Adolf Hitlerin kuolema huhtikuussa 1945 tapahtui yleisesti hyväksytyn teorian mukaan Hitlerin ampuessa itseään päähän otettuaan samanaikaisesti tappavaa syanidia. Tämän lisäksi Hitlerin kuolemasta on monia muitakin teorioita.
Yleinen käsitys tapahtumien kulusta
Adolf Hitler siirtyi Führerbunkeriin Berliinissä 16. tammikuuta 1945 ja sieltä käsin hän seurasi natsi-Saksan loppua liittoutuneiden lähestyessä sekä idästä että lännestä. Huhtikuun loppupuolella puna-armeijan joukot olivat jo Berliinissä ja Hitler alkoi tehdä valmisteluja itsemurhaansa varten. Neljältä aamuyöllä 29. huhtikuuta hän viimeisteli testamenttinsa. Pian keskiyön jälkeen 30. huhtikuuta Hitler meni naimisiin Eva Braunin kanssa lyhyessä seremoniassa bunkkerin karttahuoneessa. Sen jälkeen hän saneli henkilökohtaisen ja poliittisen testamenttinsa sihteerilleen Traudl Jungelle, minkä jälkeen hän meni lepäämään noin kello neljä aamuyöllä.[1]
Iltapäivällä Hitler piti lyhyen kokouksen Martin Bormannin kanssa, minkä jälkeen hän nautti lounasta (sen sanotaan olleen ”spagettia ja kevyttä tomaattikastiketta”). Tämän jälkeen Hitler ja Braun jättivät henkilökohtaiset hyvästit Führerbunkerin henkilökunnalle ja muille paikalla olleille mukaan lukien Goebbelsin perhe, Bormann, sihteerit ja useat upseerit. Sen jälkeen he siirtyivät Hitlerin työhuoneeseen.
Jonkin ajan kuluttua Hitlerin palvelija Heinz Linge vierellään Bormann, avasi työhuoneen oven. Linge kertoi myöhemmin haistaneensa välittömästi karvasmantelin tuoksun, mikä oli merkki vetysyanidista. Hitlerit istuivat molemmat sohvalla, Eva vasemmalla, Adolf oikealla. Evan ruumis oli lyyhistyneenä poispäin Adolfista. Hitlerin huomattiin ampuneen itseään 7,65-millisellä Walther PPK -pistoolilla, joka oli tipahtanut lattialle hänen jalkojensa viereen. Verta valui haavasta, joka hänellä oli oikeassa ohimossaan. Veri oli tehnyt suuren tahran sohvan vasempaan käsinojaan. Eva ei ollut havaittavasti haavoittunut ja Linge oletti, että hän oli myrkyttänyt itsensä.
Silminnäkijät kertoivat, että Hitlerin itsemurhan jälkeen hänen ja Eva Braunin ruumiit vietiin bunkkerin ulkopuolelle pieneen puutarhaan, jossa ne valeltiin bensiinillä. Linge ja Hitlerin henkilökohtaisen SS-henkivartiokaartin jäsenet sytyttivät ruumiit tuleen. SS-miehet ja Linge näkivät, että tuli ei tuhonnut ruumiita täydellisesti, mutta puna-armeijan tykistötuli teki mahdottomaksi krematoinnin viimeistelyn. Ruumiit siirrettiin puutarhassa pommin tekemään kuoppaan.

SMERŠ löytää ruumiin
SMERŠ-yksikkö (neuvostoliittolainen vastavakoilun yksikkö 79. kivääriarmeijakunnasta), jolle oli annettu tehtäväksi paikallistaa Hitlerin ruumis, löysi nämä osittain palaneet jäännökset puutarhasta. Johtava patologi tohtori Faust Šerovski suoritti ruumiinavauksen. Käyttäen Hitlerin hammaslääkärin Hugo Blaschken tietoja, Hitler tunnistettiin hammaskarttojen avulla. Kaksi Blaschken pidätetyistä apulaisista (Fritz Echtmann ja Kaethe Hausermann) vahvistivat tietojen luotettavuuden. Ruumiinavauksessa havaittiin syanidijäämiä molemmissa ruumiissa ja viralliseksi kuolinsyyksi vahvistettiin syanidimyrkytys – ampumahaavoja ei mainittu. Neuvostoliitto julkisti havainnot 16. toukokuuta 1945, mutta sekä läntiset että neuvostoviranomaiset kyseenalaistivat ne nopeasti bunkkerista vangittujen väitettyä Hitlerin ampuneen itsensä. Marsalkka Žukov ilmoitti 9. kesäkuuta 1945, ettei Hitlerin jäännöksiä ole löydetty, ja hän saattaa olla vielä elossa.
Ruumiinavausraportissa oli mainittu osan kallosta olevan poissa. Kallon osanen löydettiin myöhemmin Führerbunkerista, ja siinä havaittiin olevan luodinreikä ja syanidijäämiä. Kallon osanen ja tunnistuksessa käytetty alaleuka lähetettiin Moskovaan arkistoitavaksi.[2]
Arkistotietojen mukaan Hitlerien ruumiit haudattiin aluksi Magdeburgiin merkitsemättömään hautaan asfaltin alle. Vuonna 1970 rakennus oli siirtymässä Itä-Saksan hallitukselle, ja KGB:n johtaja Juri Andropov määräsi ruumiit kaivettavaksi ylös ja tuhottavaksi. KGB:n ryhmä poltti ruumiit 4. huhtikuuta 1970 ja tuhkat siroteltiin Elbeen.
Ruumiinavaus, teoriat ja urbaanit legendat
Hitlerille Berliinin kukistumisen jälkeen tehty ruumiinavaus ja siitä seuranneet kaksi ristiriitaista kuolinsyytä aiheuttivat vuosien kiistelyn ja erilaisia teorioita siitä, miten Hitler kuoli vai oliko hän kenties edelleen elossa.
Nykytiedon valossa voidaan väittää, että Josif Stalin halusi pitää Hitlerin kuoleman omana tietonaan, tarkoituksenaan käyttää epätietoisuutta Hitlerin kuolemasta poliittisena aseena kylmässä sodassa länsiliittoutuneita vastaan. Hän ei kertonut totuutta (että ruumiit oli löydetty) edes Žukoville, joka sai kuulla Stalinin ”petoksesta” vasta 1960-luvulla.
Lisää kysymyksiä Hitlerin kohtalosta herätti Moskovassa säilytetylle Hitlerin pääkallon osaselle Connecticutin yliopistolla vuonna 2009 tehty DNA-testi. Testissä ja asiantuntija-arvioissa selvisi, että venäläisten vuonna 1946 Führerbunkerin ulkopuolelta löytämä kallon osanen kuuluu alle 40-vuotiaalle naiselle, eikä näin voisi mitenkään olla Hitlerin pääkallo kuten tähän asti oli oletettu.[3]
Vuonna 2011 julkisuuteen nousi väitteitä siitä että Hitler olisikin paennut Argentiinaan ja kuollut vasta 17 vuotta myöhemmin, vuonna 1962 73-vuotiaana.[4] Sotahistorioitsija Simon Dunstan ja toimittaja Gerrard Williams esittivät 2012 suomennetussa teoksessaan Hitlerin Pako, että Hitler pääsi pakenemaan Berliinistä
Etelä-Amerikkaan ja eli sodan jälkeen Patagoniassa.[5]
Hitlerin kuolema elokuvissa
Hitlerin viimeisistä päivistä kertoo muun muassa Oliver Hirschbiegelin vuoden 2004 elokuva Perikato.
Lähteet

Aiheesta muualla

kuolema
Hitler, Adolf
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Antiikin tieteellä tarkoitetaan Välimeren rannikolla noin 700 eaa. – 500 jaa. harjoitettua luonnontiedettä tai luonnonfilosofiaa. Laajemmin määriteltynä termillä voidaan tarkoittaa myös keskipronssikauden ja Rooman valtakunnan hajoamisen välistä aikakautta Lähi-idässä, Välimeren alueella, Kiinassa ja Intiassa.
Antiikin tieteen historia liittyy läheisesti antiikin filosofian historiaan, koska useimmat tieteet eivät olleet vielä tuolloin erkaantuneet filosofiasta, vaan ne luettiin sen osiksi. Antiikin tieteen tunnuspiirteitä ovat instituutiomaisuus ja teoreettisuus yhdistettynä filosofiseen pohdiskeluun uskonnoista ja mytologioista riippumatta. Tämä artikkeli keskittyy lähinnä antiikin Kreikan ja Rooman valtakunnan tieteeseen, Lähi-idän alueen varhaisesta tieteen traditiosta katso artikkeli Mesopotamian tiede ja muinaisegyptiläisestä tieteestä katso artikkeli muinais-Egyptin tiede.
Antiikin tieteen historia jaetaan aikakauden perinteisen historiakäsityksen mukaisesti arkaaiseen (esisokraattiseen; 700–480 eaa.), klassiseen (480–330 eaa.), hellenistiseen (330–27 eaa.) ja roomalaiseen aikakauteen (27 eaa. – 500 jaa.). Kreikan pimeiltä vuosisadoilta alkanut kehitys johti kaupunkivaltioiden syntymiseen Egeanmeren ympäristössä, mistä alkoi myös tieteeksi tulkittava traditio, jolle ominaista on johonkin uskonnolliseen tai yliluonnolliseen perustuva maailman kuvaaminen. Tieteen historiallisesti esisokraattinen aikakausi tunnetaan aikana, jolloin ei ollut olemassa yhtä vallitsevaa selitysmallia, vaan erilaisia selityksiä oli lukemattomia. Empiirisiä kokeita ei tehty, toisaalta tämän ajan filosofi-tutkijoita pohdituttivat niin perustavanlaatuiset kysymykset, ettei kokeiden tekeminen olisikaan ollut mahdollista.
Esisokraatikoiden ajatusten kirjo päättyi klassisen kauden kahteen synteesiin. Ensimmäisestä vastasi Platon ja seuraavasta Aristoteles. Molempien ajatukset säilyivät vallitsevina eurooppalaisessa tieteessä uuden ajan alkuun asti. Monet aiemmat teoriat jäivät näiden synteesien ulkopuolelle, jääden siten vähälle huomiolle. Aleksanteri Suuren valloitusretkien myötä kaupunkivaltioiden aika oli ohitse ja Aleksanteri perusti osia Egyptistä, Vähän-Aasian, Persian ja Indus-jokilaakson käsittäneen valtakunnan. Valtakunnan eri osat olivat läheisessä yhteydessä Kiinan, Intian ja Egyptin korkeakulttuureihin, joiden saavutuksiin kreikkalaiset pääsivät käsiksi kaupanteon ja valtakunnan laajenemisen yhteydessä. Hellenistinen aikakausi oli antiikin tieteen kukoistusaikaa.
Roomalaiskaudella tiede keskittyi kehittämään insinööritaitoja ja sotilasvarustelua. Tieteeltä odotettiin vastauksia käytännöllisiin ongelmiin, eikä kreikkalaistyyppistä ajattelua pidetty arvossa. Tieteen taso laski roomalaiskaudella selvästi verrattuna siihen, mitä se oli ollut kreikkalaisten kulttuurissa. Roomalaiskausi päättyi kristinuskon nousuun ja kansanvaellusajan alkamiseen. Huomattava osa kreikkalaisesta tiedosta olisi hävinnyt, elleivät arabit olisi pelastaneet sitä. Euroopassa alkoi keskiaika ja Lähi-idässä tiede alkoi elää kultakauttaan.
Antiikin kreikka
Esisokraattinen luonnonfilosofia

