Normandian maihinnousu oli läntisten liittoutuneiden armeijoiden Pohjois-Ranskaan tekemä suuri maihinnousu toisessa maailmansodassa vuonna 1944. Sitä kutsuttiin nimellä Operation Overlord. Natsi-Saksa oli miehittänyt tuolloin Ranskan ja menetti alueitaan itärintamalla. Liittoutuneet pyrkivät avaamaan uuden rintaman Saksaa vastaan. Saksalaiset olivat rakentaneet pitkää "Atlantin valliksi" kutsututtua puolustusketjua jo vuodesta 1940. Saksassa tiedettiin, että maihinnousu tulisi, muttei sen tarkkaa aikaa ja paikkaa. Iso-Britannian sotilas- ja tiedusteluviranomaiset harhauttivat saksalaiset uskomaan, että maihinnousu tapahtuisi Calaisin lähellä. Liittoutuneet pommittivat Pohjois-Ranskaa kuukausia ennen maihinnousua ja pudottivat laskuvarjojoukkoja joihinkin kohtiin jo yöllä. Pari tuntia ennen hyökkäystä laivatykistö ja pommikoneet alkoivat moukaroida Atlantin vallin asemia. Aamulla 6. kesäkuuta kello 6:30 1944 koitti D-Day:ksi kutsuttu hetki, jolloin liittoutuneiden maihinnousualukset rantautuivat Normandiaan monessa eri kohtaa[1]. Yhdysvaltain, Iso-Britannian, Kanadan ja Vapaan Ranskan armeijat onnistuivat siirtämään jo ensimmäisen hyökkäyspäivän aikana noin 150000 miestä erillisiin sillanpäihin. Saksalaiset viivyttelivät apujoukkojen siirrossa 12 tuntia. Suuria tappioita tuli liittoutuneille kahdella kaistaleella, Juno Beachilla ja Omaha Beachilla. Liittoutuneet kykenivät yhdistämään sillanpään eri asemat 13. kesäkuuta. Sitten hyökkäys juuttui pitkäksi aikaa lähes paikoilleen saksalaisten ankaran vastarinnan ja rikkonaisen maaston takia. Mutta toisaalta saksalaisten voimat eivät riittäneet sillanpään tuhoamiseen. Saksalaisilla oli parempi panssari- ja tykistöaseistus ja taitoa torjua liittoutuneiden tankkeja, mutta mies-, tarvike- ja ammuspulaa. Saksan armeijan pääosa oli sidottu itärintamalle. Liittoutuneilla oli ilmaylivoima ja he saattoivat täydentää joukkojaan.
Normandian rintama alkoi liikkua vasta heinäkuun lopussa, kun Yhdysvaltain "operaatio Cobra" menestyi. Saksalaisten tuolloinen vastahyökkäys muuttui joukkopaoksi. Vasta elokuussa liittoutuneiden hyökkäykset etenivät kauas sisämaahan. Liittoutuneet vapauttivat Pariisin syyskuussa.  Vuodenvaihteessa saksalaiset yrittivät vastahyökkäystä Ardenneilla, mutta se hiipui hyvän alkumenestyksen jälkeen.
Maihinnousuun osallistui Yhdysvallat, joka oli liittynyt sotaan verrattain myöhään. Normandian maihinnousu on tapahtuma, jossa Yhdysvaltojen joukot tulivat Eurooppaan. Tapahtuma oli merkittävä sodan kulun kannalta, sillä natsi-Saksa oli tuleva joutumaan kahden rintaman sotaan eli sekä itärintamalla että länsirintamalla sodittiin samaan aikaan. Lännestä päin joukot etenivät kohti Berliiniä ja myöhemmin sota päättyi Berliinin valloittamiseen ja natsi-Saksan antautumiseen.
Tarkka ajoitus

Poliittisesti maihinnousua Länsi-Euroopan mantereelle oli ajanut Josif Stalin keventääkseen puna-armeijan tappioita jo vuodesta 1942 alkaen, mutta länsiliittoutuneet olivat torjuneet toiveet. Kun Teheranin konferenssissa oli sovittu maihinnoususta varsinainen ajoitus operaatiolle riippui säästä.
Operaation aloittamiselle kriittisenä reunaehtona oli oikea säätila, jota arvioivat niin brittiläiset kuin yhdysvaltalaisetkin meteorologit. Operaatiota suunniteltiin toukokuuksi tai kesäkuun alkupäiviksi. Ylipäällikkö Eisenhowerin päämeteorologina toimi skotlantilainen tohtori James Stagg, joka oli tehtäväänsä varten ylennetty Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien everstiksi. Sääennusteita laativan ryhmän ennusteiden toimivuuden kokeilemiseksi oli huhtikuusta 1944 alkaen sotilasjohdolle annettu maanantaisin kolmen vuorokauden sääennuste, jota verrattiin toteutuneeseen säähän.[2]
Maihinnousuun valmistautumiseksi tietoturvallisuuden vuoksi 17. huhtikuuta 1944 oli diplomaattista koskemattomuutta periaatteessa nauttiva ulkomaisten diplomaattien tietoliikenne alistettu sensuurille. Lisäksi britit suorittivat lukuisia hämäysoperaatiota, jotteivät saksalaiset olisi keskittäneet puolustustaan todennäköisimmille alueille, vaan jakaisivat voimansa. Hämäyksiä suunnitteli keskitetysti XX-komitea (), jonka aikaansaannoksia olivat muun muassa operaatio Fortitude.[3]
Operaatio suunniteltiin aloitettavaksi 2. kesäkuuta, mutta 1. kesäkuuta Scapa Flow’n sääasemien havaintojen mukaan Pohjois-Atlantille oli kehittymässä syviä matalapaineita. Sateinen ja pilvinen sää olisi voinut vaarantaa hyökkäyksen ensimmäisen aallon 130000 sotilaan ja toisen aallon 45000 sotilaan suunnitellut operaatiot, koska ilmatuen toimittaminen olisi ollut vaikeaa ja myös  merenkäynti olisi ollut haitaksi.[4]
Vaikuttavuus
Normandian maihinnousu on sotahistorian suurin meritse tapahtunut valtausoperaatio. Se alkoi aamuyöllä laskuvarjojoukkojen laskeutumisella, massiivisella pommituksella ja laivaston tykkitulella. Varhain aamulla alkoi maajoukkojen hyökkäys maihinnousualuksin.
Maihinnousua seurannut taistelu Normandiasta jatkui yli kaksi kuukautta, minkä aikana liittoutuneet varmistivat ja laajensivat sillanpääasemiaan ja murtautuivat niistä ulos. Taistelu päättyi Pariisin valtaukseen ja Chambois’n motin antautumiseen.
Normandian maihinnousun onnistumisen syynä pidetään merkittävää mies- ja materiaaliylivoimaa. Joukkoja kuljetettiin sillanpääasemiin suuria määriä D-Dayn jälkeen ja kesäkuun loppuun mennessä Normandiassa oli asemissa noin miljoona liittoutuneiden sotilasta – enimmäkseen yhdysvaltalaisia, brittejä ja kanadalaisia.
Operaation onnistuminen avasi Euroopan sotanäyttämölle toisen rintaman. Sen seurauksena Saksan sotavoimien oli siirrettävä itärintamalta ja Italian rintamilta joukkojaan Ranskaan muodostuneelle uudelle rintamalle. Operaation katsotaan nopeuttaneen Saksan kukistumista ja sitä pidetään yhtenä toisen maailmansodan tärkeimmistä taisteluista.
Tausta

Aina Saksan hyökkäyksestä Neuvostoliittoon vuonna 1941 (operaatio Barbarossa) lähtien puna-armeija oli hoitanut suurimman osan Saksan-vastaisen sodan taisteluista Manner-Euroopassa. Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt ja Britannian pääministeri Winston Churchill olivat luvanneet Josif Stalinille, että amerikkalaiset ja britit avaavat ”toisen rintaman” Eurooppaan helpottaakseen Neuvostoliiton sotaponnisteluja. Lupaus annettiin alun perin vuonna 1942 ja toistettiin 1943.
Välttääkseen ensimmäisen maailmansodan kokemukset suorasta hyökkäyksestä vihollisen joukkoja vastaan britit kannattivat ensin hyökkäystä Euroopan reuna-alueille, mutta Yhdysvaltain painostuksesta suunnitelma vaihdettiin suoraksi hyökkäykseksi kohti Ranskaa yli Englannin kanaalin. Kaksi suunnitelmaa tehtiin ennen Overlordia: Operation Sledgehammer vuoden 1942 maihinnousuksi ja Operation Roundup suurempaa hyökkäystä varten vuonna 1943. Jälkimmäinen suunnitelma jatkoi elämäänsä operaatio Overlordissa, tosin sen toteutusta lykättiin vuoteen 1944. SHAEF aloitti suunnittelutyön tammikuussa 1943.
Normandian maihinnousun suunnitelmaa varjostivat pitkään poliittiset kiistat ja liittoutuneiden keskinäinen omien etujen ajaminen. Ajoituksesta, komentorakenteesta ja paikasta oli paljon erimielisyyksiä. Koska länsiliittoutuneet eivät lupauksistaan huolimatta olleet avanneet toista rintamaa helpottamaan puna-armeijan sotaponnisteluita idässä, liittoutuneiden välille oli syntynyt paljon kitkaa. Stalin oli painostanut liittoutuneita jo vuodesta 1942 lähtien. Winston Churchill oli ollut tätä suunnitelmaa vastaan ja olisi käynnistänyt maihinnousun vasta, kun epäonnistumisen mahdollisuus olisi eliminoitu ja hyökkäykset suoritettu Italiassa ja Pohjois-Afrikassa. Churchill oli ollut päättämässä kohtalokkaasta Gallipolin maihinnoususta ensimmäisessä maailmansodassa Britannian meriministerinä ja oli myös siksi epäileväinen maihinnousun suhteen.
Amerikkalaiset arvostelivat Montgomeryn nimittämistä johtoon. Montgomeryllä itsellään oli vastaavasti ennakkoluuloja Eisenhowerin nimitystä kohtaan, koska tällä ei ollut juuri ollenkaan kenttäkokemusta. Hyökkäyksen aikana Montgomery ja Eisenhower toimivat kuitenkin hyvin yhteistyössä, heidän tunnetut ristiriitansa nousivat esiin vasta myöhemmin.
Normandia oli keskeinen logistinen ongelma. Ainoa käyttökelpoinen satama alueella oli Cherbourg ja saksalaiset olivat linnoittaneet sen huolellisesti. Komentorakenteen yläpäässä monet argumentoivat, että Pas-de-Calais olisi huomattavasti parempi maihinnousupaikka.
Poliittisesti Normandian maihinnousu synnytti jännittyneen tilanteen Ranskan valtionpäämieheksi pyrkineen eversti Charles de Gaullen ja vanhanaikaista imperialismia vastustaneen Franklin Rooseveltin kesken. Roosevelt ei mitenkään halunnut tukea de Gaullea pyrkimyksissä käyttää Normandian maihinnousua syynä tulla Ranskan autoritääriseksi valtionpäämieheksi ilman Ranskassa järjestettäviä vapaita vaaleja. Se, että Rooseveltin hallinto kieltäytyi antamasta de Gaullelle virallista tunnustusta tai tehdä siihen viittaavia toimia, jotta tämä olisi tunnustettu osapuoleksi brittien tapaan, aiheutti de Gaullen näkökulmasta tilanteen, jossa liittoutuneiden vapauttamaa Ranskaa olisi hallinnut brittien ja yhdysvaltalaisten vallitsema liittoutuneiden miehitettyjen alueiden sotilashallitus (englanniksi AMGOT - the allied military government of occupied territories) siksi, kunnes Ranska olisi kokonaan vapautettu ja vaalit kyettäisiin järjestämään.[5]
Maihinnousun tavoitteet
Ensimmäisen 40 päivän tavoitteet olivat:
Luoda sillanpääasema, johon kuuluisivat Caenin ja Cherbourgin kaupungit, etenkin Cherbourg, koska siellä sijaitsi syväsatama.
Murtautua eteenpäin sillanpääasemalta ja vapauttaa Bretagne ja sen Atlantin-puoleiset satamat ja edetä rintamalinjalle arviolta 200 kilometriä Pariisista lounaaseen, Le Havresta läpi Le Mansin Toursiin.
Kolmen kuukauden tavoite oli kontrolloida aluetta Loiren ja Seinen välissä.
Valmistelut
Maihinnousupaikan valinta
Maihinnousupaikan sijaintia rajoittivat suuresti liittoutuneiden hävittäjien toimintasäteet. Maantieteelliset seikat rajoittivat vaihtoehdot kahteen: Pas-de-Calais’hen ja Normandian rannikkoon. Doverinsalmen rannikolla sijaitseva Pas-de-Calais oli lyhyimmän matkan päässä Britteinsaarilta, rannikko oli siellä soveliain maihinnousulle ja etenemisreitti Saksaan suorin. Saksalaisten arveltiin kuitenkin ymmärtäneen samat seikat ja linnoittaneen alueen sen vuoksi parhaiten. Tämän takia maihinnousupaikaksi valittiin Normandia.
Suurelta osin kanadalaisten aiemmin suorittaman katastrofaalisen Dieppen maihinnousun opettamana liittoutuneet päättivät olla hyökkäämättä suoraan ranskalaiseen satamaan. Normandian leveään rintama-alueeseen rantautuminen mahdollisti samanaikaisen uhan kahdelle meritukikohdalle, Cherbourgille ja pohjoisemman Bretagnen rannikkotukikohdille, sekä hyökkäysreitin maitse Pariisiin ja kohti Saksan rajaa. Normandia oli vähemmän puolustettu rannikko ja odottamaton, mutta strateginen paikka, jota hyödyntämällä oli mahdollista sekoittaa ja hajaannuttaa puolustavia saksalaisia joukkoja.
Hyökkäyksessä käytettävät voimavarat

Joulukuussa 1943 liittoutuneiden siirtoarmeijan ylimmäksi komentajaksi nimettiin kenraali Dwight D. Eisenhower ja hän sai täten yleisvastuun liittoutuneiden Euroopan joukoista. Tammikuussa 1944 kenraali Bernard Montgomerysta tehtiin operationaalinen johtaja maihinnousun maajoukoille.
Tässä vaiheessa suunnitelma edellytti kolmen divisioonan maihinnousua ja kahden prikaatin pudotusta laskuvarjoin. Montgomery nosti joukkojen määrää viiteen mereltä tulevaan divisioonaan ja kolmeen ilmasta tulevaan. Yhteensä 47 divisioonaa olisi sidottuna Normandian taisteluun: 26 brittiläistä, kanadalaista ja muuta eurooppalaista divisioonaa sekä 21 amerikkalaista divisioonaa.
Operaatio Neptunus

Operaatio Neptunus () sisälsi Kanaalin ylityksen ja rantautumisen Normandian rannikolle. Operaatioon liittyivät operaatio Taxable, jossa kuninkaallisten ilmavoimien Avro Lancaster -pommikoneet pudottivat Cap d'Antiferissa alumiinisuikaleita kuvaamaan ilmahyökkäystä saksalaisten tutkille. Laivojen osalta hinattiin moottori- ja torpedoveneillä heijastinilmapalloja kuvaamaan laivojen Englannin kanaalin ylitystä Ranskaan. Operaatio Taxablen tapainen oli operaatio Glimmer, jossa Short Stirling -pommituskoneista pudoteltiin alumiinisuikaleita Boulognea vastapäätä.
Yli 6000 alusta olisi mukana invaasiossa amiraali Sir Bertram Ramsayn alaisuudessa – mukaan lukien vajaat 5000 maihinnousualusta, kuusi taistelulaivaa, neljä panssaritykkivenettä, kaksikymmentäkolme risteilijää, 104 hävittäjää sekä 152 saattoalusta.[6]
Ilmamarsalkka Sir Trafford Leigh-Malloryn alaisuudessa oli 12000 lentokonetta, jotka oli määrätty tukemaan maihinnousuja. Vahvuuteen kuului myös 1000 kuljetuskonetta kuljettamaan laskuvarjojoukkoja. Saksan joukkojen vastarinnan murtamiseen oli varattu 5000 tonnia pommeja.
Operaatio Cork

