasosaa Šahnamesta on omistettu sankarien aikakaudelle, joka ulottuu Manuchehrin hallinnosta Aleksanteri Suuren (Sekandar) valloituksiin. Tämän ajan keskeinen piirre on Sagzi-heimolaisten (Saka-heimo) ja sistânîlaisten sankareiden merkittävä rooli Persian valtakunnan selkärankana. Garshâsp mainitaan lyhyesti, kuten myös hänen poikansa Narimân, jonka poika Sâm oli Manuchehrin johtava ritari. Sâmia seuraavat hänen poikansa Zâl ja Zalin poika Rostam, urheista urhein, ja lopulta Farâmarz. Šahname kuvaa laaja-alaisesti ja tarkasti sen feodaaliyhteiskunnan, jossa he elävät. Kirjoittajan kuvausta on pidetty jopa niin eloisana ja vaikuttavana, että lukija saattaa tuntea itse osallistuvansa tapahtumiin. Sävy on eeppinen ja kieli vivahteikasta.
Tässä osuudessa on kuvattu myös Zalin ja Rudâban romanssi, Rostamin seitsemän kehitysvaihetta, Rostamin ja Sohrâbin tragedia, Sîyâvashin ja Sudâban tarina, Rostamin ja Akvân Dîvin tarina, Bihanin ja Manيhehin tarina, sodat Afrâsîyâbia vastaan, Daqiqin mukaelma Goshtâspin ja Arjâspin tarinasta sekä Rostamin ja Esfandyârin tarina.
On huomionarvoista, että Rostamin ja Sohrâbin legenda on mainittu ainoastaan Šahnamessa ja, kuten tavallista, se alkaa lyyrisellä ja yksityiskohtaisella preludilla. Tässä kohden Ferdowsin on sanottu olevan runollisen voimansa huipulla ja tulevan tarinankerronnan todelliseksi mestariksi. Rostamin ja Sohrâbin tragedia käsittää tuhatkunta säettä, joita on luonnehdittu eräiksi maailmankirjallisuuden surullisimmista.
Historiallinen aika
Aleksanterin tarinaa seuraa lyhyt maininta Ashkânîyân-dynastiasta. Sen jälkeen kerrotaan Ardašir I:n, sassanidien valtakunnan perustajan tarina. Sassanidien historia käydään läpi yksityiskohtaisesti. Sassanidien luhistumisesta ja arabien Persian valloituksesta kerrotaan romanttissävyisesti koskettavalla runokielellä. Ferdowsi kutsuu tapahtumaa "pimeyden armeijan" saapumiseksi ja tuo ilmi surunsa sen johdosta.
Shahnamehin merkitys

Nykyinen persian kieli on ollut käytössä noin 1100 vuotta. Nykyajan persiankieliset ihmiset kykenevät lukemaan Šahnamea sen alkuperäisessä kirjoitusasussa, vaikka teos on yli tuhat vuotta vanha. Tässä suhteessa Šahname poikkeaa maailmankirjallisuuden vastaavista saagoista; esimerkiksi nykyajan englanninkieliset ihmiset eivät pysty lukemaan Beowulfia sen alkuperäiskielellä. Šahnamella on ollut merkittävä vaikutus nykyajan iranilaisten, afgaanien ja tadžikien identiteettiin.
Tohtori Jalal Khaleghi Mutlaqin mukaan Šahname opettaa seuraavia asioita: Yekta-Parasti (yhden jumalan palvonta), Khoda Tarsi (pelko jumalan käskyjen rikkomista kohtaan), Din Dari (uskonnollinen suoraselkäisyys), Mihan Doosti (patriotismi), Mehr beh Zan o Farzand (rakkaus puolisoa, perhettä, sukua ja lapsia kohtaan), Dastgiryeh Darmandegaan (köyhien auttaminen), Kheradmandi (pyrkimys viisauteen), Dad-Khahi (pyrkimys oikeudenmukaisuuteen), Door-Andishi (kauaskantoinen ajattelu), Miyaneh Ravi (tasapainoinen ja maltillinen toiminta), Adaab Daani (oikeiden tapojen tuntemus ja niiden mukainen käytös), Mehman Nawazi (vieraanvaraisuuden huomiointi), Javanmardi (mieskunnia), Bakhshesh (anteeksianto), Sepasgozari (kiitollisuus), Khoshnoodi o Khorsandi (tyytyväisyys ja onnellisuus olemassaolosta), Kooshaayi (ahkera työnteko), Narmesh Yaa Modaaraa (rauhanomaisuus ja kiltteys), Wafadaari (uskollisuus), Raasti o Dorostkari (totuus ja kaiken totuudenvastaisen torjunta), Peymaan Daari (lupausten ja sopimusten noudattaminen), Sharm o Ahestegi (häpeä moraalittomien tekojen tähden, itsehillintä), Khamooshi (näennäisen vaatimattomuuden välttäminen), Danesh Amoozi (pyrkimys kohti tietoa ja oppineisuutta), Sokhan Dani (viisauksien tuntemus). Lisäksi Šahname painottaa monia muita moraalisia ominaisuuksia.[4]
Lähteet

Kirjallisuutta
Djalal Khaleghi-Motlagh (Ed.) The Shahnameh (The Book of Kings) (Bd. 1-5). Mazda Publishers in Association with Bibliotheca Persica. Persian Text Series. Costa Mesa, California and New York 1990ff ISBN 978-0-939214-65-5
Aiheesta muualla

Internetsivustoja

, اپرای رستم و سهراب from Shahnameh Ferdowsi, conducted and composed by Loris Tjeknavorian.
Shahnameh, by Hakim Abol-Qasem Ferdowsi Tusi, the complete work (64 Epics), in Persian (). This work can be freely downloaded (File size, compiled in the form of an HTML Help File: 1.4 MB).
Iraj Bashiri, Characters of Ferdowsi's Shahnameh, , 2003.
, English Graphic Novel adaptation of tales from the Shahnameh.
, English translation by Helen Zimmern.
. Helen Zimmern translation.
, Arthur and Edmond Warner translation.
Khosrow Nāghed, In the Workshop of Thought and Imagination of the Master of Tūs (Dar Kargāh-e Andisheh va Khiāl-e Ostād-e Tūs), in Persian, Radio Zamāneh, August 5, 2008, .

Persialaiset lähteet

Muita lähteitä

Luokka:Iranin historia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Kansalliseepokset


Kolmen keisarin liitto (, ) oli Saksan, Itävalta-Unkarin ja Venäjän keisarikuntien välinen puolustusliitto, joka oli voimassa vuosina 1873–1878 ja uudelleen 1881–1887. Liiton isä oli Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarck, jonka päätavoitteena oli Saksan vihollisen Ranskan eristäminen. Liitto oli löyhä ja hajosi kahdesti, koska Itävalta-Unkarilla ja Venäjällä oli Balkanilla vastakkaisia intressejä, joiden yhteensovittaminen epäonnistui.
Liiton nimessä mainitut kolme keisaria olivat Saksan keisari Vilhelm I, Venäjän keisari Aleksanteri II ja Itävalta-Unkarin keisari Frans Joosef I.
Liiton tausta

