Miguel de Cervantes Saavedra (29. syyskuuta 1547 Alcalá de Henares – 23. huhtikuuta 1616 Madrid) oli espanjalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Don Quijote (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605/1615).
Don Quijote on realistiseen tyyliin kirjoitettu parodia suurta yleisönsuosiota nauttineista romanttisista ritaritarinoista. Cervantesin huumori, ironinen ote ja romaanin runsas metafiktiivinen sisältö ovat keränneet runsaasti ihailijoita ja jäljittelijöitä kautta aikojen. Don Quijote on Cervantesin muun tuotannon ohella vaikuttanut merkittävästi koko länsimaisen kirjallisuuden ja fiktioperinteen kehitykseen.
Cervantesin teoksista on Don Quijoten lisäksi suomennettu myös suosittu novellikokoelma Opettavaisia kertomuksia (Novelas ejemplares, 1613) ja kirjailijan proosanäytelmät sisältävä kokoelma Välinäytöksiä (valikoima teoksesta Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, nunca representados, 1615).
Varhaiset vuodet
Miguel de Cervantes syntyi todennäköisesti Alcalá de Henaresissa (nykyisin osa Madridia) Mikaelinpäivänä 29. syyskuuta 1547. Miguelin kastetodistus on päivätty 9. lokakuuta Alcalássa. Hänen isänsä oli alun perin cordóbalainen välskäri Rodrigo de Cervantes. Cervantesin äidistä, Leonora de Cortinasista, ei ole säilynyt juurikaan muita tietoja kuin syntymäpaikka, Arganda del Reyn kylä (nykyisen Madridin alueella).
Cervantesin sukujuurista on virinnyt keskustelua sen jälkeen, kun kulttuurihistorioitsija ja kirjallisuudentutkija Américo Castro esitti 1920-luvulla, että Cervantes saattaisi olla juutalaiskäännynnäistä syntyperää. Kysymys Cervantesin mahdollisista ”uuskristityistä” esivanhemmista on yhä ratkaisematta.
Cervantesin perheeseen syntyi Miguelin lisäksi kuusi lasta, nuorena kuollut Andrés (1542–1543), Andrea (1544–1609), Luisa (1546, kuollut 1620-luvulla, karmeliittanunna ja  myöhemmin luostarin abbedissa), Rodrigo (1550–1600, antautui veljensä tavoin sotilasuralle), Magdalena (1553–1611) ja Juan (n. 1555, kuolinvuosi tuntematon).
Noin vuonna 1551 Rodrigo muutti perheineen Valladolidiin, jossa hänet sittemmin vangittiin maksamattomien velkojen vuoksi ja perheen omaisuus takavarikoitiin. Vuonna 1556 Rodrigo matkusti Cordóbaan hakemaan isänsä jättämää perintöä. Ei tiedetä, seurasiko kukaan perheenjäsenistä mukana.
Miguelin koulunkäynnistä ei ole kovinkaan tarkkoja tietoja, mutta uskotaan, että hän opiskeli aikanaan jesuiittakoulussa Valladolidissa, Cordóbassa tai mahdollisesti Sevillassa. Sen sijaan väitteitä Cervantesin myöhemmistä yliopisto-opiskeluista Salamancassa ei enää pidetä paikkansapitävinä.

Vuonna 1566 Miguel asettui Madridiin, jossa hän opiskeli tunnetun humanistin Juan López de Hoyosin johdolla. Vuonna 1567 Cervantes julkaisi ensimmäisen tunnetun runonsa Serenissima reina prinsessa Catalinan syntymän kunniaksi. Vuonna 1569 Hóyos julkaisi Filip II:n kolmannen vaimon kuoleman muistoksi kirjan, jossa on neljä Miguelin kirjoittamaa runoa. Samoihin aikoihin Cervantes kiinnostui myös teatterista, kuten hän itse kertoo Välinäytösten esipuheessa.
Matka Italiaan, Lepanton taistelu

Vuonna 1569 Cervantes keskeytti yllättäen opintonsa ja matkusti Italiaan, jossa hän asettui pappismies Giulio Aqcuavivan palvelukseen tämän kamariherrana. Samalta vuodelta on säilynyt Miguel de Cervantesia koskeva pidätysmääräys, jossa epäiltyä syytetään erään Antonio de Siguran haavoittamisesta kaksintaistelussa. Kaksintaistelut olivat tuolloin kiellettyjä, joskaan lakia ei juurikaan noudatettu.
Tämä selittäisi Miguelin äkkiarvaamattoman lähdön, vaikkakin on mahdotonta todistaa, että pidätysmääräyksessä tarkoitetaan juuri häntä. Nuorten espanjalaisten Italian-matkailu oli tuolloin hyvin yleistä. Cervantesin monissa teoksissaan (esimerkiksi novellissa Lisensiaatti Lasinen tai Persiles y Sigismundan loppujaksoissa) ilmaisema ihastus antiikin Rooman ja italialaisen renessanssin perintöön lieneekin peräisin viimeistään tältä ajalta.
Aqcuavivan palveluksessa Cervantes kiersi vuoden ajan Italiaa, mutta erosi kardinaaliksi nimitetyn isäntänsä palveluksesta jo 1570 ja värväytyi Napolissa merisotilaaksi Espanjan laivastoon, jossa hän palveli seuraavat viisi vuotta. Aktiivipalvelukseen Cervantes astui seuraavana vuonna, ja 7. lokakuuta hän osallistui Lepanton meritaisteluun kaleeri Marquesalla. Taistelun alkaessa Miguel oli korkeassa kuumeessa, mutta hän uhmasi käskyjä ja liittyi heikosta kunnostaan huolimatta taisteluun laivan kannella. Hän sai kolme ampumahaavaa, joiden seurauksena hänen vasen kätensä halvaantui pysyvästi. Cervantes oli koko loppuikänsä ylpeä osallistumisestaan taisteluun, jonka hän näki käänteentekevänä koko Euroopan historiassa.
Lepanton taistelun jälkeen Cervantes joutui Napolissa sairaalahoitoon puoleksi vuodeksi ja palasi sen jälkeen laivaston riveihin. Seuraavina vuosina hän osallistui lukuisille meritaisteluretkille ja asui väliaikoina Napolissa.
Syyskuussa 1575 siviiliin palannut Miguel lähti paluumatkalle Espanjaan yhdessä veljensä Rodrigon kanssa Barcelonaan purjehtivalla kaleeri Solilla.
Vankina Algeriassa
Miguelin ja Rodrigon paluumatka päättyi kuitenkin lyhyeen, kun pohjoisafrikkalaiset muslimimerirosvot hyökkäsivät alukseen ja ottivat miehistön jäsenet panttivangeiksi. Cervantesilla oli mukanaan suosituskirjeitä korkeilta tahoilta. Niiden ansiosta merirosvot päättelivät hänen olevan tärkeä henkilö, ja niin Cervantesin lunnaiksi asetettiin erittäin korkeat 500 kultaescudoa.
Cervantesit eivät pystyneet maksamaan Miguelista ja Rodrigosta vaadittuja lunnaita. Cervantes vietti seuraavat viisi vuotta orjana Algerissa. Hän järjesti kaikkiaan neljä joukkopaon yritystä, mutta jokainen niistä epäonnistui; Cervantes otti joka kerralla syyn omille niskoilleen pelastaakseen vankitoverinsa ankarilta rangaistuksilta. Vankeustuomioista ja kidutuksesta huolimatta Cervantes jatkoi vapautumisyrityksiään koko vankeusaikansa.
Vuonna 1577 Leonora de Cortinas yritti ostaa poikansa vapaiksi kokoon saamillaan rahoilla, mutta ryöstäjät eivät suostuneet vapauttamaan molempia veljeksiä vajaasta summasta. Miguel päätti asiasta nuoremman veljensä hyväksi, ja Rodrigo pääsi palaamaan Espanjaan kahden vuoden vankeuden jälkeen.
Toukokuussa 1580 trinitaarimunkki Juan Gil onnistui lopulta lunastamaan Cervantesin vapaaksi veljeskuntansa keräämällä 300 escudolla, joihin Algerin kristittyjen kauppiaiden parissa suoritetun nopean keräyksen ansiosta saatiin lisätyksi puuttuvat kaksi sataa. Pelastus tapahtui viime hetkellä, sillä viimeisimmästä pakoyrityksestään tuomittu Cervantes aiottiin siirtää Osmanien valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin orjuuteen.

La Galatea ja varhaiset näytelmät
Lokakuussa 1580 Cervantes palasi lopulta Espanjaan. Seuraavana vuonna hän osallistui kuninkaan nimittämänä asiamiehenä vasta Espanjaan liitetystä Portugalista Oraniin suuntautuvaan salaiseen tehtävään. Tehtävän päätyttyä hän anoi 1582 virkaa ”Uuden Intian” siirtomaista. Anomus hylättiin ja Cervantes siirtyi takaisin Madridiin.
Madridissa Cervantesilla oli suhde naimisissa olleen näyttelijätär Ana Franca de Rojasin kanssa. Suhteesta syntyi Cervantesin ainoa tytär Isabel de Saavedra vuonna 1584. Cervantes tunnusti tyttären omakseen ja Ana Francan kuoltua 1599 Isabel muutti isänsä luo asumaan.