Alkuperä
Antiikin Kreikan tiede ei alkanut manner-Kreikasta, vaan Vähästä-Aasiasta, nykyisen Turkin länsirannikolta, joka tuolloin tunnettiin Jooniana, joonialaisen luonnonfilosofian myötä. Jooniassa oli runsasravinteinen maa ja sateet sattuivat sinne useammin, kuin manner-Kreikkaan, jossa oli kehnot edellytykset maanviljelykselle. Tämän vuoksi Joonia oli rikkaampi ja kaupungistuminen oli pidemmällä kuin muut ympäristön kaupunkivaltiot 600-luvulla eaa.[1] Joonia syntyi kun manner-Kreikan kuiva maa ei kyennyt enää ruokkimaa kasvavaa väestöä ja siirtokuntia perustettiin ympäri Välimerta. Syynä oli myös doorialaisten vaeltaminen Makedoniasta etelämmäksi kohti Peloponnesosta, mikä sai alun perin Itä-Kreikasta kotoisin olevat joonialaiset muuttamaan Vähään-Aasiaan ja muita kreikkalaisia ympäri Välimerta. Samalla doorialaiset syrjäyttivät aiemmin kukoistaneen mykeneläisen kulttuurin.[2] Etuna heillä oli raudasta valmistetut välineet, kun mykeneläiset elivät vielä pronssikaudella.[3] Doorialaisten sanotaan aiheuttaneen pimeinä vuosisatoina tunnetun (1100–800 eaa.) ajanjakson Kreikan historiassa, joka yleisemmin liittyy pronssikauden romahduksena tunnettuun ilmiöön, ja jolta peräisin olevaa kirjoitettua tekstiä ei tunneta juurikaan.[4] Doorialaiset toivat mukanaan myös sotilastaitoja, ja myöhemmin muodostunut Sparta kaupunkivaltio väitti olevansa doorialaisten perillisiä.
Joonian sijainti oli kaupanteonkin kannalta edullisessa paikassa, se oli merialueensa sotilasmahti ja Aasiasta Lyydiaan johtaneen karavaanireitin päätepiste.[5] Kaupan yhteydessä joonialaiset omaksuivat monia piirteitä ympäröiviltä kansoilta; kirjoitusjärjestelmän he saivat foinikialaisilta, lyydialaisilta rahajärjestelmän, paino- ja mittajärjestelmän Babyoloniasta ja tiedot metallien muokkauksesta, matematiikasta ja tähtitieteestä he saivat Egyptistä.[6] Taiteet kukoistivat (esimerkkinä Homeros) ja ensimmäiset luonnonfilosofit olivat juuri joonialaisia. Luonnonfilosofinen pohdinta levisi myöhemmin muualle Kreikkaa, Anaksagoras toi sen Ateenaan.[7]
Tarkkaan luonnonfilosofian syntyyn johtaneita tekijöitä ei tunneta, mutta erään teorian mukaan juuret saattaisivat olla poliittisissa väittelyissä, jotka olivat tuohon aikaan yleisiä vapaiden miesten kesken. Varhaisessa vaiheessa valtiot eivät tukeneet millään tavoin tiedettä, mutta monet tarpeeksi rikkaat ja vapaat miehet maksoivat yksityisille opettajille kuten sofisteille opetuksesta. Koska valtio ei puuttunut tieteeseen, sai se mahdollisuuden kehittyä abstraktille ja teoreettiselle tasolle, toisin kuin muissa kulttuureissa. Monet esisokraattiset luonnonfilosofit ajattelivat, että vaikka aine voikin muuttua muodosta toiseen, kaikella aineella on jokin yhteinen perusta, joka ei muutu. Ajattelijat eivät olleet yhtä mieltä siitä, mikä tämä yhteinen perusta olisi, eivätkä he käyttäneet kokeita sen selvittämiseksi. Sen sijaan he hyödynsivät ennen kaikkea abstraktia päättelyä. Koska selityksissä ei turvauduttu mytologioihin, heistä tuli länsimaisen perinteen ensimmäisiä varsinaisia filosofeja.
Miletoslaiset ja pythagoralaiset
Ensimmäisenä kreikkalaisena luonnonfilosofina ja tieteilijänä on perinteisesti pidetty Jooniassa elänyttä foinikialaisen perillistä Thales Miletoslaista, joka oli yksi Kreikan seitsemästä viisaasta. Paikkansa ensimmäisenä tieteilijänä hän on hankkinut sillä perusteella, että hän pyrki selittämään ilmiöitä luonnollisin syin eikä vetoamalla jumaluuksiin. Hän ei pitänyt oliivisadon pilaantumista jumalan lähettämänä rangaistuksena, vaan seurauksena sään luonnollisesta viilenemisestä. Tästä huolimatta Thales uskoi maailmankaikkeuden olevan täynnä jumaluuksia, sillä hänen mukaansa kappaleiden sielut saivat aikaan liikkeen. Hänen maailmankuvansa mukaan maa kellui tukkipuun tavoin suuressa veden täyttämässä maailmassa, millä hän yritti selittää esimerkiksi maanjäristykset. Luonteenomaista Thaleelle oli myös, että hänen selityksensä koskettivat kaikkia vastaavia tapauksia, eikä vain yhtä todettua. Hän esimerkiksi selitti syyn miksi Niili tulvii, eikä vain sitä mikä saa Niilin tällä kertaa tulvimaan. Thaleen mielestä vesi oli kaiken perustavanlaatuinen rakennusaine, eräänlainen alkuaine. Näin hän tuli luoneeksi ensimmäisenä materialistisen teorian maailmanrakenteesta, joka oli korostava piirre koko esisokraattisessa filosofiassa. Thalesta seurannut miletoslainen koulukunta paranteli teoriaa. Miletoslainen koulukunta perusti myös tieteellisen väittelyn perinteen.
Miletoslaisten rinnalla eli Italiassa joonialaista alkuperää olevan matemaatikon Pythagoraan ympärille muodostunut koulukunta nimeltä pythagoralaisuus, jonka opit olivat tieteen, mystiikan ja filosofian sekoituksia. He omaksuivat myös ajatuksia persialaiselta Zarathustralta. Pythagoralaiset olivat ensimmäinen koulukunta, joka korosti matemaattisuutta luonnonfilosofiassa. He eivät kuitenkaan käyttäneet matematiikkaa niinkään luonnonilmiöiden kuvantamiseen – kuten nykyään tehdään ja vaikka heidän mukaansa kaikki oli ilmoitettavissa numeerisesti – vaan he pitivät lukuja maailmankaikkeuden perustana, vastaavina kuin miletoslaiset pitivät alkuaineita. He olivat tässä mielessä siis idealisteja, kun miletoslaiset olivat materialisteja. Pythagoralaisille maailma oli enemmän kuin oli päältä päin nähtävissä. Heillä oli ideaoppi, jonka perusperiaate oli samankaltainen kuin Platonillakin, joka oli saanut matemaattisen oppinsa pythagoralaisilta: ajatukset täydellisen suorasta viivasta ja kolmiosta ovat osa matematiikkaa, joita ei reaali maailmasta voi löytää. Tämä on perusta nykyiselle matemaattiselle idealismille. Ajatustensa hengessä he kehittivät matematiikan teoreettista ja abstraktia puolta siinä missä babylonialaiset ja egyptiläiset olivat jääneet pohtimaan matematiikan käytännön sovelluksia. Heidän saavutuksiin kuuluu nykyaikaisen matemaattisen vaiheittaisen todistuksen keksiminen, lukujen jaotteleminen (muun muassa parittomiin ja parillisiin), numerologian perustaminen, Pythagoraan lauseen todistaminen. Irrationaalisuuden havaitseminen oli niin suuri takaisku pythagoralaisten maailmankuvalle, että he pyrkivät pitämään koko seikan salassa kultin ulkopuolisilta.[8] Aiemmin oli luultu, että kaikkien geometristen ongelmien ratkaisuna on kokonais- tai rationaaliluku. Pythagoralaisten mielestä Maa ei ollut kosmoksen keskipiste, kuten miletoslaiset väittivät, vaan kiersi jonkinlaista tulta (ei kuitenkaan Aurinko).
Atomistit ja muutoksen filosofia
Pythagoralaisten ja miletoslaisten ohella luonnonfilosofian saralla vaikuttivat myös elealaiset ja atomistit. Atomistien, joihin kuuluneista filosofeista nimekkäimmät olivat Demokritos ja Leukippos, mielestä kaikki rakentui erittäin pienistä, jakamattomista kappaleita, joita he kutsuivat atomeiksi, sekä tyhjästä tilasta. Heidän mukaansa atomeja oli erilaisia. Ne poikkesivat koon, muodon ja järjestäytymisasennon suhteen toisistaan ja nämä poikkeavuudet aiheuttavat lopulta erot silminhavaittavissa kappaleissa. Itse atomeja oli atomistien mukaan mahdoton havaita. Yllättävällä tavalla tämä vastaa hyvin paljon nykyistä käsitystä maailmankaikkeuden rakenteesta, joskin atomit eivät ole jakamattomia, ne voidaan havaita ja niiden erot ovat erityyppisiä kuin atomistit kuvittelivat. Atomistien nimiin on laitettu varhaisimmat tieteelliset kokeet.[8] Epikurolaiset omaksuivat myöhemmin atomiopin, mutta muutoin liikkeen kannatus jäi vähäiseksi ja lopulta ajatus atomeista kuihtui kokoon.
Ajatus atomiopista lienee syntynyt elealaiseen koulukuntaan kuuluneen Zenonin eräästä paradoksista, jonka mukaan materiaa voidaan pilkkoa äärettömän kauan yhä pienempiin osiin. Zenon on koulukuntansa parhaiten muistettu hahmo juuri paradoksiensa ansiosta, mutta muutoin koulukunnan opetuksiin kuului, että moninaisuus ja muuttuminen ovat näennäisiä ja aistilliset havainnot harhakuvia. Herakleitos Efesoslainen ei kuulunut tähän koulukuntaan, mutta tutki myös muutokseen liittyviä kysymyksiä, ollen täysin päinvastaista mieltä elealaisten kanssa. Herakleitoksen mukaan mikään aineellinen ei voinut olla pysyvää. Herakleitoksen ja elealaisten välille syntyi kunnollinen kiista, mikä johti heitä pohtimaan myös tieto-opillisia kysymyksiä, kuten onko aistihavainnot luotettava tapa kerätä tietoa. Aistien luotettavuus pysyikin pitkään kiistan aiheena myöhemmin muun muassa rationalistien ja empiristien välillä.
Luonnonfilosofien näkemysten monipuolisuuden on katsottu olevan tärkeä askel arvorelativismin syntymisessä. Se tarkoittaa sitä, että asian monet näkökannat ja mielipiteet käsitellään tasavertaisina. Eräs varhaisimmista arvorelativismin edustajista oli sofisti Protagoras. Varhaisiin kreikkalaisiin lääketieteen harjoittajiin kuului Hippokrates, joka loi lääkärin etiikan ohjeen ja käytti ruokavaliota sekä lääkkeitä sairauksien hoitoon. Hänen mukaansa sairaudet johtuivat luonnollisista syistä, eikä niiden takana ollut yliluonnollisia voimia kuten jumalan lähettämät vitsaukset.
Platon ja Aristoteles
Vuonna 499 eaa. joukko joonialaisia nousi kapinaan isäntäänsä Persian valtakuntaa vastaan, johon Vähän-Aasian kaupunkivaltiot olivat kuuluneet Kyyroksen valloitettua Lyydian saaden samalla kaupunkivaltiot hallintaansa. Kreikkalaiset lähettivät kapinoitsijoille apua. Voitokkaan alun jälkeen Joonia jäi persialaisille ja Joonian helmeksi kuvailtu Miletos hävitettiin vuonna 479 eaa. Miletos oli jo aiemmin menettänyt valtansa Mustanmeren kaupassa ja ateenalaiset käyttivät tilanteen hyväkseen nousten uudeksi Mustanmeren kauppamahdiksi.[9] Deloksen meriliitto perustettiin vuonna 478 eaa. 150 kreikkalaisen kaupunkivaltion kesken. Liittoon kuuluneet jäsenet maksoivat jäsenmaksua erilliseen kassaan. Sen tarkoitus oli estää persialaisten eteneminen pidemmälle, mutta kun persialaisuhka hävisi Kalliaan rauhan myötä. Ateenasta oli kasvanut suurin jäsen ja se kaappasi liiton kassan varat itsellensä. Attikasta vuonna 483 eaa. löytynyt hopea vain lisäsi Ateenan vaurastumista. Ateena seurasi Jooniaa kulttuurillisena mahtina. Vuodesta 479 eaa. katsotaan alkaneen niin sanotun Ateenan kultakauden. Riippuen tulkinnasta, se kesti Peloponnesolaissodan alkamiseen tai hallitsija Perikleen kuolemaan saakka.
Tässä ilmapiirissä elivät Sokrates, hänen oppilaansa Platon ja muut heidän aikalaisensa. Tieteen historian kannalta Platon on keskeisessä asemassa, koska hän perusti synnyinkaupunkiinsa Ateenaan Platonin Akatemian, josta tuli opillinen keskus seuraaviksi vuosisadoiksi. Tieteellisiä innovaatioita hän ei juuri tehnyt, mutta hänen puhtaaseen geometriaan perustuva ajatusmaailmansa tuli hallitsemaan useiden vuosisatojen ajan ihmisten kuvaa taivaankappaleiden liikkeestä. Platonin mielestä taivaankappaleet kiertävät Maata vakionopeudella ympyräradalla. Hän ei päätellyt tätä siksi, että näin näyttäisi olevan, vaan siksi että hän uskoi taivaankappaleiden olevan jumalallista alkuperää ja siksi ne olisivat täydellisiä. Tästä hän johti ajatuksen, että vain tasainen ympyräliike sopisi jumalallisille taivaankappaleille.[10] Mallissa oli kuitenkin puute, sillä planeetat eivät näyttäneet liikkuvan näin, vaan joskus ne alkoivat liikkua päin vastaiseen suuntaan ja takaisin uudelleen alkuperäiseen suuntaan tehden pienen lenkin. Tämä jäi tähtitieteilijöiden pohdittavaksi, ja ongelmien esittäminen ajan tieteilijöille olikin Platonin yksi suurimmista ansioista tieteen saralla. Platonin oppilas Eudoksos paranteli mallia, jota vielä Kallippos, Aristoteles ja Apollonios parantelivat, minkä jälkeen malli oli erittäin monimutkainen, mutta sisälsi muutamia ongelmia: miksi Venuksen kirkkaus vaihtelee ja miksi vuodenaikojen pituus ei ole sama. Aristarkhos poikkesi muista tähtitieteilijöistä esittämällä ajatuksen, ettei Maa ole keskipiste, jota muut kappaleet kiertävät, vaan se on Aurinko. Aurinkokeskinen malli ei saanut kuitenkaan tukea vaan maakeskinen malli säilyi aina Klaudios Ptolemaioksen, joka esitti uudenlaisen ja matemaattisesti tarkemman maakeskisen aurinkokuntamallin, joka säilyi vallitsevana Aristoteleen kosmoskäsityksen kanssa aina tieteelliseen vallankumouksen alkuun saakka.
Hän myös hypotisoi, että eri alkuaineita oli klassisten neljän lisäksi vielä viides eli eetteri. Näiden alkuaineiden muodot olivat hänen mukaansa samat kuin säännöllisinä monitahokkaina tunnetut Platonin kappaleet.
Vaikka Aristoteles olikin Platonin oppilas, ei hänen näkemyksensä ollut lähellä Platonia. Aristoteleen näkemys luonnosta oli selvästi maanläheisempi. Teoksissaan hän käsitteli logiikkaa, matematiikan teoriaa, biologiaa, fysiikkaa, kemiaa, kosmologiaa, psykologiaa ja anatomiaa filosofian eri osa-alueiden ohella. Hän vastasi myös luonnontieteiden jaottelusta tähtitieteeseen, maantieteisiin, kemiaan, fysiikkaan ja biologiaan.[11] Euroopan ja Lähi-idän tieteen historian ja filosofian kannalta Aristoteles on kaikkein keskeisimpiä hahmoja, sillä hänen ajatukset säilyivät vallitsevina 2000 vuoden ajan, se on 80 % koko tieteen historiasta, kun alkuajankohta asetetaan Thalekseen. Aristoteles perusti opettajansa Akatemian ohelle Ateenaan koulun nimeltä Lykeion.
Platonin filosofiassa todellisuus oli kaksijakoinen; oli ideamaailma ja ympäröivä maailma, jonka kappaleet heijastivat ideamaailmaa. Platonin mukaan esimerkiksi puutarhan puu heijasti ideamaailman ideaa puusta. Aristoteles oli sitä vastoin realistisempi hyläten koko ideamaailman. Aristoteleelle oli vain ympäröivä maailma oli todellinen ja keino saada tietoa siitä oli havainnointi ja looginen induktiivinen päättely. Hänen käyttämäänsä metodia ei pidä kuitenkaan sekoittaa nykyaikaiseen tieteelliseen menetelmään. Aristoteles jakoi luonnontieteet neljään osaan.
Hellenistinen aika