Otto von Bismarckin mielestä ainoa uhka Euroopan status quolle Saksan yhdistymisen jälkeen oli Ranska. Hän uskoi Ranskan varmasti yrittävän ennemmin tai myöhemmin revanssia hävityn vuoden 1870 sodan jälkeen sekä pyrkivän Elsass-Lothringenin palauttamiseen. Bismarckin epäilyksiä vahvisti se, että Ranska pääsi pian jaloilleen sodan jälkeen ja maksoi sotakorvaukset etuajassa. Näin ollen Saksa tarvitsi keinoja eristää Ranska kaikista mahdollisista liittolaisistaan. Tehokkain keino siihen oli liittoutua etukäteen Ranskan mahdollisten liittolaisten kanssa. Näitä olivat Itävalta-Unkari ja Venäjä.[1]
Vaikka Saksa oli lyönyt myös Itävallan sodassa vuonna 1866, voitettua vihollista oli tuolloin Bismarckin tahdosta kohdeltu lempeästi eikä Itävallalta oltu vaadittu alueluovutuksia, mikä osoittautui kaukonäköiseksi. Itävalta-Unkarin liittoa Saksan kanssa edisti nyt myös kaksoismonarkian uusi unkarilainen ulkoministeri Gyula Andrássy. Venäjän ja Saksan liitto ei tuottanut ongelmia, sillä Preussilla ja Venäjällä oli aiemmin ollut hyvät suhteet ja maita yhdisti vanha Puolan-vastaisuus. Ainoan ongelman muodosti Itävalta-Unkarin ja Venäjän ristikkäisten intressien yhteensovittaminen varsinkin Balkanilla. Bismarck kuitenkin vetosi keisarien keskinäiseen solidaarisuuteen tasavaltaista Ranskaa vastaan ja pyrki tekemään Saksasta sovittelijan Itävalta-Unkarin ja Venäjän välillä.[1]
Liittosopimukset
Sopimus liiton perusteista tehtiin Berliinissä syyskuussa 1872. Kolmen keisarin julistuksena tunnettu liitto koostui kolmesta sopimuksesta. Kesäkuun 6. päivänä 1873 solmittiin saksalais-venäläinen sopimus, jonka mukaan toinen tulisi avuksi 200000 miehen voimin, jos jompikumpi sopimusosapuolista joutuisi hyökkäyksen kohteeksi. Samana päivänä myös Itävalta-Unkari ja Venäjä tekivät oman sopimuksensa, jonka mukaan ne sitoutuivat neuvottelemaan keskenään, jos toinen joutuisi jonkun kolmannen osapuolen hyökkäyksen kohteeksi. Sopimuksia täydensi Saksan liittyminen Itävalta-Unkarin ja Venäjän sopimukseen 22. lokakuuta 1873. Seuraavana vuonna myös Italia tuli mukaan liittojärjestelmään.[1]
Liiton hajoaminen
Kolmen keisarin liittoa koetteli ensi kerran vuonna 1875 Saksan ja Ranskan välinen niin sanottu ”sota näköpiirissä -kriisi”, jonka aikana Venäjän Aleksanteri II matkusti ranskalaismielisen kanslerinsa Aleksandr Gortšakovin kanssa Berliiniin vetoamaan Ranskan puolesta sodan välttämiseksi.[2]
Vuonna 1875 puhjennut Balkanin kriisi osoittautui kohtalokkaaksi kolmen keisarin liitolle. Liitto hajosi, kun Saksan sovittelu Itävalta-Unkarin ja Venäjän välillä epäonnistui Berliinin kongressissa 1878. Venäjän Aleksanteri II katsoi, että kolmen keisarin julistus oli lakannut olemasta voimassa, sillä Saksa oli puoltanut liikaa Itävalta-Unkarin ja Englannin etuja ja osallistunut Venäjän Turkin sodassa saavuttaman menestyksen mitätöintiin.[3]
Kolmen keisarin ensimmäinen liittosopimus epäonnistui, mutta Saksa teki uuden liittosopimuksen eli kaksiliiton Itävalta-Unkarin kanssa 7. lokakuuta 1879. Sopimus edellytti yhteistä puolustautumista, jos jompikumpi osapuolista joutuisi Venäjän hyökkäyksen kohteeksi. Mikäli hyökkääjänä olisi jokin muu valtio, sopimus velvoitti toista osapuolta pysyttelemään pelkästään puolueettomana. Tämä järjestely vastasi ensisijaisesti Itävalta-Unkarin intressejä, mutta täytti myös Saksan perustavoitteen Ranskan eristämisestä. Bismarck valitsi yhteistyön jatkamisen Itävalta-Unkarin kanssa Venäjän sijaan, koska piti sitä luotettavampana ja läheisempänä kumppanina. Keisari Vilhelm I vastusti Venäjää vastaan suunnattua liittoa, mutta taipui Bismarckin uhattua erollaan.[4]
Uusi kolmen keisarin liitto
Bismarck sai kuitenkin taivuteltua myös Venäjän palaamaan yhteistyöhön. Suunnanmuutoksen merkiksi Aleksanteri II nimitti ulkoministerikseen saksalaismielisen Nikolai Giersin. Vast’ikään Venäjän vastaisen liiton Saksan kanssa solminut Itävalta-Unkari vastusti kolmen keisarin liiton palauttamista, mutta joutui taipumaan Bismarckin uhkavaatimusten edessä. Uusi kolmen keisarin liitto solmittiin 18. kesäkuuta 1881. Sopimus ei korvannut Saksan ja Itävalta-Unkarin liittoa, vaan tuli sen ohelle säätelemään kaksoismonarkian ja Venäjän välisiä ristiriitoja. Sopimuksen mukaan jonkin kolmesta valtakunnasta joutuessa neljännen tahon hyökkäyksen kohteeksi muut sitoutuisivat hyväntahtoiseen puolueettomuuteen. Lisäksi Venäjä ja Itävalta-Unkari lupasivat olla pyrkimättä muuttamaan yksipuolisesti Balkanin oloja.[4] Kolmeksi vuodeksi solmittu sopimus uusittiin 1884.[5]
Bismarckin liittosopimusjärjestelmä laajeni kun Italia tuli mukaan Saksan ja Itävalta-Unkarin kaksiliittoon vuonna 1882 muuttaen sen näin kolmiliitoksi. Lisäksi Itävalta-Unkari solmi 1881 yhteistyösopimuksen Serbian ja 1883 hyökkäämättömyyssopimuksen Romanian kanssa. Kolmen keisarin liitto kuitenkin päättyi 1887 kun Venäjän keisari Aleksanteri III kieltäytyi uusimasta sopimusta Itävalta-Unkarin kanssa. Syynä oli Itävalta-Unkarille myönteisen Ferdinand I:n nostaminen edellisenä vuonna Bulgarian hallitsijaksi, minkä jälkeen Venäjä oli menettänyt kaiken vaikutusvaltansa Bulgariaan. Bismarck sai kuitenkin pidettyä  liittojärjestelmänsä vielä kasassa jatkamalla kolmiliittoa Itävalta-Unkarin ja Italian kanssa sekä solmimalla 1887 Venäjän kanssa niin sanotun jälleenvakuutussopimuksen.[6]
Lähteet
Kalervo Hovi: Wienin kongressista ensimmäiseen maailmansotaan, teoksessa Maailmanhistorian pikkujättiläinen. WSOY 1988.
Viitteet

Luokka:Sotilasliitot
Luokka:Saksan keisarikunta
Luokka:Itävalta-Unkari
Luokka:Venäjän keisarikunta

Kuka oli Keisarillisen Saksan hallitsija ensimmäisen maailmansodan puhjetessa?


Eurovision laulukilpailu (, josta lyhenne ESC; ), puhekielessä Euroviisut, on vuosittainen laulukilpailu, johon saavat osallistua Euroopan yleisradiounionin (EBU) aktiiviset jäsenmaat. Jokainen laulukilpailuun osallistuva maa lähettää kilpailuun yhden musiikkiesityksen ja ne äänestetään kansainvälisessä finaalissa paremmuusjärjestykseen. Kilpailuun saavat osallistua vain uudet laulut, joiden on tarkoitettu osallistuvan Eurovision-laulukilpailuun. Laulua ei saa mainostaa ennen jokaisen maan kansallista karsintaa, jossa valitaan edustajasävelmä kilpailuun.

Kilpailun nimi tulee EBU:n televisiojakeluverkosta Eurovisio ().[1][2] EBU:n jäseniä ovat televisioyhtiöt, jotka valitsevat ja lähettävät osallistujan kilpailuun. Kaikki itsenäiset Euroopan maat Liechtensteinia, Vatikaania,  Neuvostoliittoa ja kiistanalaista Kosovoa lukuun ottamatta ovat osallistuneet kilpailuun. Alkuvuosikymmeninä Euroviisut olivat lähinnä läntisen Euroopan välinen kilpailu, ja itäisen Euroopan maista mukana oli vain Jugoslavia. Koko Euroopan kattava tapahtuma Euroviisuista tuli, kun entisen itäblokin maat pääsivät viimein mukaan vuonna 1994.
EBU:lla on toisaalta jäseniä myös Euroopan ulkopuolelta: Kaukasian maista Armeniasta, Azerbaidžanista ja Georgiasta, Lähi-idän maista Israelista, Jordaniasta ja Libanonista sekä Pohjois-Afrikan maista Algeriasta, Egyptistä, Libyasta, Marokosta ja Tunisiasta. Näistä kuitenkin vain Israel, Armenia, Georgia ja Azerbaidžan osallistuvat kilpailuun säännöllisesti, Israel vuodesta 1973 ja Kaukasian maat 2000-luvulta lähtien. Marokko on osallistunut kerran, vuonna 1980. Tunisia ilmoittautui vuoden 1977[3] ja Libanon vuoden 2005 kilpailuun[4], mutta maat peruivat osallistumisensa. Liitännäisjäseniä EBU:lla on ympäri maailmaa. Liitännäisjäsenistä Euroviisuja vuodesta 1983 asti tiiviisti seurannut Australia sai erityisluvalla osallistumisoikeuden vuonna 2015, Euroviisujen 60. juhlavuoden kunniaksi. Seuraavana vuonna maalle myönnettiin pysyvä osallistumisoikeus. Osallistuakseen laulukilpailuun valtion ei siis tarvitse sijaita maantieteellisesti Euroopassa.
Kilpailu on televisioitu aina vuodesta 1956 lähtien, mutta mustavalkotelevision aikaan sitä enimmäkseen kuunneltiin radiosta. Eurovision laulukilpailun loppukilpailua seuraa yli sata miljoonaa televisiokatsojaa, ja se on suosituin ei-urheilulähetys Euroopassa.[5] Kaikkien kolmen lähetyksen yhteenlaskettu katsojamäärä on lähemmäs 200 miljoonaa.[6][7] Vuoteen 2003 asti kilpailu järjestettiin yhtenä iltana, useimmiten lauantaina huhti- tai toukokuussa, mutta vuodesta 2004 kilpailu on järjestetty kaksiosaisena tapahtumana, johon sisältyy semifinaali ja finaali. Vuodesta 2008 lähtien myös semifinaali on ollut jaettu kahteen osaan: ensimmäinen semifinaali käydään tiistaina ja toinen semifinaali torstaina finaalilauantaita edeltävällä viikolla.
Eurovision laulukilpailun lähetys
Eurovision laulukilpailun televisiolähetyksessä perinteiseen rakenteeseen kuuluu kaikkien lauluesitysten esittäminen sekä äänestys, jossa jokainen osallistujamaa äänestää lauluja paremmuusjärjestykseen. Kilpailulla on juontaja tai juontajapari, joka juontaa kilpailun englanniksi ja ranskaksi. Perinteisesti jokaisella maalla, joka televisioi kilpailun, on oma selostaja, joka selostaa kilpailun tapahtumat ja esittelee kilpailukappaleet omalla kielellä. Esitysten välillä nähdään lyhyitä videopätkiä, niin kutsuttuja postikortteja, joissa isäntämaa yleensä (ei aina) esittelee oman maansa kulttuuria.[8] Vuodesta 2013 "postikorteissa" pääosassa ovat olleet kunkin maan artistit.[9][10][11][12] Euroviisulähetyksen pituus oli pitkään noin kolme tuntia. Nykyään kesto vaihtelee kolmesta ja puolestatunnista neljään tuntiin. Kaikkien osallistujamaiden on lähetettävä kilpailu suorana lähetyksenä. Nykyään kilpailussa on varattu tilaa myös mainoskatkoille, jotka eivät estä kilpailuesitysten näkemistä.
EBU:n lähetysten tunnussävelenä, joka aina soitetaan myös Eurovision laulukilpailun yhteydessä, käytetään Marc-Antoine Charpentierin ”Te Deumin” alkusoittoa.[13]
Ensimmäiset Euroviisut

Ensimmäinen Eurovision laulukilpailu pidettiin Sveitsin Luganossa vuonna 1956. Idean isä oli EBU:n ranskalainen voimahahmo Marcel Bezençon. EBU:n perustajayhtiöillä oli tarve keksiä kaikkia jäsenmaita kiinnostavia televisio-ohjelmia.[14] Pienin yhteinen nimittäjä löytyi laulukilpailusta ja esikuvana oli 1951 alkanut Italian valtion TV-yhtiö RAI:n ja Sanremon kasinon järjestämä kansallinen laulukilpailu Festival di Sanremo.
Eurovision laulukilpailuun 1956 osallistuivat EEC-maat eli Ranska, Italia, Alankomaat, Luxemburg, Belgia ja Saksan liittotasavalta sekä lisäksi Sveitsi. Jokainen osallistujamaa sai lähettää kaksi laulua, useimmilla oli myös kaksi solistia. Sveitsiläinen Lys Assia voitti kilpailun kappaleellaan "Refrain". Assiaa voitiin pitää ennakkosuosikkina, sillä hän oli artisteista ylivoimaisesti nimekkäin. Voittajan valitsi jury, johon kuului kaksi jäsentä jokaisesta osallistujamaasta. Luxemburgin televisioyhtiöllä ei ollut varaa lähettää yhden solistin lisäksi tuomareita, joten maa pyysi sveitsiläisiä äänestämään heidän puolestaan. Itävalta, Iso-Britannia ja Tanska olisivat osallistuneet vuoden 1956 laulukilpailuun, mutta maat eivät ilmoittautuneet ajoissa.[15] Seuraavina vuosina osallistujamaiden määrä kasvoi huimasti kahdenkymmenen kieppeille.
Vuoden 1957 kilpailu käytiin Sveitsin voitosta huolimatta Länsi-Saksan Frankfurt am Mainissa, joihin säädettiin sääntö joka velvoittaa edellisvuoden voittajaa järjestämään seuraavan vuoden kilpailun.[16] Edellisvuoden voittajamaa onkin muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta järjestänyt seuraavan kilpailun.
Maiden ensiesiintymiset

