Winx-klubi (engl. Winx Club) on Iginio Straffin luoma italialainen animaatiosarja, jota on julkaistu televisiosarjana ja sarjakuvana. Siitä on myös tehty kolme 3D-elokuvaa sekä useita teatteriesityksiä. Winx Club kertoo nuorista keijutytöistä, jotka käyvät maagisessa ulottuvuudessa keijukoulu Alfeaa. Tuotantokausien aikana he seikkailevat myös fiktiivisessä Maassa. Suomessa Winx-klubia esittävät C More Juniori ja MTV3. Winx-klubin ensimmäinen 3D-elokuva Winx – salaisuuksien linna tuli ensi-iltaan Suomessa 16. huhtikuuta 2010. Rooman teemahuvipuistossa nimeltä Rainbow Magicland on Winx-klubin Alfean linna. Sarjasta on esitetty tunnin pituisia spesiaalijaksoja vuodesta 2011 Nickelodeon-kanavalla Amerikassa sekä C More  Juniori-kanavalla Suomessa kesällä 2013.
Vauhdikas animaatiosarja kertoo teini-ikäisistä keijuista, jotka puolustavat hyvää energiaansa noitien pahaa voimaa vastaan. Pirteät, vahvat ja muotitietoiset keijutytöt seikkailevat kaikkialla universumissa, saavat uusia upeita transformaatioita ja kohtaavat erilaisia vihollisia. Lisäksi he saavat oppeja yliluonnollisille voimilleen alan parhailta kouluttajilta Alfean keijukoulussa.[1] Samaan aikaan komeat ja mukavat spesialistit opiskelevat miekkasankareiksi Punalähteen poikakoulussa, kun taas noidat kouluttautuvat Pilvitornin noitakoulussa omiin jäyniinsä.
Tarina

Winx-klubista on julkaistu yhteensä seitsemän tuotantokautta ja kahdeksas kausi on tulossa vuonna 2019. Winx-klubin tekijät kertoivat vuonna 2012 ensi-iltaan tulleen Winx Club: Magical Adventure -elokuvan haastattelussa, että kaksi seuraavaa kautta on tekeillä.
Kausi 1
16-vuotias Bloom elää tavallista teinitytön elämää vanhempiensa sekä lemmikkikaninsa, Kikon kanssa Gardenian kaupungissa, autuaan tietämättömänä taikavoimistaan. Hän näkee sattumalta keijun taistelemassa keltaista Knut-peikkoa vastaan puistossa. Pelko saa Bloomin voimat 'aktivoitumaan', ja hän auttaa keijua peikkoa vastaan. Hän ystävystyy keijun kanssa joka on Solarian prinsessa Stella, ja hän huomaa Bloomin taikavoimat ja kertoo tämän olevan keiju. Bloom matkustaa Stellan kannustamana Alfeaan, keijujen kouluun, jossa hän ystävystyy vielä muiden keijujen Floran, Musan ja Tecnan kanssa. He luovat ryhmän jonka nimeksi valitaan Winx. Bloom tapaa myös komean prinssi Skyn, mutta ei aluksi tiennyt että hän on Eraklyonin prinssi ja tuleva hallitsija. Taikaulottuvuuden Magix-kaupungissa Bloom kohtaa ilkeät Trixit (Icyn, Darcyn ja Stormyn) Pilvitornin noitakoulusta. Trixeistä ja Winxeistä tulee arkkivihollisia keskenään, ja kun nämä tahtovat pakkomielteisesti riistää Bloomilta Lohikäärmetulen ja sitten tuhota Magixin, panokset ovat kovat.[2]
Kausi 2
Tämän kauden voimamuoto on Charmix.
Keijuille katkerat ja häviön kokeneet Trixit on lähetetty Valokivelle, jossa on tarkoitus puhdistaa mieli ja muuttaa pahat olennot hyviksi. Winxit löytävät Alfean kulmilta tummaihoisen keijun, joka tulee metsästä puolipyörryksissä ja kyyneleet silmistä valuen. Hän on Layla, joka yritti pelastaa metsissä asustelevat pikkukeijut, pixiet, lordi Darkarin kynsistä. Samaan aikaan lordi Darkar ilmaantuu Valokivelle ja vapauttaa Trixit antaen heille Gloomix-voiman. Darkar on feeniksolento, jonka tarkoituksena on saada käsiinsä Codex-nimisen portaaliavaimen kaikki palaset, jotka sijaitseva Alfeassa, Punalähteellä, Pilvitornissa ja Pixiekylässä. Darkarin tavoitteena on päästä Codexin avulla Realixin valtakuntaan ottamaan haltuunsa täydet pimeyden voimat ja näin päästä hallitsemaan maailmaa. Winxit auttavat Laylaa ja pelastavat yhteisvoimin pixiet Darkarin linnoituksesta ja liittoutuvat näiden kanssa. Winxit saavuttavat myös uuden voimamuodon Charmixin, jonka saadakseen keijun täytyy kohdata pelkonsa tai tehdä rohkea teko. Koko kauden ajan Winxit ja spesialistit yrittävät estää Darkaria saamasta Codexin palasia käsiinsä. Darkar myös langettaa pimeän loitsun Bloomin ylle muuttaakseen Lohikäärmetulen pimeäksi voimaksi.
Kausi 3
Tämän kauden voimamuoto on Enchantix.
Trixit karkotetaan jäälohkareissa Omega-ulottuvuuteen, josta he löytävät Valtorin, pahan velhon, joka on syyllinen Bloomin biologisten vanhempien katoamiseen. Valtor vapautetaan jäiden sisästä, ja hän käyttää uskomattoman vahvoja taikojaan Omegan hirviökäärmeitä vastaan. Valtor pakenee Omegasta Trixien kanssa ja ottaa heidät suojelukseensa. He aikovat yhteistyöllä etsiä Valon Komppanian jäsenet, jotka ovat mm. Faragonda, Saladin ja Griffin ja varastaa kaikkien taikaplaneettojen voimakkaat, maagiset ja mystiset aarteet. Valtor haluaa myös löytää Bloomin ja tuhota hänet pimeillä voimillaan. Kauden alussa Valtor ottaa valtaansa Solarian kreivitär Casandran ja tämän tyttären Chimeran, jotta nämä syrjäyttäisivät Stellan prinsessan valtaistuimelta ja Cassandra pääsisi Stellan isän, kuningas Radiuksen, kuningattareksi. Valtor myös ottaa prinsessa Diaspron kautta valtaansa prinssi Skyn, joka Eraklyonissa ilmoittaa Diaspron prinsessakseen ja laittaa Bloomin kärsimään rakkaansa menetyksestä. Enchantixin Winxit saivat uhrautumalla jonkin kotiplaneettansa asukkaan puolesta. Tecna kuitenkin uhrautui koko taikaulottuvuuden puolesta sulkemalla Androsin ja Omegan välisen portaalin, mutta katosi itse sen sisälle. Muut tytöt pelkäsivät Tecnan kuolleen, mutta Timmy selvitti tämän olevan yhä elossa. Winxit ja spesialistit lähtevät yhdessä pelastamaan Tecnaa Omegasta. Winxit menevät myös Kultaiseen Kuningaskuntaan hakemaan vesitähtiä, joiden avulla he voivat pysäyttää Valtorin. Bloom saa myöhemmin tietää Valtorilta totuuden vanhemmistaan Oritelista ja Marionista, sekä heidän olinpaikastaan.
Kausi 4
Tämän kauden voimamuoto on Believix.
Neljännellä kaudella seikkaillaan Gardeniassa, Bloomin kotikaupungissa. Winxit toimivat Alfeassa tällä kertaa "opettajina". He saavat tietää uudesta kehittyneemmästä keijumuodosta, joka on nimeltään Believix. Voiman voi saada vain ei-maagisesta maailmasta, kuten Maasta, saamalla jonkun ihmisen todella uskomaan taikuuteen ja keijuihin. Gardeniassa Winxit törmäävät Mustan kehän velhoihin, jotka aikovat löytää Maan viimeisen keijun. Winxit ovat saaneet tietää Faragondalta Alfeassa keijumetsästäjistä, jotka ovat vanginneet kerran kaikki maapallon keijut Mustan kehän kautta Tir Nan Ogiin, Maan keijujen valtakuntaan. Winxit ja spesialistit yrittävät ennättää velhojen edelle etsiessään Maan viimeistä keijua Gardeniasta. Seuraavaksi tehtäväkseen Winxit ottavat Maan keijujen vapauttamisen Tir Nan Ogista. Apunaan heillä on Valkea kehä, joka on Mustan kehän vastakohta ja ainoa portaali vankityrmään, jossa keijut ovat vankeina. Maan keijuista muodostuu sarjaan kaksi merkittävää hahmoa, kuningatar Morgana sekä entinen rauhan keiju Nebula. Winxit saavat keijut vapautettua Tir Nan Ogista, mutta nämä hautovat kostoa Mustan kehän velhoja vastaan.
Kausi 5
Tämän tuotantokauden voimamuodot ovat Harmonix ja Sirenix.
Tämä tuotantokausi on tehty 2D- ja 3D-tekniikoilla.
Winxit elävät superkeijujen elämää Gardeniassa, kun kaupungin lähivesillä ollut öljylautta räjähtää. Räjähdyksen seurauksena lautalta mereen levinneet saasteet pääsevät vedenalaisten porttien läpi Androkseen, jossa Tritannus ja Trixit olivat vangittuina. Layla esittelee ystävilleen Androsin vedenalaisen kuningasperheen: setänsä kuningas Neptunen, tätinsä kuningatar Ligean ja serkkunsa, jo kolmannelta kaudelta tutun Tressan sekä kaksoset Nereuksen ja Tritannuksen. Tritannus joutui vankilaan hyökättyään katkeruuttaan omaa perhettään vastaan kesken kruunajaisten, kun hänen isänsä valitsi seuraavaksi kuninkaaksi Tritannuksen veljen eikä häntä. Trixit joutuivat Androsin vankilaan jäätyään kiinni salaliitosta Valtorin kanssa. Tritannus pääsee vapaaksi saasteen ansiosta ja se muuttaa hänet liskomaiseksi merihirviöksi. Hän vapauttaa Trixit tyrmistään ja Icy ihastuu häneen. Tritannuksen suunnitelmana on päästä Äärettömälle Merelle ja siten päästä hallitsemaan kaikkia Taikaulottuvuuden vesiä. Winxit palaavat Alfeaan tutkimaan miten he voivat päihittää Tritannuksen, sillä Believix-voimat eivät toimi veden alla. Faragonda kertoo heille muinaisesta Sirenix-voimasta joka sisältää vedenalaisten ulottuvuuksien voimia. Winxit saavat käsiinsä Sirenix-kirjan joka avautuu vain korkean voiman avaimella. Sirenix-voiman saaminen on heille välttämätön, sillä jos he eivät suorita kirjan antamia tehtäviä tietyssä ajassa, he menettävät taikavoimansa iäksi.
Winxit saavat luonnon avaimen ja sillä he avaavat Sirenix-kirjan, jolta he saavat Harmonix-voimat. Niiden avulla he voivat etsiä kolme helmeä tähdenmuotoiseen rasiaan, josta heitä neuvovat Sirenix-suojelijat. Suoritettuaan kaikki Sirenix-kirjan haasteet Winxit pystyvät viimein avamaan portin Äärettömälle Merelle, jolloin he ovat askeleen lähempänä Tritannuksen nujertamista. Roccaluche-järvellä he aktivoivat Sirenix-lähteen, jonka jälkeen he pääsevät portaalista uuden upean voiman ansiosta Äärettömälle Merelle. Samalla Winxit yrittävät estää Tritannusta aktivoimasta Keisarin valtaistuinta suojelemalla Valon, Tasapainon ja Hallinnan pilareita. Pilareiden sinetit ovat ainoa keino saada istuimen haltija tulemaan keisariksi, jonka myötä Tritannus käy pilarien kimppuun, onnistuu saamaan kaksi sinettiä ja epätasapainottamaan Taikaulottuvuutta. Winxit ehtivät kuitenkin hävittää viimeisen sinetin, ja lopulta Tritannus kokee keijuille murskaavan häviön menetettyään ainoan häntä hirviöhahmossa pitäneen esineen, atraimensa. Tritannus lähetetään Kadotukseen, kun Winxit pitävät voittokonsertin Androsilla ja Bloom on onnessaan Daphnen paluusta.
Kausi 6
Tämän tuotantokauden voimamuodot ovat Bloomix ja Mythix.
Tämä tuotantokausi on tehty 2D- ja 3D-tekniikoilla.
Winxit juhlivat Daphnen paluuta eläväksi olennoksi Dominolla, kun Trixit lähettävät Syvyyksien pedon pilaamaan juhlat. Winxit saavat Daphnen uskomaan itseensä, jotta hän voi saada sisäiset taikavoimansa takaisin eloon. Palattuaan takaisin Alfeaan Daphne aloittaa taikuuden historian opettajana ja Stella pitää muotiputiikkia salassa Griseldalta. Pilvitornissa salaperäinen Maasta tullut noita Selina esittelee muille noidille Legendariumin, taikakirjan joka pystyy herättämään sadut, legendat ja tarut eloon. Trixit huomaavat kirjan mahtavuudet ja saavat Selinan puolelleen, jotta he voivat vallata jokaisen Taikaulottuvuuden koulun ja sitä kautta päästä sen valtiaiksi. Mutta kenen puolella Selina todellisuudessa onkaan?
Trixit ottavat jälleen vallan Pilvitornissa. Winxit saavat esimakua Trixien uusista juonista kun he kohtaavat Linphean keijukoulussa, johon Trixit hyökkäävät ensimmäisenä Pilvitornin noidat ja Selina puolellaan. Kohdatessaan Legendariumin vielä tietämättään siitä kaikki muut keijut paitsi Bloom menettävät taikavoimansa. Bloom jakaa Lohikäärmetulensa jotta muut Winxit eivät olisi kokonaan voimattomia, jonka myötä he ansaitsevat Bloomix-voimat, jotka voi saada pienillä rohkeilla teoilla.
Selina kutsuu koko ajan vaarallisempia satuhahmoja kirjastaan Winxien yrittäessä etsiä Eldoraa, keijukummia, joka on viimeisin Legendariumin haltija ennen Selinaa. Matkansa päätteeksi he löytävät Eldoran, Gardenian metsässä asustelevan höperöhkön keijun joka voi auttaa heitä tietämään miten lukita Legendarium. Winxit matkustavat Tir Nan Ogiin, Maan keijujen valtakuntaan, jonka kuningatar Nebula on muuttanut keijukouluksi. Siellä he löytävät Muinaiset Valtikat, jotka olivat ensimmäisillä keijuilla jotka loikkasivat Legendariumista todelliseen maailmaan. Osoittamalla rohkeutensa Valtikoiden edessä, Winxit saavat niiltä Mythix-voimat, joiden avulla he pystyvät pääsemään sisään Legendarium-maailmaan. Winxeille selviää, että heidän on löydettävä fantasiasmaragdi ja hopeakeihäs, jotka yhdessä muodostavat Legendarium-avaimen. Sen avulla he pystyvät sulkemaan petollisen kirjan lopullisesti.
Kausi 7
Tämän tuotantokauden voimamuodot ovat Butterflix ja Tynix.
Faragonda esittelee Winxeille Alfean Luontopuiston, paikan jossa keijueläimet elävät rauhassa. Yhtäkkiä vieras lintu nappaa yhden puiston asukeista, jolloin Roxy kertoo etteivät keijueläimet hyökkää toisten kimppuun. Epäonnistuessaan linnun jahtaamisessa, Winxit palaavat Faragondan luo miettimään miksi keijueläin voisi olla noin tärkeä. Roxy kertoo kyseisen lajin olevan miltei sukupuutossa, jolloin Faragonda ehdottaa Winxien matkaavan menneisyyteen, aikaan jolloin laji kukoisti. Hän vie Winxit Muistojenhalliin ja näyttää heile kiven, jonka hän erottaa seitsemään osaan, joiden avulla voi matkata menneisyyteen. Samaan aikaan ilkeät sisarukset, kissamainen muodonmuuttaja Kalshara ja ovela velho Brafilius etsivät kuumeisesti Keijueläinten suurinta voimaa. Kalsharan suunnitelmana on luoda keijueläimistä mahtava armeija voiman ansiosta ja hallita Taikaulottuvuutta.
Aikamatkalla Winxit tutustuvat vuosisatojen takaiseen, keijueläintaikuutta opettaneeseen Alfeaan, jota johti rehtori Mafella. Etsiessään johtolankoja he törmäävät nuoreen Faragondaan ja löytävät myös etsimänsä keijueläimen. Selviää, että Kalshara oli aikoinaan Alfean opiskelija ja Faragondan avulla hän sai haltuunsa Luonnonkirjan, joka kertoo kaiken keijueläimistä. Hän varasti kirjasta Villin voiman ja muuttui kissamaiseksi olennoksi. Oman veljensä Brafiliuksen hän muutti koiramaiseksi olennoksi. Kalsharan hyökkättyä keijueläinten kimppuun ja Winxien yrittäessä estää häntä, he saavat tietää Kalsharan olleen se lintu, joka nappasi keijueläimen tulevaisuudessa. Voitettuaan Brafiliuksen herättämän kivihirviön Winxit ansaitsevat Butterflix-voiman, koska suojelivat keijueläimiä ja puistoa. Winxien palatessa nykyaikaan he alkavat Roxyn vihjeen ansiosta etsiä Taikaulottuvuuden ensimmäistä väriä, jolla on Kalsharan etsimä suuri voima. Winxien etsiessä tätä voimaa he tapaavat omat keijueläimensä kukin vuorollaan. Keijueläimet aiheuttavat suuria harmeja Alfeassa ollessaan.
Kun Winx-keijut jokainen löytää oman keijueläimensä, he huomaavat heidän keijueläintensä yhdessä olevan Keijueläinten suurimman voiman suojelijat. Sen myötä, eläimet antavat Winxeille taikarannekkeet, jotka sisältävät Tynix-voiman, sen avulla Winxit pystyvät matkaamaan erilaisten paikkojen ja alueiden Minimaailmoihin, kristalleista koostuviin maailmoihin, jotka ylläpitävät alueensa ekosysteemiä.
Kausi 8
Tämä kauden voimamuoto on Cosmix.
Winx-tytöt lähtevät kosmiselle seikkailulle, joka vie heidät Taikauniversumin kaukaisimpiin kolkkoihin tehtävänään pelastaa tähdet itse.
Tuotanto
Lisenssien vaihto
Yhdysvaltojen 4Kids-kanava pyöritti ohjelmaa kolme tuotantokautta, kunnes vuonna 2007 4Kidsin ja Rainbow-animaatiostudion sopimus purettiin. Rainbow alkoi etsiä uutta partneria, kunnes vuonna 2010 ryhtyi yhteistyöhön Nickelodeonin kanssa.
Winx-klubin 4Kids-versio oli muunneltu sekä tunnusmusiikissa että varsinaisessa englannin kielen dubbauksessa. RAI English -tuotanto sen sijaan on alkuperäinen versio animaatiosarjasta, vain italialaisesta versiosta englanniksi puhuttuna. Winx-klubin kolme tuotantokautta tehtiin vuosina 2003–2007 sekä 4Kids- että RAI English -versiona, nyt enää vain Nickelodeonin RAI-versiona.
Syyskuussa 2010 Nickelodeon ilmoitti lehdistötilaisuudessa, että kanava tuottaa Winx-klubin tuotantokaudet 5 ja 6 sekä ehkä siitäkin pidemmälle yhteistyössä Rainbow’n kanssa. Lopulta yhteistyönä tuotettiin vain kaudet 5-6. Nickelodeon esitti vielä sarjan seitsemännen tuotantokauden DuArtin dubbaamana. Vuonna 2017 tv-kanava KidsClick esitti Winx Clubin ensimmäiset tuotantokaudet alkuperäisellä RAI-dubbauksella ensimmäisenä Yhdysvalloissa.
Muu media