Makedonian kuningas Filippos II muistetaan Kreikan kaupunkivaltioiden yhdistäjänä. Hänen poikansa Aleksanteri Suuri toteutti isänsä pidemmän tähtäimen suunnitelman hyökätä Persiaa vastaan ja valloittikin koko valtakunnan aina Indusjoelle saakka. Aleksanterin valtakunta ei kestänyt kuitenkaan kuin 11 vuoden ajan, koska hänen kuolemansa seurauksena Aleksanterin sotapäällikköjen välille syntyi valtataistelu. Valtakunta hajosi Ptolemaioksen hallitsijasuvun Egyptiin, Seleukoksen Seleukidit taas saivat hallintaansa Persiaa ja itäisiä maakuntia ja Antigonos I:n poika Demetrioksesta taas tuli Makedoniaa hallinneen Antigonidien hallitsijasuvun kantaisä. Valtakunnan lyhytikäisyydestään huolimatta sillä oli erittäin suuri vaikutus koko kreikkalaiseen yhteiskuntaan ja kulttuuriin; hellenistisen kulttuurin ja Kreikan kulta-ajan sanotaan alkaneen Aleksanteri Suuren valloitussotien myötä.
Hellenistinen tiede perustui aiempaan helleenitieteeseen verrattuna enemmän organisaatioihin ja valtionjohto halusi tukea tiedettä idän kulttuureista saamiensa esimerkkien mukaisesti. Ptolemaiosten suku tunnetaan erityisen hyvin kulttuurielämän ja tieteen tukijoina. He rakennuttivat Aleksandriaan Museionin temppelin ja sen yhteyteen kaupungin kuuluisan kirjaston, jonka kokoelmat olivat käsittämättömän laajat: sieltä löytyi lähes vähintään 500 000 kirjakääröä. Lisäksi Museionin yhteydessä oli eläintarha, puutarhoja, observatorio ja luentosaleja. Museionissa toimi samanaikaisesti noin 100 tieteilijän joukko, joka eli valtion antamien stipendien ja he saivat syödä laitoksen tiloissa sen keittiössä tuotettua ruokaa. Aleksandrian lisäksi muita ajan tiedekaupunkeja olivat Pergamon kirjastoineen, Ateena Akatemiansa ja Lykeionin ansiosta. Roomassa Appius Claudius Caecus aloitti ensimmäisen julkisen tien, Via Appian, ja Rooman ensimmäisen akveduktin eli vesijohdon rakennuttamisen. Aikakauden loppua kohden Rooma nousee Välimeren johtavaksi valtioksi.
Tiedettä tuskin tuettiin puhtaasta halusta, vaan valtionjohtajilla lienee ollut muita tarkoitusperiä. Tieteiden avulla voitiin parantaa vanhoja tai keksiä uusia tekniikoita esimerkiksi sodan käyntiin ja eläintarhan eläimistä useimmat kävivät myös sodankäyntiin. Maantieteen ja kartografian tutkijat sitä vastoin tuottivat entistä tarkempia karttoja, joita voitiin hyödyntää sotastrategioiden suunnitteluun.[12] Aiempiin tieteilijäsukupolviin verrattuna hellenistisen kauden tutkijat olivat selvästi enemmän keskittyneet käytännöllisempään tieteeseen.
Aikakauden nimekkäimpiin tieteilijöihin kuuluvat kartioleikkauksista tunnettu Apollonios, roomalainen tähtitieteilijä optiikan tutkija Klaudios Ptolemaios, aurinkokeskistä maailmankaikkeutta ehdottanut Aristarkhos, tekniikan ja empiirisen tieteen edelläkävijä Arkhimedes, maapallon ympärysmitan määrittänyt Eratosthenes ja siihenastisen matemaattisen tietouden yksiin kansiin kerännyt Eukleides. On myös laskettu, että tällä aikakaudella Välimerellä eli koko antiikin historiassa eniten tieteilijöitä.[13]
Roomalainen tiede
Rooma oli alun alkaen pieni kaupunkivaltio. Diplomatian ja sotien keinoin se kasvoi nopeasti 400- ja 300-lukujen aikana käsittäen lopulta 270-luvulla koko Apenniinien niemimaan. Puunilaissotien jälkeen Rooman valtakunta laajeni kohti itää ja valloitti Kreikan, Makedonian ja Syyrian ennen 100-luvun eaa. puoliväliä. Roomalaiset arvostivat kreikkalaista kulttuuria ja omaksuivatkin runsaasti heidän tapojaan. Näitä kahta kulttuuria erotti kuitenkin kieli: kreikkalainen kulttuuri oli kirjoitettu kreikaksi, mutta roomalaiset käyttivät latinaa. Kielimuuri on yksi syy sille miksi kreikkalainen tiede ei levinnyt laajalti roomalaisten tietoisuuteen. Kreikan valloituksen jälkeen korkea-arvoiset roomalaiset ottivat kyllä kreikkalaisia oppineita lapsilleen opettajiksi, mutta roomalaiset eivät kiinnostuneet tieteestä, koska se vaikutti turhalta ajanhaaskaukselta, sillä siitä ei välttämättä ollut suoranaista hyötyä arkkitehtuurissa tai uusien rakennusprojektien suunnittelussa ja toteuttamisessa. Roomalaisia kiinnosti enemmän insinööritaidot ja käytännönläheisyys, kreikkalaisen tieteen teoreettiset nyanssit eivät olleet heidän mielestä kiinnostavia. Edes kaikkein kiihkeimmät hellenofiilit eivät innostuneet tieteestä. Kreikkalainen tietämys eli seuraaville sukupolville ajanvietepainotteisten tietosanakirjojen tai kaunokirjallisten teosten turvin. Plinius vanhemman Naturalis historia -tietosanakirja, jonka kirjoitukset sekoittavat tiedettä, kummallisia tarinoita ja magiikkaa toisiinsa.[14] Tieteenhistorioitsijat ovat kuitenkin erimielisiä siitä koska tieteen taantumus alkoi. Toisten mielestä se alkoi jo 200-luvulla eaa., kun taas toiset pitävät 200-lukua jaa. parempana arviona.[15] Tekstit säilyivät kuitenkin kreikankielisessä maailmassa, minkä ansiosta ne käännettiin ennen sydänkeskiaikaa arabiaksi taaten islamilaisen tieteen nousun.
Vaikka roomalaisia onkin parjattu huonoina tieteilijöinä, olivat heidän tekniikan taidot erittäin hyvät. He rakensivat laajan tie- ja vesikanavaverkoston sekä useita rakennuksia, joista mahtavimpina Colosseum ja Pantheonin temppeli kupolineen.
Mystiset ja uskonnolliset kultit saivat entistä enemmän kannattajia ajanlaskun alun tienoilla, mikä vähensi tieteiden tarvetta metafyysisiin pohdintoihin. Laajasti levinneitä kultteja olivat kreikkalaisen hedelmällisyyden jumalan Demeterin, persialaisen valonjumalan Mithraksen ja egyptiläisen Isiksen ympärille muodostuneet kultit sekä juutalaisuuden uudistusliikkeenä alkunsa saanut kristinusko. Kristinuskon levittyä Rooman valtakunnassa ja vakiinnutettua asemansa 300-luvulla, se osoitti hyväksymättömyytensä pakanauskontojen ohella myös tiedettä kohtaan. Tulevina aikoina ajan oppineet elivät enenevässä määrin kirkon palveluksessa.[16] Aleksandrian kirjaston osia tuhoutui pitkin roomalaisaikakautta. Syinä olivat roomalaisten Aleksandrian valloitus 200-luvun lopulla takaisin palmyralaisilta, myöhäisantiikin levottomuudet ja pakanallisten temppelien tuhottavaksi määrääminen. Rooman kahtiajaon myötä syntyi Länsi- ja Itä-Rooma eli Bysantti. Valtakunnan itäosat olivat aina olleet aina länttä edistyneempiä tieteen saralla ja siksi kreikkalaisen tieteen perintö säilyi jatkuvampana siellä kuin missään muualla Roomaa. Tästä huolimatta kristinuskolla oli osansa Bysantissakin heikentämässä tieteen asemaa.[17] Justinianus I sulki vuonna 529 Platonin Akatemian, sillä kristinuskon tultua valtionuskonnoksi filosofiaa oli alettu pitää turhana ja suorastaan haitallisena.
Myöhäisantiikki päättyi ja varhaiskeskiaika alkoi kansainvaellusajan merkeissä. Bysantti säästyi ajan sodilta varsin hyvin, mutta valtakunnan länsiosa joutui barbaareiksi kutsuttujen heimojen hyökkäysten kohteeksi ja kaupunkilaiset muuttivat maaseudulle asumaan. Tieteen kehityksen näkökulmasta aikakausi oli laskusuhdannetta Euroopassa. Islaminuskoon kääntyneet alueilla kreikkalaista tiedettä käännettiin arabiaksi. Arabimaailmassa tieteen taso selvästi muuhun maailman verrattuna korkealle. Paljolti arabien ansiosta nykyään kreikkalaisesta sivistyksestä tiedetään niin paljon kuin tiedetään.
Kehitys tieteenaloittain
Lääketiede
Lääkäriksi ryhtymistä ei säännelty antiikissa he toimivat itsenäisesti valtiosta riippumatta, joten varsin epäpätevät lääkärit eivät olleet pelkkiä sattumia. Sota-aikana lääkäreitä palkattiin hoitamaan rintamalla haavoittuneita. Lääkärin ammattia kuitenkin arvostettiin ja asiansa osaavat lääkärit tienasivat suuren omaisuuden.
Ennen 400-luvulla eaa. elänyttä Hippokratesta sairauksien uskottiin olevan jumalien lähettämiä vitsauksia. Hippokrates teki tärkeän askeleen siirtyessään tieteelliseen lääketieteeseen, jossa sairauksilla on luonnollinen syy ja se on hoidettavissa lääkeainein, ruokavalion tai pelkän levon avulla. Hippokratesta onkin kutsuttu ”lääketieteen isäksi”. Häneen liitetään myös Hippokrateen valana tunnettu lääkärin eettinen ohje sairaiden parantamiseksi. Hippokrateen aikaan ja häntä ennen tiedot ihmisen ruumiista olivat hyvin vähäisiä, koska ruumiiden leikkely oli kiellettyä. Ensimmäisenä ihmisen ruumista oli tieteellisin tarkoitusperin leikellyt Alkmaion noin vuoden 500 eaa. aikoihin.
Tähtitiede
Antiikin aikaan astrologiaa pidettiin tähtitieteen vertaisena tieteenä. Astrologia kiteytyy pitkälti ajatukseen, että taivaankappaleiden liikkeestä ja asennoista voidaan ennustaa tulevia tapahtumia. Se syntyi kun Auringon havaittiin liikkuvan noin asteen itään päin kiintotähtien suhteen, jolloin se kiersi koko ympyrän (360 astetta) noin vuodessa. Liikkeestä löydettiin yhtymäkohtia vuodenaikoihin ja kylmiin sekä lämpimiin aikoihin. Kuun kierron vaiheet toistuivat 29,5 päivän välein, josta löydettiin yhteys naisen kuukautiskiertoon ja nousu- ja laskuveteen.[18] Astrologit uskoivat, että muut planeetat vaikuttivat samaan tapaan ihmiselämään ja sen tutkimiseksi he joutuivat kehittämään matemaattisia apuvälineitä tähtitieteen tutkimiseen.

Kreikkalaisilla ei ollut käytössä nykyaikaisia kaukoputkia, joilla olisi ollut helppo tutkia taivasta. He joutuivat turvautumaan paljaalla silmällä saatavaan tietoon, mutta se riitti löytämään viisi vaeltavaa tähteä, jotka nykyisin tunnetaan planeettoina (Jupiter, Mars, Venus, Merkurius ja Saturnus). Eudoksos laati Platonin ideoiden pohjalta kokonaisen teorian planeettojen liikkeestä. Anaksimandros oli aiemmin havainnut, ettei taivas ollut pelkkä kaari Maan päällä, vaan kolmiulotteinen pallo, jonka tyhjyydessä Maa sijaitsi muiden taivaankappaleiden kanssa. Samalla hän totesi taivaan kiertävän pohjantähteä. Filolaoksen nimiin on sen sijaan laitettu kommentti Maan liikkeestä avaruudessa. Eudoksoksen planeettateoriassa Maa oli kaikkeuden keskipiste, jonka ympärillä Aurinko, Kuu ja muut planeetat kiersivät niin sanottuihin kristallosfääreihin kiinnittyneinä.[19]
Planeettojen liikkeen selittämiseksi Eudoksos otti käyttöön neljä sisäkkäistä kehää, kun Platon oli aiemmin tarvinnut vain kaksi. Ensimmäisellä (ulommainen) kehällä on tähdet ja kehän yhteen kierrokseen kului aikaa 24 tuntia. Sisemmällä kehällä sijaitsivat kaikki muut planeetat, Aurinko ja Kuu, jotka liikkuivat samassa tasossa omilla nopeuksillaan Maan ympäri. Näiden Platonin lisäksi Eudoksos otti kaksi lisäkehää, joilla hän selitti Platonin teorian puutteet eli siis sen, miksi Kuun ja planeettojen radat poikkesivat Auringon ratatasosta.[20] Planeetat näyttivät kulkevan ensin tiettyyn suuntaan, kunnes niiden liikkeen suunta alkoi hiljalleen kääntyä vastakkaiseen suuntaan ja palaten uudelleen alkuperäisen liikkeen suuntaan. Rata muodosti eräänlaisen solmun. Platonin teoria ennusti myös liian paljon auringon- ja kuunpimennyksiä. Eudoksoksen teoriassa Kuulle ja Auringolle oli varattu kolme kehää ja muille planeetoille neljä.
Euktemon ja Meton havaitsivat 400-luvulla eaa., ettei tasauspäivän ja seisauspäivän sekä seisauspäivän ja tasauspäivänpituudet ole yhtä pitkiä, vaan aika kesäpäivänseisauksesta talvipäivänseisaukseen (90+90 d) on viisi päivää pienempi kuin aika talvipäivänseisauksesta kesäpäivänseisaukseen (92+93 d). Hipparkhos selitti tämän siten, että Auringon ympyränmuotoisen radan keskipiste ei suinkaan ollut Maan sisässä, vaan sen ulkopuolella.[20] Myöhemmin Johannes Kepler pystyi selittämään ilmiön elliptisten ratojen ansiosta. Aristoteles ja Kallippos jatkoivat Eudoksoksen mallin muokkaamista tehden siitä entistä monimutkaisemman. Kukaan ei kyseenalaistanut maakeskisen mallia, varsinkaan Aristoteleen painovoimateorian jälkeen, Aristarkhosta lukuun ottamatta.