Joulukuussa 1584 Cervantes meni yllättäen naimisiin Esquiviasissa asuvan Catalina de Salazar y Palaciosin kanssa. Morsian oli vasta 19-vuotias, ja hänen myötäjäisensä eivät olleet mainittavat. Avioliitosta ei syntynyt lapsia, eikä sen uskota olleen kovinkaan onnellinen. Pari muutti erilleen vain parin vuoden avioliiton jälkeen, eikä Cervantes koskaan viittaa vaimoonsa omaelämäkerrallisissa teksteissään. Yhteiseen talouteen Cervantes asettui vaimonsa kanssa uudelleen vasta 1600-luvun alkuvuosina.
Cervantesin ensimmäinen merkittävä teos La Galatea ilmestyi Madridissa vuonna 1585. Saavuttamattoman naispäähenkilönsä mukaan nimetty Galatea oli tyyliltään muodikas paimenromaani. Estetiikaltaan sievistelevä, idealisoituja ”paimenhahmoja” paratiisimaiseen ympäristöön sijoitteleva ja rakkauden ongelmia pohdiskeleva pastoraali-idylli ei jälkeenpäin tarkasteltuna ollut Cervantesin ominta alaa, vaikka hän yrittääkin tuoda tyylilajiin jonkin verran realismia ja huumoria.
Galatean tarina jää kesken ensimmäisen osan kuudennen kirjan lopussa. Viimeisinä vuosinaan Cervantes lupaili teostensa esipuheissa Galateaan mielistyneelle mesenaatilleen Lemosin kreiville jatko-osaa kerta toisensa jälkeen, mutta luultavasti hän ei itse suhtautunut ajatukseen enää kovinkaan vakavasti.
1580-luvun alkuvuosina Cervantes kirjoitti lukuisia näytelmiä ja nautti hetkellisesti suosiota näytelmäkirjailijana. Riittäväksi tulonlähteeksi näytelmistä ei kuitenkaan ollut, ja monien muiden varhaisempien näytelmäkirjailijoiden tavoin Cervantes jäi pian Lope de Vegan uudenlaisen teatteriestetiikan varjoon.
Ajanjakson näytelmistä meidän päiviimme on säilynyt käsikirjoituksina ainoastaan kaksi kappaletta. Omana aikanaan menestyksekäs ja jälkipolvienkin arvostama nelinäytöksinen historiallinen tragedia La Numancia kertoo roomalaisten sotilaiden piirittämäksi joutuneen kelttiläisen Numantian kaupungin asukkaista. Näytelmä sisältää runsaasti myyttisiä aineksia. Los tratos de Argel (Algerin tapainkuvaus) on Cervantesin omiin kokemuksiin pohjautuva kuvaelma kristittyjen vankien elämästä ja kohtaloista Algerissa.
Andalusia, Don Quijoten syntyvaiheet

Cervantesin ja Catalina de Salazarin muutettua erilleen Miguel matkusti Andalusiaan, missä hän suurimmaksi osaksi vietti seuraavat 20 vuotta alituista liikkeellä oloa edellyttävissä valtion pikkuviroissa, ensin Voittamattoman armadan varainhankkijana ja sittemmin veronkerääjänä. Väliaikoina Cervantes majaili pääasiassa Sevillassa, joka oli tuolloin Espanjan suurin ja vilkkain kaupunki siellä sijaitsevan siirtomaa-asioiden hallinnon ja linjalaivojen päätesataman ansiosta.

Cervantes ajautui vararikkoon, tuomittiin kirkonkiroukseen ja vangittiin tiettävästi ainakin kahteen otteeseen (1597 ja 1602) epäselvien tilien ja murron vuoksi. Istuessaan tuomiotaan Argamasilla de Alban vankilassa La Manchassa Cervantes sai ajatuksen Don Quijoten kirjoittamisesta. Alkuperäinen idea teokseen on lähtöisin pienestä kansankirjasesta nimeltään Entremes de los Romances, jossa romanssien lukeminen sekoittaa maalaismiehen pään. Kansallisen ja kansainvälisen menestyksen Don Quijotesta tekivät kuitenkin Cervantesin taiteelliset ratkaisut, kuten moniulotteinen huumori, toden ja fantasian välinen ristiriita, jokapäiväisten tapahtumien ja ihmisten kuvaus sekä arkikielen ja erilaisten slangien tuominen kaunokirjallisuuteen.
Viimeiset vuodet
Don Quijoten ensimmäinen osa ilmestyi 1605, ja seuraavana vuonna Cervantes palasi Madridiin, jossa hän vietti lopun elämänsä asuen samassa taloudessa vaimonsa, tyttärensä ja kahden naimattoman sisarensa kanssa. Cervantesin taloudellinen asema ei sanottavasti parantunut hänen viimeisinä vuosinaan huolimatta hänen myöhempien teostensa laajasta suosiosta. Cervantes oli nimittäin pakotettu myymään teostensa kustannusoikeudet kertasummista kirjanpainajille. Vuonna 1609 Cervantes liittyi ajan tavan mukaan maallikkoveljenä Olivarin Pyhän Sakramentin Orjien (la Congregación de los Esclavos del Santísimo Sacramento del Olivar) veljeskuntaan.
Don Quijote saavutti suuren suosion myös Espanjan ulkopuolella, kun teos alkoi pian ilmestymisensä jälkeen levitä ympäri Eurooppaa lukuisina käännöksinä. Varhaisin tunnettu suomennos on Pekka Ikosen lyhennelmä Don Quixote de la Mancha eli ritari surullisen muodon ritaristosta vuodelta 1877. Cervantesia suuresti ihaillut Aleksis Kivi tutustui aikanaan teokseen ruotsinkielisenä käännöksenä. J. A. Hollon klassinen täydellinen suomennos ilmestyi vuosina 1927–1928. Jyrki Lappi-Seppälän uusi suomennos ilmestyi 2013.

Opettavaisia kertomuksia

Vuonna 1613 Cervantes julkaisi kaksitoista novellia sisältävän käänteentekevän, lähes kaikkia aikansa tyylilajeja hyödyntäneen kokoelman Novelas ejemplares (suom. Opettavaisia kertomuksia), jolla on ollut suuri vaikutus niin myöhempään romaanikirjallisuuteen kuin novellitaiteeseenkin. Teosta pidetään yleisesti Cervantesin merkittävimpänä Don Quijoten jälkeen, ja on sanottu että yksin sillä Cervantes olisi saanut nimensä kirjallisuuden historiaan. Opettavaisia kertomuksia on Don Quijoten ja Ocho comedias y ocho entremeses -kokoelman lyhyiden farssien ohella säilyttänyt suosionsa aina tähän päivään saakka.
Opettavaisten kertomusten käännöksiä vieraisiin kieliin alettiin julkaista pian teoksen ilmestyttyä. Uusia käännöksiä ilmestyy yhä tasaisesti eri puolilla maailmaa. Walter Streng-Renkosen neljän novellin suomennosvalikoima Novelleja ilmestyi 1936. Arto Rintalan täydellinen suomennos, samalla ensimmäinen yksittäisen henkilön suorittama koko teoksen käännös, ilmestyi vuonna 2007.
Viaje del Parnaso
Vuonna 1614 ilmestyi Cervantesin kunnianhimoisin yritys lyriikan alueella, oman aikansa kirjallisuutta hyväntahtoisesti arvosteleva allegorinen runoelma Viaje del Parnaso (Matka Parnassolla), joka sisältää runsaasti omaelämäkerrallista ainesta. Muutamien tunnetumpien sonettien, kuten satiirisen Al Túmulo del Rey Felipe en Sevilla (”Kuningas Filipin haudalle Sevillassa”) tai kirjailijan itsensä arvostaman Celos´in (”Mustasukkaisuus”) ohella Viaje del Parnaso on Cervantesin runomuotoisista teksteistä merkittävin, joskaan Cervantesin runouden ei yleisesti katsota nousevan samalle tasolle hänen proosansa kanssa.
Don Quijote II, Ocho comedias y ocho entremeses nuevas

Alonso Fernández de Avellenada-pseudonyymin taakse piiloutuneen tuntemattoman tekijän kirjoittama Don Quijoten jatko-osa sai Cervantesin kiiruhtamaan oman teoksensa kirjoittamista, ja kauan odotettu toinen osa ilmestyi viimein vuonna 1615.
Samana vuonna ilmestyi Cervantesin uusien näytelmien kokoelma Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, joka sisälsi kahdeksan pitkää, runomuotoista näytelmää (comedias) ja kahdeksan proosamuotoon kirjoitettua lyhyttä farssia, pitkien näytelmien tauoilla esitettävää välinäytöstä (entremeses). Yhtäkään näytelmää ei oltu esitetty ennen kirjan julkaisua, mutta varsinkin tarkkanäköiseen havainnointiin ja verbaaliseen ilotulitukseen pohjautuvista välinäytöksistä tuli myöhemmin hyvin suosittuja ja niitä esitetään edelleenkin.
Arto Rintalan kääntämä suomennosvalikoima Välinäytöksiä (2011) sisältää kaikki kahdeksan kokoelman välinäytöstä ja Espanjan varhaista teatterihistoriaa tarkastelevan Cervantesin esipuheen.
Cervantesin pidemmät näytelmät ovat jääneet myöhemminkin suhteellisen vähälle huomiolle. Maininnan arvoinen on kuitenkin esimerkiksi pitkä komedia Pedro de Urdemalas (Pahanilkinen Pedro), jonka päähenkilö, veijarimainen mustalaispoika, huijaa hyväuskoisia ihmisiä monissa eri rooleissa, ja päättää kappaleen lopussa ryhtyä näyttelijäksi.
Los trabajos de Persiles y Sigismunda
Cervantes itse piti pääteoksenaan myöhäisantiikin filosofisen seikkailu- ja rakkausromaanin perinteestä, sekä Olaus Magnuksen ja Saxo Grammaticuksen pohjoisen Euroopan kuvauksista ammentavaa viimeistä romaaniaan Los trabajos de Persiles y Sigismunda – historia setentrional (Persilesin ja Sigismundan harharetket. Tarina pohjoisen mailta.). 1600- ja 1700-luvuilla Cervantesin viimeiseksi jäänyt romaani  olikin hyvin suosittu ja sitä pidetään yhtenä tärkeimmistä tuolloin muodissa olleen ”herooisen romaanin” esikuvista.
Fantasiaa ja realismia yhdistelevä Persiles y Sigismunda kertoo kahden pohjoisen valtakunnan kruununperillisten matkasta Euroopan halki Roomaan, jossa heidän on määrä astua avioliitoon paavin vihkiminä. Pääjuoneen yhdistyy suuri määrä lyhyitä sivukertomuksia ihmisistä ja tapauksista, joita rakastavaiset kohtaavat matkan varrella.
Myöhempinä vuosisatoina teos on jäänyt vähemmälle huomiolle, eikä sitä ole tutkittu kovinkaan syvällisesti. Cervantes kirjoitti Persiles y Sigismundan kuuluisan esipuheen kuolinvuoteellaan, ja Catalina de Salazar julkaisi teoksen postuumisti vuonna 1617.
Cervantes antoi viimeisinä päivinään munkkilupauksen, ja hänet haudattiin fransiskaaniveljen viitassa Madridissa myöhemmin 1600-luvulla perusteellisesti remontoituun trinitaariluostariin, jossa vainajien ruumiit ovat remonttien aikaisten siirtojen vuoksi sekoittuneet ja tunnistamattomia. Cervantesin luiden löytämiseksi on vuonna 2011 perustettu hanke, jonka takana ovat Espanjan kuninkaallinen kieliakatemia, Kuninkaallinen historia-akatemia ja Madridin arkkipiispa. Hankkeeseen on varattu 100000 euron suuruinen summa, ja sen on tarkoitus valmistua 2016, jolloin Cervantesin kuolemasta on kulunut 400 vuotta.[1]
Cervantesin ruumis tunnistettiin keväällä 2015 ja haudattiin virallisin menoin kesäkuussa samaan kirkkoon, johon ruumis oli aiemminkin haudattu.[2]
Cervantesin ja Shakespearen kuolinajat sattuivat samalle päivämäärälle. Tuolloin Espanjassa oli jo käytössä gregoriaaninen kalenteri, mutta Englannissa seurattiin vielä juliaanista kalenteria. Gregoriaanisen kalenterin mukaan Shakespeare kuoli 3. toukokuuta. Yhteensattuman kunniaksi Unesco julisti 23. huhtikuuta kansainväliseksi kirjan ja tekijänoikeuksien päiväksi (World Book and Copyright Day; katso myös Kirjan ja ruusun päivä). Cervantesin mukaan nimetty Alicanten yliopiston ylläpitämä Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes[3] on maailman laajin espanjankielistä kirjallisuutta ja historiallisia teoksia sisältävä tietokanta.

Teokset
La Galatea (1585, paimenromaani)
 Don Quijote I (1605, romaani)
Opettavaisia kertomuksia (1613, novellikokoelma)
El viaje del Parnaso (1614, runoelma)
 Don Quijote II (1615, romaani)
Ocho comedias y ocho entremeses - osittainen suom. Välinäytöksiä (1615, näytelmäkokoelma)
Los trabajos de Persiles y Sigismunda (1617, romaani, ilmestyi Cervantesin kuoleman jälkeen)
Lähteet

Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Don Quijote| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2013| version = (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605/1615.) Suomentanut Jyrki Lappi-Seppälä. Runot tulkinnut Jukka Koskelainen.| id = ISBN 978-951-0-34901-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Mielevä hidalgo Don Quijote manchalainen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2005| version = (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605/1615.) Suomentanut J. A. Hollo (1. painos 1927–1928). Runot sommitellut Yrjö Jylhä. Kuvittanut Gustave Doré. Nimeke selässä ja irtopäällyksessä: Don Quijote| id = ISBN 951-0-30302-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Opettavaisia kertomuksia| location = Turku| publisher = Faros-kustannus| year = 2008| version = (Novelas ejemplares, 1613.) Suomennos ja selitykset: Arto Rintala. Esipuhe: Liisa Saariluoma. 2. korjattu painos| id = ISBN 978-952-5710-06-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Välinäytöksiä| location = Turku| publisher = Faros-kustannus| year = 2011| version = (Valikoima teoksesta Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, nunca representados, 1615.) Suomennos, selitykset ja esipuhe: Arto Rintala| id = ISBN 978-952-5710-17-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Bloom, Harold (toim.)| title = Miguel de Cervantes (Modern Critical Views)| publisher = Chelsea House| year = 2005| id = ISBN 0-7910-8138-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Canavaggio, Jean| title = Cervantes| publisher = Espasa-Calpe| year = 2004| id = ISBN 84-670-0407-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cascardi, Anthony J. (toim.)| title = The Cambridge companion to Cervantes| location = Cambridge| publisher = Cambridge University Press| year = 2002| id = ISBN 0-521-66321-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = El Saffar, Ruth S. (toim.)| title = Critical essays on Cervantes| location = Boston| publisher = Grant & Cutler| year = 1986| id = ISBN 072930020X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = González de Amezua y Mayo, Agustín| title = Cervantes creador de la novela corta española, 2ª edición| location = Madrid| publisher = España Consejo Superior de Investigaciones Científicas| year = 2001| id = ISBN 84-00-05227-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rey Hazas, Antonio y Sevilla Arroyo, Florencio| title = Cervantes: vida y literatura| location = Madrid| publisher = Ayuntamiento de Madrid| year = 1996| id = ISBN 84-206-4668-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saariluoma, Liisa| title = Muuttuva romaani| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 1989| id = ISBN 951-23-2634-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Viljo| title = Cervantes| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1918}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuulio, Tyyni| title = Espanjan kirjallisuuden historia| publisher = Gaudeamus| year = 1983| id = ISBN 951-662-330-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vartiainen, Pekka| title = Länsimaisen kirjallisuuden historia| publisher = BTJ-kustannus| year = 2009| id = ISBN 9789516927216}}
Verkko
En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Miguel de Cervantes Saavedran e-kirjoja  sekä

Luokka:Espanjalaiset kirjailijat
Luokka:Espanjalaiset näytelmäkirjailijat
Luokka:Vuonna 1547 syntyneet
Luokka:Vuonna 1616 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Djibouti (, , ) on Djiboutin pääkaupunki ja suurin kaupunki. Djibouti sijaitsee maan itäosassa Adeninlahden rannikolla. Vuoden 2015 arvion mukaan Djiboutissa oli noin 529000 asukasta.[1]
Maantiede
Djibouti sijaitsee Adeninlahdelle avautuvalla Tadjouranlahden etelärannalla. Alle sadan kilometrin päässä Adeninlahden toisella puolella on Jemen ja matka on suunnilleen sama Somalimaan Berberaan. Kaupunki on rakennettu kolmelle "sormelle" (Djibouti, Serpent ja Marabout), jotka on yhdistetty aallonmurtajilla luoden kaupungin sataman.[2][3] Arkkitehtuuriltaan Djibouti on sekoitus vanhaa ja uudempaa. Djiboutin parlamentin palatsi sijaitsee kaupungin Menilekin aukiolla[2]. Satamaa pitää jatkuvasti ruopata, jotta nykyaikaiset suuret laivat pääsevät ankkuroitumaan. Kaupunki on maailman kuumimpia.[3]