Teatteri
Winx-klubi on myös todella suosittu teatterilavoilla ja siitä on tehty useita esityksiä eri maissa. Koko teatterihistorian aloitti vuonna 2005 esitetty Winx Power Show, joka kesti vuoteen 2007. Vuonna 2006 yleisön pyynnöstä Winx Power Show esitettiin uudelleen uusien lavasteiden kanssa. Francesca Colapietro korvasi vuonna 2005 Bloomia esittäneen Mary Diman. Vuonna 2007, ensimmäisen Winx Club -elokuvan kunniaksi, Winx Power Show teki muutamia keikkoja muun muassa ostoskeskuksissa. Winx -tyttöjen näyttelijät esiintyivät punaisella matolla Rooman elokuvafestivaaleilla. Vuonna 2009 esitetty Winx Club On Tour on uusi versio Winx Power Show’sta. Sen esityksissä käytettiin Winx Power Show’n lavasteita, mutta mukana oli Winx On Ice -jääshow'n musiikkia.
Winx Power Show (Italia, 2005–2007)
Winx Club on Tour (Hollanti, 2006)
Winx Club Theater Tour (Hollanti, 2007)
Winx On Ice -jääshow (Useissa eri maissa, 2008)
Winx On Tour (Useissa eri maissa, 2009)
Winx на Льду -jääshow (Venäjä, 2012)
Winx In Concert (Portugali, 2012)
Winx In Concert (Italia, Rainbow Magic Land, 2012)
Новогодние приключения Winx Club (Venäjä, 2013)
Winx Club - Musical Show (Italia, 2014)
TV-elokuvat
Winx-klubista on tuotettu neljä 45 minuuttia kestävää televisioelokuvaa, joiden sisältö perustuu kausiin 1 & 2. TV-elokuvat tehtiin Nickelodeonin alettua partneriksi Rainbow’n kanssa vuonna 2010. Tämän tarkoitus oli tutustuttaa Yhdysvallat uudestaan Winx-klubiin sen jälkeen, kun Rainbow lopetti sopimuksen 4Kidsin kanssa vuonna 2007. TV-elokuvissa käytetään voimamuotoa Taika Winx (uudelleen nimettynä Charmix).
Winx-klubi: Tarina alkaa: Maassa asuva Bloom huomaa ensimmäisen kerran taikavoimansa, kun hän tapaa Auringonpaisteen keijun Stellan Gardenian puistossa taistelemassa keltaista Knut-peikkoa vastaan. Hän matkustaa Stellan kanssa Taikaulottuvuuteen, jossa menee opiskelemaan Alfean keijukouluun. Hän tapaa myös uudet ystävänsä Musan, Floran ja Tecnan. Magixin kaduilla hän törmää Pilvitornin noitakolmikkoon, Trixeihin, jotka "riepottelevat" häntä, kunnes muut Winxit saapuvat paikalle. Alfeassa ollessaan Bloom näkee unia nymfisiskostaan Daphnesta, jolla on jotain tekemistä hänen menneisyytensä kanssa. Trixien hyökkäyksen jälkeen Bloom tajuaa taikavoimiensa mahdin ja Trixit saavat tietää Bloomin Lohikäärmetulesta.
Winx-klubi: Trixien kosto: Bloomin elämä hankaloituu, kun hän saa kuulla totuuden menneisyydestään. Hän näkee edelleen unia Daphnestä, ja saa myös vanhemmiltaan tietää ettei ole heidän tyttärensä. Bloom palaa Magixiin ja lähtee ystävineen Pilvitorniin löytääkseen lisää tietoa menneisyydestään. Trixit kuitenkin huijaavat Bloomia uskotellen hänen olevan oikeasti noita. Samalla he havittelevat Bloomin voimia ja saavatkin riistettyä häneltä Lohikäärmetulen. Bloom saa tietää, että Daphnen on hänen siskonsa, joka vain lisää kysymyksiä hänen menneisyydestään.
Winx-klubi: Magixin taistelu: Trixit yrittävät valloittaa Magixin varastamansa voiman avulla. Taikaulottuvuuden koulut yhdistävät voimansa ja yrittävät pysäyttää Trixit sekä estää Magixin tuhoutumisen.
Winx-klubi: Varjojen Feeniksi: Winxit saavat vastaansa uuden vihollisen, Varjojen Feeniksin. Hän yrittää varastaa Pixie-keijukansan Codexin, jonka avulla voi hallita koko taikaulottuvuutta. He tapaavat myös uuden keijun Aishan (Nickelodeon versio Laylasta)
Winxien maailma
Winxien maailma (engl. World of Winx) on Netflixin tuottama spin-off sarja Winx-klubille, jonka ensimmäinen tuotantokausi ilmestyi marraskuussa 2016. Winxit ovat matkanneet Maahan tutkimaan mysteerisiä katoamistapauksia, jossa lahjakkaita nuoria ja lapsia on salaperäisesti kadonnut. Ollessaan kykyvarkaan jäljillä he samalla yrittävät löytää näitä lahjakuuksia WOW nimisen kykykilpailun kautta. Lopulta he löytävät johtolankoja toisensa perään kun löytämänsä unihiekka ja kello antavat vapauden kulkea kahden maailman väliä; todellisuuden ja unien maan välillä. Yrittäessään löytää kaapatun Annabellen, Winxit herättävät Dreamix-voimat astumalla unien maan portista sisään. Nyt Winxien tulee matkata maailman halki ja napata kykyvaras ennen kuin kukaan muu jää hänen vangikseen. Samalla heidän perässä matkaa kaksi agenttia jotka yrittävät myös löytää kadonneet lahjakkuudet.
Elokuvat
Winx-klubista on tehty kolme koko perheen elokuvaa, joista kaksi on julkaistu Suomessa.
Winx – salaisuuksien linna (eng. Winx Club: Secret of the Lost Kingdom) on vuonna 2007 julkaistu Winx-klubin ensimmäinen elokuva. Tarinassa Bloom ja muut yrittävät löytää keinoja herättää Bloomin kuollut kotiplaneetta Domino (elokuvassa Sparks) eloon Enchantix-voimillaan. Elokuva julkaistiin Suomessa vuonna 2010.[3]
Winx Club: Magical Adventure on 2010 vuonna julkaistu toinen teatteri-levitteinen elokuva.[4] Elokuvassa Winxit yrittävät estää viime elokuvasta tuttuja muinaisia noitia tuhoamasta Taikaulottuvuutta, tällä kertaa Believix-voimien kanssa. Elokuvaa ei ole julkaistu Suomessa eikä Skandinaviassa.
Winx Club – Syvyyksien salaisuus (eng. Winx Club: Mystery of the Abyss) on vuonna 2014 julkaistu elokuva. Tarinassa Bloom ja muut Winxit yrittävät estää Sirenix-voimillaan Politeaa saamasta Syvyyksien Helmeä, jolla hän voisi päästä vapaaksi Äärettömältä mereltä. Elokuva on julkaistu teatterilevityksenä, ja Netflix julkaisi elokuvan englanninkielisen version. Suomessa elokuva tuli teatterilevitykseen 8. toukokuuta 2015.[5] Elokuvan DVD julkaistiin Suomessa 14. elokuuta sisältäen ranskan, hollannin, englannin ja suomen jälkiäänityksen.
Videopelit
Winx Club (PC, PS2 & GameBoyAdvance)
Winx Club – Quest For a Codex (Nintendo DS)
Winx Club – Mission Enchantix (Nintendo DS)
Winx Club – Secret Diary (Nintendo DS)
Winx Club – Believix In You (Nintendo DS)
Winx Club – Saving Alfea (Nintendo DS & Nintendo 3DS)
Kolme ensimmäistä peliä perustui Winx-klubin yhdysvaltalaisiin 4Kids-versioihin. Lisäksi Venäjällä on tehty muutamia venäjänkielisiä Winx-klubi -pelejä.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
*
Luokka:Animaatiosarjat

Mikä oli Iginio Straff ensimmäinen sarjakuva?


Kauhajoen kapina ja sitä seuranneet kostotoimet tapahtuivat Kauhajoella Suomen sodan aikaan 8.–12. heinäkuuta vuonna 1808. Kapinassa pohjalaiset talonpojat yrittivät ryöstää venäläisten huoltokuormaston. He epäonnistuivat siinä, ja venäläiset, Vasili Orlov-Denisovin johtamat kasakat hävittivät kostoksi Kauhajokea polttaen ja ryöstäen.
Kostotoimet olivat poikkeuksellisia Suomen sodan aikana, joten tapahtuma on dokumentoitu tavallista paremmin. Suomen sodan aikana venäläisten tiedetään kiduttaneen paikallista väestöä ainoastaan Kauhajoella,[1] jossa he tappoivat ainakin 13 ihmistä syyskuun alkuun mennessä. Kotiseutuneuvos Liisa Ruismäen mukaan hävitys oli koko valtakunnan pahimpia ja järjestelmällisimpiä.[2] Kasakat jäivät Kauhajoelle ja rankaisivat paikallisväestöä heinäkuun loppuun saakka. Kauhajoen asukkaat olivat paossa kaukaisissa piilopirteissä ja torpissa syyskuun alkuun.[3]
Tausta
Ajoitus
Jalasjärven lukkarin poika Oskar Blomstedt[4] kirjoitti 1850-luvun loppupuolella kirjan Kapina Kauhajoella w. 1808. Kirja pohjautuu muistinvaraisiin tietoihin. Blomstedt sijoitti Kauhajoen kapinan ja sitä seuranneet kostotoimet 15.–18. heinäkuuta väliseen aikaan eli Lapuan taistelua seuranneeseen viikonvaihteeseen. Ajoitus on kuitenkin virheellinen, sillä kapinan keskeisimmät ajankohdat käyvät ilmi venäläisen sotapäällikkö Friedrich Wilhelm von Buxhoevdenin kokoelmista ja Kauhajoen kirkonarkistossa olevista haudattujen ja kuolleiden luetteloista. Niiden mukaan kapina ja kostotoimet tapahtuivat 8.–12. heinäkuuta.[5]
Edeltävät tapahtumat

Kenraali Wilhelm Mauritz Klingspor päätti saamiensa ohjeiden mukaisesti marssittaa alkuvuodesta 1808 Ruotsin armeijan Pohjanmaalle. Pohjalaisten ja luultavasti myös kauhajokisten mieliä ärsytti armeijan perääntyminen, ja he olivat valmiita puolustamaan itse kotimaakuntaansa. Klingspor ei kuitenkaan ottanut apua vastaan. Koska sotilaat elivät siviiliväestön kustannuksella, pohjalaiset katkeroituivat kevään aikana siitä, että he joutuivat kyyditsemään ja ruokkimaan sekä Ruotsin että Venäjän armeijaa. Venäläiset ottivat esimerkiksi Kauhajoen asukkailta ilman korvausta eläimiä ja viljaa ja pakottivat kyyditsemään itseään. Lisäksi pohjalaisia ärsytti Venäjän 8. toukokuuta antama julistus Suomen liittämisestä Venäjään, sillä Ruotsin armeijaa ei ollut vielä voitettu.[6]
Ruotsin armeija voitti 18. huhtikuuta 1808 käydyn Siikajoen taistelun, minkä jälkeen venäläiset perääntyivät Etelä-Pohjanmaalle. Pohjalaisten mielialat kohosivat, ja kansannousuja alettiin suunnitella varsinkin ruotsinkielisissä rannikkopitäjissä, kuten Närpiössä. Suomenkielisellä Pohjanmaalla kapinaan nousivat pääasiassa Kauhajoen asukkaat.[5]
Kun Suomen sota alkoi helmikuussa 1808, Ruotsin armeija vastusti kansannousuja. Kesän tultua alkoi armeijankin riveissä viritä kapinamieltä, ja Närpiössä suunnitteilla ollut kapina sai vähitellen kannatusta. Kenraalimajuri Johan Fredrik Aminoff korosti kansannousun merkitystä, koska hän ei luottanut armeijan taistelukykyyn. Hän laati suunnitelman, jonka mukaan Ilmajoella Hannukselan kylässä oleva, pääasiassa kuivaa leipää sisältävä muonavarasto tuli tuhota.[7][8] Venäläiset olivat saaneet muonavarat haltuunsa pari kuukautta sitten Viaporin antautuessa.[8] Aminoff halusi ryöstöä varten sotilaita, jotka toimisivat yhdessä talonpoikien kanssa. Hänen mukaansa ryöstö saisi venäläiset perääntymään. Mikäli ryöstö epäonnistuisi, sotilaat ja talonpojat hävittäisivät Ilmajoelta Lapväärttiin ja Lapualta Tampereelle johtavat maantiet.[9] Koska venäläiset vetäytyivät etelään, heidän oletettiin siirtävän muonavaraston. Venäjän armeijan marssisuunnasta saattoi päätellä, että se siirrettäisiin Pohjanlahden rannikolle Lapväärttiin Kurikan ja Kauhajoen kautta. Suomalaisten talonpoikien ja Ruotsin armeijan oli tuhottava muonavarasto kuljetuksen aikana. Majuri Carl von Otterin johtama Ruotsin armeijan osasto oli Isossakyrössä, josta se voisi antaa ryöstölle tukea.[8]
Kauhajoelle saapui tietoa Pohjanmaan rannikolla puhjenneista kapinoista. Heinäkuun alussa Jaakko Sarvela Jurvasta saapui Ilmajoelle kertomaan Närpiössä tehdyistä urotöistä.[10] Sarvela oli luultavasti saanut ohjeensa Aminoffilta, ja hän saattoi olla eräänlainen Närpiön kapinakeskuksen yhdysmies. Hän levitti tietoja, joiden mukaan närpiöläiset ja maalahtelaiset olivat muka surmanneet kolmesataa kasakkaa ja ryöstäneet suuret määrät elintarvikkeita.[7] Sarvelan kertomukset kohottivat talonpoikien itsetuntoa. Ilmeisesti Sarvelan tehtäväksi olikin annettu yllyttää seudun asukkaat tuhoamaan venäläisten päämuonavarasto Ilmajoella. Ilmajoella ryöstöstä ei kuitenkaan innostuttu, vaikkakin johtomiehiä hankkeeseen löytyi: pitäjän nimismies Adam Qvist ja filosofian kandidaatti Salomon Hanelles ottivat ryöstöhankkeen toteutettavakseen.[10] Todennäköisesti Sarvela esitti suunnitelman olevan korkealta taholta lähtöisin, koska hän sai näin arvovaltaisia tukijoita.[11] Kolmanneksi johtomieheksi tuli kauhajokinen Johan Gustaf Inberg, joka oli Ala-Knuuttilan tilan isäntä. Inberg oli närpiöläisten mukaan lähetellyt naapuripitäjiin yllytyskirjeitä kapinaan. Jotkin lähteet kertovat, että Kauhajoen rahvas olisi lähtenyt kapinaan "muutamien pitäjän herrasmiesten yllytyksestä".[10]
Venäläiset ryhtyivät siirtämään Ilmajoen muonavarastoaan, ja kun Qvist ja Hanelles saivat siitä tiedon, he lähettivät Kauhajoen, Seinäjoen, Kurikan ja Ilmajoen talonpojille kirjallisen käskyn. Sen mukaan muonavarastoa kuljettava kuormasto oli ryöstettävä, ja tottelemattomat uhattiin hirttää. Käsky luettiin esimerkiksi Kauhajoen kirkossa. Kauhajoen ja Kurikan miehet innostuivat asiasta, kun taas Ilmajoen miehet päättivät uhkauksesta huolimatta pysytellä kotona. Von Otterin sotajoukot lupautuivat Hanelleksen pyynnöstä mukaan ryöstöhankkeeseen. Sotilaiden ja talonpoikien oli tarkoitus ryöstää kuormasto yhdessä Kauhajoen ja Kurikan rajaseudulla.[10]