Fysiikka
Materiateoriat
Antiikin maailmassa maailmankaikkeus jaettiin ympäröivään maalliseen ja ylempään avaruudelliseen luontoon. Tämän vuoksi oli luontevaa, että molemmille luonnoille oli oma tieteensä, koska näillä kahdella valtakunnalla ei uskottu olevan yhteisiä luonnonlakeja. Ympäröivää maailmasta tuli fysiikan tutkimuskenttä ja tähtitieteilijät keskittyivät suuntaamaan katseensa taivaalle. Jako on peräisin esisokraatikoilta ja se säilyi elinvoimaisena erittäin pitkään.
Antiikin fysiikkaa kytkeytyi klassisten alkuaineiden sekä muutoksen pohdinnan ympärille. Aristoteles näki, että luonto oli jatkuvassa muutoksessa ja liike oli yksi muutoksen ilmenemismuoto. Fysiikka oli lähinnä metafyysistä pohdiskelua. Nykyfysiikan muutamat käsitteet sieltä peräisin. Atomioppi on näistä parhaiten menestynyt. Valon luonteen ja kulun tutkiminen johti alallaan merkittäviin tuloksiin. Myös ääntä tutkittiin optiikan ja mekaniikan ohella, vaikka kaksi jälkimmäistä olivatkin ehdottomasti tutkimuksen päävirtauksia.[21] Sähkövarauksesta ja magnetismista tehtiin myös ensimmäiset havainnot. Näin ollen antiikin fysiikka kattoi samat päätutkimusalueet kuin nykyäänkin.
Tieteen alkutaipaleella esisokraatikkoja pohditutti maailmankaikkeuden rakenne. Thaleen mukaan kaikkeuden perusta oli vesi. Hänen mukaansa Maa oli litteä kuin pannukakku ja kellui äärettömässä meressä kuin tukkipuu. Vesi ei voinut kuitenkaan olla alkuperuste, koska se ei voinut synnyttää vastakohtaansa tulta, kuten Anaksimandros huomautti. Thales yritti myös vastata liikkeen syihin liittyviin probleemoihin. Hän kappaleissa olevat sielut saivat aikaan liikkeen. Näin hän päätyi väitteeseen, että ”kaikkeus on täynnä jumalia”.
Thaleen aikalaisen Anaksimandros Miletoslaisen mielestä kaikkeus rakentui apeirōn (ääretön) -nimisestä materiasta, joka sisälsi kaiken vastakohtineen (kylmä–kuuma, kuiva–märkä, jne.). Teorian mukaan ominaisuuksien välillä on jatkuva jännite ja jos jostakin ominaisuudesta tulee vallitseva, maailma tuhoutuu ja syntyy myöhemmin uudelleen. Tuulta, salamointia ja sadetta hän piti näiden vastakohtaominaisuuksien ilmentyminä.[22] Hän ajatteli myös, että Maa olisi litteä levy, joka kellui avaruuden tyhjyydessä. Anaksimenes palasi Thaleen jalanjäljille, mutta väitti ilman olevan kaiken perusta. Hänen ajatustansa uhkasi vastaava ristiriita kuin Thaleenkin, mutta Anaksimenes otti huomioon muutoksen, jota hän kuvasi tiivistymisenä ja ohentumisena. Näin ollen hän selitti nesteen syntyvän ilman tiivistymisestä ja tulen ilman ohentumisesta. Hänelle eri aineet olivat siis lähinnä ilman eri tiheyksiä.[21] Herakleitos Efesoslainen taas ajatteli kaiken olevaisen olevan peräisin tulesta. Hänet muistetaan parhaiten jatkuvan muutoksen kannattajana. Anaksimandroksen tapaan hän katsoi maailman olevan neljän substanssin jatkuvan taistelun taistelukenttä.[23] Yhteistä ajattelijoille oli, että he olivat monisteja eli uskoivat maailmankaikkeuden rakentuvan yhdestä tietystä aineesta. Miletoslaisten alkuainekäsitykset syntetisoi seuraavalla vuosisadalla Empedokles, jonka mukaan kaikkeuden perusta ei ollut vain joku tulesta, vedestä, maasta tai ilmasta, vaan nämä jokainen olivat niitä. Hän oli ensimmäinen pluralistista maailmanrakennetta ehdottanut luonnonfilosofi. Tämä synteesi ratkaisi aiempiin teorioihin liittyneitä ongelmia, jotka koskivat aineiden muuttumista muiksi aineiksi ja itse muutosta. Uuden teorian perusteella itse alkuaineet pysyivät muuttumattomina, mutta alkuaineiden seokset sitä vastoin olivat jatkuvan muutoksen kourissa.[24]
Pluralistisen materiateorian ohessa Leukippos ja Demokritos kehittivät noin 425 eaa. atomiopin, jonka mukaan maailmankaikkeus koostui pienistä hiukkasista eli atomeista ja tyhjiöstä. Leukippos oli noin neljännesvuosisata aiemmin linjannut tieteen filosofian perusteita esittämällä ensimmäisenä, että kaikkeen on olemassa luonnollinen syy.[25] Leukippoksen ja Demokritoksen atomioppia koskevat kirjoitukset ovat hävinneet muutamaa lainauksia lukuun ottamatta, mutta Aristoteleen kommenttien ansiosta teoriasta tiedetään varsin hyvin. Heidän mukaansa atomit ovat ikuisia eli ne eivät tuhoudu koskaan eikä niitä ole koskaan luotu. Tämän perusteella he katsoivat maailmankaikkeuden olevan ikuinen. Atomeja oli erilaisia ja niiden vaihteleviin ominaisuuksiin kuuluivat koko, muoto ja kiinteys. Listaan kuului mahdollisesti myös paino. Atomistien käyttämä tyhjiön käsite oli muihin teorioihin verrattuna ainutlaatuinen.[26] Platon ei pitänyt atomistien kehittämästä mekanistisesta liikkeen tulkinnasta, mutta kehitti atomioppia määräten niille vain tietyt muodot. Atomien muodot olivat hänen mukaansa samat kuin Platonin kappaleet. Hän yhdisti lisäksi atomiopin Empledokeen materia teoriaan ehdottamalla, että kunkin muotoista atomia vastasi tietty alkuaine. Viidennen eli dodekaedrin hän katsoi olevan eetteriatomin muoto, jota löytyi ainoastaan täysin muuttumattomasta avaruudesta.[26]
Mekaniikka ja optiikan tutkimus

Aristoteleen mielestä maailma oli jatkuvassa muutoksessa ja rakentui tulesta, vedestä, maasta ja ilmasta sekä eetteristä. Eetteri poikkesi muista alkuaineissa käytännössä siinä, ettei siihen liitetty ominaisuuksia kuten muihin ja taivaankappaleet rakentuivat siitä. Aristoteleen mukaan kaikki taivaalla havaittava oli ikuista, eikä siellä tapahtunut vastaavia muutoksia kuin Maassa. Ilma ja tuli olivat Aristoteleen mukaan kevyitä, kun maa ja vesi olivat raskaita, ja että kukin alkuaine pyrki jatkuvasi kohti sen ”luonnollisinta tilaa”. Alkuaineteoriallaan Aristoteles pyrki selittämään sen miksi raskaan kappaleen liike suuntautuu alaspäin ja miksi nuotiolla tuli näytti kulkeutuvan ylöspäin. Mitä enemmän kappaleessa oli maa-alkuainetta, sitä enemmän se Aristoteleen mielestä suuntautui kohti maata, mikä johtaa siihen, että raskaammat kappaleet tippuvat nopeammin kuin kevyemmät (todellisuudessa näin ei käy). Straton oli vuonna 320 eaa. ensimmäisenä esittänyt, että putoava kappale on kiihtyvässä liikkeessä.[25]
Hänen mukaansa kaikella liikkeellä on syy, joka on kappaleeseen vaikuttava voima, ellei voimaa ole, kappale pysyy paikoillaan. Se on kuitenkin ristiriidassa havainnon kanssa, että jousella ammuttu nuoli liikkuu vaikkei mikään voima näytä sitä liikuttavan. Aristoteles yritti selittää nuolen liikkeen niin, että väliaine (ilma) aiheuttaa liikuttavan voiman. Aristoteles siis ajatteli, että mitä suurempi liikuttava voima kappaleeseen vaikuttaa, sitä nopeammin kappale etenee. Aristoteles hyväksyi kaarevan liikkeen ja suoraviivaisen liikkeen olemassaolon. Kaareva liike liittyi taivaankappaleisiin ja siksi se oli ikuista. Suoraviivainen liike sitä vastoin liittyi kuunaliseen maailmaan, jolloin sillä oli oltava alku- ja loppupiste Aristoteleen mukaan.
Tyhjiössä ei Aristoteleen mielestä voinut olla lainkaan liikettä, koska tyhjiöllä ei ole tiheyttä eikä siten kykyä vastustaa liikettä ja siksi nopeuden suuruus olisi tyhjiössä ääretön, joka taas johtaisi siihen, että kappale voisi olla useassa paikassa yhtä aikaa. Aristoteles katsoi nopeuden riippuvan massasta ja väliaineen tiheydestä. Hän hylkäsikin kokonaan tyhjiön käsitteen maailmankaikkeudessa ja sen ulkopuolella, mikä oli vakava takaisku atomistien kannalta. Samalla hän pyrki hylkäämään koko äärettömyyden käsitteen, vaikka katsoikin maailmankaikkeuden olevan ikuinen.[27] Aritoteleellistä mekaniikkaa kritisoi kärkevästi myöhäisantiikin aikoihin elänyt Johannes Filoponos, jonka impetusteoria enteili nykyisten liikemääräkäsitteen ja massan hitauden esiintuloa. Artistoteleen fysiikalla oli äärettömän suuri vaikutus Euroopan keskiaikaiseen kristilliseen filosofiaan ja arabitieteeseen.
Muita ilmiöitä, kuten vaikkapa veden kiehumisen, Aristoteles selitti alkuaineen laatujen muutosten avulla. Veteen hän liitti kylmyyden elementin ja tulella (kuumuus) lämmitettäessä vesi muuttui ilmaksi. Tarkemmin ilmaistuna Aristoteles yhdisti kuhunkin alkuaineeseen laatupareja: maa (kylmä ja kuiva), tuli (kuiva ja kuuma), ilma (kuuma ja märkä) ja vesi (märkä ja kylmä).
Valon kulun tutkiminen alkoi jo Pythagoraan aikoina. Hänen mukaansa näköaistimus johtui siitä, että valo osui silmään. Empedokles esitti päinvastaisen näkemyksen, hänen mukaansa näköaistimus syntyi silmän sisällä palavasta tulesta. Se ei kuitenkaan selittänyt sitä miksi ihminen ei näe hämärässä hyvin, kuten Aristoteles huomautti. Platon tuki Empedoklea, eikä Pythagoraan näkemykselle annettu arvoa. Valon kulkua alkoi selvittää geometrikkona tunnettu Eukleides, joka kirjoitti aiheesta varsin paljon. Hän tutki nimenomaan valon kulkua geometriselta kannalta eikä syventynyt niinkään valon fysikaaliseen luonteeseen, jota ei itse asiassa tutkittu lainkaan antiikissa. Ptolemaios kertoo havainneensa Maan ilmakehän muuttavan tähtien sijaintia todellisesta ja huomasi heijastuskulman olevan sama kuin säteen tulokulma. Valon tiedettiin kulkevan suoraviivasta ja lyhintä reittiä. Roomalainen konsuli Seneca totesi myös, että eri materiaalit taittavat valoa eri tavalla.
Arkhimedes jätti jälkensä tieteen historiaan löytämällä hänen nimeään kantavan nostetta kuvaavan lain. Hän osoitti, että kappaleen syrjäyttämän väliaineen paino on sama kuin kappaleeseen kohdistuva noste. Hän rakensi myös useita mekaanisia apuvälineitä.

Biologia

Thaleen mukaan maailmankaikkeus perusrakenne oli vettä. Hänen aikalaisensa Anaksimandroksen mukaan näin ei ollut, mutta myönsi veden tärkeyden elämän olemassaololle. Hän jopa esitti varhaisia evoluutioteoreettisia ajatuksia, joiden mukaan elämä oli saanut alkunsa vedestä ja Maan kuivuessa elämän oli sopeuduttava kuivalla maalla elämiseen. Anaksimandroksen mukaan ihminen oli kehittynyt pitkän ajan saatossa kaloista tai kalaa muistuttavista eläimistä.[21]
Biologiassa Aristoteleen ansioihin kuuluu eliöiden tieteellisen luokittelun aloittaminen. Kaiken kaikkiaan hän tunnisti 495 eri eläinlajia.[28] Elollisen luonnon täydellisemmäksi eliöksi hän määritteli ihmisen ja kaikkein epätäydellisimmät olivat kasveja. Eläimet hän jakoi verettömiin ja verellisiin, jotka vastaavat nykyajan selkärangattomia ja selkärankaisia, jotka hän ryhmitteli vielä kaloihin, matelijoihin, nisäkkäisiin, lintuihin ja sammakoihin. Hän tutki myös elämään liittyviä ilmiöitä, kuten eliöiden kasvua. Kasvun Aristoteles selitti ”potentiaalin aktualisoitumisella”. Hänen mukaansa kaikkiin eläviin kappaleisiin oli varastoitunut tietynlainen potentiaali, joka tuli hiljalleen voimaan. Näin hän kiersi paradoksin, jossa kasvua olisi tapahtunut ikään kuin tyhjästä.[29] Aristoteleen voidaan katsoa myös aloittaneen vertailevan sikiötutkimuksen tutkimalla kuoritumattomien lintujen munien sikiöitä.[30] Anatomian tutkimuksissa Aristoteles ei aina osunut oikeaan, sillä hän väitti älykkyyden olevan peräisin sydämestä. Alkmaion oli jo aiemmin ehtinyt ehdottaa älykkyyden kumpuavan aivoista.[31]
Aristoteleen jalanjälkiä seurasi hänen oppilaansa Theofrastos, joka kehitti kasvien luokittelua. Tämän vuoksi Theofrastosta pidetään botaniikan eli kasvitutkimuksen perustajana.[31] Apunaan hän oli käyttänyt aiempien ajattelijoiden kirjoituksia sekä maanviljelijöiden ja lääkäreiden kokemuksia. Hän tunnisti noin 550 kasvilajia.[32] Roomalainen Lucretius ehdotti noin vuonna 50 eaa. kirjoitetussa De rerum natura -runoelmassaan, että eläimille oli kehittynyt ympäristössä elämiseen edullisia sopeutumia ja lisäsi, että ne yksilöt joilta sopeutuma puuttui, kuolivat pois.

Katso myös
Antiikin filosofia
Antiikin Kreikan tekniikka
Antiikin Rooman tekniikka
Lähteet

Aiheesta muualla
Hatch, Robert A.:  University of Florida Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Antiikki
Luokka:Tieteenhistoria

Minkä tieteen alaa Zenonin paradoksit ovat?


Tintin seikkailut (), lyhyemmin pelkkä Tintti, on belgialaisen sarjakuvataiteilija Hergén luoma sarjakuva. Tintti on yksi 1900-luvun tunnetuimmista ja luetuimmista eurooppalaisista sarjakuvista: sitä on myyty yli 200 miljoonaa kappaletta ja käännetty yli 50 kielelle.
Päähenkilö Tintti on nuori lehtimies ja matkailija, jonka rinnalla kulkevat uskollinen koira Milou, kapteeni Haddock, professori Tuhatkauno ja monet muut hahmot.
Hergéä on kehuttu selkeästä mutta silti ilmeikkäästä piirrostyylistään, mukaansatempaavista tarinoista ja myöhempien kirjojen tarkasta taustatutkimuksesta. Sarja sisältää monia eri lajityyppejä, kuten meriseikkailua (Yksisarvisen salaisuus ja Rakham Punaisen aarre) ja tieteisfantasiaa (Päämääränä kuu ja Tintti kuun kamaralla). Kaikille Tintti-kirjoille, poliittisiin tarkoituksiin tehtyä ensimmäistä Tinttiä Neuvostojen maassa lukuun ottamatta, on ominaista tilannekomiikan runsaus, jonka rinnalle myöhemmissä kirjoissa tulee myös hienostuneempaa satiiria.
Ensimmäisissä Tinteissä seikkailun juoni on hyvin yksinkertainen, ja Tintti lähinnä törmäilee paikasta toiseen vieraalla maaperällä. Myöhemmissä Tinteissä kertomusten juonet ovat monimutkaisempia ja niissä on tehty seikkailun ympäristöä koskevaa taustatyötä realistisuuden lisäämiseksi. Mielenkiintoinen kokeilu on sarjan osa Castafioren korut, jossa tapahtumapaikkana toimii jatkuvasti kapteeni Haddockin kotikartano ja joka ei ole muiden Tintti-kirjojen tapaan seikkailukertomus.
Henkilöhahmot
Tintti

Tintti on Tintin seikkailujen päähenkilö. Hän teki ensiesiintymisensä belgialaisessa sanomalehdessä 10. tammikuuta 1929 ja perustui suurelta osin Hergén aiempaan Totor-partiolaishahmoon. Tintti on nuori belgialainen lehtimies, joka sekaantuu vaarallisiin tapauksiin ja selvittää ne sankarillisesti. Vaikka Tintti esitetään tunnettuna toimittajana, hänet harvemmin nähdään varsinaisessa työssään. Tintti on asenteiltaan suhteellisen neutraali ja muita henkilöhahmoja värittömämpi puhtoinen sankarityyppi. Tintin henkilö muuttuu jonkin verran myöhemmissä kirjoissa, alkaen Castafioren koruista. Hän ei enää aktiivisesti hakeudu seikkailuihin, vaan joutuu niihin ympäristön vaikutuksesta. Etenkin tämä näkyy kirjoissa Lento 714 ja Tintti ja Picarot.
Milou

Milou on Tintin valkoinen karkeakarvainen kettuterrieri, joka seuraa häntä kaikkialle. Tintin ja Miloun suhde on erittäin syvä, ja he toistuvasti pelastavat toinen toisensa hengen. Milou kommentoi seikkailuja omalla maanläheisellä tavallaan, mutta lukuun ottamatta Tinttiä Neuvostojen maassa, muut eivät Miloun kommentteja kuule - kyseessähän on koira. Kapteeni Haddockin tavoin Milou on perso alkoholijuomille, ja toikkaroi humalassa lähes joka seikkailussa. Milou pitää myös luista ja ruuasta, jota se häikäilemättä varastelee. Milou on vahvasti slapstick-tyyppinen hahmo, jolla on kliseeksi asti taipumusta törmäillä kulkiessaan esteisiin. Myös Miloun kissajahdeista, hämähäkkipelosta ja hassunkurisista ilmeistä ja eleistä revitään jatkuvasti huumoria. Milouta on myös helppo pitää sympaattisena tämän jouduttua pulaan.
Miloun nimi tulee Hergén ensimmäisen tyttöystävän nimestä Marie-Louise. Milou on kuitenkin uroskoira.
Kapteeni Haddock

Kapteeni Archibald Haddock on Tintin paras ystävä. Hän on merikapteeni, joka esiintyy ensimmäisen kerran kirjassa Kultasaksinen rapu. Ensimmäisessä kirjassaan Haddock on säälittävä alkoholisti, jonka juoppohulluuskohtaukset ovat useamman kerran suistaa Tintin turmioon. Myöhemmissä kirjoissa Haddock on voimakkaampi ja saa jopa sankarillisia piirteitä. Haddockin liiallinen juominen tosin jatkuu satunnaisesti. Haddockin inhimilliset piirteet ja sarkastisuus toimivat vastapainona Tintin sankarillisuudelle.
Haddockilla on taipumusta äkkipikaisuuteen ja hän käyttää värikästä kieltä parjatessaan hänet suututtaneita henkilöitä, eläimiä tai jopa asioita. Haddockin mielijuoma on Loch Lomond -merkkinen viski. Haddock asuu esi-isälleen kuuluneessa Moulinsartin linnassa, jonka professori Tuhatkauno ostaa hänelle kirjan Rakham Punaisen aarre lopussa.
Haddockin nimi tulee Hergén vaimonsa kanssa käymästä keskustelussa, jossa vaimo mainitsi että haddock on "surkea englantilainen kala" (englannin sana haddock merkitsee koljaa). Hergé poimi nimen välittömästi.
Professori Teophilus Tuhatkauno

Professori Teophilus Tuhatkauno on huonokuuloinen keksijä, joka esiteltiin alun perin Rakham Punaisen aarteessa. Tuhatkauno on ydinfysiikassa, kemiassa, mekaniikassa ja biologiassa ansioitunut tiedemies, joka kehittää monet tarinoiden keskeisistä laitteista, kuten hainmuotoisen pienoissukellusveneen Rakham Punaisen aarteessa, kuuraketin Tintissä kuun kamaralla ja yliäänilaitteen Tuhatkaunon tapauksessa. Tuhatkaunon keksinnöt heijastelevat oman aikansa teknologista kehitystä, esimerkiksi kuuraketti edusti 1950-luvun tiedemiesten optimistisia näkemyksiä avaruustoiminnan läpimurrosta ja sekä Syldavian että Bordurian tiedustelupalvelujen havittelema yliäänilaite oli Hergén satiirinen viittaus Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton väliselle asevarustelulle.
Tuhatkaunon huonokuuloisuus on ollut hahmon ensiesiintymisestä lähtien yksi Tintti-sarjakuvien toistuvista vitseistä. Tuhatkaunon kyvyttömyys ymmärtää muiden puhetta saattaa äkkipikaisen kapteeni Haddockin raivon partaalle, ja Rakham Punaisen aarteessa myös suvaitsevainen Tintti ärsyyntyi professorin huonokuuloisuudesta. Tuhatkauno kuulee hänelle lausutut sanat väärin ja yleensä täysin päinvastaisessa merkityksessä, mikä saa hänet reagoimaan omalaatuisilla lausahduksilla kuulemiinsa sanoihin. Tuhatkauno ei tiedä, että hänellä on kuulovamma, vaan hän selittää "vasemman korvansa olevan hieman huonokuuloinen". Tarinassa Päämääränä Kuu Tuhatkaunolle annettiin kuulokoje, joka on hänellä käytössä myös sarjakuvan jatko-osassa Tintti kuun kamaralla, mutta kahden tarinan jälkeen hän luopuu kuulokojeesta. Kuulokojeella varustettu Tuhatkauno on vakavamielisempi hahmo verrattuna muihin tarinoihin, jossa hän on vahvasti humoristinen henkilö. Tuhatkaunon huonokuuloisuuteen pohjautuvia kielellisiä vitsejä ei ole täysin voitu kääntää suomennoksiin, joten suomenkielisessä käännöksissä hän toisinaan vaikuttaa kuulevan dialogin kannalta epäolennaisia sanoja.
Tuhatkaunon hahmon esikuva oli Hergén mukaan sveitsiläinen fyysikko Auguste Piccard, johon Bianca Castafiore sotkee Tuhatkaunon Castafioren koruissa. Tuhatkaunon esikuvia olivat myös edellisten Tintti-seikkailujen omalaatuiset tiedemiehet, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Nestor Halambique ja Salaperäisen tähden Kustaa Kalisteinen.
Dupont ja Dupond

Dupont ja Dupond ovat identtisiltä kaksosilta näyttävä poliisietsiväpari, jotka eivät kuitenkaan ole sukua toisilleen.[1] Dupont ja Dupond ovat vahvasti humoristisia hahmoja. He ovat työssään täysin epäpäteviä ja tyypillisesti päätyvät pidättämään vääriä henkilöitä, mutta saavat siitä huolimatta jatkuvasti merkittäviä ja kansainvälisiä tehtäviä. Dupontin ja Dupondin erottaa vain viiksien muodosta: Dupontilla viiksien päät kaartuvat hieman ulospäin.
Dupondtit ovat saaneet sekä olomuotonsa, vaatetuksensa että kävelytyylinsä ilmeisesti esikuvansa Charlie Chaplinin kulkuri-hahmolta. Dupontilla ja Dupondilla on yleensä mustat puvut, knallit ja kävelykepit, paitsi milloin he kansainvälisissä tehtävissä pukeutuvat valepukuihin "sulautuakseen joukkoon". Tällöin valeasut ovat täysin kliseenomaisia ja herättävät paikallisissa vain huomiota ja huvittuneisuutta. Epäpätevyyden ja hölmöyden lisäksi Dupontin ja Dupondin huumori perustuu erilaisiin törmäilyihin. Tyypillinen kuvio on, että kaksikosta toinen loukkaa itsensä, jonka jälkeen toinen moittii tätä tai nauraa tälle, mutta vain pienen hetken päästä toiselle osapuolelle käy aivan vastaavasti.
Tavanomainen sattumus on Dupontin ja Dupondin knallien uppoaminen iskun seurauksena niin syvälle päähän, että Tintti tai muu ulkopuolinen joutuu kiskomaan ne irti. He myös sotkeutuvat jatkuvasti sanoissaan, varsinkin silloin kun he yrittävät puhua turhan hienosti. Dupond ja Dupont saavat usein kuulla kunniansa kapteeni Haddockilta, joka ei voi sietää heidän hölmöilyjään.
Sivuhahmot

Näiden ohella Tintissä on useita sivuhahmoja, jotka esiintyvät useammassa kuin yhdessä seikkailussa. Näistä merkittävimpiä ovat Khemedin emiiri Ben Kalish Ezab ja hänen ilkikurinen poikansa Abdullah, santheodoroslainen kenraali Alcazar, konnamainen merimies Allan, diivamainen italialainen oopperalaulajatar Bianca Castafiore, portugalilainen kauppias Oliveira da Figueira, roistomainen saksalaistohtori J. W. Müller, Moulinsartin linnan hovimestari Nestor, rikollispäällikkö Roberto Rastapopoulos ja vakuutusyhtiö Turman johtaja Seraphin Lampion.
Kuvitteellisia maita
Myöhempiin seikkailuihin Hergé loi useita kuvitteellisia maita. Tintti-tarinoiden valtioista yksityiskohtaisimmin kuvattu lienee Balkanin niemimaalla sijaitseva rauhanomainen Syldavian kuningaskunta, jonka esikuvana on Hergén itsensä mukaan toiminut Albania. Syldavian vihamielinen ja valloitushaluinen rajanaapuri on erilaisten sotilashallitusten hallinnoima Borduria (pääkaupunkinaan Szohôd), joka tarinassa Kuningas Ottokarin valtikka edustaa silloista natsi-Saksaa; Tuhatkaunon tapauksessa Borduria on kuitenkin muuttunut stereotyyppiseksi itäblokin kommunistidiktaaturiksi. Kuningas Ottokarin valtikassa Tintti puolustaa Syldaviaa Borduriaa vastaan, mutta Tuhatkaunon tapauksessa Syldavia onkin siirtynyt "pahojen puolelle" tavoittelemaan Tuhatkaunon kehittämää asetta.
Etelä-Amerikassa sijaitseva San Theodoros on satiirinen parodia tyypillisestä banaanitasavallasta, jossa vallankaappaukset ovat jokapäiväisiä ja sotilaat vaihtavat jatkuvasti puoliaan. Seikkailussa Tintti ja Picarot ulkovallat sekaantuvat San Theodorosin sisäisiin asioihin: Neuvostoliiton kaltainen Borduria kannattaa kenraali Tapiocan hallintoa, ja kapitalistinen International Banana Company taasen tukee kenraali Alcazarin johtamaa Picarot-sissiliikettä. Maan rajanaapuri Nuevo Rico on hyvin samankaltainen maa. Särkyneessä korvassa molemmat maat käyvät kilpailevien brittiläisen ja yhdysvaltalaisen öljy-yhtiön yllytyksen seurauksena keskenään sodan öljyrikkaan Gran Chapon maa-alueen hallinnasta. San Theodorosin ja Nuevo Ricon välinen sota on parodia Bolivian ja Paraguayn vuosina 1932–35 käydystä Chacon öljysodasta, jossa sotivia maita tukivat Standard Oil ja Shell.
Tintti-seikkailuissa Mustan kullan maa ja Seikkailu Punaisella merellä nähdään myös Arabian niemimaalla sijaitseva Khemed, jonka hallitsijan emiiri Ben Kalish Ezabin valtaa uhkaa jatkuvasti vallanhimoinen šeikki Bab El Ehr. Salaperäisen tähden uusitussa versiossa Yhdysvallat on vaihdettu São Ricoksi, joka nimestään päätellen sijaitsee San Theodorosin ja Nuevo Ricon tavoin Etelä-Amerikassa. Faaraon sikareissa ja Sinisessä lootuksessa esiintyy Rawhajpoutahlahin maakunta Intiassa. Sinisessa lootuksessa myös pikaisesti mainitaan Poldomoldaquen ja Poldavian kuvitteelliset valtiot. Lennossa 714 Rastapopoulosin kätyreinä toimii joukko vapaustaisteilijoita, jotka ovat kotoisin sisällissodan kouriin joutuneesta Sondonesiasta.
Tintin ideologia
Ensimmäinen Tintti-kirja, Tintti Neuvostojen maassa, oli poliittinen satiiri Neuvostoliiton oloista. Tarinan sisällön on sanottu olleen pitkälti Norbert Wallezin, Tintin julkaisseen lehden syvästi katolisen päätoimittajan tilaama, mutta Hergé ei pannut asiassa vastaan, vaan sanoi myöhemmin katsoneensa olevansa oikealla puolella. Tintti Neuvostojen maassa julkaistiin suomeksi vasta 1986. Lähteenä albumissa oli käytetty vain Belgian entisen Neuvostoliiton konsulin Joseph Douillet'n kirjaa.
Seuraavaksi Hergé olisi halunnut sijoittaa tarinan Yhdysvaltoihin, maahan joka kiehtoi häntä, mutta Wallez oli eri mieltä: hän ei pitänyt protestantismin ja liberalismin hallitsemasta Amerikasta. Sen sijaan hän tilasi Hergéltä Belgian Kongoon sijoittuvan seikkailun, koska siirtomaa tarvitsi siihen aikaan valkoisia työläisiä. Lopputulos Tintti Afrikassa heijasti aikansa kolonialistisia asenteita. Vuoden 1946 väriversioon Hergé muutti pahiten ajastaan jälkeenjääneitä kohtia: esimerkiksi kongolaisten lasten Belgian historian oppitunti vaihdettiin matematiikantunniksi. Kirjan isällinen suhtautuminen kongolaisiin lienee ollut kuitenkin enemmän naiivi kuin rasistinen, ja joka tapauksessa albumi toi sarjakuvaan tärkeän elementin: kansainvälisen kaupan.
Käännekohdat
Tintti Amerikassa merkitsi käännekohtaa. Amerikka-kuvaus oli kylläkin edellisten tapaan vielä hyvin karrikoitu, johtuen pitkälti Hergén vähäisestä Amerikka-tietämyksestä: Amerikka oli Al Caponen, cowboyiden ja "suurten asioiden" maa. Hergé kuitenkin otti puolustavan kannan työläisten, intiaanien ja mustien oikeuksia kohtaan. Hän arvosteli lynkkayksia, intiaanien maiden viemistä ja Yhdysvaltain liike-elämän raakuutta.
Vielä käänteentekevämpi oli Kiinaan sijoittunut viides albumi, Sininen lootus. Zhang Chongren, Brysselissä opiskellut kiinalainen, oli kuullut Hergén suunnittelevan Kiinaan sijoittuvaa seikkailua, ja vetosi Hergéen, jotta tämä ei kuvaisi kiinalaisia perinteisten eurooppalaiskliseiden mukaisiksi. Zhangin opastuksella Hergé teki ensimmäistä kertaa myöhemmin leimalliseksi tullutta tarkkaa tutkimustyötä, jonka johdosta kuvaus vieraasta maasta on huomattavasti aiempia tarkempi. Kirja kritisoi voimakkaasti japanilaisten ja länsimaalaisten sekaantumista Kiinan asioihin ja kiinalaisiin kohdistettua rasismia.
Toinen maailmansota
Toinen maailmansota vaikutti useisiin Tintti-albumeihin, sekä itsessään että Belgian natsimiehityksen kautta. Vaikka Hergé itse oli lähellä Belgian äärioikeistolaista rexististä liikettä, oli Kuningas Ottokarin valtikka selvästi natsivastainen: Bordurian tukema Musstler (Muss</b>olini-Hi<b data-parsoid='{"dsr":[15982,15992,3,3]}'>tler) pyrkii kaappaamaan vallan Syldavian kuninkaalta Muskar XII:lta. Tarina perustuu hyvin suoraan Itävallan Anschlussiin eli Saksaan liittämiseen vuonna 1938.
Kiistellympi tapaus on miehityksen aikana kirjoitettu Salaperäinen tähti, joka kertoo kahdesta kilpailevasta tutkimusryhmästä tavoittelemassa Jäämerelle pudonnutta meteoriittia. Hergé pyrki valitsemaan niin sadunomaisen aiheen kuin suinkin välttääkseen sensuurin. Kuitenkin Tintin ryhmä on valittu yksinomaan akselivaltojen tai neutraalien maiden tiedemiehistä, kun taas kilpaileva ryhmä koostuu amerikkalaisista. Kilpailevan ryhmän taustalla olevalla häikäilemättömällä Blumenstein-pankkiirilla on lisäksi juutalainen nimi ja stereotyyppisen juutalaisen elkeet. Myöhemmässä versiossa pankkiirin nimi muutettiin Bohlwinkeliksi ja Amerikka-viittaukset vaihdettiin kuvitteelliseen Sao Ricon eteläamerikkalaiseen valtioon. Vaikka nimi "Bohlwinkel" pohjautuikin belgialaiseen makeiskauppaa merkitsevään bolwinkel-sanaan, myöhemmin Hergélle ilmeni, että "Bohlwinkel" oli myös suosittu sukunimi Israelissa.
Loput natsimiehityksen aikana kirjoitetut tarinat välttivät kannanottoja: Yksisarvisen salaisuus, Rakham Punaisen aarre ja Seitsemän kristallipalloa ovat epäpoliittista aarteenetsintää kaukaisissa maailmankolkissa.
Sodan jälkeen
Sodanjälkeiset kirjat ovat poliittisesti vähemmän kiisteltyjä. Ensimmäinen sodan jälkeen ilmestynyt kirja, Auringon temppeli, on jatkoa Seitsemälle kristallipallolle. Myöhemmissä kirjoissa tyypillisiä teemoja ovat ihmisoikeudet, antirasismi ja antitotalitarismi. Seikkailu punaisella merellä tosin toi rasismisyytöksiä, jonka johdosta Hergé uusi kirjan dialogia myöhempiin versioihin. Muita teemoja ovat muun muassa öljypolitiikka, huumeet, kansainvälinen kauppa ja aseiden salakuljetus.
Hergé sivusi natsiteemoja tarinassa Tuhatkaunon tapaus, jossa esitellyn Bordurian valtion poliisit käyttävät olkavarressaan punaisia nauhoja, joiden valkoisen kehän sisälle on sijoitettu musta, viiksiä muistuttava symboli. Myös Szohodin militaristinen asennoituminen maailmanpolitiikkaan on viittaus natseihin.
Uransa alkuaikoina Hergé teki Tintistä silloiseen poliittiseen tilanteeseen sopivan, ja toimi samoin uransa lopulla. Näin Hergé dokumentoi 1900-luvun aikana tapahtuneita muutoksia.[2]
Jatkumo
Tintti-tarinoiden jatkumo alkoi Faaraon sikareista, jolle Hergé teki suoran jatko-osan Sininen lootus. Faaraon sikareissa Hergé teki juonesta ensimmäisen kerran yhtenäisen tarinan edellisten seikkailujen episodimaisen rakenteen sijasta, ja Sinisestä lootuksesta lähtien hän pyrki kuvaamaan hahmot ja ympäristön todenmukaisesti. Kolmeen ensimmäiseen tarinaan Tintti Neuvostojen maassa, Tintti Afrikassa ja Tintti Amerikassa ei ole tehty viittauksia myöhemmissä tarinoissa, joten niiden tapahtumia ei ole tunnustettu Faaraon sikareiden jälkeisissä kertomuksissa. Kultasaksisessa ravussa Hergé esitteli kapteeni Haddockin, Yksisarvisen salaisuudessa hän toi tarinoihin Moulinsartin kartanon ja sen jatko-osassa Rakham Punaisen aarteessa esiteltiin professori Tuhatkauno. Moulinsartin linnasta Hergé teki tarinoiden keskeisimmän tapahtumaympäristön, ja esimerkiksi Castafioren koruissa kaikki juonen tapahtumat sijoittuvat Moulinsartin tontin sisäpuolelle. Hän myös muokkasi hahmoja myöhemmissä tarinoissa; esimerkiksi Kuningas Ottokarin valtikassa hän antoi etsiväkaksikolle nimet "Dupont" ja "Dupond", vaikka edellisten tarinoiden alkuperäisissä painoksissa heiltä olivat puuttuneet nimet. Hergé myös esitteli tarinoissa kuvitteellisia maita, joissa päähahmot seikkailevat myös myöhemmissä tarinoissa.
Tyypillinen kerrontatapa sarjakuvien jatkumossa on esitellä hahmoja, jotka ovat tehneet ensiesiintymisensä edellisissä seikkailuissa. Osasta hahmoista Hergé teki sarjan vakiohahmoja, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Bianca Castafioresta ja Yksisarvisen salaisuuden Nestorista. Faaraon sikareiden etsiväkaksikosta Dupontista ja Dupondista,  Kultasaksisen ravun kapteeni Haddockista Rakham Punaisen aarteen professori Tuhatkaunosta Hergé päätti tehdä sarjan keskeiset hahmot Tintin ja Miloun rinnalle. Ensimmäisen kerran Hergé esitteli useita edellisissä tarinoissa esiteltyjä hahmoja Seitsemässä kristallipallossa, jossa nähdään Castafioren ja Nestorin ohella myös Särkyneen korvan kenraali Alcazar. Eniten vanhoja hahmoja Hergé esitteli Seikkailussa Punaisella merellä, jossa ovat mukana Nestorin, Castafioren ja Alcazarin ohella myös Ben Kalish Ezab, Abdullah ja Bab El Ehr Mustan kullan maasta, Dawson Sinisestä lootuksesta, Oliveira da Figueira Faaraon sikareista ja Mustan kullan maasta, J. W. Müller Mustan saaren salaisuudesta ja Mustan kullan maasta, Allan Kultasaksisesta ravusta, Roberto Rastapopoulos Faaraon sikareista ja Sinisestä lootuksesta ja Seraphin Lampion Tuhatkaunon tapauksesta.
Tunnelman ja juonijatkumon pysyvyyden takia Hergé kuvasi hahmojen reaktioita edellisten seikkailujen jäljiltä; esimerkkinä Lennossa 714 Tintti hämmentyy nähdessään pääkonnan Rastapopoulosin, joka oli viime kerralla tarinan Seikkailu Punaisella merellä loppuratkaisussa lavastanut oman kuolemansa. Vastaavasti tarinan Tintti kuun kamaralla jälkeisissä seikkailussa tehdään viittauksia Tintin ja hänen kumppaneidensa kuumatkaan: Tuhatkaunon tapauksessa Bordurian pääkaupungin Szohôdin lentoaseman poliisi onnittelee Tinttiä ja Haddockia onnistuneesta kuumatkasta, ja Lennossa 714 Haddock kertoo olevansa kumppaneidensa kanssa matkalla kansainväliseen avaruuskonferenssiin Sydneyssä, koska he ovat kunniavieraita ensimmäisinä kuumatkailijoina.
Viimeinen valmiina julkaistu Tintti-tarina Tintti ja Picarot voidaan nähdä eräänlaisena jatkumon huipentumana. Tarina viedään Särkyneessä korvassa esiteltyyn San Theodorosin banaanitasavaltaan, jossa esitellään tarinan hahmoista Alcazar, Pablo, tohtori Ridgewell ja edellisissä tarinoissa vain mainittu kenraali Tapioca. Pääkonnan rooliin nousee Tuhatkaunon tapauksesta tuttu Szohôdin poliisipäällikkö Sponsz, joka tahtoo kostaa nöyryytyksensä Tintille. Bordurian diktaattorin Plekszy-Gladzin viiksistihallinto on liitossa Tapiocan hallituksen kanssa, joten Tuhatkaunon tapauksessa nähdyt Plekszy-Gladzin viiksisymbolit tekevät myös paluun. Haddockin lempijuoman, Loch Lomond -viskin valmistajalla on myös oma sivuroolinsa Tapiocan hallitusta kannattavien yritysten joukossa.
Sovinismi
Hergéä on toisinaan syytetty sovinismista, koska naishahmot puuttuvat lähes tyystin tai ovat hyvin kliseisiä. Hergé kiisti syytökset ja sanoi, "minusta naiset eivät kuulu Tintin maailmaan, joka on miehisen ystävyyden valtakuntaa...".
Uudelleenpiirtämisistä
Tintti-sarjakuvia piirrettiin Hergén studioilla uusiksi kansainvälistä levitystä varten. Esimerkiksi Salaperäisen tähden vihamielisen retkikunnan Yhdysvaltain lippu vaihtuu Sao Ricon lipuksi ja Mustan kullan maan brittisotilaat arabeiksi. Samalla Hergé "ajankohtaisti" yksityiskohtia. Faaraon sikareissa Tintti hämmästyy suuresti, kun šeikki esittelee hänelle Päämääränä Kuu -albumin, seikkailun, jonka Tintti kokee vasta paljon myöhemmin.
Koska Hergé piirsi Tinttiä jo 1920-luvulta saakka, sarjakuva on kokenut julkaisu- ja piirrosasussa useita muutoksia. Ensin Hergé piirsi tarinansa jatkokertomuksiksi lehtiin ja myöhemmin ne julkaistiin kirjoina. Ensimmäinen Tintti-kirja Tintti neuvostojen maassa ilmestyi vuonna 1930. Hergén tyylin kehitystä voi seurata tämän albumin suomennoksesta, sillä poliittisen asenteellisuuden vuoksi tätä seikkailua ei ole muutettu lainkaan vuoden 1930 asusta.
62 sivua
Toisen maailmansodan aikaan paperin hinta Keski-Euroopassa nousi huomattavasti ja Tintin ranskalainen kustantaja Casterman hankki uuden offsetpainokoneen. Kustantaja pyysi Hergéä tekemään uudet albuminsa 62-sivuisiksi paperin kulutuksen vähentämiseksi. Aikaisemmat kirjathan olivat olleet 120–140-sivuisia. Uusi painokone mahdollisti nelivärisyyden, joten uudeksi Tintti- ja sarjakuvaformaatiksi yleensäkin tuli 62-sivuinen nelivärinen albumi.
1930-luvulla julkaistuilla Tintin seikkailuilla oli menekkiä 1940-luvullakin. Hergé palkkasi jo sodan aikana piirtäjiä vanhojen albumien muutostöitä tekemään. Tästä piirtäjäryhmästä kehittyi vuonna 1950 perustettu Studios Hergé -osakeyhtiö. Piirtäjäryhmään kuuluivat muun muassa Bob De Moor, Roger Leloup ja Edgar P. Jacobs, jotka itsekin ovat luoneet menestyksekkäitä sarjakuvahahmoja. Viimeksi mainittu on kuvattu Faaraon sikareiden kannessa muumioituna egyptologina.
Mustan saaren salaisuus
Mustan saaren salaisuus on kohdannut vuosien varrella eniten muutoksia: se on piirretty uudelleen kolmeen kertaan. Ensimmäinen mustavalkoinen 124-sivuinen albumi ilmestyi vuonna 1938, ja 62-sivuiseksi ja neliväriseksi seikkailu muuttui vuonna 1943. 1960-luvulla seikkailu piirrettiin jälleen kokonaan uudelleen Tintin brittiläisen kustantajan pyynnöstä. 1950-luvun viimeisinä vuosina Tintti löi itsensä läpi saarivaltiossa ja koska Mustan saaren salaisuus tapahtuu Brittein saarilla olisi albumi ollut omiaan siellä julkaistavaksi. Vuoden 1943 versiossa oli kuitenkin runsaasti Isoa-Britanniaa koskevia asiavirheitä, joten Hergé suostui kustantajan pyyntöön ja uusi versio ilmestyi ranskaksi vuonna 1965 ja englanniksi vuonna 1966.
Jotta yksityiskohdat uuteen Mustan saaren salaisuuteen tulisivat varmasti oikein, Hergé lähetti kollegansa Bob de Moorin Brittein saarille kokoamaan aineistoa. Erityisesti de Moorin tuli tutustua Sussexin kallioiden erityismuotoihin, rekisterikilpiin ja rautatiesiltoihin. Hän vieraili muun muassa Scotland Yardissa, paloasemalla ja Edinburghin poliisin räätäliosastolla, josta hän sai mukaansa täydellisen skottipoliisin univormun. Englantilaisen ja skotlantilaisen poliisin virka-asut kun poikkesivat hieman toisistaan.
Uudelleenpiirtämisen yhteydessä Hergé ajanmukaisti monta yksityiskohtaa, mutta tarinan juoni jäi entiselleen. Belgialaisen tutkijan Benoît Peetersin silmään on erityisesti jäänyt palolaitos. Hergé vaihtoi palokärryjen tilalle nykyaikaiseen paloauton. Paloaseman lukkoa ei kuitenkaan ole uusittu ja se on edelleen avattava 1930-luvun suurella avaimella. Ajanmukaistaminen toi mukanaan pieniä anakronismeja.
Vuonna 1996 Ranskassa julkaistiin uudelleen myös vuoden 1943 Mustan saaren salaisuus. Tintin seikkailujen digitalisointi aloitettiin tästä albumista. Alkuperäisten painofilmien käsittelyn yhteydessä on korostettu ajan haalistamia mustia viivoja. Hergéhän on niin sanotun selkeän viivan koulukunnan perustaja, joten viivojen korostus on ollut taiteelliselta kannalta erittäin olennainen.
Vielä 1980-luvulla sarjoja korjailtiin uusissa painoksissa. Tintti Amerikassa -albumin ensimmäisessä suomenkielisessäkin painoksessa oli vielä tummaihoisia sivuhahmoja, jotka myöhemmissä painoksissa on muutettu valkoihoisiksi.
Tintti Suomessa
Nykyään Tintti kumppaneineen on yleismaailmallisesti tunnettu, mutta maailmanmaine ei kuitenkaan syntynyt hetkessä. Tintti löi itsensä läpi Suomessa ja suuressa osassa muutakin maailmaa vasta 1970-luvulla, vaikka Tinttiä oli yritetty tuoda esiin jo aiemmin. 1950-luvulla sarjakuvaa julkaistiin nimellä Tim Uudessa kuvalehdessä. Vuosina 1961–62 WSOY julkaisi suomeksi neljä Tintti-albumia. Nämä kovakantiset sarjakuvakirjat eivät löytäneet suomalaista ostavaa yleisöä ja kustantaja jätti julkaisemisen sikseen. 1960-luvun taitteessa Tinttiä yritettiin markkinoida kansainvälisesti myös ranskaa puhumattomiin maihin - Suomen lisäksi markkinointi epäonnistui muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa. Eräänä syynä saattoi olla väärin arvioitu kohderyhmä: Tinttiä markkinoitiin Suomessa ja Ruotsissa nimenomaan lapsille, mistä syystä esimerkiksi sopimattomaksi katsotun viskin nimi vaihdettiin "malspiikiksi". Kun kovakantisia albumeita kuitenkin myytiin vain kirjakaupoissa, eivät kohderyhmä ja tarjonta kohdanneet.
Sen sijaan esimerkiksi Isossa-Britanniassa ja Tanskassa Tintti otettiin mielihyvällä vastaan. Varsinaisen läpilyönnin Tintti teki Suomessa 1970-luvun alussa, jolloin Otava alkoi julkaista Tintin seikkailuja. Otava sai vinkin julkaisemiseen Ruotsista, jossa Tintin menestys oli alkanut paria vuotta aiemmin.[3] Otava julkaisi 2000-luvulla Tintit värillisinä kovakantisina versioina sekä myöhemmin
mustavalkoiset versiot alkupään albumeista.
Tintti-albumien suomentajina toimivat Heikki ja Soile Kaukoranta sekä Jukka Kemppinen. Vuonna 2015 Otava alkoi julkaista Heikki Kaukorannan suomennoksia varhaisten Tintti-seikkailujen alkuperäisistä mustavalkoisista versioista uutena sarjana nimellä Lehtimies Tintti seikkailee.
Vuoden 2011 elokuva
Steven Spielbergin ohjaama Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus -animaatioelokuva tuli esitykseen 2011. Elokuvan tarina perustuu albumeihin Kultasaksinen rapu, Rakham Punaisen aarre ja Yksisarvisen salaisuus.[4] Elokuvassa käytetään liikkeentunnistustekniikkaa, jolla näyttelijöiden liikkeet siirretään tietokoneelle kolmiulotteisen animaation liikkeiden pohjaksi. Tinttiä esittää Jamie Bell[5] ja Kapteeni Haddockia Andy Serkis.
Tintti-albumit alkuperäisessä ilmestymisjärjestyksessä
Tintti Neuvostojen maassa, 1930
Tintti Afrikassa, 1931
Tintti Amerikassa, 1932
Faaraon sikarit, 1934
Sininen lootus, 1936
Särkynyt korva, 1937
Mustan saaren salaisuus, 1938
Kuningas Ottokarin valtikka, 1939
Kultasaksinen rapu, 1941
Salaperäinen tähti, 1942
Yksisarvisen salaisuus, 1943
Rakham Punaisen aarre, 1944
Seitsemän kristallipalloa, 1948
Auringon temppeli, 1949
Mustan kullan maa, 1950
Päämääränä kuu, 1953
Tintti kuun kamaralla, 1954
Tuhatkaunon tapaus, 1956
Seikkailu Punaisella merellä, 1958
Tintti Tiibetissä, 1960
Castafioren korut, 1963
Lento 714, 1969
Tintti ja Picarot, 1976
Tintti ja aakkostaide, 1986
Muut albumit
Tintti ja nollapiste, Hergén hylkäämä sarjakuva-albumiprojekti, jonka käsikirjoitus ei ollut hänen
Tintti Haijärvellä, samannimisestä animaatioelokuvasta tehty sarjakuva-albumi, joita kumpaakaan Hergé ei ollut tekemässä
Un jour d'hiver, dans un aéroport, Hergen keskeneräinen kolmisivuinen luonnos [6]
Tintti-animaatiot
Le crabe aux pinces d'or (1947), stop motion -animaatioelokuva
Les Aventures de Tintin, d'après Hergé (1957–1962), animaatiosarja
Tintti ja auringon temppeli (1969), animaatioelokuva
Tintti Haijärvellä (1972), animaatioelokuva
Tintin seikkailut (1991), animaatiosarja
Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011), animaatioelokuva
Lisäksi Tintistä on tehty kaksi tavallista elokuvaa, Tintti ja merirosvon aarre (1961) sekä Tintti ja siniset appelsiinit (1964).
Lähteet
Reijo Valta. Brestin jyräys! WSOY:n Tintit. Ok Jyväs-Ainola 2005.
Erkki Vettenniemi, Juha Petäjä, "Maailman tunnetuin lehtimies lähti Neuvostojen maahan 75 vuotta sitten", Helsingin Sanomat, 10. tammikuuta 2004.
Jukka Rislakki: "Tintti poliittisena eläimenä", Näköpiiri 8/1979.
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minkä ikäinen Tintti on Tintin seikkailut-sarjakuvissa?


