Jääli (Jäälinkylä) on Oulun kaupungin 131. kaupunginosa ja entisen Kiimingin kunnan taajama. Jääli on osa saman nimistä suuraluetta yhdessä Välikylän kaupunginosan kanssa. Jäälin kaupunginosa sijaitsee valtatie 20:n varressa, noin 8 kilometriä Kiimingistä Oulun suuntaan ja noin 17 kilometriä Oulusta koilliseen, Jäälinjärven rannalla.
Jäälin kaupunginosassa asuu 4469 henkeä ja alueella on 1757 taloutta[1]. Jäälin suuralueen toisessa kaupunginosassa, Välikylässä, asuu 603 henkeä ja on 223 taloutta[1]. Yhteensä Jäälin suuralueella asuu 5072 henkeä ja talouksia on 1980 kappaletta[1]. Jääli oli entisen Kiimingin kunnan suurin asukaskeskittymä, 5 077 (6/2011) asukkaallaan (entisen Kiimingin kuntakeskuksen väkimäärä vuoden 2011 kesäkuussa oli 4 563 henkilöä).
Vaikka Jäälin nimen alkuperää ei tunneta täysin varmasti, tiedetään että Jäälinjärvi lienee vanhoja lappalaisnimiä. Se sisältää ehkä alun perin lapin sanan jälle, jelle, alle (länsi, läntinen). Jäälin uusin asuinalue Laivakangas puolestaan kertoo siitä, miten metsistä hakattiin laivanrakennuspuita Oulun porvareille.[2]
Maantiede
Ilmasto
Maanpinta alueella on noin 40–45 metriä merenpinnan yläpuolella. Sijainti ja korkeusasema vaikuttavat ilmaston kannalta niin, että Perämeren läheisyydestä huolimatta meri-ilmaston vaikutuksia ei juuri ole havaittavissa. Esimerkiksi Oulun kaupunkiin ja muihin lähellä merenrantaa sijaitseviin alueisiin verrattuna tuulisuus on Jäälissä vähäisempi, lumipeitekausi pitempi, alkukesän lämpötilat korkeammat ja syksyn lämpötilat alhaisemmat.[3]
Harjut, metsät ja kasvillisuus
Harjumuodostuman merkittävimpiä nimettyjä kankaita Jäälin alueella ovat Laivakangas, Isokangas ja Pyyryväisharjut Kuusamontien luoteispuolella sekä hieman etäämpänä kaakossa sijaitsevat Järvenpäänkangas, Haisunkangas ja Sivukangas. Laivakangas on luokiteltu vedenhankintaa varten tärkeäksi pohjavesialueeksi, jonka pinta-ala on 6,6 neliökilometriä. Osa Jäälin asemakaava-alueesta sijaitsee pohjavesialueella.[3]
Harjun keskiosat ovat tasarakeista hiekkaa ja kasvillisuudeltaan karuja mäntykankaita, joissa jäkälä esiintyy runsaana. Hiekkaesiintymät sekä syvemmällä harjussa olevat soraesiintymät ovat olleet edullisia alueita maa-ainesten ottamiseen, minkä seurauksena alueella on runsaasti maisemallisia vaurioita. Osaksi maa-aineksia on otettu myös pohjavedenpinnan alapuolelta, jolloin alueelle on muodostunut pohjavesilampia. Jotkut niistä toimivat nykyisin uimapaikkoina.[3]
Harjujen reuna-alueilla maanpinta on moreenia, ja siellä myös puusto on monipuolisempaa. Harjuja ympäröivät suot on jokseenkin kokonaan ojitettu
metsän kasvun parantamiseksi, jolloin niiden luonne on muuttunut peitteiseksi ja osin vaikeakulkuiseksi. Jäälin alueen metsät ovat talouskäytössä. Hyvin näkyvänä metsämaisemaa halkovat Keminmaalta ja Pirttikoskelta Pikkaralaan johtavat 400 kilovoltin voimajohdot.[3]
Jäälin alueen metsäluonto on kokonaisuudessaan hyvin monipuolinen. Alue on otollinen eri metsämarjojen, sienten, hillan ja karpalon esiintymiselle, ja metsittyneiltä pelloilta saattaa löytää myös harvinaiseksi käynyttä mesimarjaa. Aikaisemman maa-aineisten ottamisen ja nykyisen metsätalouskäytön ja virkistyskäytön vuoksi alueella on paljon metsäteitä ja -polkuja, minkä vuoksi liikkuminen on helppoa ja reitinvalintamahdollisuudet monipuoliset.[3]
Jäälinjärvi ja ympäristö
Jäälinjärvi on Jäälin maisemallinen keskus. Vähäjärvisellä Pohjois-Pohjanmaalla lähes neliökilometrin suuruinen järvi on jo sinänsä harvinaisuus. Järvellä on rantaa 7,3 kilometriä. Rannat ovat kutakuinkin kauttaaltaan asutut. Pohjoispää ja lounaisranta ovat asemakaava-aluetta, ja myös muu osa järveä on joko pysyvän tai vapaa-ajan asutuksen käytössä. Kiimingin kunta omistaa rantaa useissa kohdissa, ja niiden kautta myös muilla kuin rannanomistajilla on mahdollisuus järven virkistyskäyttöön. Myös joillakin yrityksillä ja yhteisöillä on rannoilla virkistyskäyttöä palvelevia kiinteistöjä. Järven länsipäässä Jäälinmajan yhteydessä on kunnan ylläpitämä uimaranta.[3] Jäälinjärvi soveltuu myös mainiosti virkistyskalastukseen.
Jäälinjärven valuma-alueen pinta-ala Jäälinjärven luusuassa on 45 neliökilometriä. Valuma-alueen järvet, lähinnä Lylykkiianjärvi, Saarisenjärvi ja Lauttalampi, muodostavat vain 4,5 % valuma-alueen pinta-alasta. Luonnostaan vähäinen järvisyys, Saarisenjärven pinnan laskeminen ja Peukaloisenjärven ja Haisunjärven kuivattaminen ja sen lisäksi valuma-alueen soiden ojittaminen lähes kauttaaltaan aiheuttavat suuret virtaaman vaihtelut. Kevätvalunta on suuri ja lyhytaikainen, ja vastaavasti vähävetisiä kausia on usein ja ne ovat pitkiä. Jäälinjärveen laskeva Saarisenoja on luonnontilassa ollut veneellä kuljettava, mutta toimenpiteiden seurauksena Saarisenojan olemus ja luonne ovat olennaisesti muuttuneet.[3]
Jäälinjärvestä vedet virtaavat Jäälinojan kautta Kalimeenojaan, joka laskee Perämereen Haukiputaan Kellon kylässä. Jäälinojan suurimmat virtaamat Jäälinjärven luusuassa ovat yli 5 m³/s. Keskimääräinen minimivirtaama on alle 0,1 m³/s, mutta kuivan kauden pitkittyessä virtaama menee nollaan tai hyvin lähelle sitä. Jäälinojan alkupäästä 2,5 kilometriä sijaitsee asemakaava-alueella ja siitä alavirtaankin ojan varsi on tiheästi asuttua. Jäälinoja on tärkeä ympäristöä elävöittävä tekijä ja tärkeä myös kasteluveden saannin kannalta. Ojalla arvioidaan olevan myös jossain määrin arvoa kalastuksen kannalta.[3]
Jäälinjärven sijainti harjualueella ja runsas pohjaveden purkautuminen ovat luonnontilassa taanneet järven hyvän veden laadun. Jäälinjärven vedenlaatu ja käyttökelpoisuus virkistyskäyttöön ovat voimakkaasti heikentyneet ihmisen toiminnasta johtuvien muutosten vuoksi. Valuma-alueella tehtyjen toimenpiteiden seurauksena niin järven hydrologia kuin ravinnetasapaino on olennaisesti muuttunut, mikä on johtanut muun ohella limalevän ja sinilevän esiintymiseen. Jätevesiä tai maatalouden kuormitusta sen sijaan ei juurikaan alueelle tule. Järven kaakkoisosa on ruopattu vuosina 1993 ja 1994 vesisyvyyden lisäämiseksi ja vesikasvillisuuden poistamiseksi. Suunnitelma sisälsi myös kuivan kauden alavesipinnan noston 15–20 senttimetrillä, mutta tältä osin hanke kariutui Jäälinojan varren asukkaiden vastustukseen.[3]
Virkistyskäyttötutkimuksen mukaan vesistöjen kunnostaminen nähdään tarpeelliseksi. Erityisesti haluttaisiin parantaa veden laatua ja lisätä kuivien kausien vedenkorkeutta Jäälinjärvessä. Myös Jäälinojan varressa kärsitään heikosta veden laadusta ja veden vähyydestä.[3]
Historia
Muinaisjäännökset
Laivakankaan ja Sivukankaan välissä sijaitsee soiden ympäröimä Linnansaari, jonka korkeus on noin 55 metriä merenpinnasta.  Saaren korkeimmalla kohdalla sijaitsee Jätinlinnaksi kutsuttu kiinteä muinaisjäännös. Se on kivikauden lopulta, siis noin 2000 eaa., peräisin oleva kivinen kehävallirakennelma, jonka mitat ovat 24 x 34 metriä. Rakennelman korkeus on 60–90 senttimetriä. Tällaista muinaisjäännöstyyppiä, jota kansanomaisesti kutsutaan jätinkirkoksi, esiintyy ainoastaan Pohjanmaalla, ja esiintymiä tunnetaan vain muutamia. Jätinlinnan rakentamisaikana Linnasaari on ollut pieni, kivikkoinen meren saari. Rakennelman on aiemmin arveltu toimineen hylkeenpyytäjien tukikohtana, mutta nykyään ne käsitetään osaksi suurempaa elinkeinollista ja yhteisöllistäkin kokonaisuutta. Toinen jätinkirkkoa muistuttava kivikehä asuinpaikkajäänteineen sijaitsee Yli-Iihin vievän tien varressa Laivakankaalla. Tätä kohdetta ei ole tarkemmin tutkittu.[4]
Jätinkirkon ohella Jäälistä on löydetty myös kivikautista esineistöä. Alueen skandinaavisista yhteyksistä kertoo hiomalla viimeistelty keihäänkärki. Löytö on ajoitettu kivikauden loppuvaiheeseen n. 4000 vuotta sitten. Tuohon aikaan ilmaston muutokset aiheuttivat haasteita asutukselle joka jossakin määrin myös Jäälin seudulla väheni. Tätä kuvastanee esimerkiksi muinaisjäännösten vähäisempi lukumäärä kivikauden lopun - pronssikauden alun muinaisrantavyöhykkeellä.[4]
1550–1867 Jäälin kylä ennen Kiimingin itsenäistymistä
Jäälin varsinaisen asutuksen vaiheista ei painettua tietoa juuri ole, vaan se sisältyy Kiimingin pitäjän kokonaisuuteen. Kiinteää asustusta Kiiminkiin on syntynyt 1550-luvulla ja verokirjojen mukaan Kiimingin kylässä oli vuonna 1570 13 taloa. Tuolloin Venäjän ja Ruotsin raja oli Pattijoella. ”Vanhan vihan” vuosina 1570–1595 karjalaiset polttivat Kiimingistä kahdeksan taloa. Täyssinän rauhassa 1595 Kiiminki liitettiin virallisesti Ruotsiin, minkä jälkeen asutus sai rauhassa kehittyä. 1600-luvun alussa Kiiminkiin tuli uusia sukuja mukana muun muassa Tirit, joten Tirin koko manttaalin talo , joka mainitaan vuoden 1608 kymmenysluettelossa lienee vanhin verotalo Jäälissä. 1700-luvun puolivälissä, ”Isovihan” ja ”Pikkuvihan” jälkeen uudisasutus jälleen käynnistyi ja myös talojen halkominen kasvatti talolukua. Vuoteen 1760 mennessä Jäälissä Tirin talo halkaistiin ja perustettiin Kalamäen uudistalo. 1800-luvun alussa perustettiin Isolan ja Piltolan tilat ja verollepanoa odotti Penttilä. Isojako pantiin Alakiimingissä eli nykyisessä Kiimingissä toimeksi vuosina 1791–1817 ja sillä oli suuri merkitys asutustoiminnan kehittymiselle. Vuoteen 1860 tultaessa Jäälissä pantiin verolle Jussilan, Seppälän, Pekkalan ja Ojalan tilat. Tähän vaiheeseen kuuluvat myös Heikkisen , Särkelän ja Jäälin talot.[3]
Koska Jääli ei ollut eikä edelleenkään ole isojakoasetuksen mukainen kylä, ei väkiluvun kehityksestä tältä ajalta ole julkaistua tietoa.[3]

1867–1960 Kiiminki itsenäistyy ja Jääli alkaa hiljalleen kehittyä
Vuoteen 1865 saakka paikallishallinto oli maaseudulla järjestetty kirkkopitäjiin, mikä tarkoitti sitä, että kirkolliset ja maalliset asiat päätettiin kirkkoherra johtamissa pitäjänkokouksissa, joissa kullakin veroa maksavalla isännällä oli äyrimääränsä mukainen äänivalta. Alun perin Kiiminki kuului Iin pitäjään, mutta saavutti osittaisen itsenäisyyden 1781, jolloin kuningas antoi suostumuksensa Alakiimingin kappeliseurakunnan perustamiseen. Alakiimingin eli nykyisen Kiimingin seurakunta itsenäistyi täysin 1858. Jäälistä Kiimingin seurakunta osti vuonna 1890 kahden tynnyrinalan palstan uudeksi hautausmaaksi ja rakensi seurakuntakodin Laivakankaalle vuonna 1977. Seurakunta ja kunta erotettiin toisistaan vuoden 1865 asetuksella ja kuntana Kiiminki perustettiin vuonna 1867. Kunnan nimen käyttö oli horjuvaa, puhuttiin milloin Alakiimingistä milloin Kiimingistä, mutta 1880 alkaen Kiiminki vakiintui kunnan nimeksi.[3]
Liikenteellisesti Jääli sijaitsi jo 1900-luvun alussa Kuusamontien varrella. Vanha Kuusamontie oli Pudasjärven ja Kiimingin kautta Ouluun kulkeva rahtitie. Kuusamontien varressa oli kestikievarijärjestelmään liittyviä pysähdyspaikkoja: Hannuksessa kestikievarina toimi Hannus-Ukon talo, keskustassa Ukkolan talo nykyisen Rautasillan lähellä. Jäälinkylässä taukopaikkana oli Tirin talo ja myöhemmin Jäälin talo.[5]