Menestyneitä lauluja ja esittäjiä

1960-luvulta alkaen kilpailussa menestyneet kappaleet menestyivät useammin myös kaupallisesti hyvin Länsi-Euroopassa. Tunnetuimpia ja menestyneimpiä euroviisuvoittajia on ruotsalainen ABBA, jonka kansainvälinen ura käynnistyi "Waterloon" voitettua kilpailun vuonna 1974. Vuonna 1988 Sveitsiä edustanut kanadalainen Céline Dion nousi kansainväliseksi tähdeksi joitakin vuosia viisuvoittonsa jälkeen alettuaan laulaa englanniksi. Irlannin Johnny Logan on voittanut kilpailun kahdesti laulajana (1980 ja 1987) ja kerran säveltäjänä (1992), mutta ei siitä huolimatta ole saavuttanut kovin suurta kansainvälistä menestystä Euroviisujen ulkopuolella. Oikeastaan kilpailusta ei ole ponnahtanut yhtään maailmalla menestynyttä artistia Dionin jälkeen.
Muita kansainvälisesti tunnetuimpia Euroviisuihin osallistuneita artisteja ovat muun muassa Cliff Richard, Olivia Newton-John, Julio Iglesias, Baccara, Lara Fabian, The Shadows, Nana Mouskouri, Sandie Shaw, Alla Pugatšova, t.A.T.u., Las Ketchup, Dima Bilan, DJ Bobo, Patricia Kaas, Andrew Lloyd Webber, Blue, Engelbert Humperdinck ja Bonnie Tyler.
Suomi voitti  vuoden 2006 Eurovision laulukilpailun Lordin kappaleella "Hard Rock Hallelujah" ennätyksellisellä 292 pisteellä. Kyseessä on tällä hetkellä Suomen ainoa euroviisuvoitto. Vuonna 2006 mukana oli 37 maata. Lordin pistemäärä rikottiin vuonna 2009, jolloin Norjan Alexander Rybak lauloi kappaleen "Fairytale" ja voitti 387 pisteellä. Vuonna 2009 mukana oli viisi maata enemmän kuin 2006, eli yhteensä 42 maata.
Euroviisujen säännöt

Esiintyjät ja kieli

Nykyisten sääntöjen mukaan maan esityksessä lavalla voi olla enintään kuusi esiintyjää ja jokaisen esiintyjän tulee olla täyttänyt 16 vuotta finaalipäivään mennessä.[19] Nykyisten sääntöjen mukaan esiintyjien kansalaisuutta tai esityksen kieltä ei ole rajoitettu eikä EBU puutu siihen, miten kukin maa kilpailukappaleensa ja -esittäjänsä valitsee. Kunkin maan oli pakko laulaa jollain virallisista kielistään vuosina 1966–1972 ja 1978–1998. Kielisäännön ansiosta kilpailuissa on kuultu kappaleita monista yleisesti tunnetuista historiallisista henkilöistä ja kansainvälisesti ymmärretyistä käsitteistä sekä rallattelua. Ennen vuotta 1966 pidettiin selvänä, että laulut lauletaan omalla kielellä. Vuonna 1965 Ruotsi esitti laulunsa kokonaan englanniksi, minkä takia laadittiin kielisääntö.[20]
Kappale
Euroviisuissa kappale saa kestää korkeintaan kolme minuuttia, eikä sanoituksissa saa käyttää kirosanoja, tuotteiden nimiä, poliittisia tai seksistisiä viittauksia. Esimerkiksi San Marinoa vuonna 2012 edustaneen kappaleen sanoituksia jouduttiin muuttamaan, sillä ne kertoivat Facebookista.
Säestys

Vuoteen 1998 asti Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Vuoden 1973 laulukilpailussa sallittiin taustanauhojen käyttö edellyttäen, että instrumentteja oli kyettävä imitoimaan lavalla taustanauhan kanssa.[22] Useimmiten lauluyhtyeet eivät soittaneet oikeasti lavalla, vaan heidän säestyksenä tuli nauhalta. Vuoden 1979 kilpailussa nähtiin ensimmäinen esitys ilman orkesterin säestystä, kyseessä oli Italian kilpailukappale "Raggio di luna". Taustanauhojen ja orkesterin sekakäyttö yleistyi 1980-luvulla, kun musiikissa käytettiin enemmän elektronisia soittimia.  1990-luvun alussa viisuissa pyrittiin kieltämään taustanauhat, mutta tuo sääntö ei ollut virallisesti voimassa, vaikka taustanauhan käyttö vähäksi aikaa vähenikin. Vuoden 1997 laulukilpailussa sallittiin esitysten säestäminen pelkällä taustanauhalla ilman lavalla tapahtuvaa imitointia.[23]
Vuoden 1999 kilpailuun säännöistä poistettiin orkesterin järjestämisen velvoittava pykälä, minkä jälkeen orkesteri on korvattu aina taustanauhoilla.[22] Säännöissä ollaan kuitenkin ehdottomia siinä, että nauhat eivät saa missään nimessä sisältää mitään lauluosuuksia. Kaikki mahdollinen ihmisääni esiintyjien on esitettävä suorassa lähetyksessä. Tämän säännön rikkominen on johtanut esimerkiksi siihen, että vuonna 1999 Kroatia menetti osan pisteistään.[24]

Huijaaminen
6. helmikuuta 2014 Euroopan yleisradioyhdistys EBU vahvisti, että jonkin maan televisioyhtiö oli yrittänyt huijata vuoden 2013 Euroviisuissa Malmössä ostamalla ääniä. Malmön Euroviisujen jälkeen internetissä liikkui video, jossa kaksi azerbaidžanilaista oli yrittänyt ostaa ääniä liettualaisnuorilta loppukilpailun äänestyksen aikana. Azerbaidžanilaiset olisivat antaneet rahaa vastineeksi sille, että he olisivat saaneet käyttää liettualaisten puhelimia ja äänestää niillä. Liettua antoi Azerbaidžanille täydet 12 pistettä finaalissa. Azerbaidžan sijoittui lopulta toiselle sijalle. EBU teki sääntöihin muutoksen, että jos joku TV-yhtiö ostaa ääniä tai yrittää huijata, on se asetettava kolmen vuoden osallistumiskieltoon.[26] Osallistumiskieltoon on Euroviisuissa asetettu yksi maa, Libanon, kun se ei aikonut näyttää Israelin esiintymistä vuoden 2005 Euroviisuissa.[27] Libanon vetäytyi kisoista, koska Israel ilmoitti viime hetkellä osallistuvansa kisoihin. Maiden välillä on jännitteitä ja Libanonin laissa sanotaan, että israelilaista materiaalia ei saa esittää Libanonissa.
Osallistujamaat

Euroviisulähetyksen pituutena on aina haluttu pitää korkeintaan kolmea tuntia, joten kappaleiden tulisi voida olla esitettävissä noin kolmessa minuutissa. Vuonna 1987 kilpailijoiden maksimääräksi asetettiin 22 maata[28] ja vuonna 1992 23 maata.[29][30] Kun itä-Euroopan radiojärjestö OIRT vuonna 1993 liittyi Euroopan yleisradioliiton EBU:n jäseneksi, myös itä-Euroopan maille tuli oikeus osallistua kilpailuun. Tämä lisäsi vähitellen osallistujamaiden lukumäärää ja lopulta kilpailun lähetysaika uhkasi venyä liian pitkäksi. Osallistujamaiden lukumäärää rajoitettiin siten, että edellisenä vuonna huonosti pärjänneet maat pakotettiin viettämään välivuotta. Kun Euroviisujen perinteisiä mahtimaitakin alkoi uhata putoaminen kilpailuista, muutettiin sääntöjä vuodesta 2000 lähtien[31] siten, että EBU:n suurimmat rahoittajamaat Ranska, Saksa, Espanja ja Iso-Britannia saivat automaattisen osallistumisoikeuden. Italia vaati myös automaattista osallistumisoikeutta samalla perusteella. Kun EBU ei tähän suostunut, Italia vetäytyi koko tapahtumasta pysyvästi. Lopulta vuosien kiistelyn jälkeen EBU suostui Italian vaatimukseen ja vuoden 2011 Euroviisuihin 13 vuoden tauon jälkeen palanneesta Italiasta tuli viides osallistumisoikeuden hallitsija. Kyseisiä maita kutsutaankin Euroviisuissa BIG5-blokiksi. Koska viisujen osallistujamäärä lisääntyi Euroopassa, vuoden 2003 alkupuolella EBU:ssa päätettiin muuttaa kilpailu kaksipäiväiseksi vuodesta 2004 lähtien, jolloin vuosittain viisuihin voi osallistua korkeintaan 40 maata, tosin Suomi rikkoi sääntöä vuonna 2007 42:lla osallistujamaalla. Suora finaalipaikka oli edellisen vuoden finaalin kymmenellä parhaiten menestyneellä maalla sekä BIG4-mailla. Muut joutuivat lunastamaan finaalipaikan ensimmäisenä kisapäivänä (usein torstai) järjestetyn karsintakilpailun, semifinaalin kautta. Eurovision laulukilpailun suosion edelleen kasvaessa päätettiin jakaa semifinaali kahteen osaan vuodesta 2008 lähtien. Uusien sääntöjen mukaan vain järjestäjä ja BIG5 ovat automaattisesti finaalissa. Karsintakilpailuissa valitaan kaksikymmentä maata loppukilpailuun, eikä niiden tuloksia ilmoiteta ennen loppukilpailun äänestyksen päättymistä. Karsintakilpailujen lopussa ilmoitetaan ainoastaan finaaliin selvinneet satunnaisessa järjestyksessä. Kilpailuun voi osallistua kerralla enimmillään 44 EBU:n aktiivijäsentä.[19]
Vuonna 2015 poiketen aiempaan menettelyyn finaaliin meni automaattisesti 7 maata, kun Euroviisut täytti 60 vuotta ja niiden kunniaksi EBU kutsui Australian mukaan.[18] Oletuksena oli, että Australian osallistuminen olisi kertaluontoinen, eikä näin ollen haittaisi semifinaalissa kilpailevien maiden mahdollisuuksia päästä jatkoon. Syksyllä 2015 EBU ilmoitti, että Australia tulee kuitenkin osallistumaan jatkossakin, mutta ilman oikeutta päästä automaattisesti finaaliin.
Osallistujayhtiöiden on lähetettävä kilpailu suorana televisiolähetyksenä. Euroviisujen isäntämaaksi pääsee edellisen kilpailun voittaja, mutta tästä kunniasta syntyvät suuret kulut ovat ajoittain muodostuneet ongelmaksi televisioyhtiöille.
Äänestys