Operaatio Corkissa parannettiin maihinnousualusten ja niitä tukevien alusten selviämistä saksalaisten sukellusveneistä. Rannikkopalvelun 19. prikaati ja 9. prikaati hyökkäsivät pommikonein saksalaisten sukellusveneiden kimppuun niiden ollessa pinta-ajossa ja syöksymällä pyrkivät konekivääritulella estämään hätäsukellukset surmaamalla tai haavoittamalla kannella olevia saksalaisia merisotilaita, jotta upoksiin pommittaminen olisi ollut mahdollista. Operaatio Corkin kohteena oli neljäkymmentä saksalaista sukellusvenettä, joista 224. laivueen Ken Mooren ohjaamalla Liberator-pommikoneella upotettiin kaksi 22 minuutin kuluessa 7. kesäkuuta 1944.
Operaatio Fortitude

Saksalaiset pitivät Kanaalin kapeinta kohtaa, Pas-de-Calais’n ympäristöä todennäköisimpänä maihinnousukohtana, ja keskittivät puolustuksensa painopisteen alueelle. Harhauttaakseen saksalaiset uskomaan, että hyökkäys todella tulisi Pas-de-Calais’hen, liittoutuneet valmistelivat massiivisen harhautussuunnitelman nimeltä Operation Fortitude. Liittoutuneet loivat kokonaisen kuvitteellisen Ensimmäisen yhdysvaltalaisen armeijaryhmän tukikohtineen, valerakennuksineen, materiaalivarastoineen ja väärennettyine radioliikenteineen.
Vastapäätä Pas-de-Calais’ta Englannin kaakkoisrannikolle lavastettiin kulisseista maihinnousuarmeijan tukikohta-alue. Rannoille oli keräilty maihinnousuun sopivia matalia proomuja, joissa työskenneltiin jatkuvasti. Vilkas ajoneuvo- ja tavarajunaliikenne antoi kuvan armeijan varustamisesta. Lavasteeksi rakennetulla leirialueella parakki- ja telttakylissä liikkui ja harjoitteli jatkuvasti miehiä. Varastoalueelle oli koottu kulisseina rakennettuja tykkejä, ajoneuvoja ja ammuslaatikoita. Tosiasiassa parakit ja teltat olivat pääosin tyhjiä, niissä majaili vakituisesti vain noin pataljoonan verran miehiä, jotka ajoittain vaihtoivat päälleen eri univormuja antaakseen kuvan suuresta armeijasta. Katselmuksia varten paikalle haalittiin silloin tällöin kymmenisen tuhatta vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön Home Guardin kansalliskaartilaisia, lähinnä eläkeikäisiä tai rintamapalveluksesta vapautettuja miehiä, sekä sotainvalideja.
Saksalaiset olettivat myös, että kenraali George S. Patton johtaisi maihinnousua. Patton mainittiinkin armeijaryhmän komentajana ja hän matkusti eteläiseen Englantiin ikään kuin johtamaan armeijakuntaa.
Saksalaiset olivat lähettäneet laajan vakoiluverkoston eteläiseen Englantiin saadakseen tietoja maihinnousuvalmisteluista. Liittoutuneet olivat kuitenkin paljastaneet ja vanginneet agentit, ja lähettivät heidän nimissään viestejä, joiden mukaan hyökkäys tulisi todennäköisesti Pas-de-Calais’hen. Jotta harhautus pysyisi yllä mahdollisimman kauan, sitä jatkettiin, vaikka taistelut Normandiassa olivat alkaneet, tekemällä Pas-de-Calais’ssa häirintähyökkäyksiä tutka-asemia ja muita kohteita vastaan. Harhautussuunnitelman ansiosta saksalaiset odottivat maihinnousua Pas-de-Calais’hen vielä elokuussa ja olettivat, että hyökkäys Normandiaan on vain harhautus.
Erikoisvalmistelut

Erikoisempiin valmisteluihin kuuluivat liittoutuneiden erityisesti tätä hyökkäystä varten suunnitellut panssariajoneuvot. Näistä erikoisimpia oli Yhdysvalloissa kehitetty Sherman DouplexDrive (DD), jolla oli täysi uimakyky. Muita amerikkalaisten kehittelemiä pioneerivaunuja olivat miinanraivausvaunu Sherman Crab (rapu), Shermannin alustalle rakennettu siltapanssarivaunu. Lisäksi englantilaiset kehittelivät Churchill AVRE (Armoured Vehicle Royal Engineers), joka oli aikansa edistyksellisin pioneeripanssarivaunu. AVRE kyettiin varustamaan muun muassa sillalla, miinanraivauslaitteilla, puskuterällä, ”risukimpulla” sekä matolla (katso myös Hobart Funnies).
Suunnitelmaan kuului myös kahden keinotekoisen sataman (koodinimeltään Mulberry) rakentaminen, tavoitteena saada tärkeät tarvikkeet maihinnousujoukoille muutamina ensimmäisinä viikkoina ennen kuin syväsatamia saataisiin vallattua, sekä operaatio Pluto, joka sisälsi vedenalaisten polttoaineputkien rakentamisen Englannista maihinnousujoukoille.
Saksalaisten puolustusvalmistelut
Marraskuussa 1943, kun Adolf Hitler päätti, ettei maihinnousun uhka Ranskaan ollut enää sivuutettavissa, sotamarsalkka Erwin Rommel nimitettiin rannikkopuolustuksen tarkastajaksi ja myöhemmin johtamaan armeijaryhmä B:tä, johon kuuluivat pohjoisen Ranskan maajoukot. Rommel uskoi vakaasti, että ainoa mahdollisuus voittaa hyökkäys olisi panssarivaunuin tehtävä vastahyökkäys rannoille mahdollisimman aikaisin ja halusi ainakin jonkin verran panssareita sijoitettavan tarpeeksi lähelle rantoja valmiina vastahyökkäykseen. Eteen työnnetyn puolustuksen ajatus perustui siihen, että mikäli panssarivaunut olisivat strategisessa reservissä keskitettynä kaukana maihinnousurannikosta, niiden tuominen taistelualueelle tulisi mahdottomaksi siksi, että liittoutuneet ilmaylivoimallaan pyrkisivät estämään siirron, minkä vuoksi puolustus tulisi rakentaa etukäteen arvioidulle alueelle. Rommel oli Afrika Korpsissa tutustunut liittoutuneiden ilmaylivoimaan komentajana. Esikuntapaikakseen Rommel valitsi Rochefoucauldin herttuan kodin, La Roche-Guyonin linnan, alimmat kerrokset Val-d'Oisen departementissa. Rommelin näkökulmasta todennäköisin maihinnousualue oli Pas-de-Calais ja toiseksi todennäköisin Normandia. Rommel vaati puolustushaarojen yhdistämistä alueellisesti yhden operatiivisen sotilasjohdon alaisuuteen. Ilmavoimien ja laivaston alistaminen rannikon puolustuksen johdolle ei käynyt ilmailuministeri Herman Göringille eikä suuramiraali Karl Dönitzille.[7]
Rommelin auktoriteetti oli kuitenkin rajallinen, koska hän ei ollut läntisten saksalaisten joukkojen ylin komentaja, vaan se virka oli sotamarsalkka Gerd von Rundstedtilla. Von Rundstedt – jota tuki läntisten panssarijoukkojen komentaja Geyr von Schweppenberg, jota vastaavasti tuki Saksan panssarivoimien ylitarkastaja, kenraalieversti Heinz Guderian – suosi panssarien sijoittamista kauemmas sisämaahan niin, että vihollisen rintamalinja voitaisiin paikantaa ja sitten toteuttaa vastahyökkäys.

Operationaalinen väittely heijasti saksalaisten sodanjohtajien eriäviä kokemuksia. Von Runstedt ja Guderian olivat saaneet suurimman osan kokemuksestaan aikana, jolloin Luftwaffe kontrolloi taivasta, tai itärintaman laajoilla alueilla, joissa kummallakaan osapuolella ei ollut mahdollisuutta ilmaherruuden saavuttamiseen koko rintaman alueella.
Rommelin kokemukset olivat täysin erilaiset. Hän oli saanut havaita liittoutuneiden taktisten ilmavoimien tehokkuuden jo Afrikassa. Rundstedt ja Guderian eivät koskaan ajatelleet liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuutta suhteuttamalla sitä 1939–1941 Luftwaffeen – olihan Luftwaffen vahvuus vähentynyt huomattavasti Britannian taistelussa – ja lisäksi liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuus oli vielä moninkertainen tähän verrattuna. Rommel ymmärsi tämän, mutta muut komentajat eivät.
Ratkaistakseen kiistan Hitler jakoi kuusi pohjoisessa Ranskassa käytössä olevaa panssaridivisioonaa ja sijoitti niistä kolme suoraan Rommelin käyttöön. Kolme muuta sijoitettiin etäälle rannikosta, ja niitä ei voinut siirtää ilman Hitlerin sodanjohdon suoraa hyväksyntää.
Saksan ilmapuolustus rannikolla koostui vain 169 hävittäjästä, koska liittoutuneiden ilmahyökkäykset olivat tuhonneet Luftwaffen taisteluvoiman pohjoisen Ranskan lentokentillä. Tämän vuoksi Luftwaffen taistelulentojen lukumäärä oli 6. kesäkuuta kaksi lentoa.
Viime hetken valmistelut
Ennen taistelua liittoutuneet olivat tarkasti kartoittaneet ja testanneet maihinnousualueen, kiinnittäen erityistä huomiota Englannin kanaalin sääolosuhteisiin. Valaistus ja vuorovesi vaati ehdottomasti täysikuuta. D-Dayn alkuperäinen päivämäärä oli 5. kesäkuuta, mutta huono sää siirsi maihinnousua. 6. kesäkuuta sää oli vielä rajalla, mutta Eisenhower ei halunnut odottaa seuraavaan täysikuuhun. Tämä päätös auttoi yllättämään saksalaiset joukot valmistautumattomina, koska he eivät uskoneet maihinnousuun niin huonossa säässä. Rommelin poistuminen Ranskasta Saksaan hänen vaimonsa 50-vuotispäivien johdosta 4. kesäkuuta heikensi Saksan puolustusta Normandiassa.
Ryhmitykset
Liittoutuneet

Taistelusuunnitelman mukainen joukkojen ryhmitys maihinnousupäivänä:
Laskuvarjojoukot:
Brittiläinen 6. laskuvarjodivisioonan 3. laskuvarjoprikaatin 8. ja 9. laskuvarjopataljoona ja 1. kanadalainen laskuvarjopataljoona pudotetaan laskuvarjoin ja liitokonein itään Ornejoesta suojelemaan vasenta sivustaa.
Yhdysvaltain 101. laskuvarjodivisioona pudotetaan Viervillen ympärille.
Yhdysvaltain 82. laskuvarjodivisioona pudotetaan Sainte-Mère-Églisen läheisyyteen suojaamaan oikeaa sivustaa.
Maihinnousurannat idästä länteen, 21. armeijaryhmä:
Brittiläinen 2. armeija
Yhdysvaltalais-kanadalainen 1. erikoisjoukkoprikaatin 3., 4. ja 6. kommando sekä brittien merijalkaväen 45. kommando nousee maihin Ouistrehamissa Queen Red -sektorilla (läntisin). 4. kommandoa vahvistetaan ranskalaisilla 1. ja 8. komppanialla kansainvälisestä 10. kommandosta.
Sword beach, brittiläinen I armeijakunta:
Brittiläinen 3. jalkaväkidivisioona ja 27. panssariprikaati nousevat maihin Quistrehamista Lioniin.
Brittien kuninkaallisen merijalkaväen 41. kommando (osa merijalkaväen 4. erikoisjoukkoprikaatia yhdessä 46., 47. ja 48. kommandon kanssa) nousee maihin Sword-rannan oikeassa sivustassa.
Juno beach, brittiläinen I armeijakunta:
Kanadalainen 3. jalkaväkidivisioona, 2. panssariprikaati ja brittiläinen 48. kommando nousevat maihin St. Aubinista La Riviereen.
Merijalkaväen 46. kommando kiipeää ylös kallioita Ornen vasemmalla puolella ja tuhoaa tykkipatterin (patterin tulitus todettiin hyödyttömäksi, joten 46. kommando pidettiin merellä reservinä).
Gold beach, brittiläinen XXX armeijakunta:
Brittiläinen 50. divisioona ja 8. panssariprikaati nousevat maihin La Rivierestä Arromanchesiin.
Merijalkaväen 47. kommando nousee maihin läntisellä sivustalla.
Yhdysvaltain 1. armeija:
Omaha beach, Yhdysvaltain V armeijakunta:
Yhdysvaltain 1. ja 29. jalkaväkidivisioona nousevat maihin St. Hondrainistä Vierville sur Meriin.
Yhdysvaltain 2. Ranger-pataljoona valtaa Pointe du Hocin tykistöasemat.
Utah beach, Yhdysvaltain VII armeijakunta:
Yhdysvaltain 4. jalkaväkidivisioona nousee maihin Pouppevillen ja La Madeleinen ympärillä.
Myös Ranskan vastarintaliikkeen, Maquisien toiminta, voidaan lukea liittoutuneiden ryhmittymiseen, koska se auttoi häiritsemään saksalaisten joukkojensiirtoja ja viestiliikennettä.
SOE:n mukaan se oli yhteydessä Ranskan vastarintaliikkeen 137 radioasemaan ja että Ranskan vastarintaliikkeen kokonaisvahvuus oli keväällä 1944 noin 350000 jäsentä, joista 100000:lla oli tuliaseita ja 10000:lla enemmän ammuksia kuin mikä tarvittaisiin yhdeksi taistelupäiväksi. Vastarintaliike ei olisi kyennyt taistelemaan, mutta se tuki maihinnousua tuhotöillä ja tiedustelulla. Tuhotöiden tekemisessä oli keskeisellä sijalla Ranskan vastarintaliikkeen rautateiden vastarintaliike, Résistance-Fer, joka arvioi saksalaisten toimittamia joukkojensiirtoja divisioonan tarkkuudella sotilasjunien määrien perusteella. 12. SS-panssaridivisioona Hitlerjugend arvioitiin miltei täysvahvuiseksi sillä perusteella, että sen kuljetuksiin oli tarvittu 84 tavarajunaa.[8]
Tuhotoiminnan ansiosta raideliikenne seisahtui Bourgognessa ja Itä-Ranskassa Suur-Saksan valtakunnan rajalle saakka. Dijonin seudulla katkaistiin 37 rautatielinjaa. Vastatoimina Résistance-Ferin toiminnalle saksalaiset teloittivat Ranskan rautatieläisiä ja kolmetuhatta heistä lähetettiin Saksaan leireille. Saksalaiset joutuivat korvaamaan Ranskan rautatieläisten puutteen tuomalla 2500 saksalaista rautatieläistä Ranskan rautateille.[9] Rautateiden pommittaminen tai rautatien tuhoaminen pakotti panssarijoukot siirtymään maitse, joka lisäsi siirron polttoainekulutusta ja myös telaketjujen kulumista.
Osana taloudellista sodankäyntiä Yhdysvaltain 8. ilmavoimat pommittivat öljynpumppaamoja ja öljynjalostamoja, joilla aiheutettiin moottoroiduille joukoille polttoainepulaa.[10]
Vastarintaliikkeelle annettiin myös muita saksalaisia puolustajia haittaavia tehtäviä suoritettaviksi. Plan tortue (suomeksi suunnitelma kilpikonna) mukaan piti huoltoajoneuvojen käyttämille teille sirotella nastoja ja lasinsiruja, jotta sotilasajoneuvojen renkaat puhkesivat. Plan violetissa puolestaan kenraali Alphonse Antoinen suunnitelman mukaan PTT:n, posti-, lennätin- ja puhelinlaitoksen, henkilökunnan piti vahingoittaa maanalaisia tietoliikenneyhteyksiä saksalaisten vahingoksi, jotta heidän sotilaallinen tehokkuutensa vähenisi ja jotta he kaapeliyhteyksiä radioyhteyksillä korvatessaan joutuisivat alttiiksi liittoutuneiden signaalitiedustelulle ilmateitse.[10]
Saksalaiset

Saksalaiset olivat linnoittaneet ranta-alueen laajalti osana Atlantin vallin puolustusta. Tämä sai liittoutuneet siirtämään hyökkäyksensä ajankohtaa laskuveden aikaan. Ranta-aluetta vartioi 4 divisioonaa, joista ainoastaan yksi (352.) oli kokenut. Monet muut koostuivat saksalaisista, jotka eivät yleensä lääketieteellisistä syistä olleet kelvanneet vakinaispalvelukseen itärintamalle, sekä muista kansallisuuksista (pääasiassa venäläisistä), jotka olivat tarjoutuneet vapaaehtoisiksi taistelemaan saksalaisten puolella sotavankileirin sijaan. 21. panssaridivisioona vartioi Caenia, ja 12. SS-panssaridivisioona oli sijoitettu kaakkoon. Sen sotilaat oli suoraan värvätty Hitler-Jugendista 16-vuotiaina, ja se tulisi saamaan tulevassa taistelussa maineen sitkeänä taisteluyksikkönä. Jotkut Utah Beachin takana olevista alueista olivat saksalaisten toimesta tulvaveden peitossa laskuvarjohyökkäyksen varalta.
Joukot, rintamalohkot ja rintamasektorit

Alkuperäisissä operaatiokartoissa ovat alueiden nimet ovat Utah-alue, Omaha-alue, Gold-alue, Juno-alue ja Sword-alue, englanniksi Utah area, Omaha area, Gold area, Juno area ja Sword area. Kuitenkin lehdistössä ja sitten kirjallisuudessa alettiin käyttää nimitystä Utah-ranta, Omaha-ranta, Gold-ranta, Juno-ranta ja Sword-ranta, englanniksi Utah Beach, Omaha Beach, Gold Beach, Juno Beach ja Sword- Beach. Suomenkielisesti on käytetty usein rantojen englanninkielistä nimeä, mutta Jorma-Veikko Sappisen vuoden 2009 Antony Beevorin kirjan Normandia 1944 -käännöksessä nimien yleisnimiosa on suomeksi.
Liittoutuneiden hyökkäykset
Maahanlasku Caenin-Cabourgin seudulle
Liittouneista britit suorittivat maahanlaskun Horsa-liitolentokoneilla Orne- ja Dives-jokien väliselle alueelle Caenin, Troarnin, Cabourgin ja Quistrehamin väliselle alueelle Sword-rannan Montgomeryn komentamien joukkojen tulevalle vasemmalle sivustalle. Amfrevilleen maahanlaskettiin kuudes prikaati ja Bréville-les-Montsin lounaispuolelle viides laskuvarjoprikaati Hernouvilettestä Ranvilleen johtavan tien pohjoispuolelle. Brittien joukoissa taistellut kanadalainen yhdeksäs laskuvarjoprikaati maahanlaskettiin Varavillen luoteispuolelle ja kahdeksas laskuvarjoprikaati eteläisimmäksi Touffrévillen lounaispuolelle.[12]
Maahanlaskuun liittyi hämäysoperaatio Titanic, jossa kuninkaallisten ilmavoimien neljäkymmentä pommituslennostojen Lockheed Hudson -, Handley Page Halifax - ja Short Stirling -pommikonetta pudotti alumiinisuikaleita saksalaisten tutkien hämäämiseksi sekä vielä valelaskuvarjohyppääjiä. Valelaskuvarjohyppääjistä kaksisataa pudotettiin Carentanin eteläpuolelle, viisikymmentä Divesjoen itäpuolelle ja viisikymmentä Caenin lounaispuolelle. Koska valelaskuvarjohyppääjät maahan tultuaan räjähtivät ja syttyivät tuleen, saksalaiset kutsuivat niitä räjähdenukeiksi (saksaksi eine Explosivpuppe). Valelaskuvarjohyppääjien uskottavuuden lisäämiseksi SAS lähetti myös pieniä oikeita laskuvarjohyppääjiä aiheuttamaan lisää sekaannusta saksalaisten joukoissa.
Valelaskuvarjohyppääjien pudotusalueen äärirajojen pinta-ala oli suurempi kuin viidennen laskuvarjoprikaatin, kuudennen prikaatin ja seitsemännen, kahdeksannen ja kanadalaisen yhdeksännen laskuvarjoprikaatin maahanlaskualueen alue.
Pegasus-silta

6. brittiläinen laskuvarjodivisioona oli ensimmäinen joukko-osasto, joka aloitti toiminnan, kymmenen minuuttia yli keskiyön. Sen tavoitteena oli Orne-joen itäpuolinen alue. Laskuvarjodivisioonan ensimmäinen Halifax-pommituslentokoneilla ilmaan hinattu ja Horsa-liitolentokoneilla Cabourgin rantalomakeskuksen lähelle maahanlaskettu yksikkö oli majuri John Howardin johtama 2. pataljoonan D-komppania.
Sen kohteena oli Pegasus-silta ja muut maihinnousualueen itäisen sivustan jokien ylityspaikat, Orne-joen ja Caenin kanavan sillat sekä tämän lisäksi tykkipatteri Mervillessä. Tykit tuhottiin ja sillat vallattiin ja pidettiin, kunnes kommandot vapauttivat heidät tehtävästään myöhään 6. kesäkuuta. Caenin kanavan silta, Pegasus-silta. Pegasus-sillan valtaukseen käytettiin kahta joukkuetta, josta ensimmäisen joukkueenjohtaja luutnantti Den Brotheridge kaatui kaulaansa saamastaan haavasta joukkueen ennätettyä siltaa pitkin vastarannalle ja saksalaisten ryhdyttyä aktiivisesti ampumaan. Toista joukkuetta johti luutnantti Dennis Fox.
Ouistreham
4. kommandojoukko rantautui vapaan Ranskan joukkojen johtamana. Näitä joukkoja johti komentajakapteeni Philippe Kiefer. Noustuaan maihin joukot suuntasivat itään, sillä heillä oli erilliset kohteet Ouistrehamissa, ranskalaisilla bunkkeri ja Kasino ja briteillä kaksi patteria, jotka vartioivat rantaa. Bunkkeri osoittautui liian vahvaksi kommandojen PIAT-singoille, mutta Kasino vallattiin Centaur-panssarin avustuksella. Brittikommandot pääsivät molempien patterien luo, vain huomatakseen, että tykit oli siirretty pois. Jättäen loppusiivoukset jalkaväelle, kommandot vetäytyivät Ouistrehamista liittyäkseen muihin 1. erikoisjoukkoprikaatin joukkoihin, jotka etenivät sisämaahan liittyäkseen kuudenteen laskuvarjojoukkoon.
Osamaihinnousut rannoille

Sword Beach
Laivasto valmisteli hyökkäystä tykistötulella 30 minuutin ajan klo 6.45–7.15. Tulivalmistelun jälkeen hyökkäysjoukot rantautuivat Sword Beachille noin klo 7.20. 40:stä amfibiopanssariajoneuvosta 28 pääsi rannalle ja ne jatkoivat annettua tehtäväänsä. Operaation miestappiot olivat 630 henkeä.[13] Ranskan kommandojoukot jatkoivat matkaa kohti Ouisterhamin kaupunkia ja brittijoukot saivat kosketuksen 6. divisioonan maahanlaskujoukkoihin. He kuitenkin epäonnistuivat odotetussa etenemisessä ja olivat edenneet päivän loppuun mennessä noin 8 kilometriä. Asetettu tavoite Caen jäi kuitenkin edelleen saksalaisten käsiin.
Juno Beach

Kanadalaiset nousivat maihin aikataulustaan jäljessä, ja saivat siksi kärsiä nousuvedestä ja rannan miinoista. Tämän vuoksi menetettiin suurin osa ensimmäisen aallon kalustosta ja kärsittiin noin 50% tappiot. Coursellesissa käytiin kiivaita katutaisteluita sillanpäätä lähestyvää 12. SS-panssaridivisioonaa vastaan.
Junolla maihinnousseet kanadalaiset joukot joutuivat kohtaamaan vahvat saksalaiset joukot. Saksalaisilla oli 11 raskasta 155mm tykkipatteria, yhdeksän keskiraskasta 75mm tykkipatteria, sekä konekivääripesäkkeitä, bunkkereita ja muita betonivarustuksia ja kaksi kertaa Omaha Beachin merivallin korkuinen este.
Esteistä huolimatta kanadalaiset olivat edenneet rannalta ja aloittivat etenemisensä sisämaahan. 6. kanadalainen panssarirykmentti eli 1. husaarirykmentti oli ainoa liittoutuneiden yksikkö, joka saavutti 6. päivän tavoitteensa ylittäessään Caen—Beyeux -moottoritien 15km sisämaassa.
D-Dayn loppuun mennessä 14000 kanadalaista oli onnistuneesti rantautunut ja 3. kanadalainen divisioona oli tunkeutunut syvemmälle Ranskaan kuin mikään muu liittoutuneiden joukko, kohdaten Omahaa lukuun ottamatta kovinta vastarintaa. Ensimmäinen saksalaisten vastahyökkäys maihinnousua kohti kohdistui Sword ja Juno Beachien väliin ja kanadalaiset sinnittelivät useiden 12. SS-panssaridivisioonan rankkojen vastahyökkäysten armoilla 7. ja 8. kesäkuuta. Junon kokonaistappiot olivat 875 miestä.[13]
Gold Beach
Goldilla tappiot olivat 400 miestä.[13] Osasyy oli se että uivien Sherman-amfibiopanssareiden saapuminen viivästyi. Saksalaiset olivat linnoittaneet vahvasti rannalla olevan kylän ja tappioita kärsittiin siitä huolimatta, että laivasto tuhosi osan asemista sulkutulellaan. 50. divisioona kuitenkin voitti vaikeutensa ja eteni Bayeux’n-Caenin tielle päivän loppuun mennessä. Kukaan ei päässyt lähemmäksi tavoitteitaan.
Laivaston tulivalmistelu alkoi klo 5.10 risteilijä HMS Orionin ampuessa ensimmäiset laukaukset. Saksalaisten 155mm patteri vastasi tuleen mutta se hiljennettiin täysosumalla klo 8.45. Joukot nousivat maihin klo 7.25 alkaen. Päivän päättyessä lähes 25000 sotilasta oli noussut tällä rannikkokaistaleella maihin.
47. kommando oli viimeinen brittien kommando, joka nousi maihin. Sen tehtävänä oli edetä sisämaahan ja sitten kääntyä länteen ja suorittaa 16km:n marssi läpi vihollisen alueen hyökätäkseen rannikkosatamaan Port en Bessinissä. Tämä pieni satama oli hyvin kalkkikivikallioiden suojassa.
Omaha Beach

Omaha Beachillä Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioona kärsi suuret miestappiot eikä edennyt kauas ensimmäisen päivän aikana. Suurin osa uivista Sherman-tankeista upposi ennen rantaan pääsyä myrskyssä.
Vastassa oleva Saksan 352. divisioona oli puolustajien parhaiten koulutettu divisioona. Se oli asemissa jyrkkien, rantaa vartioivien kallioiden päällä. Kyseinen divisioona oli ollut edellisenä yönä harjoittelemassa maihinnousun torjuntaa. Ilmapommitukset ja laivatykistön tulitus eivät olleet osuneet täällä saksalaisten tulipesäkkeisin. Saksalaiset pyyhkivät rantaa konekiväärillä ja maihinnousualuksia repi keveiden tykkien tuli.
Virallinen tieto kertoo, että ”10 minuutissa, kun rampit oli laskettu, johtavasta komppaniasta oli tullut johtajaton ja täysin toimintakyvytön. Jokainen upseeri ja kersantti oli kuollut tai haavoittunut. Siitä oli tullut kamppailu selviämisestä ja pelastumisesta.” Divisioona menetti uusimpien tutkimusten mukaan noin 4300–6000 sotilasta.  Niinpä Omahan kaistalla ei kyetty etenemään kolmea kilometriä kauemmas ensimmäisenä päivänä. Mutta maihin nousseet joukot silti järjestäytyivät, eivätkä saksalaiset täälläkään kyenneet torjumaan maihinnousua.
Massiivinen betoninen, kallion päällä sijainnut tykkiasema Pointe du Hoc oli amerikkalaisen toisen Ranger-pataljoonan kohde. Heidän tehtävänsä oli kiivetä noin 30 metriä korkeita kallioita ylös vihollisen tulituksessa ja sitten hyökätä ja tuhota tykit, jotka olisivat voineet pommittaa Omaha- ja Utah-maihinnousualueita. Kiipeämiseen käytetyt rakettihaat olivat kastuneet, ja miehet joutuivat kiipeämään pääosin kallioon pistettyjen tikarien avulla[14].
Joukot pääsivät asemaan ja tykit, jotka oli siirretty todennäköisesti edeltävän pommituksen takia lähistölle suojaan, löydettiin ja tuhottiin. Ranger-joukkojen menetykset olivat raskaat, 225 miehestä kaatui 135.
Utah Beach
Utah Beachillä tappiot olivat 23000 maihinnousseesta 197, vähäisimmät kaikista rannoista. Myös nämä joukot etenivät kohti sisämaata ja onnistuivat saamaan kontaktin laskuvarjodivisioonien osiin.
Yhdysvaltalaisten maahanlasku Viervilleen ja Sainte-Mère-Égliseen
82. ja 101. laskuvarjodivisioonat olivat vähemmän onnekkaita. Osaksi kokemattomien lentäjien ja osaksi maaston vaikeuden takia he tekivät maahanlaskun pahasti hajaantuneena. Jotkut putosivat mereen tai tahallaan tulvitetuille alueille. 24 tunnin jälkeen 101. laskuvarjodivisioonan miehistä vain 3000 oli saatu kokoon. Monet jatkoivat harhailemista ja taistelua vihollisen rintamien takana päiväkausia. 82. laskuvarjodivisioona valtasi Sainte-Mère-Églisen varhain 6. kesäkuuta, tehden siitä ensimmäisen maihinnousussa vapautetun kylän.
Mulberry-satamat
Kun hyökkäysjoukot olivat varmistaneet sillanpääaseman, kaksi koottavaa satamaa hinattiin osissa yli Englannin kanaalin. Satamat sijoitettiin Arromachesiin ja Omaha Beachille. Noin viikko maihinnousun jälkeen puhkesi kanaalissa pahin kesämyrsky 30 vuoteen ja tuhosi Omahan sataman 16. kesäkuuta. Tämän johdosta myös tarvikkeiden saaminen Normandiaan ja haavoittuneiden siirto kanaalin yli takaisin Englantiin oli pysähdyksissä. Osapuilleen 9000 tonnia materiaalia saatiin rantaan Arromanchesin satamassa elokuun loppuun mennessä, jolloin Antwerpenin ja Cherbourgin satamat olivat jo liittoutuneiden hallussa ja saatiin käyttöön.
Saksalaisten puolustustoimet
Rannalla asemissa olleet saksalaiset puolustajat tekivät ainoastaan vähäistä vastarintaa — he olivat huonosti koulutettuja, heiltä puuttui kuljetuskalustoa ja varusteita. Lisäksi heitä oli pommitettu melkein viikko. Poikkeus oli 352. jalkaväkidivisioona, joka puolusti Omaha Beachiä — ja puolustuksen vahvuus siellä selittää suurelta osin kärsittyjä tappioita. Saksalaisilta komentajilta kesti useita tunteja saada varmistus, että kyse oli maihinnoususta eikä sarjasta hyökkäyksiä. Heidän kommunikaatiovaikeuksiaan pahensi se, että useat avainkomentajat eivät olleet paikalla. Amerikkalaisten laskuvarjojoukkojen hajaantuminen ja toiminta rintaman takana lisäsi tilanteen sekavuutta, kun joka puolelta Pohjois-Normandiasta tuli raportteja vihollisen joukoista.
Huolimatta tästä, 21. panssaridivisioona teki suunnitellun vastahyökkäyksen Swordin ja Junon väliin, ja lähes onnistui pääsemään merelle asti. Panssaritorjuntatykkien tiukka vastarinta ja pelko mottiin joutumisesta pakotti joukot kuitenkin vetäytymään ennen kesäkuun 6:nnen loppua. Joidenkin raporttien mukaan laskuvarjojoukkojen ylilentävissä aalloissa oli tärkeä syy saksalaisten vetäytymiseen.
Maihinnousun jälkeen
Maihinnousun suunnitelmat olivat tähdänneet Caenin ja Bayeux'n kaupunkien valtaamiseen ensimmäisenä päivänä ja kaikkien sillanpääasemien yhdistämiseen lukuun ottamatta Utahia. Tarkoitus oli työntää rintama 10–16 kilometrin päähän rannoista, mutta käytännössä yksikään näistä tavoitteista ei täyttynyt. Tappiot eivät kuitenkaan muodostuneet niin suuriksi, kuin pessimistisissä arvioissa oli odotettu. Esimerkiksi Churchill oli pelännyt 20000 miehen tappioita, kun ne olivat todellisuudessa 10000 miestä. Sillanpäät olivat myös kestäneet kaikki saksalaisten vastahyökkäykset.

Seuraavien päivien tavoitteet olivat yhdistää sillanpääasemat, ottaa Caen haltuun ja valloittaa Cherbourgin syväsatama huoltoreitiksi.
Saksalaisten 12. SS-panssaridivisioona hyökkäsi kanadalaisten kimppuun 7. ja 8. kesäkuuta ja aiheutti suuret tappiot, mutta se ei saanut aikaan läpimurtoa liittoutuneiden sillanpääasemaan. Samaan aikaan eri sillanpääasemien joukot liittyivät toisiinsa. Sword yhdistyi 7. kesäkuuta, Omaha 10. kesäkuuta ja Utah 13. kesäkuuta. Liittoutuneet jopa vahvistivat rintamaa nopeammin kuin saksalaiset. Vaikka liittoutuneiden oli tuotava maihin kaikki tarvitsemansa materiaali, ilmaherruus ja Ranskan vastarintaliikkeen rautateille tuottama tuho teki saksalaisten joukkojen siirtämisen hitaaksi ja vaaralliseksi.
Alue Utahin ja Omahan takana oli tyypillistä normandialaista bocageksi kutsuttua maaseutua ja lehtomaastoa – vanhoja penkereitä ja pensasaitoja, jotka olivat jopa kolmen metrin paksuisia. Ne muodostivat tilkkuja, joiden seinämien läpi eivät edes panssarit päässet. Ne myös kestivät tulitusta ja tarjosivat näkösuojaa. Maasto oli ihanteellista saksalaisille puolustautumiseen. Yhdysvaltalainen jalkaväki etenikin hitaasti ja kärsi suuria tappioita edetessään kohti Cherbourgia. Maahanlaskujoukot kutsuttiin toistuvasti apuun käynnistämään uudestaan saksalaisten vastarinnan pysäyttämää etenemistä. Hitler oletti Cherbourgin kaupungin varuskunnan puolustautuvan loppuun asti ja estävän liittoutuneita saamasta satamaa haltuunsa. Sen sijaan, pyydettyään että yksi laukaus ammuttaisiin kohti porttia, Cherbourgin komentaja antautui 26. kesäkuuta. Saksalaiset kuitenkin tuhosivat ja miinoittivat kaupungin syväsataman niin tehokkaasti, että liittoutuneet kykenivät hyödyntämään sitä kunnolla vasta elokuussa.
Montgomery uskoi, että Caen olisi taistelun kannalta keskeinen kaupunki ja teki siitä kolmen erillisen hyökkäyksen kohteen 7. kesäkuuta – 1. heinäkuuta, ennen kuin se viimein piiritettiin ja pommitettiin rankasti 7. heinäkuuta. 18.–20. heinäkuuta Montgomery aloitti suurhyökkäyksen Caenin alueella kaikilla kolmella brittien panssaridivisioonalla tavoitteenaan tehdä läpimurto avoimeen maastoon, joka johtaisi Pariisiin. Hyökkäys oli ensin onnistua, mutta pysähtyi sitten saksalaisten improvisoituun vastarintaan, jossa 1. ja 12. panssaridivisioona puolustautui pioneerien toimiessa jalkaväkenä. Brittien panssaritappiot olivat suuret, mutta samalla saksalaisten reservejä sidottiin taisteluun ja amerikkalaisten 24. heinäkuuta käynnistämä hyökkäys onnistui etelässä. Suurin osa saksalaisten vastarinnasta eliminoitiin lopulta 21. elokuuta, kun kanadalaiset ja puolalaiset joukot sulkivat Chambois’n motin. Pariisin vapautukseen tähdännyt operaatio käynnistettiin muutama päivä tämän jälkeen.
Kronologia
6. maaliskuuta RAF:n pommikoneet hyökkäävät ensi kertaa Ranskan rautatieverkkoa vastaan. Chatresista Pariisin kulkeva rautatie vaurioituu toimintakyvyttömäksi, ja pommikoneet palaavat öiseltä lennoltaan ilman tappioita[15].
29. huhtikuuta 1944: ilmaoffensiivi Ranskassa sijaitsevia rautateitä ym. vastaan alkaa[16]. De Gaulle vastustaa sitä siviiliuhrien takia. Pommitukset tappavatkin yli 3000 ranskalaista siviiliä. Mutta pommitukset katkaisevat lähes kaiken rautatieliikenteen ja tuhoavat useimmat tärkeät sillat.
28. toukokuuta 1944: liittoutuneiden tekemät aseiden maahanpudotukset vastarintaliikkeen tukemiseksi lisääntyvät[17].
2. kesäkuuta liittoutuneiden keskiraskaat pommittajat pommittavat jatkuvasti
maihinnousurannikon tutka-asemia. Monia pommittajia putoaa saksalaisten it-tulessa.
4. kesäkuuta 5300 aluksen laivasto lähtee liikkeelle Englannista[18] ja kokoontuu "Piccadilly Circus":iksi ristitylle alueelle.
5. kesäkuuta. illalla Englannin kanaalissa raivonnut myrsky tyyntyy.  21:30 BBC lähettää salasanoman, minkä mukaan Ranskan vastarintaliike tekee yli 1000 iskua saksalaisille tärkeisiin kohteisiin. SS kostaa tämän mm. tekemällä ratsioita ranskalaisiin kyliin. Noin kello 20.30 maihinnouslaivasto lähtee liikkeelle "Piccadilly Circusista".
Maihinnousu alkaa, kun britit pudottavat laskuvarjosotilaita Caenin lähelle kello 23:55.
5.–6. kesäkuuta – Yhdysvaltalaisten 82. ja 101. laskuvarjodivisioona ja brittien 6. laskuvarjodivisioona tekevät maahanlaskun. Kello 3:14 liittoutuneet aloittavat saksalaisten asemiin raskaan ilmapommituksen, joka on osin epätarkkaa. Kello 5:16 jälkeen laivasto alkaa tulittaa saksalaisten asemia.
6. kesäkuuta – Mereltä tulevat D-Dayn maihinnousut kello 6.30–7.45. Utahin kaistalla tapahtuva ensimmäinen sujuu melko hyvin. Amerikkalaiset kärsivät Omahan ja kanadalaiset Junon kaistalla tuhansien miesten tappioita. Kello 12.00–13.00 liittoutuneet nousevat tasangolle ja avaavat tien sisämaahan, mutta Omaha-rannalla edetään päivän aikana vain 1,5 km. Liittoutuneet eivät saavuta tavoitteitaan, yhtenäistä sillanpäätä. Saksalaiset alkavat siirtää joukkoja vasta 17.00. Saksalaisten 21 PsD:n vastahyökkäys eräässä kohdassa etenee lähelle rantaa 19:00, mutta saksalaiset vetävät panssarinsa pois 21:00. Yön alkaessa maihin on noussut viisi divisioonaa.
7. kesäkuuta britit valtaavat Bayeuxin.
12. kesäkuuta englantilaiset etenevät pisimmälle siihen asti, Caumontiin. Normandiassa 326000 liittoutuneiden sotilasta.
12.–13. kesäkuuta liittoutuneet yhdistävät sillanpääaseman erilliset saarekkeet.
13. kesäkuuta vastaisena yönä ensimmäiset V-pommit putoavat Englantiin.
14. kesäkuuta amerikkalaiset murtavat soisen maaston rintamalinjan.
16. kesäkuuta amerikkalasiet Saint Sauveuriin
18. kesäkuuta liittoutuneilla sillanpäässä 619000 sotilasta.
18.–21. kesäkuuta amerikkalaiset valtaavat suuren osan Cotentinin niemimaasta[19]
19. kesäkuuta brittien liikuteltava Mulberry-satama tuhoutuu myrskyssä[20]. Britit valtaavat viimein Tillyn kylän.
20.–21. kesäkuuta amerikkalaiset saartavat Cherbourgin[21].
25.–29. kesäkuuta – Operaatio Epsom, hyökkäys lännessä Caenista, jonka saksalaiset torjuvat.
24. kesäkuuta 28. kesäkuuta amerikkalaiset valtaavat Cherbourgin, vastarintaa vielä 3. heinäkuuta[22]. Saksalaiset olivat miinoittaneet Cherbourgin sataman.
1. heinäkuuta saksalaisten torjuntajoukkojen komentajaksi von Kluge.
20. heinäkuuta saksalaiset kenraalit yrittivät murhata Hitlerin pommilla.
8.–9. heinäkuuta britit valtaavat Caenin pohjoispuoliskon
18.–22. heinäkuuta operaatio Goodwood, loput Caenista briteille. Britit etenevät 5–10 km, mutta kärsivät suuria tappioita.
17. heinäkuuta – Erwin Rommel haavoittuu vakavasti, kun hänen autonsa joutuu liittoutuneiden ilmahyökkäyksen kohteeksi.
18.–19. heinäkuuta amerikkalaiset etenevät Saint Lohon[23]
24. heinäkuuta Yhdysvaltain operaatio Cobra alkaa, menestyy alussa huonosti, mutta läpimurto syntyy seuraavana päivänä raskaan pommituksen ja tykistötulen ansiosta.[24] Britit ja kanadalaiset menestyvät rintamillaan huonommin ja etenevät hitaasti.
28. heinäkuuta amerikkalaiset Coutancesissa.
30. heinäkuuta amerikkalaiset valtaavat Avranchesin.
1. elokuuta amerikkalaisilla koko Cotentinin niemimaa  edenenet Seinelle.
3. elokuuta liittoutuneiden joukot edenneet syvälle Bretagneen.
6. elokuuta liittoutuneet etenevät syvälle etelään.
7. elokuuta saksalaisten vastahyökkäys Mortainin alueella. Liittoutuneiden ilmavoimat pysäyttävät sen 10 km etenemisen jälkeen.
7.–13. elokuuta Brittien operaatio Totalize kohtaa suuria tappioita ja juuttuu.
12. elokuuta liittoutuneet valtaavat Alenconin.
noin 13. elokuuta liittoutuneet melkein saartavat saksalaisten päävoimat Falaisen lähistöille
15. elokuuta liittoutuneet nousevat meihin myös Etelä-Ranskassa
16. elokuuta amerikkalaiset Chartresissa ja Orleansissa.
17. elokuuta saksalaisten uusi komentaja Model määrää joukkonsa pois osin saarretusta Falaisesta, joka jää kanadalaisille.
18. elokuuta kanadaiset etenevät Chamboisiin, amerikkalaiset hyökkäävät kohti Pariisia.
20. elokuuta saksalaisten viimeinen yritys murtautua ulos Falaisen motista[25]
21. elokuuta Falaisen motti sulkeutuu.
21.–30. elokuuta saksalaiset vetäytyvät Seinen yli.
25. elokuuta Pariisin saksalainen komentaja antautuu
26. elokuuta britit Seinellä.
30. elokuuta saksalaisten vastrinta Seinellä pysähtyy, Normandian taistelut päättyvät
2. syyskuuta liittoutuneet Belgian rajalla.
4. syyskuuta liittoutuneet valtaavat Antwerpenin.
17.–27.9. liittoutuneiden operaatio Market garden, yritys edetä nopeasti Reinin yli, päättyy epäonnistumiseen huonon tiedustelun, valmistelujen ja saksalaisten odotettua voimakkaamman vastarinnan takia.
Normandian maihinnousuun liittyvät operaatiot
Normandian maihinnousu oli laaja kokonaisuus, jota valmistelemaan, toimeenpanemaan ja jonka jatkoksi tehtii useita eri operaatioita.

Ensimmäisten päivien tappiot
Normandian maihinnoususta esitettiin monenlaisia suuria tappioennusteita ja pelättiin, että sen ensimmäinen vaihe, operaatio Neptunus, voisi epäonnistua. Kuitenkin saksalaisten vastatoimien viipyessä lähinnä panssarijoukkojen käytöstä johtuneen linjariidan vuoksi liittoutuneet onnistuivat pitämään asemiaan, vaikka Caenin kaupungin valtaaminen viivästyi. 6. kesäkuuta 1944 saksalaiset lähettivät vastahyökkäykseen 21. Ps.D.:n, joka pääsi Englannin kanaalin rantaan jakaen liittoutuneiden maihinnousujoukot kahtia illalla noin kello 20. Kuitenkaan voima ei riittänyt laajentamaan aukkoa maihinnousijoiden rintamassa ja saksalaiset joutuivat vetäytymään.

Ensimmäisten päivien aikana, noin 6. kesäkuuta – 10. kesäkuuta 1944 oli kaaos joukkojen keskuudessa niin suuri, ettei mitään tappiolukuja kyetty muodostamaan hyväksyttävällä tarkkuudella. Kadonneiksi uskottuja sotilaita oli liittynyt muihin joukko-osastoihin ja osa haavoittuneista oli lähetetty hoidettavaksi Englantiin ilmoittamatta siitä, minkä seurauksena haavoittuneita pidettiin kadonneina.[26]
Saksalaiset joukot
Jalkaväkijoukot
36 jalkaväkidivisioonaa
Normandian sektori
Saksan LXVII (68. armeijakunta)
kenraali Gustav-Adolf von Zangen
Saksan 346. jalkaväkidivisioona
kenraaliluutnantti Erich Diester
Saksan 857. jalkaväkirykmentti
Saksan 858. jalkaväkirykmentti
Saksan 346. tiedustelupataljoona
Saksan 346. tykistörykmentti
Saksan 346. panssarintorjuntapataljoona
Saksan 711. jalkaväkidivisioona
kenraaliluutnantti Josef Reichert
Saksan 731. jalkaväkirykmentti
Saksan 744. jalkaväkirykmentti
Saksan 711. panssarintorjuntakomppania
Saksan 1711. tykistörykmentti
Saksan 719. rannikkodivisioona
kenraaliluutnantti Karl Sievers
Saksan LXXXIV (84.) armeijakunta
kenraaliluutnantti (kuolemansa 12. kesäkuuta 1944 jälkeen 24. kesäkuuta 1944 tykistökenraali) Erich Marcks
Kanaalisaaret
Saksan 319. jalkaväkidivisioona
Panssarijoukot ja panssarijääkärijoukot
Brittien rintamalohko
Panzerlehr-panssaridivisioona
kenraaliluutnantti Fritz Bayerlein[27]
2. panssaridivisioona
kenraaliluutnantti vapaaherra Heinrich von Lüttwitz[27]
21. panssaridivisioona Panzerkampfwagen IV:illa varustettuna
kenraaliluutnantti Edgar Feuchtinger[27]
 1. SS-panssaridivisioona Leibstandarte Adolf Hitler (saksaksi 1. SS-Panzer-Division Leibstandarte SS Adolf Hitler)
 12. SS-panssaridivisioona Hitler Jugend (saksaksi 12. SS-Panzer-Division Hitler Jugend)
 9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen (saksaksi 9. SS-Panzer-Division Hohenstaufen)
 10. SS-panssaridivisioona Frundsberg (saksaksi 10. SS-Panzer-Division Frundsberg)
kaksi Panzerkampfwagen VI ”Tiger”-pataljoonaa
Yhdysvaltalaisten rintamalohko
 17. SS-panssarijääkäridivisioona Götz von Berlichingen (saksaksi 17. SS-Panzergrenadier-Division „Götz von Berlichingen“)
 2. SS-panssaridivisioona Das Reich (saksaksi 2. SS-Panzer-Division „Das Reich“)
Seuraukset

Sillanpää, jonka liittoutuneet loivat Normandiaan, oli keskeinen länsiliittoutuneille, jotka siten saivat vietyä sodan saksalaisten omalle maaperälle. On esitetty, että Neuvostoliiton asevoimat olisivat kyenneet Saksan voittamiseen ilman läntisiä asevoimia ja että tämä taistelu oli tarpeeton sotilaallisen voiton saavuttamiseksi Saksasta.
Toisaalta on esitetty, että ilman toista rintamaa Neuvostoliitto olisi miehittänyt koko Manner-Euroopan. Länsiliittoutuneiden läsnäolo Länsi-Euroopassa auttoi luomaan länsiliittoutuneille aseman sodanjälkeisessä kylmässä sodassa ja esti Neuvostoliiton hallintomallin käyttöönoton keskeisessä Euroopassa. Tästä näkökannasta Normandian maihinnousu on nähtävä jo osana toista maailmansotaa seurannutta kylmää sotaa.[1]
Maihinnousun muisto
Normandiassa nykyään käyvä vierailija löytää paljon muistoja vuoden 1944 tapahtumista. Huomattavimpia ovat rannat, jotka ovat edelleen tunnettuja invaasion koodinimillään. Seuraavaksi tulevat laajat hautausmaat – rivikaupalla identtisiä valkoisia hautaristejä ja Daavidin tähtiä, huolellisesti hoidettuina, muistuttaen liittoutuneiden tappioista. Rantojen lähellä olevat tiet on nimetty niillä taistelleiden yksiköiden mukaan ja siellä täällä olevat muistomerkit muistuttavat merkittävistä sattumuksista. Keskeisissä paikoissa, kuten Pointe du Hocilla ja Pegasus-sillalla, on muistomerkkejä tai pieniä museoita. Mulberry-satama on edelleen Arromanchesin edustalla meressä. St. Mère-Églisessä laskuvarjosotilasnukke roikkuu kirkontornista. Juno Beachille Kanadan hallitus on rakentanut massiivisen muistomerkin ja tietokeskuksen, kunnioittaen yhtä Kanadan armeijan historian keskeisimmistä taisteluista. Joka vuosi sotineiden maiden valtionpäämiehet käyvät muistotilaisuudessa Normandian rannalla.
Ranska lyötti vuonna 2014 Normandian maihinousu 70 vuotta (1944-2014) - juhlarahan.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley, M. J.| title = Battleships of World War Two - an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1998| id = ISBN 1-85409-386-X| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Beevor, Antony| title = Normandia 1944: Maihinnoususta Pariisin vapauttamiseen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2009| version = (D-Day: The battle for Normandy, 2009.) Suomentanut Jorma-Veikko Sappinen| isbn = 978-951-0-35306-6}}
Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Luokka:Toisen maailmansodan länsirintaman taistelut
Luokka:Toisen maailmansodan sotilasoperaatiot
Luokka:Normandia
Luokka:Maihinnousut
Luokka:Saksan taistelut
Luokka:Yhdysvaltain taistelut
Luokka:Kanadan taistelut
Luokka:Ranskan taistelut
Luokka:Puolan taistelut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:1944

Milloin Bernard Montgomery:stä tuli Afrikan joukkojen johtaja?


Suomen merivoimiin kuuluvat rannikkojoukot ja laivasto. Pääosa Suomen merivoimista on kuulunut Suomen laivastoon. 1927 yhdistettiin rannikkotykistön ja laivaston johtoportaat, minkä jälkeen 1933 oli Suomen laivaston nimeksi vakiintunut Suomen merivoimat. Merivoimien suorittama rannikkopuolustus oli 1923–1927 jakautunut Suomen laivastoksi, Suomen rannikkotykistöksi ja Suomen sotasatamaksi.[1]
Merivoimat nimettiin 1952 yhdeksi Suomen kolmesta puolustushaarasta. Merivoimissa työskentelee 2300 henkilöä. Varusmiespalveluksen merivoimissa suorittaa vuosittain 4300 asevelvollista. Merivoimien komentajana on toiminut vuoden 2019 alusta lippueamiraali Jori Harju.
Merivoimien tehtävät

Laki Puolustusvoimista (11. toukokuuta 2007/551) säätää puolustusvoimien tehtävät ja niistä merivoimat osallistuu kolmeen kokonaisuuteen: sotilaalliseen puolustamiseen, muiden viranomaisten tukemiseen sekä osallistuu kansainväliseen sotilaalliseen kriisinhallintaan.
Suomen sotilaalliseksi puolustamiseksi merivoimat:
vastaa valtakunnallisesta merivalvonnasta ja meritiedustelusta
turvaa valtakunnan alueellisen koskemattomuuden merialueella tarvittaessa voimakeinoja käyttäen yhteistoiminnassa ilmavoimien ja Rajavartiolaitoksen, lähinnä merivartiostojen kanssa
vastaa valtakunnan meriyhteyksien turvaamisesta ja johtaa meriliikenteen suojaamisen
torjuu merialueen kautta suuntautuvat hyökkäykset yhteistoiminnassa muiden puolustushaarojen ja rajavartiolaitoksen kanssa
pitää yllä korkeaa valmiutta, kehittää merivoimien taktiikkaa ja taisteluvälineitä sekä vastaa niiden huollosta
kouluttaa merivoimien tarvitseman henkilöstön ja tukee vapaaehtoista maanpuolustuskoulutusta
Lisäksi merivoimat antaa lain edellyttämää virka-apua muille viranomaisille ja osallistuu kansainväliseen sotilaalliseen kriisinhallintaan.
Merivoimien joukko-osastot

Merivoimat koostuu esikunnasta ja neljästä joukko-osastosta. Esikunta sijaitsee Turussa, Heikkilän kasarmialueella, jossa palvelee noin 230 henkeä. Esikuntaa johtaa esikuntapäällikkö lippueamiraali Timo Hirvonen ja se jakautuu seitemään osastoon (kanslia, henkilöstö-, tiedustelu-, operatiivinen, huolto-, suunnittelu- ja johtamisjärjestelmäosastot). Lisäksi esikunnalla on  2 erillisyksikköä, Merivoimien tietotekniikkakeskus ja Laivaston soittokunta.
Esikunnan alaisena toimii lisäksi Helsingissä Liikenneviraston tiloissa toimiva sotilastoimisto. [2] Suomen merivoimissa yhdistyvät rannikkotykistöstä ja muusta rannikkopuolustuksesta peräisin olevat rannikkojoukot ja laivastoa edustavat laivastojoukot. Laivastoyksiköt toimivat kahdesta tukikohdasta Pansiosta ja Upinniemestä. Laivastoon kuuluvat 4. Miinatorjuntalaivue, 6. Pintatorjuntalaivue, 7. Pintatorjuntalaivue ja 8. Huoltolaivue.
Merivoimien joukko-osastot ovat:
Rannikkolaivasto (Pansio, Turku)
Rannikkoprikaati (Upinniemi, Kirkkonummi)
Uudenmaan prikaati (Dragsvik, Raasepori)
Merisotakoulu (Suomenlinna, Helsinki)
Merivoimien historia
Suomen alueen kuuluessa Ruotsiin Suomenlahdella käytiin useita taisteluita Venäjää vastaan. Laivasto-osastojen ollessa sijoitettuna Suomen rannikon tukikohtiin.
Venäjä perusti Suomeen Suomen meriekipaasin, jonka tehtävänä oli rannikonpuolustaminen yhdessä Itämeren laivaston kanssa. Se osallistui Krimin eli Oolannin sotaan, jonka aikana se miehitti muun muassa Santahaminan rannikkopattereita Viaporin pommituksen aikana. Meriekipaasin aluksina olivat muun muassa Rurik ja Kalevala.
Itsenäistymisestä Tarton rauhaan
Itsenäisen Suomen merivoimien kalusto muodostui Venäjän maahan jättämistä aluksista, joita ei oltu voitu kuljettaa talven aikana pois. Näitä olivat Helsinkiin jätetyt kuusi S–luokan torpedovenettä, kahdeksan C–luokan torpedovenettä ja yksi miinalaiva (M-1), Poriin jätetyt kaksi miinaristeilijää (Klas Horn ja Matti Kurki), Turussa tykkivene Giljak ja vartioristeilijät Tshirok ja Filin (myöhemmin Turunmaa ja Karjala). Näiden sotalaivojen lisäksi Helsinkiin jäi vielä 15 hinaajaa, jäänmurtaja, viisi  T-luokan miinavenettä, 13 proomua, kaksi uivaa telakkaa, kaksi uivaa nosturia, 17 lämpöponttonia ja kahdeksan yhteysalusta.[3]
Kun Saksa luovutti merivoimille Helsingin ja Turun telakoilla valmisteilla olleet tykkiveneet Uudenmaan ja Hämeenmaan, merivoimat vahvistui huomattavasti, sillä nämä kaksi alusta olivat Ilmarisen ja Väinämöisen valmistumiseen saakka merivoimien voimakkaimmat alukset.[4]
Tarton rauhansopimuksen mukaisesti Suomi palautti Neuvosto-Venäjälle S-veneet S3, S4 ja S6, raivaajat Atairin, Mikulan, MP 7:n , MP 11:n, Ahvolan ja T 12:n, viisitoista hinaajaa, neljä yhteysvenettä sekä 54 moottorivenettä.[5]
Tarton rauhasta talvisotaan
Laivaston liikkuvaa osaa kutsuttiin 1920-luvun alusta alkaen Rannikkolaivueeksi, ja sen kalustoon kuului 1923–1925 seuraavat alukset[5]:
tykkiveneet Klas Horn, Matti Kurki, Uusimaa, Hämeenmaa, Turunmaa ja Karjala
torpedoveneet S1, S2 ja S5
moottoritorpedoveneet MTV-1 ja MTV-2
miinalaivat M1, Rautu, Vilppula ja Sveaborg
miinanlaskijoina yhdeksän T-venettä (Loimu,Lieska,Paukku,Pommi ja Miina)
yhteysveneinä viisi 1915 valmistunutta isompaa A-venettä
raivaajina 15 1910–1917 valmistunutta pienempää A-venettä
Suomen hallitus teki 1925 esityksen laivastolaiksi, jossa esitettiin kahden panssarilaivan, neljän sukellusveneen, neljän moottoritorpedoveneen ja koululaivan hankintaa. Esitystä muutettiin seuraavana vuonna lisäämällä yksi panssarilaiva ja 4–5 sukellusvenettä. Vuonna 1927 hyväksyttiin esitysten pohjalta laivastolaki, jonka puitteissa rakennettiin lopulta kaksi panssarilaivaa, joista tuli merivoimien kaikkien aikojen raskaimmat alukset, ja viisi sukellusvenettä, joista on nykyään jäljellä enää Vesikko. Ensimmäinen laivastolain puitteissa rakennettu alus oli sukellusvene Vetehinen, joka oli samalla ensimmäinen itsenäisessä Suomessa rakennettu sota-alus.[6]
Vuonna 1930 vesille laskettu Väinämöinen ja vuotta myöhemmin vesille laskettu Ilmarinen olivat rakentamisajankohtanaan uudenaikaisia Pohjolan olosuhteissa. Ne olivat Suomen merivoimien suurimmat alukset kautta aikojen. Kumpikin laivoista oli varustettu neljällä 254 millimetrin Bofors-tykillä kahdessa kaksoistykkitornissa. Keskiraskaan aseistuksen muodosti kahdeksan 105 millimetrin tykkiä neljässä kaksoistornissa. Lisäksi aluksissa oli vaihteleva määrä kevyempää ilmatorjunta-aseistusta.
Panssarilaivat olivat keskenään lähes identtisiä. Ne olivat oikeastaan raskaasti aseistettuja lauttoja, jotka kykenivät operoimaan saariston matalissa vesissä. Ne olivat kuitenkin hitaita ja kömpelöitä verrattuna suurvaltojen uusimpiin aluksiin. Keskustelua onkin käyty siitä, tuliko Suomi panssarilaivoissa investoineeksi vanhenevaan asetyyppiin, johon käytetyt puolustusmäärärahat olisivat tulleet paremmin hyödynnetyiksi esimerkiksi ilma-aseeseen tai panssarivaunuihin sijoitettuina. Toisaalta vuoden 1930 malliset lentokoneet tai panssarivaunut olisivat olleet jatkosodassa täysin käyttökelvottomia, kun taas panssarilaivaa neuvostoliittolaiset pitivät vielä 1944 merkittävänä uhkana.
Vuonna 1936 kaikki merivoimien alukset, joiden nimi käsitti vain tyyppikirjaimen ja numeron, nimettiin uudestaan "oikeilla" nimillä, sillä persoonattomasti nimetyllä aluksella palvelemisen oli katsottu alentavan palvelumotivaatiota.