Kapina

Venäläisten kuormasto lähti Ilmajoen Hannukselasta kohti etelää torstaina 7. heinäkuuta. Pääkuormastossa oli suunnilleen 70 hevoskuormaa, ja sitä saattoi 50 sotilasta. Kuormasto sai edetä rauhassa kohti Kristiinankaupunkia, sillä paikalla ollut talonpoikaisjoukko oli pieni eivätkä von Otterin sotilaat ehtineet apuun.[12]
Myöhemmin Hannukselasta lähti vielä jälkikuormasto, jossa oli upseeri, kymmenen sotilasta ja 13 kuormaa. Kuormasto vietti yön Harjan talossa, Kauhajoen Harjankylässä, minne oli kerääntynyt pitkin päivää satakunta talonpoikaa. Talonpojat olivat aseistautuneet kehnosti, vaikka esimerkiksi viikatekin saattoi olla tehokas ase. Kauhajokiset päästivät yöllä kuormaston hevoset karkuun, ja kun venäläiset alkoivat aamulla vaatia uusia hevosia, talonpojat hyökkäsivät heidän kimppuunsa. Kapinapäälliköt Qvist ja Hanelles seurasivat kahakkaa Toivakan talon takaa.[13] Hyökkäyksessä haavoittui yksi venäläinen, joka löydettiin myöhemmin kuolleena.[14] Lisäksi Blomstedtin mukaan yksi upseeri saattoi jäädä talonpoikien vangiksi.[15] Kun hyökkäys päättyi, leipävarasto piilotettiin Harjan talon aittaan.[13]
Pian jälkikuormaston ryöstön jälkeen Harjankylään saapui 15 kasakkaa, jotka olivat matkalla pohjoisesta kohti Karviaa. He ratsastivat ryöstöpaikan ohi, sillä ryöstö onnistuttiin salaamaan, vaikka juhlinta ja viinanjuonti olivat käynnissä. Kasakoiden perässä tuli Ilmajoelle noin 300–400 seinäjokisen ja ilmajokisen miehen joukko Tuomas Upan johdolla. He kuulivat onnistuneesta ryöstöstä, ja suurin osa joukosta palasi kotiin, mutta pieni osa miehistä jatkoi Kauhajoelle.[13]
Pääkuormasto, joka oli päässyt rauhassa Kauhajoen ohi, kääntyi kuitenkin Karijoella takaisin. On arveltu, että Karijoella oli joukko talonpoikia odottamassa kuormastoa, ja venäläiset luulivat heitä Teuvan ja Närpiön kautta alueelle tunkeutuneiksi sotilaiksi ja kääntyivät siksi takaisin.[16] Kun kuormaston kuultiin kääntyneen takaisin, joukko miehiä lähti Kauhajoelta sitä vastaan. Joukko katkaisi tien Kauhajoen kirkonkylän ja Päntäneen kylän välillä tuhoamalla Parjakannevalla sijainneen sillan.[13]
Kuormasto saapui keskiyön aikoihin Parjakannevalle, missä talonpojat odottivat korpraali Åkermanin johdolla.[3][17] Talonpojat kuitenkin pakenivat lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen, ja kun silta oli korjattu, venäläiskuormasto pääsi jatkamaan matkaa kohti Karviaa. Sitä kohtasi uusi ryöstöyritys paikassa, jossa tie ylitti Kauhajoen. Vastassa oli aseistautunut pohjalaisjoukko, joka oli tuhonnut joen ylittävän sillan. Puhjenneessa taistelussa kuoli yksi suomalainen talonpoika ja venäläisupseeri, ja talonpojat hajaantuivat. Venäläiset korjasivat sillan ja kevensivät kuormastoa sytyttämällä osan siitä tuleen. Tämän jälkeen kuormasto lähti etenemään kohti Nummijärveä ja Karviaa. Nummijärvellä kuormaston kimppuun hyökkäsi jälleen talonpoikaisjoukko, tällä kertaa Inbergin johdolla. Ryöstö epäonnistui, huonosti aseistetut ja johdetut talonpojat lähtivät kotiin, ja kuormasto pääsi lopulta Karviaan.[3] Tosin Karviassakin se yritettiin vielä ryöstää, mutta tuloksetta. Sinne oli kokoontunut miehiä ehkä jopa Parkanosta, Isojoelta ja Honkajoelta. Kahakassa kuoli ainakin kaksi suomalaista.[18]
Von Otterin osastosta Isostakyröstä lähteneet kymmenet sotilaat sekä heihin liittyneet talonpojat eivät ehtineet ajoissa Kauhajoelle.[3] Joukon vahvuus oli Blomstedtin mukaan 25–100 miestä[19], ja sitä johti kapteeni Uggla. Ugglan joukot saivat vangittua ainoastaan viisi venäläistä sotilasta, jotka olivat paenneet jälkikuormaston ryöstössä ja harhailleet Nummijärven alueella. Vangitsemisen yhteydessä ammuttiin lisäksi kolme sotilasta ja yksi upseeri. Uggla jätti haavoittuneen virolaissyntyisen vangin Kurikan kellotapuliin, josta kurikkalaiset veivät hänet pois ja hoivasivat kuntoon. Perimätiedon mukaan Kurikka säästyi myöhemmin venäläisten kostolta tämän ansiosta.[3]
Seuraukset
Murhayö
Epäonnistuneen ryöstöyrityksen jälkeen 40 kenraali Vasili Orlov-Denisovin kasakkaa tuli rankaisemaan Harjankylän ja Kauhajoen kirkonkylän asukkaita.[3] Kasakat olivat jo 8. heinäkuuta polttaneet Kaappo Antinpoika Nummijärven torpan Nummikoskella, ja 10. heinäkuuta he murhasivat torppari Kalle Mikonpojan. Maanantain 11. heinäkuuta vastainen yö on nimetty murhayöksi. Silloin kasakat[17] ratsastivat Kauhajoen kirkonkylään, missä ryhmä jakaantui. Toinen ryhmä hyökkäsi kapinapäällikkö Inbergin isännöimälle Ala-Knuuttilan tilalle.[20]

Kasakat olivat vanginneet Inbergin rengin ja saaneet häneltä tietoonsa Inbergin osallisuuden kapinaan. Inberg oli piiloutunut jo 9. heinäkuuta perheensä kanssa metsään, mutta he palasivat takaisin jo samana iltana, koska kapteeni Uggla oli kertonut, etteivät kasakat tulisi vähään aikaan Kauhajoelle.[20]
Kasakkojen saapuessa Ala-Knuuttilaan asukkaat olivat nukkumassa. Ensimmäisenä surmansa sai Inbergin renki, joka oli herännyt katsomaan, keitä tilalle oli saapunut. Inbergin kasakat löivät keihäillä ja miekoilla tajuttomaksi, ja emännältä revittiin vaatteet yltä, minkä jälkeen hänet hakattiin tainnoksiin ja jätettiin ulos. Sen jälkeen kasakat vangitsivat Inbergin isän ja kolme renkiä. Yksi renki hakattiin puolikuoliaaksi. Jonkin ajan päästä Inberg ja hänen vaimonsa tulivat tajuihinsa. Vaimo sitoi Inbergin pahimmat haavat, minkä jälkeen isäntä kannettiin turvaan viljapeltoon. Hän sai kuitenkin surmansa, ilmeisesti siksi että kasakoiden hevoset tallasivat hänet. Vaimo puolestaan pääsi pakenemaan. Tilan päärakennuksen kasakat tuhosivat ja ryöstivät. Vangit vietiin Lapväärttiin, josta ainoastaan kaksi palasi takaisin.[21]
Kasakoiden toinen ryhmä lähti puolestaan Kauhajoen pappilaan etsimään kappalainen Abraham Melleniusta. Melleniuskin oli nukkumassa, mutta kuultuaan kasakkojen saapuvan pappilan pihaan hän piiloutui vintille savupiipun taakse. Kasakat tuhosivat ja ryöstivät pappilaa ja etsivät kappalaista turhaan useita tunteja.[20] Lisäksi kasakat tappoivat Neva-Kokon isännän, joka oli tuotu kotoaan pappilan pihamaalle.[22]
Murhayö kirjallisuudessa
Murhayön tapahtumia käsittelee Oskar Blomstedt kirjassaan Kapina Kauhajoella w. 1808 ja aatelis- ja lehtimies Johan August von Essen nimimerkillä -S. -N. kirjoittamassaan Murhayö Kauhajoella 1808 (Mordnatten i Kauhajoki). Teos on kaunokirjallinen ja se perustuu muistitietoihin.[23] Murhayö Kauhajoella kertoo, mitä kasakat tekivät Ala-Knuuttilan tilalle ja sen asukkaille. Teos julkaistiin suomeksi vasta vuonna 2008.[2] Kirjojen päivämäärät poikkeavat kuolleiden luetteloista ja Friedrich Wilhelm von Buxhoevdenin kokoelmista. Muuten tiedot ovat pääasiassa oikein.[20]
Muut kostotoimet
Ala-Knuuttilasta ja pappilasta poistuttuaan kasakat luultavasti viettivät yönsä jossain Nummijärvelle vievän tien varressa. Heinäkuun 11. päivänä lähes kaikki torpat ja talot poltettiin Panulan ja Koskenkylän alueilla. Tämän jälkeen kasakat polttivat kirkonkylässä Ala-Knuuttilan tilan rakennukset ja Inbergin isän talon. Yli-Knuuttilan tila, jota maaviskaali Jakob Inberg isännöi, ainoastaan ryöstettiin. Yli-Knuuttilasta kasakat lähtivät Harjankylään,[24] sillä eräät naiset olivat kertoneet ryöstön tapahtuneen siellä.[18] Harjankylässä kasakat tiedustelivat eräältä sokealta mieheltä ryöstösaaliin kätköpaikkaa, ja mies kertoikin sen, mutta saalis oli jo viety pois. Kasakat tappoivat miehen seuraavana päivänä. Harjankylässä kasakat polttivat 11. heinäkuuta kuusi taloa ja yhden torpan.[25]
Aamulla 12. heinäkuuta kasakat vangitsivat Sorvarin torpan entisen isännän Heikki Antinpojan, joka oli jäänyt kotiinsa. Sorvarista kasakat menivät Toivakan taloon, jossa oli paikalla ainoastaan renki ja Isojoelta vierailulle tullut isännän veli Iisakki Jaakonpoika. Renki pääsi pakenemaan, mutta Iisakki Jaakonpoika joutui kasakoiden vangiksi. Heikki Antinpoikaa ja Iisakki Jaakonpoikaa alettiin kuulustella, mutta kummallakaan ei ollut tietoa kapinasta. Tämän jälkeen kasakat kovensivat keinoja.[25]

Heikki Antinpoika ja Iisakki Jaakonpoika siis palvattiin kuoliaaksi.[1] Blomstedtin mukaan aamu oli koko kesän kauneimpia ja armon- ja valitushuudot kantautuivat pitkälle ympäristöön.[26] Kidutuksen jälkeen kasakat poistuivat Harjankylästä ja polttivat matkalla kohti kirkonkylää useita taloja. Seuraavaksi päiväksi kasakat saapuivat Nummijärven kylään, jossa he polttivat Jeremias Mikonpoika Nummijärven talon, ja 16. heinäkuuta he polttivat lautamies Tuomas Martinpoika Havusen kartanon. Samana päivänä Rahkolan talon isännän veli luultavasti ampui kasakan ja lähti tielle kasakan vaatteet yllään. Kasakat ripustivat hänetkin "rovion ylle paistumaan".[27]

Kidutuksen jälkeen mies hirtettiin, ja ruumis roikkui hirsipuussa kymmenkunta päivää.[27] Venäläisten tiedetään lisäksi raiskanneen paikallista väestöä Suomen sodan aikana ainoastaan Kauhajoella.[1] Heinäkuun puolivälissä kasakat poistuivat hetkeksi Kauhajoelta mutta palasivat 29. heinäkuuta eli Parjakannevan taistelun aikana.[28] Orlov-Denisovin kasakoiden tilalle tuli pieni majuri Jagodinin johtama venäläisosasto, joka tappoi kaksi kauhajokista.[27] Kurikka säästyi virolaissyntyisen sotilaan saaman hoivan vuoksi. Ilmajoki puolestaan säästyi hävitykseltä suurimmaksi osaksi herastuomari Pietari Västin ansiosta, sillä hän kannatti kasakoille ja hevosille vettä. Lisäksi kasakoille annettiin viinaa. Ilmajoen kirkkoherra kertoi puolestaan ranskaksi venäläisten päällikölle, että Ilmajoella ei ollut sekaannuttu kapinaan. Kapinapäälliköistä Qvist pakeni von Otterin sotajoukkoihin Isoonkyröön ja Hanelles Ruotsiin.[18]
Perimätiedon mukaan Kauhajoen kirkon kello piilotettiin kapinan aikana erääseen Sahankylässä sijaitsevaan lampeen, eikä ole tiedossa, onko kello yhä lammessa.[29] Venäläiset polttivat Kauhajoen kirkon tapuleineen ja pappilan lopulta 1. syyskuuta 1808.[30]
Pitkäaikaisia seurauksia
Heinä- ja elokuun aikana Kauhajoella käytiin kolme pienempää kahakkaa sekä Kauhajoen ja Nummijärven taistelut.[31] Taistelut ja kapinat aiheuttivat Kauhajoelle puutetta ja jopa nälänhätää, sillä kesän sato oli pääasiassa tuhoutunut eikä syksylläkään ollut juuri siemeniä kylvettäväksi saatikka hevosia kylvötöihin. Vuonna 1808 ja 1809 kuolleisuus Kauhajoella oli suurta, mikä johtui vähäisestä ja yksipuolisesta ravinnosta sekä taudeista, joihin metsässä asuneet helposti sairastuivat. Syntyneitä oli paljon vähemmän kuin kuolleita. Kauhajoen asukkaat eivät myöskään pystyneet maksamaan veroja Venäjän kruunulle, minkä vuoksi siltä anottiin verovapautusta. Venäjä olisi kerännyt verot, mutta kauhajokisilla ei ollut mitään maksuksi kelpaavaa. Toisaalta kauhajokiset eivät myöskään saaneet Venäjältä korvauksia Suomen sodan tuhoista.[32]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alanen, Aulis J.| title = Etelä-Pohjanmaan historia IV. 1.: Isostavihasta Suomen sotaan 1700–1809| location = Vaasa| publisher = Etelä-Pohjanmaan Historiatoimikunta| year = 1948 (näköispainos 1987)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Alanen, Aulis J.| title = Eteläpohjalaisia taisteluissa 1| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1980| id = ISBN 951-1-05953-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Blomstedt, Oskar| title = Kapina Kauhajoella w. 1808| location = Turku| publisher = I. W. Lillja ja Kumpp.| year = 1862| format = [ online version] (PDF)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ruismäki, Liisa| title = Kauhajoen historia: esihistoriasta vuoteen 1918| location = Kauhajoki| publisher = Kauhajoen kunta ja seurakunta| year = 1987| id = ISBN 951-99888-2-3}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Essen, Johan August von| title = Murhayö Kauhajoella 1808| location = Kauhajoki| publisher = Kauhajoki-Seura ry| year = 2008| version = Ruots. alkuteos: Mordnatten i Kauhajoki, suom. Sironen, Kirsti ja Kauhajoki-Seuran työryhmä| id = ISBN 978-952-92-3957-3}}

Luokka:1808
Kapina 1808
Luokka:Suomen sodan taistelut
Luokka:Kapinat Suomessa


Hyönteismyrkky eli insektisidi on hyönteisten torjuntaan käytetty aine. Useimmat nykyään käytössä olevat hyönteismyrkyt ovat hermomyrkkyjä, joita on vaikutusmekanismin perusteella useita ryhmiä. Keskeisimmät ryhmät ovat organofosfaatit kuten malationi ja dimetoaatti, klooratut hyönteismyrkyt kuten DDT ja lindaani, sekä kasvikunnasta saadut hyönteismyrkyt tai niiden perusteella kehitetyt synteettiset aineet, kuten pyretriinit ja pyretroidit, nikotiini ja neonikotinoidit, sekä rotenoidit.[1]
Insektisidien historia
Jo Ebersin papyrus noin 1500 eaa. mainitsee aineita, joilla voi torjua kirppuja. Homeros kertoo Odysseuksen polttaneen rikkiä puhdistaakseen talon. Sekä Rooman keisarikunnassa että Kiinassa käytettiin varhain rikkiä ja arseenia sisältäviä aineita hyönteisten hävittämiseen. 1600-luvulla tiedetään arsenikkia käytetyn hunajaan sekoitettuna hyönteisten hävittämiseen ja tupakkaa kosketusmyrkkynä. 1900-luvulle saakka hyönteisten hävittämiseen käytettiin erittäin myrkyllisiä aineita ja myös käyttötavat olivat vaarallisia, mm. sinihappoa (syaanivetyä) ja rikkihiiltä käytettiin fumigantteina eli ilmaan haihtuvina aineina. Orgaanisten hyönteismyrkkyjen nopea kehitys syrjäytti arseeniin ja muihin epäorgaanisiin aineisiin perustuvat myrkyt 1900-luvun puolivälissä. Sveitsiläinen Paul Müller huomasi jo 1800-luvulla syntetisoidun DDT:n olevan hyvin tehokas mm. kärpäsiä ja hyttysiä vastaan. Se otettiin hyönteismyrkkynä käyttöön 1942, ja lindaani keksittiin pian sen jälkeen. Toisaalla Saksassa keksittiin organofosfaatit 1930-luvun lopussa, ja niistä kehitettiin sekä tehokkaita hyönteismyrkkyjä että taistelukaasuja. Ensimmäinen maataloudessa käytetty organofosfaatti oli parationi. Luonnon pyretriinejä päivänkakkaran sukuisista kasveista oli käytetty vuosisatoja kasviuutteina, mutta vaikuttavat aineet eristettiin 1900-luvulla ja synteettisiä pyretroideja kehitettiin 1970-luvulta alkaen. Samoin erittäin myrkyllisestä nikotiinista kehitettiin useita paremmin hyönteismyrkyksi soveltuvia neonikotinoideja 1970-luvulta alkaen.[2]
Hyönteismyrkkyjen kehittämistavoitteet
Hyönteiset ovat olleet suuri kiusa sekä taloudellisesti että hygieenisesti, ja niitä vastaan on eri kulttuureissa käytetty varsin vaarallisiakin aineita. Systemaattisen tieteellisen kehitystyön tavoitteena on kuitenkin ollut löytää sellaisia vaikutusmekanismeja, jotka kohdistuisivat vain hyönteisiin, mutta eivät ihmisiin ja kotieläimiin. Koska keskeisimmät elintoiminnot ovat eri lajeilla periaatteessa melko samanlaisia, löytäminen ei ole ollut aivan helppoa. Ensimmäinen suuri lupaus näytti olevan DDT, joka on ihmiselle lähes myrkytön, koska se ei imeydy. Se todella olikin suuri edistysaskel ja sillä pystyttiin tehokkaasti vähentämään toisen maailmansodan aikana täiden levittämää pilkkukuumetta ja hyttysten levittämää malariaa. Keksinnön merkitystä osoittaa se, että Paul Müller sai siitä Nobelin palkinnon. Vähäisestä välittömästä myrkyllisyydestä seurasi kuitenkin aineen täysin holtiton käyttö.[3] Se aiheutti erilaisia ekologisia haittoja alkaen lintujen kuolemista ja lisääntymishäiriöistä kalanpoikasten kuolemiseen hyönteisravinnon puutteeseen pienissä puroissa.[3] Toisaalta DDT:stä luopuminen johti Yhdysvalloissa myrkytyskuolemien selvään lisääntymiseen, kun se korvattiin myrkyllisemmillä organofosfaateilla. Uudemmilla organofosfaateilla on saavutettu osittainen myrkyllisyysero hyönteisten ja nisäkkäiden välillä siihen perustuen, että esim. malationi ei ole itse myrkyllinen, vaan siitä hyönteisissä nopeasti muodostuva ja hitaasti hajoava malaoksoni. Ihmisessä ja muissa nisäkkäissä malaoksonia muodostuu malationista hitaasti, ja se hajoaa nopeasti, mikä vähentää aineen myrkyllisyyttä nisäkkäille ratkaisevasti.[1] Myös uudemmat hyönteismyrkyt kuten pyretroidit ovat ihmisille melko myrkyttömiä
Organofosfaatit
Organofosfaattien myrkkyvaikutus perustuu siihen, että ne estävät hermostossa ja lihaksissa asetyylikoliiniesteraasi-entsyymiä, joka pilkkoo asetyylikoliinia. Tämä taas on hermoston välittäjäaine, jota vapautuu hermopäätteestä seuraavan hermosolun pinnalla oleville reseptoreille tai hermo-lihasliitoksessa oleville reseptoreille. Jos asetyylikoliini ei hajoa normaalisti, seuraa hermon tai lihaksen ylikiihottuminen, joka näkyy mm. kouristuksina, syljenerityksen lisääntymisenä ja monina keskushermoston ja autonomisen hermoston oireina. Suuret annokset aiheuttavat kuoleman hengityksen lamaantumisen, limanerityksen ja keuhkoputkien supistuksen aiheuttaman tukehtumisen seurauksena.[1] Aineet imeytyvät helposti iholta ja myös hyönteisten kitiinikuoren läpi ja ne ovat siksi tehokkaita hyönteismyrkkyjä.
Organofosfaatit ovat tällä hetkellä Suomessa lähinnä ammattikäytössä. Eniten käytetään dimetoaattia, malationia ja organofosfaattien kanssa samoin vaikuttavaa karbamaattia metiokarbia.[1]
Klooratut hyönteismyrkyt
DDT:n aiheuttaman suuren innostuksen vallitessa syntetisoitiin 1940-luvulta alkaen useita kloorattuja hyönteismyrkkyjä kuten metoksikloori, lindaani, klordaani, endriini, aldriini, dieldriini ja heptakloori. Lindaania lukuun ottamatta ne eivät koskaan yleistyneet Suomessa. Metoksikloori ja DDT ovat nisäkkäille varsin myrkyttömiä, mutta muut klooratut hyönteismyrkyt ovat varsin tai hyvin myrkyllisiä. Lisäksi ne kaikki ovat rasvaliukoisa ja hyvin pysyviä, minkä takia ne kertyvät ympäristön eliöissä ns. ravintopyramidin mukana. Ravinnon rasvojen mukana ne imeytyvät myös ihmiseen. Siksi niistä on 1970-luvulta alkaen pyritty eroon ja useimmat on kielletty (ks. jäljempänä). DDT on käytössä malarian torjunnassa eräissä trooppisissa maissa ja lindaani on rajoitetussa käytössä. Suomessa pitoisuudet ympäristössä ja ihmisissä ovat nykyään erittäin pieniä.[1]
Pyretriinit ja pyretroidit
Pyretriinit ovat seos krysanteemisuvun kasveissa esiintyviä luonnon omia myrkkyjä. Niitä on käytetty vuosisatoja kasveista uutettuina hyönteismyrkkyinä, mutta niillä on kaksi ongelmaa. Pyretriinit ovat varsin herkistäviä aineita, ja siksi ne aiheuttavat allergisia reaktioita, ihottumia ja astmaa. Toiseksi ne hajoavat hyvin nopeasti auringonvalon vaikutuksesta. Siksi on pyritty kehittämään vähemmän allergisoivia ja luonnossa kestävämpiä aineita, joita ovat mm. permetriini, sypermetriini, deltametriini ja fenvaleraatti. Ihmisen ihon läpi aineet imeytyvät huonosti ja ne hajoavat elimistössä nopeasti, joten myrkyllisyys on vähäinen eivätkä ne ole kertyviä. Ne ovat varsin kalliita, jonka takia ammattikäyttö on vähäisempää ja niitä käytetään yleisemmin kotien ja harrastuspuutarhojen hyönteismyrkkyinä. Niitä käytetään myös loisten kuten täiden torjuntaan.[1] Pyretriiniseos on sallittu myös luomuviljelyssä.
Nikotiini ja neonikotinoidit
Nikotiinia on aikaisemmin käytetty lähinnä kasvihuoneissa hyönteismyrkkynä, mutta se on erittäin hankala ja myrkyllinen käytössä suuren haihtuvuutensa ja lyhyen vaikutuksensa takia, ja se aiheuttaa helposti työntekijöiden myrkytyksiä. Siksi käyttö on teollisuusmaissa jokseenkin loppunut. Kemiallisesti syntetisoituja johdoksia on pyritty kehittämään 1970-luvulta alkaen tavoitteena vähäisempi myrkyllisyys ihmisille ja pidempi vaikutusaika. Näitä neonikotinoideja ovat mm. imidaklopridi, nitenpyraami ja asetamipridi. Niitä käytetään mm. rypsin siemenien peittaamiseen, niin että hyönteiset eivät syö kasveja heti niiden taimien noustua maan pinnalle. Niiden myrkyllisyyttä ihmiselle pidetään vähäisenä, ja esim. itsemurhayritysten kuolleisuus on vähäinen.[2] Viime aikoina niiden on väitetty aiheuttaneen mehiläiskuolemia, ja joissakin olosuhteissa haittoja on osoitettu mm. kimalaisilla.[4] Mehiläisten viime vuosien huonon menestyksen osalta neonikotinoidien osuutta ei ole toistaiseksi pystytty näyttämään toteen. Laajempi kysymys on kuitenkin se, tehdäänkö sama virhe kuin DDT:n kohdalla, eli aineita käytetään holtittomasti, jolloin haitat tulevat suuremmiksi kuin hyödyt.[5]
Rotenoidit
Suomessa vähän tunnettu luonnosta saatava myrkkyryhmä on rotenoidit, joita saadaan Derris elliptica -kasvista ja sen sukulaiskasveista. Rotenoideja on käytetty paitsi hyönteismyrkkyinä, myös mm. kalastukseen pienissä lammissa, koska ne ovat kaloille hyvin myrkyllisiä ja halvaantuneet kalat voidaan poimia veden pinnalta.
Suomessa kiellettyjä hyönteistorjunta-aineita
Toksafeeni (1969)[6]
Endriini (1969)[6]
Aldriini ja dieldriini (1972)[6]
Klordaani (1972, puunsuojakemikaalina 1994)[6]
DDT (1976)[6]
Heptakloori (1996)[6]
Mireksi (2002, ei koskaan käytetty Suomessa)[6]
Klordekoni (2007, ei koskaan käytetty Suomessa)[6]
Lindaani (2007, rajoituksia alkaen 1971)[6]
Useat aineet olivat Suomessa poistuneet tai poistumassa käytössä jo ennen kieltämistä.
Lähteet
Costa LG, Toxic effects of pesticides, kirjassa CD Klaassen (toim.) Casarett & Doull's Toxicology, 8. p., ss. 933-959, McGrawHill 2013. ISBN 978-0-07-176923-5.
Koulu M, Mervaala E, Tuomisto J, Farmakologia ja toksikologia, 8. p., Kustannus Oy Medicina 2012. ISBN 978-951-97316-4-3.
Tuomisto J. 100 kysymystä ympäristöstä ja terveydestä. Luku: Jos hyönteiset kerran kuolevat, kuinka minun käy? s. 92-94. Kustannus Oy Duodecim, Helsinki 2005. ISBN 951-656-221-3. Englanniksi myös verkossa:
Haapanen A., Mikkola P., Tenovuo R.: Luonto ja luonnonsuojelu. Otava. 1977, s. 351. ISBN 951-1-04400-1.

Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Wisconsin on Yhdysvaltain osavaltio. Se liittyi liittovaltioon 30. osavaltiona 29. toukokuuta 1848. Osavaltion nimi on englanninkielinen muunnos intiaaniheimon kielen sanan ranskankielisestä käännöksestä, joka tarkoittaa karkeasti ”paikka jossa asumme”.[1]
Maantiede
Wisconsinin rajanaapureita ovat Michigan pohjoisessa, Illinois etelässä sekä Iowa ja Minnesota lännessä. Osan rajoista muodostavat Mississippi ja St.Croix -joet sekä idässä Michiganjärvi.[2] Osavaltion pääkaupunki on Madison ja suurin kaupunki on Milwaukee.
Osavaltion suuret järvet ovat Michigan, Superior ja Winnebago ja joet Wisconsin, Mississippi, St.Croix ja Chippewa.[2]
Vuoden lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Milwaukeessa on noin 27astetta. Keskimääräinen alin on kylmimmillään tammikuussa −9,1astetta.[3]
Aikoinaan yli 80% osavaltiosta oli metsää, loput preeriaa ja suoaluetta. Myöhemmin suuri osa metsästä raivattiin viljelymaaksi tai asutuksen tieltä, mutta uudelleenmetsityksen jälkeen metsää on nyt noin 40% pinta-alasta. Lehtipuulajeihin kuuluvat vaahtera, koivu, tammi, haapa, jalava ja saarni. Havupuita ovat strobusmänty, amerikanpunamänty, banksinmänty, hemlokki, balsamipihta, mustakuusi ja kanadanlehtikuusi.[4]
Tärkeitä asutuskeskuksia
Milwaukee (noin 599000asukasta vuonna 2012)[5]
Madison (240000)
Green Bay (105000)
Kenosha (100000)
Racine (78000)
Appleton (73000)
Eau Claire (67000)
Oshkosh (67000)
Historia
Ennen eurooppalaisia alueella eläneet intiaaniheimot kuten chippewat, menomineet, oneidat, potwatomit ja Ho Chunk saivat elää rauhassa 1880-luvun loppupuolelle asti. Eurooppalainen Jean Nicolet kävi Michigan-järvellä jo 1634. Ranska kirjasi alueen itselleen 1672. Se siirtyi Britannialle 1763 ja osaksi Yhdysvaltoja 1783.[6]
Wisconsinin osavaltion historiaan liittyy paljon poliittista jännitettä. Alueella on runsaasti pohjoismaista siirtolaisväestöä ja työväestöä, mutta myös periamerikkalaista maatalousväestöä. Kommunistivainoista tunnettu senaattori Joseph McCarthy toimi Wisconsinissa. Viime aikoina osavaltio on ollut hyvin tasapainoinen presidentinvaaleissa, ja viime aikoina demokraatit ovat vieneet valitsijamiespaikat hyvin pienellä erolla.
Hallinto

Wisconsinin lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 33jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 99jäsentä.[7]
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri. Vuodesta 2011 kuvernöörinä on ollut Scott Walker.[8]
Osavaltio on jaettu 72piirikuntaan.[9]
Wisconsin luopui kuolemanrangaistuksesta kokonaan vuonna 1853. Se oli ensimmäinen osavaltio, jossa kuolemanrangaistus ei ollut mahdollinen edes maanpetoksesta.[10]
Talous
Wisconsinin bruttokansantuote vuonna 2010 oli 238 miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä 21. suurimman talouden Yhdysvalloissa.[11]
Wisconsinin maatalous keskittyy maitotuotteisiin. Pelloilla kasvatetaan maissia, josta suurin osa menee rehuksi. Tärkein teollisuudenala on konepajateollisuus. Merkittävimpiä kaivannaisia ovat hiekka ja sora, joita käytetään rakentamisessa.[12]
Wisconsinin suurimmat työnantajat vuonna 2013 olivat vakuutusyhtiö Country Financial, Wisconisn-Madisonin yliopisto ja Menardin rakennus- ja remonttitarvikekauppa.[13]
Point Beachin ydinvoimalan ykkösreaktori vuodelta 1970 on Yhdysvaltojen vanhimpia edelleen käytössä olevia reaktoreja. Suurin osa osavaltion sähköntuotannosta perustuu kivihiileen, vuonna 2011 uudistuvat energiamuodot kattoivat siitä 8prosenttia.[14]
Wisconsinissa on kaikkiaan 43lentoasemaa.[15] Kahdestatoista satamasta suurimmat ovat Ashland, Green Bay ja Milwaukee.[16]
Väestö
Wisconsinin 5,7miljoonasta asukkaasta 88,2% on valkoisia. Osuus on suurempi kuin Yhdysvalloissa keskimäärin.[17][18]
Suomalaissyntyisiä siirtolaisia on asettunut osavaltion pohjoisimpiin piirikuntiin lähelle Yläjärveä. Vietnamin sodan jälkeen osavaltioon on asettunut laosilaisia pakolaisia, etenking hmongeja. Osavaltion afroamerikkalaisista suurin osa asuu Milwaukseessa, missä heitä on kolmannes väestöstä.[4]
Wisconsinin yliopistojärjestelmä toimii useilla paikkakunnilla. Sen parhaaksi osaksi on arvioitu Wisconsinin yliopisto, Madison.[19] Vuonna 2013 se oli Shanghai rankingissa sijalla 19.[20]
Kulttuuri ja urheilu
Milwaukee on kulttuurielämän keskus. Siellä toimivat sinfoniaorkesteri, ooppera ja baletti. Milwaukeen taidemuseo on perustettu 1957.[4]
Suositut televisiosarjat Onnen päivät ja 70’s Show sijoittuvat Wisconsiniin.
Kulttuurialalla tunnetuksi tulleihin wisconsinilaisiin kuuluvat elokuvaohjaaja Orson Welles, kirjailija Laura Ingalls Wilder, arkkitehti Frank Lloyd Wright ja taidemaalari Georgia O’Keeffe.[4]
Green Bay Packers pelaa amerikkalaista jalkapalloa NFL:ssä, Milwaukee Brewers baseballia pääsarjassa ja Milwaukee Bucks koripalloa NBA:ssa.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ford Motor Company (lyhenne FoMoCo) on yhdysvaltalainen Henry Fordin 1903 Detroitissa perustama autonvalmistaja. Fordilla on omia itsenäistä suunnittelutyötänsä tekeviä tehtaita Yhdysvaltain lisäksi Britanniassa (perustettu 1911), Saksassa (perustettu 1925), Australiassa (perustettu 1925), Brasiliassa (perustettu 1925) ja Turkissa. Ford Motor Companyn tuotemerkkejä ovat Fordin lisäksi Lincoln. Ford omistaa vähemmistöosuuden Mazdasta.
Vuonna 2008 Ford tuotti 5,532 miljoonaa autoa ja työllisti noin 213000 henkilöä ympäri maailman 90 tehtaassa. 2009 Ford tuotti 4,817 miljoonaa autoa. Fordin liikevoitto oli vuonna 2009 2,7 miljardia dollaria. Yhtymän omaisuuden arvioidaan olevan noin 200 miljardia dollaria.
Historia
Fordin Euroopan toimintojen päämaja sijaitsee Saksan Kölnissä.
Maaliskuussa 2008 Ford myi brittiläiset Jaguarin ja Land Roverin intialaiselle Tata Motorsille 2,3 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla. Vuonna 2010 Ford myi ruotsalaisen Volvon kiinalaiselle Geelylle.
1990-luvun puolivälissä Ford tuotti voittoa myymällä isoja maastureita. 2000-luvun puolella yhtiö ajautui talousvaikeuksiin. Vuonna 2006 se tuotti tappiota 12,7 miljardia dollaria ja vuonna 2007 2,7 miljardia.
Alan Mulallyn johdolla Ford vältti konkurssin, joka kohtasi sen kilpailijoita General Motorsia ja Chrysleriä vuonna 2009. Vuonna 2011 yhtiön liikevaihto oli 136264 miljoonaa dollaria ja liikevoitto 20213 miljoonaa dollaria.[1]
Yhtiö oli vuoden 2012 Fortune 500 -listalla yhdeksännellä sijalla.[2]
Ford Suomessa
Ensimmäinen Ford-auto tuli Suomeen vuonna 1904. Auton myyjänä oli G. F. Stockmann ja sen osti apupappi Walter Lampen, jolle myyjä hankki myös autonkuljettajan. Kyseessä oli vuosikausiin ainoa Stockmannin tekemä autokauppa, koska liike palasi autotuonnin pariin vasta vuonna 1912.[3] Vuonna 1911 saivat Yhdysvalloissa siirtolaisina olleet veljekset Aleksander, Fritiof ja Tor Nyberg Fordin edustuksen Suomeen Fordin Pariisissa toimineelta edustajalta. Seuraavana vuonna veljekset aloittivat myyntitoimintansa Helsingissä ja heidän ensimmäinen myyntieränsä käsitti kolme Ford T -autoa. Ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka Fordeja myytiin Suomessa eri puolilla maata toimineiden kahdeksan jälleenmyyjän kautta noin sata kappaletta.[4]
Fordin myyntiverkoston jälleenrakennus Suomessa alkoi vuonna 1919, jolloin Kööpenhaminaan perustettiin Ford-autojen kokoonpanotehdas Skandinavian maita varten ja Ford Motor Companyn agentit alkoivat etsiä Suomesta jälleenmyyjiä. Samana vuonna Oy Argos Ab sai yksinoikeuden Fordson-traktorien myyntiin Suomessa. Vuonna 1921 Ford Motor Company solmi maahantuontisopimuksen Korpivaara & Halla Oy:n kanssa. Osapuolet joutuivat kuitenkin pian erimielisyyksiin autojen markkinoinnista ja sopimus purkautui vuonna 1924. Tämän jälkeen Ford Motor Company vuokrasi Helsingin Hernesaaresta tehdas- ja konttoritilat, joihin suunniteltiin myös kokoonpanotehdasta. Vuonna 1926 perustettiin pääyhtiön alainen tytäryhtiö Ford Motor Company of Finland Oy, joka oli ensimmäinen Suomeen perustettu autotehtaan tytäryhtiö. Yhtiön nimi muutettiin vuonna 1937 Oy Ford Ab:ksi. Ennen toisen maailmansodan syttymistä alkoi Ford-autojen tuonti Yhdysvaltain ohella myös Britanniasta.[5] 1920- ja 1930-luvuilla Suomen Fordin alaisina olivat myös Ford-autojen myynti- ja huoltotoiminnot Virossa. Oy Ford Ab listautui Helsingin pörssiin vuonna 1938.[6] Vuonna 1939 Ford oli Suomen yleisin henkilöautomerkki yli neljäsosalla (26,7 prosenttia) rekisteröidyistä autoista.[7] Samaan vuoteen mennessä Suomeen oli tuotu yli 5000 Fordson-traktoria.[6]
Talvisodan sytyttyä kaikki Fordin toiminnot evakuoitiin Vaasaan, josta ne palasivat Helsinkiin kesällä 1940. Yhdysvalloista tilattiin sodan aiheuttaman poikkeustilanteen helpottamiseksi 4400 Ford-kuorma-autoa, jotka saatiin Suomeen kuitenkin vasta välirauhan aikana. Jatkosodan aikana Helsingin Hernesaaressa koottiin uusia ja kunnostettiin vaurioituneita ja sotasaaliiksi saatuja kuorma-autoja puolustusvoimien käyttöön.[6] Heti toisen maailmansodan jälkeen Suomeen tuotiin Ford Motor Companyn myöntämien suurten moottoriajoneuvoluottojen turvin Britanniasta oikeanpuoleisella ohjauksella varustettuja Fordson Sussex- ja Thames-kuorma-autoja vuosina 1945–1948.[8] Sodanjälkeisinä vuosina Ford-autoja alettiin tuoda myös silloisesta Länsi-Saksasta.[9] Vuosina 1946–1947 Oy Ford Ab varasi moottoriliikenteen ja maatalouden koneistamisen edistämis-, opetus- ja tutkimustyöhön yhteensä 15 miljoonaa markkaa ja vuonna 1947 perustettiin Henry Fordin säätiö, joka on myöntänyt apurahoja tekniikan alan ja maatalousoppilaitosten opiskelijoille sekä maatalouden ja liikenteen tutkimushankkeisiin.[10] Vuonna 1946 presidentti J. K. Paasikivi sai Ford Motor Companyn lahjana sen malliston hienoimman auton Lincoln V-12:n.[11]
Sotien jälkeisinä vuosikymmeninä Suomeen on tuotu Ford-autoja yhtymän tehtailta Yhdysvalloista, Britanniasta, Saksasta, Belgiasta, Ranskasta ja Brasiliasta. 1960-luvulle saakka kussakin maassa valmistetut Fordit olivat luonteeltaan niin erilaisia autoja, että ne olisi voitu luokitella kukin omaksi merkikseen. Vuoden 1969 lopussa Suomessa oli rekisterissä yli 73000 brittiläistä ja runsaat 24000 saksalaista Fordia.[12] Suosituimpia henkilöautomalleja 1960-luvulta 1980-luvulle olivat Anglia, Cortina, Taunus, Escort, Capri, Fiesta ja Sierra.[10] Ford-autojen tuontisatama siirrettiin ruuhkaantuneesta Helsingistä Hankoon vuonna 1963[13], mutta Hangon liikenteellisesti hankalan sijainnin vuoksi maahantuonti siirrettiin Turkuun rakennettuun uuteen vapaasatamaan vuonna 1969.[14] Yhdysvalloissa valmistettuja Fordeja markkinoitiin Suomessa aktiivisesti vuoteen 1967 saakka, minkä jälkeen niitä on tuotu maahan lähinnä erikoistilauksesta.[15] Oy Ford Ab:n liikevaihto vuonna 1982 oli 813,9 miljoonaa markkaa.[16] Vuoden 1988 lopussa Suomessa oli rekisterissä 170791 Ford-henkilöautoa ja se oli kolmanneksi yleisin henkilöautomerkki Nissanin ja Toyotan jälkeen. Fordit muodostivat tällöin vajaat kymmenen prosenttia Suomen koko henkilöautokannasta (1795908 kappaletta).[17]
Hallinto
Jorma Ollila oli Fordin hallituksessa vuosina 2000–2008 samoin kuin Vodafonen hallituksen puheenjohtaja John Bond.[18]
Mallit
Mallit, Eurooppa
Ford B-Max
Ford C-Max
Ford Fiesta
Ford Focus
Ford Galaxy
Ford Ka+
Ford Mondeo
Ford Ranger
Ford S-Max
Ford Transit
Ford Transit Connect
Ford Transit Courier
Ford Transit Custom
Ford Kuga
Ford Mustang
Ford Fiesta Van
Ford Tourneo
Ford Tourneo Custom
Ford Tourneo Connect
Ford Tourneo Courier
Ford Edge
Ford EcoSport
Kuorma-autot, Eurooppa
Ford Rhein / Ruhr / FK (Ford Köln)
Ford Thames Trader
Ford D-sarja
Ford Cargo
Ford Transcontinental

Ford StreetKa
2004 Ford Focus
2004 Ford Mondeo

Lakkautetut mallit, Eurooppa
Ford 12M
Ford 15M
Ford 17M
Ford 20M
Ford 26M
Ford Anglia
Ford Capri
Ford Comete
Ford Consul
Ford Consul Capri
Ford Consul Cortina
Ford Corsair
Ford Cortina
Ford Cougar
Ford Courier
Ford Cwt Van
Ford De Luxe
Ford Econovan
Ford Eifel
Ford Eight
Ford Escort
Ford Granada
Ford Model Y
Ford Orion
Ford Pilot
Ford Popular
Ford Prefect
Ford Probe
Ford Puma
Ford Rheinland
Ford RS200
Ford Taunus
Ford Thames
Ford Scorpio
Ford Sierra
Ford StreetKa
Ford Ten
Ford Vedette
Ford Vendôme
Ford Zephyr
Ford Zodiac

1996 Ford Escort RS
Ford Scorpio Limousine
Ford Sierra Sapphire

Nykyiset mallit, Yhdysvallat
Ford Fiesta
Ford Focus
Ford Fusion (USA)
Ford Taurus
Ford Mustang
Ford GT
Ford EcoSport
Ford Escape
Ford Explorer
Ford Expedition
Ford C-Max
Ford Transit
Ford F-150
Ford Super Duty
Ford E-Series
Ford F-650

2018 Ford Expedition.
2017 Ford F-150.
2009 Ford Taurus.

Lakkautetut mallit, Yhdysvallat
Ford 300
Ford Bronco
Ford Bronco II
Ford Custom
Ford Crestline
Ford Elite
Ford Escort
Ford Five Hundred
Ford Focus (USA)
Ford Freestyle
Ford Galaxie
Ford GT40
Ford Falcon
Ford Fairlane
Ford LTD
Ford Mainline
Ford Model A
Ford Model C
Ford Model CX
Ford Model F
Ford Model K
Ford Model N
Ford Model R
Ford Model S
Ford Model T
Ford Model Y
Ford Ranchero
Ford Skyliner
Ford Starliner
Ford Sunliner
Ford Taurus X
Ford Tempo
Ford Thunderbird
Ford Torino
Ford Parklane
Ford Pinto
Ford Probe
Ford Quadricycle
Ford V8
Ford Victoria
Ford Windstar
Ford ZX 2

1921 Ford Model T roadster
1931 Ford Model A coupe
1932 Ford Deuce Coupe Hot Rod
1955 Ford Fairlane Victoria
1961 Ford Galaxie Sunliner
1965 Ford GT40
1973 Ford Pinto Pangra
Ford Gran Torino

Mallit, Australia
Fairlane
Falcon
LTD
Territory
Mallit, Brasilia
P100
EcoSport
Fiesta
Ka
Mallit, Etelä-Afrikka
Figo
Mallit, Intia
Figo
Ikon
Mallit, Kiina
Ford Escort (2015)
Traktorit

Ford Motor Company on valmistanut myös traktoreita.
Lähteet

Kirjallisuutta
Rahunen, E.: Oy Ford Ab 50 vuotta 1926–1976. Piirteitä Suomen Ford–historiasta. Helsinki 1976.
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (in Finnish)

Luokka:Yhdysvaltalaiset yritykset
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Ford Mustangia aloitettiin valmistamaan?


Kaaba (, IPA: [ælˈkæʕbɐ]; myös nimityksiä Baytu l-Ḥarām, ’pyhitetty talo’ tai Baytu l-'Atīq ’muinainen talo’ käytetään) on Mekassa sijaitseva rakennus, joka on islamilaisen maailman pyhin paikka.[1] Kaaban ympärille on rakennettu moskeija, Masjid al-Haram, ja tämä kokonaisuus on muslimien jokavuotisen pyhiinvaelluksen kohde. Islaminuskoiset suorittavat rukouksensa kaikkialla maailmassa kohti Kaabaa.[1] Periaatteessa kaikki maailman moskeijat on rakennettu siten, että niiden keskiakseli osoittaa sitä kohti, joskin eri aikoina ja myös eri perinteissä on noudatettu erilaisia tapoja määrittää tämä suunta, qibla.
Yksi islamin opin viidestä peruspilarista on pyhiinvaellus eli hajj. Jokaisen muslimin jolla on siihen mahdollisuus tulisi tehdä pyhiinvaellus Mekan Kaabaan kerran elämässään. Vuosittain noin kolme miljoonaa muslimia eri puolilta maailmaa tekee hajjin Kaaban luo.[2][3]
Muut kuin muslimit eivät pääsee Mekan ja Medinan pyhiin kaupunkeihin eivätkä siis saa tulla Kaabaan. Kiellon antoi profeetta Muhammad kaupungin valloituksen jälkeen vuonna 630.
Rakennus

Kaaba on suurin piirtein kuution muotoinen (sen nimi merkitsee arabiaksi kuutiota), noin 15 metriä korkea ja sivuiltaan hieman yli kymmenmetrinen (noin 10x14 m), koruton, ikkunaton kivirakennus. Se on rakennettu Mekan läheltä louhitusta harmaasta graniitista ja marmorista. Kaaban ulkopuoli on suurimman osan vuotta verhottu suurella mustalla kankaalla (kiswah), johon on kirjottu kultaisilla langoilla Koraanin säkeitä.[1] Ainakin joskus pääpyhiinvaelluksen eli hajjin aikana mustan kankaan alta on käännetty esiin valkoista vastakangasta, joka muistuttaa pyhiinvaeltajien valkoista asua ja korostaa pääsemistä pyhitettyyn tilaan. Hajjin lopuksi uusi musta kiswah asetetaan paikoilleen. Kaaban verhoaminen periytyy jo esi-islamistiselta ajalta, mutta peitteen vaihtamisen uskotaan keksityn kalifi Umarin aikaan, jolloin Kaaba oli lähellä romahtaa liian monen kiswahin painosta. [4] Kaaban ainoa ovi on koillisseinällä.
Sen itäiseen kulmaan on kiinnitetty nykyisin hopeisella kehyksellä koossa pidetty musta kivi, joka perinteisen näkemyksen mukaan on Aatamin ajoilta, peräisin paratiisista.[1] Alkuperältään musta kivi on mahdollisesti meteoriitti. Vaihtoehtoisena mahdollisuutena on esitetty, että kyseessä on Saudi-Arabian Rub’ al-Khaliin osuneen meteoriittitörmäyksen lasittamaa ainesta Wabarin (Al-Hadida) meteorikraaterista.[5] Pyhiinvaellukseen kuuluu temppelin kiertäminen seitsemään kertaan ja mustan kiven suuteleminen tai koskettaminen mikäli mahdollista. Hyväksyttävänä pidetään myös kiven osoittamista, sillä läheskään kaikki eivät käytännössä fyysisesti pääse (ehdi) koskettamaan kiveä säädettynä aikana. Kivi on musta, mutta tarinan mukaan se oli alun perin paratiisista tullessaan maitoa valkoisempi, mutta muuttui sitä suudelleiden pyhiinvaeltajien syntien vuoksi mustaksi. [1]
Kaaban sisätilassa on marmorilattia. Sisäseinien alapuolisko on verhoiltu marmorilla ja kivitauluilla, joissa on koraanin säkeitä. Yläpuoli on verhoiltu vihreällä kankaalla, johon on niin ikään kirjailtu Koraanin lauseita kultalangalla. Katosta riippuu lamppuja, ja yhdessä nurkassa on pieni pöytä suitsukeastioita varten.
Kaaban historia
Koraanin mukaan Kaaban rakensivat Ibrahim (Abraham) ja hänen poikansa Ismael. Akateemisten tutkijoiden mukaan tämä ei ole historiallisesti uskottavaa. Mekan uskotaan olleen uskonnollinen keskus jo kauan sitten.
Muhammadin aikaan Kaaba oli useiden eri heimojumalien palvontapaikkana, ja sitä hallitsi Muhammadin oma heimo, kureishit. Beduiinit ja muiden arabialaiskaupunkien asukkaat tekivät joka vuosi Mekkaan yhdistetyn pyhiinvaelluksen ja kauppamatkan, joka on nykyisen islamilaisen pyhiinvaellustradition taustalla. Kureishit karkottivat Muhammadin Mekasta Medinaan. Palattuaan valloittajana vuonna 630, hän määräsi Kaaban puhdistettavaksi pakanahahmoista ja kaikista monijumaluuden merkeistä. Jotkut ovat tulkinneet Koraania myös niin, että vain Kaaban perustukset jätettiin tässä yhteydessä jäljelle, rakennettiin uusi pyhäkkö aiemman tilalle. Sen jälkeen Kaaba on ollut islaminuskon polttopiste.[1]
Kaaba on tuhoutunut tai sitä on rikottu useasti Muhammadin aikojen jälkeen. Vuonna 930 shiialainen äärilahko vei Kaaban mustan kiven pois ja piti sitä hallussaan 20 vuotta lunnaita vastaan.[1] Kaabaa on tiettävästi kunnostettu ja jälleenrakennettu kaksitoista kertaa, viimeksi vuonna 1996.
Kaaban siivoaminen
Kaaba avataan kahdesti vuodessa seremoniallista siivoamista varten: viisitoista päivää ennen Ramadanin alkua ja viisitoista päivää ennen pyhiinvaellusta. Kaaban siivoaminen on hyvin korkea kunniatehtävä, johon osallistuu Mekan kuvernöörin johdolla korkea-arvoisia kunniavieraita eri puolilta maailmaa. Siivoojat lakaisevat Kaaban lattian yksinkertaisilla luudilla.
Erään lähteen mukaan seremoniallinen Kaaban pesu ajoittuu kuitenkin pyhiinvaelluskuukauden (Dhuʾl-Hijja) jälkeiseen aikaan, jolloin siihen osallistuu uskonnollisia virkailijoita ja pyhiinvaeltajia.[1]

Kaaba ympäristöineen vuonna 1880.
Kaaba vuonna 1910 julkaistussa teoksessa.
Kaaba ympäristöineen 2010.
 Vain osa pyhiinvaeltajista mahtuu sisälle pyhäkköön samanaikaisesti.

Lähteet

Aiheesta muualla

 (islamopas.com)
 (peda.net)
, ,  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. (islamweb.net)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. (irfi.org)

Luokka:Islam
Luokka:Mekka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit