Metallica on yhdysvaltalainen metallimusiikkia esittävä yhtye, jonka laulaja ja kitaristi James Hetfield ja rumpali Lars Ulrich perustivat Kalifornian Los Angelesissa vuonna 1981. Nopeatempoisesta ja raskaasta musiikistaan kuuluisa Metallica on yksi metallimusiikin merkittävimmistä yhtyeistä kautta aikain, ja se on Megadethin, Slayerin ja Anthraxin ohella tunnettu eräänä thrash metal -genren ”neljästä suuresta” yhtyeestä. Yhtyeessä sen perustamisesta alkaen mukana olleiden James Hetfieldin ja Lars Ulrichin lisäksi Metallican kokoonpanoon lukeutuvat vuodesta 1983 yhtyeessä soittanut soolokitaristi Kirk Hammett, ja vuonna 2003 yhtyeeseen liittynyt basisti Robert Trujillo.[1]
Uransa alussa Metallica keräsi musiikillaan faneja etenkin underground metal -ympyröissä, mutta yhtyeen viisi ensimmäistä albumia saivat arvostusta myös kriitikoiden keskuudessa. Metallican kolmatta albumia Master of Puppets (1986) on pidetty eräänä raskaimmista ja vaikutusvaltaisimmista thrash metal -albumeista. Viidennellä albumillaan Metallica (1991) yhtye oli musiikillisesti siirtynyt lähemmäs tavanomaisempaa heavy metalia, ja se nosti yhtyeen aiempaa näkyvämmin valtavirtayleisön tietoisuuteen.[2] Albumi on myynyt maailmanlaajuisesti yli kaksikymmentä miljoonaa kappaletta. Metallican jälkeen yhtye levytti muun muassa kevyempää tyyliä edustaneet albumit Load ja ReLoad, cover-albumin Garage Inc., sekä livealbumin S&M yhdessä San Franciscon sinfoniaorkesterin kanssa, kunnes teki paluun thrash-juurilleen vuoden 2008 albumillaan Death Magnetic.
Vuonna 2000 Metallica herätti huomiota tiedostonjakopalvelu Napsteria vastaan käydyssä oikeusjutussa, jonka rumpali Lars Ulrich käynnisti saatuaan tietää Napsterin jakavan yhtyeen kappaleita ilmaiseksi internetissä. Vuonna 2004 yhtye esiintyi positiivisen vastaanoton saaneessa dokumenttielokuvassa Metallica: Some Kind of Monster, joka kuvasi yhtyeen tuskallisia kriisi- ja riitatilanteita sekä kahdeksannen albumin St. Anger (2003) levyttämistä. Vuonna 2009 yhtye aateloitiin osaksi Rock and Roll Hall of Famea.[3] Yhtyeen jäsenten käsikirjoittama, konserttivideon ja elokuvan risteytys Metallica: Through the Never sai ensi-iltansa vuonna 2013.
Metallica on julkaissut kymmenen studioalbumia, joista uusin on vuoden 2016 Hardwired... to Self-Destruct. Yhtye on ollut ehdokas Grammy-palkinnon voittajaksi 23 kertaa, ja voittanut kaikkiaan yhdeksän Grammya.[4] Yhdysvalloissa, jossa Metallica on myynyt yli 58 miljoonaa albumia, yhtyeen kuusi viimeisintä studioalbumia on debytoinut Billboard 200 -albumilistan ykköspaikalla. Maailmanlaajuisesti Metallican levynmyynti on vuoteen 2018 mennessä ylittänyt 125 miljoonan myydyn albumin rajan, mikä tekee yhtyeestä yhden kaikkien aikojen menestyneimmistä musiikkiartisteista. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Master of Puppets”, ”Fade to Black”, ”One”, ”Enter Sandman”, ”For Whom the Bell Tolls” ja ”Nothing Else Matters”.
Historia
Alkuvuodet (1981–1983)

Vuoden 1981 kesällä Lars Ulrich tapasi erään ystävänsä kautta James Hetfieldin. Ulrichin koesoitto James Hetfieldistä, Hugh Tannerista ja Ron McGovneystä koostuvalle Leather Charmille ei kuitenkaan ollut menestys.[5] Myöhemmin kuitenkin Lars otti Jamesiin yhteyttä saatuaan Brian Slagelilta luvan julkaista hänen Metal Massacre -kokoelma-albumillaan yhden kappaleen.[6] James suostui, ja yllätyksekseen huomasi että Larsin rumpalintaidot olivat kehittyneet merkittävästi. He nauhoittivat Hetfieldin ja McGovneyn treenikämpillä Leather Charmin aikaisen kappaleen ”Hit The Lights”, johon Hetfield soitti kitarat, bassoraidat sekä lauloi ja Ulrich soitti rummut.
Kappale tarvitsi kuitenkin vielä sooloja, mutta James Hetfieldin taidot eivät vielä riittäneet uskottaviin sooloihin. Lopulta lehti-ilmoitusten perusteella Ulrichille ja Hetfieldille tuli kaksi varteenotettavaa ehdokasta: toinen oli Lloyd Grant ja toinen Dave Mustaine.[7] Kummankin annettiin yrittää soittaa kappaleen soolot, ja lopulta Lloydin versio päätyi nauhalle, joskin Dave sai paikan Metallican toisena kitaristina. Metallican ensimmäinen kappale pääsi mukaan Metal Massacre -kokoelmalle, joskin yhtyeen harmiksi sen nimi oli kirjoitettu muotoon ”Mettallica”. Myöhemmillä levyn painoksilla kirjoitusvirhe kuitenkin korjattiin ja ne myös sisälsivät uudelleennauhoitetun version ”Hit The Lightsista”, jossa soolot soitti Mustaine, ja bassoa soitti Jamesille ennestään yhteisestä yhtyetoiminnasta tuttu Ron McGovney.[8]
McGovneyn ura yhtyeen basistina ei kuitenkaan jatkunut kovinkaan pitkään hänen kyllästyttyään muun kolmikon jatkuvaan juopotteluun ja juhlimiseen, varsinkin kun hän joutui tekemään työt. Hetfield ja Ulrich panivat merkille McGovneyn tyytymättömyyden ja alkoivat etsiä uutta basistia. He näkivät tulevan basistin Cliff Burtonin hänen silloisen yhtyeensä Trauman konsertissa San Franciscossa ja vakuuttuivat näkemästään. Kotimatkalla Los Angelesiin yhtyeen jäsenten välit kiristyivät. Mustainen väkivaltainen käyttäytyminen humalassa alkoi arveluttaa muita. McGovney kyllästyi toisten jäsenten humalaisiin temppuihin ja ilmoitti eroavansa yhtyeestä. Kolmikko Ulrich, Hetfield ja Mustaine alkoivat suostutella Burtonia liittymään yhtyeeseen.[9]
Tämän ehtona oli, ettei hänen tarvitsisi jättää ystäviään ja perhettään San Franciscossa. Metallican jäsenet muuttivat San Franciscoon ja 28. joulukuuta 1982 basistiksi vakiintui Cliff Burton. Yhtye ei kokenut Los Angelesia heille sopivaksi ympäristöksi kaupungin glam rock -skenen ympäröimänä ja heidät otettiin San Franciscossa hyvin vastaan.[9] Hetfield ja Ulrich pitivät Burtonin soittotyylistä ja lavaesiintymisestä: "Tuntui kuin lavalla olisi soittanut soolokitaristin sijaan soolobasisti."[9] Burton puolestaan piti Metallican aggressiivisesta ja konstailemattomasta tyylistä, ja hän oli ollut jo pitkään kyllästynyt Traumaan.[10]
Miehistövaihdokset jatkuivat keväällä 1983, kun yhtye lähti New Yorkiin levyttämään esikoisalbumiaan. Tällä matkalla yhtye päättivät, että Mustainelle oli saatava seuraaja. New Yorkissa he parin konsertin jälkeen erottivat Mustainen ja ottivat tilalle Exodus-yhtyeen perustajajäsenen Kirk Hammettin.[11] Ero oli raskas kaikille. Mustaine vaikutti yhtyeessä kuitenkin melkein vuoden.[9][12]
Kill 'Em All ja Ride the Lightning (1983–1984)
Vuonna 1983 julkaistiin yhtyeen esikoisalbumi Kill 'Em All. Megaforce Recordsin Yhdysvalloissa ja Music For Nationsin Euroopassa julkaisema albumi ei aluksi ollut kaupallinen menestys, mutta sai kasvatettua Metallican fanijoukkoa ja nousi vuonna 1987 uusintajulkaisun myötä Billboard 200 -listalla sijalle 120.[13] Kill 'Em Allilta julkaistiin kaksi singleä, ”Whiplash” ja ”Jump in the Fire”. Myös kappaleesta ”Seek & Destroy” on tullut fanien suosikki. Levyn julkaisun myötä yhtye lähti Yhdysvaltain-kiertueelle.
Toinen albumi Ride the Lightning julkaistiin 1984, jolta singlejulkaisut ”For Whom the Bell Tolls”, yhtyeen ensimmäinen balladi ”Fade to Black”, ja muinaisen Egyptin vitsauksista kertova ”Creeping Death” nousivat hiteiksi. Albumilla yhtye meni melodisempaan ja kunnianhimoisempaan suuntaan. Metallica pyysi kyseisen albumin aikaan John Bushia (ex-Armored Saint, ex-Anthrax) laulajakseen, koska Hetfield ei pitänyt itseään tarpeeksi hyvänä laulajana. Bush kuitenkin kieltäytyi.[9] Ride the Lightning sijoittui Billboard 200-listalla parhaimmillaan sijalle 100.[13]
Master of Puppets ja ensiaskeleet kohti suurmenestystä (1985–1986)
Vuoden 1985 lopulla valmistui yhtyeen kolmas albumi Master of Puppets, joka julkaistiin maaliskuussa 1986. Albumi oli metallimusiikin piireissä suuri menestys, vaikka siltä ei julkaistu yhtään singleä. Kappaleet, kuten nopeatempoinen ”Battery”, hidas balladimainen ”Welcome Home (Sanitarium)”, instrumentaali ”Orion” ja varsinkin albumin nimikkokappale ”Master of Puppets” nousivat klassikoiksi. Albumin seitsemäs raita oli Cliff Burtonin yli kahdeksanminuuttinen taidonnäyte.
Albumi sijoittui Billboard 200-listalla korkeimmillaan sijalle 29 ja se pysyi listalla 72 viikkoa.[14] Albumille myönnettiin kultalevy 4. marraskuuta 1986 ja kuusinkertainen platinalevy vuonna 2003. Monet kriitikot, kuten All Music Guiden Steve Huey pitävät albumia ”parhaana heavy metal -albumina koskaan”.[15] Albumin julkaisun jälkeen Metallica kiersi Ozzy Osbournen kanssa Yhdysvaltoja.[16]
Cliff Burtonin kuolema ja uusi basisti (1986–1987)

Metallican matkatessa Euroopan-kiertueellaan Ruotsin halki kohti Kööpenhaminaa Cliff Burton ja Kirk Hammett vetivät korttia nukkumapaikoista, ja Burtonille jäi ylävuode linja-auton takaosassa.[17] Öisellä taipaleella kiertuebussi ajautui ojaan Dörarpissa Ljungbyn kunnassa Ruotsissa kuljettajan menetettyä bussin hallinnan. Onnettomuudessa Burton lensi ulos bussin ikkunasta, bussi kaatui hänen päälleen, ja hän kuoli heti. 24-vuotiaana kuolleen Burtonin virallinen kuolinsyy oli rintakehän puristusvamma ja siitä aiheutuneet keuhkovauriot.[18] Selvittämättä on jäänyt, oliko kuljettaja alkoholin vaikutuksen alaisena tai oliko onnettomuuden syynä musta jää. Muu yhtye selvisi tapahtuneesta ilman vakavia vammoja

Cliff Burtonin hautajaisissa soitettiin pääosin hänen tekemänsä kappale, ”Orion” ja hänen ruumiinsa tuhkattiin lähipiirin läsnä ollessa. Burtonin kuolema jätti yhtyeen tulevaisuuden kyseenalaiseksi. Hetfield, Ulrich ja Hammett kuitenkin päättelivät, että Burton olisi halunnut heidän jatkavan soittamista. Yhtye alkoi etsiä uutta basistia, ja koesoitoissa vieraili noin 40 yrittäjää. Flotsam and Jetsam -yhtyeessä soittanut basisti Jason Newsted oli opetellut yhtyeen kaikki kappaleet ja sai koesoiton jälkeen kutsun San Franciscoon. Newstedistä tuli yhtyeen uusi basisti, mutta hän joutui kestämään muun yhtyeen kiusaamista noin vuoden päivät, koska muut jäsenet halusivat nähdä, olisiko Newsted riittävän kova pitämään pintansa yhtyeessä.[19]
Metallica soitti Burtonin kuoleman takia katkenneen kiertueen loppuun vuoden 1987 alussa. Maaliskuussa 1987 Hetfield mursi ranteensa rullalautaillessaan, minkä vuoksi yhtye joutui perumaan Saturday Night Live -esiintymisensä. Elokuussa Metallica julkaisi covereista koostetun EP-levyn The $5.98 E.P.: Garage Days Re-Revisited, jolla pyrittiin koettelemaan uuden basisti Newstedin soittotaitoa, hyödyntämään yhtyeen uutta äänitysstudioa ja lievittämään Burtonin kuoleman aiheuttamaa surua. Vuonna 1987 yhtye julkaisi Burtonin muistoksi vielä videokokoelman Cliff ’em All, joka sisälsi lähinnä fanien kuvaamaa materiaalia Burtonista.
...And Justice for All (1988–1990)
...And Justice for All, yhtyeen ensimmäinen albumi Burtonin kuoleman jälkeen, julkaistiin syksyllä 1988. Albumi oli menestys ja se pääsikin Billboard 200 -listalla parhaimmillaan sijalle kuusi.[13] Albumi myi platinalevyyn oikeutettavan määrän yhdeksän viikkoa julkaisunsa jälkeen. Newstediin kohdistuva pahanteko pääsi levyn äänityssessioissa äärimmilleen. Hänen musiikilliset ideansa hylättiin ja hänen soittonsa miksattiin levyllä lähes kuulumattomiin.[9] Albumilla oli myös edesmenneen Cliff Burtonin viimeiseksi sävellykseksi jäänyt instrumentaalikappale ”To Live Is To Die", joka sisältää lyhyen Burtonin kirjoittaman runon James Hetfieldin lausumana. Hetfieldin sanoittama kappale ”Dyers Eve” on omistettu hänen vanhemmilleen. Albumilta julkaistiin kolme singleä, ”Eye of the Beholder”, ”Harvester of Sorrow” ja ”One”.
...And Justice for All -albumilta tuotettiin Metallican ensimmäinen musiikkivideo, Dalton Trumbon sodanvastaista romaania Sotilaspoika mukaileva One, joka nousi hitiksi. Video äänestettiin sijalle 38 MTV:n ”Top 100 Videos of All Time” -listalla vuonna 1999, ja se oli MTV:n heavy metal ohjelman Headbangers Ballin toivotuin kappale.[20] Vuosina 1988-89 yhtye oli suurella Damaged Justice -maailmankiertueella. Kiertueen Seattlen keikkaa on myöhemmin pidetty yhtenä yhtyeen parhaimmista esiintymisistä.
Vuonna 1989, Metallica sai ensimmäisen Grammy-ehdokkuutensa ...And Justice For Allista. Metallica oli ennakkosuosikki, mutta voitto meni lopulta Jethro Tullin albumille Crest of a Knave. Tämä päätös aiheutti kiistelyä fanien keskuudessa ja musiikkilehdistössä. Päätös pääsi myös mukaan Entertainment Weekly's-lehden ”Grammy-palkintojen 10 suurinta pettymystä” -listalle.[21] Kolme vuotta myöhemmin Lars Ulrich viittasi tapahtuneeseen Metallican voitettua Grammy-palkinnon kappaleestaan ”Enter Sandman” sanoen ”Meidän täytyy kiittää Jethro Tullia siitä, etteivät he julkaisseet albumia tänä vuonna”.
Black Album/Metallica (1991–1993)
Lokakuussa 1990 Metallica siirtyi Pohjois-Hollywoodiin äänittämään seuraavaa albumiaan. Bob Rock, joka oli työskennellyt muun muassa The Cultin, Bon Jovin ja Mötley Cruen kanssa, palkattiin levyn tuottajaksi. Metallica, joka tunnetaan myös nimellä ”The Black Album”, miksattiin uudelleen kolme kertaa ja sen tekeminen maksoi miljoona dollaria. Levy oli Billboard 200 -listalla parhaimmillaan ensimmäisenä.[13] Albumilta nousseet suuret radiohitit, kitarariffistään tunnettu ”Enter Sandman”, raskas ”Sad But True” sekä melodinen ”Nothing Else Matters” nostivat yhtyeen lopullisesti metallimusiikin valtavirtaan. Albumi on myynyt Yhdysvalloissa 15-kertaista platinaa ja se on täten 25. eniten myyty albumi Yhdysvalloissa.