Kiimingin kunnan päätöksenteossa Jääli on osoittautunut ongelmalliseksi jo varhain. Erityisesti tämä on tullut esille kouluasioissa. Vuoden 1916 alussa kuntakokous sai käsiteltäväkseen jääliläisten kouluikäisten lasten vanhempien anomuksen ” saada syyskuulla 1916 avata ylhäisempi kansakoulu ”. Pyyntö hylättiin äänin 687–112. Valituksen jälkeen kuvernööri Enehjelm määräsi 200 markan sakon uhalla Kiimingin kunnan avaamaan Jäälinkylän ylemmän kansakoulun viimeistään elokuun 1. päivänä 1917. Kunta valitti kuvernöörin päätöksestä Suomen Senaattiin ja hanke jäi suurempien mullistusten jalkoihin. Suomen itsenäistyttyä jääliläiset tekivät pitkin 1920-lukua kunnalle esityksiä koulun aloittamisesta, mutta turhaan. Oppivelvollisuuslaki tuli voimaan 1920-luvun alussa ja sen perusteella Jääli merkittiin omaksi koulupiirikseen 1923, mutta koulu käynnistyi Jäälissä vuokratiloissa vasta 17. elokuuta 1931. Oma koulurakennus valmistui jo seuraavana vuonna. Tämä riittikin parinkymmenen vuoden ajaksi. Vuonna 1952 oppilaita oli jo yli 80 ja luvun uskottiin nousevan vuoteen 1955 mennessä 107:ään. Johtokunta teki 1951 esityksen uuden koulurakennuksen rakentamisesta ja sai myönteisen päätöksen seuraavana vuonna. Kahden vuoden kuluttua uusi koulu oli valmis ja Jäälin uuden koulun vihkiäiset voitiin pitää 5. joulukuuta 1954. Jäälin uuden koulun yhteyteen avattiin samalla lainausasema.[6]
1960–1990 Jäälin kylästä ryhdytään rakentamaan asemakaavoitettua Jäälin lähiötä
Vuonna 1965 ennen alueen laajamittaista kaavoittamista Kiimingin kunnanvaltuutettu Eino J. Ervasti ehdottaa Oulun yliopiston kampusalueen saamiseksi Kiiminkiin. Alun nihkeyden jälkeen kunta tarjosi Oulun yliopistolle tonttia Jäälistä. Yliopiston virkamiehet kävivät tutustumassa alueeseen, mutta Linnanmaa voitti kuitenkin sijoituspaikasta käydyn kamppailun.[7]
Jäälin vesienhuoltosuunnitelma valmistui jo vuonna 1968 vaikka vesipiiri vastusti suunnitelmaa rakennuskaavan keskeneräisyyden takia[8]. Kiimingin kunnan Jäälinkylän rakennuskaavan laatiminen aloitettiin vuonna 1969. Kaava tuli tarpeeseen, sillä jo vuosia sitten oli todettu kaavan kiireellisyys ja tarpeellisuus. Suunniteltu rakennuskaava-alue käsitti 280 hehaaria ja oli mitoitettu 2700 asukkaalle. Kaavassa alueelle suunniteltiin lähinnä omakotitaloja, mutta myös rivi ja kerrostaloille oli varattu tilaa. Alueen olemassa oleville asukkaille rakennuskaavan myötä tullut kunnallistekniikka oli tarpeeseen, sillä kylän ainoa vesipaikka oli ollut kansakoululla sijainnut paloposti.[9]
1970-luvun alussa valmistuneen jäälinkylän rakennuskaavan myötä asukasmäärä kohosi lähes räjähdysmäisesti, minkä seurauksena koulun oppilasmääräkin kasvoi vuosittain yli 20 %. Kouluhallitus ei tahtonut millään uskoa kasvulukuja ja kehitysennusteita oikeiksi eikä niin muodoin suhtautunut suopeasti uusien koulutilojen laajennussuunnitelmiin. Kaikki mahdolliset tilat Jäälissä jouduttiin ottamaan koulukäyttöön ja siitä huolimatta osa oppilaista jouduttiin kuljettamaan kunnan muihin kouluihin ja turvautumaan myös vuorolukuun. Vuosikymmenen puolivälissä lupa uuden koulun rakentamiseen saatiin, mutta jo valmistuessaan 1977 se oli aivan liian pieni. Koulu oli mitoitettu 240 oppilasta varten, mutta oppilaiden määrä koulun valmistuessa oli jo yli 300. Uuden koulun valmistuttua koulun yhteydessä toiminut lainausasema muutti nimensä Jäälin kirjastoksi ja tilat siirtyivät ostoskeskuksen yhteyteen jossa kirjasto toimi aina vuoteen 2016 saakka.[6]
Jäälin pienkiinteistöyhdistys ry:n syyskokouksessa vuonna 1975 puututtiin mm. Jäälin postiasioihin. Kokous velvoitti yhdistyksen kirjelmöimään Oulun postikonttoriin ja vaatimaan huomattavaa parannusta postinkantoon. Lisäksi laajenevalta asuinalueelta puuttuivat tienviitat ja kunnollinen katuvalaistus[10]. Postiasiat askaruttivat jääliläisiä vielä 1986 jolloin pienkiinteistöyhdistyksen kokoukseen oli kutsuttu konttoripäällikkö Lauri Kylmäaho, postimiesten esimies Lauri Tuorila sekä Jäälin postinhoitaja Aune Seppälä. Postipalvelut toimivat tuolloin vielä Huonesuolla ja jääliläiset vaativat niiden siirtämistä lähemmäksi alueen asukkaita.[11].
Koulun ja postiasioiden ohella keskeinen jääliläisiä aktivoinut asia on ollut vuosikymmenten ajan oman järvemme kunnostamisyritykset ja toimenpiteet. Vuonna 1982 Jäälin ala-asteella pidettiin aiheesta ensimmäinen keskustelutilaisuus, jossa hahmoteltiin kunnostuksen päälinjoja. Kysymykseen tulisivat järven veden pinnan korottaminen ja järven ruoppaus.[12].
Kemira suunnitteli 1980-luvulla Savukosken Soklin kaivoksen malmin käsittelylaitosta Jäälin läheisyyteen. Yhdistyksen 20v. juhlista tehdyn lehtijutun perusteella kaikkien aikojen väkirikkain kyläkokous oli vuonna 1987 järjestetty kolmituntiseksi venynyt tilaisuus, jossa 250 jääliläistä oli kuulemassa Kemiran Soklin jatkojalostuslaitoksen sijoittumissuunnitelmista. Toteutuessaan tehdas olisi tuonut 250 työpaikkaa sekä merkittävät fluori- ja rikkidioksidipäästöt ja suuret kipsijätevuoret. Jääliläiset asettuivat asiassa tiukkaan vastahankaan joka johti asian perusteelliseen käsittelyyn ja sijoittamispäätöksen perumiseen.[13][14]. Vyonna 1988 vuonna jääliläiset olivat aktiivisesti liikkeellä alueen päivähoitopaikkojen lisäämisen puolesta, sillä kaikille lapsille ei riittänyt kaikille halukkaille. Päivähoitotilanteen jyrkän huonontumisen syynä oli asunto-ohjelman ylittymisen aiheuttamat paineet lapsiryhmissä.[15]
Vuonna 1991 Jäälin asukkaat taistelivat Isokankaalle suunniteltua murske- ja asfalttiasemaa vastaan ja ilmaisivat huolensa Oulun seudun kaatopaikan mahdollisesta sijoittumisesta Jäälin läheisyyteen.[16]

Asuminen
Jääli on vireää lähiötyylistä aluetta, joka on viime vuosikymmeninä kasvanut suureksi asuinalueeksi. Rakennustyyliltään Jääli on kokonaan omakoti- ja rivitaloasutusta. Rakentaminen on edennyt vaiheittain Kuusamontien varresta aina Jäälinjärven päähän asti. Eri alueet kuvastavat kunkin ajan rakennustyyliä ja tapaa. Vanhantien (vanha Kuusamontie) varren 1950–1960-luvulla rakennetuista aina Jäälinjärven rannan uusiin taloihin. Kiivain kasvu ja rakentaminen ajoittui välille 1995–2000. 2000-luvulla kunta on rajoittanut Jäälin lisäkaavoitusta ja pyrkinyt ohjaamaan rakentamista Kiimingin keskustan läheisyydestä kaavoitetuille alueille. Rakentaminen Jäälissä on kuitenkin jatkunut voimakkaana yksityisille maille.[3]
Koulut ja päiväkodit
Alueen koulut
Jäälin koulu
Jäälin koulu on vuonna 1977 valmistunut  puurunkoinen, tiiliverhoiltu rakennus, jota on laajennettu 1993-1994[17]. Jäälin koulussa on 1-4lk opetusta ja koillisen alueen perusopetuksen mukautetun oppimäärän (POMO) luokat.[18]  Valmistuessaan 240:lle oppilaalle mitoitetut koulutilat jäivät jälkeen alueen kasvusta jo reilun vuoden päästä valmistumisestaan. Jäälin koulun rinnalle otettiin käyttöön vanha puukoulu helpottamaan tilanahtautta kunnes Jäälin koulua laajennettiin 1993-1994. Vuosituhannen vaihteessa lisätilaa vuokrattiin Jäälin ostoskeskuksesta ja niissä tiloissa toimii edelleen koulun iltapäiväkerhotoiminta.[19]
Jäälin koulua ovat vaivanneet viimeisen vuosikymmenen aikana erilaiset sisäilmaongelmat. Jo pian valmistumisen jälkeen todettiin vesikattovuotoja, joiden syyksi todettiin liian tuore vesikattoponttilaudoitus[17] Jäälin koulun saneerausta on suunniteltu miltei koko 2000-luku. Viimeisimmän hankesuunnitelman[20] mukaan rakennuksessa on kosteusteknisiä ongelmia vesikatossa, alapohjassa ja perustuksissa jonka seurauksena koko kiinteistö tulee purkaa. Koulukiinteistö sijaitsee myös liikenteellisesti hankalalla paikalla, sillä huoltoliikenne käyttää pyöräteitä ja henkilöautoliikenne kulkee pientaloalueen asuntokatuja pitkin. Kiimingin alunperin laatimassa ja Oulun päivittämässä hankesuunnitelmassa päädyttiin esittämään uuden koulun rakentamista Laivakankaan koulun yhteyteen. Vaikka hankesuunnitelman viimeisinkin versio on valmistunut jo vuonna 2014 varsinainen suunnittelutyö ja poliittinen päätös koulun rakentamisesta on siirtynyt Oulun kaupungin palveluverkkotarkastelun vuoksi useita vuosia eteenpäin. Oulun kaupunginvaltuuston 6.6.2016 tekemän päätöksen[21] mukaisesti koululle rakennetaan uudet tilat Laivakankaan koulun yhteyteen  ja työt pääsevät alkamaan keväällä 2018.[22]
Laivakankaan koulu
Laivakankaan koulu on vuonna 2007 valmistunut yhtenäisperuskoulu, jossa vuosiluokat 5 - 9 Jäälin ja Välikylän kaupunginosien alueelta. Koulussa on 420 oppilasta ja 45 henkilökuntaan kuuluvaa  [23]. Koulurakennus on betonirunkoinen, tiiliverhoiltu rakennus joka koostuu liikuntahallista ja itse koulurakennuksesta. Valmistuessaan vuonna 2007 se oli Kiimingin kunnan historian suurin julkinen investointi.[24][19]
Vaikka Jääli oli 1990-luvulla asukasmäärältään suurempi kuin Kiimingin kirkonkylä, ei alueella ollut omaa yläkoulua ennen 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen loppupuolta. Jääliläisiä nuoria kuljetettiin usean bussin voimin Kiimingin kirkonkylälle kouluun vuosikymmenten ajan vaikka asukkaat olivat toivoneet yläkouluakin usean vuosikymmenen ajan. Koulutilojen niukkuuden ohella koko kunnasta puuttui liikuntahalli jonka sijaintipaikasta käytiin kiivasta kädenvääntöä Jäälin ja Kiimingin välillä.
Kiimingin kunnanhallitus päätti helmikuussa 2004, että Jäälin uusi ylä-aste ja Kiimingin kunnan liikuntahalli rakennettaisiin asemakaavassa varatulle Laivakankaan tontille[25]. Hanke oli Kiimingin kunnan historian kallein investointi ja siitä uutisoitiin "suurhanke" otsikoilla.[19][24]. 11,5 miljoonaa euroa maksanut investointi suunniteltiin siten, että liikuntahalli olisi valmis vuonna 2006 ja itse koulu 450-500 oppilaalle mitoitettu vuonna 2007[25] Liikuntahallin laajuus suunnittelun alkaessa oli 500m2, mutta lopulta se toteutui 848m2 kokoisena.
Oulun kaupunginvaltuuston 6.6.2016 tekemän päätöksen[21] mukaisesti koulua laajennetaan vuosina 2018-2019 uudisrakennuksella jonka suurin toimija tulee olemaan Laivakankaalle siirtyvät Jäälin koulun nykyiset toiminnot. Oulun kaupungin marraskuussa 2017 julkistaman palveluverkkoselvityksen perusteella Laivakankaan monitoimitalosta voidaan käyttää myös ilmaisua  "Jäälin palvelukeskittymä" [26]. Tulevassa Jäälin palvelukeskittymässä tulee toimimaan 1-9lk koulu, iltapäivätoiminta, kirjasto, kuntalaisten olohuone, nuorisotila ja liikuntahalli. Vastapäätä monitoimitaloa sijaitsevat vuonna 2018 valmistuva Laivakankaan urheilualue ja  2019 valmistuvan Hönttämäki-Jääli ulkoilureitin lähtöpiste opastauluineen ja pysäköintialueineen.
Päiväkodit
Laivakankaan päiväkoti
Laivakankaan päiväkodin valmistuessa Jäälissä oli kova pula päivähoitopaikoista ja käytössä oli useita väliaikaisratkaisuja kuten rivitalossa toiminut Käpykolon yksikkö. Laivakankaan päiväkodissa on 62 paikkaa, iso ulkoilupiha ja se sijaitsee Laivakankaan koulun vieressä hyvien ulkoilumaastojen äärellä. Päiväkodin käytössä on oma jumppasali [27][28].
Päiväkodissa on kolme hoitoryhmää ja esiopetusryhmä: [27]
Ankkurit on alle kolmivuotiaiden ryhmä, jossa työskentelee lastentarhanopettaja ja kaksi lastenhoitajaa.
Poijut on yli kolmivuotiaiden ryhmä, jossa työskentelee kaksi lastentarhanopettajaa, lastenhoitaja ja ryhmäavustaja.
Purjeet on yli kolmivuotiaiden ryhmä, jossa työskentelee lastentarhanopettaja, kaksi lastenhoitajaa ja ryhmäavustaja.
Majakat on esiopetusryhmä, joka tarjoaa myös kokopäivähoitoa. Majakoissa työskentelee kaksi lastentarhanopettajaa ja lastenhoitaja. Majakat tekevät yhteistyötä Jäälin koulun ja Laivakankaan koulun kanssa säännöllisesti.
Kokopäivähoidon ohella Laivakankaalla järjestetään avointa varhaiskasvatustoimintaa kotihoidossa oleville lapsille. Ryhmässä työskentelee lastentarhanopettaja ja lastenhoitaja.
Satumetsän päiväkoti
Satumetsän päiväkoti on Jäälin suuralueen ainoa yksityinen päiväkoti, jonka toiminta jakaantuu kolmeen ryhmään: 1) Hattarat; 2) Metsätähdet ja 3) Poppelit.[29] Touhula -ketjuun kuuluva päiväkoti mainostaa alueen asukkaille olevansa liikuntapainotteinen päiväkoti[29], jossa lapset liikkuvat vähintään kaksi tuntia päivän aikana.Satumetsä tarjoaa lapsille ohjattuja liikuntatuokioita ja omatoimista liikkumista päiväkodin tiloissa. Jokaiselle kolmelle ryhmälle on oma salivuoronsa ja lisäksi eskari-ikäiset käyvät koulun liikuntasalissa liikkumassa. Lisäksi päiväkoti ympärillä olevaa luontoa ja Tuokkosenmäen liikuntapuistoa retkeilyyn.
Tuokkosen päiväkoti
Välikylän päiväkoti
Vapaa-aika
vasen|pienoiskuva|Jäälihalli on yksityinen jäähalli Jäälin urheilualueella. Jäälin urheiluhalli sijaitsee Jäälin keskuksen välittömässä läheisyydessä
Jäähallit
Jäälin vanhan urheilualueen ja Jäälin keskuksen välittömässä läheisyydessä sijaitsee Jäälihalli -jäähalli. Valmistuessaan vuonna 1987 Jäälihalli oli pohjoismaiden ensimmäinen yksityisrahoitteinen jäähalli. Nykyään Jäälihalli toimii Kiimingin-Kiekkopojat ry:n toimistona ja kotiareenana.
Kirjasto- ja nuorisotilat
Vuoteen 2017 saakka Jäälin nuorisotila sijaitsi Laivakankaan koulun yhteydessä ja kirjasto Jäälin keskuksessa. Oulun kaupunki remontoi kirjastolle kesällä 2017 tilat Laivakankaan koululle nuorisotilan yhteyteen. Palveluaikojen ulkopuolella kirjasto on omatoimikirjasto, jonne pääsee kirjastokortilla ja tunnusluvulla.[30] Yhdistetyn kirjasto-nuorisotilan ohella Kiimingin seurakunta tarjoaa nuorille tiloja Jäälin kappelin yhteydessä.
Liikuntahallit ja -salit
Laivakankaan liikuntahalli

Laivakankaan liikuntahalli sijaitsee Laivakankaan koulun yhteydessä. Liikuntahallin sijaintipaikasta käytiin 2000-luvun alussa voimakasta kädenvääntöä silloisen Kiimingin kuntakeskuksen ja Jäälin välillä, mutta lopulta Laivakankaan koulun yhteyteen rakennettava vaihtoehto voitti.[31]
Laivakankaan liikuntahallia voidaan muunnella katsomorakenteilla ja väliverhoilla. Hallin lattiapinta-ala on 848m², ja se voidaan jakaa tarvittaessa kolmeen lohkoon tai yhdistää Laivakankaan koulun ala-aulaan avaamalla siirtoseinä. Pinta-alansa ja varustelunsa puolesta halli sopii futsalin, kori-, lento-, pesä- ja sulkapallon, salibandyn ja tenniksen harjoitteluun, peruskouluopetukseen ja sarjapeleihin, lisäksi salissa on kiipeilyseinä, peilit sekä katsomo.
Jäälin koulun sali
Jäälin koulun sali on Jäälin koulun yhteydessä sijaitseva pienempi liikuntasali jonka pinta-ala on 372m2. Sali soveltuu futsalin, kori-, lento- ja sulkapallon sekä salibandyn harrastamiseen ja peruskoulun liikunnan opetukseen.[32] Laivakankaan koulua laajennetaan 2018-2019 jonka yhteydessä rakennetaan myös nykyisen Jäälin koulun salin korvaavat tilat
Ulkoilureitit ja -polut
Hönttämäki-Jääli ulkoilureitti
Oulun kaupunki aloittaa kesällä 2018 Hönttämäki-Jääli välisen ulkoilureitin rakennustyöt. Reitti muodostaa yhteyden Hiukkavaaran ja Auran majan väliselle reitistölle Jäälin ja Välikylän alueilta. [33]Reitti tulee yhdistymään olemassaolevaan Jäälin ulkoilureittiin ja korvaamaan nykyisen Laivakankaan ulkoilureitin.
Jäälin ulkoilureitti
Jäälin ulkoilureitti sijoittuu kaavan mukaiselle puisto- ja lähivirkistysalueelle joka tunnetaan myös keskuspuisto nimellä. Reitti on kivituhkapäällysteinen ja valaistu ulkoilureitti, joka toimii talvella valaistuna hiihtoreittinä. Uudistettu reitistö valmistui vuonna 2015 pääosin olemassaolleen reitin päälle.[34] Toteutuksessa on otettu huomioon mahdollisuus kytkeytyä vuosikymmeniä vireillä olleeseen Jääli-korvensuora ulkoilureittiin.
Laivakankaan ulkoilureitti
Jäälin ulkoilureitin jatkona oleva pääosin metsämaastossa kulkeva valaisematon vain talvikäytössä oleva reitti jakautuu kahteen osaan: 3km lyhyempään lenkkiin ja 6km mittaiseen pidemään reittiin. [35]
Urheilualueet ja -kentät
Laivakankaan urheilualue
Kesällä 2018 valmistuva uusi Laivakankaan urheilualue sisältää täysikokoisen jalkapallokentän tekonurmella, jääkiekkokaukalon, juoksusuoran, pituushyppy-, kolmiloikka- ja kuulantyöntöpaikan sekä 47-paikkaisen paikoitusalueen.[36] Urheilualue sijaitsee vastapäätä Laivakankaan peruskoulua ja toimii koulun lähilikuuntapaikkana.
Jäälin urheilualue "vanha urheilukenttä"
Vanha urheilualue sijaitsee Jäälin keskuksen (ostoskeskus) vieressä ja siellä sijaitsevat kivituhkapintainen pallokenttä, tennis- ja koripallokentät, jääkiekkokaukalo ja huoltorakennus sekä yksityinen Jäälihalli -jäähalli.[37] Jäähallia lukuun ottamatta toiminnot siirtyvät uudelle urheilualueelle, jonka jälkeen alueelle tullaan osoittamaan asuinrakentamista vireillä olevan "jäälin keskuksen" asemakaavan mukaisesti[38].
Yllä mainittujen urheilualueiden ohella Jäälissä on pienempiä korttelikenttiä Jäälin koulun yhteydessä, Myllykorventien risteyksessä ja Välikylässä. Myllykorventien korttelikenttä korvautuu 2018 sen  välittömässä läheisyydessä sijaitsevalla Laivakankaan urheilualueella.
Virkistysalueet
Puistot
Jäälin keskuspuisto on keskeinen osa Jäälin viheralueverkostoa ja toimii taajaman itäosien asukkaiden jokapäiväisenä ulkoilualueena. Puiston päästä päähän voi kulkea niin kevyen liikenteen väylää kuin valaistua hiihtolatua pitkin[34]. Keskuspuiston itäpäässä sijaitsee Jäälin keidas – virkistyskäyttöön maisemoitu entinen maa-ainesten ottopaikka. Keskuspuistosta johtaa asutusryppäiden väliin viherkaistoja, joiden ansiosta puisto on eri suunnista helposti saavutettavissa.

Kehätien varressa sijaitseva Tuokkosenmäki koostuu täyttömaista rakennetusta pulkkamäestä, Jäälin keskusleikkipuistosta ja nuorison skeittiramppialueesta. Tuokkosenmäellä on järjestetty useita kertoja erilaisia tapahtumia, kuten "tasamaan big air -kilpailut" ja asukasyhdistyksen hiihtokilpailut.[39]
Viralliset uimarannat
Jäälinmajan ranta
Jäälinmajan ranta sijaitsee Jäälinmajan vieressä Jäälinjärven rannalla. Jäälinmaja sijaitsee lähellä Jäälin urheilualuetta Jäälinjärven rannalla. Jäälinmaja on yksityisen henkilön ylläpitämä juhlatila sauna- ja piharakennuksineen. Jäälinmajan alueella järjestetään runsaasti erilaisia juhlia ja tapahtumia, esim. vuosittain Jäälin venetsialaiset jonka järjestävät yhteistyössä alueen yhdistykset.
Jäälin monttu
Jäälin monttu on käytöstä poistunutta maa-aineisten ottoaluetta eli ns. sorakuoppa. Uimaranta sijaitsee Jääliin nähden Kuusamontien vastakkaisella puolella ja sen varusteluun kuuluu aidalla erotettu uima-alue pienille lapsille, kelluva laituri kauempana rannasta, beach-volley kenttä, pukukopit ja siirrettävät käymälät. [40]
Epäviralliset uimarannat
Jäälistä on otettu vuosikymmenten ajan erilaisia maa-aineksia Oulun seudun tarpeisiin. Tämän seurauksena alueella on huomattava määrä myös epävirallisia uimapaikkoja joista suosituin on Jäälin keidas joka on taitavasti maisemoitu entinen "sorakuoppa". Jäälin keitaalla on hiekkaranta, leikkivälineitä, beach-volley kenttä ja verkkokiipeily-teline. Jäälin keidas sijaitsee Laivakankaan päiväkodin ja koulun välittömässä läheisyydessä. Jäälin keitaan sivuitse kulkee myös yksi
alueen kevyen liikenteen väylistä.
Liikenne
Jääli rajoittuu lännessä valtatiehen 20, joka on tärkein pääväylä. Alueen tärkeimmät kokoojakadut ovat Jäälintie, Kehätie ja Laivakankaantie. Alueen julkisesta liikenteestä vastaa Koskilinjat. Osa linja-autoista kulkee kehätietä pitkin ja osa Laivakankaantietä pitkin.
Kevyen liikenteen väylästö noudattelee pääosin kokoojateiden verkostoa pienin poikkeuksin. Alueen asukkaat ovat useita vuosia vaatineet kevyen liikenteen reitteihin parannusta, mutta Kiimingin kunnalla ei ole ollut varaa kehittää alueen verkostoa asutuksen laajenemisen edellyttämällä tavalla. Suurin ongelma ovat puuttuvat sisäiset kevyen liikenteen väylät, asutusryppäiden välissä on paljon puistovyöhykkeitä polkuineen, joita asukkaat käyttävät liikkumiseen alueen sisällä.
Liikenneturvallisuus
Kuusamontien liikenne on usein jonoutunutta ja häiriöherkkää.[41] Etenkin Jäälin kohdalla esiintyy Oulu-Korvensuora välin nelikaistaisuudesta huolimatta usein liikennehäiriöitä. Pitkällä aikavälillä ongelmat on tarkoitus linjaamalla Kuusamontie uudelleen, mutta useista lupauksista huolimatta rahoitusta hankkeelle ei ole saatu. Lyhyen aikavälin ratkaisuna Jäälin kokoojateiden ja Kuusamontien liittymiin on asennettu ensimmäisenä Pohjois-Suomessa kamerat, jotka valvovat punaisia päin ajamista. Kameroiden sijoituksen taustalla on se, että etenkin Jäälin etelänpuoleisessa risteyksessä ajetaan usein ja ronskisti päin punaisia.[42]
Tiehallinnon ja Kiimingin kunnan tekemässä Kiimingin liikenneturvallisuussuunnitelmassa Laivakankaantiellä todettiin useita liikenneturvallisuuden kannalta ongelmallisia kohtia, mm. Kehätien ja Laivakankaantien risteys sekä Laivakankaantie välillä Jäälintie – Järvitie. Alueen liikenneturvallisuusongelmat johtuvat mm. kevyen liikenteen väylien puuttumisesta.
Elinkeinot ja työpaikat
Entisen Kiimingin kunnan alueelta työmatkoista suuntautuu puolet Ouluun. Jääliläisten osalta luku on vielä huomattavasti suurempi. Jäälin kylän alueella nelisen kilometriä Ouluun päin sijaitsee Välikylän yrityspuisto, jossa on pientä ja keskisuurta yritystoimintaa. Yrityspuisto oli vuonna 2008 valtakunnallisen huomion kohteena, sillä Toivo Sukari suunnitteli rakentavansa alueelle Ideapark-ostoskeskuksen[43]. Yrityspuiston alueella sijaitsee Pohjois-Suomen ainoa liukkaan kelin ajoharjoittelurata, Vaasan Oy:n leipomo ja muuta pientä ja keskisuurta yritystoimintaa.
Suurista työpaikkakeskittymistä lähimpänä Jääliä on Oulun Ruskon teollisuusalue. Siellä sijaitsee Nokia Solutions and Networksin suuri tehdas ja tuotekehityskeskittymä, NK Cables (entinen Nokian Kaapeli) ja joukko muita pienempiä yrityksiä.
Palvelut
Kunnalliset palvelut
Jäälissä on monipuoliset kunnalliset peruspalvelut. Jäälin neuvola- ja kirjastopalvelut sijaitsevat 1970-luvulla rakennetun ostoskeskuksen yhteydessä. Ostoskeskuksen lähellä ovat Jäälin koulu (vuosiluokat 0-4), Jäälin urheilualue sekä seurakuntakeskus. Jäälin urheilualueella on jääkiekkokaukalo, jalkapallo- ja tenniskentät ja yksityinen jäähalli. Jäähallin yhteydessä on myös pienimuotoista majoituspalvelua. Kehätien varressa sijaitseva Tuokkosenmäki koostuu täyttömaista rakennetusta pulkkamäestä, Jäälin keskusleikkipuistosta ja nuorison skeittiramppialueesta. Tuokkosenmäellä järjestetään vuosittain "tasamaan big air -kilpailut" ja asukasyhdistyksen hiihtokilpailut. Tuokkosenmäen vieressä on ollut 1970-luvulta saakka samanniminen päiväkoti. Muutaman sadan metrin päässä Tuokkosenmäestä Laivakankaantien ja Kehätien risteyksessä on yksityinen päiväkoti Satumetsä.
Laivakankaalla on 2000-luvulla valmistuneet Laivakankaan koulu (vuosiluokat 5-9) ja Laivakankaan päiväkoti. Koulun yhteydessä on kunnan suurin sisäliikuntatila, Laivakankaan liikuntahalli. Laivakankaalla on myös Jäälin vanhusten ja vammaisten tuki ry:n palveluasuntojen ja päivätoiminnan korttelialue.
Yhdistystoiminta
Jäälissä toimii useita yhdistyksiä, yhteisöjä ja urheiluseuroja. Useimpien toiminta on suhteellisen pientä. Urheiluseurojen toiminta sen sijaan on laajempaa ja harrastajamäärät suurempia.
Jäälin asukasyhdistys ry
Jäälin Lions Club
Jäälin Martat ry
Jäälin vanhusten ja vammaisten Tuki Ry
Kelmu - Kiimingin elävän musiikin yhdistys ry
Kiimingin-Jäälin vesienhoitoyhdistys ry
Kiimingin Kiekkopojat ry
Kiimingin Riento
Kiimingin seurakunta
Kiimingin Urheilijat
Kiimingin Virkut ry (partiolippukunta)
LAFK Laivakankaan Futis Klubi ry
Mannerheimin Lastensuojeluliiton Kiimingin paikallisosasto
Rotary Club Jääli
Suomen Punainen Risti SPR
Jäälin Jättiläiset ry
Tunnettuja jääliläisiä
Antti Aarnio, jääkiekkoilija
Daniel Helakorpi, runonlausuja, Talent-kilpailun 4. tuotantokauden voittaja
Mikko Helisten, jääkiekkoilija, Kaukalopalloilija
Kaarina Kailo, tutkija, vasemmistonaisten puheenjohtaja, kansalaisaktivisti
Teemu Kattilakoski, entinen vapaan hiihtotyylin maajoukkuetason hiihtäjä
Mikko Lehtonen, jääkiekkoilija, MM-pronssia 2006
Kimmo Lotvonen, jääkiekkoilija
Maple Cross, thrash metal -yhtye
Ilkka Mikkola, jääkiekkoilija
Janne Niinimaa, jääkiekkoilija, maailmanmestari, olympiamitalisti ja kolminkertainen Suomen mestari
Atte Ohtamaa, jääkiekkoilija[44]
Samuel Salmi, Oulun hiippakunnan piispa.
Lähteet

Aiheesta muualla

Coordinates:

*
Luokka:Oulun kaupunginosat
Luokka:Kiimingin kylät
Luokka:Pohjois-Pohjanmaan maakunnan entiset taajamat


Merzifonlu Kara Mustafa pašša[1] () (1634/1635 Merzifon – 25. joulukuuta 1683 Belgrad) oli Osmanien valtakunnan sotilasjohtaja sekä suurvisiiri vuosina 1676–1683. Suurvisiirikautenaan Kara Mustafa pašša pyrki laajentamaan Osmanien valtakunnan alueita syvemmälle Keski- ja Itä-Eurooppaan. Hänet teloitettiin pian tappioon päättyneen Wienin taistelun jälkeen 1683. Hänet tunnetaan erityisesti Suuren Turkin sodan käynnistäjänä ja häviäjänä, ja varsinkin vanhemmassa länsimaisessa historiankirjoituksessa häntä kohtaan on oltu hyvin kriittisiä. Suurvisiirinä hän oli konservatiivinen, mutta onnistui muun muassa aloittamaan osmanien laivaston ajanmukaistamisen.
Varhainen elämä
Hänen nimensä osa Kara tarkoittaa mustaa, ja se annettiin usein esimerkiksi tummahiuksisille tai tummaihoisille lapsille. Se saatettiin antaa joskus myös voimakastahtoisilta vaikuttaville lapsille. Mikäli se annettiin myöhemmin lisänimeksi aikuiselle, sillä tarkoitettiin nimenomaan voimakasta tai voimakastahtoista.[2]
Osmanien valtakunnan virallisen historian mukaan Kara Mustafa syntyi anatolialaiseen maa-aatelissukuun islamilaisen kalenterin mukaan vuonna 1081, joka sijoittuu gregoriaanisessa ajanlaskussa vuosiin 1634–1635. Hänen isänsä, joka kuoli Bagdadin piirityksen aikana 1638, mainitaan kuuluneen Urudj beyn jälkeläisiin. Isän kerrotaan olleen Köprülü Mehmet paššan ystävä. Isän kuoleman jälkeen Kara Mustafa adoptoitiin Köprülü-sukuun, ja hän sai koulutuksensa yhdessä sukuun kuuluneen Fazıl Ahmetin kanssa.[3]
Kara Mustafan varhaisista vaiheista kertovat myös ranskalaisen diplomaatin Charles Olier de Nointelin ja venetsialaisen lähettilään[4] Morosini de Alvisen aikalaisraportit, jotka antavat jonkin verran erilaisen kuvauksen Kara Mustafan elämän alkuvuosista. Diplomaattien mukaan hänen sukutaustansa ja lähtökohtansa saattoivat olla virallista kuvausta vaatimattomammat. Joka tapauksessa Kara Mustafa syntyi nimensä mukaisesti Merzifonin kaupungin alueella, tarkemmin ottaen Marindjan kylässä (nyk. Bahçecik). Hän oli Köprülü Mehmet paššan palveluksessa ja koulutuksessa nuoresta iästä lähtien ja hän meni myöhemmin naimisiin Köprülü Mehmetin tyttären kanssa. Siteet maineikkaaseen ja vaikutusvaltaiseen Köprülü-sukuun edistivät hänen uraansa.[3]
Ura ennen suurvisiiriyttä
Köprülü Mehmet pašša nousi suurvisiiriksi 1656 ja antoi samalla myös Mustafa Karalle ensimmäisen julkisen ja vaikutusvaltaisen viran neuvostossaan. Hän osallistui suurvisiirin johtamaan Transylvanian sotaretkeen ja Ineun kaupungin linnakkeen voittoon päätyneeseen piirittämiseen 1658. Hän sai tehtäväkseen välittää uutiset voitosta sulttaani Mehmed IV:lle, joka nimitti hänet küċük mir akhürin[5] virkaan, jolloin hän palveli hovin läheisyydessä. Helmikuussa 1660 hänet nimitettiin Silistrian beylerbeyiksi eli kenraalikuvernööriksi. Huhtikuussa 1641 hänet siirrettiin hoitamaan Valide Sultanin siirtämistä Edirnestä Istanbuliin ja sen jälkeen hänet nimitettiin Diyarbakırin maakunnan kuvernööriksi.[3]
Köprülü Mehmet paššan suurvisiirikausi päättyi hänen kuolemaansa lokakuussa 1661. Seuraavaksi suurvisiiriksi nousi hänen poikansa Köprülü Fazıl Ahmet pašša, joka nimitti Mustafa Karan suuramiraaliksi saman vuoden joulukuussa. Mustafa Kara sai komentoonsa Aigeianmeren laivaston, jota hän johti, kun Osmanien valtakunnan asevoimat järjestivät huhtikuussa 1663 sulttaanille suuren sotilasparaatin Edirnessä. Mustafa Kara oli toiseksi korkea-arvoisin paraatiin osaaottaneista, mikä kertoi hänen nousustaan osmanien arvoasteikossa.[3]
Suhteet sulttaaniin lähenevät
Kara Mustafa ei ottanut osaa Fazıl Ahmetin sotaretkiin Unkarissa, vaan hänet nimitettiin kaymakamin virkaan. Kaymakam toimi samanaikaisesti sekä asevoimien ja sulttaanin välisenä yhteysupseerina että yhtenä sulttaanin neuvonantajista ja virallisista edustajista, joten tässä tehtävässä Kara Mustafa pystyi kasvattamaan vaikutusvaltaansa sekä valtionhallinnossa että suoraan suhteessa sulttaaniin. Hän toimi myös lyhyesti seremoniallisena amiraalina ennen kuin hänet nimitettiin uudelleen suuramiraaliksi. Länsimaisten tarkkailijoiden mukaan hän tavoitteli jo tuolloin suurvisiirin virkaa Köprülü Fazıl Ahmet paššalta ja onnistui pääsemään sulttaani Mehmed IV:n suosioon, sillä tämä nimitti hänet useamman kerran kaymakamiksi.[3]
Kara Mustafa erotettiin amiraalinvirastaan helmikuussa 1666, mutta hänelle annettiin korvauksena hallinnon uudelleenjärjestelyssä luotu toisen visiirin virka. Hänen kilpailijansa Mustafa Agha onnistui kuitenkin nousemaan hänen edelleen, jolloin Kara Mustafa alennettiin kolmanneksi visiiriksi. Keväällä 1668 hän seurasi sulttaania Kreetalle tarkkailemaan Iraklionin piiritystä, joka oli ollut käynnissä jo 20 vuotta.[6] He tekivät useita metsästysretkiä Tessaliaan, ja yhdellä näistä Kara Mustafa saattoi esittää sulttaanille uutiset voittoon päättyneestä piirityksestä. Seuranneen rauhan jakson aikana 1669–1672 hän kuitenkin pysyi kolmannen visiirin arvossaan.[3]
Sota Puolaa vastaan
Vuonna 1672 syttyi sota Puolaa vastaan. Vaikka Kara Mustafa oli edellisen kerran johtanut armeijoita kentällä lähes 15 vuotta aiemmin, niin hän menestyi hyvin sotilasjohtajana. Hän oli mukana H’otynin piirityksessä ja johti armeijan oikeaa sivustaa Kamjanets-Podilskyin piiritykseen johtaneessa taistelussa. Hän johti turkkilaisarmeijaa myös Butšatšin valtaukseen päättyneessä operaatiossa. Ansioidensa vuoksi hänet nimitettiin yhdeksi sodan päättäneen rauhansopimuksen pääneuvottelijoista, ja hän sopi Podolian liittämisestä Osmanien valtakuntaan sekä Länsi-Ukrainan siirtämisestä osmanien protektoraatiksi.[3]
Suurvisiirinä
Ukrainasta palattuaan Kara Mustafa sai toiseksi vaimokseen sulttaanin tyttären Küçük Sultanin. Suurvisiiri Fazıl Ahmet pašša oli sairastunut vakavasti ja Kara Mustafa nimitettiin hänen viransijaisekseen heinäkuussa 1676. Suurvisiiri kuoli matkatessaan Çorlun ja Karistiranin väliä, ja Kara Mustafa nimitettiin uudeksi suurvisiiriksi 3. marraskuuta 1676.[3]
Kara Mustafaa on kuvattu hyvin ahneeksi suurvisiiriksi. Morosini de Alvisen aikalaiskuvauksen mukaan hänen hallintonsa oli tutto venale, crudele e ingiusto, ”pelkkää korruptiota, julmuutta ja epäoikeudenmukaisuutta”. Samanlaisen kuvauksen antoi Giacomo Querini Venetsian signorialle. Querinin mukaan Kara Mustafa oli ”rohkea, väkivaltainen, ylimielinen ja ankara”. Tosin pitkäksi aikaa viimeiseksi jäänyt Venetsian lähettiläs Giovanbattista Doná näytti tulleen toimeen hyvin Kara Mustafan kanssa.[7]
Kara Mustafan sisäpolitiikka oli luonteeltaan konservatiivista, ja hänen talouspolitiikkansa tähtäsi sotaan valmistautumiseen sekä henkilökohtaisen hyödyn tavoitteluun. Hän palautti muinaisen tavan, jonka mukaan suurvisiiri lähimpinä apulaisineen saattoi viettää keskiviikot tehden ostosretkiä Istanbulin basaarialueilla.[3] Hän oli myös uskonnollisesti konservatiivinen ja pyrki nostattamaan äärimielisyyttä Turkin islamilaisten keskuudessa. Joulukuussa 1680 hän poisti viinin valmistukselle määrätyn veron, koska hänen mukaansa valtion hyötyminen viinin valmistuksesta oli šaria-lain vastaista. [7]
Ulkopolitiikka

Kara Mustafan ulkopolitiikka oli varsinkin alkuun ajattelematonta. Hän vaikeutti valtioiden välistä yhteydenpitoa rajoittamalla länsimaalaisten suurlähettiläiden tulkkien tapaamisoikeutta suurvisiirin kanssa. Hänen mukaansa tulkit kuuluivat rayahiin eli suureen alempiarvoiseen väestönosaan. Rayahiin kuuluvien asema oli liian vähäinen, jotta sen jäsenet voisivat osallistua korkean tason poliittisiin keskusteluihin. Hänen suhtautumistaan kristittyjen maiden lähettiläisiin on myös kuvattu erittäin ksenofobiseksi, joskin joidenkin länsimaisten aikalaislähteiden mukaan hän oli nopeasti ajatteleva ja toimiva mies, joka osoitti suurta kiinnostusta Euroopan valtioiden sisäisiin oloihin sekä niiden välisiin tapahtumiin ja poliittisiin suhteisiin.[3]
Kara Mustafan ajoittainen kiinnostus länsimaiden politiikkaan saattoi myös johtua hänen ulkopolitiikastaan, jota on kuvailtu opportunistiseksi pyrkimykseksi laajentaa osmanien alueita länteen ja pohjoiseen käyttämällä hyväksi raja-alueiden vasalliruhtinaita, kuten kasakkahetmani Petro Dorošenkoa, Unkarin magnaattia Imre Thökölyä ja Krimin kaani Selim Giray II:ta. Hänen on sanottu olleen politiikassaan sotaisa ja pyrkineen aloittamaan sotia sotimisen ilosta, mutta jotkut ovat nähneet hänen politiikkansa päätavoitteena yrityksen lujittaa osmanihallinnon asemaa usein vaikeasti hallittavilla raja-alueilla.[3]
Lännen tuntemaa närää Kara Mustafaa kohtaan kasvatti sekin seikka, että hänen aikanaan Välimeren etelärannikoilla tukikohtiaan pitäneiden barbareski-merirosvojen toiminta yltyi ja pystyi vaarantamaan entistä suuremman osan Välimeren kauppalaivaliikenteestä.[7]
Laivaston uudistaminen
Kara Mustafa piti yhteyttä barbareskeihin muussakin tarkoituksessa. 1680-luvulle siirryttäessä lähinnä kaleereista muodostunut osmanien laivasto alkoi olla vanhentunut. Ajanmukaisia purjealuksia edustivat vain muutamat eurooppalaisilta vuokratut kauppalaivat. Sen sijaan barbareskit olivat käyttäneet jo vuosia purjealuksia, jotka olivat osoittautuneet kelvollisiksi sota-aluksina. Vuonna 1682 Kara Mustafa pyysi barbareskeilta tietoa heidän käyttämästään alustyypistä ja päätyi palkkaamaan tripolilaisen Misırhoğlu Ibrahim paššan rakentamaan osmaneille ajanmukaisia linjalaivoja. Laivaston uudistaminen käynnistyi tehokkaasti: Istanbulin laivaston vanha kaleeritelakka purettiin ja tilalle nousi uusi purjelaivoille tarkoitettu telakka. Ensimmäinen purjealus laskettiin vesille vielä samana vuonna. Kaksi vuotta myöhemmin laivastolla oli yhteensä kuusi uutta alusta ja lisäksi kymmenen oli rakenteilla.[8][9]
Sota Venäjää vastaan
Vuosien 1676–1681 aikana hallinnon päähuomio kohdistui Dneprin alueen ongelmiin. Žuravnossa allekirjoitettu sopimus Puolan kanssa oli avannut osmaneille mahdollisuuden kilpailla alueista Ukrainassa, mutta Venäjän-Turkin sota käynnistyi huonosti. Osmanien strategia oli pitkälle puolustusluonteista ja pyrki säilyttämään ne alueet, jotka Puolan kanssa tehdyssä rauhansopimuksessa oli saavutettu. Hetmanni Petro Dorošenkon loikkaaminen Venäjän puolelle johti vuoden 1677 sotaretken epäonnistumiseen. Toisen sotaretken aikana osmanien armeija saavutti joitakin voittoja; se valtasi Tšigirinissä olleen kasakkalinnoituksen sekä pystytti omia linnoituksia Dneprin ja Bugin varrelle. Silti toinen sotaretki jäi pääsääntöisesti tuloksettomaksi kuten myös kolmas, vuoden 1680 sotaretki, jonka jälkeen osmanit solmivat rauhan Venäjän kanssa 1681.[3]
Sota Habsburgeja vastaan

Solmittu rauha vakiinnutti tilanteen pohjoisessa, joten Kara Mustafa saattoi siirtää huomionsa länteen.[3] Konservatiivisella uskonnollisella politiikallaan hän oli saanut tuekseen kiihkomielisiä islamisteja, joiden suosion hän halusi vakiinnuttaa. Alueen valtaaminen kristityiltä sopi tähän tavoitteeseen. Hän alkoi valmistella hyökkäyssotaa Itävaltaa vastaan. Poliittisesti hän tunnusti unkarilaisten tyytymättömyyden Habsburgien monarkiaa kohtaan ja asetti vasallihallitsijaksi Imre Thökölyn. Thököly oli luterilainen protestantti, kuten enemmistö unkarilaisista. Unkarilaiset kokivat Osmanien valtakunnan suhtautumisen luterilaiseen kirkkoon sallivammaksi kuin katolisten Habsburgien, joten he liittyivät tukemaan osmaneita kun Kara Mustafa tarjosi heille apuaan.[10][3][7]
Kara Mustafa varusti suuren armeijan ja valitsi sotaretken kohteeksi Itävallan pääkaupungin Wienin.[3] Olosuhteet operaatiolle olivat aluksi suotuisat, mutta voimasuhteet kääntyivät, kun osmanien armeija alkoi piirittää pääkaupunkia. Paavi Innocentius XI onnistui rahoittamaan ja keräämään katolisten maiden sotilaista koostuneen monikansallisen armeijan, jonka johtajaksi tuli Puolan kuningas Juhana III Sobieski. Hän johti armeijan Wieniin ja löi osmaneiden ja unkarilaisten piiritysjoukot syyskuussa 1683 käydyssä Wienin taistelussa.[10]
Kuolema
Kara Mustafa vetäytyi aluksi Budapestiin kokoamaan armeijansa rippeet. Itävallan joukot marssivat perässä, joten seuraavaksi hän vetäytyi Belgradin edustalle, jonne hän jäi talvehtimaan armeijansa kanssa. Hän loi suunnitelman uudesta Belgradista käynnistyvästä offensiivista seuraavalle vuodelle, mutta tappion kärsineenä alkoi menettää luottamustaan sulttaanin silmissä. Hänen poliittiset vihollisensa ja kilpailijansa pystyivät lisäksi vapaasti vaikuttamaan sulttaaniin, joka päätyi antamaan määräyksen Kara Mustafan teloittamisesta 13. joulukuuta. Edirnestä lähetetyt upseerit teloittivat Merzifonlu Kara Mustafa paššan Belgradissa 25. joulukuuta 1683 kuristamalla.[11] Hänen päänsä kuljetettiin Edirneen, jossa se haudattiin Saridja paššan moskeijaan hänen hautakivensä alle.[3]
Muuta

Vaurastuttuaan Kara Mustafa tuki syntymäkylänsä infrastruktuuria ja perusti sinne muun muassa koulun ja äitinsä muistolle omistamansa moskeijan sekä rakennutti sen keskustaan puhtaan veden kaivon.[3] Hänen Aleppoon perustamansa waqf (hyväntekeväisyyssäätiö) rahoitti lisäksi useita rakennushankkeita yli viidenkymmenen vuoden ajan.[12] Hänen lastenlapsensa perustivat Merzifonlu Kara Mustafa Paşa -hyväntekeväisyyssäätiön, jota hänen jälkeläisensä hoitivat 1970-luvulle saakka.[13]
Yksi Kara Mustafan merkittävistä jälkeläisistä oli hänen tyttärentyttärensä poika suuramiraali Mustafa pašša, jonka Patrona Halilin johtamat kapinalliset surmasivat, vaikka Mustafa pašša oli pelastanut lippulaivallaan aiemmin palvelleen Halilin kahdesti kuolemantuomiolta. Mustafa pašša haudattiin Kara Mustafan haudan läheisyyteen.[14][15]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = C. E. Bosworth, E. van Donzel, B. Lewis & Ch. Pellat| title = The Encyclopaedia of Islam (Vol. 4 Iran-Kha)| publisher = E. J. Brill| year = 1997| id = ISBN 90-04-05745-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Boyar, Ebru & Fleet, Kate| title = A Social History of Ottoman Istanbul| publisher = Cambridge University Press| year = 2010| id = ISBN 1139484443}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Setton, Kenneth Meyer| title = Venice, Austria, and the Turks in the Seventeenth Century| publisher = American Philosophical Society| year = 1991| id = ISBN 0871691922}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Varvounis, Miltiades| title = Jan Sobieski: The King Who Saved Europe| publisher = Xlibris Corporation| year = 2012| id = ISBN 1462880827}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Watenpaugh, Heghnar Zeitlian| title = The Image Of An Ottoman City: Imperial Architecture And Urban Experience In Aleppo In The 16th And 17th Centuries| publisher = BRILL| year = 2004| id = ISBN 9004124543}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wheatcroft, Andrew| title = The Enemy at the Gate - Habsburgs, Ottomans and the Battle for Europe| publisher = Basic Books| year = 2009| id = ISBN 978-0-465-01374-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zarinebaf, Fariba| title = Crime and Punishment in Istanbul: 1700-1800| publisher = University of California Press| year = 2011| id = ISBN 0520947568}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Işın, Ekrem| title = Osmanlı Donanmasının Seyir Defteri / The Logbook of the Ottoman Navy| publisher = Pera Müzesi| year = 2009| id = ISBN 9759123592}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zurcher, Erik J.| title = Arming the State: Military Conscription in the Middle East and Central Asia, 1775-1925| publisher = I.B.Tauris| year = 1999| id = ISBN 186064404X}}
Viitteet

Luokka:99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat
Luokka:Osmanien valtakunnan suurvisiirit
Luokka:Osmanien valtakunnan sotilaat
Luokka:Amiraalit
Luokka:Paššat
Luokka:Osmanien valtakunnan teloittamat
Luokka:1630-luvulla syntyneet
Luokka:Vuonna 1683 kuolleet

Milloin Merzifonlu Kara Mustafa pašša syntyi?


Guardians of the Galaxy Vol. 2 on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin luomaan supersankariryhmään Galaksin Vartijat. Se on jatkoa vuoden 2014 elokuvalle Guardians of the Galaxy sekä Marvel Cinematic Universen viidestoista elokuva. Elokuvan on ohjannut ja käsikirjoittanut James Gunn, ja sen pääosissa ovat Chris Pratt, Zoë Saldaña, Dave Bautista, Vin Diesel, Bradley Cooper, Michael Rooker, Karen Gillan, Pom Klementieff, Elizabeth Debicki, Chris Sullivan, Sean Gunn, Sylvester Stallone ja Kurt Russell. Elokuvassa Galaksin Vartijat selvittävät totuutta Tähtilordin isästä.
Guardians of the Galaxy Vol. 2 julkistettiin San Diego Comic-Con International -tapahtumassa vuonna 2014 ennen ensimmäisen elokuvan ensi-iltaa, Gunnin vahvistaessa samalla paluunsa ohjaajaksi. Elokuvan virallinen nimi paljastettiin vasta kesäkuussa 2015. Kuvaukset alkoivat helmikuussa 2016 Pinewood Atlanta Studiosilla ja päättyivät kesäkuussa 2016. Gunn sanoi, että jatko-osa sijoittuisi pian ensimmäisen elokuvan jälkeen, tutkiakseen Vartijoiden uutta roolia ja jatkaakseen tarinaa Quillin isästä, rooliin, johon Russell valittiin heinäkuussa 2016, näyttellen Egoa, joka ei sarjakuvissa ollut Quillin isä.
Guardians of the Galaxy Vol. 2 sai maailmanensi-iltansa Tokiossa 10. huhtikuuta 2017. Elokuvateattereihin se ilmestyi Suomessa 26. huhtikuuta 2017 ja Yhdysvalloissa 5. toukokuuta 2017. Elokuva sai pääosin positiivisen vastaanoton, kriitikoiden ylistäessä visuaalisia efektejä, soundtrackia ja näyttelijöitä, vaikka se ei ollut heidän mielestä yhtä hyvä kuin ensimmäinen elokuva.
Juoni

Xandarin taistelun sankareiksi julistetut Galaksin Vartijat – Peter Quill, Gamora, Drax, Rocket ja pikku-Groot – ovat saaneet Sovereign-kansan ylipapittarelta Ayeshalta tehtävän puolustaa arvokkaita anulax-akkuja abiliskina tunnetulta hirviöltä. Vastineeksi nämä luovuttavat Vartijoille Nebulan, joka oli vangittu yrityksestään varastaa akkuja. Kun paljastuu, että Rocket on itse varastanut muutaman akun, Sovereign lähettää kauko-ohjattuja hävittäjiä tappamaan Vartijat. Salaperäinen olento tuhoaa helposti kaikki hävittäjät, mutta Vartijoiden alus Milano tekee pakkolaskun läheiselle planeetalle. Olento paljastaa olevansa Quillin isä Ego ja kutsuu poikansa sekä Gamoran ja Draxin kotiplaneetalleen. Rocket ja Groot jäävät korjaamaan Milanoa ja vahtimaan Nebulaa.
Ayesha palkkaa Yondu Udontan ja Ravagerit etsimään Vartijat. Yondu jäljittää Milanon sijainnin, mutta kun hän päättää Quillin nappaamisen sijaan vain myydä Sovereignilta varastetut akut, Ravagerit nousevat Taserfacen johdolla ja Nebulan avustuksella kapinaan. Taserface vangitsee Yondun ja Rocketin alukselleen Electorille, kun taas Nebula lähtee etsimään Gamoraa kostaakseen tälle heidän adoptioisänsä Thanoksen aiheuttamat kidutukset. Yondu kertoo Rocketille olevansa karkotettu suuremmasta avaruusrosvoyhteisöstä lasten kaappaamisen takia ja ettei luota Egoon. Groot ja Yondun uskollinen perämies Kraglin vapauttavat heidät, minkä jälkeen he tuhoavat aluksen ja tappavat sen miehistön ennen kuin pakenevat. Taserface ehtii kuitenkin ennen kuolemaansa ilmoittaa Sovereign-kansalle Vartijoiden olinpaikan.
Esitellessään planeettaansa Ego kertoo olevansa celestiaali, joka oli muodostanut planeetan aivojensa ympärille todelliseksi kehokseen, mutta luonut itselleen myös ihmiskehon matkustaakseen ympäri galaksia ja kommunikoidakseen muiden elollisten olentojen kanssa. Lopulta hän oli tavannut Quillin äidin Meredithin ja rakastunut tähän. Meredithin kuoltua hän oli palkannut Yondun noutamaan Quillin. Mutta Yondu ei tuonutkaan häntä, joten Ego päätti etsiä poikansa itse. Hän opetti Quillin käyttämään perimiään celestiaalin voimia planeetan ympäristön manipulointiin. Nebula saapuu Egon planeetalle ja yrittää tappaa Gamoran. He päätyvät kuitenkin tekemään aselevon ja löytävät planeetan alla sijaitsevista luolista satoja luurankoja. Sillä välin Ego paljastaa Quillille istuttaneensa vierailemilleen planeetoille kasveja, joiden tarkoitus oli muuntaa planeetat hänen kehonsa jatkeiksi. Mutta laajennusprosessin käynnistämiseen tarvittiin toinen celestiaali, joten hän teki itselleen useita jälkeläisiä satojen naisten kanssa ja palkkasi Yondun tuomaan lapset hänelle. Ego oli kuitenkin tappanut lapset, koska nämä eivät olleet perineet celestiaalin voimia kuten Quill. Hypnotisoitu Quill oli aikeissa suostua auttamaan isäänsä, kunnes sai selville Egon istuttaneen tarkoituksella Meredithiin aivokasvaimen, johon tämä kuoli.
Draxin kanssa lähentynyt Egon naiivi ja empaattinen kasvatti Mantis tunnustaa totuuden Draxille, Gamoralle ja Nebulalle juuri kun Rocket, Yondu, Groot ja Kraglin saapuvat. Vartijat joutuvat taisteluun sekä Egoa että paikalle saapuneita Sovereignin hävittäjiä vastaan päästäkseen planeetan ytimeen. Rocket rakentaa anulax-akuista pommin, jonka Groot asettaa Egon aivoihin. Quill käyttää voimiaan pitääkseen Egon kiireisenä kunnes muut Vartijat pääsevät pakenemaan. Pommin räjähdys tappaa Egon ja aiheuttaa planeetan romahtamisen, mutta Yondu uhraa itsensä pelastaakseen Quillin. Quill tajuaa, ettei Yondu koskaan vienyt häntä Egon luokse, koska halusi estää häntä kokemasta samaa kohtaloa kuin Egon muut lapset, ja alkaa pitää tätä todellisena isänään. Nebula tekee sovinnon Gamoran kanssa, mutta lähtee pois etsiäkseen keinon surmata Thanos. Vartijat ja heihin liittynyt Mantis järjestävät Kraglinin kanssa Yondulle hautajaiset, joihin osallistuvat muutkin Ravagerit, jotka olivat taas hyväksyneet Yondun yhdeksi heistä.
Lopputekstien aikana näytetään useita kohtauksia: Kraglin opettelee käyttämään Yondun telekineettistä nuolta, Ravagereiden pääjohtaja Stakar Ogord on Yondun muiston kunnioittamiseksi koonnut alkuperäisen ryhmänsä takaisin yhteen, Groot varttuu lapsesta nuoreksi aikuiseksi,[lower-alpha 1] Ayesha aikoo tuhota Vartijat luomalla uuden keinotekoisen olennon nimeltä Adam,[lower-alpha 2] ja Seuraajat kuuntelevat epäkiinnostuneina tiedonantajanaan toimivan astronautin kertomusta.

Näyttelijät

Thor: Ragnarökin kuvauksista otettua videokuvaa Jeff Goldblumin näyttelemästä Suurmestarista tanssimassa näytetään lyhyesti lopputekstien aikana. Kevin Feige selitti kuinka Marvel ”ajatteli, että olisi hauskaa lisätä se sinne”, koska hahmo on ensimmäisessä elokuvissa esiintyneen Keräilijän veli.[4]
Tuotanto
Kehitys
Toukokuussa 2014, Bob Iger, The Walt Disney Companyn toimitusjohtaja, huomasi Guardians of the Galaxyn potentiaalin suuremmaksi sarjaksi tekemisestä, sanoen, "Odotamme pääsevämme esittelemään maailmalle fantastisemman Marvel-kertomuksen, mahtavilla näyttelijöillä ja hahmoilla Guardians of the Galaxyssa, josta julkaisimme kuvia viime viikolla ja uskomme sillä olevan vahvaa potentiaalia elokuvasarjaksi."[5] Hän lisäsi vielä, "Ennustan, että meillä on käsissämme toinen Avengers-elokuva, mutta se on ehdottomasti tavoitteemme."[6] Myöhemmin saman kuukauden aikana, Gunn paljasti, että mikäli jatko-osa toteutetaan, hän olisi kiinnostunut palaamaan, lisäten suostuvansa sopimukseen, jos pyydetään.[7] Kesäkuussa 2014, Feige lisäsi, "jos tämä elokuva toimii, jos yleisö tulisi ylistämään tätä, löytyy ehdottomasti paikka [elokuvasarjan] toteuttamiselle ja meillä on ideoita, joilla haluaisimme toteuttaa sen," viitaten hahmojen, maailmojen ja tarinoiden laajaan valikoimaan Guardians-sarjakuvissa.[8]
Esituotanto
Heinäkuussa 2014, toinen käsikirjoittaja Nicole Perlman vahvisti jatko-osan tekemisen, sanoman sen "tulevan tapahtumaan" positiivisen vastaanoton myötä, ja vahvisti Gunnin vastaavan sekä ohjauksesta että käsikirjoituksesta.[9][10] San Diego Comic-Conissa vuonna 2014, jatko-osan vahvistettiin olevan kehityksessä, ja ensi-ilta olisi 28. heinäkuuta 2017.[11] Heinäkuussa, Gunn sanoi myös tietävänsä "monta suuntaa, jonne haluaisi edetä [jatko-osalla]. Minulla on paljon ideioita tarinoiden ja esiintyvien hahmojen suhteen, valmiiksi kirjoitettuja dokumenttejakin on olemassa." Gunn toivoi voivansa tutkia paremmin Quillin isän, Yondun, Draxin ja Nebulan taustoja, sekä laajentaa kulttuurellista näkemystä Xandariin, Krii-iimperiumiin, krylorialaisiin ja Yondun avaruusrosvoihin.[12] Gunn sanoi myös tutkivansa potentiaalista crossover-mahdollisuutta Kostajien kanssa, sanomalla, "Puhuimme kaikista mahdollisuuksista [crossoverin suhteen] ja tiedän tavallaan mikä perussuunnitelma on. Se voisi aina muuttua millä tahansa minuutilla. Sisältäisi tai ei sisältäisi tapaamisen joidenkin Kostajien ja Galaksin Vartijoiden välillä, tai sitten kaikki Kostajat ja Vartijat. Mutta, asutamme samaa universumia ja heillä on laajat persoonallisuudet, jotka hetkellä tai toisella, kohtaavat toisensa."[13] Elokuussa, Gunn ilmoitti "vähintään yhden uuden Vartijan sarjakuvista" esiintyvän jatko-osassa,[14] ja paljasti aloittaneensa elokuvan työstämisen.[15] Gunn ilmoitti myöhemmin saman kuukauden aikana, ettei Quillin isä tulisi olemaan Spartaxin J'son, niin kuin sarjakuvissa.[16][17] 28. lokakuuta 2014, Marvel ilmoitti jatko-osan uuden ensi-illan olevan aikaistettu 5. toukokuuta 2017 ja kuvausten sijoittuvan Atlantaan.[18][19] Kesäkuussa 2015, Gunn paljasti viimeistelleensä käsikirjoituksen[20] sekä vahvisti Prattin, Saldañan, Bautistan, Dieselin, Cooperin, Rookerin, Gillanin ja Sean Gunnin palaavan edellisestä elokuvasta tuttuihin rooleihinsa.[21] Saman kuukauden lopulla elokuvan viralliseksi nimeksi ilmoitettiin Guardians of the Galaxy Vol. 2.[22] Lokakuussa 2015 Deadline raportoi Pom Klementieffin olevan valittu näyttelemään Mantista.[23] Joulukuussa 2015 Kurt Russell osallistui neuvotteluihin Peter Quillin isän näyttelemisestä.[24] Helmikuun 2016 alussa, koomikon Steve Agee paljastettiin olevan mukana elokuvassa,[25]
Kuvaukset
Kuvaukset alkoivat 11. helmikuuta 2016[26] Pinewood Atlanta Studiosilla Fayetten piirikunnassa, Georgiassa,[27] Henry Brahamin toimiessa kuvaajana ja Scott Chamblissin toimiessa tuotantosuunnittelijana.[28][21] Gunn huomautti, että monet ensimmäisen elokuvan tuotantoryhmästä, kuten kuvaaja Ben Davis ja tuotantosuunnittelija Charles Wood, olivat tehneet sopimuksen Doctor Strangen parissa työskentelemisestä, ja elokuvan tuotannon alkaessa marraskuussa 2015 he eivät pystyneet työskentelemään Vol. 2:n parissa.[29][30] Guardians of the Galaxy Vol. 2 tulee olemaan ensimmäinen 8K-resoluutiokameralla kuvattu elokuva.[31] Gunn odotti kuvausten kestävän noin 81 päivää, eli toukokuun alkuun asti.[32] 17. helmikuuta 2016 julkaistussa tiedotteessa Marvel ilmoitti Elizabeth Debickin ja Chris Sullivanin esiintyvän elokuvassa ja vahvisti Russellin liittymisen näyttelijäkaartiin.[33] Huhtikuussa Gunn paljasti, etteivät John C. Reilly ja Benicio del Toro palisi tähän elokuvaan, sanoen jälkimmäisestä, "ettei Keräilijä vain sovi Vol. 2:een". Hän lisäsi vielä, että oli monia hahmoja, joita hän ei voisi käyttää elokuvassa, koska 20th Century Fox omisti monien kosmisten vihollisten ja sivuhahmojen oikeudet, kuten Annihilusin tai Kang Valloittajan.[34] Kuvaukset päättyivät 16. kesäkuuta 2016.[35]
Jälkituotanto
Heinäkuussa 2016 San Diego Comic-Con Internationalissa vahvistettiin, että Russellin näyttelemä Quillin isä olisi tässä elokuvassa Ego. Lisäksi vahvistettiin, että Debicki näyttelee Ayeshaa, ja että Sylvester Stallone esiintyy myös elokuvassa.[36] Lisäksi Gunn paljasti näyttelijöitä, jotka esittäisivät Yondun avaruusrosvoja, joilla oli elokuvassa suurempi rooli.[37] Edellisestä elokuvasta tutut Fred Raskin ja Craig Wood palasivat vastaamaan elokuvan leikkaamisesta.[33] Framestore palasi luomaan Rocketin visuaaliset efektit elokuvaa varten.[38] Elokuussa 2016 Gunn vahvisti Stan Leen tekevän cameoroolin tässäkin elokuvassa.[39]
Musiikki
Elokuussa 2014, Gunnilla oli "joitain ideoita lueteltuna, mutta ei mitään varmaa" koskien Quillin Awesome Mix Vol. 2 -kasettia.[40] Huhtikuussa 2015, Gunn sanoi tuntevansa "pientä painetta soundtrackista, koska niin monet ihmiset rakastivat [ensimmäisen elokuvan soundtrackista], myimme platinaa ja kaikkea muuta. Mutta minusta tuntuu kuin toisen elokuvan soundtrack on parempi."[41] Kesäkuussa 2015, Gunn totesi, että kaikki Awesome Mix Vol. 2:n kappaleet olivat valittu ja sovitettu käsikirjoitukseen.[21] Elokuussa 2015, Tyler Bates palasi säveltäjäksi elokuvaan.[42] Guardians of the Galaxyn tapauksessa Bates kirjoitti osan sävellyksistä ensin, jotta Gunn voisi kuvata sen mukaan, sen sijaan, että Bates olisi olisi tehnyt sävellykset jälkikäteen.[38] In Tammikuussa 2016, Gunn ilmoitti valinneensa yhden Bowien kappaleen elokuvaan ("Moonage Daydream" oli mukana ensimmäisessä elokuvassa), mutta joutui leikkaamaan kohtauksen, jossa sitä alun perin käytettiin. Tämä olisi tehnyt Bowiesta ainoan molemmilla nauhoilla mukana olleen laulajan. Hänen kuolemansa jälkeen, Gunn kuitenkin toivoi löytävänsä keinon sisällyttää valittu kappale johonkin muuhun kohtaan elokuvassa "käyvällä ja asianmukaisella" tavalla hänen kunnioittamisekseen, koska Bowie oli yksi Gunnin idoleista.[43]
Julkaisu
Guardians of the Galaxy Vol. 2 sai ensiesityksensä Tokiossa 10. huhtikuuta 2017,[44] ja Hollywoodin-ensi-ilta oli 19. huhtikuuta 2017.[45] Elokuvan ensi-ilta oli Suomessa 26. huhtikuuta 2017, Britanniassa ja Irlannissa 28. huhtikuuta 2017[46] ja Pohjois-Amerikassa 5. toukokuuta 2017.[18][47][48][49] Elokuvan alkuperäinen suunniteltu ensi-ilta oli 28. heinäkuuta 2017.[11]
Jatko-osa
Marraskuussa 2014 Gunn ilmoitti ensimmäistä elokuvaa työstäessään sekä luoneensa "perustarinan" Guardians of the Galaxy Vol. 2:lle että keksineensä muutaman idean mahdolliseen kolmanteen elokuvaan.[50] Tästä huolimatta Gunn ilmoitti kesäkuussa 2015, ettei ollut varma olisiko mukana kolmannessa Guardians-elokuvassa, ja sanoi, että se riippuisi siitä, miltä hänestä tuntuisi Guardians of the Galaxy Vol. 2:n valmistumisen jälkeen.[21] Huhtikuussa 2016 Feige puhui tulevista MCU-elokuvista sanoen: ”Vuosi 2020 ja sen jälkeinen aika ovat vielä iso šakkilauta, mutta sanoisin varmuudella, että Guardians 3 on [yksi elokuva]. En tiedä mikä järjestys tulee olemaan.”[51] Maaliskuussa 2017 Gunn ilmoitti kolmannen Guardians-elokuvan tulevan varmuudella toteutumaan,[52] ja lisäsi, ettei elokuvalle Guardians of the Galaxy Vol. 3 ole tiettyä suunnitelmaa. ”Mutta tiedämme, että jos mikään ei mene huonosti — mikä on aina mahdollista, mutta ei voi tietää —, luulen, että Marvel haluaisi tehdä yhden elokuvan lisää.”[53] Hän myös toisti olevansa epävarma siitä, olisiko mukana elokuvan toteuttamisessa, ja sanoi selvittävänsä seuraavan projektinsa ”tulevien viikkojen aikana”.[52] Seuraavan kuukauden aikana Gunn julkisti ohjaavansa ja käsikirjoittavansa Guardians of the Galaxy Vol. 3:n.[54]
Mutta heinäkuussa 2018 Disney antoi Gunnille potkut löydettyään tämän vanhoja kiistanalaisia Twitter-julkaisuja.[55][56] Pratt, Saldaña, Bautista, Cooper, Diesel, Sean Gunn, Klementieff, Rooker ja Gillan ovat ilmaisseet tukevansa Gunnia.[57] Prattin, Klementieffin ja Bautistan odotetaan palaavan edellisistä elokuvista tuttuihin rooleihin.[58][59] Vol. 3:n kuvausten oli tarkoitus alkaa vuoden 2019 alussa ja ensi-illan olla vuonna 2020.[58][60][55] Elokuun alussa Variety raportoi, ettei Disneyllä ollut kiirettä uuden ohjaajan etsimisessä, vaan odotti odotti vapaan A-luokan elokuvantekijän löytymistä, vaikka se tarkoittaisi tuotannon siirtämistä myöhemmäksi.[61] Saman kuukauden aikana tuotanto päätettiin väliaikaisesti keskeyttää ja siirtää aloitettavaksi helmikuussa 2021.[62][63]
Lähteet
Huomioita

Viitteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Vuoden 2017 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Tieteiselokuvat
Luokka:Toimintakomediat
Luokka:3D-elokuvat
Luokka:IMAX-elokuvat
Luokka:Marvel Cinematic Universe -elokuvat

Missä tieteiselokuvassa David Bowie näytteli pääosaa?


Oy Sisu Auto Ab on vuonna 1931 perustettu suomalainen autotehdas, joka syntyi nimellä Oy Suomen Autoteollisuus Ab. Yritys on yksityisomisteinen ja valmistaa Sisu-merkkisiä kuorma-autoja siviili- ja sotilaskäyttöön. Nykyisin sen tehdas sijaitsee Raaseporin Karjaalla.
Historia

Suomen Autoteollisuus ja Sisu-tavaramerkki
Kahden Helsingin Kalliossa toimivan autokoritehtaan liiketoiminnat yhdistettiin vuonna 1931, jolloin syntyi O/Y Suomen Autoteollisuus A/B. Yhtiö aloitti toimintansa osoitteessa Fleminginkatu 27. Autojen suunnittelu alkoi. Auton sisäisenä työnimenä oli alusta alkaen ”Sisu”. Komponenttitoimittajaksi valittiin ruotsalainen Volvo. Yhtiön pitkäaikaisena toimitusjohtajana toimi Tor Nessling. Auton Sisu-nimi vahvistui yleisökilpailun perusteella viralliseksi tavaramerkiksi. Nimeä ehdotti hämeenlinnalainen Veikko Arohonka.
Ensimmäiset yhdeksän valmistettua autoa – yksi linja-auto ja kahdeksan kuorma-autoa – valmistuvat vuoden 1932 kesän ja syksyn aikana. Tuotantoperiaatteena  oli ”tehtaalta suoraan ajoon”, mikäli asiakas niin halusi. Tuotanto aloitettiin Helsingissä kolmella eri mallilla, joiden kokonaispaino oli 4800kg ja kantavuus 2300kg.
Vuonna 1934 yhtiö aloitti suomalaisten Olympia-moottoreiden käytön sekä alkoi valmistaa myös raitiovaunuja. Volvo-komponenttien käytöstä Sisu-autossa luovuttiin. Rautatiekaluston valmistus alkoi VR:lle toimitetulla linja-autokorisilla rata-autoilla. Ensimmäinen dieselmoottorinen Sisu valmistui, sen moottorina oli amerikkalainen Hercules-diesel.
Ensimmäisen panssariauton prototyypin yhtiö valmisti vuonna 1938. Kuorma-autojen kysyntä vilkastui nousukauden ja sotaan valmistautumisen ansiosta. Autoja vietiin Viroon ja Latviaan. Raitiovaunujen sarjavalmistus alkoi vuonna 1938.
Yhteissisu
Vuonna 1943 Suomen Autoteollisuus luovutti Yhteissisu Oy -nimiselle yhtiölle viideksi vuodeksi yksinoikeuden Sisu S-22 -kuorma-autojen valmistukseen. Yhteissisu perustetaan Helsinkiin, aloite tulee Puolustusvoimilta, mukana ovat valtio ja maan kaikki tärkeimmäit metalliyritykset. Yhtiö rakennutti tehtaan Vanajan pitäjään lähelle Hämeenlinnaa. Viimeiset Sisu -kuorma-autot valmistuivat Yhteissisun tehtaalta vuonna 1948, minkä jälkeen yhtiö jatkoi toimintaansa Vanajan Autotehdas Oy -nimisenä valmistaen Vanaja-merkkisiä kuorma- ja linja-autoja. Kaikkiaan Yhteissisu valmisti 294 Sisu-merkkistä kuorma-autoa.
Muutto Karjaalle
Suomen Autoteollisuuden Helsingin tehtaan toiminta siirtyi vuonna 1944 Karjaalle, mistä oli hankittu tontti jo vuonna 1941. Nykyisen Oy Sisu Auto Ab:n tehtaat toimivat edelleen Karjaalla. Jatkosodan jälkeen Suomen Autoteollisuus toimitti sotakorvauksina Neuvostoliittoon yli 2000 kappaletta Sisu AMC -sivuventtiilimoottoreita.
Ennen talvisotaa päättynyt oma ohjaamotuotanto alkaa uudelleen 1955, ensimmäisenä tuotteena Nalle-Sisun kokoteräshytti. Samana vuonna esitellään kevyt kuorma-automallisto Nalle-Sisu. Keskiraskas kuorma-automallisto saa nimekseen Kontio-Sisu. Vuonna 1959 päättyy Sisun oma raitiovaunuvalmistus.
Suomen Autoteollisuus on tuonut Suomeen myös Rolls-Royce-henkilöautoja vuonna 1946 ja Leyland-kuorma-autoja vuonna 1955.
Sisu KB-112 (1962) on ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt eurooppalainen kuorma-auto, jossa on hydraulisesti eteenpäin kipattava ohjaamo.
Fuusio ja valtion omistus
Vuonna 1968 Suomen Autoteollisuus ja Vanajan Autotehdas Oy fuusioituivat. Fuusion jälkeen Sisu alkoi käyttää Vanajan aiemmin käyttämää, amerikkalaista synkronoimatonta Fuller-vaihteistoa sekä diplomi-insinööri Veikko Murosen suunnittelemaa nostoteliä, joka kykeni nostamaan taka-akselin auton ollessa täydessä kuormassa. Suomen Autoteollisuus valmisti vuodesta 1969 lähtien myös terminaalitraktoreita. Vuonna 1975 Suomen Autoteollisuudesta tuli valtionyhtiö.
Vuonna 1976 tehtiin kolmikantasopimus Leylandin, Saab-Scanian ja Suomen Autoteollisuuden kesken, jolloin Leylandille ja Saab-Scanialle siirtyi kummallekin kymmenen prosenttia Suomen Autoteollisuuden osakkeista. Suomen Autoteollisuus muutti nimensä Oy Sisu Auto Ab:ksi vuonna 1981.
Vuonna 1985 Sisu Autosta tuli jälleen valtion kokonaan omistama yhtiö. Sisu Auto luopui linja-autojen valmistuksesta. Valmetin kuljetusväline- ja traktoriliiketoiminnot yhdistettiin 1. toukokuuta 1994 Sisu Autoon.
Sisu Autot Partekin omistukseen 2002 ja sijoittajille 2004
Vuonna 1997 Sisu Auto solmi Renault’n kanssa aiesopimuksen, ja Sisu Defence Oy siirtyi valtionyhtiöksi. Samana vuonna Partek Oyj osti enemmistöosuuden Oy Sisu Auto Ab:n osakekannasta. Hämeenlinnassa toimiva yksikkö Sisu Akselit eriytettiin omaksi yrityksekseen ja myytiin pääomasijoittajille vuonna 1999. Vuonna 2002 Kone Oyj osti Partek Oyj:n. Vuonna 2004 Kone Oyj myi Oy Sisu Auto Ab:n suomalaisten yksityishenkilöiden muodostaman sijoittajaryhmän ja yhtiön johdon perustamalle Suomen Autoteollisuus Oy:lle.
Vuonna 2005 perustettiin uusi Sisu Defence -yksikkö vastaamaan sotilaskuorma-autojen valmistuksesta ja markkinoinnista. Renault hyötyajoneuvojen maahantuontia ja markkinointia varten perustettiin tytäryhtiö LT Finland Oy.
Vuonna 2008 Sisu voitti kansainvälisen tarjouskilpailun Venäjälle toimitettavista puutavara-autoyhdistelmistä; Sisu Auto toimitti 91 puutavara-autoyhdistelmää Venäjän suurimmalle kansainväliselle metsäteollisuusyhtiölle ILIM Groupille. ILIM Group tilasi myös 12 tehdasvarusteltua SISU Rock 6x4 maansiirtoautoa.[1]
Timo Korhosen kausi
Vuonna 2010 sijoittajaryhmä myi koko Suomen Autoteollisuus Oy:n osakekannan toimivan johdon (Timo Korhonen, Olof ja Maija Elenius) osakkeiden hankintaa varten perustamalle yhtiölle, Suomen Erikoisajoneuvot Oy:lle (SEA).
Auto, tekniikka ja kuljetus -kuorma-autolehti valitsi vuonna 2012 Sisun Vuoden kuorma-auto Suomessa 2012 -tittelin voittajaksi. Sisu osti kuorma-autotuotannon takaisin Komas Oy:ltä. Kaupassa Sisulle siirtyi 45 työntekijää.
Vuonna 2013 Sisu Auton toimitusjohtaja Timo Korhonen hankki omistukseensa Olof ja Maija Eleniuksen osuudet SEA:sta. Hallituksen puheenjohtaja Timo Korhonen omistaa siten nyt yksin koko Oy Sisu Auto Ab:n osakekannan.
Mallisto
Kuorma-autot
Vuonna 1951 myyntiin otettiin kuorma-autot Jyry, Kontio ja Nalle
K-50: suurin Suomessa valmistettu Sisu, kokonaispaino 52200kg.
Sisu KB-117
markkinoille vuonna 1963
ensimmäinen eurooppalainen sarjatuotantona valmistettu kippiohjaamoinen kuorma-auto
M-sarja
250px|pienoiskuva|Sisu M-162
Vuonna 1969 esiteltiin Sisu M-sarja.
Kutsumanimiä mm. ”niittikoppi-Sisu” ja ”nakkiputka”. Nimet johtuivat ohjaamon suurista ikkunoista ja rakennetavasta, sillä ohjaamo oli pääasiassa niittaamalla koottu.
S-sarja
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu SL 190
Vuonna 1980 markkinoille tuotiin Sisu S-sarja. Eri mallit olivat:
SL: nokallinen ja matalahyttinen
SR: nokallinen ja korkeahyttinen
SK: nokaton ja matalahyttinen
SM: nokaton ja korkeahyttinen
E-sarja
Vuonna 1995 Sisu E-sarja tuli tuotantoon ja korvasi 14 vuotta tuotannossa olleen, monelta osin jo kilpailijoistaan jälkeen jääneen S-sarjan.
Renault'n ohjaamo 1998.
E11 Cummins
E11 Renault jossain vuosimalleissa
E12 Mack
E14 Cummins
E18 Caterpillar
Vuonna 1996 Esiteltiin järeä Supra-mallisto.
C500, R500 ja C600
Vuonna 2005 Sisu esitteli uudet C500-, R500- (kummassakin edellä mainitussa Renaultin valmistama DXi13 500 hv konsernimoottori) ja C600 (Caterpillarin E15M 550 hv moottori) -mallit.
Vuonna 2006 Sisu alkoi valmistaa uutta mallistoa.
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Moottoreina ovat Renault'n R460 ja R500, sekä Caterpillarin C520,C560 ja C630.
Sisu Polar
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu Polar Works DK16M K-AKK-8x4/335+140+137
Vuonna 2010 Sisu aloitti komponenttiyhteistyön Daimlerin kanssa ja esitteli Sisu Polar -malliston, jossa käytetään paljon Mercedes-Benz-kuorma-autojen komponentteja. Mallistolle on myönnetty Suomalaisen Työn Liiton Avainlippu ja Design from Finland -tunnukset.
Toisen sukupolven Polar Euro VI -mallin tuotanto aloitettiin toukokuussa 2014. Malli on kokonaan uudistettu ja Suomessa suunniteltu. Moottorit ovat edelleenkin Mercedes-Benziltä, mutta edellisen sukupolven moottoriversioihin verraten vääntömomenttia on 100–200 Nm enemmän. Ensimmäisestä, Euro V -sukupolvesta tutut erilaisiin käyttäjäympäristöihin optimoidut kuusi tuoteryhmää ovat myös Euro VI -malliston runko.[2][3]
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Sisu Hauler: Raskaslavettiveturi
Moottoreina
Mercedes-Benz OM501LA, V6, 350kW/480 hv, 2 300 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 405kW/550 hv, 2 600 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 440kW/600 hv, 2 800 Nm
Vaihteistoina
Mercedes PowerShift G280-16, vaihdeautomaatti,
Mercedes Telligent G240-16 Synchron, kevytkäyttö
Eaton Fuller RTLO 20918, synkronoimaton vaihteisto
Runko
Sisun korkea C-profiilinen C-460-runko
Sisun matala U-profiilinen U-300-runko
Ohjaamo
Puolipitkä ohjaamo
Makuuohjaamo
Korkea makuuohjaamo.
Vetotapa valittavissa 6×2, 6×4, 8×2, 8×4, 10×2 tai 10×4, valittavissa useita eri jousitus- ja ohjausvaihtoehtoja.
Linja-autot
Ilves-linja-auton alusta
myyntiin 1951
Sotilasmallisto
Sisun puolustusvoimien käyttöön kehittämän malliston perustana oli pitkään autojen kiertyvä runko, joka takasi hyvän maastoliikkuvuuden pyörien pysyessä kiinni maassa.
Kärppä-Sisu, suunnattu lähinnä jakelukäyttöön ja kevyeksi varuskuntakuorma-autoksi
Proto-Sisu

Ensimmäinen Sisun valmistama nelivetoinen maastokuorma-auto, Sisu KB-45, luovutettiin puolustusvoimille vuonna 1964. Puolustusvoimissa tämän mallin sekä sen eri versioiden, A-45 ja AH-45, kutsumanimeksi vakiintui Proto-Sisu tai lyhyemmin Proto. Proto luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi, ja sitä käytetään muun muassa keveiden tykkien ja raskaiden kranaatinheitinten vetäjänä.
Nyttemmin puolustusvoimat on huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa, joka on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa. Protolla on pienen kokonsa ja kiertyvän rungon ansiosta erinomaiset maasto-ominaisuudet. Moni harrastaja on vaihtanut Protoonsa isommat 14.00R20-renkaat, ns Masin renkaat. Isommilla renkailla hyvät maasto-ominaisuudet paranevat entisestään.

Sisu A-45 tekniset tiedot:
Moottorit:
KB-45 SF: 4-tahtinen, 6 sylinterinen Sisu-bensiinimoottori, valmistusmäärä 1 kpl
KB-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D (protyyppimoottori, ei sama kuin 1985-2006 tuotannossa ollut uudempi Valmet 612)
KB-45 SV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.400 -suorasuihkutusdiesel
A-45 CV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.401 -suorasuihkutusdiesel (103kW/393 Nm)
A-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D
A-45 CI: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,60-litrainen Valmet 611CA -suorasuihkutusdiesel (96kW/420 Nm).
A-45 GM: 6,21 litrainen Detroit Diesel/GM V8 -dieselmoottori (116/kW/346 Nm) valmistusmäärä 4 kpl
AH-45 SVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
AH-45 CVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2 (takaveto), tarvittaessa 4×4 (neliveto) kytkettävissä. 5-vaihteinen perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu paineilmatoimisilla lukoilla.
vinssi; mekaaninen Sepson-vintturi, vetovoima 50kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat; 14.5-20MPT/12PR
omamassa: 5500kg
kantavuus: 4000kg
mitat: pituus 6,10 m, leveys 2,35 m, korkeus 2,85 m
akseliväli: 3400mm / 3700mm, osassa runkoa jatkettu uutena tai peruskorjauksen yhteydessä, jolloin saatu tila lyhyelle nivelakselille vaihteiston ja jakovaihteiston väliin alkuperäisen välinivelen tilalle. Luonnollisesti myös kokonaispituus kasvoi saman verran.
kahluusyvyys 1,00 m
maavara 0,34 m
lähestymis- ja jättökulma 38 astetta
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 24
valmistusvuodet:
KB-45: 1964-1969
A-45: 1970-1981
AH-45: 1970-1977
Sisu KB-46 oli vuonna 1968 rakennettu maastokuorma-auton prototyppi.
Sisu SA-110

SA-110-mallia valmistettiin 1980-luvun puolessa välissä vain 7 kpl.
Tekniset tiedot:
Moottorit:
4-tahtinen, 4-sylinterinen 4,40-litrainen Valmet 411 DSJ -suorasuihkutusdiesel
Teho 110kW (150hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 500Nm / 1500r/min.
tai Deutz BF 6 L 913
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2, tarvittaessa 4×4 kytkettävissä. 5-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla. Portaali-tyyppiset vetopyörät.
renkaat 14.00R20
omamassa: 5950kg
kantavuus: 3550kg
kokonaispaino 9500kg
ulkomitat: pituus 6,50 m, leveys 2,34 m, korkeus 2,84 m
lavan pituus 3,85 m
Masi

Vuonna 1982 puolustusvoimat hankki Sisulta lisää maastokuorma-autoja. Kutsumanimen Masi(Maasto-Sisu) saanut Sisu SA-150 on kehitetty Proton pohjalta ja on sen tavoin nelipyöräinen. Selvimmät erot ovat uudelleen suunniteltu ohjaamo sekä suuremmat renkaat, joiden ansiosta Masin maavara on tasauspyörästöjen kohdalta mitattaessa 40cm. Masi luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi ja puolustusvoimissa sen pääasiallinen käyttötarkoitus on kenttätykkien veto sekä huoltokuljetukset.
Vuonna 1990 esiteltiin Sisu SA-151, joka eroaa ulkoisesti hyvin vähän SA-150-mallista. Tärkein ero on 10cm leveämpi lava.
Masin uusimmassa 1992 esitellyssä Sisu SA-130 -mallissa on ulkoisesti uudistunut ohjaamo sekä pienempitehoinen (vähäpäästöinen) moottori verrattuna vanhempiin malleihin. Myös akselit ovat uudempaa mallia, niissä on pyörän navassa viisi planeettapyörää. Vanhemmissa Maseissa (ja protoissa, Raseissa, Paseissa ja siviili-malleissa) on kolme planeettapyörää. Lisäksi lehtijouset ovat paraabeli-tyyppiset.
Sisu SA-150 tekniset tiedot:
moottori: 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet 611 CSBA/DSBA -suorasuihkutusdiesel.
Teho 150kW (204hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 695Nm (71 kpm) / 1500r/min.
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4x2, tarvittaessa 4x4 kytkettävissä. 6-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla.
vinssi; hydraulinen vintturi, vetovoima 80kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat 14.00R20
omamassa: 7600kg
kantavuus: 6400kg
ulkomitat: pituus 6,76 m, leveys 2,50 m, korkeus 3,10 m
lavan koko: 2,30 m x 4,90 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 16
Valmistusvuodet: 1982–1991
Sisu SA-130-mallissa 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet/SisuDiesel 620 DS -suorasuihkutusdiesel. Teho 132kW (180hv).
Rasi

Sisu SA-240 eli Raskas Sisu, kutsumanimeltään Rasi, on 1980-luvun loppupuolella kehitetty raskas kolmiakselinen maastokuorma-auto. Rasista on olemassa myös versio SA-241, jonka ulkoiset eroavuudet malliin SA-240 ovat melko vähäiset.
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,00 litrainen Cummins LTA 10 330 T -suorasuihkutusdiesel (246kW/1260 Nm)
Vetojärjestelmä: Jatkuva 6x6, varustettu erikseen lukittavilla poikittaislukoilla. Moottorin ja vaihteiston välissä on momentinmuunnin, joka toimii ajoneuvon kytkimenä.
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 10 000kg
Kantavuus: 12 000kg
Mitat: pituus: 7,80 m, leveys: 2,50 m, korkeus: 3,10 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2, kuormatilassa: 24
Valmistusvuodet: 1984-1990
SK-sarja

esimerkiksi Sisu SK-250 6x6 MIL
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins LTA 10-335 10/ 4-T -suoraruiskutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 10,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 250kW/1340 Nm
Vetojärjestelmä: 6x6 kytkettävissä
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 9120kg
Kantavuus: 15380kg
Mitat: pituus: 8,30 m, leveys: 2,54 m, korkeus: 3,07 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2
Varusteena esimerkiksi Hiab 120-2 -kappaletavaranosturi
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
SM-sarja
esimerkiksi Sisu SM-270 8x4 säiliöauto
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins NTE-365/ 4-T -suorasuihkutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 14,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 270kW/1260 Nm
Vetojärjestelmä: 8x4 kytkettävissä
Omamassa: 14600kg
Kantavuus: 16750kg
Mitat: pituus: 10,40 m, leveys: 2,60 m, korkeus: 3,60 m
Varusteena esimerkiksi polttoaineen tankkaus- ja kuljetusvarustus, Kuormatilan tilavuus: 2400 l + 4800 l + 4900 l + 4900 l + 3100 l = 20100 l
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 1
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
Pasi

Sisu XA-180/185 -mallit, kutsumanimeltään Pasi eli Panssari-Sisu, ovat kolmiakselisia panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja.
Huolimatta hyvin samanlaisesta tyyppimerkinnästä, XA-203 ei ole Sisun valmistama. Sen valmistajana toimi Patria.
Nasu

NA-110 kutsumanimeltään Nasu eli "Nauha-Sisu" on ruotsalaisen Bandvagnin tyyppinen tela-ajoneuvo.
moottori: merkki/malli/toimintatapa: GM 6,2 l Heavy Duty V-8/ 4-T esikammio, iskutilavuus/käyttövoima: 6,21 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 113kW/346 Nm
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 5250kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,67 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,38 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1992-1994
valmistusmaa: Suomi
NA-140 BT
moottori: merkki/malli/toimintatapa: Rover 3,5 (3,9) V-8/ 4-T ruiskutus, iskutilavuus/käyttövoima: 3,528 l (3,950 l)/bensiini 99 okt, max teho/vääntömomentti: 142kW/280 Nm (138kW/318 Nm)
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 4850kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,55 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,30 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1986-1991
valmistusmaa: Suomi
Raisu

Miinanraivaaja, tyyppimerkintä RA-140.
"Raisu" on rakennettu modifioidulle Pasi-alustalle. Siinä on rungon päällä ohjaamokoppi, keskimmäinen akseli on poistettu, ja laitteen peräosassa on järeä raivausroottori. Laitteesta on tehty erilaiset versiot maavoimien ja ilmavoimien käyttöön.
kokonaispituus: 9,5 m
kokonaisleveys: 4 m
korkeus noin: 3 m
kokonaispaino: 15 t
suurin nopeus: 70km/h
suurin raivaamisnopeus: 6km/h
moottori: 6,1-litrainen, 6-sylinterinen, ilmajäähdytteinen, välijäähdytetty Deutz-turbodiesel, 141kw, 635nm
vaihteisto: Doromat 874 AM/PTO 4+1 -automaattivaihteisto momentinmuuntimella
raivaamisleveys: 3,4 m raivaamislaite hydraulisesti toimiva ketjuroottori
pyörivä varsta räjäyttää tai rikkoo miinat
jatkuva neliveto lukittavalla tasauspyörästöllä
nesteavusteiset paineilmajarrut, edessä levyt, takana rumpujarrut
luotisuojatut renkaat, ohjaamo panssaroitu, äänieristetty ja painesuojattu
maastouttamisjärjestelmä
ilmatorjuntakonekiväärin asennusmahdollisuus
ET-sarja (Eemeli), 1. sukupolvi

Vuodesta 1999 lähtien Sisu on valmistanut Sisu ET -mallisarjaa, jokapyörävetoista erityisesti maasto-olosuhteisiin tarkoitettua kuorma-autoa. Aiemmista Sisu-maastokuorma-autoista poiketen tässä mallissa käytetään Renault'n ohjaamoa ja lähes normaalia maantiekuorma-auton runkoa, jossa ei ole aiempien mallien hyvää maastoliikkuvuutta taannutta kiertyvää runkoa. Kohtuullisen maastoliikkuvuuden takaa kuitenkin pyörien suuret, toisistaan riippumattomat joustovarat. Tätä mallia tehdään sekä jatkuvalla 6x6-että 8x8-vetotavoilla varustettuna. Suurin osa puolustusvoimien käytössä olevista ET-malleista on varustettu 11-litraisella Cummins-moottorilla ja joko 6- tai 7-vaihteisella Allison-automaattivaihteistolla. Tämä malli tunnetaan myös nimillä Sisu HMTV ja Sisu Defence.
Mallisto:
Sisu E11T 6x6
Sisu E11T 8x8
Puolustusvoimien käytössä olevan Sisu E11T 6x6 -mallin tekniset tiedot:
moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,82-litrainen Cummins M11-380 E -suorasuihkutusdiesel (278kW/1825 Nm).
vetojärjestelmä: pitkittäis- ja poikittaislukoilla varustettu 6x6-veto.
omamassa: 12 400kg
kantavuus: 11 600kg
mitat: pituus 9,24 m, leveys 2,55 m, korkeus 3,23 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 1, kuormatilassa 30 (1.4.2007 lähtien 24)
autosta olemassa myös paloauto ja muita erikoisversioita
ETP-sarja (Eemeli), 2. sukupolvi

ETP-Sisu eli kutsumanimeltään "Kärpänen" tai "Sammakko". Sisu Defence esitteli uuden ETP-sarjan kesällä 2006. 2. Sukupolven Sisu Defence ETP-sarjassa on suomalaisvalmisteinen kahden hengen matalaprofiilinen ohjaamo, joka on sijoitettu normaalia alemmaksi mahdollistaen ajoneuvon lentokuljetuskelpoisuuden. Panssaroitu ohjaamo on miinasuojattu ja siihen on saatavissa myös ballististen aseiden suojaus. Autossa on Caterpillarin valmistama moottori, joissa on tehoa 275-550 hv (mallista riippuen). Auto on varustettu 7-portaisella Allison automaattivaihteistolla. 10x10-versiossa ensimmäinen, toinen ja viides akseli ovat ohjaavia.
Mallisarja perustuu kuorma-autojen vakiokomponenttien käyttöön. Kaikki kriittiset komponentit on hyvin suojattu. Esimerkiksi jäähdytysjärjestelmä on sijoitettu rungon väliin panssaroidun ohjaamon taakse.
Mallisto:
Sisu E 7 T 4x4
Moottori: Caterpillar C7 -dieselmoottori, 275 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 3000 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 5 t
Sisu E 13 T 6x6
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 400 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 15 t
Sisu E 13 T 8x8 (Kuskien kutsumana kameleontti tai pelkästään 8x8)
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 485 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 20 t
Sisu E 15 T 10x10 (Kuskien kutsumana leguaani)
Moottori: Caterpillar C15 -dieselmoottori, 550 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4700 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 25 t
Autosta on valmistettu silta-ajoneuvoversiota, joka on yhteistyöprojekti saksalaisen KMW:n ja suomalaisen Patrian kanssa.
Sisu A2045
Sisu A2045 on keskiraskas maastokuorma-auto, joka esiteltiin syksyllä 2008. Puolustusvoimat on tilannut näitä 240 kappaletta. A2045 on pienin Sisun sotilaskäyttöön tarkoitetuista ajoneuvoista. Se perustuu osin MAN:lta ostettuun tekniikkaan, mm. moottorin ja akselistojen osalta.
Sisu GTP 4x4
Sisu julkisti 6.4.2018 lehdistötiedotteessaan uuden ajoneuvon, nimeltä Sisu GTP 4x4. Kyseessä on 10-paikkainen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo, johon on mahdollista asentaa monia erilaisia ohjaamovaihtoehtoja. Ajoneuvon hyötykuorma on enintään 4500 kg.
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 (viitattu 22.11.2008)
Citation error, replace with{{cite book| author = Blomberg, Olli| title = Suomalaista sisua vuodesta 1931: monialaosaajasta kuorma-autotehtaaksi| location = Karjaa| publisher = Sisu Auto| year = 2006}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nygrén, Helge| title = Sisu Suomen ja maailman maanteillä| location = Helsinki| publisher = Sisu-auto| year = 1981}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli SISU:n ensimmäinen kuorma-auto?