Historia

Nykyisen Djiboutin kaupungin kohdalla ei tiettävästi ollut pysyvää asutusta ennen siirtomaakautta. Ranskalaiset kiinnostuivat 1800-luvulla alueesta välipysäkkinä Indokiinan siirtomaihin ja Punaisenmeren maantieteellisen merkityksen takia. He hankkivat ensin alueen Obockista Djiboutin kaupungin Tadjouranlahden pohjoispuolelta vuonna 1862. 1880-luvun puolivälistä alkaen he alkoivat kuitenkin etsiä paikkaa suuremmalle satamalle ja päätyivät rakentamaan sen nykyisen kaupungin kohdalle vuonna 1888. Sataman taakse rakennettiin tieverkko. Paikka nimettiin Djiboutiksi. Vuonna 1896 Djiboutista tuli Ranskan Somalimaan pääkaupunki. Olot 1800-luvun Djiboutissa olivat kaoottiset, ja se tuli tunnetuksi khatin ja aseiden salakuljetuspaikkana. Aseiden kysyntä oli niin suurta, että yhden aseen ostamiseksi tarvitsi 300 kamelia. Vuonna 1897 Etiopian pääkaupungista Addis Ababasta rakennettiin rautatie Djiboutiin, josta tuli tärkeä Etiopian kaupan keskus.[4]
Kun natsi-Saksa miehitti Ranskan vuonna 1940, Djibouti siirtyi Vichyn Ranskan hallintaan. Vastauksena tähän Iso-Britannia sulki sataman, mutta se ei voinut estää paikallisia ranskalaisia toimittamasta tietoja ohi kulkevista laivasaattueista. Vuonna 1942 noin 4000 brittiläistä sotilasta miehitti kaupungin, ja sen hallinta luovutettiin Vapaalle Ranskalle vielä samana vuonna. Sodan jälkeen siirtomaahallinnon horjuminen vaikutti myös Djiboutissa, kun issat halusivat luoda Suur-Somalian ja afarit tukivat ranskalaishallintoa. Ranskalaiset suosivatkin afareja hallinnossaan.[4]
Djibouti menetti merkitystään satamana, kun ranskalaiset vetäytyivät Indokiinasta. Vuonna 1967 Djiboutissa pidettiin kansanäänestys ranskalaishallinnon jatkumisesta. Äänestystä leimasivat eri osapuolten yritykset peukaloida sitä, ja Djiboutin kaupungin ympärille pystytettiin piikkilanka-aita, jolla estettiin ”ulkopuolisten” pääsy äänestämään. Jo tuolloin yli puolet alueen asukkaista asui Djiboutin kaupungissa. Vähän ennen äänestystä 10000 somalialaista karkotettiin ja opposition johtajat pidätettiin. Äänestyksessä valtaosa kannatti pysymistä Ranskan hallinnossa, mutta äänestystulos herätti vastarintaa etenkin somaleissa, jotka aloittivat aseellisen vastarinnan ranskalaisia vastaan. Kuuden päivän sota ja Suezin kanavan sulkeminen aiheuttivat suuria ongelmia satamaan tuleville laivoille tarjotuista palveluista riippuvaiselle kaupungin taloudelle. Kanavan avaamisen jälkeen vuonna 1975 elpyminen oli hidasta, mikä johtui paljolti sataman vanhentumisesta. Vuonna 1977 pidettiin uusi äänestys itsenäisyydestä. Djiboutin kaupungissa 92% äänesti sen puolesta, ja maasta tuli itsenäinen 27. kesäkuuta 1977. Monet kaupungin eliitistä pakenivat Ranskaan. Itsenäisyyden jälkeenkin maa oli erittäin riippuvainen kaupungin sataman tuotoista.[5]
Sisällissodat vuosina 1991–1994 ja 1997–2000 aiheuttivat suuria tuhoja, minkä lisäksi kaupunkiin tuli suuria määriä pakolaisia ja kotinsa menettäneitä maaseudulta. Kaupungin ongelmia ovat myös köyhyys ja työttömyys. Arviolta puolet kaupungin asukkaista on työttömiä. AIDS on merkittävä terveysongelma. Työttömyyden vähentämiseksi koulutusta on pyritty parantamaan ja vuonna 2002 kaupunkiin perustettiin uusi yliopisto.[6]
Talous

Ainoa Dijboutin merkittävä teollisuudenhaara on suolan tuotanto ja sen alueellinen myynti. Tästä huolimatta alueen asukkaat ostavat jodioitua suolaa muualta, sillä kaupungissa ei ole suolan jalostuslaitosta. Paikallisesti käydään myös pienimuotoista kauppaa nahoilla, helmillä ja kilpikonnankuorilla. Investointien lisäämiseksi koko kaupungista tehtiin vuonna 1995 vapaa vientitavaran käsittelyalue. Suuria ongelmia tuottavat vesi ja ruoka. Kaupungissa kasvatetaan jonkin verran taateleita ja vihanneksia, mutta suurin osa ruuasta täytyy tuoda muualta. Vettä tuodaan nykyisin putkilinjoilla kaukaa. Satamakaupunkina vettä viedään asukkaiden tarpeiden lisäksi laivoille huolimatta sen vähyydestä. Kokonaisuutena noin 10% kaupungin koko vedenkulutuksesta johtuu vierailevista laivoista, ja jo yhden suuren sota- tai matkustaja-aluksen vierailu saattaa ylikuormittaa kaupungin vedejakelujärjestelmän. Valtio on pannut rahaa telekommunikaatiojärjestelmien uusimiseen[6] ja Maailmanpankki on avustanut sähkö- ja vedenjakeluverkon uusimista. Kaupungin lähistöltä on etsitty öljyä porauksilla ja australialaiset kaivosyhtiöt ovat etsineet alueelta kultaa. Saudiarabialaiset sijoittajat ovat investoineet hotelleihin ja yleensä turismin kehittämiseen alueella.[7] Djibouti on hyötynyt taloudellisesti myös sotilastoiminnasta alueella, mihin on viime aikoina vaikuttanut etenkin terrorismin vastainen sota. Ranskalla ja Yhdysvalloilla on kaupungissa sotilastukikohtia, joiden käytöstä Ranska maksaa 30 ja Yhdysvallat 31 miljoonaa dollaria vuosittain.[7]
Liikenne

Djiboutin satamaan on vuonna 2000 rakennettu uudet kontti- ja öljyterminaalit. Satamaa hallinnoi Dubai Ports International, jolle annettiin samana vuonna 20 vuoden monopolioikeus. Yhtiö on investoinut satamaan 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Vuonna 2007 satama oli maailman 104:nneksi suurin tavaraliikenteessä mitattuna, ja se tarjoaa suoraan 1100 työpaikaa ja epäsuorasti 2000.[6] Satama onkin Djiboutin suurin yksittäinen työnantaja. Satama on pääasiallinen alueen viljantuontisatama ja Itä-Afrikan jatkuvien ruoka-ongelmien takia Maailman ruokaohjelma eli WFP tuo sataman kautta suuria määriä elintarvikkeita. Satama on kasvattanut merkitystään myös karjanvientisatamana ja toisaalta sinne tuodaan laittomasti karjaa Etiopian markkinoille. Vastaavasti lähes kaikki Etiopiassa tuotettu kahvi kulkee sataman kautta.[7]
Dubai Ports International on myös uusinut Djiboutin kansainvälistä lentokenttää, ja sinne on luotu vapaa-kauppa alue. Lentokentän kautta kulkee merkittäviä määriä khatia Jemeniin, Somaliaan ja Eurooppaan. Sataman takia myös Etiopiaan kulkevan rautatien matkustaja- ja tavaraliikenne on kasvanut.[7]
Väestö

Vuoden 2015 arvion mukaan Djiboutissa oli noin 529000 asukasta.[1] Heistä ehkä jopa 25% on laittomia siirtolaisia Somaliasta, Eritreasta, Ruandasta, Sudanista ja muista maista. Monet heistä käyttävät kaupunkia välietappina muualle. Laittomien siirtolaisten lisäksi kaupungissa on ehkä jopa 25000 pakolaista.[6] Issat ovat olleet perinteisesti kaupungin enemmistönä, mutta afarien määrä on kasvanut 1960-luvulta lähtien. Koska kaupunki oli maan työpaikkojen keskus, siellä asuu myös monia muita kansallisuuksia.[3]
Kulttuuri
Kaupungin kulttuurielämä on vilkasta. Sen kulttuuri on ottanut vaikutteita Somaliasta, Jemenistä ja Ranskasta. Kaupungin musiikkiteatteri on tunnettu laajalti.
Djiboutin arkkitehtuuri käsittää tyylilajeja eri historiallisilta kausilta. Vanhassa kaupungissa on basaari kapeine katuineen. Basaari on paitsi liike-elämän keskus, myös asuinpaikka. Ranskan valtakausi on jättänyt jälkensä kaupunkiin ja sitä on kutsuttu "Ranskan Hong Kongiksi Punaisella merellä".
Uskonnoista islamia tunnustaa 94 % väestöstä ja kristinuskoa 6 % väestöstä.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Michael R. T. Dumper ja Bruce E. Stanley| title = Cities of The Middle East and North Africa| publisher = ABC CLIO| year = 2007| id = ISBN 10: 1-57607-919-8| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

*

Missä kaupungissa Maailmanpankki sijaitsee?


Space Needle on torni Seattlessa Washingtonissa Yhdysvalloissa. Se on kaupungin näkyvin maamerkki ja Seattlen symboli. Space Needle rakennettiin Seattle Center -puistoon vuoden 1962 Seattlen maailmannäyttelyyn. Space Needle on 184metriä korkea, 42metriä leveä ja painaa 9550tonnia. Kun rakennustyöt saatiin valmiiksi, se oli korkein rakennus Mississippijoen länsipuolella. Se on rakennettu kestämään 320km/h tuuli ja magnitudin9,5 maanjäristys [1] – mikä suojelisi tornia niinkin isoilta järistyksiltä kuin vuoden 1700 Cascadian järistys. Tornin katolla on 25 ukkosenjohdatinta, jotka estäisivät suuret vahingot salaman osuessa torniin.
Space Needlessä on 160metrin korkeudessa näköalatasanne, 152metrin korkeudessa lahjatavaraliike ja pyörivä SkyCity-ravintola. Molemmilla tasoilla on läpinäkyvä lasinen lattia. Needlen huipulta näkee paitsi Seattlen keskikaupunkia, myös Olympicin vuoriston, Kaskadit, Mount Rainierin, Mount Bakerin, Elliott Bayn ja ympäröivät saaret. Space Needle näkyy usein Seattlesta otetuissa kuvissa, sillä se erottuu selvästi muiden pilvenpiirtäjien joukosta. Tämä johtuu siitä, että torni on noin 60-kerroksisen talon korkuinen ja sijaitsee noin 1,3kilometrin päässä keskustan pilvenpiirtäjistä.
Vierailijat voivat mennä Space Needlen huipulle hisseillä, jotka kulkevat 16kilometrin tuntivauhtia. Matka vie 43sekuntia ja jotkut turistit odottavat monta tuntia päästäkseen edes hetkeksi Needlen huipulle. Tuulisina päivinä hissejä hidastetaan kulkemaan vain kahdeksan kilometrin tuntivauhtia. Space Needle julistettiin historialliseksi maamerkiksi 9.huhtikuuta 1999.
Arkkitehtuuri
Space Needlen arkkitehtuuri on suunnittelijoiden kompromissin tulos. Kaksi johtavaa ideaa Seattlen maailmannäyttelyä varten olivat Edward Carlsonin luonnos jättiläismäisestä ilmapallosta, joka oli maassa (huomaa hieman kalteva pohja) ja arkkitehti John Grahamin konsepti lentävästä lautasesta (huomaa 'sädekehä', jossa ravintola ja näköalatasanne ovat). Space Needle rakennettiin kestämään huomattavat maanjäristykset kaksinkertaistamalla rakennuksen massa suunnitellusta. Space Needlen ei pitäisi kärsiä suuria vahinkoja, jos maanjäristyksen magnitudi on alle 9. Sen pitäisi myös kestää asteikon 5 hurrikaanit, Space Needle huojuu vain 16 millimetriä per 10 km/h voimakas tuuli.
Viisi tasoa (mm. ravintolat ja näköalatasanne) kattava päällimmäinen kupoli on täysin tasapainossa, jolloin ravintolaosa pystyy pyörimään ympäri vain pienen sähkömoottorin avulla. Se pyörii täyden kierroksen tasan 47 minuutissa. Rungossa olevan maalin sävy on Orbital Olive, jalustan sävy Astronaut White, ”ufo-osan” sävy Re-entry Red ja katon sävy Galaxy Gold.

31. joulukuuta 1999 (uudenvuodenaattona) paljastettiin ensimmäisen kerran valtavat valot Needlen tornissa. Valoja kutsutaan nimillä Legacy Light ja Skybeam, ja se sisältää niin paljon lamppuja, että niiden yhteinen teho on 85 miljoonaa kandelaa. Valot laitetaan Seattlessa päälle juhlien ja erikoistilaisuuksien aikaan. Valojen konsepti oli peräisin Seattlen maailmannäyttelyn julisteesta vuodelta 1962. Vaikka valoja suunniteltiin käytettäväksi 75 iltana vuodessa, niitä ei yleensä käytetä edes kahtatoista kertaa vuoden aikana. Valot olivat päällä kaksitoista päivää yhteen menoon 11. syyskuuta 2001 - 22. syyskuuta 2001, kunnianosoituksena syyskuun 11. päivän terrori-iskuissa kuolleille.
Samassa Seattlen maailmannäyttelyn julisteessa näkyi spiraalimaiset portaat, jotka toimisivat sisäänkäyntinä hisseille, mutta niitäkään ei otettu mukaan viimeisimpiin rakennussuunnitelmiin. Portaat korvattiin kaksikerroksisella Pavilion-tasolla, joka suljettiin lasilla. Joidenkin mielestä tämä taso muistuttaa Nautilusta. Kaiken kaikkiaan Needlen portaissa (mukaan lukien ravintolat ja näköalatasanne) on yhteensä 832 askelmaa.
Valmistumisaikanaan vuonna 1962 184 metriä korkea Space Needle oli kaikkein korkein rakennus Mississippijoen länsipuolella. Sittemmin sen on syrjäyttänyt mm. Columbia Center, joka on noin 302 metriä korkea.
Historia

Edward E. Carlsonilla, vuoden 1962 Seattlen maailmannäyttelyn puheenjohtajalla, oli alun perin idea ravintolan sisältävän tornin pystyttämisestä maailmannäyttelyyn. Carlson oli silloin hotellialan puheenjohtaja eikä häntä tunnettu taiteiden tai suunnittelun alalta, mutta häntä inspiroi tuore vierailu Saksan Stuttgart-tornin luona.
John Graham, arkkitehti, joka voitti palkinnon suunniteltuaan Northgate Mallin Seattleen, osallistui pian Seattle Needlen suunnitteluun. Grahamin ensimmäinen tehtävä oli luoda ravintola tornin suunnitelmiin, samalla tavalla kuin hän oli aikaisemmin suunnitellut Ala Moana-ostoskeskusta varten Honoluluun.
Tulevaa Seattle Needleä varten ei oltu löydetty sopivaa rakennuspaikkaa. Koska kaupunki ei rahoittanut maahankintaa, maa täytyi hankkia näyttelyalueen lähettyviltä. Sopivan rakennuspaikan etsinnät eivät tuottaneet tulosta, kunnes vuonna 1961 1369 m² suuruinen maatilkku vapautui ja se myytiin hankkeen toteuttajille 75000 dollarilla. Tällöin aikaa maailmannäyttelyyn oli enää vain yksi vuosi.
Tornin rakensi ja rahoitti Pentagram Corporation, joka koostui Bagley Wrightista, urakoitsija Howard S. Wrightsta, arkkitehti John Grahamista, Ned Skinneristä ja Norton Clappista. Vuonna 1977 Bagley, Skinner ja Clapp myivät omat osuutensa Howrad Wrightille, joka muutti nimen Space Needle Corporationiksi.
Space Needlen maanjäristyskestävyyttä varmistettiin kaivamalla perustalle 10 metriä syvä ja 40 metriä leveä monttu, jonka täyttämiseen 467 betonirekalta kului päivän verran aikaa. Perusta painoi lähes 6000 tonnia ja pohjan vahvistusrenkaat 250 tonnia. Betonipohjan painaessa saman verran kuin maanpäällinen rakennelma Needlen painopiste oli vain 1,5 metriä maan yläpuolella. Rakennelma on kiinnitetty perustaan 72 ruuvilla, joista jokainen on 10 metrin pituinen.
Tornin urakoitsijana toimi rakennusyhtiö Howard S. Wright Construction Co. Kiireellisen aikataulun vuoksi rakennustyöntekijät työskentelivät vuorokauden ympäri. Space Needle saatiin rakennettua alle vuodessa; se oli valmis huhtikuussa 1962 ja tuli maksamaan yhteensä 4.5 miljoonaa dollaria. Viimeinen hissikori saatiin asennetuksi päivää ennen kuin maailmannäyttely avattiin 21. huhtikuuta. Maailmannäyttelyn aikana lähes 20 000 ihmistä päivässä ajoi hissillä näköalatasanteelle. 20 000 ihmisen tavoitetta ei kuitenkaan rikottu, vaikka yhtenä päivänä tavoitteesta jäätiinkin vain 50 ihmisellä.
Vuonna 1982 Space Needleen lisättiin SkyLine-taso 33 metrin korkeuteen. Sitä ei ollut rakennettu aikaisemmin, koska tätä tasoa ei ollut piirretty alkuperäiseen suunnitelmaan. Nykyisin SkyLine Banquet Facilityyn mahtuu 20–360 ihmistä.
Vuonna 1993 hissit korvattiin uusilla tietokoneohjatuilla hisseillä, joiden nopeus on 16 kilometriä tunnissa. Voimakas maanjäristys (6,8 Richterin asteikolla) vuonna 1995 aiheutti riittävän suuren heilautuksen Needlessä, että vessojen vedet läikkyivät ulos.
Vuosikymmenten ajan Space Needlen ”sädekehällä”, 152 metrin korkeudessa, toimi kaksi ravintolaa: the Space Needle Restaurant, jonka alkuperäinen nimi oli Eye of the Needle, sekä Emerald Suite. Nuo kaksi kuitenkin suljettiin vuonna 2000, jotta saataisiin tilaa SkyCitylle.
Vuosina 1999 ja 2000 Space Needlessa toteutettiin uudistuksia, jotka käsittivät muun muassa SkyCity-ravintolan, SpaceBase-vähittäiskaupan, SkyBeam-installaation, näköalatasanteen kunnostuksen, valojen lisäykset ja korjauksen. Uudistus saatiin valmiiksi vuonna 2000 ja se maksoi lähes viisi kertaa tornin alkuperäisiä rakennuskustannuksia enemmän, 21 miljoonaa dollaria.
Joka vuosi uutenavuotena Space Needle juhlii merkkipäivää ilotulitusshow’lla keskiyöllä. Vuonna 2000 Space Needlen juhlallisuudet peruutettiin terrorismin mahdollisuuden takia, mutta ilotulitusshow kuitenkin järjestettiin.
19. toukokuuta 2007 Space Needle toivotti tervetulleeksi 45. miljoonannen vierailijansa. Vieras, sanfranciscolainen Greg Novoa, sai ilmaisen kahden hengen matkan Pariisiin, joka sisälsi myös VIP-illallisen Eiffel-tornissa. Toukokuussa 2008 Space Needle pestiin kunnolla ensi kertaa vuoden 1962 Seattlen maailmannäyttelyn jälkeen.
Vuonna 2017 Space Needlen ravintola suljettiin väliaikaisesti remontin takia. Uudistuksessa ravintolaosan sekä näköalatasanteen lattiat korvattiin lasisella läpinäkyvällä lattialla ja kehää pyörittävät sähkömoottorit uusittiin. Ravintola aukeaa jälleen alkuvuodesta 2019.
Hyppääjät
Kolme ihmistä on tehnyt itsemurhan hyppäämällä Space Needlen näköalatasanteelta. Jokainen näistä tapahtui 1970-luvulla. Kaksi heistä hyppäsi vuonna 1974, ennen kuin "turvaverkko" oli asennettu tasanteen ympärille. Kolmas teki itsemurhan neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1978. Myös muita ihmisiä on yrittänyt hypätä, mutta poliisi on saanut heidät aina ennen kiinni.
Kuusi BASE-hyppääjää on hypännyt tornista, mutta tämä on kiellettyä ilman laillista lupaa. Neljä näistä hyppääjistä oli osa luvallista mainostilaisuutta vuonna 1996 mutta kaksi muuta hyppääjää pidätettiin.
Kulttuuriset vaikutteet

Elokuvat
Space Needleä käytettiin elokuvissa It Happened at the World's Fair (1963), jossa näytteli mm. Elvis Presley; The Parallax View (1974) ja Austin Powers – agentti joka tuuppasi minua (1999). Space Needle nähtiin myös pikaisesti The Simpsons Moviessa, jossa Marge, Maggie, Bart ja Lisa saapuvat Seattleen junalla ja taustalla näkyy Space Needle. Se näkyi myös vuoden 1993 elokuvissa Toinen kyttäyskeikka ja Uneton Seattlessa.
Televisio
Space Needle nähdään myös usein TV-sarjan Frasier alkuteksteissä ja joskus itse sarjassa. Se on myös osa TV-sarjoja Greyn anatomia, Dark Angel ja iCarly.
Scooby-Doo -piirretyn yksi jakso sijoittui Seattleen, ja hahmot söivät Space Needlen ravintolassa. Piirretyssä Space Needle oli punainen, vaikka oikeasti se on valkoinen.
TV-sarjassa Simpsonit Space Needle on nähty kolme kertaa. Ensimmäiseksi jaksossa Bart Sells His Soul, jossa Lisa ja Bart katsovat Tikku ja Takku -nimistä tv-ohjelmaa, jonka jakson nimi on Ihoton Seattlessa (parodia elokuvasta Uneton Seattlessa). Jaksossa Stop or My Dog Will Shoot perhe on maissilabyrintissä ja Homer heittää Lisan ilmaan löytääkseen uloskäynnin, mutta Lisa sanoo nähneensä vain Seattlen Space Needlen. Jaksossa Father Knows Worst Homer haluaa Bartin rakentavan jotain oppituntiaan varten ja valitessaan rakennusta, hän katsoo Space Needlen julistetta.
1. huhtikuuta 1989 Seattlen alueen TV-kanava  Almost Live! lähetti kanavallaan lähetyksen, jossa raportoitiin Space Needlen kaatuneen tuulen takia, koska oli aprillipäivä.
Animaatiosarjassa Paavo Pesusieni on rakennus, jota kutsutaan Sea Needleksi, joka toimii parodiana Space Needlestä.
Presidenttiehdokasta haastatellaan Space Needlen 'toploungesta' vuoden 1974 elokuvassa The Parallax View.
Historia-kanavan tutkivassa spesiaalissa Maa ihmisten jälkeen näytettiin Space Needlen kaatuvan korroosion takia.
Kiinalainen TV-sarja The Legend of Bruce Lee näyttää usein tornin taustalla. Yhdessä jaksossa Bruce ja Linda jopa menevät ylös torniin.
Kilpailusarjassa The Phone pojan täytyi ryömiä Space Needlen ulommalla kehällä etsien 'johtolankoja' peliä varten. Sitten tytön täytyi kiivetä tornin jyrkimpään kohtaan, itse neulaan, saadakseen lisää johtolankoja. Molemmat kilpailijat oli kiinnitetty turvavaijereihin mahdollisen putoamisen varalta.
Kirjallisuus
Vuonna 1974 julkaistu kirjailija Stephen Casgroven lastenkirja Wheedle on the Needle kertoi Wheedleksi kutsutusta karvaisesta hahmosta joka asui Space Needlessä ja aiheutti sen valojen välähtelevän. Sen loppulauseet kuuluivat näin: "There's a Wheedle on the Needle/I know just what you're thinking/But if you look up late at night/You'll see his red nose blinking." Tästä lähtien Wheedle on ollut Seattle SuperSonicsin 'maskotti'.
Chuck Palahniukin kirjassa Invisible Monsters hahmot vierailevat Space Needlen huipulla ja kirjoittavat salaisuuksia paperinpalalle ja heittävät ne alas.
Videopelit
Space Needle esiintyy videopelissä Killer 7, jossa Kun Laniin osuu luoti ja hänet kannetaan sinne.
Videopelissä Deus Ex: Invisible War Space Needle esiintyy yhdessä kohtauksessa. Yhdessä kohdassa eräs hahmo uhkaa heittää toisen alas Space Needlestä.
Space Needle esiintyy Seattlen esittelyssä pelissä Pilotwings 64.
Space Needle esiintyy myös videopelissä World in Conflict itsensä nimisenä kenttänä, joka sijoittuu todella tarkasti mallinnettuun, oikeaan Seattleen.
Musiikki
Maailmannäyttelyn aikana Space Needleen asennettiin kellopeli ja sitä soitettiin useita kertoja päivässä. Kellopelistä kuului yhteensä 538 kellon äänet ja sen rakensi Schulmerich Company nimellä "Carillion Americana". Operaattorin konsoli sijoitettiin Space Needlen pohjaan ja suljettiin lasilla, jotta laitetta soittava muusikko pystyisi keskittymään kunnolla. Kellopeliä pystyi myös soittamaan kelalla. Kellopelin ääni kuului koko lähialueelle ja vielä sitäkin kauemmas.
Australialaisen rockyhtyeen, The Church, vuonna 2006 ilmestyneellä levyllä oli kappale jonka nimi oli "Space Needle".
Urheilu
Seattle Sounders FC käyttää tiiminsä logona Space Needleä.
Seattle SuperSonics käytti Space Needleä osana logoaan.
Lelut
Lego loi 22 cm korkean pienoisversion Space Needlestä LEGO Architecture Landmark-sarjaansa varten.
Kuvia

Ilmakuva Space Needlestä.
Space Needlen pohja yöllä.
Space Needle Seattlen keskustasta katsottuna.
Space Needle Kerry Parkista, Queen Anne Hilliltä, Seattlesta katsottuna.
Näköala Needlen pohjasta.
Pohjasta-Yläosaan näköala koillisesta.
Panorama-näköala Seattlesta Needlen näköalakannelta katsottuna.
Space Needle yöllä.

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Näkötornit
Luokka:Seattlen rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Yhdysvaltain tornit

Missä kaupungissa Kaikki kuvaa-hanke pyörii?


Stephenie Meyer (o.s. Morgan, s. 24. joulukuuta 1973 Hartford, Connecticut) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan neliosaisesta romanttisesta fantasiasarjasta Houkutus (). Kirjasarjan ensimmäinen osa, vuonna 2005 julkaistu Houkutus, oli Meyerin esikoisteos. Meyerin Houkutus-sarjan kirjoja on myyty maailmanlaajuisesti yli 42 miljoonaa kappaletta,[1][2] ja sarjaa on käännetty 37 kielelle.[3] Vuonna 2005 Publishers Weekly -lehti valitsi Meyerin yhdeksi vuoden lupaavimmista uusista kirjailijoista.[4]
USA Todayn mukaan Houkutuksen neljä osaa olivat vuoden 2008 myydyimmät kirjat Yhdysvalloissa,[5] ja Meyerin kustantaja arvioi hänen kirjojensa myyneen kyseisenä vuonna 22 miljoonaa kappaletta. Meyer on ensimmäinen kirjailija, joka on teoksillaan vallannut USA Todayn listan neljä kärkipaikkaa.[6] Meyer on Houkutus-sarjan lisäksi kirjoittanut myös aikuisille suunnatun tieteisromaanin Vieras (2008). Meyer pääsi vuonna 2009 sijalle 26 talouslehti Forbesin kokoamalle listalle maailman vaikutusvaltaisimmista julkisuuden henkilöistä[7].
Elämä
Stephenie Meyerin vanhemmat olivat Stephen ja Candy Morgan. Meyerillä on viisi sisarusta: Seth, Emily, Jacob, Paul ja Heidi. Etunimensä epätavallisen kirjoitusasun hän sai isänsä Stephenin nimen pohjalta.[8] Meyerin ollessa nelivuotias hänen perheensä muutti Connecticutista Arizonan osavaltion pääkaupunkiin Phoenixiin. Hän kävi Chaparralin lukiota Scottsdalessa ja jatkoi opiskelua Utahin Provossa sijaitsevassa Brigham Youngin yliopistossa, missä hänen pääaineenaan oli englanti.[9] Meyer valmistui yliopistosta vuonna 1995. Vuonna 1994 Meyer meni naimisiin Christian ”Pancho” Meyerin kanssa. Pariskunnalla on kolme poikaa: Gabe, Seth ja Eli.[8]
Meyer kuuluu Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon. Hän ei esimerkiksi uskonsa vuoksi juo alkoholia tai polta tupakkaa.[10] Nuoruudessaan Meyer haaveili urasta kirjailijana ja opiskeli englantia yliopistossa, mutta harkitsi kuitenkin ryhtymistä asianajajaksi, koska ei uskonut voivansa menestyä kirjailijana. Ensimmäisen lapsensa Gaben synnyttyä hän hylkäsi ajatuksen urasta lain parissa ja jäi kotiäidiksi.[10]
Houkutus-sarja

Meyerin Houkutus-sarja julkaistiin vuosina 2005–2008. Kirjasarja kertoo nuoresta Bella Swan -nimisestä tytöstä, joka rakastuu Edward Cullen -nimiseen vampyyripoikaan. Kertomansa mukaan Meyer sai ajatuksen kirjasarjaan unestaan, jossa tyttö ja vampyyripoika keskustelivat suhteestaan ja siitä miten vampyyripojan oli taisteltava vastaan haluaan juoda tytön verta.[11] Seuraavana päivänä, vuoden 2003 kesäkuussa Meyer alkoi kirjoittaa unensa pohjalta esikoisromaaniaan Houkutus.[11]
Meyer teki 750000 dollarin sopimuksen Houkutuksen julkaisemisesta yhdysvaltalaisen Little, Brown and Company -kustantamon kanssa[12]. Sopimus kattoi myös kolmen muun osan julkaisun. Houkutus julkaistiin vuonna 2005 ja menestyi hyvin. Se oli muun muassa New York Timesin ja Publishers Weeklyn valinta vuoden parhaaksi kirjaksi vuonna 2005.[13] Meyer jatkoi kirjasarjaa vielä kolmen osan verran. Houkutusta seurasivat Uusikuu vuonna 2006 (suom. 2007), Epäilys vuonna 2007 (suom. 2008) ja Aamunkoi vuonna 2008 (suom. 2009). Kirjasarja käännettiin suomeksi vuosina 2005–2009 WSOY:n kustantamana.
Meyerin oli määrä kirjoittaa Midnight Sun -niminen, sarjan ensimmäisen osan uudelleen kertova teos Edwardin näkökulmasta, mutta sen luonnoksien vuodettua internetiin hän lopetti sen kirjoittamisen. Midnight Sunin luonnokset ovat nähtävissä Meyerin kotisivuilla.[14] Meyer on kirjoittanut myös lisätietoa Houkutus-sarjasta sisältävän teoksen nimeltä The Twilight Saga: The Official Guide, jonka julkaisupäivää ei ole ilmoitettu.[15] Tähän lisätietoa sisältävään kokoelmaan Meyer teki myös pienoisromaanin Bree Tannerin lyhyt elämä.
Vaikutteet
Meyer on kertonut, että jokaisella Houkutus-sarjan osa on saanut innoitusta tietystä kirjallisuuden klassikkoteoksesta ja että kirjat perustuvat löyhästi näin. Ensimmäistä osaa Houkutusta innoitti Jane Austenin teos Ylpeys ja ennakkoluulo ja Uusikuu perustuu löyhästi William Shakespearen näytelmään Romeo ja Julia. Epäilys sai innoitusta Emily Brontën Humisevasta harjusta. Viimeinen osa Aamunkoi perustuu osittain Shakespearen näytelmään Juhannusyön uni.[16] Meyer on kertonut saaneensa kirjoittaessaan innoitusta musiikista ja on lähettänyt verkkosivuilleen listoja innoittavista kappaleista[8]. Usein listoilla esiintyviä yhtyeitä ovat Muse, Blue October, My Chemical Romance, Coldplay ja Linkin Park.[17][18][19][20]
Elokuvat
Kirjasarjan pohjalta on tehty myös kolme elokuvaa: Twilight – Houkutus (2008), Twilight – Uusikuu (2009) ja Twilight – Epäilys (2010). Neljännen teoksen pohjalta tehdään kaksiosainen elokuva Twilight – Aamunkoi, joista ensimmäisen osan on määrä saada ensi-iltansa 18. marraskuuta 2011 ja toisen osan kesällä 16. marraskuta 2012.[21] Meyer teki cameoroolin elokuvassa Twilight – Houkutus.[22] Kaikissa elokuvissa päärooleja näyttelevät Kristen Stewart, Robert Pattinson ja Taylor Lautner.
Muut teokset
Vuonna 2008 julkaistiin Meyerin aikuisille suunnattu tieteisromaani Vieras (The Host, suom. 2009). Meyer on kirjoittanut sille jatko-osaa The Soul.[23] Meyer on myös kirjoittanut novellin ”Hell on Earth” vuonna 2007 julkaistuun kokoelmateokseen Prom Nights from Hell.[24][25]
Ihailijat

Suuren suosionsa myötä Meyerin ja Houkutuksen on usein sanottu luoneen ympärilleen ”Twilight-ilmiön”, jota on verrattu J. K. Rowlingiin ja hänen Harry Potter -kirjasarjaansa[26]. Houkutuksen ihailijat ovat muun muassa kirjoittaneet sarjan pohjalta omia tarinoitaan eli fanifiktiota internetiin ja perustaneet Houkutus-aiheisia yhtyeitä. Meyerin julkiset esiintymiset ovat vetäneet puoleensa monituhatpäisiä yleisöjä.[27] US Weekly -lehden mukaan Yhdysvaltain presidentti Barack Obama on lukenut Houkutus-kirjasarjaa yhdessä vanhemman tyttärensä Malian kanssa.[28]
Houkutus-kirjojen tapahtumat sijoittuvat pieneen Forksin kaupunkiin Yhdysvaltain Washingtonin osavaltiossa. Kaupunki on saanut paljon huomiota, ja kunnianosoituksena kirjailijalle se juhlii Stephenie Meyer -päivää Bella Swan -hahmon syntymäpäivänä 13. syyskuuta.[29] Sarjan suosio on lisännyt matkailua kaupunkiin, ja kaupunkilaiset alkoivat esimerkiksi myydä sarjaan liittyviä tuotteita sekä järjestää Houkutus-aiheisia kiertokäyntejä Forksissa ja sen lähialueilla.[30]
Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Jussi Ahlroth: . Helsingin sanomien Nyt-liite 22.10.2009.

Luokka:Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset kauhukirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Luokka:Vuonna 1973 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Jean-François Lyotard (10. elokuuta 1924 Versailles, Ranska – 21. huhtikuuta 1998 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen filosofi ja kirjallisuusteoreetikko. Hänet tunnetaan ennen kaikkea 1970-luvulla esittämistään postmodernismia koskevista näkemyksistä.
Poliittinen elämä
Lyotard kuului ranskalaiseen poliittiseen järjestöön nimeltä Socialisme ou Barbarie (SoB), joka muodostettiin vuonna 1948 korvaamaan Neuvostoliiton uusien hallitsemismuotojen selittämisessä epäonnistunut trotskilainen analyysi. ”Socialisme ou Barbarie” kehittyi ajan myötä anti-marxilaiseksi, ja Lyotard oli paljon esillä ”Pouvoir Ouvrier” -nimisessä ryhmässä, joka hylkäsi tämän asetelman ja erosi SoB:sta vuonna 1963.
“Suurten kertomusten” kuolema
Lyotardin tuotantoa luonnehtii universaalien, metakertomusten ja yleisyyksien vastustus. Hän on jyrkän kriittinen valistusajan ”universalististen” näkemyksien suhteen, ja useiden hänen teostensa tarkoitus on kaivaa maata niiden perusperiaatteiden alta, jotka luovat tällaisia yleistäviä näkemyksiä. Kuuluisin esimerkki, teoksessa La Condition postmoderne: Rapport sur le savoir (suom. Tieto postmodernissa yhteiskunnassa) (1979), on Lyotardin väite nykyajan (postmodernin yhteiskunnan) ”epäluulosta metakertomuksia kohtaan”. Metakertomukset – eli "suuret kertomukset" – ovat laajoja, yleispäteviksi pyrkiviä ja maailmaa selittäviä teorioita tai filosofioita, kuten historiallinen kehityskertomus, kristinusko, usko tieteen kykyyn saavuttaa absoluuttinen tieto tai absoluuttisen vapauden mahdollisuuteen. Lyotard väittää, että postmodernissa yhteiskunnassa ei enää uskota tällaisten kertomusten eli narratiivien voivan edustaa kaikkia tai sisältää kaikki olennainen. Olemme nykyään herkkiä erojen, moninaisuuden sekä uskomusten ja halujen yhteensopimattomuuden suhteen. Tämän takia postmodernia aikaa luonnehtii pienten kertomusten (mikronarratiivien) runsaus. Mikronarratiivien käsitteen Lyotard luo soveltamalla ja uudelleentulkitsemalla Wittgensteinin käsitystä kielipeleistä.
Lyotardin teoksissa "kielipelit" viittaavat merkitysyhteyksien moninaisuuteen, loputtomiin, yhteismitattomiin ja erillisiin systeemeihin, joissa merkityksiä tuotetaan ja joissa niiden kiertokulkua ohjaavat säännöt luodaan.
Kielipelit ovat vahvasti läsnä myös teoksissa Au juste: Conversations (1979) ja Le Différend (1983), joissa Lyotard kehittelee postmodernia oikeudenmukaisuusteoriaa. Joidenkin mukaan mikronarratiivien ja kielipelien aiheuttama ihmisten etääntyminen ja eroaminen toisistaan romahduttaa koko etiikan. Usein ajatellaan, että yleisyys on todellisen moraalisen väitelauseen ehto: "älä varasta" on etiikan lause siinä, missä "älä varasta Antilta" ei ole. Jälkimmäinen lause on liian partikulaarinen ollakseen etiikan lause (mikä Antissa on niin erikoista?); se voi olla eettinen lause vain, jos se perustuu yleiseen lauseeseen ("älä varasta keneltäkään"). Yleisyyksiä ei voida tavoittaa maailmassa, joka on kadottanut uskon metakertomuksiin, ja etiikka näyttää siten olevan mahdotonta: oikeudenmukaisuus ja epäoikeudenmukaisuus voivat tarkoittaa jotakin vain kielipelien sisällä, ja etiikan yleisyys on työnnetty ulos ikkunasta. Lyotard väittää, että oikeudenmukaisuuden ja epäoikeudenmukaisuuden käsitteet eivät katoa postmodernismissa. Lyotardin uuden määritelmän mukaan epäoikeudenmukaista on käyttää ja soveltaa yhden kielipelin sääntöjä toiseen. Eettinen käytös liittyy tämän epäoikeudenmukaisuuden uhan huomioimiseen, sekä asioiden kunnioittamiseen niiden partikulaarisuudessa, sen sijaan että ne suljettaisiin jonkinlaiseen abstraktiin yleiskäsitekehikkoon. Täytyy siis huomioida erilaisuus, le différend.
Ylevä
Lyotard kirjoitti paljon myös estetiikasta. Huolimatta postmodernistin maineestaan hän oli suuri modernistisen taiteen ihailija. Lyotard näki "postmodernismin" olevan ajattelussa läpi historian piilevä taipumus, eikä kapeasti rajattu historiallinen ajanjakso. Hän piti modernistisen korkeataiteen ja avant-garden teoksista, jotka hän tulkitsi osoituksiksi käsitejärjestelmiemme rajoituksista. Lyotardin mukaan modernistinen taide voi opettaa paljon niille, jotka ovat liian täynnä valistuksen itseluottamusta.
Hän kehitti näitä teemoja erityisesti ylevän käsitteen suhteen. "Ylevä" on estetiikan termi, jonka myönteinen merkitys heräsi henkiin postmodernismin myötä yli vuosisadan hyljeksinnän jälkeen. Se viittaa miellyttävään levottomuuden tai pelon kokemukseen, jonka voi kokea kohdatessaan villejä ja uhkaavia näkyjä, kuten esimerkiksi valtavan jyrkän vuoren tai mustan hahmon taivasta vasten.
Lyotardia kiinnosti erityisesti Immanuel Kantin Arvostelukyvyn kritiikissään esittämä ylevän selitys. Teoksessaan Kant selittää tämän levottomuuden ja mielihyvän sekoituksen jakamalla ylevän kokemuksen "matemaattiseen" ja "dynaamiseen". Matemaattisessa ylevyydessä havainnon kohde iskeytyy mieleen sellaisella tavalla, ettemme pysty käsittämään sitä kokonaisuutena. Se on yksinkertaisesti mittaamattoman suuri. Se ylittää ja kumoaa tavallisen tapamme nähdä se. Dynaamisessa ylevyydessä mieli kavahtaa kohdetta, joka on äärettömästi meitä vahvempi. Sen paino, voima, mittasuhteet voisivat murskata meidät ilman pienintäkään toivetta vastustamisen mahdollisuudesta. Kant painottaa, että "aktuaalisessa" vaaratilanteessa koettu levottomuuden tai pelon tunne on hyvin erilainen kuin ylevän tunne. Ylevyys on esteettinen kokemus, ei tunne käytännön henkilökohtaista vaaraa. Tämä selittää levottomuuden tunteen.
Mielihyvän tunne tulee siitä, että inhimillinen järki vakuuttuu itsestään. Matemaattinen ylevä on häiritsevä, koska mielen kyvyt, jotka tuovat visuaaliset havainnot mieleen, eivät sovi sitä vastaavaan käsitteeseen. Toisin sanoen näkemämme ei voi täysin vastata sitä, minkä tiedämme olevan ulkopuolellamme. Tiedämme, että joku on esimerkiksi on vuori, mutta kokonaisuutena se ei mahdu havaintoomme. Ironisesti tämä vain lietsoo tietoisuuttamme ihmisjärjen mahdista. Aistimellisuutemme on kyvytön käsittelemään sellaisia ilmiöitä, mutta järkemme pystyy käsittämään asioita äärettömyyteen asti. Dynaamisessa ylevässä fyysisen vaaran tunteen pitäisi puolestaan herättää tietoisuus siitä, ettemme ole vain fyysisiä, aineellisia olentoja, vaan myös moraalisia ja Kantin termein noumenaalisia. Ruumis saattaa tulla murskatuksi, mutta järkemme ei tarvitse tulla. Tämä kaikki selittää, miksi ylevän kokemukseen liittyy sekä mielihyvä että tuska.
Lyotardia kiehtoo se, että juuri Kant, eräs valistuksen suurimmista filosofisista arkkitehdeista myöntää, ettei mieli pysty aina järjestämään maailmaa rationaalisesti. Jotkut kohteet ovat yksinkertaisesti sellaisia, ettei niitä voida tuoda siististi käsitteiden alaisuuteen. Lyotardille tämä on hyvä asia, koska "käsitteiden" kaltaiset yleistykset eivät huomioi asioiden yksityiskohtia. Ylevän kokemus on kriisi, jossa ymmärrämme etteivät mielikuvitus ja järki vastaa toisiaan. Ylevässä me Lyotardin mukaan koemme itse eron (le différend), mielen jännittymisen itsensä ja käsitteellisyytensä rajoilla.
Kritiikki
Lyotardin tulkintoja on usein arvosteltu. Esimerkiksi "ylevän" analyysissaan hän tulkitsee Kantia hyvin väljästi ja jättää kokonaan huomiotta ylevän kokemuksen toisen tärkeän puolen, järjen yleisyyden miellyttävän tunnustamisen, mitä hän ei tietenkään voi hyväksyä.
Joidenkin mukaan Lyotardin teoriat ovat sisäisesti ristiriitaisia, koska Tieto postmodernissa yhteiskunnassa näyttää tarjoavan oman suuren kertomuksensa itse metakertomusten tuhoutumisen kertomuksessa. Tätä vastaan voidaan väittää, että Lyotardin oma narratiivi julistaa ainoastaan joidenkin epäonnistuneiden "legimaation kertomusten" kuolemaa, eikä itse tiedon kertomuksen kuolemaa. Ei ole loogisesti ristiriitaista sanoa, että narratiiveja koskeva väite on itsekin narratiivi, aivan kuten Lyotardin sanoessa, että "jokainen lausuma kielipelissä pitäisi tulkita 'liikkeeksi' pelissä", hänen väitteensä on itsessään jo "liike" kielipelissä.
Myöhempi elämä ja kuolema
Lyotard palasi jatkuvasti postmodernin käsitteeseen, kuten esseissään "Postmoderni selitettynä lapsille", "Kohti postmodernia" ja "Postmoderneja satuja". Hän valmisteli konferenssia postmodernismista ja mediateoriasta, kun kuoli äkillisesti leukemiaan vuonna 1998. Hänet haudattiin Pére Lachaisen hautausmaalle Pariisiin.
Teoksia
Tieto postmodernissa yhteiskunnassa (La Condition postmoderne: Rapport sur le savoir, 1979)
Au juste: Conversations (1979)
Le Différend (1983)
Kirjallisuutta suomeksi
Citation error, replace with{{cite book| author = Lyotard, Jean-François| title = Tieto postmodernissa yhteiskunnassa| publisher = Tampere: Vastapaino| year = 1985| version = Suomennos Leevi Lehto| id = ISBN 951-9066-13-6}}
Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Lyotard, Jean-Francois
Luokka:Postmodernistit
Lyotard, Jean-Francois
Lyotard, Jean-Francois