 Metallica lähti maailmankiertueelle, joka kesti yli kaksi vuotta. Kiertue alkoi Euroopasta kesällä 1991, kun Metallica soitti Monsters of Rock -kiertueella yhdessä muun muassa Panteran ja AC/DCn kanssa. Euroopan osio päättyi 28. syyskuuta 1991 Moskovaan, jossa järjestettiin massiivinen ilmaiskonsertti Tushinon lentokentällä. Seuraavaksi yhtye jatkoi kiertuettaan kotimaassaan lähes vuoden mittaisella osiolla "Wherever I May Roam", joka päättyi heinäkuussa 1992. Tämän kiertueen eräässä konsertissa James Hetfield oli väärässä paikassa väärään aikaan seisoessaan tulisuihkun päällä. Hän sai toisen ja kolmannen asteen palovammoja.[22] Kiertue kuitenkin vietiin loppuun ja Hetfieldin keskittyessä pelkästään laulamiseen ja hänen tilallaan kitaraa soitti Kirk Hammettin pitkäaikainen ystävä ja yhtyeen kitarateknikko John Marshall. ”Wherever I May Roam” -kiertue jatkui Guns N' Rosesin kanssa tehdyllä Yhdysvaltain stadionkiertueella kestäen lokakuuhun 1992 saakka. Loppusyksyn 1992 Metallica kiersi sisähalleja Euroopassa pysähtyen myös Helsingin jäähallissa 16. joulukuuta.
Vuonna 1993 yhtye jatkoi kiertuettaan ”Nowhere Else To Roam” -nimellä pysähtyen muun muassa Suomessa Oulunkylän urheilupuistossa kesäkuussa 1993. Pitkä kiertue rasitti yhtyeen jäseniä ja ongelmat alkoivat kasautua varsinkin Lars Ulrichin ja päihdeongelmista kärsivän James Hetfieldin välille.
Metallica julkaisi vuonna 1993 livekokoelman Live Shit: Binge & Purge, joka sisälsi materiaalia vuosien 1989-93 esiintymisistä.
Load, ReLoad ja Garage Inc. (1994–1999)
Melkein kolme vuotta kestäneen kiertämisen jälkeen Metallica palasi vuodeksi studioon kirjoittamaan ja äänittämään kuudetta albumiaan. Load julkaistiin 1996 ja se nousi heti Billboardin listalla sijalle 1.[13] Albumilla Metallica muutti jälleen tyyliään entistä selvemmin kevyempään suuntaan. Monelle fanille tuli järkytyksenä se, että yhtyeen jäsenet olivat leikanneet pitkät hiuksensa pois. Vaikka albumi nousi ilmestyttyään listojen kärkeen, jakoi se fanien mielipiteet kahtia. Albumista ei tullutkaan samanlaista klassikkoa kuin yhtyeen aiemmista tuotoksista, mutta kappaleet ”Until It Sleeps” ja ”Mama Said” saivat paljon radiosoittoa.
Loadin tuotannon alkuvaiheilla yhtye tuotti tarpeeksi materiaalia, jotta he olisivat voineet julkaista tupla-albumin. Yhtye päätti kuitenkin julkaista puolet kappaleista ja viimeistellä jäljelle jääneet kappaleet seuraavana vuonna. Tästä seurasi albumi ReLoad, joka sijoittui Black Albumin ja Loadin tapaan Billboardin listalla sijalle 1.[13] James Hetfield sanoi vuonna 2004 ilmestyneessä Some Kind of Monster -elokuvassa, että Loadin ja ReLoadin kappaleet olivat yhtyeen mielestä laadultaan keskinkertaisia. Promotoidakseen ReLoadia, Metallica esitti NBC:n Saturday Night Live -ohjelmassa joulukuussa 1997 kappaleet ”Fuel” ja ”The Memory Remains”, joista jälkimmäisen Metallica esitti Marianne Faithfullin kanssa.[23]
Yhtye piti pitkän kiertuetauon, jonka aikana Metallica äänitti cover-kappaleista koostuneen Garage Inc. -albumin, joka sisälsi kaksi levyä. Albumin ensimmäinen levy sisälsi covereita muun muassa Diamond Headilta, Black Sabbathilta ja Thin Lizzyltä. Toinen levy sisälsi pikaisesti Cliff Burtonin kuoleman jälkeen julkaistun Garage Days Re-Revisited-EP:n.
21. ja 22. huhtikuuta 1999 Metallica äänitti kaksi esiintymistään San Franciscon sinfoniaorkesterin kanssa. Sinfoniaorkesteria johti Michael Kamen, joka oli työskennellyt Metallican kanssa aiemmin ”Nothing Else Matters” -kappaleen parissa. Metallica kirjoitti kaksi uutta kappaletta sinfoniaorkesterin kanssa soitettavaksi, ”No Leaf Cloverin” ja ”-Humanin". Esiintymiset julkaistiin vuonna 1999 tupla-albumina ja videona, joiden nimeksi tuli S&M.
Ongelmia (2000)

Vuonna 2000 Metallican jäsenten keskinäiset suhteet olivat tulehtuneet. Yhtyeen sisäinen työnjako oli käynyt jäsenille raskaaksi. Rumpali Lars Ulrich johti käytännössä Metallican liiketoimintaa, kitaristi-laulaja James Hetfield sanoitti yhtyeen lähes kaikki kappaleet ja sävelsi ne yhdessä Lars Ulrichin kanssa. Basisti Jason Newsted koki olevansa Metallican ”uusi” jäsen vielä kaikkien vuosien jälkeenkin, eikä tuntenut saavansa tarpeellista arvostusta yhtyeessä.[24] Newsted kertoi myös, että James Hetfield ei suvainnut eri jäsenten soolohankkeita edes yhtyeen suvantoaikoina. Esimerkiksi Newstedillä oli useita omia yhtyeitä vuosien varrella, kuten Echobrain ja IR8.[25]
Metallica oli aallonpohjassa: kaksi edellistä virallista studioalbumia Load ja ReLoad eivät menestyneet odotetusti, rumpali Ulrich sai kielteistä julkisuutta Napster-jupakan takia, Hetfieldin päihdeongelmat pahenivat ja lopulta basisti Newsted luuli, että Metallica hajoaisi.[26] Newsted erosi yhtyeestä vuonna 2001. Muutkin jäsenet kuin jo yhtyeen jättänyt Newsted alkoivat pelätä yhtyeen hajoavan.[26]
Napster (2000–2001)

Metallica  äänitti Mission: Impossible II -elokuvan soundtrackille kappaleen ”I Disappear”, joka osoittautui olevan radiosoitossa jo ennen kappaleen julkaisua. Selvittäessään kappaleen vuotoa vastannutta lähdettä, löysi yhtye tiedoston Napster-tiedostonjako-ohjelmasta. Yhtye myös huomasi, että koko heidän tuotantonsa oli Napsterissa ilmaiseksi ladattavissa. Tästä rumpali Ulrich sai tarpeekseen ja haastoi kappaleita levittäneen Napsterin oikeuteen.[27][28] Hän myös voitti oikeudenkäynnin. Tapaus herätti vastalauseita Metallican fanien keskuudessa.[29][30]
Metallica ei käynyt käräjiä pelkästään Napsterin kanssa. Vuonna 1999 yhtye haastoi oikeuteen myös alusvaateyritys Victoria's Secretin[31] sekä vuonna 2000 Guerlain-kosmetiikkayhtiön tavaramerkkinsä, Metallica-nimen, väärinkäytösten takia.[32] Korvausvaatimukset sovittiin oikeussalien ulkopuolella.[31]
St. Anger-albumi ja uusi basisti (2001–2006)
Ongelmista huolimatta hajoamispisteessä ollut kolmikko Hetfield, Hammett ja Ulrich päättivät jatkaa yhtyeenä intensiivisen terapian avulla. St. Anger -albumin äänitykset aloitettiin vuoden 2001 alkupuolella, mutta työ keskeytyi Hetfieldin mentyä päihdevieroitukseen. Siellä Hetfield vietti puoli vuotta, eikä hän pitänyt minkäänlaista yhteyttä yhtyeeseen. Uusi albumi valmistui vasta vuonna 2003 monien vastoinkäymisten ja yhteisten terapiajaksojen johdosta, jotka saatiin taltioiduksi Metallicasta kertovaan dokumentaariseen Metallica: Some Kind of Monster -elokuvaan. Vaikka albumin tekeminen oli vaikeaa, ensimmäistä kertaa Metallican historiassa esimerkiksi kappaleiden sanoituksiin osallistuivat aktiivisesti muutkin jäsenet kuin James Hetfield. Kappaleiden kirjoittamista ja albumin äänityksiä hidastivat myös päihdevieroituksesta palanneen ja päihdeterapian aloittaneen Hetfieldin asettamat ehdottomat aikarajat työnteolle. James Hetfield oli terapeuttien kehotuksesta Metallicassa käytännössä päivätöissä kahdestatoista neljään, jonka jälkeen Lars Ulrich ja Kirk Hammett jäivät tuottaja Bob Rockin kanssa studiolle keskenään työstämään materiaalia. Muun muassa Ulrichia tämä järjestely ei miellyttänyt, mutta Hetfield ei pyynnöistä huolimatta joustanut ajankäytöstään.[26] Nihkeästä prosessista huolimatta albumi valmistui huhtikuussa 2003.

St. Anger -albumilla soitti bassoa tuottaja Bob Rock. Albumin valmistumisen aikana yhtye järjesti koesoittoja, joihin osallistuivat muun muassa Jeordie White (Marilyn Manson), Scott Reeder (Kyuss), Eric Avery (ex-Jane's Addiction), Pepper Keenan (Corrosion of Conformity), Les Claypool (Primus) ja Danny Lohner (Nine Inch Nailsin entinen live-basisti). Lopullinen valinta osui kuitenkin aiemmin Suicidal Tendenciesissä ja Ozzy Osbournen yhtyeessä soittaneeseen basisti Robert Trujilloon, joka liittyi pian yhtyeeseen. Trujillon ensimmäinen julkinen esiintyminen tapahtui 6. toukokuuta 2003 MTV Icons -tapahtumassa New Yorkissa. St. Anger -albumin mukaan liitettiin DVD, jossa kaikki albumin kappaleet soitettiin yhtyeen harjoitustilassa livenä Trujillon kanssa.
St. Anger merkitsi Metallican paluuta taas raskaampaan soundiin. Yhtye soitti nyt matalammalle viritetyillä kitaroilla ja bassolla kuin koskaan ennen, lähes kaikki kappaleet on soitettu Drop C -virityksellä. Edellä mainittu dokumenttielokuva, Metallica: Some Kind of Monster, jonka maailman ensi-ilta elokuvateatterissa oli 21. toukokuuta 2004, kertoo St. Angerin nauhoitussessioista, ja siitä, miten yhtye pääsi vaikeuksistaan muun muassa terapeutti Phil Towlen avulla. St. Angeriltä hitiksi nousi nimiraita ”St. Anger”, jonka korkein sijoitus Billboardin Mainstream Rock Tracks -listalla oli 2. Toinen samalla listalla hyvin menestynyt kappale oli ”Frantic”, joka nousi sijalle 21.
Vuonna 2004 yhtye julkaisi Some Kind of Monster -EP:n, joka tuki samannimistä elokuvaa. EP sisälsi livekappaleita vuoden 2003 Pariisin konsertista sekä kaksi versiota uudesta "Some Kind of Monster" -kappaleesta.
Vuonna 2004 Metallica soitti ensimmäisen basistinvaihdoksen jälkeisen Suomen konserttinsa 28. toukokuuta 2004 loppuunmyydyllä Helsingin Olympiastadionilla. Yli puoli vuotta aiemmin, 15. joulukuuta 2003 myyntiin tulleet noin 41 000 lippua myytiin loppuun neljässä tunnissa.[33] Myöhemmin myyntiin tulleet liput menivät myös kaupaksi, minkä vuoksi yleisömäärä nousi lähes 50 000 katsojaan. Yhtye soitti ylimääräisenä encore-kappaleena vuonna 1983 ilmestyneen Kill 'Em All -albumin kappaleen "Jump In The Fire", joka soi tuolloin ensimmäisen kerran live-versiona Euroopassa koko yhtyeen historian aikana.[34] Myös Ruotsissa menekki oli kova, sillä kaksi päivää Helsingin konsertin jälkeen Göteborgin Ullevi-stadionilla katsojia oli 55 802.[35]
Slipknotin rumpali Joey Jordison ja Slayerin rumpali Dave Lombardo tuurasivat Metallica-rumpali Lars Ulrichia yhden konsertin ajan Englannin Download-festivaaleilla 2004, koska Ulrich oli terveydellisistä syistä sivussa.
Joulukuussa 2006 Metallica julkaisi DVD:n, The Videos: 1989-2004, joka sisälsi kaikki yhtyeen musiikkivideot vuosilta 1989–2004.
Death Magnetic ja kaksi maailmankiertuetta (2006–2009)
Metallica ilmoitti 16. helmikuuta 2006 verkkosivuillaan, että yli viidentoista vuoden yhteistyö tuottaja Bob Rockin kanssa oli päättynyt. Metallican kymmenennen virallisen kokopitkän studioalbumin tuottaisi Rick Rubin.
Metallica kiersi vuonna 2006 ympäri maailmaa ”Escape From The Studio '06” -kiertueella. Yhtye teki samankaltaisen kiertueen vuonna 1995. Vuonna 2006 Metallican ainoaksi Pohjois-Euroopan konsertiksi jäi esiintyminen Tallinnan laululavalla 13. kesäkuuta. Esiintyminen oli osa Master of Puppetsin 20-vuotisjuhlakiertuetta. Yhtye soitti muun muassa kaikki Master of Puppets -albumin kappaleet sekä muita hittejä yli 78000 hengen edessä. Kiertueen konserteissa kuultiin myös instrumentaalikappale ”Orion” ensimmäistä kertaa Cliff Burtonin kuoleman jälkeen.
Viikolla 22 vuonna 2007 Metallica teki suomalaista listahistoriaa, kun yhtyeellä oli levy-yhtiön ottamien ylimääräisten painosten ja alennusmyyntien siivittämänä samanaikaisesti kymmenen albumia Suomen virallisella Top 40 -albumilistalla.[36][37]
Metallica kävi myös soittamassa 2007 heinäkuussa Live Earth -konsertissa Lontoossa. Yhtye aloitti vuonna 2007 ”Sick of the Studio '07” -kiertueen Portugalista 28. kesäkuuta 2007. Konsertissa kuultiin kahdeksantoista vuoden tauon jälkeen muun muassa kappale ”...And Justice For All”. ”Sick of the Studio '07” -kiertueella Metallica esiintyi Suomessa 15. heinäkuuta 2007 Helsingin Olympiastadionilla. Suomen konsertin ensimmäiset 40000 lippua myytiin loppuun noin 45 minuutissa. Metallican edellisellä Suomeen ulottuneella kiertueella vuonna 2004 Olympiastadion myytiin loppuun noin neljässä tunnissa.[33][38]
Yhtye soitti tulevalta albumiltaan uuden, myöhemmin ”Cyanide”-nimiseksi paljastuneen kappaleen Ozzfestissä Dallasissa 9. elokuuta 2008. Albumin ensimmäinen internet-singlejulkaisu oli ”The Day That Never Comes” 21. elokuuta 2008, jonka musiikkivideo julkaistiin myöhemmin. Neljä päivää myöhemmin Metallican nettisivuilla oli kuultavissa uusi "My Apocalypse" -kappale. Viimein Death Magnetic julkaistiin 12. syyskuuta 2008.
Yhtye teki albumilla paluun 1980-luvun thrash metal -tyyliinsä, pitkiin kappaleisiin, kitarasooloihin ja kunnianhimoon.[39] Yhtye on kertonut paluun olevan osittain tuottaja Rick Rubinin ansiota.
Death Magnetic -albumi sijoittui ykköseksi monien eri maiden albumilistoilla, kuten Australiassa, Kanadassa, Meksikossa ja Euroopan albumilistalla. Albumi sijoittui myös Yhdysvaltojen Billboard 200 -listan ykköseksi. Viikko albumin julkaisun jälkeen albumi pysyi Billboard 200 -listan ja Euroopan listan ykkösenä. Syyskuun loppuun mennessä albumi oli käväissyt ykköspaikalla 32 eri maassa.[40] Suomessa Death Magnetic myi tuplaplatinaa jo ilmestymispäivänään 12. syyskuuta.[41]
Useiden yhtyeen fanien mielestä Death Magneticin albumin ääni on liian kompressoitu CD:llä, jolloin soiton dynamiikka on kärsinyt. Levyn masteroineen Ted Jensenin mukaan levy on niin sanotun volyymisodan uhri.[42] Vuoden 2009 toukokuussa Activision julkaisi Guitar Hero: Metallican. Pelissä on lisäksi Metallican jäseniin vaikuttaneiden yhtyeiden kappaleita. Albumin kappaleet kuulostavat huomattavasti paremmalta Guitar Hero: Metallica -pelissä.[42]
Death Magnetic -albumia seurasi vuonna 2009 alkanut maailmankiertue, jonka aikana Metallica vieraili myös Suomessa 14. ja 15. kesäkuuta.[43] Yhtyeen molemmat esiintymiset Helsingin Hartwall Areenalla myytiin loppuun noin 40 minuutissa. Metallica esiintyi vuonna 2009 myös kolmannen kerran Suomessa, Sonisphere-festivaaleilla Porin Kirjurinluodolla.[44][45]
Lou Reed, oma levy-yhtiö ja maailmankiertueita (2011–2015)
Keväällä 2011 Metallica äänitti San Franciscon liepeillä albumin Lou Reedin kanssa. Lou Reed oli tehnyt kappaleet Lulu-nimiseen teatterimusikaaliin, jota esitettiin Saksassa. Yhtye ilmoitti 22. elokuuta 2011 tulevan albumin, Lulun julkaisuajankohdaksi 1. marraskuuta Pohjois-Amerikassa ja muualla maailmassa 31. lokakuuta. Levyllä on kymmenen kappaletta.
Vuonna 2012 Metallica kiersi maailmaa esittämässä Black albuminsa kokonaisuudessaan, pysähtyen myös Suomeen 4. kesäkuuta.[46] Kappaleet The Struggle Within, My Friend of Misery ja Don't Tread On Me esitettiin ensimmäistä kertaa livenä. Samana vuonna yhtye jätti Warner Bros.:in ja perusti oman levy-yhtiön, jonka nimi on Blackened Recordings.[47] Uusi levy-yhtiö julkaisee Metallican tulevat albumit sekä uusintapainokset vanhoista albumeista.[48]
Joulukuussa 2013 Metallicasta tuli maailman ainoa rockyhtye, joka on soittanut kaikilla seitsemällä mantereella. Metallica esiintyi 8. joulukuuta Etelämantereella toimivalla Carlinin tutkimusasemalla, joka sijaitsee Argentiinalle kuuluvilla Eteläisillä Shetlandsaarilla. Yleisönä oli 120 tutkimusaseman henkilökuntaan kuuluvaa sekä muutama Coca Colan järjestämän kilpailun voittanut eteläamerikkalainen fani.[49] Kymmenen Freeze 'Em All -nimellä kulkeneen konsertin kappaletta on ladattavissa yhtyeen kotisivuilta.[50]
2013 Metallica julkaisi elokuvan Metallica - Through the Never.
Hardwired…To Self-Destruct (2015–)
Kitaristi Kirk Hammett kertoi marraskuussa 2015, että yhtyeen seuraava levy julkaistaan 2016 loppuvuodesta tai 2017 alkuvuodesta.[51] James Hetfield kertoi EMGtv:n haastattelussa lokakuussa 2015, että yhtye on studiossa työstämässä uutta albumia.[52]
18. elokuuta 2016 Metallica julkisti verkkosivustollaan kymmenennen albuminsa Hardwired...to Self-Destruct kappalelistan ja kansikuvan. Myös albumin ensimmäinen single ”Hardwired” musiikkivideoineen näki päivänvalon. Tulevan albumin julkaisupäiväksi ilmoitettiin 18. marraskuuta 2016, jolloin sen julkaisi yhtyeen itsensä hallinnoima levy-yhtiö Blackened Recordings. Hardwired... to Self-Destruct debytoi Yhdysvalloissa albumilistan ykkösenä. Albumilta lohkaistiin nimikkokappale ”Hardwiredin” jatkeeksi vielä neljä muuta singleä: ”Moth into Flame”, ”Atlas, Rise!”, ”Now That We’re Dead” ja ”Spit Out the Bone”. Jokaiselle albumin kahdestatoista kappaleesta julkaistiin myös musiikkivideo.
Metallica ilmoitti aloittavansa uuden albuminsa myötä myös uuden WorldWired Tour -kiertueensa. Pohjois-Amerikassa stadionkonserteista koostuneella kiertueella yhtyeen lämmittelijöinä toimivat Avenged Sevenfold, Volbeat ja Gojira.[53]
Tyyli

Metallica on saanut vaikutteita varhaisen heavy metalin edustajilta, kuten Scorpionsilta, Van Halenilta, Black Sabbathilta, Deep Purplelta ja Led Zeppeliniltä. Myös Mercyful Fate, Motörhead, Diamond Head, Iron Maiden ja thrash metallin edelläkävijänä tunnettu Venom ovat vaikuttaneet Metallican tyyliin. Varhaiset Metallican julkaisut sisälsivät nopeita tempoja ja jopa yhdeksän minuuttia kestäviä instrumentaaleja. Kappaleet kertoivat muun muassa uskonnosta, kuolemasta, sodasta, raivosta ja huumeista.
Vuonna 1991 uuden tuottajan, Bob Rockin myötä Metallica yksinkertaisti ja selkeytti musiikkiansa. Yhtye vähensi aggressiivisten ja nopeatempoisten kappaleiden määrää laajentaakseen musiikillista valikoimaansa. Muutos tähän suuntaan osoittautui kaupallisesti menestyksekkääksi, kun Black Album nousi Billboard 200 -listan ensimmäiselle sijalle. Metallica vaihtoi sanoituksellista lähestymistapaansa ja kirjoitti kappaleita, jotka käsittelivät vihaa, menetystä ja kostoa. Albumeilla Load ja ReLoad raskaimmat metallimusiikilliset piirteet on hylätty lähes kokonaan ja kappaleissa kuuleekin vaikutteita maanläheisestä blues rockista, vaihtoehtorockista sekä jopa countrymusiikista.
St. Angerin myötä Metallica teki suurimman musiikillisen muutoksensa koskaan. Yhtye haki albumille rähjäistä ja raakaa äänimaailmaa. Albumin kitarat ja bassokitara on viritetty drop-C-vireeseen, eikä albumilla ole yhtään kitarasooloja. Levyn sanoitukset käsittelevät muun muassa paholaista, huumeidenvastaisuutta, klaustrofobiaa ja uskontojen tekopyhyyttä.
Metallica käyttää kymmenennellä albumillaan, Death Magneticilla, useimmissa kappaleissa jälleen E-vireessä olevia soittimia (joissain Drop-D) ja kappaleet sisältävät useita kitarasooloja.
Jäsenet

Metallican kokoonpanotAlkuperäinen
(1981, 1982)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Lars Ulrich - rummut
Dave Mustaine - kitara
Ron McGovney - basso(1982–1983)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Dave Mustaine - kitara
Cliff Burton - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut(1983–1986)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara
Cliff Burton - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut(1986–2001)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara
Jason Newsted - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut(2001–2003)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut,
Bob Rock - bassoNykyinen
(2003–)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara, taustalaulut
Robert Trujillo - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut
Nykyiset
James Hetfield – laulu, rytmikitara (satunnainen soolokitara)
Lars Ulrich – rummut
Kirk Hammett – soolokitara, taustalaulu (1983–)
Robert Trujillo – bassokitara, taustalaulu (2003–)
Entiset
Jason Newsted – bassokitara, taustalaulu (1986–2001)
Cliff Burton – bassokitara, taustalaulu (1982–1986)
Dave Mustaine – soolokitara (1981–1983)
Ron McGovney – bassokitara, taustalaulu (1981–1982)
Joey Jordison & Dave Lombardo – rummut (2004) (Keikkarumpaleina Ulrichin sairastuttua)
John Marshall – rytmikitara (1986 & 1992) (Keikkakitaristina Hetfieldin ollessa toipilaana)
Muut henkilöt
Rick Rubin – tuottaja (2006–)
Bob Rock – tuottaja (1991–2003), bassokitara albumilla St. Anger (2002–2003)
Flemming Rasmussen – tuottaja (1984–1988)
Paul Curcio – tuottaja (1983)
Jon Zazula – tuottaja (1983), manageri (1983–1984)
Aikajana

Diskografia

Studioalbumit

Konsertit Suomessa

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Halfin, Ross| title = Metallica kuvina| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2009| version = (Metallica, 2006.) Kirk Hammetin esipuhe. Suomentanut Päivi Paappanen| id = ISBN 978-952-01-0315-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Halfin, Ross| title = Voittamaton Metallica| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 2012| version = (The Ultimate Metallica, 2010.) Alkusanat: Lars Ulrich. Jälkisanat: Kirk Hammett. Suomentanut Maria Sjövik| id = ISBN 978-951-20-8772-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = McIver, Joel| title = Metallica: Thrashtitaanien tie maailman mahtavimmaksi metallibändiksi... ja mitä sitten tapahtui| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2005| version = (Justice for all: The truth about Metallica, 2004.) Suomentanut Ilkka Salmenpohja| id = ISBN 952-471-618-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Putterford, Mark (toim.)| title = Metallica| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1995| version = (Metallica in their own words, 1994.) Suomentanut Leena Lehtinen| id = ISBN 951-31-0550-4}}
Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 on Twitter

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
.
.

. Ylen Elävä arkisto.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 KaaosZine.
.

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Suomalaisen elokuvan festivaalia on aloitettu pitämään?