Talvisota (1939–1940)

Talvisodan puhjetessa laivasto kuljetti maavoimien joukkoja demilitarisoidun Ahvenanmaan puolustukseen. Tämän jälkeen sen päätehtävänä oli suojata kauppamerenkulkua.
Ensimmäisen sotakuukauden aikana Neuvostoliiton laivasto ja Suomen rannikkopuolustus ottivat yhteen Hangossa, Utössä ja Koivistolla, joista viimeksi mainitussa vaurioitui Neuvostoliiton laivaston taistelulaiva. Joulukuussa jää esti merenkulun lukuun ottamatta jäänmurtajia, joten panssarilaivat siirrettiin Turkuun vahvistamaan kaupungin ilmapuolustusta.
Jatkosota (1941–1944)

Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat Neuvostoliiton aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä natsi-Saksan kanssa Suomenlahtea. Myös niin sanottua saattuetoimintaa suoritettiin eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia[7]. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä [8].
Lapin sota (1944–1945)

Lapin sodan alkuvaiheessa merivoimat iskivät saksalaisten selustaan tekemällä 1. lokakuuta Oulusta käsin maihinnousun Tornioon.
1940-luvun jälkipuolisko
Pohjoiselle Itämerelle ja Suomenlahdella oli toisen maailmansodan aikana laskettu yli 60 000 merimiinaa ja raivausestettä. Jatkosodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen mukaisesti Suomen tehtäväksi tuli suorittaa merimiinakenttien raivaus Suomenlahdella. Nämä miinat olivat Suomen, Saksan ja Neuvostoliiton laskemia. Vuosina 1944–1948 yli 2000 miehen ja 200 aluksen voimin raivattiin laaja merialue Suomenlahden perukasta Ahvenanmaalle asti puhtaaksi sodan aikana lasketuista miinoista. Tässä työssä menetti henkensä 28 miestä ja 37 haavoittui. Kotkan Haapasaaressa sijaitsee raivaajamuistomerkki. Yksittäisiä miinoja on löytynyt Suomenlahden saaristoista vielä 2000-luvullakin.[9]
1950-luku
Sotien jälkeen valvontakomissio vaati rannikkotykkien rajoittamista 140 kappaleeseen ja kaikkien yli 120 mm tykkien poistamista rannikkolinnakkeista. Lisäksi sukellusveneet piti poistaa käytöstä. Puolustusvoimien ja merivoimien merkittävimmin rajoittava tekijä oli Pariisin rauhansopimus. Esimerkiksi monet asetyypit kiellettiin kuten torpedoveneet. Miinanraivaustyö kulutti myös merivoimien voimavaroja. Laivasto oli ikääntynyt ja valvontakomissiolle luovutettiin mm. Panssarilaiva Väinämöinen rauhan ehtojen mukaisesti. Sodan jälkeen tukikohta-alueita supistettiin ja koululaiva Suomen Joutsenen muutettiin merimieskouluksi
.Vuonna 1952 anneettiin uusi asetus merivoimista, johon kuului kaksi lippuetta ja kaksi laivastoasemaa. Merivoimista tuli yksi Suomen kolmesta puolustushaarasta. Samalla rannikkotykistö siirrettiin maavoimiin. Porkkalan palautettiin vuonna 1956 ja aluevedet laajenivat. Laajennukset vaativat uusia aluksia ja rannikkotykistön rajoitukset menettivät merkityksensä. Linnakkeita alettiin taas varustaa raskaalla ja järeällä tykkikalustolla. Helsingin laivastoasema siirrettiin Katajanokalta Upinniemeen vuonna 1959. [9]
Englannista ostettiin vuonna 1957 kaksi uutta Dark-luokan moottoritorpedovenettä, jotka toimivat Vasama 1- ja Vasama 2 -nimisinä moottoritykkiveneinä. Vuoden 1955 hankittiin vielä R-luokan raivaajat Rihtniemi ja Rymättylä. Lisäksi miinanraivaukseen rakennettiin kolme uutta R-luokan raivaajaa:Ruissalo, Raisio ja Röyttä, jotka soveltuivat myös vartiovenetehtäviin.
1960-luku
Iso-Britanniasta hankittiin merivoimille vuonna 1961 käytetty fregatti koululaivaksi, se toimi nimellä Matti Kurki. Lisäksi vuonna 1962 valmistui Nuoli-luokan moottoritykkivenelaivue, ja Neuvostoliitosta ostettiin vuonna 1964 merivoimille kaksi Riga-Iuokan saattajaa Uusimaa ja Hämeenmaa.
Laivaston ja merivoimien komentajat

Merivoimien sodan ajan joukot
Merivoimien suunniteltu sodan ajan vahvuus on 31500 henkilöä. Joukkoihin kuuluu:
2 ohjusvenelaivuetta
3 miinantorjuntalaivuetta
2 miinalaivaa
3 miinalauttaa
2 rannikkojääkäripataljoonaa
6 rannikkojääkärikomppaniaa
2 rannikko-ohjuskomppaniaa
4 meritorjuntaohjuspatteria
4 kiinteää rannikkotykistöyksikköä
8 liikkuvaa rannikkotykistöyksikköä
Merivoimien aluksia
Entisiä aluksia

Torpedovene S2 1918–1925
Miinalaiva Louhi 1918–1945
Sukellusvene Saukko 1930–1945
Sukellusvene Vesikko 1934–1945
Panssarilaiva Väinämöinen 1932–1947
Panssarilaiva Ilmarinen 1934–1941
Miinalaiva Riilahti 1940–1943
Koululaiva Suomen Joutsen 1930–1955
Miinalaiva Keihässalmi 1957–1994
Tykkivene Karjala 1968–2001
Helsinki-luokan ohjusveneet (Helsinki, Turku, Oulu, Kotka)
Kiisla-luokan vartiolaivat (Kiisla, Kurki)
Miinalaiva Pohjanmaa1979-2013
Sukeltajien tukialus Mursu ?–2013
Nykyisiä aluksia

Miinalaivat ja -lautat
Hämeenmaa-luokan miinalaivat (Hämeenmaa, Uusimaa)
Pansio-luokan miinalautat (Pansio, Porkkala, Pyhäranta)
Ohjusveneet
Rauma-luokan ohjusveneet (Rauma, Raahe, Porvoo, Naantali)
Hamina-luokan ohjusveneet (Hamina, Tornio, Hanko, Pori)
Miinanetsijät
Katanpää-luokan miinantorjunta-alus (Katanpää, Purunpää, Vahterpää)
Miinanraivaajat
Kuha-luokan miinanraivaajat (Kuha 21–26)
Kiiski-luokan miinanraivaajat (Kiiski 1–7)
Muut alukset
Syöksy-luokan komentoveneet (Jymy, Raju, Syöksy, Vinha)
Kampela-luokan kuljetuslautat (Kampela 1–3)
Valas-luokan kuljetusalukset (Vaarlahti, Vahakari,Valas, Vänö)
Monitoimialus Louhi, joka on myös sukeltajien emäalus
Fabian Wrede -luokan koulutusalukset (690 Fabian Wrede, 691 Willhelm Carpelan, 692 Axel von Fersen)
Kajava-luokan koulutusalukset (Kajava)
Jehu-luokan maihinnousuveneet
Jurmo-luokan joukkojenkuljetusveneet
Uisko-luokan joukkojenkuljetusveneet
L-luokan linnakeveneet
G-veneet
Merivoimien muu kalusto

Meritorjuntaohjus 85 (MTO-85)
130 mm tornikanuuna (130 53 TK)
130 mm rannikkokanuuna (130 K 54)
82 mm linnoitusheitin (82 KRH 36 RT)
Rannikko-ohjus 06 (EuroSpike ER)
Lähitulevaisuuden hankintoja
Laivue 2020-projektissa rakennetaan 4 Pohjanmaa-luokan monitoimikorvettia jotka korvaavat 4 Rauma-luokan ohjusvenettä ja 2 Hämeenmaa-luokan miinalaivaa sekä jo käytöstä poistetun miinalaiva Pohjanmaan. Suunnitelmien mukaan alukset otetaan käyttöönvuosien 2022-2027 aikana. Häivetekniikkaa käyttävät alukset tulevat olemaan laivaston kaikkien aikojen suurimmat[10]
Laivue 2020 –hankkeen kokonaishinta on 1,2 miljardia euroa. Hankkeeseen kuuluvat mm. alukset ja taistelujärjestelmä. Hankkeen rahoitus sisältyy vuoden 2018 budjettiin ja rahoitus alkaa vuonna 2019. Aluksiin mm. asennetaan poistuvien alusten kalustoa, mm. pintatorjuntaohjus ja torpedojärjestelmä. Alusten hinnan lisäksi käyttö, ylläpito ja huoltaminen maksaa, joka rahoitetaan puolustusvoimien normaalista vuosibudjetista. Aikataulun mukaan ensimmäisen korvetin koeajo on vuonna 2024. [11]
Monitoimikorvetit tarjoavat mm
pintatorjuntakykyä avomerellä
ne pystyvät merimiinoitukseen
niillä voidaan torjua sukellusveneitä
johtamaan merioperaatioita.
pitkiä aikoja merellä
Korvetteja voidaan käyttää ympäri vuoden
Lähteet
Pääesikunnan sotatalousosaston julkisessa kirjassa "", joka on ilmestynyt 5.10.2004, käsitellään merivoimia toisessa osassa luvussa 7 otsikolla "Meripuolustuksen asejärjestelmät"
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Merensilta, Timo| title = Vesikko – Suomenlahden hiljainen vartija| publisher = Hobby-Kustannus Oy| year = 2009| id = ISBN 978-952-5334-07-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meriupseeriyhdistys ry| title = Suomen Laivasto 1969-2003| publisher = Meriupseeriyhdistys ry ja Suomi merellä -säätiö| year = 2008| id = ISBN 978-951-95298-4-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Merivoimat 100| publisher = Merivoimien esikunta| year = 2018| id = ISBN 978-951-25-2946-9}}
Aiheesta muualla
 Puolustusvoimien internet-sivuilla
 YLE Elävä arkisto
 YLE Elävä arkisto

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Helsingin Jalkapalloklubin historia alkaa vuodesta 1907, jolloin seura perustettiin. Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa seura voitti jalkapallossa vuonna 1911. Aluksi HJK:lla oli toimintaa useassa eri lajissa, mutta myöhemmin seura profiloitui jalkapalloseuraksi.[1] Seura ehti voittaa useita Suomen-mestaruuksia myös jääpallossa, jääkiekossa ja taitoluistelussa. Vuonna 1976 seura lopetti toimintansa käsipallossa, josta lähtien se on keskittynyt vain jalkapalloon.[2] Vuodesta 1964 lähtien HJK on pelannut jalkapallossa pääsarjatasolla,[1] ja kaikkiaan se on ollut poissa pääsarjatasolta ainoastaan seitsemänä kautena[3].
HJK on ainoa suomalaisseura, joka on pelannut nykyisessä Mestarien liigassa lohkovaiheessa. Lisäksi seura on ainoa jokaisella Veikkausliiga-kaudella esiintynyt seura. HJK on voittanut historiansa aikana eniten jalkapallon Suomen-mestaruuksia sekä miehissä että naisissa.[1][4]
Historia
Seuran perustaminen

Helsingissä jalkapallo oli herättänyt kiinnostusta jo 1900-luvun alussa, mutta kaupungin ensimmäiset ottelut järjestettiin vuonna 1906. Muun muassa Helsingin Unitaksella, Polyteknikkojen urheiluseuralla ja Herkules-seuralla oli omat jalkapallojoukkueet. Nämä olivat kuitenkin yleiseuroja ja kaupungista puuttuikin jalkapalloon painottunut seura. Herkulekseen kuulunut Franz Fredrik Wathén mietti jalkapallon erikoisseuran perustamista vuoden 1906 loppupuolella. Helmikuussa 1907 Wathén toi suunnitelmansa julkisuuteen ja sai niille kannatusta. Saman vuoden toukokuussa tehtiin periaatteellinen päätös seuran perustamisesta. Seuran nimeksi otettiin Helsingin Potkupalloklubi eli Helsingfors Sparkbollsklubb. Seuran virallinen perustamiskokous pidettiin 19. kesäkuuta Kaisaniemen keilaradalla. Uudeksi viralliseksi nimeksi valittiin Helsingin Jalkapalloklubi eli Helsingfors Fotbollsklubb, ja puheenjohtajaksi valittiin Wathén.[5]
Ensimmäisen pelinsä HJK pelasi Tammisaaressa paikallista tehdasjoukkuetta vastaan ja voitti ottelun maalein 4–2. Elokuussa 1907 joukkue osallistui myös Tampereen Pyrinnön järjestämään turnaukseen, jonka loppuottelussa se hävisi Polyteknikkojen urheiluseuralle 1–2. Syyskuussa Wathén oli mukana perustamassa Suomen Palloliittoa.[6] Vuonna 1908 HJK sääti seuraan säännöt, joista merkittävin oli kielikysymys, sillä seuran viralliseksi kieleksi päätettiin suomi. Tapauksen johdosta osa pelaajistosta siirtyi Unitakseen ja Helsingin IFK:hon.[7] Samana vuonna pelattiin ensimmäistä kertaa jalkapallon Suomen-mestaruudesta. Tällöin mestaruus ratkaistiin cup-muotoisella sarjalla ja HJK sai vastaansa Unitaksen. Ottelu päättyi tasapeliin, mutta Unitaksen voitettua uusintapelin, oli HJK ulkona loppuottelusta. Myös seuraavana kautena HJK putosi ensimmäisen ottelun jälkeen, sillä HIFK pudotti joukkueen.[8] Vuonna 1909 seuran ohjelmistoon otettiin jääpallo, mutta aluksi lajin harrastajia oli vähän.[9]
Perustajajäsenet

Franz Fredrik Wathén
Armas Willamo
Bruno Tirkkonen
Walter Lindfors
Oiva Willamo
Vilho Suvirinne
Theodor Tirkkonen
Arthur Smahl
Akseli Toivonen (myöh. Tolamaa)

Jussi Rinne
K. Tamminen
Hirsch Bentkower
Gustav Hägglund
Bertil Broman
Kalle Koskinen
Gösta Löfgren
Kaarlo Soinio

[10]
Ensimmäinen Suomen-mestaruus

Vuonna 1910 HJK:n puheenjohtajaksi valittiin Lauri Tanner. SM-kilpailussa HJK putosi jälleen välierävaiheessa. Seura hävisi Åbo IFK:lle maalein 1–3. Samana vuonna joukkue pelasi ensimmäisen kansainvälisen ottelun, sillä Ruotsalainen Eriksdals IF vieraili Helsingissä. Ottelu päättyi HJK:n 4–1-tappioon.[11] Kaudella 1911 HJK eteni ensimmäistä kertaa Mestaruuskilpailuiden loppuotteluihin. Loppuottelussa seura kohtasi edellisvuoden mestarin, Åbo IFK:n, jonka HJK voitti maalein 7–1.[8] Lokakuussa 1911 Palloliitto järjesti Suomen jalkapallomaajoukkueen ensimmäisen ottelun. HJK:sta mukaan kutsuttiin viisi pelaajaa: Jalmari Holopainen, Vilho Lietola, Kaarlo Soinio, Lauri Tanner sekä Artturi Nyyssönen. Kyseiset pelaajat pääsivät myös Tukholman olympialaisiin, jonka lisäksi HJK:n pelaajista Eino Soinio pääsi mukaan. Vuoden 1912 jalkapallon SM-kilpailuissa HJK voitti kaikki kolme otteluaan, jolloin se varmisti toisen Suomen-mestaruutensa.[12]
Vuonna 1913 HJK aloitti poikajoukkueiden toiminnan. Seuraavana vuonna jalkapallotoiminnan pysäytti ensimmäinen maailmansota, jolloin myös SM-kilpailut jäivät järjestämättä. Maailmansota heijastui myös HJK:n talouteen, jonka johdosta poikajoukkueiden otteluja ei voitu enää järjestää.[13] Huolimatta taloudellisista vaikeuksista seuran jäsenmäärä kasvoi ja vuonna 1916 se nousi ensimmäistä kertaa yli sadan. Samana vuonna HJK:n lajivalikoimaan lisättiin verkkopallo.[14] Seura voitti kolmannen jalkapallon Suomen-mestaruuden vuonna 1917. Kauden loppuottelussa HJK kohtasi Åbo IFK:n ja voitti ottelun maalein 4–2.[15] Vuonna 1918 seuran toimintaa vaikeutti Suomen sisällissota, jossa lähes kaikki HJK:n jäsenet olivat valkoisten puolella. Jalkapallokausi pystyttiin aloittamaan vasta sodan päätyttyä, jolloin HJK matkusti Tallinnaan ja voitti muun muassa SK Tallinna Sportin. SM-kilpailuissa seura pääsi jälleen loppuotteluun, jossa se voitti Viipurin Reippaan ja varmisti neljännen maan mestaruuden.[16] Seuraavana vuonna Klubi eteni jälleen loppuotteluun Helsingin IFK:n vastustajaksi. Ensimmäinen ottelu päättyi tasan, mutta uusintaottelun HJK voitti maalein 3–2 ja varmisti kolmannen perättäisen Suomen mestaruuden. Tuolloin HJK:ssa ymmärrettiin nuorten joukkueiden tärkeys, koska poikajoukkueita alettiin perustaa yhä enemmän ja seurassa panostettiin koululaispalloiluun.[17]
1920-luku alkoi taloudellisilla tappioilla, eikä urheilullisestikaan vuosi 1920 ollut viime vuosien tapainen.[17] Seuran jaostoissa oli määrällisesti paljon urheilijoita, jonka takia kokoonpanot vaihtuivat usein. Seuraavan vuoden päämääräksi asetettiin jääpallon Suomen-mestaruus. Jääpallojaosto oli selvinnyt murroskaudestaan ja osoituksena tästä se voitti SM-loppuottelussa Viipurin Sudet maalein 5–2. Jalkapallossa HJK eteni loppuotteluun, mutta hävisi mestaruuden Helsingin Palloseuralle.[18] Vuonna 1922 HJK ei voittanut mestaruuksia SM-tasolla, mutta seuraava vuonna se voitti sekä jääpallossa että jalkapallossa SM-kultaa. Jääpallon loppuottelussa HJK voitti jälleen Sudet ja jalkapallon loppuottelussa Turun Palloseuran. Myös vuonna 1924 jääpallojaosto onnistui voittamaan Suomen-mestaruuden. Samana vuonna seura sai ensimmäisen oman huoneistonsa Liisankadulta. Toimintavuoden aikana seuran lajivalikoimaan otettiin mukaan keilailu. Jääpallojoukkue kävi pelaamassa myös Ruotsin mestaria IF Linnéaa vastaan ja voitti ottelun.[19] Alle vuoden toiminnan jälkeen HJK joutui lopettamaan oman kerhohuoneiston ylläpidon ja tappioiden takia myös kalusteet myytiin. Myös keilailujaosto joutui lopettamaan toimintansa.[20] Jalkapallossa seura palasi SM-voittajaksi, sillä se voitti Turun Palloseuran loppuottelussa maalein 3–2.[8]
Vuodesta 1927 lähtien seuran talous alkoi elpyä. Samana vuonna Unkarin mestarijoukkue Ferencváros pelasi HJK:ta vastaan. Seuraavana vuonna seuran jääpallojoukkue voitti neljännen Suomen-mestaruuden.[21] HJK pelasi myös ulkomaisia seuroja vastaan pelejä. Joukkue kohtasi muun muassa IFK Eskilstunan sekä ASV Hertha Wienin, joka oli ensimmäisiä Suomessa pelanneita eurooppalaisia suurseuroja. Vuodesta 1928 lähtien seuran lajeihin otettiin mukaan jääkiekko, jossa HJK voitti ensimmäisen Suomen-mestaruutensa vuonna 1929.[22]
1930-luku ja sotavuodet
Vuonna 1930 pelattiin jalkapallossa ensimmäistä kertaa sarjamuotoinen kausi, mutta tällöin HJK ei ollut mukana. Seuraavana vuonna seura pääsi mukaan pääsarjaan, mutta putosi sarjasta voittamatta otteluakaan.[8] Vuonna 1932 jalkapallojaosto nousi jälleen pääsarjaan, ja HJK:n jääkiekkojoukkue voitti toisen Suomen-mestaruutensa.[23] Seuraavan kerran HJK juhli SM-kultaa jääkiekossa vuonna 1935.[24] Vuosikymmenen aikana HJK voitti jalkapallon Suomen-mestaruuden vuosina 1936 ja 1938.[8] Vuosikymmenen lopulla HJK osallistui myös Ruotsi–Suomi-sarjaan, jossa olivat mukana maiden parhaat jalkapallojoukkueet. Vuoden 1939 Mestaruussarjassa seura oli ennen viimeisiä otteluita toinen, mutta talvisota keskeytti kauden. Päätösotteluita päätettiin aluksi siirtää, mutta lopulta Turun Palloseura julistettiin voittajaksi. Sodan vuoksi seuran toiminta oli vähäistä ja vasta toukokuussa 1940 HJK pelasi ensimmäisen jalkapallo-ottelun.[25] Mestaruussarja-kausi pidettiin cup-muotoisena ja HJK putosi jatkosta hävittyään välierissä Viipurin Susille.[8] Sotavuosina seuran oli vaikea saada pelaajia joukkueisiinsa erityisesti syksyisin. Sotien aikana seurassa mietittiin myös koripallon ottamista lajivalikoimaan, mutta lopulta ajatuksesta luovuttiin.[26] Vuonna 1943 HJK otti lajivalikoimaansa mukaan käsipallon, jonka lisäksi keilailu teki paluun seuran ohjelmistoon.[27] Ensimmäisellä käsipallon SM-sarjakaudella HJK sijoittui hopealle, ja Turun Palloseura voitti sarjan mestaruuden.[28]
Aika sotien jälkeen ja 1950-luku

Kauden 1945 päätteeksi HJK putosi jalkapallon pääsarjasta, mutta vain kaudeksi.[8] Vuonna 1946 seura aloitti naisjaoston toiminnan ja HJK aloitti toiminnan naisten käsipallossa.[29] Seuraavana vuonna seuran jääkiekkojoukkue putosi pääsarjasta ja myös jääpallojoukkue sekä jalkapallojoukkue olivat lähellä putoamista.[30] Vuonna 1948 HJK:n jääpallojoukkue putosi ensimmäistä kertaa historiassaan pääsarjatasolta, mutta seuran jääkiekkojoukkue nousi takaisin pääsarjaan. Sen sijaan HJK:n käsipallojaosto kärsi hallipulasta ja joutui pelaamaan vain lyhyitä turnauksia ja ystävyysotteluita.[31] Jääpallojoukkue teki paluun pääsarjaan vain yhden kauden jälkeen, mutta vuonna 1949 yksikään HJK:n jalkapallojoukkue ei voittanut yhtäkään mestaruutta. Tämän lisäksi seuran jalkapallojoukkue putosi Suomensarjaan.[32] Seuran jääpallojoukkue jatkoi hissiliikettä ja putosi jälleen pääsarjasta.[33] Uusi nousu pääsarjaan tapahtui vuonna 1951. Myös HJK:n jalkapallojoukkue yritti sarjanousua hankkimalla valmentajaksi unkarilaisen Janos Nagyn[34], mutta lopulta joukkue sijoittui sarjan toiseksi. Kaudella 1952 HJK onnistui sarjanousussa voitettuaan Suomensarjan länsilohkon pisteen erolla Turun Tovereihin.[35]
Vuonna 1953 HJK:n käsipallojoukkue nousi pääsarjaan, jolloin seuran joukkueet olivat edustettuina kaikissa palloilulajien pääsarjoissa.[36] Tätä kesti vain yhden kauden, sillä heti seuraavana vuonna käsipalloilijat sijoittuivat mestaruussarjassa viimeisiksi.[37] HJK:n jalkapallojoukkueen päävalmentajaksi siirtyi maajoukkuevalmentaja Aatos Lehtonen, joka valmensi joukkueen SM-hopealle heti kaudella 1956.[38] Tämän jälkeen jalkapallojoukkue juuttui mestaruussarjan keskikastiin. Seuran taloudellinen tilanne oli tiukka eikä se pystynyt satsaamaan lajeihin yhtä paljoa kuin erikoisseurat.[39]
Paluu mestariksi ja jääurheilun loppu
1960-luvun alussa kilpailu pääkaupunkiseudulla oli kovaa, sillä HJK:n lisäksi jalkapallon mestaruussarjassa pelasi myös HIFK, HPS, Kiffen ja Pallo-Pojat. Kaudella 1960 HJK säilyi sarjassa vain täpärästi ja oli huonoin helsinkiläisseura. Seuran taloustilanne heikkeni entisestään kaikkien lajien tehdessä tappiota.[40] Taloudellista ahdinkoa helpotti Apu-lehden omistajan Olli Lyytikäisen tulo seuraan. Hänet valittiin seuran puheenjohtajaksi vuonna 1960 ja hän auttoi seuraa sekä suoraan rahallisesti että hankkimalla työpaikkoja pelaajille.[41][42] Lyytikäisen johdolla taloutta tervehdytettiin myös karsimalla toimintoja. HJK lakkasi rahoittamasta reservijoukkueina toimineita Helsingin Tovereita ja Jalkapalloklubia. Maakuntasarjassa pelannut jääpallojaosto lopetettiin 1963.[43]
Ammattilaisuransa jälkeen Suomeen palannut Aulis Rytkönen palkattiin HJK:n pelaajavalmentajaksi kaudella 1960, joka oli päättyä putoamiseen.[44] Seuraavana vuonna HJK pelasi vähän paremmin, mutta kaudella 1962 se putosi Suomensarjaan jäätyään sarjassa toiseksi viimeiseksi.[45] Rytkönen nuorensi joukkuetta ja sai Lyytikäisen tuella kovia vahvistuksia kuten Urho Örnin, Stig Holmqvistin ja Hannu Kankkosen. HJK oli ylivoimainen ja nousi heti takaisin. Kaudella 1964 HJK:n peli sujui loistavasti ja se voitti 26 vuoden tauon jälkeen mestaruuden.[46] Menestyksen myötä HJK pääsi ensimmäistä kertaa Euroopan Cupiin vuonna 1965, jolloin seura kohtasi Matt Busbyn valmentaman Manchester Unitedin.[47] Ottelut päättyivät HJK:n 2–3 ja 0–6 tappioihin. Otteluissa kävi runsaasti yleisöä ja HJK-Haka -ottelussa tehtiin SM-sarjan ennätys, 17293 katsojaa.[48][47]

Menestys jatkui seuran sijoituttua hopealle 1965 ja 1966 ja lisäksi se voitti Suomen Cupin 1966.[48] Menestysvuosina HJK:ssa pelasivat muun muassa Kai Pahlman, Raimo Kauppinen, Kari Lehtolainen, Paavo Heinonen, Pekka Talaslahti ja Markku Peltoniemi.[49][50] Seuran talous parani ja se oli käytännössä velaton, kun 1966 Lyytikäinen siirtyi taustavaikuttajaksi ja puheenjohtajaksi tuli Jukka Salomaa.[51]
Jääkiekossa HJK putosi pääsarjatasolta kauden 1965–1966 päätteeksi. HJK:n ohella myös muut helsinkiläisseurat HIFK, Töölön Vesa ja Karhu-Kissat olivat kaudella 1966–1967 Suomi-sarjassa. Kaikki havittelivat nousua merkittävin panostuksin, mutta ainoan nousupaikan saavutti HIFK. Jääkiekon asema oli seurassa vaakalaudalla ja seuraavat kaksi kautta HJK pelasi Suomi-sarjaa pienellä budjetilla.[52] Vuonna 1968 puheenjohtajaksi tuli Yrjö Kokko ja kaudella 1969–1970 HJK lähti tavoittelemaan nousua merkittävin panostuksin. Se hankki useita mestaruussarjatason pelaajia ja nousikin kauden päätteeksi.[53] Seuraavalle kaudelle seura tavoitteli mestaruutta hankkimalla muun muassa Rauman Lukosta Matti Keinosen ja Jorma Vehmasen.[54] HJK sijoittui kuitenkin vasta viidenneksi. Kaudella 1971–1972 HJK sai hopeaa ollen paras helsinkiläisjoukkue.[55]
Menestyksen tavoittelu vaati kuitenkin veronsa. Seura ajautui syvään talouskriisiin, kun jääkiekko tuotti jatkuvasti tappiota ja jalkapallokin kääntyi tappiolliseksi vaikka HJK olikin pronssilla 1968 ja 1969.[48][55] Pakon edessä HJK, Jokerit (ent. Töölön Vesa) ja Karhu-Kissat päättivät fuusioitua. Jokerit vetäytyi viime metreillä, mutta lopulta yhdistyminen toteutui Karhu-Kissojen kanssa ja syntyi Helsingin Jääkiekkoklubi.[56] Fuusioprojektia veti seuran talouden korjaamiseksi puheenjohtajaksi 1972 nimitetty Kari Salonen.[57]
Vuonna 1966 taitoluistelu tuli HJK:n uudeksi lajiksi. Toiminta siinä oli varsin menestyksekästä, sillä HJK:n luistelijat voittivat yhteensä kuusi Suomen-mestaruutta vuosina 1966–1972. Talouskriisin jälkimainingeissa taitoluistelukin lopetettiin 1972, kun sen toiminta siirtyi Helsingin Taitoluisteluklubille. Jäljelle jäi jalkapallon ohella vain käsipallo.[52][57]
Jalkapallon erikoisseuraksi
Seuran painiessa talousvaikeuksissa HJK käynnisti toiminnan naisten jalkapallossa 1971, kun naisten SM-sarja perustettiin. HJK voitti ensimmäisen mestaruuden Thure Sarnolan ja Reino Bäckmanin valmentamana. HJK hallitsi naisten jalkapallon alkutaivalta, sillä se voitti myös neljä seuraavaakin mestaruutta – 1973 Sarnolan ja 1974–1975 Aulis Rytkösen johdolla.[58]
Miesten jalkapallossa talousongelmat näkyivät kentällä ja kaudella 1972 HJK oli viimeinen sarjassa säilynyt joukkue.[59] Syksyllä 1972 seuraan tuli mukaan Paavo Einiö, jonka rahoituksen turvin HJK sai kasattua kaudelle 1973 kilpailukykyisemmän joukkueen. Päävalmentajana ollut Raimo Kauppinen siirtyi apuvalmentajaksi, ja hänen tilalleen tuli HJK:ssa 1960-luvun lopulla pelannut Kai Pahlman.[60] Merkittävimpiä pelaajahankintoja olivat Heikki Suhonen, Miikka Toivola, Hannu Hämäläinen ja Tryggve Wahlbäck. Tasaisen sarjan päätteeksi HJK onnistui voittamaan mestaruuden.[61]
Myös seuraava kausi alkoi loistavasti, mutta syksyllä joukkue hyytyi ja jäi pronssille. Pelaajat olivat tyytymättömiä Pahlmaniin ja kauden jälkeen Rytkönen palasi miesten päävalmentajaksi.[61] Joukkuetta nuorennettiin, ja lupaavia nuoria, kuten Atik Ismail ja Kai Haaskivi, pääsi edustusjoukkueeseen.[62]
Vuonna 1976 HJK:sta tuli pelkästään jalkapalloon keskittynyt seura, kun käsipallotoiminta lakkautettiin.[2] Kolmen vaihtelevan vuoden jälkeen miehet ylsivät jälleen mestariksi kaudella 1978. Joukkueessa pelasivat muun muassa Ismail, Toivola, Pasi Rautiainen, Ari Lehkosuo, Henry Forssell ja Jyrki Nieminen.[63]
Kaudeksi 1980 Rytkösen tilalle HJK:n valmentajaksi tuli Martti Kuusela. Ensimmäisellä kaudellaan hän johdatti seuran pronssille, mutta 1981 HJK saavutti ensimmäisen tuplamestaruutensa voittamalla sekä sarjan että Suomen Cupin, jonka loppuottelussa voitti Kuusysin 4–0.[64] Mestaruuden jälkeen Kuusela siirtyi Suomen maajoukkueen valmentajaksi ja seuraavalla kaudella valmennuksesta vastasivat Raimo Kauppinen, Miikka Toivola ja Thure Sarnola. Mestaruussarjan hopean lisäksi HJK voitti Euroopan cupin toisen kierroksen ensimmäisessä osaottelussa Liverpoolin Atik Ismailin maalilla 1–0. Vierasottelussa Liverpool voitti 5–0, joten HJK ei päässyt jatkoon.[65] Menestyksestä huolimatta verovelkojen ja verrattain pienien ottelutulojen vuoksi seuralla oli talousvaikeuksia.[66][67]
Naisten jalkapallossa HJK palasi muutaman vuoden tauon jälkeen taas mestariksi voittamalla sarjan vuosina 1979–1981.[68]
Menestyksen vuodet
Miikka Toivola valmensi HJK:a 1983–1984 saavuttaen hopeaa 1983 ja Suomen Cupin voiton 1984.[69][70] Vuonna 1985 Toivolan tilalle palkattiin Jyrki Heliskoski, joka oli tullut seuraan vuotta aiemmin A-juniorien valmentajaksi.[71] Hänen johdollaan HJK voitti heti mestaruuden kukistamalla kaksiosaisessa finaalissa Tampereen Ilveksen yhteismaalein 4–2 ja eteni myös cupissa finaaliin. Heliskosken pelityyliä arvosteltiin tylsäksi, mutta se oli tehokasta – kaudella 1986 tuloksena oli pronssi ja kausina 1987 ja 1988 mestaruus.[72] HJK pelasi Heliskosken kaudella myös kansainvälisillä kentillä hyvin. Se voitti muun muassa portugalilaisen FC Porton 2–0 Euroopan Cupin ottelussa 1988.[73]
Menestysvuosina HJK:ssa pelasi lukuisia maajoukkuepelaajia kuten esimerkiksi Sixten Boström, Erik Holmgren, Markku Kanerva, Jyrki Nieminen, Kari Rissanen, Markku Palmroos, Kimmo Tarkkio, Jouko Vuorela, Erkki Valla ja Sami Ylä-Jussila.[73] Useat pelaajat eivät pitäneet Heliskosken puolustusvoittoisesta pelitavasta ja kovasta kurista.[74] Seurajohto ei kuitenkaan suostunut vaihtamaan menestyvää valmentajaa.[73] Kaudella 1989 HJK:n pitkä menestysputki katkesi, kun se sijoittui viidenneksi. Heliskoski päätti kauden jälkeen erota tehtävästään.[75]
Myös HJK:n naisten ja junioreiden joukkueet menestyivät. Naiset voittivat mestaruuden vuosina 1984 ja 1986–1988 sekä Suomen Cupin 1984–1986.[68][76] Naisten maajoukkueen runkopelaajista HJK:ssa pelasivat muun muassa Marianne Sulén, Hanna-Mari Sarlin, Tuula Sundman, Anna-Maria Lehtonen ja Anne Averio.[77]
Lähellä konkurssia ja putoamista
Vuonna 1990 pelattiin ensimmäistä kertaa Veikkausliigan mestaruudesta. HJK hankki uudeksi päävalmentajaksi Martti Kuuselan, ja suurin pelaajahankinta oli Kimmo Tarkkio, joka palasi takaisin seuraan yhden Ruotsissa vietetyn kauden jälkeen. Runkosarjan päätteeksi seura oli kolmas, mutta onnistui pudotuspelien kautta nousemaan mestariksi.[1] Menestyksestä huolimatta HJK ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin. Pitkä menestysjakso ja nousukauden jäljiltä pelaajien palkat olivat varsin korkealla, kun Suomi ajautui lamaan ja tulot laskivat.[78] Tammikuussa 1991 perustettiin saneerausohjelman ja organisaatiouudistuksen osana HJK-Klubi Oy, jolla pyrittiin houkuttelemaan sijoittajia.[79]
Seuraavalla kaudella Kuuselan tilalle tuli Jyrki Nieminen, jonka lisäksi pelaajistoa vahvistettiin. Seuraan siirtyivät muun muassa Ismo Lius ja Jari Litmanen. Toisaalta taloudellista ahdinkoa lievitettiin myymällä muun muassa Tarkkio Hakaan ja Petri Jakonen sekä Markku Kanerva ruotsalaisseuroihin.[78][80] Nieminen ei onnistunut saamaan joukkuetta toimimaan kunnolla ja viimeisten pelien tappiot pudottivat HJK:n viidenneksi.[1] Olli-Pekka Lyytikäisestä tuli seuran puheenjohtaja 1991.[81]
Kauden 1992 kynnyksellä HJK:n talous oli todella huonossa kunnossa. Velat kasautuivat ja konkurssiakin harkittiin. Talouden tervehdyttämiseksi muun muassa puolitettiin kauden pelaajabudjetti laskemalla palkkoja ja pienentämällä edustusjoukkuetta.[79] Niemisen tilalle päävalmentajaksi nostettiin Jari-Pekka Keurulainen. HJK:n kausi alkoi huonosti ja joukkueen keskikenttää vahvistettiin kesken kauden hankkimalla Rami Rantanen. Tämä auttoi joukkuetta ja kauden päätteeksi seura voitti jälleen SM-kultaa.[1][82]
1990-luvun alussa naiset voittivat mestaruuden 1991 ja 1992 sekä Suomen Cupin 1991–1993.[68][76]
Vuosina 1993–1994 HJK sijoittui pronssille, mutta voitti Suomen Cupin 1993 ja Liigacupin 1994.[83] Seuran talous oli kohentunut onnistuneiden saneeraustoimenpiteiden jälkeen. HJK-Klubi Oy sen sijaan lakkautettiin pelaajakauppojen verotuksen vuoksi.[84] Kauden 1995 joukkueen valmentajaksi hankittiin ruotsalainen Bo Johansson ja hyökkääjäksi palkattiin Ari Hjelm. Kalliit hankinnat eivät tuottaneet haluttua tulosta, sillä HJK sijoittui viime vuosien tapaan pronssille. Kauden jälkeen Johansson lähti seurasta yhdessä maalivahti Antti Niemen kanssa.[1][85]
Kaudeksi 1996 HJK:n päävalmentajaksi palkattiin Tommy Lindholm. Harjoituskausi sujui hyvin, mutta sarja alkoi surkeasti. Heinäkuussa Lyytikäinen erotti Lindholmin, josta tuli vasta ensimmäinen HJK:sta potkut saanut päävalmentaja.[86] Tilalle Lyytikäinen oli saanut Martti Kuuselan ja Jari-Pekka Keurulaisen. Hekään eivät saanut peliä kulkemaan, joten HJK jäi alempaan loppusarjaan ja joutui lopulta karsintaotteluun Hangö IK:a vastaan. Kaksiosaisessa karsinnassa HJK säilytti sarjapaikan voittamalla vierasottelun 1–0 ja pelaamalla kotiottelussa tasan 1–1. Karsintaotteluiden lomassa HJK voitti Suomen Cupin.[87]
Mestarien liiga

HJK teki suuria muutoksia seuraavalle kaudelle. Lyytikäinen luopui puheenjohtajuudesta ja tilalle tuli Ari Masalin.[88] Joukkueen päävalmentajaksi hankittiin Antti Muurinen, ja pelaajista Ismo Lius, Ari Hjelm, Aki Hyryläinen, Tommi Grönlund ja Janne Saarinen lähtivät pois. Heidän tilalleen tulivat muun muassa Shefki Kuqi, Hannu Tihinen, Mika Kottila ja Jarmo Saastamoinen. Pelaajamuutosten myötä HJK palasi Suomen-mestariksi ja voitti myös liigacupin.[89][90] Cup-voittajien cupissa HJK onnistui kaatamaan Belgradin Punaisen tähden kotonaan 1–0, mutta hävisi vieraskentällä 0–3.[91]
Marraskuussa 1997 Masalin erosi koko vuoden jatkuneiden riitojen vuoksi ja Lyytikäinen palasi puheenjohtajaksi. Erkki Alajasta tuli uusi toimitusjohtaja. Mestaruusjoukkueen runko pysyi pääosin kasassa uusina pelaajina seuraan tuli Jari Ilola ja Luiz Antonio.[92] Kausi alkoi HJK:lta sarjassa melko huonosti, mutta Mestarien liigan ensimmäisellä karsintakierroksella se voitti armenialaisen FC Jerevanin. Toisella karsintakierroksella HJK pudotti ranskalaisen FC Metzin voittamalla ensin kotona 1–0 ja pelaamalla vieraissa tasan 1–1. HJK:sta tuli ensimmäinen suomalainen Mestarien liigan lohkovaiheeseen edennyt joukkue.[93]
HJK jäi sarjassa lopulta neljänneksi. Mestarien liigan lohkovaiheessa muut joukkueet olivat PSV Eindhoven, Kaiserslautern ja Benfica. HJK onnistui kotona voittamaan Benfican 2–0 ja pelaamaan tasan 0–0 Kaiserslauternin kanssa. Vierasotteluissa HJK pystyi 2–2 tasapeliin Benficaa vastaan. HJK jäi lohkossa viimeiseksi. Olympiastadionilla pelatut ottelut olivat valtava yleisömenestys. Katsojia oli kolmessa ottelussa yli 80000 ja viimeisestä kotiottelua seurasi 34146 katsojaa.[94] Mestarien liigasta saatujen tulojen ansiosta HJK:n taloustilanne koheni valtavasti.[95]
Kauden jälkeen HJK menetti useita avainpelaajiaan. Muun muassa Kottila, Jarkko Wiss, Mikael Forssell ja Aki Riihilahti siirtyivät ulkomaille. Kausi 1999 alkoi vaisusti, mutta lopulta HJK nousi hopealle.[96]
Naiset Euroopan huipulle
HJK hallitsi suomalaista naisjalkapalloilua 1990-luvun lopulla. Seura voitti mestaruuden seitsemän kertaa peräkkäin vuosina 1995–2001.[68] Suomen Cupin se voitti muun muassa 1998–2000.[76] Syksyllä 2001 Euroopan jalkapalloliitto perusti mestarijoukkueille suunnatun naisten UEFA Cupin. HJK järjesti yhden alkulohkoturnauksen, jossa se voitti italialaisen Torresin, färsaarelaisen Klaksvíkin ja itävaltalaisen Landhausin. Puolivälierässä HJK hävisi ensimmäisen osaottelun norjalaista Trondheims-Ørniä vastaan vieraissa 1–2, mutta voitti kotonaan 2–0 ja pääsi välierään. Taival katkesi ruotsalaista Umeå IK:a vastaan 1–2 tappiolla vieraskentällä ja 0–1 tappiolla kotona. HJK:ssa pelasi tuolloin lukuisia maajoukkuepelaajia kuten esimerkiksi Laura Kalmari, Sanna Valkonen, Christina Forssell, Terhi Uusi-Luomalahti, Eveliina Sarapää ja Anna-Kaisa Rantanen. Valmennuksesta vastasi menestysvuosina Timo Lounio ja Maija Liukkonen.[97]
UEFA Cupin menestyksen jälkeen monet joukkueen tähtipelaajista siirtyivät ulkomaille.[97] Menestysputki katkesi ja seuraavan kerran naiset voittivat mestaruuden vasta 2005.[68]
Vuosituhannen alku
HJK aloitti 2000-luvun uudella valmentajalla, kun maajoukkuevalmentajaksi siirtyneen Muurisen tilalle palasi Jyrki Heliskoski. Pelaajistosta Kuqi ja Tihinen lähtivät, mutta tilalle tulivat Markus Heikkinen ja Rami Hakanpää. Kausi ei sujunut HJK:lta viime kauden tapaan ja lopputuloksena oli neljäs sija. Kauden päätteeksi seura voitti kuitenkin Suomen cup-mestaruuden. Kesällä 2000 HJK siirtyi pelaamaan uudelle Finnair Stadiumille.[98] Samana vuonna perustettiin myös HJK Oy.[99] Kaudeksi 2001 HJK hankki puolustukseen Joakim Jensenin, joka nousi puolustuksen keskushahmoksi. Joukkueen SM-kulta näytti selvältä vielä pari kierrosta ennen loppua, mutta lopulta Tampere United nousi ykköseksi. Kauden päätyttyä HJK:n uudeksi päävalmentajaksi paljastettiin Keith Armstrong.[89]
Kaudella 2002 joukkuetta vahvistettiin Alexei Eremenko Juniorilla, joka pelasi yhdessä isänsä kanssa keskikentällä. Puolustukseen saatiin ulkomailta palannut Tero Penttilä. Uusien vahvistusten myötä HJK varmisti 20:nen Suomen-mestaruuden, jonka vuoksi seuran paitaan lisättiin kaksi tähteä. Seuraavalla kaudella Heikkinen ja Jari Ilola lähtivät ulkomaille, mutta hyökkääjistöön hankittiin Juho Mäkelä, josta tuli joukkueen paras maalintekijä. Mestaruudesta kamppailivat lähinnä HJK ja Haka, mutta lopulta HJK voitti Veikkausliigan mestaruuden. Kausi päättyi tuplamestaruuteen, kun joukkue voitti cupin loppuottelussa AC Allianssin.[100]
Kaudella 2004 HJK kärsi lukuisista loukkaantumisista, minkä lisäksi pelaajia siirtyi ulkomaille. Tämän vuoksi joukkue sijoittui viime vuosia huonommalle sarjasijoitukselle, kuudenneksi. Talvella 2004 HJK osti FC Jokerit ja teki seurasta farmijoukkueen, jonka nimeksi tuli Klubi 04. Seuraavalla kaudella joukkuetta jouduttiin nuorentamaan, kun moni pelaajista lopetti pääsarjauransa. Tällöin muun muassa Markus Halstin, Perparim Hetemaj'n ja Veli Lammen vastuu kasvoi. HJK aloitti kauden hyvin ja pelasi seitsemäntoista ensimmäistä ottelua tappioitta. Loppukautena vauhti hiljeni ja tuloksena oli SM-hopea.[100]

HJK vahvisti joukkuettaan vanhoilla pelaajilla kauteen 2006 lähdettäessä. Farid Ghazin, Antti Pohjan ja Mika Nurmelan johdolla seura kiri loppukautena hopealle Tampere Unitedin voitettua sarjan. Kauden päätteeksi HJK voitti yhdeksännen cup-mestaruutensa. Vuonna 2007 HJK juhli satavuotisjuhlakauttaan. Ghazin ja Pohjan lähdettyä joukkueesta poistuivat maalintekijät ja huonosti sujuneen kauden johdosta Armstrong erotettiin syyskuussa 2007. Hänen tilalleen tuli kuukaudeksi Aki Hyryläinen, joka korvattiin vielä Antti Muurisella. Joukkue sijoittui lopulta seitsemänneksi, mikä oli seuran siihenastisen historian huonoin sijoitus Veikkausliiga-ajalla.[100]
Seura ei palannut vielä seuraavalla kaudella mitaleille, vaikka HJK:hon palasi monia entisiä pelaajia. Joukkue oli pitkään sarjan kärkipaikoilla, kunnes putosi syyskaudella neljänneksi.[100]
Kauden 2008 päätteeksi seura paljasti hankkineensa Valeri Popovitšin riveihinsä.[101] Myös Sebastian Sorsalla, Pyry Kärkkäsellä ja Aki Riihilahdella vahvistunut seura palasi kuuden vuoden tauon jälkeen Suomen-mestariksi kaudella 2009.[100][102]
Mestaruusputki 2010-luvun vaihteessa
Mestaruuden myötä HJK oli ennakkosuosikki kaudella 2010. Joukkueen runko pysyi kasassa, vaikka Popovitš lopetti uransa. HJK johti kautta alusta loppuun yhtä pelikierrosta lukuun ottamatta ja seura juhli 23:tta Suomen-mestaruutta.[100] HJK pääsi Eurooppa-liigassa play-off-kierrokselle, ja kauden jälkeen Muurisen valmentajasopimusta jatkettiin.[103]
Veikkausliiga-kaudella 2011 HJK voitti kolmannen Suomen-mestaruutensa perättäin. Seura voitti kauden aikana 26 ottelua ja hävisi ainoastaan neljä kertaa. Myös seuraavalla kaudella HJK voitti Suomen-mestaruuden ennen FC Interiä.[8] Kauden päätteeksi seuran pitkäaikainen päävalmentaja Antti Muurinen siirtyi sivuun ja uudeksi päävalmentajaksi palkattiin Sixten Boström.[104] Lisäksi joukkuetta vahvistettiin Mikael Forssellilla sekä Teemu Tainiolla. HJK osallistui Mestarien liigan karsintaan, jossa se pelasi karsintaottelut Nõmme Kaljua vastaan. Joukkue hävisi otteluparin yhteismaalein 1–2. Seura päätti kauden kotimaassa kuitenkin viidenteen perättäiseen Suomen-mestaruuteen.[105]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Aalto, Seppo ym.| title = Tähtien tarina: Helsingin jalkapalloklubi 100 vuotta| location = Helsinki| publisher = Helsingin jalkapalloklubi| year = 2007| id = ISBN 978-952-92-2062-5}}
Aalto, Seppo: 1960–1975. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Sulkava, Esa: 1976–1995. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Tiitta, Allan: 1907–1959. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Lehtola, Erkka: 1996–2007. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Citation error, replace with{{cite book| author = Alaja, Erkki (toim.)| title = Monsieur Magic: Aulis Rytkönen| location = Helsinki| publisher = Teos| year = 2009| id = ISBN 978-951-851-185-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuhkunen, Yrjö| title = Helsingin jalkapalloklubi 1907–1957| location = Helsinki| publisher = Helsingin jalkapalloklubi| year = 1957}}
Viitteet

Luokka:79.31 Jalkapallo
Historia

Milloin Perparim Hetemaj aloitti ammattilais uransa?