Sommittelu eli kompositio (lat. compositio) tarkoittaa taideteoksen kokonaisrakennetta, sitä kuinka esimerkiksi muodot ja värit on tietyssä teoksessa ryhmitelty. Sommittelusta kolmiulotteisilla elementeillä esimerkiksi kuvanveistossa tai arkkitehtuurissa käytetään sanaa plastinen sommittelu.
Sommittelu on kuvallisten elementtien järjestämistä mielekkääksi kokonaisuudeksi kuvapinnalla. Sitä voi verrata dramatisointiin esittävissä taiteissa.
Sommittelu-termillä tarkoitetaan myös hyvää sommittelua, eli kuvan eri osien järjestämistä, ryhmittelyä tai asettamista siten, että osat muodostavat yhtenäisen, kiinnostavan tai tarkoituksenmukaisen kokonaisuuden. Yleisen näkemyksen mukaan taideteos on esteettisesti miellyttävä, kun sen osat luovat tasapainoisen vaikutelman. Harmonia on saavutettu, jos sommitelma vaikuttaa vakaalta, eikä synny tarvetta lisätä tai poistaa mitään.
Sommittelun avuksi on eri aikoina luotu erilaisia malleja, kuten esimerkiksi kontraposto tai kultainen leikkaus. Sommittelun opettamista varten on laadittu erilaisia sommitteluoppeja.
Mihin sommittelua tarvitaan?
Sommittelua tarvitaan siellä, missä käytetään kuvallista ilmaisua. Kuvan tekemisen kannalta sommittelun taito on välttämätön. Sommittelu on yksi valokuvauksen peruspalikka, samoin elokuvien eri kuvakulmat mietitään tarkkaan.
Useat eri ammattiryhmät tarvitsevat sommittelua jokapäiväisessä työssään. Alun perin maalaustaiteen tarkoituksia varten laadittuja komposition keinoja sovelletaan muun muassa taidegrafiikassa, kuvanveistossa, arkkitehtuurissa, asemakaavasuunnittelussa, graafisessa suunnittelussa, typografiassa, valokuvauksessa, elokuvan kuvauksessa ja videokuvauksessa. Ammatti-ihmisten lisäksi sommittelun perusteiden osaaminen auttaa eri taiteenlajien harrastajia kehittämään kuvallista ilmaisukykyä.
Kuvalliset perustekijät

Piste
Harmoninen sommitelma voi syntyä yhdestä ainoasta pisteestä, koska se rinnastetaan ympäröivään tilaan. Piste voi olla sommitelman itsenäinen osa, mutta vasta silloin sommitelmaan syntyy tilan ja liikkeen vaikutelma, kun siihen saadaan vähintään kahden elementin jännite. Erikokoiset, yksittäiset piirteet antavat syvyysvaikutelman.
Viiva
Vaakasuora
Viiva on kahden pinnan leikkauskuvio tai liikkuvan pisteen ura. Yksinkertaisin suora viiva on horisontaalinen eli vaakasuora viiva. Sen peruspiirteitä ovat kylmyys, laakeus ja litteys, rauhallisuus sekä pysyvyys. Tasapaino liitetään myös vaakaviivaan.
Pystysuora
Vaakasuoralle viivalle päinvastainen on vertikaalinen eli pystysuora viiva. Se koetaan korkeaksi, nousevaksi ja juhlalliseksi, lämpimäksi sekä liikkuvaksi.
Lävistäjä
Kolmas suorien viivojen perustyyppi on diagonaalinen eli lävistäjän suuntainen vino viiva. Sillä on taipumus dramaattisuuteen, vilkkauteen ja toimintaan. Suorien viivojen vastakohta on käyrä viiva, joka voi olla dynaaminen ja vaihteleva.
Muut ominaisuudet
Viivaan voi myös sisältyä eri liikkeitä: nouseva, laskeva, kiertävä, lähestyvä, pakeneva, hidastuva ja nopeutuva. Kaareva viiva on pehmeä. Viivan ilmaisukeinoja ovat: viivan suunta, tiheys, sijainti, muoto, tummuus, paksuus, määrä, katkot, rytmi ja vauhti.
Pinta
Peruspinnalla tarkoitetaan sitä tasaista pintaa, jolle työ suoritetaan. Peruspinnan muoto eli sivujen suhde määrää pinnan luonteen. Kun pystysuorat sivut ovat selvästi vaakasuoria pitemmät, on peruspinta luonteeltaan kuuma tai aktiivinen ja vastaavasti vaakasuorien sivujen ollessa pitemmät on peruspinta luonteeltaan kylmä tai rauhallinen. Tasapainoisin ja neutraalein peruspinta on neliö.
Peruspinnan eri osilla on eri huomioarvo. Mikäli peruspinta jaetaan neljään osaan, oikealla ylhäällä on suurin huomioarvo, toiseksi suurin ylhäällä vasemmalla, sen jälkeen alaoikealla ja vähäisin alavasemmalla. Merkittäviä tekijöitä ovat peruspinnan lävistäjät, joilla on todettu olevan tiettyä liikevoimaa. Sommittelussa huomio voidaan siirtää pois kulmista jättämällä ne aiheellisesti köyhemmiksi, jolloin esimerkiksi viivojen avulla katse voidaan kuljettaa kuvapinnan tärkeimpiin osiin. Pinnan yläosa on kevyt ja alaosa on raskas. Vasempaan reunaan liitetään keveys, oikea on taas raskas ja aktiivinen. Keskikohta on rauhallinen.
Massa
Volyymilla tarkoitetaan tilavuutta, kolmiulotteisuutta, kappaletta tai massaa. Sillä on kolme ulottuvuutta: pituus, korkeus, ja syvyys.
Rytmi
Visuaalinen rytmi on samankaltaisten asioiden kuten viivojen, muotojen, värien ja valöörien säännöllistä toistamista. Se on kuvapintaa koossapitävä voima, joka yhdistää sommitelman eri osat toisiinsa.
Kun toistuminen tapahtuu säännöllisesti puhumme sidotusta rytmistä. Vapaassa rytmissä toistuminen tapahtuu epäsäännöllisesti. Mekaaninen rytmi on koneen jättämä jälki tai sellaisen tarkka jäljittely. Staattiset tekijät luovat järjestystä ja tasapainoa, dynaamiset toimintaa, jännitystä ja vaihtelua.
Tasapaino
Sommittelun tasapaino toteutuu silloin, kun se koetaan vakaaksi. Tasapainotila voi olla joko staattinen eli paikallaan pysyvä tai dynaaminen eli jännitteinen. Symmetria luo staattisuutta tasapainoa, joka pysäyttää ja pakottaa paikoilleen. Sidottu rytmi, staattinen tasapaino ja symmetria ovat sukulaisia keskenään, samoin vapaa rytmi, dynaamisuus ja jännitteisyys. Tasapainoton sommitelma on disharmoninen. Se tuntuu epävakalta ja syntyy tarve muuttaa jotain.
Jännite ja dynamiikka
Vastakohdat luovat jännitystä. Se on keino saada kuvapintaan tapahtumaa ja eloa. Jännitteetön tasapaino on helppo ja turvallinen, mutta vaikuttaa aikaa myöten yksitoikkoiselta. Jännite siis syntyy rinnastamalla vastakohtia, ja tapahtumat syntyvät jännitteistä.
Kuvapinta alkaa elää vasta silloin, kun sen osien välillä vallitsee vastakkaisia voimavarauksia. Jännite syntyy vastakohtien eri kontrastien rinnastuksesta ja vuorovaikutuksesta. Sommittelussa vastakohtapareja voivat olla esimerkiksi: yksi-monta, pieni-suuri, kevyt-raskas, vaalea-tumma, lepo-liike, avoin-suljettu. Kuvapinnan saa dynaamiseksi näiden vastakohtien avulla. Kun sijoittelua tehdään reunaan, se on voimakkaampi. Yksinäinen muoto on vahvempi kuin ryhmä.
Kuvalliset muuntujat
Koko, muoto, asento-paikka, suunta
Muodon koko koetaan suhteessa ympäröiviin kuvioihin.
Muoto voi olla terävä, kulmikas tai pyöreä ja se on silmin havaittava tai käsin kosketeltava. Muoto voidaan esittää pinnassa kaksiulotteisena tai kolmiulotteisena tilassa.
Muodot voivat olla pinnassa vaaka- tai pystysuorassa, vinossa tai kaltevassa asennossa. Niiden sijainti on suhteessa ympäröiviin muotoihin esim. yläpuolella, alapuolella, vieressä ja takana. Muodot voivat olla myös ristikkäin, vinosti tai yhdensuuntaisesti toistensa kanssa. Kuvapinnassa ne voivat olla keskellä ja reunoilla.
Muoto voi sijaita pinnassa niin, että sillä on selvä liikesuunta. Liikerata saattaa suuntautua ylös, alas, vasemmalle, oikealle, vinosti, tai kiertää ympyrää tai spiraalia.

Muodon koko.
Muodon muoto.
Muotojen sijoittelu.
Muotojen suunta.

Lukumäärä, välimatka, tiheys
Kun muotoja on vain muutamia, on niiden sijoittaminen pintaan tai tilaan sommittelun kannalta ratkaisevaa. Kun muotoja on runsaasti, täytyy niitä ryhmitellä, jotta syntyisi jäsennelty kokonaisuus.
Muoto voidaan ryhmitellä joko tasaisin tai vaihtelevin välein. Lähekkäin ovat osaset muodostavat kokonaisvaltaisia hahmoja.
Tiheys määräytyy osasten paljoudesta kuvapinnassa tai tilassa. Painavassa, voimakkaammassa muodossa osaset ovat tiheämmässä kuin kevyessä muodossa.

Muotojen lukumäärä.
Välimatka muotojen välillä.
Muotojen tiheys.

Väri ja muut sommittelutekijät
Yllä mainittujen elementtien lisäksi värit ja valöörit vaikuttavat sommitelmaan. Eri väreillä on eri ominaisuuksia ja niillä saa aikaan erilaisia tilavaikutelmia. Punainen tuntuu olevan lähellä ja sininen taas kaukana. Valkoinen ja keltainen antaa tilaa ja musta taas supistaa sitä. Värien sävyt, valöörit, kylläisyydet ja kontrastit vaikuttavat siihen, miltä sommitelma näyttää.
Jos kuvassa on henkilö, hänen kulkusuuntansa tai katseen suunta on tärkeä sommittelutekijä.
Esimerkkejä sommitteluratkaisuista

Theo van Doesburg, Asetelma (Kompositio V), 1916-1917. Lämpimät värit tuntuvat lähenevän ja kylmät loittonevan.
Harmoninen värikontrasti.
Ansel Adams, 1943. Voimakkaat diagonaalit tuovat draamaa kuvaan.
Berthe Morisot, 1873. Katseen suunta vaikuttaa sommitteluun.

Kolmanneksen sääntö

Kolmanneksen sääntö on kuvataiteilijoiden, kuten valokuvaajien, taidemaalareiden ja graafikoiden käyttämä yksinkertainen sommitteluohje. Kuva jaetaan yhdeksään yhtä suureen osaan pysty- ja vaakasuunnassa. Viivojen neljälle risteyskohdalle voidaan asettaa kuvan sommittelun kannalta tärkeitä tapahtumia. Näin voidaan saada kuvaan enemmän jännitettä, voimaa ja mielenkiintoa kuin sommittelukohtien asettamisella keskelle kuvaa.
Oikealla oleva valokuva havainnollistaa kolmanneksen sääntöä. Horisontti on kuvan alemman kolmanneksen viivalla ja puu sijaitsee risteyskohdassa, jota kutsutaan usein huomiopisteeksi. Kolmanneksen sääntö on visuaalinen, ei mekaaninen tai geometrinen ohje. Esimerkiksi tässä kuvassa taivaan ja maan raja on sommitteluviivalla, mutta vastaranta kokonaisuudessaan on tarpeeksi lähellä noudattaakseen kolmanneksen sääntöä. Kolmanneksen sääntöä voi noudattaa myös vaikka sommittelemalla horisontti alemman viivan yläpuolelle.
Monien mielestä kolmanneksen säännön soveltaminen valokuviin tekee niistä esteettisesti tyydyttävämpiä. Monien valokuvaajien mielestä kolmanneksen sääntö on pikemminkin vain summittainen ohje, koska tyydyttäviä valokuvia voidaan saada aikaiseksi myös jättämällä noudattamatta sitä.
Kultainen leikkaus

Kultainen leikkaus on vanha sommittelusääntö, jota sovelletaan kaikessa kuvailmaisussa. Seuraavassa esimerkkejä.

Luca Paciolin Divina Proportione, julkaistu Venetsiassa 1509. Kultaisen leikkauksen soveltamisesta ihmiskasvoihin.
Leonardo da Vinci, La Gioconda, 1507.
Kolmioihin perustuva kultaisen leikkauksen sommitelma.
Leonardo da Vinci, Pyhä Hieronymus, n. 1480.

Kompositio taidehistoriassa
Taiteen perinteessä sommittelun perinteisiä sääntöjä on sekä korostettu, että pyritty rikkomaan. Ikoni on maalaus, jossa noudatetaan tarkkoja sommittelun kaanoneita. Modernismin kuvataiteessa, kuten myös runoudessa ja säveltaiteessa korostettiin komposition merkitystä. Abstraktin taiteen pioneerit, kuten Hilma af Klint, Wassily Kandinsky, Kazimir Malevitš, Paul Klee ja Piet Mondrian kehittivät sommittelun ideoita.

Kandinsky toteaa kirjassaan Taiteen henkisestä sisällöstä: Sana kompositio kosketti minua henkisesti ja otin sen elämäni ja maalaamiseni päämääräksi. Se vaikutti minuun rukouksen tavoin ja täytti minut syvällä kunnioituksella.
Modernin taiteen edelläkävijät korostivat sommittelun elementtejä kehittämällä sitä vapaamuotoisemman abstraktin ekspressionistisen (kuten abstrakti ekspressionismi tai informalismi) että varsinkin geometrisen abstraktion puitteissa, kuten suprematismi, konstruktivismi, neoplastisismi tai minimalismi. Suomessa sommittelun sääntöjä kehitti Unto Pusa, jonka kirjan Plastillinen sommittelu sisältö tuli monelle tutuksi.
Moderni taide pyrki myös rikkomaan sommittelun sääntöjä. Impressionistit pyrkimällä luopumaan maalauksen tarkasta, kiinteästä sommittelusta. Monet taiteilijat rikkovat tietoisesti perinteisiä sommittelusääntöjä haluten näin haastaa katsojan pohtimaan ja näkemään tasapainoa ja harmoniaa uudella tavalla.
Sommitteluesimerkkejä

Praksiteleen Hermes. Kontraposto on antiikin kuvanveiston sommittelusääntö.
Kristus Pantokrator 500-luvulta. Ikoneissa korostuu geometrinen somittelutraditio.
Kazimir Malevitš, Suprematistinen sommitelma, 1916.
Theo van Doesburg, Composition XX, 1923. Modernissa taiteessa väri yhdistyy usein sommitteluun.
Wolfgang Holleghan maalauksen sommittelu on vaistonvaraista.
Arkkitehtuurissa sommittelu on keskeinen.

Horatiusten valan sommitteluanalyysejä

Jacques-Louis David, Horatiusten vala, 1784.

Katso myös
Väri
Perspektiivi
Kirjallisuutta
Kandinsky, Wassily, Taiteen henkisestä sisällöstä (suomentanut Marjut Kumela), Taide 1988
Citation error, replace with{{cite book| author = Klee, Paul| title = Pedagoginen luonnoskirja; Modernista taiteesta| location = Helsinki| publisher = Kuvataideakatemia: Taide| year = 1997| version = (Pädagogisches Skizzenbuch, 1925; Über die moderne Kunst, 1945.) Suomennos: Bjarne Lindroos ja Kimmo Pasanen| id = ISBN 951-608-027-8}}
Kleemola, Irja, Vanhala, Liisa, Värioppi ja sommittelu, Kansalais- ja työväenopistojen liitto. KTOL 1984.
Piri, Sini, Omaehtoiseen kuvataiteen tekemiseen, Demokraattinen sivistysliitto. Helsinki 1994.
Pusa, Unto, Plastillinen sommittelu,  Otakustantamo 1974, 1995
Aiheesta muualla

, Taideoivallus, Seinäjoen taidehalli.
, Satakunnan elävän kuvan keskus, huhtikuu 2003.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Joukkotiedotusväline tarkoittaa viestintäkanavaa tai laitetta, jolla voidaan viestiä suurille joukoille toistuvasti. Sanalla tarkoitetaan teknisten laitteiden ja järjestelmien lisäksi myös organisaatioita, jotka harjoittavat joukkoviestintää. Joukkotiedotusvälineitä ovat lehdistö, elokuva, radio, televisio ja internet.
Joukkotiedotusvälineiden vaikutus
Joukkotiedotusvälineitä on käytetty informaation jakamiseen. Laajettuaan joukkotiedotusvälineet ovat ryhtyneet myös viihdyttämään vastaanottajiaan, jolloin on herännyt kysymys joukkotiedotusvälineiden tiedotusluonteesta. Alvin Toffler jakaa kirjassaan Third Wave tiedotuksen agraariin, teolliseen ja jälkiteolliseen. Eurooppalais-yhdysvaltalaisesta näkökulmasta ensimmäinen kattava joukkotiedotus olivat katolilaisen kirkon saarnastuolista luetut kuulutukset, jossa kirkko pystyi säätelemään tiedotuskanavan käyttöä. Toisessa vaiheessa tuli protestanttinen vallankumous, kirjapainotaito sekä 1700-luvulla sanomalehdet, mikä jatkui radiolla ja televisiolla. Jo ennen sähköistä viestintää on merkittävää viestimien osaa, painettua sanaa pääasiassa päivälehdistöä tarkoittaen kutsuttu neljänneksi valtiomahdiksi. Kolmannessa aallossa joukkotiedottaminen laajenee omaehtoisemmiksi kustanteiksi ja verkottuu.
Tiedotusvälineitä voidaan käyttää erilaisiin tarkoitusperiin vaikutuskanavana: kaupallisiin tarkoituksiin tai poliittisiin tarkoituksiin mielipidemuokkaajina. Vapaat tiedotusvälineet voivat olla vallanpitäjien ”vartijoita” tuomalla esiin epäkohtia.
Massatiedotusvälineillä on myös kulttuurisia vaikutuksia. Kaikkialle yhtenäisenä levitettävä kaupallinen tiedotus ja viihde on nähty usein kulttuurien monimuotoisuutta uhkaavana tekijänä.
Joukkotiedotusvälineet Suomessa
Suomessa huomattava osa merkittävistä tiedotusvälineistä kuuluu suurille viestintäalan yhtymille Sanomalle tai Alma Medialle. Toinen merkittävä taho on Yleisradio. Kolmantena vaikuttavana tekijänä ovat maakuntalehdet. Maakuntalehtien kansainvälisten uutisten uutisvalikoimaan vaikuttaa merkittävästi STT, jonka suurin lehtiomistaja on Sanoma, joka kustantaa muun muassa Helsingin Sanomat -päivälehteä. Näin ollen kansainvälisten uutisten osalta lehdistön Reutersilta tuleva uutisvirta on STT:n toimittamaa. Sen sijaan kotimaisissa aiheissa voi olla erilaisia painotuksia.
Kaupallisesti vähälevikkisiä aatteellisia lehtiä tuetaan parlamentaarisella lehdistötuella, mikä tukee muun muassa eduskuntapuolueiden pää-äänenkannattajajien kustantamista.
Joukkotiedotusvälineiden ja valtiovallan välistä vuorovaikutteista suhdetta kuvaa se, että monet kansanedustajat ja ministerit ovat ammatiltaan toimittajia. Kaikkiaan noin 15% kansanedustajista on toiminut jollain lailla toimittajina.
Merkittäviä suomalaisia poliittisia toimittajia ovat puoluelehtien päätoimittajat, Yleisradion poliittiset toimittajat sekä poliittisia asioita käsittelevät ajankohtaisohjelmien toimittajat, suurimpien päivälehtien pääkirjoittajat sekä vakiokolumnistit. Poliittisia toimittajia toimii myös ministereiden erityisavustajina eli poliittisina sihteereinä.
Katso myös
Media
Multimedia
Sosiaalinen media
Luokka:Joukkotiedotus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Suomen ensimmäinen joukkotiedotusväline?


Spice Girls oli brittiläinen popyhtye. Yhtyeeseen kuuluivat Emma Bunton (Baby Spice), Melanie C. (Sporty Spice), Mel B. (Scary Spice), Victoria Beckham (ent. Adams, Posh Spice) ja Geri Halliwell (Ginger Spice). Yhtyeeseen kuului hetken aikaa myös Michelle Stephenson (Brainy Spice)[1], joka kuitenkin lopetti ennen bändin ensimmäistä levyä. Spice Girlsin albumeita on myyty yli 85 miljoonaa kappaletta.[2]
Kun Spice Girls oli suosionsa huipulla vuonna 1998, Geri Halliwell päätti jättää yhtyeen. Yhtye jatkoi nelijäsenisenä kaksi vuotta 1999–2001, kunnes se lopulta hajosi vuoden 2001 lopussa. Kesäkuussa 2007 alkuperäiset viisi jäsentä ilmoittivat, että Spice Girls tekee paluun. Maailmanlaajuinen kiertue alkoi joulukuussa 2007.[3] Kiertue päättyi helmikuussa 2008 Torontoon. Viimeisimmän kerran Spice Girls nähtiin musiikin parissa Lontoon olympialaisten päätöskonsertissa 12. elokuuta 2012. Tammikuussa 2013 Spice Girlsit kokoontuivat yhteen esittelemään maailmalle musikaalinsa Viva Forever!
Ura
Yhtye koottiin alun perin vuonna 1994 lehti-ilmoituksen perusteella. Alun perin yhtye toimi nimellä The Touch ja siihen kuuluivat Melanie Brown, Michelle Stephenson, Melanie Laccohee (hänet korvasi Victoria Beckham), Lianne Morgan (hänet korvasi Melanie Chisholm), Suzanne Tinker (hänet korvasi Geri Halliwell) ja Abigail Kis (hänet korvasi Emma Bunton). The Touch vaihtoi nimensä Spice Girlsiksi vuonna 1996  samalla, kun manageriksi vaihtui Simon Fuller. Take That oli hajonnut, ja markkinoilla kaivattiin yhtyettä, joka pystyisi täyttämään sen paikan. Spice Girls toimi pienen hetken kuusihenkisenä ennen yhtyeen pinnalle nousua. Myöhemmin samana vuonna Michelle Stephenson poistui bändistä juuri ennen kuin Spice Girlsistä tuli kuuluisa. Michelle lähti bändistä, koska hänen äitinsä sairastui syöpään ja hänellä ei ollut aikaa bändille. Stephenson ei myöskään mielestään päässyt mukaan kokoonpanoon ja bändin musiikkigenre ei vastannut hänen musiikkimakuaan. Michelle on kuitenki mukana Spice Girls the Raw dokumentissa kertomassa ajoistaan bändissä.
Menestys

Spice Girls solmi levytyssopimuksen Virgin Recordsin kanssa ja tuli kuuluisaksi ensimmäisellä singlellään "Wannabe" vuonna 1996. Single pysyi listaykkösenä kymmenen viikkoa. Menestystä jatkoi myös ("Say You'll Be There", "2 become 1" ja ("Who Do You Think You Are"), ja ne nousivat Britannian sekä Yhdysvaltojen levylistojen kärkeen. Myös seuraava albumi Spiceworld (1997) pääsi Britannian listojen ensimmäiseksi ja Yhdysvalloissa toiseksi. Kaikki levyltä julkaistut singlet ("Spice Up Your Life", "Too Much", "Stop" ja "Viva Forever") olivat menestyksiä Britanniassa, mutta ainoastaan "Viva Forever" ja "Spice Up Your Life" saavuttivat ykköspaikan Yhdysvalloissa muiden päästessä ainoastaan top 10 -listalle. Yhtyeen tunnuslauseeksi tuli usein toisteltu huudahdus ”Girl power!”[4][5]. Spice Girlsin kaikki singlet nousivat ykkösiksi, kunnes "Stop" jäi listan kakkoseksi. Kaikki seuraavat singlet pääsivät kuitenkin brittien singlelistan ykköspaikalle. Viimeisimmäksi listaykköseksi ja singleksi jäi Forever-levyltä otettu "Holler" ja "Let Love Lead The Way". Sekä Greatest Hits -albumilta otettu ("Headlines (Friendship Never Ends").
Vuonna 1998 Spice Girls kutistui nelihenkiseksi, kun Geri Halliwell ilmoitti eroavansa yhtyeestä toukokuun lopussa. Spice Girlsin viimeiseksi alkuperäiskokoonpanossa tehdyksi esiintymiseksi jäi vuoden 1998 maailmankiertueen Helsingissä pidetty konsertti[6]. Seuraava ja viimeinen albumi Forever (2000) myi hyvin Britanniassa (2. sija) mutta jäi 39. sijalle Yhdysvalloissa. Forever jäi selvästi aiempien levyjen myyntiluvuista, mutta sitä myytiin silti kaksi miljoonaa.
Oheistuotteet
Yhtyeen elämästä tehtiin oheistuotteena fiktiivinen elokuva Spice World – The Movie ja tietokonepeli. Samoihin aikoihin markkinoille ilmestyivät Spice Girls -nuket. Myös muuta oheismateriaalia kuten koulutarvikkeita, paitoja, kelloja, tikkareita, kirjoja ja jopa Polaroid-kamera julkaistiin. Myös keräiltäviä valokuvia sekä tarroja tuli myyntiin. Geri Halliwell kertoo omaelämäkerrassaan If only bändin halunneen kunnon markkinointia, mutta myöntää, että oheistuotteistuksessa mentiin ehkä hiukan yli.
Albumit

Singlet
Wannabe (1996)
Say You'll Be There (1996)
2 Become 1 (1996)
Mama (1997)
Who Do You Think You Are (1997)
Spice Up Your Life (1997)
Too Much (1997)
Stop (1998)
Viva Forever (1998)
Goodbye (1999)
Holler (2000)
Let Love Lead The Way (2000)
Headlines (Friendship Never Ends) (2007)
Elokuvat

Kiertueet
The Spice Girls (1996 – The World Tour)
Spiceworld Tour (1998)
Christmas In Spiceworld (1999)
The Return of the Spice Girls (2007/2008)
Spice Girlsin jälkeen

Emma Bunton julkaisi joulukuussa 2006 uuden albumin Life In Mono, joka ei kuitenkaan pärjännyt listoilla yhtä hyvin kuin levyn ensimmäinen single, ”Downtown”, joka meni suoraan brittilistan sijalle 3. Albumi debytoi sen sijaan sijalla 65. Emma julkaisi Briteissä toisen singlensä ”All I Need To Know” helmikuussa 2007.
Geri Halliwell toimii YK:n hyvän tahdon lähettiläänä. Hänen ensimmäinen levynsä Schizophonic menestyi hyvin, ja sen tunnetuimmaksi kappaleeksi nousi ensimmäinen single "Look at me". Seuraava levy Scream if you wanna go faster menestyi sekin kohtalaisesti, ja suurimmaksi menestykseksi tuli coverversio kappaleesta "It's Raining Men". Kolmas levy Passion epäonnistui, mutta siltä kuultiin Suomessakin menestynyt kappale, "Ride It".
Victoria Beckham on naimisissa jalkapalloilija David Beckhamin kanssa. Britanniassa pari tunnetaan lyhyesti nimellä Posh & Becks. Victoriasta on tullut hyvin menestynyt muotisuunnittelija.
Melanie C on jatkanut soolouraansa. Hänen ensimmäisen soololevynsä Northern Star ilmestyi jo Spice Girlsin aikana, ja levyn menestyksiin kuuluivat "Northern Star" sekä TLC:n Lisa "Left-Eye" Lopesin kanssa tehty kappale "Never be the same again". Vuonna 2003 julkaistu Reason-albumi epäonnistui Melin yrittäessä siirtyä rocktyyliin. Yhteistyö levy-yhtiön kanssa päättyi, ja Melaniella on oma levy-yhtiö Red Girl Records, jonka kautta hän julkaisee levynsä. Beautiful Intentions julkaistiin vuonna 2005, ja menestys oli kohtalainen Euroopassa. Neljäs soololevy This Time on ilmestynyt. Sen ensimmäiset singlet olivat ”I Want Candy” ja ”The Moment You Believe”. Vuonna 2011 Melanie C teki uuden albumin nimeltä The Sea. Tunnetuimmat kappaleet olivat: Think About It ja Rock Me. Vuonna 2012 Melanie C teki uuden albumin nimeltä Stages. Tällä levyllä kuullaan yksi duo -kappale, jossa Melanie C laulaa yhdessä entisen/nykyisen bändi kaverinsa Emma Buntonin kanssa ja he esittävät kappaleen nimeltä I Know Him So Well.
Michelle Stephenson tekee töitä tv-juontajana, sekä on tehnyt tv-sarjan Maltalla nimeltä "Wild Games". Tämän jälkeen hän on kirjoittanut lauluja yhdessä Ben Hackettin ja Mike Edwardsin kanssa. Hän on ollut taustalaulajana Ricky Martinille and Julio Iglesiasakselle. Sekä julkaissut kuusi singleä vuonna 2003 ja nimeltään ne ovat "In Control", "Fall Over", "Hey Sugar", "Dirty Music", "Boom, Boom" ja "Happens for a Reason"
Eron jälkeiset esiintymiset

Kaikkien viiden jäsenen palaamisesta yhteen Live8-konserttia varten oli suunnitelmia vuonna 2006, mutta koska Melanie Brown ei päässyt paikalle työkiireiden vuoksi, konsertti ei toteutunut.
Kesäkuussa 2007 bändin jäsenet kertoivat julkaisevansa loppuvuodesta 2007 uuden singlen ja kokoelma-albumin. The Return of The Spice Girls Tour oli menestys. Konsertissa yhtye esitti kaikki menestyneimmät kappaleensa, sekä uuden Headlines-kappaleen. Sen lisäksi oli luvassa 11 keikan mittainen maailmankiertue Amerikassa, Euroopassa, Afrikassa ja Aasiassa. Ison-Britannian ja Amerikan kiertueaikataulujen pituudesta johtuen Spice Girls ilmoitti 1. helmikuuta 2008, että viimeinen konsertti järjestettäisiin 26. helmikuuta Torontossa. Tämä tarkoitti sitä, että Etelä-Amerikan, Aasian, Australian ja Afrikan kiertueajat peruttiin.[10]
12. elokuuta 2012 The Spice Girls teki uuden paluun Lontoon olympialaisten päättäjäiskonsertissa. He saapuivat stadionin lavalle perinteisillä takseilla, joihin kiinnitetyt led-valot loistivat jokaisen Spice Girlin tavaramerkkikuvioissa – Posh: kimalteleva musta, Sporty: ralliraidat, Scary: leopardikuvio, Baby: vaaleanpunainen ja Ginger: Ison-Britannian lippu. Yhtye esitti kaksi kaikkien aikojen suosituinta Spice Girls kappalettaan: ("Wannabe") ja ("Spice Up Your Life").
Mel B. paljasti yhtyeen esiintyvän prinssi Harryn ja Meghan Marklen häissä 19. toukokuuta 2018 Lontoossa.[11]
Spice Girls julkisti marraskuussa 2018 tekevänsä paluun esiintymislavoille kesällä 2019. He tulevat esiintymään kvartettina, ilman Victoria Beckhamia. Kiertue käsittää kuusi stadionkonserttia Isossa-Britanniassa ja huipentuu kesäkuussa Wembleyn konserttiin Lontoossa.[12]
Lähteet

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Kelly, Fergus| title = Spice Girls: Meidän tarinamme| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| version = (All Things Spice: The Complete, Unofficial Story of the Spice Girls, 1997.) Suomentaneet Ulla Selkälä & Ilkka Äärelä| id = ISBN 951-0-22677-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saarikoski, Helena| title = Nuoren naisellisuuden koreografioita. Spice Girls -fanit tyttöyden tekijöinä| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen kirjallisuuden seura| year = 2009| id = ISBN 978-952-222-108-7}}
Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. Ylen Elävä arkisto.

Luokka:1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:Brittiläiset popyhtyeet
Luokka:Brittiläiset tyttöbändit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Metalliseos eli lejeerinki on vähintään yhden metallin ja yhden tai useamman muun alkuaineen seos, jolla on metalliset ominaisuudet.[1] Metalliseokset ovat yleensä kestävämpiä, kevyempiä ja edullisempia kuin puhtaat metallit. Ne ovat monissa sovelluksissa puhtaita metalleja käyttökelpoisempia. Tyypillisiä esimerkkejä metalliseoksista ovat muun muassa teräs ja messinki.
Johdanto
Metalliseos on vähintään kahdesta eri alkuaineesta koostuva aine, joista ainakin yksi on metalli. Tätä metallia kutsutaan seoksen perusmetalliksi. Muut aineet voivat olla joko metalleja, puolimetalleja tai epämetalleja. Lisäämällä näitä epäpuhtauksia voidaan muokata metalliseoksen ominaisuuksia, kuten metallin lujuutta. Metalliseos kuitenkin säilyttää metalleille tyypilliset ominaisuudet. Toisin kuin puhtailla metalleilla, metalliseoksilla ei yleensä ole tarkkaa sulamispistettä vaan sulamislämpötila-alue, jossa esiintyy sulan ja kiinteän faasin sekoitus.
Metalliseos valmistetaan tyypillisesti liuottamalla seosaineet sulaan perusmetalliin. Jäähtyneen ja kiteytyneen metalliseoksen ominaisuudet voivat erota hyvinkin paljon yksittäisten aineiden ominaisuuksista. Esimerkiksi kuparin ja tinan seos, pronssi, on huomattavasti lujempaa kuin kumpikaan metalleista itsessään. Lisäämällä rautaan hiiltä saadaan lujaa terästä. Teräksen ominaisuuksia voidaan edelleen muokata esimerkiksi lisäämällä siihen kromia, jolloin saadaan ruostumatonta terästä.
Metalliseoksen aineiden tulee liueta toisiinsa nestemäisessä olomuodossa, mutta ne eivät välttämättä ole liukenevia kiinteinä. Jos aineet ovat kiinteinäkin liukenevia, metalliseos on jähmeä liuos, joka on rakenteeltaan homogeeninen ja koostuu identtisistä kiteistä. Metalliseos on tällöin yksifaasinen. Mikäli ainekset eivät ole keskenään liukenevia kiinteinä, ne voivat erottua muodostaen erilaisia kiteitä. Tällöin metalliseos on heterogeeninen ja koostuu useammasta faasista. Joissakin metalliseoksissa liukenemattomat aineet saattavat erottua vasta kiteytymisvaiheessa lämpökäsittelyn seurauksena.
Luonnossa esiintyy joitakin metalliseoksia, esimerkiksi elektrumia, joka on kullan ja hopean metalliseos[2]. Raudan ja nikkelin metalliseoksia on löydetty meteoriiteista, mutta maapallolla niitä ei esiinny luonnostaan.
Valmistus
Metalliseoksia valmistetaan pääasiassa neljällä eri tavalla.[3][4]
Metallin seostaminen sulassa tilassa. Korkeamman sulamispisteen omaava metalli sulatetaan ja toinen metalli pudotetaan siihen, jolloin se liukenee muodostaen metalliseoksen. Seos yleensä peitetään hiilellä hapettumisen estämiseksi. Tämä on yleisin tapa seostaa metalleja, sillä lähes kaikki metallit ovat toisiinsa liukenevia sulatilassa. Poikkeuksen muodostaa esimerkiksi rauta ja lyijy.
Metallien sekoittaminen jauhemuodossa ja seoksen työstäminen.
Kahden tai useamman metallin seostaminen niiden ioneja sisältävästä elektrolyyttiliuoksesta tasavirran avulla, jolloin toiselle elektrodille muodostuu metalliseos.
Kahden tai useamman metallin oksidin samanaikainen pelkistäminen, jolloin syntyy metallien seos.
Metalliseosten rakenne
Yksifaasiset seokset

Yksifaasiset metalliseokset ovat niin sanottuja kiinteitä liuoksia tai jähmeitä liuoksia. Kiinteitä liuoksia on kahta tyyppiä: väli- ja korvaussijaliuoksia. Välisijatyyppisessä metalliseoksessa seosatomit asettuvat metallihilassa metalliatomien väleihin. Tällaisen seoksen syntymisen edellytyksenä on, että välisija-atomit ovat tarpeeksi pieniä. Sopivia atomeja ovat esimerkiksi hiili, happi ja typpi.
Korvaussijaseoksessa seosatomit korvaavat metalliatomeja. Korvaussijaliuoksesta voidaan myös käyttää nimeä aukoton liuos. Nimi tulee siitä, että aukottomassa liuoksessa seostettavat aineet liukenevat toisiinsa kaikissa suhteissa muodostaen yksifaasisen systeemin. Aukottoman liuoksen muodostumiselle on neljä ehtoa:
Seostettavien atomien kokoero ei saa olla yli 15 %. Mikäli kokoero on tätä suurempi, rakenteeseen syntyy vääristymiä mikä tyypillisesti aiheuttaa faasierottumista.
Seostettavien aineiden kiderakenteen on oltava sama.
Elektronegatiivisuuseron on oltava melko pieni.
Seosaineiden valenssin on oltava sama.
Esimerkiksi kupari ja nikkeli muodostavat aukottoman liuoksen. Niiden kokoero on pieni, sillä kupariatomin säde on 0,128 nm ja nikkelin 0,125 nm. Molempien kiderakenne on pintakeskeinen kuutiollinen (PKK) ja niiden elektronegatiivisuusero on vain 0,1. Kupari esiintyy valensseilla +1 ja +2 ja nikkeli valenssilla +2. Koska kaikki neljä ehtoa täyttyvät, muodostavat kupari ja nikkeli aukottoman liuoksen.
Välisija- ja korvaussijaseokset eivät tietenkään ole toisiaan poissulkevia, ne voivat esiintyä myös yhtä aikaa.[5]
Monifaasiset seokset
Mikäli seostettavat aineet eivät liukene toisiinsa kaikissa suhteissa, voi syntyä metalliseoksen rakenteeseen faasierottumia. Tällöin esimerkiksi mikroskooppikuvissa havaitaan selkeitä toisistaan erottuvia alueita. Monifaasiset metalliseokset voivat olla metallien seoksia, esimerkkinä lyijyn ja tinan seokset. Ne voivat myös olla metalliseosten ja yhdisteen seoksia, kuten raudan (ferriitti) ja sementiitin (Fe3C, rautakarbidi) seos. Monifaasisilla seoksilla on lukuisia erilaisia rakenteita.
Mikroskooppikuva pallografiittivaluraudasta.
Mikroskooppikuva kuparin ja hopean seoksesta.
Mikroskooppikuva, ferriittiä ja sementiittiä.

Historia
Historia 1700-luvulle asti
Puhdasta kuparia ja kultaa lukuun ottamatta ensimmäiset metallit, joilla oli teknologista merkitystä, olivat metalliseoksia. Noin 2500 eaa. havaittiin, että kuparia ja tinaa seostamalla saatiin aikaan pronssia, joka oli puhdasta kuparia lujempaa. Pronssin merkitys oli niin suuri, että sen mukaan on nimetty kokonainen aikakausi, pronssikausi. Tinaa ei ollut kaikkialla saatavilla, joten Lähi-idässä alettiin seostaa kuparia ja sinkkiä, jolloin syntyi messinkiä.[3]
Elohopean seosten, amalgaamien, historia alkaa noin 200 eaa., ja niiden nimi on peräisin elohopean kyvystä pehmentää kultaa ja hopeaa. Amalgaameja hyödynnettiin muun muassa kultauksessa, sillä näillä seoksilla pystyttiin maalaamaan pintoja, joita lämmitettäessä elohopea saatiin haihtumaan. Kyseinen menetelmä oli käytössä jopa 1800-luvulle asti etenkin Venäjällä.[3]
Jalometallien seosten määrä lisääntyi Amerikan intiaanien seostaessa kultaa ja kuparia, kultaa ja platinaa sekä hopeaa ja kuparia. Kullan ja kuparin seoksilla oli suhteellisen alhainen kiehumispiste ja sitä hyödynnettiin näiden seosten valamisessa. Lisäksi seosten kovuus saatiin pronssin tasolle niitä takomalla. Vaikka seoksen kuparipitoisuus olisi ollut korkea, näyttivät siitä tehdyt tuotteet puhtaalta kullalta. Vastaavasti hopean ja kuparin seos näytti puhtaalta hopealta. Näitä ominaisuuksia hyödynnettiin vilpillisessä kaupankäynnissä. Platinaa ei tuohon aikaan saatu sulatettua, joten sitomalla platinapartikkelit kullalla saatiin tuotettua näiden metallien seos, joka voitiin takoa homogeeniseksi.[3]
1540-luvulla julkaistussa Biringuccion kirjassa Pirotechnia kerrotaan tina-amalgaamien käytöstä peilien valmistuksessa. Myös kirjapainon kehityksen myötä kirjasimissa käytetyt tinan, lyijyn ja antimonin seokset mainittiin kyseisessä teoksessa.[3]
1700-luku
Kiinalaiset olivat valmistaneet valkoisena kuparina tunnettua kuparin, nikkelin, sinkin ja raudan seosta jo satoja vuosia ennen sen yleistymistä Euroopassa 1700-luvun lopulla, kun metallinen nikkeli löydettiin.[3]
Ranskalaisen kemistin Marcellin Bertholletin vuonna 1786 tekemä havainto hiilen merkityksestä raudan ja teräksen välillä oli merkittävä lähtökohta terästen kehityksessä. Vuonna 1819 Michael Faraday aloitti tutkimuksen eri seosmetallien vaikutuksesta terästen ominaisuuksiin. Faradayn tutkimus jäi kuitenkin kesken ja näytteet analysoitiin loppuun vasta vuonna 1931. Analyysin suorittanut Robert Hadfield huomautti, että mikäli Faraday olisi saattanut tutkimuksensa loppuun, olisi seosmetallien aikakausi alkanut puoli vuosisataa aiemmin.[3]
1800-luku
1830-luvun alkaessa Keski-Euroopan suuria nikkeliesiintymiä hyödynnettiin aktiivisesti saksalaisena hopeana tunnetun kuparin-nikkelin ja sinkin seosten valmistuksessa. Seos oli taloudellista valmistaa ja valaa ja lisäksi sillä oli hopeinen väri. Nikkelin muut seokset yleistyivät 1800-luvun puolivälin jälkeen, kun kuparin ja nikkelin seosta alettiin käyttää kolikoissa sen helpon sulattamisen ja työstettävyyden takia.[3]
Terästen ensimmäiset kehitysaskeleet tapahtuivat vuonna 1882, kun Robert Hadfield havaitsi terästen iskulujuuden ja kulumiskestävyyden parantuvan, kun niihin seostettiin 13 % mangaania. Vuonna 1896 Charles Guillaume havaitsi terästen lämpölaajenemisen alenevan merkittävästi, kun niihin seostettiin 40 % nikkeliä. Tämä havainto tuli merkittäväksi tarkkuutta vaativissa sovelluksissa, kuten kellojen koneistoissa.[3]
Koboltin seoksia, jotka myöhemmin tulivat tunnetuiksi stelliitteinä, alettiin tutkia 1800-luvun lopulla osana korroosiota kestävien seosten tutkimusta. Näiden seosten havaittiin säilyttävän kovuutensa korkeissa lämpötiloissa sekä sietävän hyvin korroosiota.[3]
1800-luvulla kehitetyillä metallografisilla mikroskoopeilla ja faasisäännöllä oli suuri vaikutus metalliseosten tutkimuksessa ja kehityksessä. Kiillotustekniikoiden kehityttyä kiderakennetta ja sen vaikutusta mekaanisiin ominaisuuksiin saatiin tutkittua. Myös röntgentekniikkaa ja elektronimikroskooppeja pidetään korvaamattomina metalliseosten kehityksessä.[3]
1900-luku
Alumiini tuli kaupallisesti merkittäväksi 1900-luvun alussa, kun sen lujuutta saatiin nostettua seostamalla siihen kuparia ja magnesiumia ja lämpökäsittelemällä tätä seosta. Alumiinin seoksia tutkinut A. Wilm lämmitti seosta 500 celsiusasteeseen saakka ja tämän jälkeen jäähdytti seoksen nopeasti vedessä. Tuloksena oli seos, joka oli edelleen pehmeä, mutta jonka lujuus nousi, kun jäähdytettyjä kappaleita varastoitiin huoneenlämmössä. Wilm havaitsi lujuuden tasoittuvan huippuarvoonsa neljässä päivässä.[3]
Myös monet magneettiset metalliseokset kehitettiin 1900-luvulla. Vuonna 1910 havaittiin teräksen säilyttävän magneettisuutensa, mikäli siihen seostettiin volframia ja molybdeeniä. Japanissa kehitettiin monin verroin voimakkaampi magneettinen seos, jossa oli volframia, kromia, kobolttia ja rautaa. Myöhemmin kehitettiin edelleen vahvempia magneettisia metalliseoksia, joissa oli alumiinia, nikkeliä, rautaa ja kobolttia. Näitä seoksia käytetään magneettien lisäksi muun muassa pienissä moottoreissa ja televisioiden kuvaputkissa.[3]
Merkittävä löytö oli vuonna 1912 havaittu nikkelin ja kromin vaikutus terästen korroosionkestoon. Nämä ruostumattomat teräkset ovat edelleen tärkeitä esimerkiksi ruoka- ja lääkeaineteollisuudessa.[3]
Ensimmäiset havainnot muistimetalleista tehtiin 1930-luvulla, kun kullan ja kadmiumin seoksilla havaittiin pseudoplastisia ominaisuuksia. 1960-luvun alussa kehitettiin ensimmäinen toimiva nikkelin ja titaanin muodostama muistimetalli, jonka havaittiin palautuvan muokkauksen jälkeen alkuperäiseen muotoonsa lämmityksen yhteydessä.[6]
2000-luku
Metalliseosten kehitys jatkuu 2000-luvulla ja monet tutkimuskohteet liittyvät jo aiemmin seostettujen metallien seostamiseen toisilla metalleilla sekä seosten ominaisuuksien parantamiseen. Kuitenkin myös täysin uusia kehityssuuntia on löydetty ja esimerkiksi magnesiumin seoksen muodostama metallivaahto on kehitetty. Vaahdolla on jopa vettä alhaisempi tiheys sekä hyvät mekaaniset ominaisuudet, jotka tekevät siitä potentiaalisen materiaalin hyödynnettäväksi vesikulkuneuvoissa.[7]
Tunnettuja metalliseoksia
Teräs on yksi tunnetuimmista ja käytetyimmistä metalliseoksista. Teräs on raudan ja hiilen metalliseos, jossa hiilipitoisuus on alle 2,14 %. Tätä suuremmilla hiilipitoisuuksilla puhutaan valuraudasta. Lisäämällä teräkseen muita metalleja, saadaan erilaisia teräslaatuja, kuten ruostumatonta terästä.[5]
Messinkiä (kupari, sinkki) käytetään muun muassa lukoissa ja soittimissa. Pronssi (kupari, tina) on vanhin tunnettu metalliseos, ja sitä käytetään niin taiteessa kuin teollisuuden sovelluksissakin. Myös esimerkiksi koruteollisuudessa käytettävät kulta ja hopea ovat usein metalliseoksia, jolloin kullan tai hopean osuus metalliseoksessa ilmoitetaan karaatteina. Valko- ja punakulta ovat hyvin tyypillisiä korumetalliseoksia. Amalgaamia (elohopea, jokin toinen metalli) puolestaan käytettiin ennen hampaiden paikkauksessa.
Niin kutsutut superseokset ovat metalliseoksia, jotka säilyttävät mekaanisten ominaisuutensa korkeissakin lämpötiloissa. Lisäksi ne ovat kestävät hyvin korroosiota ja hapettumista. Näitä superseoksia käytetään runsaasti teollisuudessa.[8]
Joillekin metalliseoksille on annettu erityinen nimi niiden keksijöiden mukaan. Tällaisia metalliseoksia ovat muun muassa Woodin metalli (massaprosentteina 50 % vismuttia, 12,5 % kadmiumia, 25% lyijyä ja 12,5 % tinaa)[9], Rosen metalli (50 % vismuttia, 27,1 % lyijyä ja 22,9 % sinkkiä)[10] ja Fieldin metalli (51 % indiumia, 32,5 % vismuttia ja 16,5 % sinkkiä)[11].
Metalliseoksiin perustuvia lujitusmekanismeja

Metallien muodonmuutos sulamislämpötilaa alhaisemmissa lämpötiloissa tapahtuu pääosin dislokaatioliikkeen avulla. Metalleja voidaan lujittaa estämällä dislokaatioiden liikettä, mikä on mahdollista muun muassa seostamisen avulla.
Liuoslujittaminen
Särmädislokaatiot aiheuttavat kulkutasonsa yläpuolelle puristusjännitystä. Seostamalla metalliin ainetta, jonka atomien halkaisija on pienempi kuin seoksen perusmetallin, voidaan metallihilaan aiheuttaa paikallisia vetojännityksiä. Dislokaatioiden puristusjännityskentillä on tapana jäädä jumiin näihin seosatomien aiheuttamiin vetojännityskenttiin. Vastakkaissuuntaisina jännityksinä ne ikään kuin tasapainottavat toisensa.[5]
Särmädislokaatiot aiheuttavat myös kulkutasonsa alapuolelle jännitysvääristymän. Toisin kuin kulkutason yläpuolelle, sen alapuolelle dislokaatio aiheuttaa vetojännitystä. Seostamalla metalliin jotain ainetta, jonka atomin halkaisija on suurempi kuin seoksen perusmetallin, voidaan metallin hilaan aiheuttaa paikallisia puristusjännityksiä. Kun seosatomin aiheuttama puristusjännitys ja dislokaation aiheuttama vetojännitys kohtaavat, niin ne tasapainottavat toisiaan ja dislokaation liikkuminen vaikeutuu.[5]
Erkaumakarkaisu

Toinen tyypillinen metallien seostukseen perustuva lujitustapa on erkaumakarkaisu. Erkaumakarkaisussa valmistetaan ensin ylikylläinen liuos. Tämä tapahtuu siten, että ensin toisiinsa liukenemattomien metallien seosta lämmitetään kunnes metallit ovat täysin liuenneet toisiinsa. Tämän jälkeen lämmitetty seos, jossa metallit ovat liuenneena toisiinsa, jäähdytetään niin nopeasti, että metallit eivät ehdi erottua toisistaan omiksi faaseikseen. Näin syntyy ylikylläinen liuos, eli metalliseos on metastabiilissa tilassa. Ylikylläistä liuosta lämmitetään tarpeen vaatiessa sammuttamisen jälkeen, jolloin faasit alkavat hallitusti erottua. Tätä prosessia kutsutaan vanhenemiseksi tai erkautushehkutukseksi. Erottuneet faasit vääristävät kidehilaa vaikeuttaen dislokaatioiden liikettä.[5]
Jotta erkaumakarkaisun suorittaminen metalliseokselle on mahdollista, seuraavien ehtojen on täytyttävä:
Seosaineiden liukoisuus toisiinsa saa olla vain muutamia prosentteja
Seosaineiden liukoisuuden toisiinsa on kasvettava lämpötilan kasvaessa.
Seos tulee olla sammutettavissa eli erkaumat eivät saa muodostua hallitsemattomasti jäähdytyksen yhteydessä.
Tämä on tyypillinen lujitustapa esimerkiksi alumiiniseoksille.[5]
Katso myös
Luettelo metalliseoksista
Lähteet

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kemi Oy oli vuonna 1893 perustettu, Kemissä puunjalostusteollisuutta harjoittanut yhtiö. Yhtiön nimi oli aluksi Trävaruaktiebolaget Kemi. Nimi muuttui muotoon Ab Kemi Oy vuonna 1918 ja lopulliseen muotoonsa Kemi Oy vuonna 1953. Yhtiön perustajina olivat oululaiset kauppahuoneet J. W. Snellman G:son ja G. & C. Bergbom. Muita merkittäviä osakkaita olivat englantilainen sahatavaran tuontiliike G. F. Neamen & Co, konsuli Alf. Jacobson ja kauppaneuvos C. M. Dahlström. Alkuperäisistä omistajista Bergbomin omistajat luopuivat Kemi Oy:n omistajuudesta 1919. Snellmanin kauppahuoneen jälkeläiset olivat sen jälkeen aina vuoteen 1953 keskeisessä asemassa niin omistajina kuin yhtiön operatiivisessa johdossa. Vuoden 1953 jälkeen Kemi Oy:stä tuli yhtiöiden yhtiö eli useat keskeiset metsäteollisuuden toimijat – ennen kaikkea Veitsiluoto Oy ja Metsäliitto – olivat sen omistajina. 1980-luvulla keskeisimmäksi omistajaksi nousi Metsäliitto. Yhtiön pääkonttori oli Oulussa vuoteen 1921 saakka, jonka jälkeen se siirtyi Kemiin. Vuonna 1991, jolloin Kemi Oy:n fuusio Metsä-Botniaan tapahtui, oli sahausta ja myöhemmin aloitettua selluloosa- ja kartonkituotantoa.
Ensi vuosikymmenet pelkästään sahaustoimintaa
Yhtiön haltuun siirtyivät sen perustajilta Kemijokisuussa sijainneet Laitakarin (per. 1862) ja Karihaaran (per. 1874) höyrysahat sekä Torniossa sijainnut Röyttän höyrysaha (per. 1862). Kemiyhtiön sahaustoiminta laajeni vuonna 1909 Ruotsin puolelle, kun yhtiö osti Haaparannan edustalla Seittenkarin saarella sijainneen Sandvikin sahan. Sahaa varten Kemiyhtiö perusti ruotsalaisen tytäryhtiön Svenska Trävaruaktiebolaget Kemi.[1] Vuonna 1914 alkaneen ensimmäisen maailmansodan aikaan ruotsalaisesta tytäryhtiöstä oli todellista hyötyä, kun Kemi-yhtiö saattoi käyttää puolueettoman Ruotsin yritystään tuotteidensa vientiin länsimaihin, kuten Britanniaan ja Alankomaihin. Lisäksi kirjeenvaihto asiakkaisiin voitiin hoitaa Sandvikin kautta. Kemiyhtiö käytti tuotteidensa vientiin vuosina 1916 ja 1917 norjalaista Narvikin satamaa, jonne tavara kuljetettiin rautateitse.[2]

Kemi-yhtiön metsäkonttori oli aluksi Kemijärvellä, koska siellä oli käynnissä Isokylän lohkon suursavotta. Vuonna 1900 metsäkonttori siirrettiin Rovaniemelle Konttisen kartanoon. Tunnetuin Kemi-yhtiön puunhankintaa johtaneista metsäpäälliköistä oli Hugo Richard Sandberg, joka organisoi muun muassa Nuortin konesavotan maailmansodan aikaan 1910-luvun puolivälissä. Kemi-yhtiö hankki puunsa yksityisiltä maanomistajilta hankintakauppoina, valtion metsien konsessio- ja huutokaupoista tai omista metsistään, joita sillä oli noin 75000 hehtaaria ennen ensimmäistä maailmansotaa.[3]
Kemi-yhtiö eli silloinen Trävaruaktiebolaget Kemi oli alkuaikoina leimallisesti Snellmanien johtama yritys. Kauppaneuvos Albert Oskar Snellman, J. W. Snellman G:son -kauppahuoneen päämies, oli toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana vain vuoden eli kuolemaansa saakka. Uudeksi toimitusjohtajaksi ja hallituksen puheenjohtajaksi veljensä jälkeen astui Karl August ”Addi” Snellman, joka oli tässä tehtävässä aina kuolemaansa asti eli vuodet 1894–1918. Sen aikaisessa sahaukseen keskittyneessä yrityksessä keskeisimmät toimitusjohtajan yhteistyökumppanit olivat sahan isännöitsijä ja metsäpäällikkö. Snellmanin suvusta nousi sahan isännöitsijäksi K. A. Snellmanin veljenpoika Georg Snellman vuosiksi 1906–1918. Vaikka yhtiöllä oli selvät omistajatahot, yhtiön osakkeilla oli alettu käydä kauppaa Helsingin pörssissä vuonna 1916. Merkittäviin omistajamuutoksiin toimenpide ei kuitenkaan tässä vaiheessa vaikuttanut.[4]

Snellmanin suvussa aiempien toimitusjohtajien Albert Oskarin ja Karl Augustin lisäksi Albert Oskarin vävy eversti Reinhold Weckman oli merkittävässä asemassa Snellmanin kauppahuoneen johdossa. Tilanne suvun sisällä tulehtui, sillä Karl August ajoi seuraajakseen poikaansa Augustia, Weckman taas sahan isännöitsijää, vaimonsa serkkua Georg Snellmania. Vuoden 1919 aikana tilanteessa ajauduttiin omistusjärjestelyihin, jolloin alkuperäinen omistajataho Bergbomit vetäytyivät pääosin yhtiön omistajuudesta. Suurimmaksi omistajatahoksi nousivat norjalaiset, muiden merkittävien omistajien ollessa Snellmanit ja Weckmanit. Tilanne ei ratkennut vaikka August Snellman valittiin tammikuussa 1919 toimitusjohtajaksi. Yhtiön hallitusta oli tähän asti johtanut toimitusjohtaja, mutta nyt hallituksen puheenjohtajaksi nousi pankinjohtaja Axel Ehrnrooth, joka edusti Privatbankenia – yhtiön yhdeksi suuromistajaksi noussutta tahoa. August Snellman ei halunnut hoitaa toimitusjohtajan tehtävää, vaan luopui siitä vuoden 1922 aikana.[5]
Kemi Oy:n vaikutus Lapissa näkyi ennen kaikkea puunhankinnassa ja uitossa. Yhtiö oli 1900-luvun alkupuoliskolla ylivoimaisesti suurin puun hankkija ja uittaja Kemijoessa. Kemi Oy hoiti Kemijoen uiton vuodesta 1893 eli perustamisestaan lähtien. Vielä 1930-luvulla Kemi Oy:n uittamien puiden osuus uitosta oli noin puolet. Sotien välisen ajan aina 1960-luvulle toinen Kemi Oy:n metsäpuolen päällikkö Jarl Sundqvist oli tunnettu kautta Lapin. Hän toimi tehtävässä vuodet 1927–1962 eli 35 vuotta. Hänen päällikkyysjaksonsa loppuvaiheessa kuorma-autot ottivat entistä suuremman osan puunkuljetuksesta. Suomen itsenäisyyden alkuvuosina Kemi Oy joutui näkyvään rooliin helmikuussa 1922, kun Itä-Karjalasta tunkeutui joukko entisiä suomalaisia punakaartilaisia Sallan-Savukosken alueen savotoille, joihin kuului Kemi Oy:n suuri savotta Värriössä. Siellä maahan saapuneet punakaartilaiset julistivat vallankumouksen alkaneeksi. Savotan työläisiä liittyi joukkoon ja kiersi myös alueen muilla savotoilla viiden päivän ajan palaten takaisin Itä-Karjalaan. Suomeen tunkeutumisen taustalla olivat käynnissä olleet suomalaisten tukemat heimosodat Itä-Karjalassa – viime vaiheessa Vienan alueen kansannousu.[6]