Tulenkantajat oli 1920-luvulla Suomessa vaikuttanut kirjailijaryhmittymä, joka on nimetty Nuoren Voiman Liiton julkaiseman Tulenkantajat-albumin mukaan. Tulenkantajiin tiiviisti kuuluvia kirjoittajia olivat muun muassa Uuno Kailas, Olavi Paavolainen, Elina Vaara, Katri Vala ja Lauri Viljanen. Kirjailijoiden lisäksi ryhmään kuului muun muassa muusikkoja ja kuvataiteilijoita. Ryhmä julkaisi myös omaa lehteä, jonka päätoimittajana toimi Erkki Vala.
Tulenkantajat pyrkivät ohjaamaan suomalaista kirjallisuutta uusille urille lähemmäs eurooppalaisia virtauksia.[1] Ryhmä pyrki eroon ”korpikulttuurista” ja määritteli suomalaisuuden ensisijaisesti teollisuuden, kaupungistumisen ja modernin taiteen kautta. Tulenkantajien tunnuslause oli: ”Ikkunat auki Eurooppaan!”, joka oli lainaus Elmer Diktoniuksen esittämistä Ultra-lehden tavoitteista: "Ikkunat auki Eurooppaan päin".[2]
Tulenkantajien ryhmä alkoi hajota ristiriitoihin 1920-luvun lopulla. Lopullisesti jäsenten yhteisen taipaleen voidaan katsoa päättyneen 1930-luvun alussa[3].
Alkuvaiheet
Nuoren Voiman Liitto toimi yhdistävänä tekijänä monille tulenkantajien jäsenille[4]. Tulenkantajat-ryhmä sai nimensä alun perin Nuoren Voiman Liiton kirjallisen harrastuspiirin samannimisestä albumista. Albumi ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1924, ja muuttui neljästi ilmestyttyään aikakauslehdeksi.[5] Tulenkantajat-albumeissa esiteltiin kirjallisen, kuvataiteellisen ja säveltaiteellisen ryhmän saavutuksia. Tulenkantajat-lehti sen sijaan keskittyi uuden sukupolven monenlaiseen muuhun esittelyyn, mikä onkin tuonut esille kysymyksiä siitä, oliko tulenkantajat ryhmänä yksinomaan kirjallisuuteen keskittynyt.[6] Tulenkantajat nimenä herätti jonkin verran hämmennystä: albumin nimenä se oli selvä, mutta ihmisryhmänä epämääräinen, eikä tulenkantajiin kuuluneista kirjailijoista voida vieläkään tehdä pitävää luetteloa.[7][8]
Tulenkantajiin kuului joukko nuoria kirjailijoita, joiden tuotannossa ilmeni muun muassa vapaamittaisuutta, eksotiikkaa, ekspressionistista ilmaisua ja uudenlaisen elämäntunteen ylistystä[9]. Ryhmälle oli ominaista usko ihmisyyteen ja suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen sekä kiinnostus uusiin ilmiöihin[10]
Kirjailijaryhmä
Tulenkantajien kokoonpanosta ei saada tyhjentävää tietoa, ja myös tutkijat ovat tulenkantajiin kuuluneiden jäsenten määrittelyn suhteen erimielisiä[7]. Osa jäsenistä kuului ryhmään tiiviimmin ja osa väljemmin. Voidaan puhua myös sisärenkaasta ja ulkojäsenistä[11]. Tulenkantajiin tiiviisti kuuluvia kirjoittajia olivat muun muassa Uuno Kailas, Katri ja Erkki Vala, Yrjö Jylhä, tulenkantajien keulakuva Olavi Paavolainen, lyyrikko Lauri Viljanen, Ilmari Pimiä ja Elina Vaara. Ryhmään luetaan usein tiiviisti kuuluneeksi myös Martti Haavio (taiteilijanimeltään P. Mustapää), joka kuitenkin on itse sanonut mahdollisesti kuuluneensa ryhmään vain siksi, että useat sen jäsenet tulivat hänen hyviksi ystävikseen.[1][12] Muitakin nimiä on useasti mainittu tulenkantajien yhteydessä, kuten Onni Halla ja Antero Kajanto sekä ekspressionistit Arvi Kivimaa ja Mika Waltari.[13]
Tulenkantajat oli ryhmänä väljä, ja siihen voitiin katsoa kuuluvan erilaisia kerrostumia. Ryhmän ydinjäsenistö pysyi suhteellisen muuttumattomana, mutta ulompaan kehään kuuluvat jäsenet vaihtelivat. Ydinryhmä oli esteettisesti ennakkoluuloton ja avosylinen, joten uudet ystävät otettiin vastaan vailla ennakkoluuloja.[14]
Yleensä tulenkantajista puhutaan kirjailijaryhmänä, mutta samaan ystäväpiiriin kuului myös kuvataiteilijoita, lausujia, muusikkoja, sanomalehtimiehiä sekä monenlaisia taiteen harrastajia[1]. Taiteilijat Sylvi ja Väinö Kunnas kuvittivat nuorten runokokoelmia, albumeja ja lehtiä. Säveltaiteilijoita ja lausujia kuului läheisesti ystäväpiiriin, ja heistä muun muassa Eero Salola ja Helinä Svensson-Timari tekivät suuren palveluksen tuomalla lausuntailloissaan uutta lyriikkaa sitä lukemattomien tietoisuuteen.[6] Ryhmään liittyy kiinteästi myös Yrjö Gustafson, joka ei itse kirjoittanut, mutta antoi herätteitä muille. Gustafsonin sanotaan olleen hienosyisin henki ja keskeinen persoonallisuus nuoren kirjailijapolven piirissä.[15]
Kirjallisuus
Lyriikka
Tulenkantajien väljään ryhmään kuului hyvin monenlaisia lyyrikoita. Tulenkantajien lyriikalla on kuitenkin yhteisiä tyypillisiä piirteitä, joita ovat muun muassa vapaa mitta, eksotiikka ja koneromantiikka.[10] Tunnetuimpia vapaan mitan käyttäjiä on Katri Vala, joka piti loppuun saakka kiinni tästä hänelle luontaisesta ilmaisumuodosta[16]. Valan tunnettuja teoksia ovat muun muassa Kaukainen puutarha (1924) ja Sininen ovi (1926)[9]. Valan runouden keskeisenä vaikutustekijänä on myös eksoottinen ja aistimusvoimainen kuva, johon liittyvät muun muassa intensiiviset väriläikät, sekä lämmön ja valon aistimukset[16]. Tulenkantajien eksotiikkaa yleensä hallitsee usein vaisto ja voimakkaat tunneaistimukset[17] Tulenkantajien aikaan suomalaisessa kirjallisuudessa kukkivat värikkäät kukat, puutarhat tuoksuivat ja teksteissä oli mielikuvituksellisia kaukonäkyjä[10]. Tulenkantajien lyriikassa eksotiikalla on yleensä tehtävänä korostaa vaistonvaraista tunnetta ja primitivismiä, mikä tietyllä tavalla merkitsee pakoa nykyajan rationaalisuudesta. Eksoottinen maisema teki selvän eron aiempaan suomalaiseen kirjallisuuteen.[17]
Tulenkantajista muun muassa Olavi Lauri (Paavolainen) ja Mika Waltari olivat innostuneet koneromantiikasta. Tulenkantajien lyriikassaan kuvaamat koneet ovat pääosin matkustamiseen ja vapaa-aikaan liittyviä laitteita, eivät niinkään työvälineitä. Koneromantiikassa koneita ja tekniikkaa pidettiin sekä vapauttavana että ihmiskuntaa yhdistävänä voimana. Ajateltiin, että tekniikka mahdollistaa tulevaisuuden utopian toteuttamisen, eli tässä tapauksessa globaalin ihmisyhteisön syntymisen. Koneiden avulla maailma voitiin tuntea pieneksi ja hallittavaksi, ja samalla torjuttiin ajatuksia rappiosta ja perikadosta.[18] Kirjalliseksi muotiautoksi tulenkantajat löysivät espanjalaisen Hispano-Suizan, vaikka Suomessa ei tiedetä olleen yhtäkään tämän merkkistä autoa.[19]
Tulenkantajien lyriikassa näkyy vahvasti elämän voiman korostaminen eli vitalismi, johon liittyy myös ihmisruumiin palvonnan kohteeksi tuleminen, sekä terveen ihmisruumiin ja sen viettien noudattamisen hyveellisyys. Vitalismin vastapainona nuorten lyyrikoiden runoissa on myös ahdistusta ja säälimättömän kuoleman kauhukuvia. Muun muassa Yrjö Jylhän kokoelman Ruoskanjäljet runoissa toistuvat kuoleman, väkivallan ja itsemurhan teemat, ja Katri Valan kokoelmassa Kaukainen puutarha on peräti erillinen ”Kauhu”-niminen osasto.[9] Tällaista kauhun kuvaamista on selitetty muun muassa sillä, että nuoret lyyrikot halusivat aiheuttaa reaktioita vanhemmassa sukupolvessa. Todennäköisempi syy on kuitenkin sotien vaikutus lyyrikoiden ajatuksiin. Ensimmäinen maailmansodan ja kansalaissodan kokemusten on sanottu tulevan näkyviin näissä kauhukuvissa. Ensimmäinen maailmansota muutti ihmisten ajatusmaailmaa ja rikkoi vakiintuneita käsityksiä ihmisen elämästä. Usko tieteen ja järjen hallitsemaan maailmaan horjui ja elämän perustotuuksien tilalle tuli alituinen epävarmuus.[17]
Proosa
Nuorten prosaistien osuus tulenkantajissa oli väljempi kuin lyyrikoiden kiinteä yhtenäisyys. Prosaistien osuus oli illanistujaisissa vaatimattomampi myös siksi, että he tulivat kirjalliseen julkisuuteen vasta ryhmän muodostumisen jälkeen. Prosaistien asemaan kirjailijaryhmässä vaikutti muiden seikkojen ohella myös se, ettei heidän tuotannossaan ole niin leimallisesti tulenkantajamaisia aiheita kuin nuorilla lyyrikoilla.[14] Kuvaavana voidaan pitää Mika Waltarin mainintaa siitä, miten hän 1920-luvulla uskoi vakaasti olevansa runoilija, kunnes Joel Lehtosen neuvosta ryhtyi kirjoittamaan proosaa.[14]  Waltarista tulikin tulenkantajien ikäpolven näkyvin prosaisti, ja myöhemmin parhaiten ulkomailla tunnettu suomalainen kirjailija.[20] Tulenkantajien kärkipään prosaisteihin kuului myös Olavi Paavolainen[21]. Paavolainen esitteli ajan uusia ilmiöitä muun muassa monissa lehtiartikkeleissa, ja julkaisi tärkeimmät, ensisijaisesti ensimmäisen maailmansodan jälkeistä aikaa kartoittavat, artikkelinsa esseekokoelmassaan Nykyaikaa etsimässä (1929)[22]. Kokoelmassaan Paavolainen toi esille myös suuren maailman muoti-ilmiöt, kuten futurismin, dadaismin ja alastonkulttuurin, sekä sodanjälkeisen tilanteen kulttuuriset ristiriidat[23].
Loppuvaiheet
Ryhmän hajoaminen
Tulenkantajien ryhmässä oli nähtävissä rakoilua jo 1920-luvun viimeisinä vuosina, jolloin ryhmän sisäiset ristiriidat kasvoivat poleemiseksi sananvaihdoksi. Arvovaltakiistat ja poliittiset mielipide-erot tulivat entistä tärkeämmiksi. Selviä hajoamisen merkkejä olivat Tulenkantajat-lehden ilmestymisen lakkaaminen kesken vuotta 1930, ja kustantajayhtiön ajautuminen konkurssiin.[3] Tulenkantajat-lehden kirjallinen ja taiteellinen yhteisö repesi erilaisiin poliittisiin ja ideologisiin kiistoihin[24].
Ryhmän hajoamiseen oli kuitenkin muitakin syitä. Suomeen ulottui maailmalla lamaannuttava talouspula, joka lamakauden aiheuttaman sisäpoliittisen kriisin myötä vaikutti voimakkaasti 1930-luvun vaihteen yleiseen mielialaan[3][25]. Eniten talouspulasta kärsi lyriikka. Elannon ansaitsemiseksi kirjailijat tekivät suomennoksia, koska omia kokoelmia ei kannattanut tarjota.[26] Muun taiteen mukana myös kirjallisuus kaupallistui, ja käsitys sen merkityksestä sivistystekijänä heikentyi. Useilla 1920-lukua inspiroineilla aatteilla, kuten eksotiikalla ja koneromantiikalla, ei ollut sellaisenaan mahdollisuuksia jatkuvuuteen. Monet uudet ja innoittavat aiheet oli kulutettu loppuun. Huomattiin, että yhteisiä teemoja ei enää ole, vaan jokaisen on kehitettävä omaa erikoislaatuaan, mikä näkyykin jo kirjailijoiden 1930-luvun tuotoksissa.[26]
Suursiivous
1920-luvun kirjallisen elämän tärkeä hahmo ja tulenkantajien kärkeen kuulunut prosaisti Olavi Paavolainen kirjoitti vuonna 1932 teoksensa Suursiivous eli kirjallisessa lastenkamarissa[21][27]. Tässä pamfletissa hän moitti aikalaiskirjallisuutta ja nuoren kulttuurin ilmiöitä, joissa oli itsekin ollut mukana. Paavolaisen mielestä kirjallisuuden taiteellinen taso oli laskenut.[27] Erityisesti proosa sai tuimaa kritiikkiä, Paavolainen moitti sitä muun muassa puolivillaisuudesta, pinnallisesta muodikkuudesta, yhteiskunnallisen näkemyksen heikkoudesta ja mauttomasta sensaationtavoittelusta[21][27]. Paavolaisen mielestä kirjallisuus oli taantunut 1890-luvulle, ja vaikka nuoret olivat hänen mukaansa muototajultaan hienostuneempia, vanha suomalainen passiviteetti ja epä-älyllisyys oli jäänyt jäljelle. Paavolaisen mukaan kärpäset likasivat hyvin nopeasti ruudun Eurooppaan. [27]
Saavutukset
Tulenkantajat ja heidän aikalaisensa olivat ensimmäinen suomenkielinen lyyrikkopolvi. Heidän lyriikkansa ei kuitenkaan voida sanoa mullistaneen runouden ilmaisukeinoja tai edistäneen kirjallisuuden kehitystä samalla tavoin kuin suomenruotsalaisen modernistin Edith Södergranin runot tekivät.[10] Tulenkantajien huomattavimmat tuotokset eivät olleetkaan ryhmähengen aikaansaamia, vaan toisistaan varsin paljonkin poikkeavien kirjailijoiden yksilöllisiä saavutuksia[28].
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Kantokorpi, Otso (toim.)| title = Tulenkantajat 1928–1930: Pääkirjoitukset, ohjelmalliset artikkelit, julistukset ja iskulauseet, sisällysluettelo| location = Helsinki| publisher = JB-kustannus| year = 1995}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mauriala, Vesa| title = Uutta aikaa etsimässä: Individualismi, moderni ja kulttuurikritiikki tulenkantajien elämässä 1920- ja 1930-luvulla| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2005| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto| id = ISBN 951-662-934-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mäkinen, Kari| title = Unelma jälkikristillisestä kulttuurista ja uskonnosta: Tulenkantajien oppositio kansankirkollista arvomaailmaa vastaan 1924–1930| location = Helsinki| publisher = Suomen kirkkohistoriallinen seura| year = 1989| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto| id = ISBN 951-9021-73-6}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Laitinen, Kai| title = Suomen kirjallisuuden historia| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1997| version = 4. uusittu painos| id = ISBN 9789511150107}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rojola, Lea| title = Suomen kirjallisuushistoria 2: Järkiuskosta vaistojen kapinaan| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 1999| id = ISBN 951-746-133-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saarenheimo, Kerttu| title = Tulenkantajat – ryhmän vaiheita ja kirjallisia teemoja 1920-luvulla| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1966}}
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Joukkotiedotusväline tarkoittaa viestintäkanavaa tai laitetta, jolla voidaan viestiä suurille joukoille toistuvasti. Sanalla tarkoitetaan teknisten laitteiden ja järjestelmien lisäksi myös organisaatioita, jotka harjoittavat joukkoviestintää. Joukkotiedotusvälineitä ovat lehdistö, elokuva, radio, televisio ja internet.
Joukkotiedotusvälineiden vaikutus
Joukkotiedotusvälineitä on käytetty informaation jakamiseen. Laajettuaan joukkotiedotusvälineet ovat ryhtyneet myös viihdyttämään vastaanottajiaan, jolloin on herännyt kysymys joukkotiedotusvälineiden tiedotusluonteesta. Alvin Toffler jakaa kirjassaan Third Wave tiedotuksen agraariin, teolliseen ja jälkiteolliseen. Eurooppalais-yhdysvaltalaisesta näkökulmasta ensimmäinen kattava joukkotiedotus olivat katolilaisen kirkon saarnastuolista luetut kuulutukset, jossa kirkko pystyi säätelemään tiedotuskanavan käyttöä. Toisessa vaiheessa tuli protestanttinen vallankumous, kirjapainotaito sekä 1700-luvulla sanomalehdet, mikä jatkui radiolla ja televisiolla. Jo ennen sähköistä viestintää on merkittävää viestimien osaa, painettua sanaa pääasiassa päivälehdistöä tarkoittaen kutsuttu neljänneksi valtiomahdiksi. Kolmannessa aallossa joukkotiedottaminen laajenee omaehtoisemmiksi kustanteiksi ja verkottuu.
Tiedotusvälineitä voidaan käyttää erilaisiin tarkoitusperiin vaikutuskanavana: kaupallisiin tarkoituksiin tai poliittisiin tarkoituksiin mielipidemuokkaajina. Vapaat tiedotusvälineet voivat olla vallanpitäjien ”vartijoita” tuomalla esiin epäkohtia.
Massatiedotusvälineillä on myös kulttuurisia vaikutuksia. Kaikkialle yhtenäisenä levitettävä kaupallinen tiedotus ja viihde on nähty usein kulttuurien monimuotoisuutta uhkaavana tekijänä.
Joukkotiedotusvälineet Suomessa
Suomessa huomattava osa merkittävistä tiedotusvälineistä kuuluu suurille viestintäalan yhtymille Sanomalle tai Alma Medialle. Toinen merkittävä taho on Yleisradio. Kolmantena vaikuttavana tekijänä ovat maakuntalehdet. Maakuntalehtien kansainvälisten uutisten uutisvalikoimaan vaikuttaa merkittävästi STT, jonka suurin lehtiomistaja on Sanoma, joka kustantaa muun muassa Helsingin Sanomat -päivälehteä. Näin ollen kansainvälisten uutisten osalta lehdistön Reutersilta tuleva uutisvirta on STT:n toimittamaa. Sen sijaan kotimaisissa aiheissa voi olla erilaisia painotuksia.
Kaupallisesti vähälevikkisiä aatteellisia lehtiä tuetaan parlamentaarisella lehdistötuella, mikä tukee muun muassa eduskuntapuolueiden pää-äänenkannattajajien kustantamista.
Joukkotiedotusvälineiden ja valtiovallan välistä vuorovaikutteista suhdetta kuvaa se, että monet kansanedustajat ja ministerit ovat ammatiltaan toimittajia. Kaikkiaan noin 15% kansanedustajista on toiminut jollain lailla toimittajina.
Merkittäviä suomalaisia poliittisia toimittajia ovat puoluelehtien päätoimittajat, Yleisradion poliittiset toimittajat sekä poliittisia asioita käsittelevät ajankohtaisohjelmien toimittajat, suurimpien päivälehtien pääkirjoittajat sekä vakiokolumnistit. Poliittisia toimittajia toimii myös ministereiden erityisavustajina eli poliittisina sihteereinä.
Katso myös
Media
Multimedia
Sosiaalinen media
Luokka:Joukkotiedotus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Leia Organa on yhdysvaltalaisen elokuvaohjaaja George Lucasin luoma kuvitteellinen hahmo Tähtien sota -elokuvissa, jota näytteli Carrie Fisher.[1][2][3]
Tähtien sodan alkuperäisessä trilogiassa hahmo oli Alderaanin prinsessa, Imperiumin senaatin jäsen ja Kapinaliiton tukija sekä Han Solon rakastajatar. Hän paljastui myöhemmin Luke Skywalkerin kaksoissisareksi sekä Anakin Skywalkerin ja senaattori Padmé Amidalan tyttäreksi. Esiosatrilogian lopussa, Padmén kuoltua synnytyksessä ja Anakinin käännyttyä Darth Vaderiksi, Alderaanin senaattori Bail Organa ja kuningatar Breha Organa adoptoivat Leian. Jatkotrilogiassa Leia on Vastarinnan kenraali ja johtaa taistelua Ensimmäistä ritarikuntaa vastaan. Lisäksi hänellä ja Hanilla on poika nimeltä Ben, joka kääntyi Voiman pimeälle puolelle ja otti itselleen nimen Kylo Ren.
Star Wars Legends -jatkumossa Leia on koulutettu jedimestari ja Uuden tasavallan valtionpäänainen. Hänellä on kolme lasta: Jaina Solo, Jacen Solo ja Anakin Solo.
Esiintymiset