Ääni on kuultavissa olevaa mekaanista aaltoliikettä tai mainitun aaltoliikkeen kuuloelinten kautta aiheuttama kuuloaistimus tajunnassa. Ääniaalto ei etene tyhjiössä vaan tarvitsee väliaineen edetäkseen. Väliaine voi olla missä tahansa olomuodossa, kuten nesteenä, kaasuna, kiinteänä tai plasmana. Kun väliaineena on kaasu (esimerkiksi ilma) ääniaalto etenee pitkittäisenä. Kiinteissä aineissa esiintyy myös poikittaisia ääniaaltoja.[1][2] Tieteellistä äänentutkimusta kutsutaan akustiikaksi.
Ultraääniksi kutsutaan yli 20kHz:n taajuuksia ja infraääniksi alle 16Hz:n taajuuksia[3].
Korkeataajuuksisen ultraäänen avulla suoritettavilla mittauksilla voidaan selvittää muun muassa paksuuksia, etäisyyksiä tai jonkin kohteen sijainti. Ultraääntä käytetään lämmönlähteenä hitsauksessa erityisesti muoveja hitsattaessa. Kaikuluotaimien toiminta perustuu ultraääneen.
Ääntä käytetään musiikissa ja laulamisessa taiteellista tai viihteellistä arvoa sisältävien kuuloaistimusten tuottamiseen. Taiteen piirissä ääniä voidaan myös koota äänimaisemiksi tai käyttää erilaisten taideteoksien elementteinä. Ympäristössä esiintyy myös erilaisia ei-toivottuja ääniä, joiden yleisnimitys on melu.[4]
Äänen tuottaminen

Ääntä voi synnyttää massan, voiman, liikemäärän ja lämmön tuotto kaasuun tai nesteeseen. Kiinteään väliaineeseen ääntä voi synnyttää vain voiman tuotto. Yleisiä äänen syntytapoja ovat mekaaninen värähtely ja virtaukset. Ääntä voi syntyä erilaisten kemiallisten reaktioiden tai fysikaalisten ilmiöiden seurauksena, tai se voi olla ihmisten tai eläinten toiminnan tulosta. Ääntä tuotetaan myös erilaisten soitinten ja äänentoistolaitteiden avulla, kuten syntetisaattori tai kosketinsoittimet.
Ihmisääni syntyy ihmisen puhaltaessa ilmaa ulos keuhkoistaan äänihuulten, kurkun sekä suun tai nenän kautta. Ihmisääntä hyödynnetään viestinnässä puheen muodossa.
Äänen havaitseminen
Ääni voidaan havaita kuuloaistimuksena, tuntoaistimuksena tai erilaisten mittausten avulla. Äänen havaitsemista tutkitaan psykoakustiikassa. Ihmiset ja useimmat eläimet havaitsevat ääntä kuulonsa avulla käyttäen korviaan. Ihminen ei kuule ääniä, joiden taajuus on alle 20 hertsiä tai yli 20 kilohertsiä. Matalat äänet voidaan myös tuntea värähtelynä mikäli ääni on riittävän voimakas. Kuulo sekä kyky havaita korkeita taajuuksia heikkenee iän myötä. Kuulon heikentyminen on yksilöllistä. Siihen voivat vaikuttaa perinnölliset tekijät, yleissairaudet ja melualtistus.[5] Voimakkaat tai korkeat äänet voivat tuottaa kipua korvissa. Jos korvat altistuvat useasti koville tai voimakkaille äänille, voi kuulo vahingoittua.[6]
Äänen vaimentaminen
Ääntä voidaan vaimentaa äänenvaimentimella, absorption tai vastakkaisvaiheisten aaltojen avulla. Melun torjuntaan voi käyttää kuulonsuojaimia tai korvatulppia.
Äänen fysikaaliset ominaisuudet
Äänen taajuus ja spektri
Pääartikkeli äänenkorkeus
Äänen taajuuden yksikkö on hertsi (Hz). Taajuus kertoo ääniaaltojen värähtelyjen lukumäärän sekunnissa. Mitä enemmän värähdyksiä ääniaalloissa on, sitä korkeampi ääni syntyy.[1] Ihmiskorva on herkimmillään aistimaan ääniä 500–4000 hertsin välillä. Ihmisen korva erottaa yleensä taajuuksia 20–20000Hz[1], ja ääniä, joiden taajuus on niiden yläpuolella, kutsutaan ultraääniksi. Ääniä, jotka ovat taajuudeltaan niin matalia, että ihmiskorva ei kykene niitä havaitsemaan, kutsutaan infraääniksi. Yleensä infraäänellä tarkoitetaan alle 20hertsin taajuisia ääniä. — Pianon äänialue on n.30–5000 Hz. Äänen taajuuden kaksinkertaistuminen tai puolittuminen merkitsee oktaavin muutosta sävelkorkeudessa.
Yleensä äänen spektri koostuu useista eri ääneksistä, mutta puhtaan siniaallon voidaan katsoa olevan äänes, jolla on vain yksi taajuus ja amplitudi.
Äänen voimakkuus

Äänen voimakkuutta kuvataan äänenpaineen tai äänenpainetason avulla. Äänenpainetason yksikkö on desibeli (dB).[1] Hyvin kuulevan ihmisen kuulokynnystaso, eli hiljaisin ääni, jonka hän kuulee, on noin 0dB. Normaalin puheen voimakkuus liikkuu noin 50–60dB:ssä. Hyvin kuulevalla ihmisellä kipukynnys on noin 120–125dB:n vaiheilla.[7][8]
Metrin päästä kuunneltuna kuiskaus on noin 30dB:n ja tavallinen puhe noin 60dB:n tasolla.
Voimakkaat äänet voivat aiheuttaa joko tilapäisiä tai pysyviä vaikutuksia kuulojärjestelmään. Meluperäiset kuulovammat syntyvät useimmiten hitaasti ajan kanssa.[9]
Äänen nopeus
Pääartikkeli äänen nopeus
Äänen nopeus mitataan metreinä per sekunti. Nopeus ei ole vakio, vaan se riippuu väliaineesta ja lämpötilasta. Äänen nopeus 0 °C:n lämpöisessä ilmassa on 331,4m/s ja kasvaa jokaista astetta kohden lämpötilan noustessa. Huonelämpötilassa (22 °C) äänen nopeus on noin 345m/s.[8][3]
Esimerkkejä keskimääräisestä äänen nopeudesta, kun väliaine on kiinteä:
vesi 1410m/s
teräs 5100m/s
lasi 12–16000m/s.[9]
Äänen tallennus

Ääntä voidaan tallentaa usealla eri tavalla. Useimmiten käytetään mikrofonia josta tuleva signaali vahvistetaan ja tallennetaan tiettyyn formaattiin esim. mp3-muotoon digitaaliseksi tiedostoksi. Aiemmin käytettiin muun muassa magnetoituvia nauhoja, kuten C-kasettia.
Katso myös
Äänes
Äänestys
Fonetiikka
Äännös
Äänne
Foneemi
Äänentoisto
C-kasetti
CD-levy
MP3
Lähteet