Sahauksen rinnalle sellutuotantoa

Kemi-yhtiön toimitusjohtajina toimineet Snellmanit olivat panostaneet erityisesti sahatavaran markkinointiin, myyntiin ja laivaukseen liittyviin kysymyksiin. Nyt uusi suvun ulkopuolinen toimitusjohtaja Herman Möller keskittyi tuotantolaitosten kehittämiseen ja johtamiseen. Myynti ei ollut hänen niin näkyvänä kuin edeltäjillään. Myyntipäälliköksi nousi edellinen toimitusjohtaja August Snellman, jolle tehtävä olikin sopivampi. Tässä tehtävässä hän oli kaksi vuosikymmentä vuodesta 1924 alkaen.
Suomen itsenäistyessä Kemiyhtiöstä tuli mekaanisen ja kemiallisen puunjalostuksen yritys. Kemi-yhtiö suunnitteli mäntypuuta raaka-aineena käyttävän sulfaattiselluloosatehtaan rakentamista 1907 ja 1914, mutta vasta 1919 Karihaaran saha-alueen naapurisaarelle Pajusaareen valmistui yhtiön ensimmäinen kuusipuuta käyttävä sulfiittiselluloosatehdas syksyllä 1919. Samaan aikaan käynnistettiin sahan uudistus- ja laajennusohjelma, jolloin sahan kymmenen raamia vaihdettiin kahdeksaan uuteen sekä kaikki laitteet vaihdettiin sähkökäyttöisiksi, joten höyryn aikakausi oli mennyt ohi.[7]
Sulfiittiselluloosatehtaan rakentamisen mahdollisti Metsähallituksen kanssa vuonna 1913 tehty 30 vuoden mittainen hakkuusopimus miljoonasta pinokuutiometristä kuusipuuta. Seuraavaksi valmistui 1927 sulfaattiselluloosatehdas, joka käytti mäntypuuta raaka-aineena. Kemi-yhtiöllä olikin tietoinen pyrkimys vähentää suhdanneherkän sahaustoiminnan osuutta yhtiön liikevaihdoista. Tätä strategiaa lähti toteuttamaan uusi toimitusjohtaja Möller, joka johti yritystä 1923–1932.[8]
Tilanne 1930-luvun alussa oli haasteellinen niin mekaanisen kuin kemiallisen metsäteollisuuden puolella. Sahauksessa markkinoille oli tullut Neuvostoliitto painaen myyntihintoja alas. Sellutuotteilla oli myös lamasta aiheutuvia myyntiongelmia. Kemi-yhtiöön hallitukseen nousi 1930-luvun alussa merkittävä yhtiön omistaja Rudolf Walden, joka sellukaupan asiantuntijana vaikutti toimitusjohtaja Möllerin toimintaan. Walden edusti yhtiökokouksissa valtakirjalla myös toista merkittävää omistajaa kenraali Mannerheimia, jonka veljentytär oli naimisissa Reinhold Weckmanin pojan Björn Weckmanin kanssa. Waldenin tulo yhtiön hallitukseen muutti näin Möllerin asemaa toimitusjohtajana. Möller irtisanoutui tehtävästään vuoden 1932 alussa.[9]

Möllerin seuraaja Kemi-yhtiön toimitusjohtajana oli Karl Erik Ekholm – yhtiön hallituksessa toimineen kenraalimajuri Waldenin ehdokas. Hänen aikanaan, joka kesti vuoteen 1937, Karihaaran saha uudistettiin perusteellisesti. Siinä yhteydessä tehostettiin myös sahan ja sellutehtaan yhteistoimintaa. Sellutehtaan yli-insinöörinä oli alusta eli vuodesta 1915 alkaen toiminut Gustaf Adolf Finne, joka luopui tehtävistään vuoden 1933 aikana. Seuraajaksi tuli Reinhold Weckmanin poika Stig Weckman. Kemialliseen teollisuuteen tehtiin investointeja, muun muassa Kone ja Silta Oy toimitti selluloosatehtaalle kaksi Kamyr-kuivauskonetta vuosina 1933–1936. Molemmat koneet olivat 3200mm leveitä. Merkittävänä käännekohtana yhtiössä oli vuosi 1934, jolloin sellutehtaiden voitto oli ensi kerran suurempi kuin sahojen. Sellutehtaiden liikevaihto oli ollut sahoja suurempi jo vuonna 1932.
Sahausta oli lisätty 1930-luvun alussa Karihaarassa korvaamalla tulipalossa tuhoutuneen Röyttän tuotanto. Ruotsin Haaparannalla ollut Sandvikin saha oli myyty 1930. Karihaaran sahan uudistuksen tuloksena siitä tuli Euroopan suurin saha vuoden 1936 lopulla. Sahaus keskittyi lopullisesti Karihaaraan, kun Laitakarin saha lopetettiin vuonna 1939. Kaikkinensa 1930-luvun loppupuolisko oli yhtiön taloudellisen vahvistumisen aikaa niin mekaanisen kuin kemiallisen metsäteollisuuden puolella. Pääkonttorin valmistuminen helmikuussa 1936 ilmensi myös yhtiön ulkoista arvovaltaa. Helsingin pörssissä Kemi-yhtiön osake on arvioitu olleen vuosina 1936-1938 keskimääräistä selvästi kiinnostavampi sijoituskohde sekä koko teollisuuden että metsäteollisuuden osakkeiden joukossa.[10]
K. E. Ekholm kutsuttiin vuonna 1937 Kymiyhtiön toimitusjohtajaksi, ja hän jätti Kemi-yhtiön kesäkuussa 1937. Hänet valittiin sittemmin Kemi-yhtiön hallitukseen aina vuoteen 1952 asti. Uudeksi toimitusjohtajaksi nousi Snellmanien kauppahuoneen jälkeläinen tekniikan tohtori Stig Weckman, joka äitinsä puolelta oli Snellmaneja. Hän oli tullut yhtiön palvelukseen vuonna 1932, ja hän oli ollut tiiviisti mukana yhtiön sellutuotannon kehittämisessä. Samassa yhteydessä hallituksen puheenjohtajaksi nousi entinen toimitusjohtaja, Stig Weckmanin serkku August Snellman. Kemi-yhtiön johtopaikat olivat näin J. W. Snellman G:sonin perillisten hallussa.[11]
Sotien ja niiden jälkeinen aika
Syyskuussa 1939 alkanut maailmansota Saksan hyökkäyksellä Puolaan katkaisi kauppareitit. Sahatavaran toimitukset päämarkkinoille olivat käytännössä poikki. Polttoainehuollon vuoksi puolustusneuvosto aloitti keskustelut sulfiittiteollisuuden kanssa spriin tuotannon lisäämisestä. Kemi-yhtiössä spriihanke käsiteltiin yhtiön hallituksessa lokakuussa 1939. Spriitehtaan rakentamiseen päästiin helmikuussa 1941. Talvisodan aikana puolustusministeriön toimeksiannosta alettiin Kemissä sorvata kranaatteja, joiden valmistus siirtyi yhtiön Pajusaaren konepajalle vuoden 1941 aikana. Pajusaaren konepajalla alettiin valmistaa jo aiemmin välirauhan aikaan vuonna 1940 puukaasuttimia, joita asennettiin niin henkilö- kuin kuorma-autoihin.[12]
Sahatavaran tuotanto supistui sotavuosina 1939-1945 ollen 100-130 000 kuutiota eli sahatavaran tuotanto oli karkeasti 40% huippuvuoden 1937 tuotannosta. Sulfiittitehtaan käynti oli sotavuosina katkonaista. Pisin yhtäjaksoinen tuootantoseisokki kesti marraskuussa 1941 loka-marraskuun vaihteeseen 1943, jolloin tehdas käynnistettiin viranomaisten vaatiman spriituotannon aloittamiseksi. Sulfaattitehtaan käynti oli säännöllisempää, mutta senkin tuotanto jäi noin puoleen rauhan aikaisesta.[13]

Sodan aikana kemiallisen teollisuuden sivutuotteet saivat merkittävämmän roolin yhtiön toiminnassa. Sulfaattitehtaan sivutuotteet mäntyöljy ja tärpätti käytettiin omaan jatkojalostukseen, josta syntyi ns. Hako-tuotteita maaliöljynä, voiteluöljynä, paperiliimana. Rehusellua, jota toimitettiin Saksaan, voidaan pitää myös jatkojalosteena. Puolustusministeriö oli myös uuden tuotteen, elementtivalmisteisten puuparakkien, rakentamisen käynnistäjänä. Syyskuussa 1940 Kemi-yhtiö sai ensimmäisen toimituksen valmistaa miehistöparakkeja Saksan armeijalle Pohjois-Norjaan. Sodan jälkeen taloja valmistettiin jälleenrakennuksen tarpeisiin sekä Neuvostoliiton vientiin ja sotakorvauksiin. Puutalot olivat ainoa sota-ajan tuote, joka yksinään pystyi kilpailemaan merkityksellään Kemi-yhtiön perinteisten tuotteiden kanssa.[14] Sakari Virtanen tiivistää sota-ajan merkityksen yhtiöhistoriikissaan seuraavasti[15]:
Talvi- ja jatkosodan aikana Kemi ja Pajusaaren tehtaat eivät joutuneet pommituksen kohteeksi. Tilanne oli aivan toinen lokakuun alussa 1944 käynnistyneiden Lapin sodan taistelujen aikaan. Lokakuun 5. päivä saksalaisten joukkojen komentaja määräsi mm. Pajusaaren selluloosatehtaat ja puuvarastot ehdottomasti hävitettäväksi. Suomalaiset olivat tuoneet syyskuussa ns. osasto Pennasen Pajusaaren ja Veitsiluodon tehtaiden suojaksi. Lokakuun 7. ja 8. päivä käydyt taisteluissa tehdasalueet vaurioituvat, mutta säästyivät täydelliseltä tuholta.[16]
Välittömästi sodan jälkeen investoinnit kohdistuivat parin ensimmäisen vuoden aikaan vaurioiden korjaamiseen. Erillisenä merkittävänä asiana oli osallistuminen Kemijoen saamiseksi sähköntuotantoon. Tätä varten suomalainen teollisuus ml. Kemi Oy oli perustanut sodan aikana vuonna 1943 Pohjolan Voima Oy:n tarkoituksena rakentaa Kemijoen lisäksi myös Iijoki. Ensimmäisenä toteutui Kemijoen suistoon rakennettu Isohaaran voimalaitos, joka oli vain muutaman kilometrin päässä Kemi Oy:n tuotantolaitoksista. Voimalaitos otettiin käyttöön vuoden 1949 alussa.[17]
Sotien jälkeistä aikaa leimasi työnantajien ja työntekijöiden vastakkainasettelu, johon äärivasemmiston esiinmarssi toi omat näkyvät piirteensä. Ensimmäiset lakot Kemi Oy:ssä käynnistyivät Karihaaran sahalla tammikuussa 1945 ja sen jälkeen eri pituisia lakkoja jatkui koko vuosikymmenen lopun huipentuen loppukesän 1949 tapahtumiin. Loppukesän 1949 lakko kesti kaikkiaan kaksi kuukautta. Kiistassa lähdettiin liikkeelle Kemi Oy:n sellutehtaan lastaajien ja varastomiesten sekä sellupuiden maallenostajien palkkakysymyksistä. Sen jälkeen tilanne laajeni valtakunnallista näkyvyyttä saaneeksi kahden ihmishengen vaatineeksi lakkoliikkeeksi.[18]

Valtioneuvosto määräsi 22. elokuuta 1949 valtalain nojalla lakot lopetettavaksi. Sellutehtaat lähtivät käyntiin määräajassa, mutta sahan puolella lakkoilu vielä jatkui jonkin aikaa.
Suuren tuhon Karihaaran sahalle aiheutti loppukesän lakkojen jälkeen syyskuussa 1949 hinaajan piipun kipinästä alkunsa saanut lautatarhan suurpalo, joka tuhosi lautatarhan lähes kokonaan eli 105 000 kuutiota sahatavaraa.[19] Onnena onnettomuudessa oli se, että markkinat olivat juuri silloin hiljaiset ja täysmääräinen varaston vakuutus korvasikin tulipalon aiheuttamat menetykset. Tulipalon vaatimat uudistukset eivät kaikilta osin kuitenkaan valmistuneet seuraavaan 1950-luvun alun korkeasuhdanteeseen eli Korean sodan aiheuttamaan talouden nousuun.[20]
Toimitusjohtaja Weckman käynnisti 1950-luvulla laajamittaiset investoinnit, joilla kehitettiin sahaustoiminnan lisäksi selluteollisuutta. Tilanteen teki ongelmalliseksi Korean nousukauden jälkeen alkanut taantuma, joka koetteli Kemi-yhtiön vakavaraisuutta. Sulfaatti- ja sulffiittisellun hinta oli vuoden 1952 aikana pudonnut 70%, sahatavaran lähes 30%. Vastaavasti puutavaran hintataso oli noussut 80%. Tilanteen ratkaisuksi ei nähty muuta keinoa kuin osakepääoman merkittävä korotus. Tässä yhteydessä valtiotaustaiset Suomen Pankki, valtio-omisteiset Tervakoski Oy, Kansaneläkelaitos ja Veitsiluoto Oy saivat haltuunsa 34% osakekannasta.  Yksityispuolen eli neljän suomalaisen metsäteollisuusyrityksen Oy Kaukas Ab, Kymin Osakeyhtiö, W Rosenlew & Co ja Tampereen Pellava- ja Rauta-teollisuus Oy osuudeksi tuli 12%, Metsäliiton 12% ja SOK:n 2%. Suurimmaksi ryhmäksi jäi edelleen yksityishenkilöt, joiden osuus oli 37%. Maaliskuun 19. päivänä 1953 pidetyssä yhtiökokouksessa yhtiön nimi muutettiin Kemi Oy:ksi, ja yhtiön johdon kokouskieleksi tuli ensi kertaa suomi ruotsinkielen sijaan. Yhtiökokouksessa toimitusjohtaja Weckman ilmoitti luopuvansa yhtiön johdosta seuraavaan kesään mennessä. Näin oli vanha Snellmanin kauppahuoneen aikakausi Kemi Oy:n johdossa päättynyt. Johtokunnan puheenjohtajaksi kutsuttiin Weckmanin eroilmoituksen jälkeen Oulu Oy:n silloinen toimitusjohtaja Aulis O. Kairamo.[21]
Yhtiöiden yhtiönä - toimivan johdon ja omistajatahojen välillä jännitystä
Aulis O. Kairamosta tuli vuonna 1953 Kemi Oy:n toimitusjohtaja. Yrityksen johtosääntöä muutettiin silloin niin, että korkein päättävä elin oli hallintoneuvosto, kuten siihen aikaan oli yleistä suurissa yrityksissä, erityisesti valtiojohtoisissa yrityksissä. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Metsäliiton edustaja  maat. ja metsät. tri Onni Koskikallio. Omistuksellisesti tilanne oli haastava, ja asetti toimitusjohtajan vaativaan tilanteeseen. Erityisesti tilanne kärjistyi toim.joht. Aarne Pelkosen tullessa Veitsiluodon omistajaedustajaksi hallintoneuvostoon vuonna 1955. Toim.joht. Kairamo toi esille pitkän tähtäimen investointitarpeen joko sulfaattitehtaan laajentamisesta tai jalostusasteen nostamisesta. Ensi vaiheen investoinnit kohdistuivat kuitenkin sahan ja sellutehtaiden tuotannon lisäämiseen. Investoinneista keskustellessa esiin nousi tarve nostaa osakepääomaa. Tämä teki tilanteesta toimitusjohtajan ja omistajatahojen välillä jännitteellisen – erityisesti Veitsiluodon suuntaan. Myöhemmin jännitystä lisäsi keskustelut Kemi Oy:n ja Veitsiluoto Oy:n toimintojen yhdistämisestä valtiollisen yhtiön alaisuuteen. Henkilöstön määrä oli 1960-luvun alussa suurimmillaan eli lähes 4500, joista 3000 Karihaaran tuotantolaitoksilla. Tästä henkilöstömäärä supistui 1960-luvun lopulla alle 2500 työntekijän, joista Kariharassa oli hieman vajaa 1900. Metsäosastolla oli enää alle 500 työntekijää.[22]
Vuonna 1961 saatiin lopulta ratkaisu osakepääoman korotukseen, ja sen seurauksena julkisen sektorin osuus oli ennallaan 35 prosenttia, yksityisen teollisuusryhmän osuus tuplaantunut 24 prosenttiin, osuustoiminnalliset 17 prosenttia ja yksityiset tahot pudonneet 24 prosenttiin. Hallintoneuvoston johtoon nousi vuonna 1961 lähiseudun valtakunnan poliitikko maalaisliittolainen Martti Miettunen, joka toimikin puheenjohtajana aina vuoteen 1978. Tilanne oli Miettusenkin kanssa jännitteellinen, sillä Kairamon ankarasta vastustuksesta huolimatta maalaisliitto ja sen johtaviin poliitikkoihin kuulunut Miettunen ajoivat läpi valtio-omisteiden Kemijärvi Oy:n sellutehtaan perustamisen vuoteen 1965 mennessä. Kairamo koki uuden sellutehtaan perustamisen uhkana Kemi Oy:n puunhankinnalle.[23]
Vuonna 1966 tilanne toimitusjohtaja Kairamon ja omistajien välillä päätyi umpikujaan. Sulfaattitehtaan tuotanto oli noussut ennätykselliselle 220 000 tonnin tasolle. Muutenkin yritys oli tuotantoteknisesti hyvässä kunnossa. Kairamo ajoi vahvasti sulfaattisellun jatkojalostamista lainekartongiksi eli kraftlineriksi. Tilanteessa ongelmaksi muodostui rahoittajien vaatima kustannusten alentamiseksi saatava raakapuun hinnan alennus. Se oli investoinnin ehto. Sitä ei saatu aikaan, hallintoneuvoston puheenjohtaja Miettunen esitti toimitusjohtajan vaihtamista.[24] Toimitusjohtajaksi nimitettiin dipl.ins. Niilo Hakkarainen, joka oli tullut Kemi Oy:n palvelukseen vuonna 1955 ja toiminut viime vaiheessa ennen toimitusjohtajanimitystä yhtiön kemiallisen metsäteollisuuden johtajana. Nimitettäessä Hakkarainen toimitusjohtajaksi nimitettiin metsäpuolen päällikkö, metsänhoitaja Mauri Melamies varatoimitusjohtajaksi. Uudet johtajat olivat osoittaneet alusta lähtien halunsa yhteistyöhön omistajatahojen kanssa ja heidän tarjoamaan liikkumatilaan. Hakkarainen ja Melamies ajoivat edellisen toimitusjohtajan kartonkitehdashanketta eteenpäin, ja asiassa saatinkin päätös vuonna 1968. Samalla yhtiön osakepääomaa korotettiin. Hankkeen ollessa vielä kesken toimitusjohtaja Hakkarainen pyysi eroa siirtyöäkseen Yhtyneiden Paperitehtaiden toimitusjohtajaksi kesällä 1969. Seuraajaksi tuli varatoimitusjohtaja Mauri Melamies. Kartonkitehdashankkeen johtoon nousi yhtiön kemiallisen metsäteollisuuden johtaja Juhani Ahava.[25]
Yhtiöiden yhtiöstä kahden omistajatahon yhtiöksi
Kauan tavoiteltu jatkojalostusyksikkö eli kartonkitehdas aatiin käyntiin lokakuussa 1971. Samoihin aikoihin käynnistettiin uusi kehitysohjelma, jossa keskityttiin raaka-aineen ja energian tehokkaampaan käyttöön, sahatavaran jatkojalostukseen ja erikoismassojen kehitykseen. Sahatavaran jatkojalostuksessa talotehtaan puolella siirryttiin taloelementtien valmistuksen sekä alettiin valmistaa vapaa-ajan taloja. Sahan puolella keskityttiin sahatavaran jälkikäsittelyn kehittämiseen. Vuonna 1976 kahdeksan vanhaa 1930-luvun kehäsahaa korvattiin uudella sahaustekniikalla. Kemiallisen metsäteollisuuden puolella investoitiin kauan esillä olleeseen valkaisulaitokseen.[26]
Onnistunut kraftlinerhanke ja sitä seurannut voimakas nousukausi mahdollistivat voimavarojen käytön moniin uusiin asioihin. Metsäteollisuuden alalta pyrittiin siirtymään myös muille toimialoille, kuten kivenjalostukseen ja konepajateollisuuteen. Jälkimmäisestä tosin luovuttiin varsin nopeasti. Ulkomaille investoinnit tulivat myös esille. Vuonna 1976 Kemi Oy tuli osakkaaksi saksalaiseen Kämmerer GmbH-nimisen metsäteollisuusyritykseen kolmanneksella. Toisena suomalaistahona mukana oli A. Ahlström Oy. Osakkuus kesti vain pari vuotta, jonka jälkeen Kemi Oy myi osakkuutensa Ahlströmille.[27]
Kemi Oy:n pääomistajat olivat vuodesta 1953 säilyneet aina 1970-luvun lopulle samana. Tilannetta ei pidetty investointitarpeiden mielessä toimivana. Niinpä kaksi suurinta osakasta, Veitsiluoto Oy ja Metsäliitto, ryhtyivät keskenään valmistelemaan suunnitelmaa päätösvallan selkiyttämisestä vuoden 1978 aikana. Ratkaisuksi tuli se, että omistajia oli kaksi varsinaista ryhmää eli valtiojohtoinen Veitsiluoto ja osuustoiminnallinen Metsäliitto, joilla molemmilla oli 49% osuus. Hallintoneuvoston puheenjohtajaksi nousi silloinen valtiovarainministeri Paul Paavela. Paavelan jälkeen puheenjohtajana toimivat vuoteen 1986 asti valtiosihteeri Teemu Hiltunen ja pääjohtaja Mikko Wuoti Metsäliitosta. Hallintoneuvostojärjestelmä purettiin vuonna 1986, ja tilalle tuli hallitus, jota vuodesta 1985 lähtien johti Metsäliiton toimitusjohtaja Matti Puttonen.[28]
Yhtiön toimivassa johdossakin tapahtui muutoksia, kun toimitusjohtaja Melamies siirtyi eläkkeelle oltuaan Kemi Oy:n palveluksessa vuodesta 1944. Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin Oy Wilh. Schaumn Ab:n varatoimitusjohtaja Erik Volmari. Samassa yhteydessä yhtiön osakepääomaa korotettiin merkittävästi. Tavoitteena oli nyt uuden kehityssuunnitelman mukaan hienopaperikoneen rakentaminen. Volmari leimautui toiminnassaan vahvasti paperikoneinvestoinnin puolestapuhujaksi.[29]
Kemi Oy:n omistus oli lehdistön pysyvä puheenaihe. Samaan aikaan tapahtui omistusjärjestelyitä Oulu Oy:n suhteen, josta tuli osa Veitsiluoto Oy:tä. Poliittisissa piireissä Veitsiluodolle ei haluttu antaa koko Pohjois-Suomen metsäteollisuutta, jonka vuoksi valtio myi vuonna 1986 Kemi Oy:n osakkeensa Metsäliiton ja Kajaani Oy:n ympärille muodostetulle kansallispankkilaiselle ryhmälle. Näin vuodesta 1978 jatkunut kohina Kemi Oy:n omistuksesta oli ratkennut. Toimitusjohtajana toiminut Volmari jäi syksyllä 1989 eläkkeelle, ja tilalle tuli Juhani Yli-Paavola.[30]
Fuusiointi ja sen jälkeinen toiminta Pajusaaressa

Suomalaisessa metsäteollisuudessa tapahtui 1980-luvun loppupuoliskolla merkittävää keskittymistä. Osana tätä kehitystä Kemi Oy:n pääosakkaat ilmoittivat joulukuussa 1989, että yhtiö liitetään Osuuskunta Metsäliiton, Metsä-Serla Oy:n ja Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n metsäteollisuuden uudelleenjärjestelyjen yhteydessä muodostettavaan Oy Metsä-Botnia Ab:hen. Uuden yhtiön toimitusjohtajaksi tuli Yli-Paavola ja Kemin tehtaiden paikallisjohtajaksi tekn.lis. Jorma Ranki. Kemi Oy:n viimeinen yhtiökokous oli 22. toukokuuta 1991. Kemi Oy:llä oli mekaanisen ja kemiallisen puunjalostuksen toimintaa.[30]
Sahaustoimintaa oli fuusioidun yhtiön alkuperäistä toimintaa. Karihaaran sahan toimintaa jatkettiin konserniin kuuluvan Oy Botnia Wood Ab:n nimissä. Myöhemmin yrityksen nimi Metsäliiton konsernissa on muttunut useamman kerran. Vuonna 1995 Botnia Wood fuusioitiin Metsä Timber Oy:hyn, vuonna 2000 Metsä Timber liitettiin edelleen Finnforest Oyj:hin. Vuonna 2006 Finnforest sulautettiin sen jälkeen Metsäliittoon ja nimeksi tuli Metsäliiton Puutuoteteollisuus, josta vuonna 2012 tuli Metsä Wood Oy. Sahaustoiminta pysäytettiin Karihaarassa kesällä 2009 ja lopetettiin virallisesti elokuussa 2014.
Kemi Oy:n sulfiittiselluloosatehdas oli perustettu 1919, sulfaattiselluloosatehdas 1927 ja kartonkitehdas vuonna 1971. Selluloosa- ja kartonkiteollisuus toimi Metsä-Botnia nimen alla fuusioinnista lähtien. Kartonkiliiketoiminta erotettiin siitä omaksi yhtiökseen Kemiart Liners Oy vuonna 2002. Vuonna 2012 Metsä-Botnia muuttui Metsä Fibreksi yritysilmeen harmonisoinnin yhteydessä. Samassa yhteydessä Kemiart Liners Oy puolestaan tuli osaksi Metsä Board Oyj:täia.[31]
Nykyisin Metsä Fibren Kemin sellutehtaalla työskentelee noin 650 työntekijää ja Metsä Boardin (ent. M-Real) Kemin kartonkitehtaalla noin 145 henkilöä.
Johto
Yrityksen johdossa olleet

kauppaneuvos Albert Oskar Snellman, toimitusjohtaja 1893-1894
kauppaneuvos Karl August Snellman, toimitusjohtaja 1894-1918
konsuli August Snellman, toimitusjohtaja 1918-1922
Herman Möller, toimitusjohtaja 1923-1932
fil.maist. Karl Erik Ekholm, toimitusjohtaja 1932-1937

tekn.tri, vuorineuvos Stig Weckman, toimitusjohtaja 1937–1952
vuorineuvos Aulis O. Kairamo, toimitusjohtaja 1953–1966
dipl.ins. Niilo Hakkarainen, toimitusjohtaja 1966-1969
vuorineuvos Mauri Melamies, toimitusjohtaja 1969–1979
vuorineuvos Erik Volmari, toimitusjohtaja 1979–1989
teollisuusneuvos, dipl.ins. Juhani Yli-Paavola, toimitusjohtaja 1990-1991

Seuraajayritys Metsa-Botnian johdossa olleet
dipl.ins., teollisuusneuvos Juhani Yli-Paavola, toimitusjohtaja 1991-1997
dipl.ins. Erkki Varis, toimitusjohtaja 1997-2007
dipl.ins. Ilkka Hämälä, toimitusjohtaja 2008-
Metsäpäälliköt
Hugo Richard Sandberg, 1893-1914
K.A. Fellman, 1914-1921
Aarne Snellman, 1921-1927
Jarl Sundqvist, 1927-1962
Mauri Melamies, 1962-1966
Pajusaaren teolliseen toimintaan liittyviä muita tekijöitä
Tehdaspalokunta
Tehtaalla on oma tehdaspalokunta. Palokunnalla on ainakin seuraava kalusto:
K31 Sammutusauto
Kemi Oy:n käytössä ollut rautatiekalusto
Move66 10/1971
Otso 4 113/1977, Käytössä Metsä-Botnian Joutsenon tehtaalla
Otso 4 114/1977, Käytössä Puhoksen veturipalvelulla uudella tunnuksella Otso4DD (Otso 4 DD), Saalasti 161/2005

Katso myös
Veitsiluoto
Suomen paperiteollisuus
Kirjallisuutta
Auer, Jaakko (1968) Puunjalostusta pohjolassa - Kemi Oy vuosina 1893-1968. Kemi. Kemi Oy.
Virtanen, Sakari; Kalervo Katajavuori (1993) Kuvia leivän isästä - Kemiyhtiön taipaleelta 1893-1993/The breadwinner - a pictorial history of the Kemi company 1893-1993. Kemi. Metsä-Botnia Oy.
Nykänen, Panu & Paulapuro, Hannu (2005) Telan ympäri - Vuosisata suomalaista paperikone- ja paperinvalmistustekniikkaa. Tekniikan Historian Seura THS ry. Helsinki.
Lähteet
Virtanen, Sakari: Lapin leivän isä 100 vuotta – Kemiyhtiön historia. Kemi: Kemi Oy, 1993.
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset metsäteollisuusyhtiöt
Luokka:Suomen selluloosatehtaat
Luokka:Entiset suomalaiset pörssiyhtiöt
Luokka:Suomen teollisuushistoria
Luokka:Kemin historia


Ernst Julius Röhm (28. marraskuuta 1887 München – 1. heinäkuuta 1934) oli ensimmäisessä maailmansodassa kunnostautunut saksalainen upseeri, joka muistetaan kansallissosialistisen puolueen Sturmabteilung-taistelujärjestön eli SA:n johtajana. Röhm surmattiin niin kutsutussa pitkien puukkojen yön verilöylyssä, koska hänet lavastettiin Adolf Hitleriä vastaan suunnatun vallankaappauksen suunnittelijaksi.
Varhaiset vuodet
Ernst Röhm suoritti 1906 ylioppilastutkintonsa Maximiliansgymnasiumissa Münchenissä. Tämän jälkeen sotilasurasta haaveillut Röhm ilmoittautui Baijerin armeijaan, jossa hänestä tuli alikersantti. Vuonna 1907 hän aloitti upseerikoulun, ja 1908 hänestä tuli upseeri. Ensimmäisessä maailmansodassa hänestä tuli komppanianvääpeli 10. baijerilaisessa jalkaväkirykmentissä, joka palveli länsirintamalla. Röhm haavoittui rintamalla kolmasti, ensimmäinen haavoittuminen turmeli hänen kasvojaan ja repi palasen nenäluuta. Urheudestaan Röhm sai muiden muassa 1. luokan rautaristin. Haavoituttuaan kolmannen kerran Verdunissa Röhm kutsuttiin pois rintamapalveluksesta. Hänestä tuli 12. baijerilaisen jalkaväkirykmentin esiupseeri. Tässä toimessaan hän osoittautui erinomaiseksi organisaattoriksi, erityisesti kesän 1918 kaoottisen perääntymisvaiheen aikana.
Sodan päätyttyä Röhm liittyi 1919 Franz Ritter von Eppin perustamaan sotilasjärjestöön, ”Freikorps Eppiin”. Sodan jälkeen syntyneet Freikorpsit olivat suojeluskuntien tapaisia vapaaehtoisten miesten perustamia sotilasjärjestöjä, jotka olivat konservatiivisia tai oikeistolaisia. Freikorps Epp osallistui muiden muassa lyhytikäisen ”Baijerin neuvostotasavallan” veriseen kukistamiseen. Heinäkuussa 1919 Freikorps Epp liitettiin osaksi Baijerin 7. divisioonaa. Röhm sai tässä yhteydessä tehtäväkseen koota puolisotilaallisten järjestöjen hallussa olleet asevarastot, jotka Versailles’n rauhansopimus oli kieltänyt, ja toimittaa ne valtakunnanarmeijan varastoihin. Röhm työskenteli myös sotilastiedustelussa.
Yhdessä eräiden muiden vastaavanlaisten paramilitääristen järjestöjen kanssa se liittyi Rautanyrkki-nimiseen salaiseen järjestöön, jonka perustajiin kuului myös Ernst Röhm. Röhm oli kuin luotu tällaiseen tehtävään, koska hänen mukanaolonsa sotilastiedustelussa avasi hänelle yhteyksiä laajoihin kansalliskonservatiivisiin piireihin. Tässä yhteydessä Röhm tutustui myös korpraali Adolf Hitleriin, joka tutki sotilastiedustelun laskuun erilaisia vasemmistolaisia ryhmittyä Münchenissä. Pian tämän jälkeen Hitler liittyi Saksan työväenpuolueeseen (”Deutsche Arbeiterpartei”, DAP), erääseen kansallista sosialismia edustaneeseen pienpuolueeseen, johon hän oli työssään tutustunut. Vielä samana vuonna myös Röhm liittyi Hitlerin taivuttelemana saman puolueen jäseneksi.
Röhm ja NSDAP
Vuosi tämän jälkeen Röhmistä tuli eräs Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen (”Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei”, NSDAP) perustajajäseniä. NSDAP oli kehittynyt DAP:stä Hitlerin otettua siinä johdon. Röhmin avulla Hitler solmi ensimmäiset kontaktinsa baijerilaisiin sotilaspiireihin ja muihin kansallis-konservatiivisiin piireihin. Röhm hankki myös puolueelle uusia jäseniä tuntemistaan oikeistolaisista ryhmistä. Hänellä oli myös keskeinen rooli puolueorganisaation rakentamisessa. Hän oli eräs 9. marraskuuta 1923 tapahtuneen oluttupavallankaappauksen johtajia. Kaappauksen epäonnistuttua Röhm vangittiin ja hänet tuomittiin viiden kuukauden vankeusrangaistukseen. Hänet myös erotettiin valtakunnanarmeijan palveluksesta. Kansallissosialistisen puolueen toiminta kiellettiin.
Vapauduttuaan vankeudesta ja puolueen toiminnan tultua taas lailliseksi Ernst Röhm astui puolueen taistelujärjestön SA:n johtoon. Järjestön ensimmäinen johtaja oli ollut Hermann Göring. Röhmin johdolla SA:sta kehittyi erittäin hyvin organisoitu, luja ja iskukykyinen joukko. Sen tehtävänä oli ennen kaikkea turvata rauha puolueen kokouksissa ja mielenosoituksissa. Käytännössä SA taisteli myös kommunistien taistelujärjestön Rotkämpferbundin kanssa Saksan kaupunkien ”katujen herruudesta”. Vuonna 1925 Röhm erosi SA:n johdosta ja puolueesta, koska hän oli riitautunut Hitlerin kanssa SA:n roolista ja sen suhteesta kansallissosialistiseen puolueeseen. Suoran toiminnan miehenä ja voimakkaana antikapitalistina Röhm ei voinut hyväksyä Hitlerin puolueen laillistamisen jälkeen aloittamaa laillisuuskampanjaa, jossa tämä ilmoitti pyrkivänsä valtaan yksinomaan laillisin ja demokraattisin keinoin. Röhm halusi jatkaa aseellista taistelua, tavoitteena kansallinen vallankumous ja kansallissosialistinen Saksa. Hänen mielestään Hitlerin uusi linja petti kansallissosialistiset ihanteet; se merkitsi halveksittavaa kompromissia suurteollisuuden, valtakunnanarmeijan ja muiden taantumuksellisten valtojen välillä. Koska Röhm ei halunnut sitä, hän vaati, että SA:sta tuli tehdä autonominen järjestö, joka ei ole puoluejohdon (käytännössä Hitlerin) alainen. Tämä näkemys johti Röhmin osin avoimeen vastakkainasetteluun puoluejohdon kanssa.
Röhmin elämästä ei tiedetä paljonkaan hänen vuonna 1925 tapahtuneen puolueesta eroamisensa ja vuoden 1928 väliltä. Vuonna 1928 Röhmin tiedetään olleen Bolivian armeijan palveluksessa yliluutnantin arvoisena nk. Chaco-sodan aattona. Boliviaan hänet oli kutsunut saksalainen kenraali Hans Kundt. 1930 Röhm palasi yllättäen Saksaan, teki sovinnon Hitlerin kanssa ja liittyi uudelleen puolueeseen ja SA:han. 1. huhtikuuta 1931 hänestä tuli Hitlerin nimittämänä SA:n esikuntapäällikkö. Röhm kehitti SA:ta edelleen voimaperäisesti. Samalla hän alkoi tuoda uudelleen esiin ajatuksiaan kansallissosialistisesta vallankumouksesta ja uudesta, sosialistisesta Saksasta. Röhm otti uudelleen etäisyyttä puolueen viralliseen linjaan. Hän saattoi kuvata SA:ta ”kansallissosialistisena taistelujärjestönä puolueen rinnalla” ja selittää, että järjestö on puolueesta riippumaton.
Helmikuussa 1932 Saksan valtakunnankansleri Heinrich Brüning kielsi SA:n toiminnan, koska se oli syyllistynyt väkivaltaisuuksiin. Hänen seuraajansa Franz von Papen kumosi kiellon. Hitlerin noustua valtakunnankansleriksi 30. tammikuuta 1933 voimainsa tunnossa oleva SA juhli valtaannousua suurin paraatein ja soihtukulkuein. Järjestössä oli tuolloin jo yli 400000 jäsentä.
Röhmin loppu

Hitlerin noustua valtaan Röhm toivoi tämän ryhtyvän laajamittaisiin uudistuksiin Saksan talouselämän sosialisoimiseksi. Röhm kannattajineen otti sosialismin kansallissosialismin nimessä ilmeisen vakavasti. Hitler, joka kuitenkin tarvitsi itselleen suuryritysten, teollisuusjohtajien ja eliitin tuen, pidättäytyi kaikesta, joka olisi voitu tulkita valtiollistamiseksi tai sosialisoimiseksi, hän päinvastoin torjui nämä ajatukset suoralta kädeltä. Röhm alkoi valittaa valtaannousun jääneen puolitiehen. Hänen mukaansa vain aito saksalainen kansallissosialistinen vallankumous saattoi ratkaista Saksan ongelmat.
Samalla Röhm alkoi yhä selkeämmin puhua siitä, että Saksan valtakunnanarmeija Reichswehr tulisi sulauttaa paljon suurempaan SA:han, josta syntyisi täten todellinen ”kansanarmeija” (”Volksheer”). Saksalaisten perinteiden mukaan kasvatetut upseerit olivat kauhuissaan ajatelleessaan armeijan sulauttamista kansanomaiseen SA:han. Lisäksi he pelkäsivät syystä ulkovaltojen puuttumista asiaan. Olihan Versaillesin rauhansopimus rajannut Saksan armeijan koon 100000 mieheen, joten uusi monimiljoonainen kansanarmeija rikkoisi selvästi rauhansopimusta.
Lopullinen ratkaisu tuli vuonna 1934, juuri ennen presidentti Paul von Hindenburgin kuolemaa. Presidentin ollessa kuolemaisillaan alkoivat monet ryhmät toimia saadakseen oman ehdokkaansa presidentiksi. William Shirerin kirjan Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho mukaan konservatiivien vahva ryhmittymä halusi kruununprinssi Vilhelmin (keisari Vilhelm II:n pojan) palaavan ja ryhtyvän Saksan presidentiksi. Välttääkseen tämän Hitler tapasi tärkeimmät sotilasjohtajat panssarilaiva Deutschlandilla ja lupasi aloittaa Saksan uudelleenaseistuksen, jos he kannattaisivat häntä presidentiksi. Lisäksi hän lupasi hankkiutua eroon Röhmistä niin kutsuttuna pitkien puukkojen yönä.
Heinrich Himmlerin johtama SS hankki tekaistuja todisteita, joiden mukaan SA valmisteli Röhmin johdolla vallankaappausta ja oli saanut tätä varten Ranskasta 12 miljoonaa valtakunnanmarkkaa avustusta. Hitler esitti epäilykset Röhmille, joka torjui ne suoralta kädeltä. Röhm kuitenkin suostui lähettämään koko SA:n neljäksi viikoksi lomalle. 29. kesäkuuta 1934 Röhm määräsikin SA:n lomalle ja ilmoitti itse matkustavansa kuntoutukseen Bad Wiesseehen Münchenin lähelle. Hitler määräsi kaikki SA:n johtajat osallistumaan kokoukseen Hanselbrauer Hotelliin Wiesseessä Münchenin ulkopuolella 30. kesäkuuta. Tuona päivänä Hitler määräsi henkilökohtaisesti Röhmin pidätettäväksi, kuten Alfred Rosenbergin päiväkirjat todistavat. Virallisten tietojen mukaan Hitler itse olisi ottanut osaa operaatioon kentällä, mutta sen uskotaan olevan pelkkää natsipropagandaa.
Seuraavien tuntien aikana myös muut SA:n johtajat pidätettiin, ja monet heistä ammuttiin heti. Todennäköisesti Hitlerin alkuperäinen tarkoitus oli tuomita Röhm oikeudessa, mutta hän kuitenkin päätti, että Röhmin täytyy kuolla. Uskotaan, että Röhmille tarjottiin mahdollisuutta itsemurhaan, mutta lopulta hänet ammuttiin. Hitler käytti tätä puhdistusta selvittääkseen välinsä monien vanhojen vastustajiensa kanssa: Gregor Strasser, Gustav Ritter von Kahr, kenraali Kurt von Schleicher ja Edgar Jung murhattiin. Franz von Papen määrättiin kotiarestiin.
3. heinäkuuta Gesetz über Maßnahmen zur Staatsnotwehr -laki oikeutti nämä – kansallissosialistisessakin valtiossa laittomat – toimet jälkikäteen ”laillisen valtion itsepuolustuksen” nimissä.
Homoseksuaalisuus
Ernst Röhm tuli Saksan kansalle tunnetuksi myös siitä, että hän eli suhteellisen avoimesti homoseksuaalina. Röhm oli Hitlerin läheinen ystävä ja yksi harvoista, joilla oli lupa sinutella tätä. Virallisesti Hitler selitti kuulleensa Röhmin homoseksuaalisuudesta vasta juuri ennen tämän pidättämistä. Todellisuudessa Hitler oli tiennyt asiasta jo vuodesta 1919. Kirjan The Pink Swastika: Homosexuality in the Nazi Party mukaan yleiseen tietoon asia tuli vuonna 1925, kun Röhm haastoi oikeuteen 17-vuotiaan poikaprostituoidun, joka oli ryövännyt hänet seuraavana aamuna.[1] Vuoden 1932 presidentinvaalien jälkeisenä päivänä Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen sanomalehden etusivulla julkaistiin uutinen, joka paljasti Ernst Röhmin homoseksuaalisuuden. Asian tultua julki Hitler haukkui punastelevan ja kiemurtelevan Röhmin pahanpäiväisesti. Tässä vaiheessa hän ei kuitenkaan antanut skandaalin häiritä valtapyrkimyksiään. Toistaiseksi vanhan toverin yksityiselämän luonne oli yhdentekevä, kunhan tämä ei sekaantuisi alaikäisiin.[2]
Lähteet

Kirjallisuutta
Kurt Gossweiler: Die Röhm-Affäre; Hintergründe – Zusammenhänge – Auswirkungen, 1983
Alexander Zinn (Soziologe)|Alexander Zinn: Die soziale Konstruktion des homosexuellen Nationalsozialisten, Frankfurt/Main 1997, ISBN 3-631-30776-4
Ernst Röhm: Die Geschichte eines Hochverräters, München, Eher, 1928
Ronald Smelser: Die braune Elite. Darmstadt, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1989
Lothar Machtan: Hitlers Geheimnis. Das Doppelleben eines Diktators. Frankfurt, Fischer 2003
Aiheesta muualla

Kurt Tucholskyn alias Ignaz Wrobelin artikkeli Röhmin homoseksuaalisuudesta Die Weltbühnessä 26.04.1932, Nr. 17, S. 641

Luokka:SA-johtajat
Luokka:NSDAP:n poliitikot
Luokka:Pitkien puukkojen yönä murhatut
Luokka:Vuonna 1887 syntyneet
Luokka:Vuonna 1934 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Toivo Juhonpoika Vähä (vuosina 1925–1939 Ivan Mihailovitš Petrov, , 12. huhtikuuta 1901 Iitti – 18. kesäkuuta 1984 Petroskoi[1]) oli suomalaissyntyinen Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n rajavartiojoukkojen eversti. Hän tunnetaan muun muassa osallisuudestaan brittiläisen vakoojan Sidney Reillyn vangitsemiseen vuonna 1925.
Vuoden 1918 sisällissodassa Vähä taisteli punaisten puolella ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle. Hän suoritti kansainvälisen punaupseerikurssin ja teki sen jälkeen pitkän uran puna-armeijassa. Vähä oli yksi harvoista Stalin vainoista hengissä selvinneistä suomalaisista vallankumouksellisista. Myöhempinä vuosinaan hän kritisoi stalinismia ja neuvostojärjestelmää. Hän arvosteli kommunistisen puolueen tekemiä virheitä vielä kuolemaansa edeltävänä vuonna pidetyssä puolueveteraanien kokouksessa. Vähän mukaan myös Suomen sisällissodan punapakolaisten olisi pitänyt aikoinaan palata Suomeen, koska ”Mannerheimin mestauspölkky ei olisi ollut sen pahempi kuin Stalininkaan”.[2]
Elämä
Varhaiset vuodet
Iitissä syntyneen Toivo Vähän vanhemmat olivat työmies Juho Kustaanpoika Vähä ja Maria Vilhelmiina Lindström. Perheessä oli kuusi lasta, kaikki poikia.[1] Perhe asui muun muassa Joutsenon Haukilahdessa, jossa Vähän luokkatoverina kansakoulussa oli myöhemmin itsekin punaupseerina tunnettu Vilho Rosendahl.[3] Isän saatua työpaikan Pietarin lähistöltä Tuprovasta Toivo muutti enonsa luokse Helsinkiin. 14-vuotiaana Vähä sai työpaikan Sörnäisten kaupunginosassa toimineesta Kone- ja Siltarakennus Oy:stä, josta hän pian siirtyi suutarinoppilaaksi kenkätehtaaseen ja myöhemmin kesällä 1916 linnoitustöihin Helsingin ulkopuolelle. Samana syksynä Vähä muutti myös itse Tuprovaan, missä hän työskenteli höyrysahalla ja paperitehtaalla. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen myös muut Vähän veljekset muuttivat Pietarin seudulle.[1]
Tammikuussa 1918 Vähä liittyi Tuprovan työväentalolla perustettuun punakaartin osastoon, josta pian tuli osa Pietarin suomalaiseen punakaartiin. Hänet siirrettiin kaartin 1. komppaniaan, joka 27. tammikuuta lähti Suomeen niin sanotun suuren asejunan matkassa. Asekuljetusta saattaessaan hän osallistui Kämärän taisteluun ja toimi myöhemmin tykistön lähettinä Vilppulan rintamalla. Perääntymisvaiheessa maaliskuun loppupuolella Vähän komppania onnistui Tampereen seudulla välttämään valkoisten saartorenkaaseen jäämisen ja perääntyi lopulta itään Karjalankannakselle saakka. Viipurin taistelun jälkeen osasto siirtyi Rajajoen ylitse Neuvosto-Venäjän puolelle.[1]
Venäjän sisällissodassa ja punaupseerina
Pietarissa Vähä liittyi puna-armeijaan ja osallistui myöhemmin Venäjän sisällissodan taisteluihin eri puolilla maata. Kesällä 1919 hän palveli erillisen kansainvälisen ratsuväkipataljoonan ratsumiehenä Siperiassa, josta Vähä lähetettiin elokuussa ratsuväen upseerikursseille Pietariin, jossa hän myös liittyi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäseneksi helmikuussa 1920. Ratsuväkikoulun sijaan Vähä kuitenkin päätti suorittaa jalkaväen punaupseerikurssin Pietarin kansainvälisessä punaupseerikoulussa, josta hän valmistui 1923.[1] Toivo Vähän viidestä veljestä myös neljä muuta suoritti punaupseerikurssin.[4]
Kurssiaikanaan Vähä osallistui syyskuussa 1920 Kuusisen klubin murhien epäiltyjen pidätyksiin, Kronstadtin kapinan kukistamiseen kevättalvella 1921 sekä Itä-Karjalan kansannousun kukistamiseen talvella 1922. Tammikuussa 1922 käydyn Kiimasjärven taistelun jälkeen Vähä surmasi retkeä johtaneen Toivo Antikaisen käskystä puukolla kolme vangiksi saatua suomalaista heimosotilasta, kun heitä ei voitu ottaa hiihtokomppanian mukaan. Yksi surmatuista oli suojeluskuntalainen Antti Marjoniemi, jonka murhasta Antikainen sai Suomessa elinkautisen vankeusrangaistuksen vuonna 1935.[1]
Punaupseerikoulusta valmistumisensa jälkeen Vähä komennettiin NKVD:n palvelukseen. Maaliskuusta 1923 lähtien hän toimi Karjalan kannaksella sijainneen raja-aseman päällikkönä, vuosina 1924–1925 salaisen poliisin GPU:n aluehallinnossa Leningradissa sekä palveli vuonna 1925 vielä lyhyen aikaa raja-asemalla Siestarjoella.[1] Hän ehti myös avioitumaan suomalaissyntyisen Sannin kanssa ja hieman myöhemmin pariskunnalle syntyi tytär.[5]
Operaatio Trusti
Vuonna 1924 Neuvosto-Venäjän salainen poliisi Tšeka värväsi Vähän Operaatio Trustin palvelukseen. Sen johdossa oli Leningradin Tšhekan päällikkönä toiminut puolalainen vallankumouksellinen Stanislaw Messing. Kyseessä oli kolme vuotta aikaisemmin käynnistetty operaatio, jonka tarkoituksena oli harhauttaa venäläisiä vastavallankumouksellisia ja länsimaisia tiedustelupalveluja. Hän esitti venäläistä rajavartijaa, joka oli rahasta valmis avustamaan bolshevikkien vastustajia ja kuljettamaan heitä Siestarjoen ylitse Neuvostoliiton puolelle. Suomen armeijan tiedustelusta vastannut yleisesikunta piti Vähää luotettavana, koska sen palveluksessa ollut agentti oli värvännyt hänet pitäessään Vähää tavallisena neuvostoliittolaisena rajavartijana. Aluksi Vähän kautta kulki salakuljetettua tavaraa, mutta pian hän alkoi järjestämään rajanylityksiä vastavallankumouksellisille, emigranteille, brittiagenteille sekä yleisesikunnan tiedustelijoille.[6]
Tunnetuin rajanylitys tapahtui syyskuussa 1925, jolloin brittivakooja Sidney Reilly onnistuttiin houkuttelemaan Neuvostoliiton puolelle. Reitin toimivuus oli tarkistettu vain muutamaa päivää aikaisemmin, kun vastavallankumouksellisen kenraalin Aleksandr Kutepovin kuriiri oli kulkenut rajan yli ja todennut Vähän luotettavaksi.[6] Hän avusti Reillyn Neuvostoliiton puolelle Valkeasaaren Alakylän lähistöllä ja saattoi hänet Parkalan rautatieasemalle, jossa Reilly kuitenkin pidätettiin. Hänet teloitettiin myöhemmin marraskuussa.[5] Vähä puolestaan palkittiin Reillyn kiinniotosta Punaisen lipun kunniamerkillä.[7]
Välttääkseen operaationsa paljastumisen Tšeka päätti lavastaa Vähän kuoleman. Hänelle annettiin uusi henkilöllisyys ja Leningradissa laskettiin liikkeelle huhu, jonka mukaan Vähä oli ammuttu petturina. Häntä pidettiin aluksi Hotelli Europeiskajassa ja kuljetettiin sen jälkeen salaa junalla Leningradista Moskovaan. Vuosina 1925–1928 Vähä opiskeli rajavartiokorkeakoulussa nimellä Ivan Petrov, kunnes hänet tunnistettiin. Vähä siirrettiin Kiinan vastaiselle rajalle Argunjoelle, jossa hän 1929 osallistui Kiinan kanssa käydyn rajavälikohtauksen taisteluihin.[1]
Stalinin vainot ja toinen maailmansota
Vuosina 1934–1937 Vähä palveli aluksi Mustallamerellä ja myöhemmin Valko-Venäjän rajajoukoissa.[1] Vähä oli salannut oikean henkilöllisyytensä ja aikaisemman elämänsä kaikilta. Hän oli jopa jättänyt perheensä ja mennyt uudelleen naimisiin. Pariskunnalle syntyi tyttö, joka Vähän ensimmäisen lapsen tavoin sai nimekseen Lilija. Stalinin vainojen aikana rajavartijan suomalainen aksentti alkoi herättämään huomiota ja lopulta Vähän oikea henkilöllisyys tuli ilmiannon vuoksi julki.[5] Helmikuussa 1938 Vähä vangittiin KGB:n vieraisiin kansallisuuksiin kohdistaman puhdistuksen yhteydessä. Suomalaisuuden lisäksi epäilyjä aiheutti Vähän kuuluminen marsalkka Mihail Tuhatševskin maanpetosyytteiden yhteydessä teloitetun armeijankomentaja I. P. Uborevitshin lähipiiriin. Vähä tuomittiin kansanvihollisena kuolemaan ja hän odotti Minskissä tutkintavankilassa teloitustaan lähes vuoden ajan.[1] Vankeusaikanaan Vähä kirjoitti Stalinille, ryhtyi nälkälakkoon ja yritti jopa itsemurhaa.[5] Marraskuussa 1939 hänet yllättäen luvattiin vapauttaa, mikäli Vähä suostuisi vapaaehtoisena liittymään Terijoen hallituksen armeijaksi perustettuun Suomen kansanarmeijaan.[1] Myöhemmin Vähä itse arveli omanneensa korkeassa asemassa olleen vaikutusvaltaisen salaisen auttajan,[2] mutta toisaalta pätevistä upseereista oli Stalinin puhdistusten jälkeen huutava pula, ja sodan lähestyessä heitä jouduttiin haalimaan jopa vankileireiltä.[8]
Suomen kansanarmeijassa Vähä palveli talvisodan alussa tiedusteluosaston päällikkönä Terijoella ja vuodenvaihteen 1940 jälkeen hiihtorykmentin komentajana. Talvisodan päätyttyä Vähä toimi puna-armeijan 71. divisioonaan kuuluneen jalkaväkirykmentti 126:n komentajana.[1] Pääasiassa karjalaisista, inkeriläisistä ja suomalaisista kootuneen rykmentin esikuntapäällikkönä toimi Valter Valli.[9] Natsi-Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 Vähä siirrettiin ensin reservinä olleen jalkaväkirykmentti 143:n komentajaksi ja sieltä edelleen lounaisrintamalle jalkaväkirykmentti 936:n komentajaksi. Syyskuussa Vähä haavoittui vakavasti Staraja Russan lähistöllä. Toipumisensa jälkeen hän toimi Uralilla sijaitsevan Zlatoustin jalkaväkikoulun päällikkönä tammikuuhun 1946 saakka.[1]
Viimeiset vuodet
Everstiksi ylennetty Vähä palveli toisen maailmansodan jälkeen vielä turvallisuuspoliisin palveluksessa Kaliningradissa, kunnes erosi ja ryhtyi Ukrainassa Žytomyrin alueella toimineen viinatehtaan johtajaksi.[1] Operaatio Trusti tuli lopulta julkisuuteen Neuvostoliitossa vuonna 1964. Siitä kirjoitettujen lehtijuttujen yhteydessä mainittiin myös Vähän nimi ja samalla hänen molemmat perheensä saivat totuuden selville.[5] Vähä jäi eläkkeelle vuonna 1967 ja muutti Petroskoihin, jossa hän ryhtyi kirjoittamaan muistelmiaan. Omaelämäkerta julkaistiin vuonna 1970 ja käännettiin neljä vuotta myöhemmin myös suomeksi nimellä Suomalaiset punikit. Lisäksi Vähä kirjoitti kolme muuta muistelmateosta muun muassa Operaatio Trustista. Hänen tuotantonsa käsittää myös muutaman novellin, jotka julkaistiin Punalippu-lehdessä.[10] Vuonna 1990 toimittaja Oleg Tihonov julkaisi Vähästä kertovan dokumenttiromaanin Silminnäkijä.[7]
Toivo Vähä kuoli vuonna 1984.[1] Hänen haudallaan Petroskoissa on KGB:n pystyttämä muistomerkki.[5] Vuonna 2001 Petroskoissa järjestettiin suuret juhlat kun Vähän syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta.[5]
Kunniamerkit
Leninin kunniamerkki
Punaisen Lipun kunniamerkki
Lokakuun Vallankumouksen kunniamerkki
Punaisen Tähden kunniamerkki
Kansojen ystävyyden kunniamerkki
Teokset
Suomalaiset punikit (1970)
Trust-operaatio (1973)
Murrosvuosina (1978)
Minun rajani (1981)
Lähteet

Luokka:Suomen sisällissodan punaiset
Luokka:Kansojen ystävyyden kunniamerkki
Luokka:Vuonna 1901 syntyneet
Luokka:Vuonna 1984 kuolleet