Kaanon
Alkuperäinen trilogia
Esiintyessään ensi kerran vuoden 1977 elokuvassa Tähtien sota, Leia Organa on Alderaanin prinsessa ja senaattori Galaktisen Imperiumin senaatissa. Darth Vader vangitsee hänet alukseltaan Tantive IV:ltä, missä hän toimii Kapinaliiton vakoojana. Vader vangitsee hänet ja vaatii Imperiumin voimakkaan aseen, Kuolemantähden, varastettuja piirustuksia. Leia oli kuitenkin piilottanut ne astromekaanikkodroidi R2-D2:n sisään, joka lähetettiin protokolladroidi C-3PO:n mukana läheiselle planeetta Tatooinelle etsimään jedimestari Obi-Wan Kenobi.
Leialta vaaditaan kapinallisten olinpaikkaa ja antaa erään hylätyn tukikohdan sijainnin. Tästä huolimatta, Kuolemantähden komentaja, suurmoffi Tarkin, määrää Alderaanin tuhottavaksi. Lopulta Luke Skywalker, Han Solo, Obi-Wan, wookiee Chewbacca ja droidit pelastavat hänet. Kun he pakenevat Obi-Wanin uhrattua henkensä, he ottavat Yavinin taisteluun, jossa Luke tuhoaa Kuolemantähden X-siipihävittäjällään. Massanin temppelissä Yavin IV -kuussa, prinsessa ojentaa pelastajille ja taistelun sankareille Alderaanin vapaudenmitalit.
Imperiumin vastaiskussa on kulunut kolme vuotta Yavinin taistelusta. Leia Organa on muiden kapinallisten kanssa jääplaneetta Hothilla. Hän auttaa evakuoimaan tukikohdan Imperiumin joukkojen hyökätessä. Hän pakenee Hanin, C-3PO:n ja Chewbaccan kanssa Millennium Falconilla ja onnistuvat asteroidivyöhykkeellä torjumaan Imperiumin TIE-hävittäjät, mutta Falconin hyperajomoottori vaurioituu. Romanssi Leian ja Hanin välillä alkaa kukkia tämän jälkeen. He saapuvat Pilvikaupunkiin aluksen korjausta varten, mutta Lando Calrissian luovuttaa heidät Darth Vaderille, joka aikoo käyttää heitä syöttinä. Hania käytetään myös koekappaleena karboniittijäädytyksessä ja Leia tunnustaa sitä ennen tunteensa tälle. Vader luovuttaa Hanin palkkionmetsästäjä Boba Fettille.
Myöhemmin Lando auttaa Leiaa, Chewbaccaa ja droideja pakenemaan. Chewbacca kuitenkin yrittää kuristaa Landon, eikä Leiakaan huoli hänen apuaan. Paon aikana hän aistii Luken olevan pulassa ja palaa pelastamaan hänet. Luke oli kohdannut valosapelitaistelussa Vaderin ja menettänyt toisen kätensä. Leia vie hänet sairaalaosastolle, missä Luke saa keinotekoisen käden.[2]
Jedin paluussa, vuosi Pilvikaupungin tapahtumien jälkeen, Leia, Chewbacca, Lando, Luke, C-3PO ja R2-D2 matkaavat Tatoinelle pelastaakseen Hanin Jabba the Huttilta. Leia esittää palkkionmetsästäjää, joka luovuttaa Chewbaccan Jabballe. Aluksi hän tekee käytöksellään vaikutuksen Jabbaan, mutta vapautettuaan Hanin karboniitista Jabba tekee hänestä uuden orjatytön ja pakottaa käyttämään kultaisia ”bikineitä”. [3] Luken surmattua rancor-hirviö, Jabba aikoo heittää hänet, Hanin ja Chewbaccan kuolemaan sarlaccille. Naamioitunut Lando auttaa Luken, Hanin ja Chewbaccan pakoon. Leia puolestaan kuristaa Jabban ketjullaan kuoliaaksi, minkä jälkeen R2-D2 vapauttaa hänet. Luke tuhoaa huvipurren.[3]
Valmistautuessaan viimeiseen taisteluun Imperiumia vastaan Endorissa, Luke paljastaa Leialle olevansa hänen kaksoisveljensä ja että Darth Vader on heidän isänsä. Aluksi Leia ei halua uskoa sitä, mutta tajuaa Luken puhuvan totta. Leia ja han johtavat kapinalliset viimeiseen taisteluun, samalla kun kapinallisten laivasto hyökkää toiselle Kuolemantähdelle. Leia haavoittuu lievästi, mutta auttaa kapinallisia ja näiden kanssa liittoutuneita ewokeja kukistamaan Imperiumin.[3]
Esiosatrilogia
Tähtien sota: Episodi III – Sithin kostossa, Padmé Amidala odotti Anakin Skywalkerin lapsia Kloonisotien lopussa. Elokuvan lopussa Padmé synnyttää Polis Massan sairaalassa kaksoset Luken ja Leian. Padmé kuolee synnytyksen jälkeen, ja Alderaanin senaattori Bail Organa adoptoi hänet suojellakseen häntä keisari Palpatinelta. Expanded Universen mukaan Leian syntymänimi on "Leia Amidala Skywalker", mutta virallinen aikajatkumo ei ole vahvistanut tätä.
Jatko-osatrilogia
Elokuvassa Star Wars: The Force Awakens Leia on kenraalina Vastarinnassa, Uuden tasavallan tukemassa järjestössä, joka vastustaa Imperiumin jäänteistä muodostunutta Ensimmäistä ritarikuntaa. Hän etsii Lukea, joka on kadonnut. Samasta syystä kuin miksi Luke oli kadonnut, Leia ja Han olivat erkaantuneet toisistaan. Heidän poikansa, Ben, joka oli myös yksi Luken jedioppilaista, oli kääntynyt Voiman pimeälle puolelle ja ryhtynyt yksinvaltias Snoken oppilaaksi nimellä Kylo Ren.
Leia tapaa jälleen Hanin ja Chewbaccan Takodanan taistelun päätyttyä. Vastarinnan kehittäessä suunnitelman ritarikunnan Tähdentappajatukikohdan tuhoamiseksi, Leia suostuttelee Hanin yrittämään käännyttää poikansa takaisin valoisalle puolelle. Leia itse jää taistelun ajaksi Vastarinnan tukikohtaan planeetta D’Qarille ja tuntee Hanin kuoleman Kylo Renin käsistä häiriönä Voimassa. Taistelun jälkeen R2-D2 herää ja BB-8:n avulla paljastaa Leialle ja muille Luken olinpaikan. Pian tämän jälkeen hän toivoo Voiman olevan Reyn kanssa, kun tämä lähtee Chewbaccan ja R2-D2:n kanssa Luken luokse.
Elokuvassa Star Wars: The Last Jedi Vastarinnan joukot evakuoivat itsensä D’Qarilta ja evakuoinnin jälkeen hän alensi Poe Dameronin komentajasta kapteeniksi, koska tämä oli käskemättä tuhonnut Ensimmäisen ritarikunnan Mandator IV -tähtitaistelulaiva Fulminatrixin ja siten aiheuttanut Vastarinnan kaikkien MG-100 StarFortress SF-17 -pommittajien tuhoutumisen. Kun Ensimmäinen ritarikunta jäljittää Vastarinnan ja tuhoaa komentoalus Raddusin komentosillan, jonka väki imeytyy avaruuteen, Leia pelastautuu Voiman avulla, mutta ajautuu heikkoon tilaan, minkä vuoksi vara-amiraali Amilyn Holdo ottaa Vastarinnan väliaikaisesti komentoonsa.
Toivuttuaan hän pysäyttää Poen kapinoinnin Holdoa vastaan. He evakuoituvat komentoalus Raddusin ja pakenevat pienillä U-55 -pelastusaluksilla mineraaliplaneetta Craitille, toivoen Ensimmäisen ritarikunnan vain menevän planeetan ohi ja voivansa itse kutsua Ulkokehän liittolaisiaan apuun. Mutta Vastarinta paljastuu, Craitin tukikohta joutuu hyökkäykseen kohteeksi eivätkä liittolaiset saavu auttamaan. Luken Voiman kautta luoma kuvajainen ilmestyy ja puhuu Leian kanssa ennen kuin menee pidättelemään Ensimmäistä ritarikuntaa. Kun Vastarinnan evakuointi planeetalta on valmis, hän ja Rey tuntevat Voiman kautta oikean Luken kuoleman Ahch-Tolla. Eloonjääneiden paetessa Millennium Falconilla, Leia uskoo, että kokemistaan menetyksistä ja Luken kuolemasta huolimatta Vastarinta nousee vielä uudelleen.
Näyttelijä Carrie Fisher kuoli äkillisesti 27. joulukuuta 2016, mutta kaikki hänen kohtauksensa elokuvaan The Last Jedi olivat tuolloin jo kuvattu.[4] Leia esiintyy kuitenkin Episodi IX:ssä jatko-osatrilogian aiemmista elokuvista pois jätettyä materiaalia käytettäen.[5][6]
Animaatiot
Teini-ikäinen versio prinsessa Leiasta teki esiintymisen Star Wars Rebelsin jaksossa "Prinsessa Lothalilla", esittäen Imperiumille tulleensa tekemään avustustyötä Lothalille, mutta aikoi todellisuudessa auttaa Ghostin ryhmää ja Ryder Azadia varastamaan Hammerhead-luokan risteilijöitä kapinallisille.[7] Kyseisessä jaksossa, hän suorittaa salaista tehtävää sarjan päähenkilöiden kanssa.[7]
Legends
Leia perusti Endorin taistelun jälkeen Uuden Alderaanin, turvapaikan Alderaanin selviytyjille. Leia Organa Solo hallitsi sekä vanhaa että uutta Alderaanin järjestelmää itsensä ja lastensa muodostaman aatelissuvun kautta. Hänen biologisen isänsä, Anakin Skywalkerin, henki yritti ottaa yhteyttä Leiaan ja pyytää anteeksiantoa teoilleen. Leia oli aluksi pitkään katkera hänelle Imperiumin auttamisesta, mutta antoi anteeksi löydettyään isoäitinsä, Shmi Skywalkerin, päiväkirjan ja saatuaan lisätietoa isänsä menneisyydestä. Leia sai myös Lukelta jedikoulutusta ja synnytti myöhemmin Hanille kaksoset Jaina ja Jacen, sekä vielä myöhemmin pojan nimeltä Anakin. Jacenista tuli kuitenkin myöhemmin sithlordi nimeltä Darth Caedus.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Tähtien sodan hahmot
Luokka:Kuvitteelliset prinsessat

Oliko Leia Organa Tähtien sodan alkuperäisessä trilogiassa Alderaanin prinsessa?


Tunteita ja tuoksuja (engl. The Young and the Restless) on yhdysvaltalainen saippuaooppera. Sitä lähettää Yhdysvalloissa CBS -televisiokanava. Ensimmäinen jakso lähetettiin vuonna 1973 ja sarja jatkuu edelleen.
Sarjan aloitti, tuotti ja ensimmäiset jaksot käsikirjoitti William J. Bell. Sarja kertoo kosmetiikkaa valmistavista perheyrityksistä Newman Enterprisesista ja Jabot Cosmeticsista sekä näiden omistajista ja työntekijöistä. Varsinkin alkujaksoissa puhuttiin luokkaeroista, esimerkkinä rikas Brooksin perhe ja köyhä Fosterin perhe. Sarja on Suomessa suositun Kauniiden ja rohkeiden sisarsarja. Näyttelijöistä pisimpään sarjassa mukana on ollut Katherine Chancelloria esittänyt Jeanne Cooper (1973-2013). Sarjan ainoa aivan alusta asti mukana ollut roolihahmo puolestaan on Jill Foster Abbott, jota on vuodesta 1987 esittänyt Jess Walton.
Yhdysvalloissa sarjan ensimmäinen esitys tapahtui 26. maaliskuuta 1973, jonka jälkeen sitä on esitetty yli 10000 jaksoa. Esityskaudella 1988-89 sarja syrjäytti General Hospital -sarjan Yhdysvaltain katsotuimman saippuasarjan paikalta, ja on siitä asti pysynyt ykköspaikalla. 26. maaliskuuta, 2013 sarja täytti 40 vuotta.
Tunteita ja tuoksuja Suomessa
Tunteita ja tuoksuja on esitetty Suomessa vuodesta 1998 lähtien (4.5.1998)[1]
Suomessa Tunteita ja tuoksuja esitettiin toukokuuhun 2005 asti, jolloin sarjan ilmoitettiin jääneen pysyvästi pois MTV3-kanavalta. Faneilta ryöppysi vastalauseita, ja lopulta sarja palasi kahden ja puolen vuoden pituiselta tauolta 7. tammikuuta 2008. Esitysaika on aamupäivisin noin kello 9.10, Huomenta Suomen jälkeen. Sarja jatkui siitä mihin keväällä 2005 jäätiin, eli Yhdysvalloissa vuonna 2002 esitetyistä jaksoista. Tunteita ja tuoksuja sarjassa seurataan tunnettujen liikemiesten ja yritysten vaiheita. Newmanit, Abbottit, Chancellorit, Wintersit ja Baldwinit ovat sarjan keskeisimmät perheet. Sarjassa ominaista on yritysdraama, joka keskittyy Jabot Cosmeticsin, Newman Enterprisesin ja Chancellor Industriesin keskinäisiin ja sisäisiin valtataisteluihin.
Sarja on Suomessa tällä hetkellä Yhdysvaltojen jaksoja noin kuusi vuotta jäljessä.
Sarja jäi 27.1.2014 tauolle, ja sarjan esittäminen Suomessa päättyi. MTV3:n Tunteita ja tuoksuja -sivu poistettiin keväällä 2015.
Päähenkilöt
Näyttelijöiden kuvaukset ovat Suomen jaksotilanteen mukaisia.

Katherine Chancellor (Jeanne Cooper, 1973-2013) on Genoa Cityn grand old lady sekä Chancellor Industriesin ja Jabot Cosmeticsin omistaja. Katherine tuli sarjaan mukaan noin puoli vuotta sarjan alkamisen jälkeen, vuonna 1973. Katherine on ollut naimisissa useita kertoja, hänen entisiä miehiään ovat Gary Reynolds, Philip Chancellor II, Derek Thurston ja Rex Sterling. Katherinella on poika Brock Reynolds Garyn kanssa sekä tytär Jill Foster Abbott nuoruudenrakkautensa Arthur Hendricksin kanssa. Sarjan kantavia teemoja jo yli 35 vuoden ajan on ollut Katherinen ja Jillin jatkuva kilpailu ja taistelu. Vasta hiljattain selvisi, että Jill onkin todellisuudessa Katherinen biologinen tytär. Katherine on alkoholisti, ja hänen paras ystävänsä onkin samasta sairaudesta kärsivä Nikki Newman. Hän on erittäin hyvä ystävä myös John Abbottin, Victor Newmanin ja Lauren Fenmore Baldwinin kanssa. Hiljattain paljastui, että Katherine oli aikoinaan juovuspäissään vaihtanut Jillin vastasyntyneen poikavauvan toiseen, ja Jillin poika onkin elossaoleva Cane Ashby.
Victor Newman (Eric Braeden) on Newman Enterprisesin perustaja ja arvostettu, piinkova liikemies. Victor on varttunut lapsuutensa orpokodissa, mikä on muovannut hänestä häikäilemättömän liikemiehen, joka käyttää valtaansa myös läheisiinsä. Victor on naimisissa Nicole "Nikki" Newmanin kanssa ja heilä on kaksi lasta, Nicholas ja Victoria. Victorilla on myös poika Adam, Hope Adamsin Wilsonin kanssa sekä tytär Abby, Ashley Abbottin kanssa. Victor omistaa Newman-yhtiöt mutta on antanut ohjakset lapsilleen. Victor on vaikutusvaltainen mies Genoa Cityssä, ja hänellä on vihamiehiä, joista pahin on kiistämättä Jack Abbott. Victor on sanavalmis jämäkkä persoona. Victorilla on avioliittoja ollut Nikkin lisäksi Julia Martinin, Ashley Abbottin, Leanna Loven, Hope Adamsin sekä Diane Jenkinsin kanssa. Lisäksi Victorilla on ollut romansseja muun muassa Jill Abbottin ja Eve Howardin kanssa. Victor on Christine Williamsin, Paul Williamsin, Michael Baldwinin, Katherine Chancellorin sekä Neil Wintersin hyvä ystävä.
Nicole "Nikki" Newman (Melody Thomas Scott) on Victorin suuri rakkaus ja tämän kahden lapsen äiti. Victor tapasi Nikkin 1980, kun tämä työskenteli stripparina. Myöhemmin Nikkistä tuli seurapiirirouva ja kotiäiti. Vuonna 2000 Nikki päätti hankkia oman uran ja sijoitti Jabot Cosmeticsiin saaden vastineeksi paikan yhtiön johtokunnasta. Jonkin aikaa Nikki työskenteli Jabot'n lisäksi Marilyn's -yökerhon emäntänä. Myöhemmin Nikki perusti NVP-kylpylät yhdessä Phyllisin kanssa. Nikki pyrkii parhaillaan Wisconsinin senaattoriksi, vastakilpailijanaan Jack Abbott. Victor ei olisi halunnut vaimonsa lähtevän ehdolle, ja tämä on tuonut ongelmia heidän liittoonsa. Nikki on ollut naimisissa Victorin lisäksi Greg Fosterin, Kevin Bancroftin, Tony DiSalvon, Jack Abbottin ja Tri Joshua Landersin kanssa. Tämä lisäksi hänellä on ollut kahdesti vakava suhde Brad Carltonin kanssa. Nikki on toipuva alkoholisti, ja hänen paras ystävänsä on saman ongelman kanssa elävä Katherine Chancellor. Nikkin kilpailijoihin ja vihamiehiin lukeutuu Ashley Abbott, Diane Jenkins, Jill Abbott ja Sharon Newman.
Victoria Newman Carlton (Amelia Heinle) on Victor ja Nikki Newmanin ensimmäinen yhteinen lapsi. Hän vietti suuren osan lapsuudestaan sisäoppilaitoksessa, ja tuli takaisin Genoa Cityyn nuorena naisena 1990. Hän on isänsä kaltainen piinkova bisnesnainen ja onkin päässyt pitkälle yritysmaailmassa jo nuorella iällä. Victoria on johtanut omaa Brash & Sassy -osastoaan Newmanilla toiminut firman väliaikaisena toimitusjohtajana. Ryan McNeil oli hänen ensirakkautensa, ja he menivät naimisiin kun Victoria oli vasta 17-vuotias. Hän on ollut lisäksi naimisissa Cole Howardin, ja kihloissa Neil Wintersin kanssa. Nyt hän on naimisissa Brad Carltonin kanssa, ja hänellä on meneillään suhde JT Hellstromin kanssa. Victoria ja Cole saivat tyttären nimeltä Eve, joka oli syntynyt kuolleena. Victoria tuli avioliitossaan Bradin kanssa raskaaksi, mutta sai keskenmenon.
Nicholas "Nick" Newman (Joshua Morrow) on Victor ja Nikki Newmanin toinen lapsi. Nicholas ei aina tule toimeen isänsä Victorin kanssa. Nicholas on liikemies ja hän on johtanut Newman Enterprisesia. Nick ja Sharon myös ostivat nuorempina Crimson Lights -kahvilan ja johtivat sitä vuosien ajan, kunnes myivät sen Kevin Fisherille. Nick meni naimisiin nuoruudenrakkautensa Sharon Collinsin kanssa ja heillä on lapset Cassie ja Noah. Cassie kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 2005. Vuonna 2006 Nick ja Sharon juhlivat 10-vuotishääpäiväänsä. Nickille tuli kuitenkin suhde Phyllis Summersin kanssa, jonka seurauksena Phyllis ja Nick saivat yhteisen lapsen, Summerin. Nick ja Sharon erosivat, ja Nick ja Phyllis ovat nyt naimisissa. Nicholas Newmanilla on ollut muita suhteita myös Amy Wilsonin ja Grace Turnerin kanssa.
Phyllis Summers Newman (Michelle Stafford) on Nicholas Newmanin vaimo, ja heillä on yhteinen tytär Summer Newman. Phyllis on Jack Abbottin ja Danny Romalottin entinen vaimo. Phylliksellä ja Dannylla on poika, Daniel Romalotti. Danny ei ole Danielin biologinen isä. Phyllis oli ennen töissä dna-laboratoriossa. Sittemmin hänestä tuli internet-velho ja hän on perustanut NVP-kylpylät yhdessä Nikkin kanssa. Phylliksen parhaita ystäviä ovat Michael Baldwin, Jack Abbott ja Malcolm Winters. Phylliksellä on Genoa Cityssä useita vihamiehiä, tärkeimpinä niistä Christine Blair, Diane Jenkins, Drucilla Winters ja Sharon Newman.
Noah Newman on Nicholas Newmanin ja Sharon Abbottin kouluikäinen poika. Noahilla oli myös sisar Cassie, joka kuoli auto-onnettomuudessa. Noah asuu äitinsä Sharonin ja isäpuolensa Jack Abbottin kanssa Abbottien kartanolla.
Jill Foster Abbott (Jess Walton) kuuluu sarjan alkuasetelman köyhään Fosterin perheeseen. Hän on ainoa aivan sarjan alusta mukana ollut roolihahmo. Hänen adoptiovanhempansa ovat Elizabeth Foster Brooks ja Bill Foster. Hänen adoptioveljiään ovat Greg ja Snapper Foster. Nuorena Jill toimi manikyristina ja Katherine Chancellorin seuraneitinä. Jill rakastui Katherinen aviomieheen Philip Chancellor II:n ja meni tämän kanssa naimisiin Philipin kuolinvuoteella. Tämä aiheutti yli 30 vuotta kestäneen taistelun Jillin ja Katherinen välille, joka huipentui tietoon että Katherine onkin tämän biologinen äiti. Jill on ollut naimisissa Philipin lisäksi Derek Thurstonin, Stuart Brooksin, Rex Sterlingin ja John Abbottin kanssa. Jill sai Philipin kanssa pojan Philip Chancellor III:n, joka kuoli auto-onnettomuudessa. Jillillä on John Abbottin kanssa yhteinen poika Billy Abbott. Jill on johtaja ja johtokunnan jäsen Jabot Cosmeticsissa, jonne hän aikoinaan perusti miestenmalliston. Hiljattain Katherine muisti juovuspäissään vaihtaneensa Jillin vastasyntyneen poikavauvan toiseen, ja Jillin poika onkin elossa oleva Cane Ashby. Amber Moore huijasi Canen naimisiin kanssaan, tosin liitto on kenenkään tietämättä laiton. Jill seurusteli Jabot'n toimitusjohtaja Ji Min Kimin, kunnes tämä murhattiin hotellihuoneessaan.
Jack Abbott (Peter Bergman) on edesmenneen John Abbottin ja Dina Mergeronin poika sekä liikemies, Jack työskenteli Jabotilla ja nykyisin hän työskentelee Chancellor Industriesin toimitusjohtajana, joka on Jabot'n emoyhtiö. Jack on ollut naimisissa Nikki Newmanin, edesmenneen Luan Volienin sekä Phyllis Summersin kanssa. Jackilla on kaksi lasta: poika Keemo Volien Abbott Luan Volienin kanssa ja Kyle Abbott Diane Jenkinsin kanssa. Jack on ollut nuorena kaupungin tavoiteltumpia poikamiehiä ja hänellä onkin ollut useita romansseja sarjan naisten kanssa. Tällä hetkellä hän tapailee Sharon Newmania. Jack hakee tällä hetkellä Wisconsinin senaattorin paikkaa, ja hänellä on kampanjapäällikkönään David Chow.
Sharon Abbott (Sharon Case) on Jack Abbottin vaimo ja Nicholas Newmanin entinen vaimo. Sharonin äiti on pyörätuolissa oleva Doris Collins. Sharon ja Nick olivat naimisissa 10 vuotta, ja kestivät monia vaiheita yhdessä. Lopulta liitto päätyi eroon, kun Nick jäi kiinni suhteestaan Phyllis Summersin kanssa. Sharonilla ja Nickillä on yhteinen poika Noah Newman. Heillä oli myös Sharonin teini-ikäisenä saama ja Nickin adoptoima Cassie-tytär, joka kuoli vaikeassa auto-onnettomuudessa. Sharon ja Nick ostivat ja pitivät yhdessä Crimson Lights -kahvilaa ja myöhemmin Sharon ryhtyi Jabot Cosmeticsin ja sittemmin Newman Enterprisesin keulakuvaksi & tiedottajaksi. Sharon on läheinen entisen appiukkonsa Victor Newmanin kanssa, Brad Carlton on hänen paras ystävä ja heillä on ollut myös romanssi. Sharonin vihamiehiin kuuluu entinen anoppi Nikki ja entinen käly Victoria sekä Phyllis Newman. Sharonin uusi aviomies Jack Abbott pyrkii parhaillaan Wisconsinin senaattoriksi, Sharonin entinen anoppi Nikki vastaehdokkaana.
Paul Williams (Doug Davidson) on kaupungin kunnioitettu yksityisetsivä. Hänen vanhempansa ovat Carl ja Mary Williams. Hän on miehistä sarjassa pisimpään mukana ollut roolihahmo. Paulin suuri rakkaus oli Christine Blair, jonka kanssa hän oli naimisissa useita vuosia. Lisäksi hän on ollut naimisissa Lauren Fenmore Baldwinin ja Isabella Brana Williamsin kanssa. Hänellä on ollut myös vakavia suhteita Nikki Newmanin, Cassandra Rawlinsin ja April Stevensin kanssa. Paulilla on tytär Heather Stevens Aprilin kanssa sekä poika Ricardo "Ricky" Williams Isabellan kanssa. J.T. Hellstrom on Paulin oppipoika. Nyt Paul tapailee poliisietsivä Maggie Sullivania.
Bradley "Brad" Carlton (syntyjään George Kaplan) (Don Diamont) on menestyvä liikemies ja toiminut johtajana sekä Jabot'lla että nykyisessä työpaikassaan Newman Enterprisesissa. Brad on entinen Abbottin kartanon puutarhuri, joka meni myöhemmin naimisiin Traci Abbottin kanssa. Tämän lisäksi hän on ollut kihloissa Nikki Newmanin ja myöhemmin naimisissa Ashley Abbottin kanssa. Bradilla ja Tracilla on tytär Colleen Carlton. Brad on adoptoinut Ashleyn ja Victorin tyttären Abby Carltonin. Brad on nyt naimisissa Victoria Newmanin kanssa, hänellä on kuitenkin ollut suhde myös Sharon Newmanin kanssa.
Abby Carlton on Ashley Abbottin ja Victor Newmanin biologinen tytär, ja Brad Carltonin adoptiotytär. Ashley keinohedelmöitti itsensä aikanaan salaa kenenkään tietämättä asiasta. Ashley kertoi Bradille, että lapsen isä on tämän risteilyllä tapaama tuntematon mies. Kun Abby oli muutaman vuoden ikäinen, saivat kaikki tietää, että Victor on Abby biologinen isä. Lopulta Brad ja Ashley erosivat.
Lauren Fenmore Baldwin (Tracey E. Bregman) on tunnettu muotialan yrittäjä ja kauppias, Fenmoren muotiliikkeen omistaja. Lauren on näyttävä nainen ja ollut naimisissa Paul Williamsin ja Scott Graingerin kanssa. Nykyisin Lauren on naimisissa lakimies Michael Baldwinin kanssa, ja heillä on yhteinen poika, Fenmore. Laurenilla on myös poika Scott Grainger, Jr. edesmenneen Scott Grainger, Sr.n kanssa. Michaelin veli Kevin Fisher oli kiinnostunut aikaisemmin Laurenista. Laurenin parhaisiin ystäviin lukeutuvat Eric Forrester, Brad Carlton, Jack Abbott, Nick Newman ja Phyllis Newman. Laurenin pahin vihollinen on Sheila Carter, joka on yrittänyt tappaa Laurenin useita kertoja. Heidän taistelunsa on kestänyt jo 15 vuotta. Nuorempana Lauren kilpaili myös Traci Abbottin ja Gina Roman kanssa. Lauren on myös Forresterin perheen läheinen ystävä ja on asunut Los Angelesissa vuosia (esiintyen sarjassa Kauniit ja rohkeat).
Michael Baldwin (Christian LeBlanc) on menestyvä lakimies joka työskentelee Genoa Cityssä, Baldwinin veli on tunnettu entinen rikollinen Kevin Fisher. Baldwinin äiti Gloria meni naimisiin Jabot Cosmeticsin perustajan John Abbottin kanssa, joka myöhemmin kuoli. Michaelin isä on Lowell Baldwin.  Michael on Victor Newmanin luotettu ystävä. Baldwin meni naimisiin muotiyrittäjä Lauren Fenmoren kanssa, mutta joutui odottamaan avio-onnea Sheila Carterin yrittäessä murhata Laurenin. Michael ja Lauren saivat yhteisen pojan, Fenmoren. Michaelilla on ollut suhteita myös Christine Blair Williamsiin, Isabella Branaan ja Grace Turneriin.
Fenmore "Fen" Baldwin on Lauren ja Michael Baldwinin vuonna 2006 syntynyt poika. Fenmorella on velipuoli, Scotty Grainger.
Neil Winters (Kristoff St. John) on arvostettu työntekijä Newman-yhtiöissä, ja toiminut sen toimitusjohtajana ja varatoimitusjohtajana. Neil on Drucilla Wintersin leski, ja heillä on tytär Lily ja adoptiopoika Devon. Drucilla on oletettu kuolleeksi kuvausonnettomuudessa, jossa Dru putosi rotkoon. Neilin veli on valokuvaaja Malcolm Winters. Drulla ja Malcolmilla oli yhden yön juttu, jonka seurauksena Lily syntyi. Lily on kuitenkin laillisesti Neilin tytär. Neil on myös toipuva alkoholisti. Malcolm on ollut naimisissa Genoa Cityn tunnetuimman lääkärin, tri Olivia Wintersin kanssa. Olivia on myös Drucillan sisar. Olivialla ja Malcolmilla on poika Nate, jonka isä on Olivian edellinen mies.
Lily Winters Romalotti (Christel Khalil) on Neil ja Drucilla Wintersin tytär. Lilyn biologinen isä on Neilin veli Malcolm Winters. Lilyn perheeseen kuuluu myös adoptioveli Devon. Lilyn äiti Drucilla on oletettu kuolleeksi kuvausonnettomuudessa, jossa Dru putosi rotkoon. Ruumista ei koskaan löydetty. Lily on naimisissa Daniel Romalottin kanssa. Lily seurusteli aiemmin mieleltään järkkyneen Kevin Fisherin kanssa. Lilyn paras ystävä on Colleen Carlton.
Devon Hamilton Winters (Bryton James) on Neil ja Drucilla Wintersin adoptiopoika. Wintersit tapasivat hänen Victorin perustamassa nuorten monitoimikeskuksessa. Devon oli pitkään hakoteillä elämänsä suhteen ja varasteli ja karkaili kotoa ja koulusta. Lopulta hän hyväksyi Wintersit uudeksi perheekseen ja jäi heille asumaan. Drucillan on oletettu kuolleen kuvausonnettomuudessa. Devonin biologinen äiti on entinen narkomaani Yolanda Hamilton. Devon kärsi aivokalvontulehduksesta, joka jätti hänet osittain kuuroksi.
Daniel Romalotti (Michael Graziadei) on Phyllis Abbottin ja Danny Romalottin poika. Danielin biologinen isä on Brian Hamilton, ja Phyllis käytti pikku-Danielia aikoinaan saadakseen Dannyn itselleen. Tämän vuoksi Phyllis menetti poikansa useaksi vuodeksi ja on nyt nuorena miehenä vasta palannut äitinsä elämään. Daniel oli osallisena järkyttävässä auto-onnettomuudessa, jossa Cassie Newman kuoli. Daniel on naimisissa Lily Wintersin kanssa. Wintersin perheen muut jäsenet eivät pidä Danielista. Daniel on hyvä ystävä Kevin Fisherin kanssa.
J.T. Hellstrom (Thad Luckinbill) on Tom & Martha Hellstromin poika. Hän työskentelee Paul Williamsin apulaisena tämän yksityisetsivätoimistossa. J.T. rakastui häntä nuorempaan Colleen Carltoniin, mutta suhde päättyi kun Colleen muutti pois. Muita suhteita hänellä on ollut Rianna Minerin, Brittany Marsinon ja Mackenzie Browningin kanssa. Mackenzie odotti hänelle lasta, mutta sai keskenmenon. J.T.:n hyviä ystäviä ovat Billy Abbott, Raul Guittierrez ja Victoria Newman Carlton. Brad Carlton ei pidä J.T.:stä.
Colleen Carlton (Tammin Sursok) on Brad Carltonin ja Traci Abbott Connellyn tytär. Abby Carlton on hänen adoptiosisarensa. Nuorena hän asui pitkään New Yorkissa äitinsä ja isäpuolensa Steve Connellyn luona, ja muutti teini-ikäisenä Genoa Cityyn. Hän rakastui J.T. Hellstromiin, heidän suhteensa päättyi kun Colleen muutti muualle opiskelemaan. Häiriintynyt Kevin Fisher yritti tappaa Colleenin polttamalla Ginan ravintolan maan tasalle. Sittemmin hän on palannut takaisin Genoa Cityyn. Colleenin paras ystävä on Lily Winters Romalotti. Colleen on myös läheinen setänsä Billy Abbottin ja isoisänsä John Abbottin kanssa. Colleen ei pidä äitipuolestaan Victoria Newman Carltonista.
Gloria Abbott Bardwell (Judith Chapman) on John Abbottin leski, ja syyttäjä William Bardwellin vaimo. Hänellä on poika Michael Baldwin Lowell Baldwinin kanssa sekä poika Kevin Fisher edesmenneen Tom Fisherin kanssa. Gloria kertoi poikiensa henkilöllisyydet Johnille vasta kun he olivat jo naimisissa. John ampui Tom Fisherin kuoliaaksi ja joutui sen vuoksi vankilaan. John kuoli myöhemmin sairaalassa. Muut Abbottit, etenkin Jack & Ashley, eivät pidä Gloriasta. Myöhemmin Gloria kiinnostui syyttäjä William Bardwellista, ja meni tämän kanssa naimisiin. Mies kuitenkin sai heti häiden jälkeen aivoinfarktin ja kuoli.
Kevin Fisher (Greg Rikaart) on Gloria Abbottin ja edesmenneen Tom Fisherin poika. Michael Baldwin on Kevinin velipuoli. Tom hakkasi Keviniä pienenä ja lukitsi tämän komeroon. Tämä aiheutti Kevinille pahoja traumoja ja hän on myöhemmin kiusannut Lily Wintersia, polttanut Ginan ravintolan maan tasalle ja yrittänyt tappaa Colleen Carltonin. Myöhemmin hän on alkanut parantua ja omistaa nyt Crimson Lights -kahvilan. Kevin tapaili kahvilassa tarjoilijana työskentelevää Jana Hawkesia, joka kuitenkin paljastui murhaajaksi, ja yritti tappaa Kevinin ja Colleenin.
Jana Hawkes (Emily O'Brien) on tarjoilijana Kevin Fisherin omistamassa Crimson Lights -kahvilassa. Hän myös tapaili Keviniä. Jana paljastui kuitenkin syylliseksi Carmen Mestan murhaan, ja hän myös yritti tappaa Kevinin ja Colleen Carltonin. Sen jälkeen Jana karkasi, ja on nyttemmin ottanut uudestaan yhteyttä Keviniin.
Adrian Korbel (Eyal Podell) on professori Genoa Cityn yliopistossa. Hänellä oli lyhyt suhde Amber Mooren kanssa. Colleen Carlton aloitti Korbelin kurssilla, ja nyt heillä on suhde meneillään. Korbelilla on suhteita taidemaailmaan.
Ji Min Kim (Eric Steinberg) on Hongkongilaisen House of Kim - suuryrityksen toimitusjohtaja. Yritys tuli mukaan kuvioihin, kun Jack yritti käyttää heitä peitefirmana ostaakseen Jabot'n itselleen. Lukuisten käänteiden jälkeen Katherine kuitenkin osti Jabot Cosmeticsin takaisin Chancellor Industriesin tytäryhtiöksi ja nimitti Ji Minin toimitusjohtajaksi Jillin suosittelemana. Ji Min on suhteessa Jill Abbottin kanssa.
Maggie Sullivan (Tammy Lauren) on poliisietsivä, joka saapui sarjaan tutkiessaan Carmen Mestan murhaa. Maggie tapailee parhaillaan Paul Williamsia.
Ambrosia "Amber" Moore Ashby (Adrienne Frantz) saapui Genoa Cityyn etsimään onneaan ja ilmestyi Neil & Drucilla Wintersin Indigo-klubin avajaisiin.  Amber on tuttu roolihahmo Tunteiden ja tuoksujen sisarsarjasta Kauniit ja rohkeat. Amberilla oli lyhyt suhde professori Adrian Korbelin kanssa, ja nyt on valeavioliitossa Jill Abbottin pojaksi paljastuneen Cane Ashbyn kanssa. Amber myös pyörittää aikuisviihdesivustoa internetissä, josta Daniel Romalotti jäi kiinni vaimolleen Lilylle. Amber aikoo osallistua Extreme Catwalk -realityohjelmaan.
David Chow (Vincent Irizarry) tuli Genoa Cityyn kuultuaan entisen rakastettunsa Carmen Mestan murhasta. Chow on vakuuttunut, että Drucilla Winters on syyllinen, ja yrittää kaikin keinoin todistaa asian. Chow ryhtyi Jack Abbottin kampanjapäälliköksi tämän pyrkiessä Wisconsinin senaattoriksi, saaden kuitenkin potkut toimittuaan vasten Jackin tahtoa. Vastapuoli Nikki kaappasi Chow'n omaksi kampanjapäällikökseen.
Ethan "Cane" Ashby (Daniel Goddard) on Australiasta Genoa Cityyn saapunut salaperäinen mies, jonka Amber tapasi Internetin välityksellä. Cane pestautui töihin Indigo-klubille baarimikoksi. Amber on huijannut Canen luulemaan että he ovat menneet naimisiin Las Vegasissa, koska Cane on paljastunut Jill Abbottin biologiseksi pojaksi, jonka Katherine antoi humalapuuskassaan pois vuosia sitten. Canen adoptioäiti on Violet Montgomery, ja nimi "Cane" on lyhennys hänen vanhasta lempinimestään "Hurricane". Katherine palkkasi Canen rakennuspäälliköksi Chancellor Industriesin ja NVP-kylpylöiden yhteiseen Clear Springs -projektiin.
Karen Taylor (Nia Peeples) on Nikkin senaattorikampanjaansa palkkaama kampanjapäällikkö David Chow'n lisäksi. Nyt Karen tapailee Neil Wintersiä.
Ben Hollander (Billy Warlock) on Jackin senaattorikampanjaansa palkkaama kampanjapäällikkö. Ben palkattiin potkut saaneen David Chow'n tilalle.
Roxanne (Tatyana Ali) on Devon Hamiltonin seurustelukumppani.
Heather Stevens (Vail Bloom) on Paul Williamsin ja April Stevensin tytär. Heather tuli kaupunkiin toimimaan Genoa Cityn apulaissyyttäjänä, ja joutui pomonsa William Bardwellin kuoltua heti tositoimiin.
Jeffrey Bardwell (Ted Shackelford) on edesmenneen syyttäjä William Bardwellin identtinen kaksoisveli, joka ilmestyi kaupunkiin veljensä kuoleman jälkeen.

Näyttelijät ja roolihahmot (Suomen jaksojen mukaisesti)

Lähteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Saippuasarjat
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Luokka:Perhesarjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:CBS:n televisio-ohjelmat

Milloin tunteita ja tuoksuja jäi tauolle Suomessa?


Steven Paul ”Steve” Jobs (24. helmikuuta 1955 San Francisco – 5. lokakuuta 2011 Palo Alto[1]) oli yksi tietotekniikkayhtiö Applen perustajista ja yhtiön toimitusjohtaja. 2000-luvulla hän toimi The Walt Disney Companyn johtokunnassa, johon hän päätyi työskenneltyään animaatiostudio Pixarin johtoportaassa sen perustamisesta 1986 lähtien ja Disneyn ostettua sen 2006. Jobs oli seitsemällä prosentillaan Disneyn suurin yksittäinen omistaja.
[2]
Vuonna 1976 Steve Jobs ja Steve Wozniak perustivat Apple-yhtiön. Vuonna 1977 yhtiö julkaisi Wozniakin suunnitteleman Apple II -tietokoneen, joka oli ensimmäinen kotitietokone, joka kykeni näyttämään värejä ja Applen ensimmäinen menestynyt tuote. Apple II -sarjan tietokoneet pysyivät yhtiön tärkeimpänä tuotteena aina 1980-luvun loppupuolelle saakka.[3] Vuonna 1979 Jobs ja joukko Applen insinöörejä vierailivat Xeroxilla, jossa he näkivät hiirikäyttöisen graafisen käyttöliittymän. Tällä oli vaikutus vuonna 1983 Apple Lisa -tietokoneen ja vuotta myöhemmin julkaistun Macintosh-tietokoneen syntyyn.[4]
Hävittyään vuonna 1985 valtataistelun yrityksen toimitusjohtajaa John Scullyä vastaan Jobs erosi Applesta ja perusti NeXTin. NeXT panosti olio-ohjelmointiin ja keskittyi erityisesti käyttöjärjestelmän kehittämiseen. Vuoden 1996 loppupuolella Jobs myi NeXTin Applelle. Jobs palasi takaisin perustamaansa yhtiöön neuvonantajana. Pian Jobs istui taas Applen johdossa, väliaikaisen toimitusjohtajan tittelillä yhden dollarin vuosipalkalla. Vuonna 2000 hänestä tuli yhtiön pysyvä toimitusjohtaja. Vain vuosi tämän jälkeen julkaistiin iPod-musiikkisoitin, samoin kuin OS X -käyttöjärjestelmä. Apple julkaisi myös iTunes-musiikkiohjelmiston. Vuonna 2007 Apple julkaisi ensimmäisen älypuhelimensa iPhonen. Vuonna 2010 Apple julkaisi iPad-taulutietokoneen.
Vuonna 2004 Jobsilta leikattiin syöpäkasvain haimasta ja vuonna 2009 hänelle tehtiin maksansiirto. Myöhemmin elokuussa 2011 hän ilmoitti jättävänsä Applen toimitusjohtajan tehtävät terveyssyistä.[1] 6. lokakuuta 2011 Apple tiedotti Jobsin kuolemasta.[5] Hän kuoli haimasyövän etäpesäkkeiden aiheuttamaan hengityspysähdykseen.[6]
Jobsia on kutsuttu karismaattiseksi esiintyjäksi ja visionääriksi, minkä lisäksi hänet tunnettiin erittäin vaativana johtajana.[7]
Elämä
Nuoruus
Jobsin biologiset vanhemmat olivat kalifornialaiset jatko-opiskelijat Joanne Carole Schieble ja syyrialaissyntyinen Abdulfattah ”John” Jandali. Jandalin mukaan Schieblen vanhemmat eivät antaneet tyttärensä mennä naimisiin syyrialaisen kanssa. Poikavauva annettiin adoptoitavaksi kalifornialaiselle avioparille Paul ja Clara Jobsille, siitä huolimatta, että lapsi haluttiin antaa perheeseen, jossa ainakin toisella vanhemmista olisi korkeakoulutus. Steve Jobs piti heitä oikeina vanhempinaan eikä koskaan halunnut tavata biologista isäänsä, mutta äidin hän tapasi. Vanhemmat menivät myöhemmin naimisiin ja saivat tyttären Mona Simpsonin, josta tuli kirjailija. Simpson ja Steve Jobs tapasivat vasta aikuisina.[8]
Vuonna 1972 Jobs kirjoittautui Reedin yliopistoon Portlandissa, Oregonissa, mutta kävi sitä vain vuoden. Vuoden 1974 alussa Jobs meni pelisuunnittelijaksi Atarille. Usean kuukauden työskentelyn jälkeen hänellä oli säästössä tarpeeksi rahaa Intian matkaa varten. Hän lähti matkaan ystävänsä Daniel Kottken kanssa tarkoituksena etsiä henkistä valaistumista.[9] Hän palasi kaljupäisenä ja pukeutuneena perinteisiin intialaisiin vaatteisiin. Tänä aikana Jobs kokeili psykedeelejä luonnehtien LSD-kokemuksiaan ”yhdeksi elämänsä kahdesta tai kolmesta tärkeimmästä asiasta”. Hänen tuolloista elämänvaihettaan on luonnehdittu hippi-elämäntyyliksi[10]. Kottkesta tuli myöhemmin Applen ensimmäinen työntekijä.[11] [12]
Apple

Vuonna 1976 Jobs ja Steve Wozniak perustivat Apple -yhtiön. Vuonna 1977 yhtiö julkaisi Wozniakin suunnitteleman Apple II-tietokoneen, joka oli ensimmäinen kotitietokone, joka kykeni näyttämään värejä, ja Applen ensimmäinen menestynyt tuote. Apple II -sarjan tietokoneet pysyivät yhtiön tärkeimpänä tuotteena aina 1980-luvun loppupuolelle saakka. Vuonna 1979 Jobs ja joukko Applen insinöörejä vieraili Xeroxilla, jossa he näkivät Xerox Alton hiirikäyttöisen graafisen käyttöliittymän.[13] Vuonna 1980 Apple listautui pörssiin ja Jobsin omaisuus kohosi yli 200 miljoonan dollarin. 1983 yhtiö esitteli Xerox inspiroimaa graafista käyttöliittymää käyttäneen Apple Lisan ja 1984 ensimmäisen Apple Macintoshin. Lisa menestyi huonosti, ja Macintoshin heikohko menestys oli yritykselle suuri pettymys.[3][14][15]
Vuonna 1983 Jobs houkutteli John Sculleyn PepsiCo:sta Applen toimitusjohtajaksi. Hänen kerrottiin kysyneen Sculleylta, haluaako tämä myydä sokerivettä loppuelämänsä vai muuttaa maailmaa.[16] Koko teollisuudenalaa koskettanut myynnin heikkeneminen aiheutti Jobsin ja Sculleyn välien huonontumisen, ja toukokuussa 1985 valtataistelun jälkeen Sculley erotti Jobsin tehtävistään, samalla kun työntekijöitä irtisanottiin merkittävästi.[17] Myöhemmin Jobs kertoi, että erottaminen oli parasta mitä hänelle saattoi tuolloin tapahtua. ”Menestyksekkäänä olemisen taakka vaihtui aloittelijana olemisen keveyteen, vähemmän varmana kaikesta. Se vapautti minut yhteen elämäni luovimmista jaksoista.”[18]
Applen jälkeen: NeXT ja Pixar
12. syyskuuta 1985 Jobs tiedotti aikomuksestaan perustaa uuden yrityksen. Yritys ei kilpailisi Applen kanssa. Jobs otti mukaansa viisi Applen työntekijää ja julkaisi erokirjeensä 17. syyskuuta. Viiden päivän päästä Apple haastoi Jobsin oikeuteen, koska tämä tiesi liikaa Applen käyttämästä tekniikasta ja voisi käyttää tietoja hyväkseen. Sopu syntyi tammikuussa 1986 ilman oikeuden päätöstä; Jobs lupasi olla palkkaamatta Applen työntekijöitä puoleen vuoteen ja olla tekemättä Macintoshia tehokkaampia tietokoneita.[19] Jobs perusti NeXTin.[11] Steve Jobs myi lähes kaikki Applen osakkeensa tienaten niistä paljon rahaa seuraavaa tavoitettaan varten.
Vuonna 1986 Jobs osti Lucasfilmin tietokonegrafiikkapuolen osaston viiden miljoonan dollarin hintaan. Hän sijoitti yhtiöön toiset viisi miljoonaa. Uuden yhtiön nimeksi tuli Pixar.[20] Se voitti seuraavien vuosien aikana useita palkintoja ennennäkemättömän hienoilla animaatioelokuvillaan.
Vuonna 1995 Pixar julkaisi maailman ensimmäisen täysin tietokoneella tehdyn kokoillan elokuvan, Toy Storyn. Se keräsi lipputuloja maailmanlaajuisesti 360 miljoonaa dollaria.[20]
NeXTin ensimmäinen kone julkaistiin 12. lokakuuta 1988.[21] Kone oli tehokas, mutta epäyhteensopiva minkään aiemman koneen kanssa, mustavalkonäyttöinen, eikä sille ollut ohjelmia.[22] Käyttöjärjestelmän perustaksi Jobs löysi Carnegie Mellon -yliopiston kehittämän Mach mikroytimen, joka oli ensimmäinen onnistunut mikroydinarkkitehtuuriin perustuva käyttöjärjestelmän ydin.[23][24] Jobsin mielestä ohjelmat kasvoivat aina vaan isommiksi, monimutkaisemmiksi ja kalliimmiksi. Hän puhui paljon olio-ohjelmoinnin puolesta, sanoen sitä tulevaisuuden tekniikaksi.[25] NeXT lisensoi Objective-C-ohjelmointikielen ja rakensi ohjelmansa sen avulla.[26]
Yli kaksi vuotta myöhemmin kuin Jobs oli ennustanut ja toivonut, NeXTin käyttöjärjestelmä NeXTSTEP 1.0 esiteltiin 18. syyskuuta 1989, [21] ja sitä käyttävä NeXTstation vuoden päästä.[27] Jobs markkinoi konettaan kouluille, opiskelijoille ja yliopistoille, laihoin tuloksin.[22] Jobs yritti saada tietotekniikka-alan jättejä mukaansa, mutta vain harva halusi riskeerata. Vuonna 1987 Ross Perot kuitenkin sijoitti 20 miljoonaa dollaria[28] ja Canon sijoitti 100 miljoonaa dollaria NeXTiin 1989.[29]
Tammikuussa 1992 NeXT lupasi tehokkaammat versiot NeXTCUBEsta ja NeXTstation Colorista, ja syyskuussa 1992 julkaistiin NeXTSTEP 3.0. Kuitenkin 10. helmikuuta 1993 Jobs antoi potkut yli puolelle työntekijöistä ja myi NeXTin laitteistopuolen Canonille ja NeXtistä tuli yksinomaan ohjelmistoyritys.[30] Laitteisto ei ottanut tuulta alleen, vaan sitä myytiin kaiken kaikkiaan noin 50000 konetta.[31] Kaikki NeXTin perustajajäsenet Jobsia lukuun ottamatta olivat siihen mennessä yksi kerrallaan eronneet.[30]
NeXT keskittyi käyttöjärjestelmän kehittämiseen. Siitä julkaistiin versio Intel-koneille, mutta sen suosio oli pientä. NeXTSTEP ei pärjännyt IBM:n OS/2:lle tai Microsoftin MS-DOSille. Jobs pelkäsi Microsoftin Cairo-projektin (josta oli tuleva Windows 95) sekä Applen ja IBM:n yhteistyön ajavan pian NeXTin ohi. NeXT jatkoi käyttöjärjestelmän kehittämistä Sun Microsystemsin tuella
[32], ja sovitti käyttöjärjestelmän myös PA-RISC ja SPARC-koneille.[33] NeXTin kehittynyt käyttöliittymäkirjasto standardoitiin ja julkaistiin vuoden 1995 alussa nimellä OPENSTEP.[21]
Applen toimitusjohtaja Sculley erosi 1993 ja hänen tilalleen tuli Michael Spindler.[34] Hänen johdollaan Apple siirtyi IBM:n ja Motorolan kehittämään PowerPC-arkkitehtuuriin[34] ja alkoi lisensoida käyttöjärjestelmäänsä ulkopuolisille. Apple oli tällä välin tehnyt vain vähäisiä uudistuksia Mac OS -käyttöjärjestelmäänsä, jota ikä alkoi jo painaa. Copland-niminen projekti käyttöjärjestelmän uudistamiseksi oli viivästynyt jo vuosia.[21]
Vuoden 1996 loppupuolella Jobs sai myytyä NeXTin Applelle, aivan Be, Inc. -yhtiön nenän edestä, joka yritti myös myydä BeOS-käyttöjärjestelmäänsä. Jobs kehui OPENSTEPin olevan vieläkin 5–7 vuotta kilpailijoitaan edellä. Kauppahinnan kokonaisarvo oli noin 427 miljoonaa dollaria, ja kaupan myötä kaikki NeXTin tuotteet, palvelut ja tuotekehitys siirtyivät Applen omistukseen.[35]
Takaisin Applelle

Jobs palasi takaisin perustamaansa yhtiöön, tällä kertaa neuvonantajana. Pian Jobs istui taas Applen johdossa, väliaikaisen toimitusjohtajan tittelillä. Pärjätäkseen kilpailussa Windows-koneille, Apple oli lisensoinut Macintoshin käyttöjärjestelmän antaen muiden valmistajien tuottaa Mac-klooneja. Ensi töikseen Jobs lakkautti Macintoshien kloonaamisen.[36]
6. elokuuta 1997 ilmoitettiin hämmentävästä käänteestä: Microsoft ilmoitti sijoittavansa 150miljoonaa dollaria Appleen, ja siirtävänsä Microsoft Officen ja Internet Explorerin sille. IE:stä tuli myös Macintoshien oletusselain.[37][38]
Marraskuussa 1997 Power Macintosh G3 ja Apple Store -verkkokauppa esiteltiin. Molemmat saavuttivat heti suuren suosion, ja tammikuussa 1998 yhtiö palasi voitolliseksi. Vuonna 1998 julkaistiin futuristisesti muotoiltu iMac, josta tuli nopeimmin myyvä kotitietokone kautta aikain.[39] Vuonna 2000 sana ”väliaikainen” poistui Jobsin tittelistä, ja iPod -musiikkisoitin, samoin kuin OS X -käyttöjärjestelmä, julkaistiin vuonna 2001. Apple julkaisi myös iTunes -musiikkiohjelmiston, ja 2003 iTunes Music Store -verkkokaupan, joka mahdollisti musiikin ostamisen netistä laillisesti.[40]
Vuonna 2004 Jobs oli leikkauksessa harvinaisen mutta hoidettavan haimasyövän muodon vuoksi. Vuonna 2005 iPod-perhettä laajennettiin videoita toistavalla mallilla ja Nano-mallilla. Vuonna 2007 Apple julkaisi ensimmäisen älypuhelimensa iPhonen. Vuonna 2010 Apple julkaisi iPadin, joka synnytti uuden tietokonekategorian, taulutietokoneet.[41]
Jobs nosti Applelta vain yhden dollarin vuosipalkkaa ja kartutti omaisuuttaan lähinnä myymällä vuonna 2006 Pixarin Disneylle 7,4 miljardin dollarin hintaan sekä osingoilla ja optioilla. Jobsista tuli Disneyn suurin osakkeenomistaja seitsemän prosentin osuudellaan.[42][20]
Sairastuminen, irtisanoutuminen ja kuolema
Lokakuussa 2003 Jobsin haimasta löydettiin syöpäkasvain rutiinitarkastuksessa. Vaikka haimasyöpä johtaa usein nopeaan kuolemaan, Jobsin sairaus oli harvinaista, hoidettavaa laatua. Jos kasvain olisi poistettu leikkauksessa, ennuste paranemiseen olisi ollut lupaava. Jobs oli kuitenkin epäileväinen lääketiedettä kohtaan ja turvautui uskomushoitoihin syöpänsä hoidossa. Hän toivoi välttävänsä leikkauksen erityisruokavalion avulla, jota hän noudatti yhdeksän kuukautta. Tämä tuotti tuskaa Applen johtokunnalle, joka päätyi olemaan paljastamatta korvaamattomana pidetyn Jobsin sairautta kysyttyään neuvoa kahdelta juristilta.[43] 31. heinäkuuta 2004 Jobsin haimasyöpä kuitenkin leikattiin. Huhtikuussa 2009 hänelle tehtiin maksansiirto.[44]
Tammikuussa 2011 Jobs jäi pois Applen päivittäisistä toiminnoista terveydellisiin syihin vedoten[45]. Saman vuoden elokuussa hän irtisanoutui Applen toimitusjohtajan virasta. Virallista syytä ei kerrottu, mutta irtisanoutumisen oletettiin liittyvän sairauteen.[2] Vain kaksi kuukautta myöhemmin 6. lokakuuta Apple julkaisi tiedotteen Jobsin kuolemasta.[5] 10. lokakuuta julkaistun kuolintodistuksen mukaan hän menehtyi Kalifornian Palo Altossa jo 5. lokakuuta noin kello 15 haimasyövän etäpesäkkeiden aiheuttamaan hengityspysähdykseen.[46] Kuoleman jälkeen australialaisen SR7:n tutkimuksen mukaan Twitterissä julkaistiin 10000 aihetta koskevaa viestiä sekunnissa, minkä perusteella kuolemaa kutsuttiin kaikkien aikojen verkkouutiseksi.[47] Jobs haudattiin jo 7. lokakuuta kirkkokuntaan kuulumattomalle Santa Claran hautausmaalle.[46]
Persoona
Eri lähteet kuvailivat Jobsia ailahtelevaksi, intohimoiseksi, karismaattiseksi esiintyjäksi, työnarkomaaniksi, visionääriksi ja tinkimättömäksi johtajaksi, joka laittaa työntekijät lujille[48]. Ennen erottamistaan Applelta Jobs tuli tunnetuksi pisteliäästä ja riitaisasta johtamistyylistään. Tuolloin hänen muistetaan huutaneen alaisilleen ja haukkuneen näiden työsuorituksia.[49] Häntä pidettiin vaikeana työtoverina.[50]
Vuonna 2012 FBI julkaisi Jobsia koskevat asiakirjansa, jotka oli koottu vuonna 1991 kun Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush harkitsi Jobsin ottamista neuvonantajakseen. Monet haastatellut FBI:n mukaan kyseenalaistivat Jobsin rehellisyyden ja arvostelivat hänen tapaansa vääristellä todellisuutta.[50]
Yksityiselämä
Jobsilla on neljä lasta[51]. Ensimmäisen lapsensa, Lisan, hän sai Chris-Ann Brennan -nimisen naisen kanssa. Jobs kielsi tyttärensä julkisesti mutta tunnusti omakseen lähes kymmenen vuotta myöhemmin, vaikka olikin osoittautunut lapsen isäksi jo isyystesteissä ja maksanut elatusmaksua. Hän ei käyttänyt tapaamisoikeuttaan tyttäreensä vuosiin. Applen tietokonemalli Lisa on nimetty tyttären mukaan, mutta koska Jobs ei vielä projektin alkaessa 1981 ollut tunnustanut tytärtä omakseen, joutuivat Applen työntekijät ”aukikoodaamaan” nimen muotoon Local Integrated Systems Architechture ongelmien välttämiseksi.[52]
Vuonna 1982 Jobs tapasi 41-vuotiaan Joan Baezin ja seurusteli tämän kanssa kolme vuotta. Jobsin ystävä Elisabeth Holmes uskoi, että yksi syy suhteeseen oli se, että Baez ja Bob Dylan olivat olleet rakastavaisia 60-luvulla ja Jobs piti yhteydestä Dylaniin. Lopulta heistä tuli pelkkiä ystäviä. Jobs halusi perustaa perheen ja tiesi ettei se olisi mahdollista Baezin kanssa, jolla oli teini-ikäinen poika eikä hän halunnut enempää lapsia.[53]
Jobs tapasi pitämänsä ”View from the Top” -vierailuluennon yhteydessä lokakuussa 1989 Stanfordin yliopiston opiskelijan Laurene Powellin ja meni hänen kanssaan naimisiin 18. maaliskuuta 1991. Hääseremoniaa johti Kobin Chino, zen-buddhalainen munkki. Heidän ensimmäinen lapsensa, Reed Paul syntyi syyskuussa 1991. Toinen lapsi, Erin Sienna syntyi elokuussa 1995 ja nuorin lapsi Eve vuonna 1998.[54]
Hän oli buddhalainen ja pescovegetaristi.[55][43]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Isaacson, Walter| title = Steve Jobs| others = Translated by Jyri Raivio| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2011| version = alkuteos: Steve Jobs| id = ISBN 978-951-1-25645-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Isaacson, Walter| title = Steve Jobs| location = New York| publisher = Simon & Schuster| year = 2011| version = Kindle edition (e-kirja)| id = ISBN 978-1-4516-4853-9}} Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Beahm, George| title = Steve Jobs omin sanoin| location = Helsinki| publisher = Talentum| year = ilmestyy 2011| version = (I, Steve: Steve Jobs In His Own Words, 2011)| id = ISBN 978-952-14-1789-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Isaacson, Walter| title = Steve Jobs| publisher = otava| year = 2011| version = (Steve Jobs, 2011)| id = ISBN 978-951-1-27217-5}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Haastatteluita
. 20.4.1995. (PDF) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. Wired, helmikuu 1996 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Fortune, helmikuu 2005. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Applen henkilöstö
Luokka:Disneyn henkilöstö
Luokka:Yhdysvaltalaiset miljardöörit
Luokka:Yhdysvaltalaiset yritysjohtajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset tietotekniikan kehittäjät
Luokka:Hipit
Luokka:Vuonna 1955 syntyneet
Luokka:Vuonna 2011 kuolleet
Luokka:99.6 Lääketieteen, tekniikan ja talouselämän edustajat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minkä ikäisenä Walt Disney perusti Disneyn?