Kilpailun voittajaksi valitaan laulu, joka saa eniten pisteitä äänestyksessä. Vuodesta 1957 lähtien jokaisessa maassa kokoontuivat tuomaristot ja pisteet jaettiin puhelinlinjojen välityksellä. Kilpailun järjestäjät ottavat suoran satelliittiyhteyden jokaiseen maan pistelautakunnan edustajaan, joka lukee annetut pisteet ääneen. Juontaja perinteisesti toistaa annetut pisteet englanniksi ja ranskaksi. Omaa maata ei saa äänestää. Vuonna 1997 viidessä maassa kokeiltiin puhelinäänestystä, joka otettiin jo seuraavana vuonna käyttöön lähes jokaisessa maassa.[32][33] Keväällä 2003 mediassa puitiin paljon tutkimusta, jossa väitettiin Euroviisujen tuomaristojen sopineen pisteensä, yleensä naapurivaltioiden kanssa etukäteen. Tämän vuoksi EBU määräsi vuonna 2004 jokaisen maan käyttämään puhelinäänestystä ainoana mahdollisena tapana äänestää Euroviisuissa.[34] Jokaisessa maassa istui kuitenkin edelleen kahdeksanhenkinen raati, jonka tuloksia käytettiin, mikäli puhelinäänestys epäonnistui. Raadin äänet on otettu käyttöön myös, mikäli puhelinääniä on annettu niin minimaalisen vähän, ettei se edusta tarpeeksi laajan joukon mielipidettä. Esimerkiksi Monacossa raadin ääniä on käytetty säännöllisesti, sillä heillä puhelinääniä annetaan vain satakunta, siinä missä esimerkiksi Saksassa puhelinääniä kertyy vuosittain lähes miljoona. Puhelinäänestyksen aikana pisteidenjakajiksi on kutsuttu monia julkisuuden henkilöitä, useimmiten maan entisiä euroviisuedustajia. Raatiäänestyksen aikana pisteidenjakajat ovat yleensä olleet kunkin maan tuomariston puheenjohtajia. Vuoden 2009 Euroviisuista lähtien finaalissa ja vuodesta 2010 lähtien myös semifinaaleissa on käytetty sekatekniikkaa, jossa puolet pisteistä määritetään puhelinäänestyksen avulla ja puolet asiatuntijaraatien avulla. Vuodesta 2013 on pystynyt myös äänestämään kilpailun virallisen mobiiliohjelmiston kautta.[35] Äänestysaika oli vuosina 1997–2003 viisi minuuttia (aika alkoi vasta koosteen jälkeen), vuosina 2004–2006 kymmenen minuuttia ja vuodesta 2007 lähtien 15 minuuttia (tosin viimeisimpinä vuosina tästä on kuitenkin lipsuttu reilustikin). Vuosina 2010 ja 2011 puhelinlinjat avattiin jo lähetyksen alussa ennen ensimmäistä kilpailukappaletta, mutta vuonna 2012 tästä tavasta luovuttiin ja siirryttiin takaisin 15 minuutin käytäntöön. Vuosina 2002 ja 2003 koosteet nähtiin esiintymisjärjestykseen nähden käänteisessä järjestyksessä, kun muina vuosina ne ovat aina olleet esiintymisjärjestyksessä.
Vuodesta 1975 lähtien äänestyskäytäntö on ollut sellainen, että jokaisessa maassa annetaan ääniä kymmenelle kyseisen maan mielestä parhaimmalle esitykselle. Paras esitys saa 12 pistettä, toiseksi paras 10 ja seuraavat kukin 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1 pistettä.[36] Vuodesta 2006 lähtien pisteidenjakajat ovat ilmoittaneet pisteidenlaskun nopeuttamiseksi ääneen vain kolme suurinta pistemäärää, ja pienimmät pisteet ilmestyvät välittömästi ruutuun.[37] Ennen vuotta 1975 viisuissa oli erilaisia äänestyskäytäntöjä, esimerkiksi jokaisella tuomarilla oli käytettävissään yksi ääni tai paikan päälle lähetettiin jokaisesta maasta kaksi tuomaria arvioimaan kaikki kappaleet samalla arvosteluasteikolla.
Vuonna 1969 saivat neljä parasta maata yhtä monta pistettä ja ne kaikki julistettiin voittajaksi, sillä Eurovisio-säännöissä ei mainittu menettelytapaa tasapelitilanteessa. Niinpä sääntöihin tehtiin vuonna 1970 lisäys, että jos kaksi tai useampi maa jakavat pisteidenannon jälkeen ykköstilan esittävät nämä maat kappaleensa uudestaan ja tämän jälkeen eri maiden tuomaristot tasatilanteessa olevia maita lukuun ottamatta äänestävät niistä suosikkiaan.[38][39] Sääntö oli voimassa vuoden 1989 kilpailuun saakka, jolloin sen korvasi käytäntö, jossa voittajan ratkaisee tasatilanteessa suurimpien pistemäärien lukumäärä.[40][41] Vuonna 1991 Ruotsi ja Ranska saivat saman pistemäärän ja yhtä monta kertaa täydet 12 pistettä, mutta koska Ruotsi oli saanut toiseksi suurimpia pisteitä (10) useammin kuin Ranska, Ruotsi julistettiin voittajaksi.[42] Vuodesta 2004 lähtien tätäkin käytäntöä on muutettu siten, että tasatilanteessa korkeamman sijoituksen saa laulu, joka on saanut useammalta maalta pisteitä.
Vuonna 2016 äänestys muuttui siten, että jokainen maa antaa pisteet 1-8, 10 ja 12 kahteen kertaan. Ensimmäisellä kierroksella julkaistaan jokaisen maan asiantuntijaraadin antamat pisteet ja toisella kierroksella julkaistaan kaikkien maiden yleisöäänestyksen määrittelemät pisteet yhteenlaskettuna.[43] Eurovision julkistaa lähetyksen jälkeen yleisöäänestyksen tulokset maittain . Tällä tavoin pyritään pitämään jännitystä yllä viimeiseen saakka, koska edeltävinä vuosina äänet olivat painottuneet hyvin paljon voittajalle ja voittaja oli selvinnyt jo kesken pisteidenannon niin, että moni maa jakoi pisteitään vielä voittajan julistuksen jälkeen. Uuden pisteidenantosysteemin takia piste-ennätykset ovat rikkoutuneet, sillä annettavia ääniä on kaksi kertaa enemmän kuin aikaisemmin. Vuonna 2017 Portugali olisi rikkonut piste-ennätyksen myös vanhalla systeemillä.[44]
Piste-ennätykset

Laulukilpailun piste-ennätyksiä on rikottu 2000-luvulla parin vuoden välein. Vanhalla pisteidenlaskutavalla, jossa jokaisen maan asiantuntija- ja puhelinäänestysten äänet lasketaan yhteen, kaikkien aikojen suurimman pistesaaliin keräsi vuoden 2009 voittaja, Norjan Alexander Rybak kappaleellaan ”Fairytale”. Vuodesta 2016 lähtien pisteet on jaettu eri tavalla, eli tuomarit antavat pisteet 1-8, 10 ja 12, ja niiden jälkeen yleisöäänet annetaan yhteenlaskettuina. Täten pisteet kaksinkertaistuivat, eikä uusi pisteidenlaskujärjestelmä ole vertailukelpoinen vanhan systeemin kanssa. Nykyistä piste-ennätystä pitää hallussaan vuoden 2017 voittaja, Portugalin Salvador Sobral.

Semifinaalit
Vuodesta 2008 kummastakin semifinaalista valitaan yhdeksän osallistujaa loppukilpailuun puhelinäänestyksillä. Kymmenes osallistuja valitaan "vararaatien" äänistä siten, että paikan saa eniten ääniä saanut niistä kappaleista, jotka eivät ole puhelinäänestyksessä yhdeksän eniten ääniä saaneen joukossa. Vuonna 2010 sääntö muuttui, ja niin sanottua raatipaikkaa ei enää käytetä, vaan semifinaaliin otetaan käyttöön myös finaalissa ollut 50/50-äänestys. Osallistujamaan on järjestettävä äänestys siinä semifinaalissa, johon se itse osallistuu. BIG5 ja järjestäjämaa jaetaan arvalla kahteen ryhmään, jotka äänestävät eri semifinaaleissa. Vuodesta 2016 lähtien isäntämaa ja viisi suurinta rahoittajamaata esiintyvät semifinaalissa, jossa äänestävät. Nämä maat pääsevät kuitenkin automaattisesti finaaliin.
Euroviisujen viralliset valvojat

Vuodesta 1964 on kilpailupaikalla äänestystä valvonut EBU:n virallinen valvoja.[45]

[46]
Euroviisujen voittajat

Vuoteen 2018 mennessä menestynein maa on ollut Irlanti, joka on voittanut kisat seitsemän kertaa. Toiseksi menestynein maa on Ruotsi, jolla on kuusi voittoa. Luxemburgilla on viisi voittoa, kuten myös Isolla-Britannialla ja Ranskalla, joiden voitoista yksi on jaettu neljän maan kesken. Eniten toisia sijoja, 15 kappaletta, on Isolla-Britannialla.
Voittoa vailla olevien maiden parhaat sijoitukset

Maiden edelliset osallistumiskerrat
Vuoden 2019 Euroviisuihin osallistuu 42 maata. Seuraavassa luettelossa on epäaktiivisten jäsenmaiden viimeisimmät osallistumiskerrat:

Maiden edelliset kerrat finaalissa
Vuoden 2018 finaalissa kilpaili 26 maata. Seuraavassa luettelossa on muiden maiden viimeisimmät kerrat finaalissa:

Katso myös
Euroopan yleisradiounioni
Suomi Eurovision laulukilpailussa
Kielet Eurovision laulukilpailussa
Lasten Eurovision laulukilpailu
Eurovision tanssikilpailu
Asiavision laulukilpailu
Turkvision laulukilpailu
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Pajala, Mari| title = Erot järjestykseen! Eurovision laulukilpailu, kansallisuus ja televisiohistoria| location = Jyväskylä| publisher = Jyväskylän yliopisto| year = 2006| version = Väitöskirja, Turun yliopisto. Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen tutkimuksia 88| id = ISBN 951-39-2583-8}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaivanto, Petri & Leskelä, Ari| title = Suomen euroviisut kautta aikojen| location = Helsinki| publisher = F-kustannus| year = 2007| id = ISBN 978-952-461-122-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kennedy O'Connor, John| title = Euroviisut: Virallinen historia| location = Helsingissä| publisher = Ajatus| year = 2007| version = (The Eurovision Song Contest: The Official History, 2005.) Suomentanut Maria Lyytinen| id = ISBN 978-951-20-7007-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Loivamaa, Ismo & Seitajärvi, Juha| title = Euroviisutriviaa vuosi vuodelta| location = Helsinki| publisher = Helmi| year = 2007| id = ISBN 951-556-119-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Murtomäki, Asko| title = Finland 12 points!| location = Helsinki| publisher = Teos| year = 2007| id = ISBN 978-951-851-106-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pajala, Mari| title = Erot järjestykseen! Eurovision laulukilpailu, kansallisuus ja televisiohistoria| location = Jyväskylä| publisher = Jyväskylän yliopisto, nykykulttuurin tutkimuskeskus| year = 2006| version = Väitöskirja: Turun yliopisto| id = ISBN 951-39-2583-8| format = [ online version] (PDF)}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (in French)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitä maata Baccara edusti Euroviisuissa?


Egyptin pyramidit ovat kivestä rakennettuja pyramideja muinaisessa Egyptissä. Ne rakennettiin faaraoiden haudoiksi. Tunnetuimmat niistä ovat Gizan pyramidit, joista suurin on alun perin yli 146 metriä korkea Kheopsin pyramidi. Pyramideja on Gizan lisäksi myös muun muassa Dahshurissa, Meidumissa, Abusirissa ja Hawarassa.
Suurin osa Egyptin pyramideista rakennettiin vanhan valtakunnan, varsinkin neljännen ja viidennen dynastian aikana, mutta muutamia pienempiä rakennettiin vielä esimerkiksi keskivaltakunnan 12. dynastian aikana.
Egyptistä on vuoteen 2008 mennessä löytynyt yhteensä 138 pyramidia, ja lisää uskotaan löytyvän.[1]
Tarkoitus
Egyptin pyramidit olivat Egyptin kuninkaiden, jumalina pidettyjen faaraoiden hautoja. Pyramidin sisään sijoitettiin kuninkaan sarkofagi, jonne kuninkaan muumio sijoitettiin pysyvästi. Kuninkaan uskottiin siirtyvän pyramidissa tuonpuoleiseen muiden jumalten seuraan. Kuningas muumioitiin, koska maallisen ruumiin säilyttämisen uskottiin olevan välttämätöntä tuonpuoleiseen siirtymiselle. Egyptiläiset uskoivat kuninkaansa ka-sielun olevan ruumiin seuralainen ja tarvitsevan ylläpitoa, minkä vuoksi pyramidit rakennettiin ja niihin jätettiin uhrilahjoja. Vainajan ba-sielun uskottiin olevan ihmispäinen lintu, jonka muodossa henki liikkui haudassa ja sen ulkopuolella. Varhaiset porraspyramidit symboloivat taivaaseen johtavia portaita ja myöhemmät sileät pyramidit symboloivat ilmeisesti auringonsäteitä.[2]
Historia
Esimuoto mastaba
Ennen pyramideja Egyptin kuninkaat haudattiin mastaboihin, jotka olivat penkin muotoisia kumpuja. Porraspyramidit syntyivät kun mastaboja alettiin rakentaa toistensa päälle.[3]
Kolmannen dynastian aikaiset pyramidit

Egyptin ensimmäisen pyramidin, Sakkaran porraspyramidin, rakennutti vanhan valtakunnan aikaisen kolmannen dynastian faarao Djoser 2600-luvulla eaa. Sakkaran porraspyramidi oli ensimmäinen kivestä tehty monumentti; sitä edeltäneitä monumentteja ei ole juurikaan säilynyt, sillä ne rakennettiin savitiilistä. Pyramidin suunnitteli faarao Djoserin korkein virkamies ja arkkitehti Imhotep.[4] Djoserin seuraajan Sekhemkhetin porraspyramidi jäi keskeneräiseksi, eikä häntä ilmeisesti ollut haudattu siihen. Myös seuraavat faaraot Khaba ja Huni rakensivat omat porraspyramidinsa. Hunin pyramidi tosin romahti myöhemmin, ja siitä on jäänyt jäljelle tornimainen rakennelma.[5]
Neljännen dynastian aikaiset pyramidit

Neljännen dynastian ensimmäinen faarao Sneferu rakennutti kaksi pyramidia ja mahdollisesti viimeisteli isänsä Hunin aloittaman pyramidin. Näistä suurin on niin sanottu Taitettu pyramidi, jonka nousukulma loivenee huippua kohti. Sneferun poika Khufu (Kheops) rakennutti haudakseen Kheopsin pyramidin, joka on kaikista pyramideista suurin. Kheopsin pyramidi eroaa muista pyramideista myös siten, että siinä on kolme erillistä kammiota.[6] Khufun seuraaja Djedefra rakennutti pyramidinsa Gizasta viisi kilometriä pohjoiseen, eikä siitä ole enää paljoa jäljellä. Hänen seuraajansa Khefren rakennutti lähes Kheopsin pyramidin korkuisen Khefrenin pyramidin sen viereen. Pyramidin huipulla on yhä jäljellä sen alkuperäistä pinnoitusta.[7] Khefrenin poika Menkaure rakennutti Gizan kolmannen pyramidin, Mykerinoksen pyramidin, joka on naapureitaan pienempi. Neljännen dynastian viimeinen faarao, Sepseskaf, ei enää rakennuttanut pyramidia.[8]
Myöhemmät pyramidit

Viidennen dynastian faaraot rakensivat hautamonumenttinsa yleensä Sakkaraan ja Abusiriin. Nämä pienehköt pyramidit eivät ole säilyneet yhtä hyvin kuin neljännen dynastian pyramidit.[9] Myös 12. dynastian ja 25. dynastian faaraot rakensivat pieniä pyramideja.[10][11]
Kun pyramidit olivat osoittautuneet helpoiksi kohteiksi haudanryöstäjille, egyptiläiset alkoivat haudata kuninkaitaan salaisiin kalliohautoihin.[3]
Suuntaus ja rakentaminen

Ennen kuin pyramidin rakennustyöt aloitettiin, pyramidi suunnattiin niin, että sen länsisivu osoitti suoraan pohjoiseen. Poikkeamat ovat usein hyvin pieniä, esimerkiksi tarkimmin suunnatun Kheopsin pyramidin kohdalla vain kolme kaariminuuttia. Tämän vuoksi on arveltu, että suuntaaminen tehtiin tähtien avulla, sillä auringon avulla tehty suuntaaminen ei olisi ollut riittävän tarkka. Kirkkain tarkoitukseen sopiva tähtipari oli Mizar ja Kochab. Koska tähdet liikkuvat taivaankannella ajan myötä, pyramidien suuntauksessa on ajallisesti johdonmukainen lännestä itään etenevä pieni suuntausvirhe. Koska tähtien liike tunnetaan, tämän virheen avulla pyramidien suuntaamishetket on mahdollista ajoittaa viiden vuoden tarkkuudella, olettaen että suuntaus on tehty mainittujen tähtien mukaan. Näin saatu ajoitus poikkeaa noin 60–75 vuotta historiallisten, mutta epävarmojen, lähteiden pohjalta tehdystä ajoituksesta.[12]
Pyramidien rakennukseen käytetty kalkkikivi louhittiin yleensä rakennuspaikan läheltä. Ulkoverhoiluun käytettiin hienoa valkoista kalkkikiveä Turahista, Kairon läheltä. Joskus hautakammiot verhoiltiin kovilla graniittilaatoilla, joita tuotiin Assuanista Niilin yläjuoksulta.[13]
Kalkkikivilohkareet muokattiin oikean kokoikseksi kuparisilla tai pronssisilla taltoilla ja kovilla puunuijilla. Graniittia työstettiin doleriittimoukareilla. Lohkareet varastoitiin kaivoksiin ja lastattiin Niilin tulvan aikaan veneisiin. Tulvan aikana veneet pääsivät lähemmäs niin kaivosta kuin pyramidiakin. Perillä kivet vedettiin pyramidille ja ramppia pitkin sen sivua ylös.[13]

Rampin muotoa ei tiedetä – se saattoi olla suora, yhtä sivua pitkin siksakkia nouseva, tai pyramidia kiertävä.[14] Ramppeja on käytetty ainakin joskus, sillä joidenkin pienten 3. dynastian pyramidien vierestä sellaisia on löydetty.[15]
Rakentajat mahdollisesti pystyttivät rampin molemmin puolin tolpat ja asettivat niiden ympärille köydet, ja tämän vinssimekanismin avulla lohkareet vedettiin kelkassa jyrkkää luiskaa pitkin ylös.[16]
Ylhäällä kivet sovitettiin paikoilleen köysien ja vipujen avulla. Lopuksi pyramidin ulkopinta katettiin katekivillä, jotka hangattiin sileiksi ja kiiltäviksi. Nykyisissä pyramideissa katekiviä on jäljellä enää Khefrenin pyramidin huipulla.[13]

Pyramidien kanssa samaan aikaan paikalle rakennettiin temppeleitä, kappeleita, muita hautoja ja muureja. Kaikkien rakennusten käyttötarkoitusta ei tunneta.[3] Temppeleihin pystytettiin kuninkaan patsaat. Joskus pyramidin lähelle haudattiin laivoja.[17] Viidennen ja kuudennen dynastian pyramidien seiniin kaiverrettiin pyramiditekstejä, jotka ovat nykyisin tärkeä lähde egyptiläisen uskonnon ymmärtämisessä.[3]
Faaraon ruumis tuotiin paikalle Niiliä pitkin ja muumioitiin luultavasti laaksotemppelissä.[3] Muumio haudattiin pyramidiin, joka suljettiin valtavilla kivitapeilla ja katettiin hiotulla kivellä, joka peitti sisäänkäynnit. Siitä huolimatta kaikki Egyptin pyramidit on ryöstetty.[18]
Pyramidien rakentaminen oli tuhansien miesten vuosikausia kestänyt jättiurakka. Gizan pyramidien rakentajille rakennettiin majapaikat pyramidien viereen. Yhdessä majassa asui 12 miestä.[19]
Muita teorioita rakentamisesta
Teorian sementistä valetuista lohkareista esitti ensimmäisen kerran ranskalainen Joseph Davidovits 1980-luvulla. Viime vuosina hän on saanut belgialaisen Notre-Dame de la Paix -yliopiston fyysikon Guy Demortierin tuen. Demortier ei usko, että pyramidien rakentaminen kokonaisista kivilohkareista olisi ollut edes mahdollista.[20]
Uudistettu ramppiteoria on ranskalaisen arkkitehti Jean-Pierre Houdin julkaisema keväällä 2007. Sen mukaan Kheopsin kivet kiskottiin ylös pyramidin sisällä kulkevia ramppeja pitkin. Pyramidien kulmat olisivat myös jätetty auki, jotta kivien kääntäminen olisi ollut mahdollista. National Geographic -kanavan dokumentti esitti, että Houdin teoria mahdollistaa sen, että pyramidien sivut kohtaavat symmetrisesti rakennelman huipulla sen rakennuttua, jota aiemmat teoriat eivät ehkä mahdollista.[21][22]
Suurimpia Egyptin pyramideja

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rolf Grönblom| title = Faaraoiden Egypti| others = Translated by Tuula Kojo| publisher = Schildts Kustannus Oy| year = 2002| id = 951-50-1259-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehner, Mark| title = The Complete Pyramids| publisher = Thames and Hudson| year = 1997| id = ISBN 0-500-05084-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Millard, Anne| title = Maailman pyramidit| publisher = Otava| year = 1996| id = ISBN 951-1-14405-7}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:90.2 Yleinen arkeologia
Luokka:Egyptin pyramidit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka vanha on maailman vanhin pyramidi?


Power Rangers on pitkään jatkunut yhdysvaltalainen lasten supersankaritelevisiosarja, joka perustuu japanilaisen tokusatsuformaatin Super Sentai -sarjoihin. Power Rangers -sarjan on luonut Haim Saban, joka sai idean sarjan luomiseen vieraillessaan Japanissa. Hänen ideanaan oli yhdistää japanilaista kuvamateriaalia englannikielisten näyttelijöiden kanssa tehtyihin kuvauksiin. Japanilaista kuvamateriaalia käytetään Power Rangereiden taistellessa zordeillaan sekä myös useimmiten heidän taistellessa rangerasuissaan hirviöitä vastaan. Myös sarjojen juonta on muokattu sopivammaksi länsimaisille katsojille ja välillä on luotu myös täysin japanilaisesta sarjasta poikkeava juoni. Saban yritti myydä ideaansa noin yhdeksän vuoden ajan kunnes vuonna 1992 Fox Kidsin silloinen puheenjohtaja Margaret Loesch suostui esittämään sarjaa kanavallaan.[1] Sittemmin Haim Sabanin omistama Saban Entertainment -yhtiö teki aiheeseen liittyviä televisiosarjoja vuosina 1993–2001. Mighty Morphin Power Rangers oli niistä ensimmäinen Power Rangers -sarja. Se perustui 16. Super sentai -sarjaan Kyoryū sentai Zyuranger.
Vuodesta 2002 vuoteen 2009 sarjan tuottamisesta vastasi Disney-yhtiö, joka osti FOXin perhepaketin ja sen seurauksena Fox Family -kanavasta tuli ABC Family.[2] Samassa ostossa myös Foxin omistuksessa ollut Haim Sabanin yhtiö Saban Entertainment siirtyi Disneyn omistukseen ja nimeksi vaihdettiin BVS Entertainment, joka jatkoi Power Rangers -sarjojen tuottamista.[2] Se aloitti sarjojen tekemisen vuonna 2002 sarjalla Power Rangers Wild Force. Se perustuu edellisten sarjojen tavoin japanilaiseen tokusatsu-formaattiin Super Sentai, ja on tiiviisti kytköksissä japanilaisiin oheistuotteisiin, kuten leluihin ja peleihin. Vuoden 2009 Power Rangers RPM -televisiosarjan, oli tarkoitus jäädä Power Rangersin viimeiseksi tuotantokaudeksi sarjan silloisen tuotantopäällikön Sally Campbellin ilmoitettua lehtihaastattelussa ettei Power Rangersista tulla kuvaamaan uutta tuotantokautta.[3]
12. toukokuuta 2010 Haim Sabanin uusi yhtiö Saban Brands kuitenkin osti Power Rangersin oikeudet takaisin itselleen ja alkoi tuottaa uutta sarjaa Nickelodeonille.[4] Sarja Power Rangers Samurai alkoi helmikuussa 2011 ja sitä valmistettiin kahden tuotantokauden ajan yhteensä 44 jaksoa. Yhteistyötä Nickelodeonin kanssa päätettiin jatkaa ainakin kahdella vuodella ja vuoden 2013 alussa alkoi uusi sarja nimeltä Power Rangers Megaforce, joka on samalla sarjan 20. tuotantokausi.
Suomessa sarjoja on esittänyt vaihtelevasti PTV4 ja MTV3, sekä maksullinen Jetix.
Power Rangerit
Power Ranger on kuvitteellinen hahmo, joka pystyy muuntautumaan voimakkaaksi supersankariksi. Ensimmäisillä tuotantokausilla se tapahtui Zordonin antamien voimanlähteiden avulla, mutta Power Rangers Lost Galaxy -sarjasta lähtien Rangereiden voimanlähteet ovat vaihdelleet aina mystisistä miekoista taikamaailman kristalleihin. Power Rangerit pukeutuvat kirkasvärisiin taisteluasuihin, jotka on yleensä tehty elastaanista. Lisäksi hahmoilla on päässään kypärät, joissa on läpinäkymättömät visiirit.[5] Sen ansiosta heidän henkilöllisyytensä pysyy salassa ja se myös suojaa heitä taisteluissa. Muuntautunut Power Ranger omaa useimmiten yli-inhimilliset voimat, kestävyyden ja taistelukyvyt. Muuntautumaton Ranger voi omata kyvyn telekineettisyyteen, supernopeuteen ja näkymättömyyteen. Nämä kyvyt eivät kuitenkaan ole suoraan yhteydessä hahmon rangervoimiin.
Rangerit työskentelevät yleensä viiden ryhmänä, joista useimmiten punaista asua pitävä henkilö on johtaja. Yleisimpiä rangereiden värejä ovat punainen, keltainen, sininen, vaaleanpunainen, vihreä, musta ja valkoinen. Myös rangereiden sankarinimet määräytyvät heidän pitämiensä asujen värien perusteella. Asut muistuttavat toisiaan ja yleensä ainoastaan niiden väritys, kypärän muoto ja visiiri poikkeavat toisistaan.
Sarjat

Elokuvat
Vuonna 1995 valmistui ensimmäinen Power Rangers -elokuva, joka perustui ensimmäiseen Power Rangers sarjaan. Elokuva oli varsin tuottoisa 15 miljoonan dollarin budjettiin nähden. Se keräsi maailmanlaajuisesti yli 66 miljoonaa dollaria, josta Yhdysvalloissa saatu osuus oli hieman yli 38 miljoonaa dollaria.[6] Elokuva oli myös ehdolla Young Artist -palkinnon voittajaksi, kun Steve Cardenas oli ehdolla parhaaksi nuoreksi näyttelijäksi sivuroolissa.
Toinen elokuva valmistui vuonna 1997. Elokuvan nimi oli Power Rangers turbovaihteella, joka ei menestynyt kovinkaan hyvin. Erityisesti kritiikin kohteeksi joutui sarjalle ominaisen toiminnan puuttuminen lähes kokonaan. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti yli 9 miljoonaa dollaria[7], mikä oli huomattavasti vähemmän kuin edellisen elokuvan tuotto. Elokuva sai kuitenkin edellisen elokuvan tavoin Young Artist -ehdokkuuden, kun Blake Foster oli ehdolla parhaana nuorena pääosanesittäjänä.
Molemmat elokuvat julkaisi 20th Century Fox yhdessä Saban Entertainmentin kanssa.

Vuonna 2015 Lionsgate ilmoitti uuden Power Rangers -elokuvan olevan suunnitteilla vuodeksi 2017.[8] Se tulee olemaan uudelleenkäynnistys sarjalle, eikä jatkoa aikaisemmille elokuville. Kimberly Hartin rooliin valittiin Naomi Scott.[9]
Power Morphicon
Power Morphicon oli ensimmäinen Power Rangers tapahtuma, joka pidettiin Los Angelesissa vuonna 2007. Tapahtuma juhli Power Rangers -sarjan 15-vuotisjuhlaa, jossa olivat vieraina muun muassa ensimmäistä Punaista Rangeria näytellyt Austin St. John, Steve Cardenas, Jason Narvy, Walter Jones, Johnny Yong Bosch, sekä Operation Overdrivessa näytelleet James Maclurcan ja Rhoda Montemayor.
Seuraavat Power Morphicon -tapahtumat järjestettiin vuosina 2010 ja 2012. Kolmannessa tapahtumassa elokuussa 2012 julkaistiin vuoden 2013 Power Rangers Megaforcen näyttelijäkaarti. Lisäksi tapahtumassa oli paljon henkilöitä koko sarjan historian ajalta.
Seuraava Power Morphicon järjestetään luultavasti kesällä 2014.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead., (in French), , (in Polish)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli esimmäinen Power Rangers elokuva?


Varhaiset korkeakulttuurit olivat ihmisyhteisöjä, johon kehittyi muita monimutkaisempi yhteiskuntajärjestelmä jo varhain,[1] neoliittisen kauden alussa. Niille on yhteistä kaupunkimaisen asutuksen syntyminen, mutta niistä voidaan tunnistaa seitsemän muutakin yleistä piirrettä: järjestäytynyt hallinto, monimutkainen uskonto, eriytyneitä ammatteja, yhteiskuntaluokkia, taidetta ja arkkitehtuuria, julkisia laitoksia ja kirjoitusjärjestelmä.[2]
Korkeakulttuurin synnyn edellytys on valtiomaisen mutkikkaan, kerrostuneen yhteiskunnan synty. Yhteiskunnan synnyn arvellaan liittyvän heimopäällikön kykyyn valvoa elintarvikevarastoa, johon ihmiset luovuttavat tuottamaansa viljaa verona. Päällikön valta kasvaa voimakkaissa sodissa ympäröivien heimojen kanssa. Näiden arvellaan liittyvän taisteluun elintilasta, muun muassa viljellystä maasta, ja halusta ryöstää naapuriheimoja. Myös temppelillä ja uskonnolla on keskeinen osuus varhaisten yhteiskuntien synnyssä.
Korkeakulttuurin synty
Korkeakulttuuri tarkoittaa kulttuuria, jossa osataan kirjoittaa ja lukea, ja johon liittyy yhteiskuntaluokkiin kerrostunut yhteiskunta, jossa on monen eri alan ammattilaisia.
Varhaisimmat korkeakulttuurit
Varhaisin korkeakulttuuri syntyi Etelä-Mesopotamiassa Sumerissa, nykyisessä Etelä-Irakissa noin 3500 eaa. missä alettiin käyttää kuvakirjoitusta.[3] Samoihin aikoihin asutuskeskukset kasvoivat kymmenien tuhansien asukkaiden kaupungeiksi. Korkeakulttuuria edeltävä kehitys oli vienyt Sumerissa parituhatta vuotta. Sen edellytyksenä oli kastelukanavien avulla toteutettu maanviljely. Muita tunnettuja varhaisia korkeakulttuureja ovat faaraoiden Egypti, Indus-kulttuuri, Kiina sekä Amerikan mantereella Perun ja Mesoamerikan intiaanikulttuurit. Näitä varhaisia korkeakulttuureja on sanottu myös varhaisvaltioiksi. Korkeakulttuurille on ominaista keskitetty valtiomainen hallinto, kaupungit, eriytyminen ammattiryhmiin, kalenteri ja kirjoitus sekä kehittynyt sotalaitos ja virkamiehistö ja suuret rakennelmat. Varhaisille korkeakulttuureille oli ominaista uskonnon, temppelin ja papiston suuri mahti. Tämän uskotaan johtuvan siitä, että temppeli varastoi esimerkiksi elintarvikkeita monesti toistuvien nälänhätien varalle. Sittemmin korkeakulttuurin katsotaan siirtyneen Mesopotamiasta muualle Euraasiaan noin 2000–1500 eaa. Varhaisten korkeakulttuurien syntyalueet olivat kaikki kuivien tai puolikuivien alueiden ympäröimiä jokilaaksoja, joissa kasteluviljelyllä on merkittävä osuus.
Vaikka muinaisessa Perussa ei osattu kirjoittaa, sen kulttuurissa on monia sivilisaation piirteitä. Perussa merkittävä ravinnon lähde oli korkeakulttuurin synnyn aikoihin kalastus, maanviljely tuli mukaan myöhemmin.
Varhaiset kulttuurialueet
Sumerin varhainen korkeakulttuuri syntyi noin 3500 eaa., Egyptin noin 3100 eaa., Indusjoen laakson noin 2500 eaa. ja Kiinan noin 2200–1600 eaa. Tämä näyttäisi tukevan ajatusta, että korkeakulttuurin perustavat ajatukset ovat levittäytyneet alkujaan Sumerista. Niinhän maanviljelykin levisi laajalle alueelle neoliittisella kaudella Lähi-idästä. Esimerkiksi Indus-kirjoitus on kehittynyt sumerilaisesta kuvakirjoituksesta. Mesopotamian kaupunkivaltioiden nousu veti Indusjoen laakson alueen imuunsa, ja levitti vaikutustaan Iranin pohjoispuolen jokilaaksoihin asti. Niinpä kulttuuri on levittäytynyt diffuusion avulla, imitoimalla tai muun muassa uskonnollisen lähetystyön mukana.
Etelä-Amerikassa Perun rannikolla alettiin rakentaa monumentteja noin 2800 eaa. Atacaman aavikon jokilaaksoissa. Kaupan tai meritse suoritettujen valloitusretkien uskotaan levittäneen korkeakulttuurin siemenet noin 1800 eaa. Guatemalan rannikolle. Tähän viittaa se, että niin Keski-Amerikan olmeekit kuin Etelä-Amerikan varhaisten kaupunkivaltioiden johtajat rakensivat tasannemaisia katkaistuja pyramideja.
Isolationismi ja diffusionismi
Koska eri kulttuurialueet ovat kaukana toisistaan, niin sanotut isolationistit ovat väittäneet, että varhaisten korkeakulttuurien kehitys oli pitkälti itsenäistä. Tätä väitettä tukee esimerkiksi se, että Mesoamerikassa keksitty kirjoitus ei levinnyt muinaiseen Peruun, missä käytettiin jonkinlaisia puumerkkejä ja alkeellista solmukirjoitusta, quipua.
Niin sanotut hyperdiffusionistit ovat sanoneet, että kaikki korkeakulttuuri on alkujaan lähtöisin Mesopotamiasta, ja että jossain vaiheessa Amerikkaan purjehtimalla on viety kulttuurin siemeniä. Tiedetään Euroopan ja Lähi-Idän ihmisten purjehtineen jo varhain melko pitkiä matkoja, mutta ei ole todisteita valtameren ylittämiseen kyenneistä laivoista ennen keskiaikaa.
Korkeakulttuurin syntyyn vaikuttaneita tekijöitä
Ei ole tarkkaa käsitystä siitä, mitkä tekijät käynnistivät korkeakulttuurin synnyn. Se kuitenkin tiedetään, että varhaisten korkeakulttuurien synty seurasi maanviljelyä ja vaati paikoilleen asettunutta asutusta eristyneissä jokilaaksoissa. Korkeakulttuurin syntyyn liittyi valtion synty. Valtiolla on tietty alue ja väestö. Kaikilla korkeakulttuurin syntyalueilla on harjoitettu kasteluviljelyä, jossa joesta tulevaa vettä ja lietettä ohjataan peltoihin. Maanviljely on tällöin tehostettu äärimmilleen. Kasteluviljely vaatii suuren työn mutta tuottaa paljon. Kasteluviljely vaatii jonkinlaista keskitettyä ohjausta ja asutuksen pysyttelyä paikoillaan. Toisaalta on alueita, joissa suuria kastelusysteemejä hoidetaan ilman valtiomaista ohjausta, esimerkiksi Filippiineillä.
Viljanvarastointi
Korkeakulttuurin synty vaatii viljan varastointia. Keskitetty varastointi tekee ihmiset riippuvaisiksi valtiosta esimerkiksi jos sato epäonnistuu. Tätä tapahtui usein esimerkiksi Egyptissä: jos kuivuuden takia Niilin tulvat jäivät saamatta, pellot eivät saaneet vettä ja lietettä, ja tuli nälänhätä. Viljaa varastoivat temppeli ja valtio saivat näin ihmiset kontrolliinsa, ihmisten oli toteltava hallitsijoitaan, jotta eivät kuolisi nälkään. Nälänhätä oli muinaisvaltioissa tavallinen vieras.
Väestö
Korkeakulttuurin synnyn katsotaan johtuvan muun muassa voimakkaasta väestönkasvusta ja eri alueiden välistä sodista, jotka vaativat keskitettyä johtoa. Väestönkasvu lisää pulaa viljelymaasta, ja on syynä sodille. Jatkuvat sodat lisäävät päälliköiden valtaa. Asutuksen täytyy olla myös melko eristynyttä, esimerkiksi autiomaiden ja vihamielisten heimojen ympäröimää. Jos kylä vallataan sodassa, sen asukkaiden on vaikea paeta minnekään. Sen sijaan he alkavat mieluummin maksaa veroa vallanneen kylän päällikölle.
Päällikkökunnat
Korkeakulttuuria edeltävät yksiköt olivat päällikkökuntia, joiden piirissä saattoi olla tuhansia ihmisiä. Nämä päällikkökunnat sotivat keskenään. Eräs korkeakulttuurin synnyn edellytyksistä näyttää olevan päällikkökuntien synty. Päällikkökunnat ovat voimakkaiden päälliköiden johtamia kyliä. Mutkikkaassa päällikkökunnassa yksi kylä johtaa monia kyliä. Päällikkökunnissa on useimmiten tietty päällikkösuku, joka johtaa suurempaa joukkoa. Päällikköjä avustaa papisto. Päälliköitä kohdellaan päällikkökunnissa monesti hyvin kunnioittavasti ja he voivat päättää jopa tavallisten heimolaisten elämästä ja kuolemasta. Voimakkaita, ei-valtiomaisia päällikkökuntia olivat muun muassa Kolumbian muiscojen yhteiskunta, jossa paikallispäälliköiden valta oli voimakas, mutta ylipäälliköiden valta melko heikko ja ilmeni useimmin sotien tms. tapauksessa. Varhaisesta Mesopotamiasta on löydetty linnoitettuja kyliä ja linkojen ammusvarastoja. Varhaisia päällikkökuntia olivat esimerkiksi Egyptin nomokset, heimot, myöhemmät maakunnat ja Sumerin kaupunkivaltioiden edeltäjät, esimerkiksi Tell As-Sawwan. Päälliköt rakennuttivat joskus suuria monumentteja. Megaliitit liittynevät jonkinlaiseen keskitettyyn johtoon, mutteivät valtioon.
Kasteluviljely
Kasteluviljelyn ansiosta alkanut väestönkasvu loi suuriksi kasvaneille kylille laajenemispaineita ja sotien tarvetta. Tämä taas lisäsi johdon harjoittamaa kontrollia. Korkeakulttuuri vaatii aina viljaylijäämän tuotantoa kasteluviljelyllä, jotta voidaan ruokkia suuri määrä väestöä, joka vapautuu eri ammattiryhmiin. Viljaylijäämää kontrolloiva temppeli voi ohjailla ihmisiä. Varhaisissa kulttuurikeskuksissa papeilla oli merkittävä asema, koska he osasivat ennustaa esimerkiksi joen tulvia. Suurten korkeakulttuurien syntyvaiheisiin liittyi monesti sotia esimerkiksi Egyptin yhdistyminen.
Korkeakulttuurin syntyyn vaikuttaneiden tekijöiden yhteisvaikutus
Varhaisimmat kirjoitetut asiakirjat ovat verokuitteja. Varhaisessa Mesopotamiassa muun muassa järjestäytynyt uskonto oli suuri mahti. Väestönkasvu juuri ennen korkeakulttuurin syntyä johtui jokilaakson tuottoisasta kasteluviljelystä. Toisaalta nälänhädät olivat tavallisia varhaisissa valtioissa. Varhaiset valtiot olivat melko pysähtyneitä yhteiskuntia, joissa vallitsi epätasa-arvo vuosisatoja. Suoranaista kansaan kohdistuvaa kiskontaakin esiintyi. Muutosta toi lyhyeksi aikaa jonkin vieraan heimon suorittama hyökkäys, joka yleensä valloitti maan ja alkoi pitää valtaa jatkaen edellisen eliitin perinteitä.
heimopäällikön ja papiston merkityksen kasvu
Kasteluun perustuva maanviljely (keinokastelu)
Viljan varastointi huonojen vuosien varalta lisäsi alaisten riippuvuutta varaston pitäjästä, päälliköstä tai kuninkaasta
Paikallaan pysyvä asutus, kontrollin tarve
Asutuksen eristyneisyys (vuorten ja/tai autiomaiden tai vihamielisten heimojen ympäröivät alueet)
Loi väestönkasvua, mikä lisäsi kontrollin tarvetta
Sodat
Aiheutuivat väestönkasvusta, ja nälänhädän torjumiseksi syntyneestä laajenemispaineesta
Kaupungin puolustus vaati keskitettyä johtoa
Kauppa
Kaupan kontrolli oli monesti papistolla tai poliittisella johdolla
Uudet keksinnöt (väestönkasvu lisää keksivien ihmisten määrää)
Ammatillinen erikoistuminen
Teki osan väestöstä valtiosta riippuvaisiksi.
Varhaisen korkeakulttuurin tuntomerkkejä
Kaupunkimainen asumismuoto
Yli 10000–20000 asukkaan kaupungit
Kaupunki kaupan ja vallan keskus[4].
Temppeli, palatsi ja viljavarasto (uskonnollinen, poliittinen ja taloudellinen keskittyminen)
Sosiaalinen kerrostuminen
Yhteiskuntaluokkia tyyliin kuningas, papisto, sotilaat, virkamiehet, talonpojat, orjat[4]
Kirjoitustaito viestinnässä[4]
Kuvakirjoitus, tavukirjoitus tms.
Taiteen kehitys
Valtiomainen hallinto
Hallitsija, jota pidetään jumalana
Veronkeruu
Järjestäytynyt yhtenäinen uskonto[4] (temppeli)
Kalenteri, matematiikka
Uhri- ym. palvontamenoja
Organisoitu puolustus, sotalaitos
Suuria rakennushankkeita
Ammatillinen eriytyminen, tehtävien mukainen työnjako[4]
Kokopäivätoimisia ammattilaisia, joista osa ei tuota ruokaa: esimerkiksi maanviljelijöitä, paimentolaisia, eri alojen käsityöläisiä, kauppiaita
Kaikki eivät tuota ruokaa
Tavaroiden massatuotanto
Uudet keksinnöt
Kutominen
Ehkä voimakas metallurgian kehitys
Varhaiset korkeakulttuurit

Lähi-Itä
Mesopotamiassa, nykyisen Etelä-Irakin alueella oli Sumerin kulttuuri n. 3500–2000 eaa. Sitä edeltsivät Ubaidin kulttuuri ja Hassuna-, Halaf- ja Samarra- kulttuuri. Sumer-kulttuuria seurasivat myös Elamin (Iran n. 3000-570 eaa.), Akkadin (Keski-Irak n. 2500-2200 eaa.), Assyrian (n. 2000-700 eaa.) ja Babylonian kulttuurit (n. 1800-500 eaa.).[5] Egyptissä oli ensin Naqada-kulttuuri noin 3600-3000 eaa. ja myöhemmin muinainen Egypti dynastioineen noin 3100-539 eaa.
Intia, Pakistan
Intiassa oli ensin esiharappalaiset kulttuurit noin 3500 eaa.[6] ja myöhemmin  Indusjoen laaksossa oli Indus-kulttuuri eli Harappan kulttuuri n. 2500–1800 eaa..[7]
Kiina
Kiinassa oli varhain Erlitoun kulttuuri, johon kuuluivat Xia-dynastia n. 2200-1700 eaa. ja Shang-dynastia n. 1700-1050 eaa.. Erlitoun seuraajia olivat Zhou-dynastia n. 1040-221 eaa. ja Han-dynastia n. 206 eaa.-220 jaa.[8]
Perun seutu, Keski-Andit
Keski-Andien varhaisimpia korkeakulttureja olivat inkoja edeltävät kulttuurit, joihin kuuluivat Caral-kulttuuri (n. 3000-2800 eaa.),[9] Moche-kulttuuri ja Nazca-kulttuuri.[10]
Meksikon ja Guatemalan seutu, Mesoamerikka
Mesoamerikan eli Keski-Amerikan varhaisimpia suuria korkeakulttuureja olivat olmeekkien, zapoteekkien ja mayojen kulttuurit.[11]
Korkeakulttuurin synnyn vaiheita
Varhaisten valtioiden synty lähti liikkeelle pienistä maanviljely-yhteisöistä, joissa oli luonnollisia ahkeria johtajatyyppejä. Puutarhaviljelyn tai maanviljelyn tuotteita saatettiin kerätä johonkin paikkaan, josta sitä jaeltiin takaisin. Tätä sanotaan jälleenjakeluksi.
Oseania
Esimerkiksi Melanesian ja uuden Guinean yhteisöissä muun muassa Salomonin saarten siuaitten heimossa oli "suurmiehiä", jotka tekivät työtä muita ahkerammin ja vetivät sukulaisiaan ja naapureita mukaan maatalous- ym. töihin lupaamalla järjestää suuret juhlat saaduilla elintarvikkeilla. [12]
Jos juhla onnistui, suurmiehen kannatus kasvoi. Mukaan saatujen työnteko kasvoi, mutta jos suurmies onnistui hankkimaan tällä juhliin elantoa, hänen kannatuksensa oli vakaa. Silti suurmies oli tasa-arvoinen muitten kanssa. Suurmiehet kilpailivat keskenään, ja suurmiehet eivät itse hyötyneet järjestämistään juhlista ja keräämistään tuotteista. Suurmiesten, mumien, mahti oli suurempi sotien aikaan ennen eurooppalaisten tuloa. Sotapäälliköillä oli orjia. Suurmiehillä oli sotien aikaan hallussaan alueita, ja jonkinlaista käskyvaltaa alaisiinsa, toisin kuin nykyään.
Trobriandit puolestaan olivat sotaisia heimoja, joita johtivat perinnölliset suurmiehet, joita kunnioitettiin mahtavina merkkimiehinä. Silti päällikön valta perustui häneen kykyynsä jaella lahjoja hallitsemilleen ihmisille, ei poliisiin tms. Eräs päällikkö hallitsi yli kymmentä kylää. Suurimmat ja vauraimmat heimot pitivät perinnöllistä päällikkyyttä. Suurpäälliköllä oli monta vaimoa, pienempien heimojen päälliköiden sisaria ja hän sai jamssilahjoja veljiltään. Asukastiheys oli noin 25 as./km², pienempi kuin varhaisissa valtioissa. Suurpäällikön valta pohjautui 3–4 kuukaudessa mätänevään jamssiin, jota ei kyetty varastoimaan ja jakelemaan nälän tullen, mikä olisi lisännyt suurpäällikön valtaa. Osa ihmistä ei ollut viljelijöitä, vaan esimerkiksi kanootinrakentajia, poppamiehiä, käsityöläisiä jne.[13].
Cherokee-intiaanit
Cherokeilla oli myös pääkylästä ja alikylistä koostuva järjestelmä. Kylien asioista päätti päälliköiden neuvosto, jolla oli korkein päällikkö, mico. Neuvosto kokoontui pyöreässä, puisessa neuvottelumajassa. Sadonkorjuun aikana pelloille pystytettiin "micon aitta" -niminen suuri kori, johon sai halutessaan laittaa viljelytuotteita, maissia, papua ja kurpitsaa. Micon aitoista sai ruokaa muun muassa muukalaisille, sotaretkille ja apua kadon sattuessa. Suurpäällikkö mico ei kuitenkaan ollut kuningas, vaan seurusteli muiden kanssa niin kuin kuka tahansa.
Uganda
Ugandan alueella asui bunyorojen kansa, jotka kasvattivat hirssiä ja banaaneja. Johtaja oli kuningas, jolle noin 10 alipäällikköä ja kansa maksoi veroja, ja hallitsija jakeli tuotteita takaisin kansalle. Kuninkaalta odotettiin, että hän järjestäisi juhlia ja jakaisi lahjoja ihmisille. Kuningas piti viljavarastoa ja palatsivartiota, ja hänellä oli virkailijoita, pappeja ja poppamiehiä, sekä monia ammattimiehiä. Hallitsija matkusteli valtakunnassaan usein. Bunyorojen valtakunta muistutti keskiajan feodaalisen Euroopan valtioita noin 1000 jaa.. Esimerkiksi Vilhelm Valloittaja jakeli juhlissaan lahjoja alaisilleen.[14]
Sekundaariset valtiot
Sekundaariset valtiot syntyvät, kun valtion ajatus leviää alueille, jonne ei luonnostaan syntyisi valtioita. Sekundaarisia valtioita perustettiin valvomaan kauppareittejä tai suojaksi toisia valtioita vastaan. jotkut sekundaariset valtiot olivat paimentolaiset luomia ja näistä valtioista käsin he ryöstivät sivistysvaltioita.
Katso myös
Hedelmällinen puolikuu
Muinainen Lähi-itä
Neoliittinen vallankumous
Kasteluviljely
Päällikkökunta
Mesoliittinen
Neoliittinen
Lähteet
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Marvin Harris| title = Kulttuurien synty| chapter = Muinaisvaltioiden synty| publisher = Kirjayhtymä| year = 1982| id = ISBN 951-26-2183-5| page = 87}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jared Diamond| title = Tykit, taudit ja teräs| others = Translated by Kimmo Pietiläinen| location = Helsinki| publisher = Terra cognita| year = 2003| id = ISBN 952-5202-56-9 (nid.)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Brian Fagan| title = Pitkä kesä| location = Helsinki| publisher = Ajatus-kirjat| year = 2008| id = 978-951-20-7595-9 (sid.)}}
Viitteet

Luokka:Korkeakulttuurit
Luokka:Kulttuuriantropologia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Ovatko afrikkalaiset heimot päällikkökuntia?