Kirjallisuutta

Citation error, replace with{{cite book| author = Karjalainen, Matti| title = Kommunikaatioakustiikka| location = Espoo| publisher = TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio| year = 1999| version = Suomenkielinen oppikirja| isbn = 951-22-4412-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti| title = Communication Acoustics: An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics| publisher = John Wiley & Sons, Ltd| year = 2015| version = Kansainvälinen englanninkielinen oppikirja, 430 sivua| isbn = 978-1-118-86654-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rossing, Tomas D. & Moore, Richard F. & Wheeler, Paul A.| title = The Science of Sound| publisher = Pearson Education Limited, Third Edition| year = 2014| isbn = 1-292-03957-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Toivanen, Jarmo| title = Teknillinen akustiikka, "Kaiuttimet"| location = Espoo| publisher = Otakustantamo| year = 1976| isbn = 951-671-123-5| pages = 261–359}}

*
Luokka:Akustiikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Bruno Latour (s. 1947 Beaune, Ranska) on ranskalainen filosofi, antropologi ja tieteensosiologi. Hän toimii politiikan tutkimuksen professorina Pariisin Sciences Po -instituutissa. Koulutukseltaan hän on filosofi ja antropologi.[1]
Bruno Latour on kehittänyt yhdessä Michel Callonin ja John Law’n kanssa toimijaverkkoteorian, ANT (actor-network theory). Latour ja Callon julkaisivat yhteistyössä Pandore-ilmaisjakelulehteä, joka sisälsi tieteellisiä artikkeleja liittyen tieteentutkimukseen, teknologian etnologiaan, tieteensosiologiaan ja kognitiiviseen psykologiaan. Latour ja Callon kirjoittivat lehteensä usein salanimillä ja toisinaan jopa kritisoiden omia tekstejään saadakseen aikaan tieteellistä keskustelua.
Käsitteitä
Ariadne: Ariadnen lanka on Bruno Latourin tutkimuksen tekemisen käytäntö, joka toimii kuten verkosto. Ariadnen lanka sitoo yhteen tarinoita "hennosti" ja "saumattomasti" ja se mahdollistaa tutkijan luovinnan eteen- ja taaksepäin.
Aktantti: tulee sanoista ACTANT TECHNOLOGY (~osallinen ja toimelias teknologia). Aktantti on toimija, joka toimii ja johon muut liittävät toimintoja. Aktantit tuottavat ja ylläpitävät tieteellisiä erotteluja (esimerkiksi tiedollinen/ei-tiedollinen, sosiaalinen/tekninen). Bruno Latour pitää näitä erotteluja esteenä tutkimuskohteen ymmärtämiselle, eikä katso niiden olevan relevantteja selitysresursseja tutkimuksessa. Latour kuitenkin tähdentää, että aktantteja on syytä seurata, mutta ne tulisi ottaa vastaan sellaisina kuin ne ovat eikä pyrkimyksenä saisi olla niiden oikeaksi todentaminen. Tutkijalla ei saa olla liikaa ennakkokäsityksiä, vaan hänen on opittava yhteiskunnasta tutkimiltaan aktanteilta.
ANT: (Actor-Network Theory) tarkoittaa Latourin toimijaverkkoteoriaa. ANT on käsitteistö ja ontologia tutkimuskohteen kuvausta ja analyysia varten. Käsitteistön avulla Latour pyrkii vapautumaan yhteiskuntatieteiden luomista yhteiskuntamalleista ja jaotteluista. Yhteiskunta toteutuu ANT:in mukaan kaikkien toimijoiden yrityksissä määrittää sitä. Keskeinen osa toimijaverkkoteoriaa ovat ns. aktantit, jotka ovat attribuoidun kyvyn omaavia olioita/toimijoita (esimerkiksi yritykset, mikrobit, kansanliikkeet, henkilöt…). Kollektiivi (Latourin yhteiskunta) koostuu aktanttien muodostamista verkostoista, joissa yleensä jokin aktantti toimii puhemiehenä/edustajana. Aktantteja voidaan myös luoda ja muokata muiden aktanttien itsekkäiden tarpeiden mukaan, jota Latour kutsuu kääntämiseksi.
Hybridi: Hybridillä Bruno Latour tarkoittaa anomaalisia ihmisen ja ei-ihmisen liitoksia, joista on mahdoton sanoa, onko niissä toimijana ”ihminen”, ”luonto” vai ehkä ”teknologia”. Tällaisia hybridejä ovat niin hi-virus, otsonikato kuin hullun lehmän tautikin. Nämä ovat yhtä aikaa sekä ihmisen aiheuttamia, inhimillisiä, mutta myös luonnollisia, koska eivät ole täysin inhimillisen toimijan synnyttämiä.
Kollektiivi: Bruno Latour on korvannut käsitteen yhteiskunta termillä kollektiivi. Käyttämällä kollektiivin käsitettä, hän haluaa korostaa sitä, että ihmisten yhteisyys ei ole jotain, joka voitaisiin nähdä ilmiöiden takana tai niiden perustana: yhteiskunta ei selitä mitään, se on itse selitettävä. Yhteiskunta on Latourille suppeampi käsite kuin kollektiivi. Yhteiskunta tarkoittaa vain kollektiivin yhtä, yhteiskuntatieteiden tutkimaa, osaa. Yhteiskunnallisuus syntyy ihmisten, esineiden, tekniikoiden, ideoiden ja toimintojen aktiivisesta kokoon panemisesta. Sana kollektiivi sanassa kaikuu ranskan verbi collecter, joka merkitsee haalimista, keräämistä ja kokoamista. Näin kollektiivi on liikkuva suhteiden verkko, joka ei ole yksinkertaisesti ”inhimillinen” mutta ei ”luonnollinenkaan”.
Kääntäminen: Bruno Latour puhuu kääntämisestä kun uusia aktantteja syntyy ja olemassa olevat aktantit muokkaantuvat. Aktantit pyrkivät käännöksien avulla muokkaamaan toimintaympäristöään, mutta käännös voi onnistua vain jos muut aktantit ovat halukkaita muuttumaan. Näin ollen aktanttien välillä on jatkuva kamppailu niiden yrittäessä värvätä muita verkostoonsa vahvistaakseen sitä.
Luonto-kulttuuri: Modernina oleminen (tai pysyminen) vaatii että pidämme erillään ”käännösprosessin” ja ”puhdistusprosessin”. Puhdistusprosessi muodostaa kahdenlaisia ontologisesti täysin erillisiä alueita: yhtäältä inhimillisten olentojen ja toisaalta ei-inhimillisten olioiden alueet(kulttuuri/luonto). Ilman käännösprosessia ja sen muodostamia uuden tyyppisiä olioita, luonnon ja kulttuurin hybridejä, puhdistusprosessi olisi hedelmätöntä ja tarkoituksetonta. Ilman puhdistusprosessia käännösprosessin toiminta taas hidastuisi, rajoittuisi tai kävisi jopa mahdottomaksi. Tämän vuoksi Latourin toteamus nykyhetkestä, ”Luonto ja kulttuuri kirnutaan yhdeksi mössöksi joka päivä”, johtaa siihen tilanteeseen, että puhdistusprosessi ei toimi ja näin ollen käännösprosessin toiminta rajoittuu tai muuttuu jopa mahdottomaksi. Tämän vuoksi voimme todeta, että ”Emme ole koskaan olleet moderneja.”
Paikallinen tieto: Latourin Laboratory Lifen (la Vie de laboratoire: la Production des faits scientifiques, Bruno Latour & Steve Woolgar, 1986) mukaan laboratorion tuottama tieto kantaa aina mukanaan syntymäpaikkansa idiosynkraattisia piirteitä. Kaksi piirrettä on erityisen keskeisiä. Ensinnäkin tieto, jos se sellaista on, pätee ensijaisesti vain laboratorion erityislaatuisissa olosuhteissa. Tieteelliset faktat vaativat elääkseen aivan erityiset olosuhteet. Toiseksi, tuotettujen tietoväittämien arvioinnissa kysymyksillä kuka, missä ja millä välineillä on olennainen sija. Tietoa ei voi arvioida tuntematta sen syntytapaa ja arvioimatta sen tuottaneita tahoja. Nämä molemmat ajatukset sotivat perinteistä, tieteellistä tietoa yleisenä ja persoonattomana pitävää tietonäkemystä vastaan.
Symmetriaperiaate: Bruno Latour erottuu muista tieteentutkijoista ANT (actor-network tehory) käsitteistöllä ja ontologialla sekä yleistetyksi symmetriaksi nimitetyllä metodologisella periaatteella. Periaate kieltää tutkijaa selittämästä tiedettä tai teknologiaa Luonnolla tai Yhteiskunnalla. Latourille kausaalinen selittäminen on syyttämistä ja vastuullisten etsimistä. Ainoa selittämisen tapa on arvovapaa kuvaus, joka sisältää kaikki prosessiin osallistuneet inhimilliset ja ei-inhimilliset toimijaosapuolet. Latour on kiinnostunut kaikesta. Hänelle tieteenalojen rajat ovat ymmärryksen ja kiinnostavan tutkimuksen este.
Teknotiede: Teknotiede yhdistää kaksi erilaista kehityspolkua omaavaa käsitettä teknologian ja tieteen. Myös se osa teknologiasta jota kehitetään tiedemaailman ulkopuolella yrityksissä, kotitalouksissa ja muualla kuuluu teknotieteeseen. Esimerkiksi naistutkimuksen edustajan Donna Haraway käyttämä termi teknotiede kuvaa muutosta tieteen ja teknologian välisen jaottelun häviämisessä ja tekee sen näkyväksi.
Toimijaverkko:  on suomennos ranskalaisesta ilmaisusta acteur-reseau. Se kehitettiin tilanteisiin ja ongelmiin, jossa tavalliset sosiaaliset säännönmukaisuudet eivät näytä pätevän. Michel Callon oli mukana laajassa projektissa sähköauton kehittämistä varten (VEL-projekti). Projekti oli hyvin suunniteltu ja sähköauton edistyminen vaikutti selvältä.Kuitenkin satunnaisilta tuntuvista syistä johtuen hanke ei edennytkään toivotusti.Callon kehitti teorian tai oikeastaan tutkimusmenetelmän, jolla kaikki asiaan vaikuttavat tekijät saataisiin huomioitua. Mukaan tulivat sekä inhimilliset että ei-inhimilliset kyseiseen asiaan kuuluvat seikat. Ihmiset eivät ole siinä subjekteja ja esineet objekteja, vaan ne asetetaan samalle viivalle tietyssä asiayhteydessä. Olennaista toimijaverkkoajattelussa on kaikkien em. tekijöiden asettaminen samojen tutkimusmenetelmien alaisiksi. Sähköauton kohdalla esimerkiksi tietyt tekniikat määrittelevät projektin kokonaisuutta samalla tavoin kuin siihen osallistuvat ihmisetkin.
Ulkopuolisuus: on yksi tieteentutkimusta käsittelevän julkaisun Laboratory Life (la Vie de laboratoire: la Production des faits scientifiques, Bruno Latour & Steve Woolgar, 1986) teemoista, joka on jäänyt Bruno Latourin myöhemmän tutkimuksen erityispiirteeksi. Latour ei pidä tarpeellisena jakaa pelkästään tutkimuskohteen ymmärrystä tieteellisessä tutkimuksessa, vaan pyrkii muodostamaan tutkimuskohteen toimintojen kuvaamiseen yleisen ja neutraalin sanaston. Hän pitää jaettua käsitteistöä jaettuina käsityksinä ja tällaista tutkimusta epäsymmetriansa vuoksi epäonnistuneena. Esimerkiksi myöhemmässä Pasteur-tutkimuksessaan, hän ei tutkinut historiallista henkilöä vaan kollektiivista (yhteiskunnallista) prosessi-ilmiötä - yhteispeliä joka muutti Ranskan.
Teoksia
Suomeksi
Citation error, replace with{{cite book| author = Latour, Bruno| title = Emme ole koskaan olleet moderneja| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 2006| version = (Nous n’avons jamais été modernes: Essai d'anthropologie symétrique, 1991.) Suomentanut Risto Suikkanen. Suomennettu tekijän tarkastamasta ja laajentamasta englanninkielisestä laitoksesta We have never been modern, 1993| id = ISBN 951-768-193-3}}
Latour, Bruno: Moderni vai ekologinen? Uutta oikeutusta etsimässä. Teoksessa: Citation error, replace with{{cite book| author = Yrjö Haila & Ville Lähde (toim.)| title = Luonnon politiikka| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 2003| id = ISBN951-768-108-9| page = 67-104}} (Suomennettu englanninkielisestä käännöksestä: Latour, Bruno: To Modernise or Ecologise? Teoksessa: Citation error, replace with{{cite book| author = Braunn, B. & Castree, N. (toim.)| title = Remaking Reality: Nature at the millenium.| location = London| publisher = Routledge| year = 1988| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| page = 221-242}}. Ranskankielinen alkuperäisartikkeli: Moderniser ou ecologiser? A la recherche de la septième Cité. (in French))
Petri Ylikoski, Bruno Latour ja tieteentutkimus, Tiede ja edistys 4/00 25. vuosikerta.)
Ranskaksi
Bruno Latour les Microbes: Guerre et paix, Paris, Métailié, 1984
Bruno Latour et Steve Woolgar, la Vie de laboratoire: la Production des faits scientifiques, Paris, La Découverte, 1988
Bruno Latour, La Science en action, Paris, La Découverte, 1989
Bruno Latour, Aramis ou l'Amour des techniques, Paris, La Découverte, 1992
Bruno Latour, Petites Leçons de sociologie des sciences, Paris, Le Seuil, 1996
Bruno Latour, Politiques de la nature: Comment faire entrer les sciences en démocratie, Paris, La Découverte, 1999, 2004
Bruno Latour, Jubiler ou les Tourments de la parole religieuse, Paris, Les Empêcheurs-Le Seuil, 2002
Bruno Latour, la Fabrique du droit: Une ethnographie du Conseil d'État, Paris, La Découverte, 2002
Bruno Latour, Changer de société ~ Refaire de la sociologie, Paris, La Découverte, 2006
Englanniksi
Bruno Latour, Aramis, or the love of technology (Translated by Catherine Porter) Harvard University Press (April 1, 1996)
Bruno Latour, Pandora's Hope: Essays on the Reality of Science Studies, Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1999
Citation error, replace with{{cite book| author = Bruno Latour| title = Politics of Nature. How to Bring the Sciences into Democracy| location = Cambridge, Mass.| publisher = Harvard University Press| year = 2004| id = ISBN 0-674-01347-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Bruno Latour, Reassembling the social- An introduction to Actor-Network Theory, Oxford, OUP, 2005
Lähteet

Aiheesta muualla

Husa, Jaakko & Suoranta, Juha: . niin & näin 2/1998, 30–36.

Luokka:Ranskalaiset tieteilijät
Luokka:Vuonna 1947 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt