Johan Jakob Nervander (23. helmikuuta 1805 Uusikaupunki – 15. maaliskuuta 1848 Helsinki)[1] oli suomalainen runoilija, fyysikko ja meteorologi. Nervander oli suomalaisen meteorologisen mittaus- ja havaintotoiminnan alkuunpanija. Hänen vuonna 1844 aloittamistaan magneettisista mittauksista käynnistynyt niin sanottu Helsingin havaintosarja on maailmanlaajuisestikin harvinainen ja nykyisessä tiedeyhteisössä arvostettu.[2] Hän kehitti myös galvanometriä.[3]
Nervander oli yhtenä perustajajäsenenä useissa eri seuroissa, kuten Societas pro Fauna et Flora Fennica, Lauantaiseura, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ja Suomen Tiedeseura.
Elämä
Nuoruusvuodet
Johan Jakob Nervander syntyi Uudessakaupungissa 23. helmikuuta 1805. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Johan Nervander ja Beata Bergbom. Nervanderin suku on kotoisin Porin itäpuolella sijaitsevalta Närvan tilalta. Sukunimi on otettu tilan nimeä mukaillen. Uudessakaupungissa Johan Nervander pääsi taloudellisesti hyvään asemaan. Hän oli kaupungin ensimmäisiä apteekkareita, omisti useita kiinteistöjä ja myös osuuksia purjelaivoista. Liiketoimet kuitenkin epäonnistuivat ja tästä seurasi taloudellinen romahdus. Nervander myi apteekkinsa vuonna 1813, jolloin perhe muutti Ouluun. Johan Nervander kuoli kolme vuotta muuton jälkeen ja perhe jäi asumaan Ouluun köyhyydessä. Perheeseen jäi J. J. Nervanderin lisäksi neljä muuta lasta.
Beata lähetti 11-vuotiaan esikoispoikansa tämän enon, filosofian apulaisprofessorin Fredrik Bergbomin, luo Turkuun. Näin Nervander päätti lyhyeksi jääneet opintonsa Oulun triviaalikoulussa ja aloitti opinnot Turun katedraalikoulussa. Neljä vuotta myöhemmin Nervander pääsi 15-vuotiaana ylioppilaaksi ja aloitti samana vuonna, 1820, yliopisto-opinnot Turun akatemiassa. Turun akatemiassa hänet merkittiin Pohjalaisen osakunnan matrikkeliin lisämaininnalla rarioris spei adolescentulus eli ”harvinaisen suuria toiveita herättävä nuori”.
29. elokuuta 1827 Nervander meni Gävlessä, Ruotsissa naimisiin itseään seitsemän vuotta vanhemman Agata Emerentian Öhmannin kanssa. Suhteeseen oli syntynyt kaksi vuotta aiemmin elokuun 13. päivänä Kirkkonummella tytär Augusta Matilda. Nervanderin ja Öhmannin suhdetta pidettiin visusti salassa. Siitä ei tiennyt edes Nervanderin läheinen ystävä J. V. Snellman. Myös toinen perheen lapsista, Hugo Emmerick, syntyi ennen avioliittoa, 22. huhtikuuta 1827. Nervanderin avioliiton sanotaan usein olleen onneton. Eroa ei kuitenkaan otettu ja perheeseen syntyi yhteensä kahdeksan lasta, joista kolme kuoli jo lapsena. Nervanderin isän epäonnistumisesta seurannut köyhyys painosti Nervanderia koko hänen elämänsä. Hän joutui työskentelemään vuoden 1832 kevätlukukauden Helsingfors lyceumissa opettajana, jotta saisi perheen talouden tasapainoon.
Nervander suoritti kandidaatin tutkinnon vuonna 1827 esitettyään pro gradu -tutkielmansa julkisesti tarkastettavaksi. Samana vuonna pidetyssä promootiossa, joka oli viimeinen vanhassa Turun akatemiassa pidetty, hänet vihittiin priimusmaisteriksi. Vaatimusten mukaan filosofian kandidaatin tutkintoon tuli sisältyä 11 ainetta. Kaikkiaan 33 mahdollisesti puoltoäänestä Nervander sai 30. Hänellä oli korkein arvosana kahdeksassa aineessa. Tämä oli yliopiston siihen astisen historian paras suoritus.[4]  Tullessaan maisteriksi Nervander oli ollut ylioppilaana seitsemän vuotta. Hänen opintomenestyksensä oli ollut loistelias.
Nervanderin läheisimpiin opiskelijatovereihin lukeutuivat muiden muassa J. V. Snellman ja J. L. Runeberg. He viettivät paljon aikaa niin ylioppilaiden opiskelun ulkopuolisissa riennoissa kuin vakavammissa yhteyksissäkin. Tästä todisteena ovat Nervanderin lähettämät kirjeet Snellmanille. Snellman ja Nervander olivat molemmat runoilijoita ja yhdessä he myös kirjoittivat runoja.
Kaksi vuotta kandidaatin tutkinnon suorittamisen jälkeen Nervander sai valmiiksi fysiikan dosentuurin opinnäytteensä. Kirjoituksen otsikkona on In doctrinam electro-magnetismi momenta. Kymmenen vuotta aikaisemmin kuuluisa tanskalainen fyysikko Hans Christian Ørsted oli havainnut sähkövirtojen vaikutuksen magneetteihin. Työssään Nervander yritti mitata virran voimakkuutta havainnoimalla sähkövirran vaikutusta magneetteihin, jotka olivat lähellä virtasilmukkaa. Tutkielma hyväksyttiin, ja Nervander nimitettiin kesäkuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1829 fysiikan dosentiksi. Samana vuonna hän aloitti myös fysiikan professorina toimimisen. Paikan hän sai, kun Gustaf Gabriel Hällström oli yliopiston rehtorina ja vapautettuna luennointivelvollisuudesta.
22. helmikuuta 1832 Nervander julkaisi matematiikkaa käsittelevän tutkielman De curvatum in genere tertii ordini osculatricae, minkä jälkeen hänet nimitettiin matematiikan ja fysiikan apulaisprofessoriksi Helsingin yliopistoon. Kolme vuotta aiemmin Nervander ja hänen opiskelijatoverinsa Tulindberg olivat hakeneet yhdessä virkaa, mutta kumpikaan ei saanut paikkaa, koska heitä pidettiin epäpätevinä. Nervanderin asemia paransi erityisesti hänen tutkielmansa, vaikka siinä oli useita paino- ja huolimattomuusvirheitä.
Aikuis- ja keski-ikä
Helsingin yliopistoon perustettiin 1830-luvun alussa matkastipendi. Nervander oli ensimmäinen, joka sai stipendin matkansa rahoitusta varten. Se mahdollisti laajan vuosina 1832–1836 Eurooppaan suuntautuneen tutkimusmatkan. Matka alkoi vuoden 1832 syksyllä ja ensimmäinen pysähdyspaikka oli Tukholmassa. Ruotsissa ollessaan Nervander loi yhteyden Jöns Berzeliukseen. Tukholmassa ja Uppsalassa hän tapasi ruotsalaisia fyysikoita, muun muassa Fredrik Rudbergin. Arvellaan, että Nervanderin kiinnostus Maan magnetismia kohtaan heräsi juuri Ruotsissa luotujen kontaktien ansiosta.[5] Ruotsista matka jatkui Kööpenhaminaan. Tanskassa hän tapasi runoilija Adam Oehlenschlägerin sekä fyysikko Hans Ørstedin. Matka jatkui lopulta Göttingenin kautta Pariisiin.
Nervander kirjoitti vuonna 1833 artikkelin Annales de Chimie et de Physique -lehteen, jota toimitti Gay-Lussac. Artikkelissaan Nervander kirjoittaa uudenlaisesta galvanometristä. Sen avulla on helpompi laskea virran vaikutus magneettikenttään. Myöhemmin laitetta paransi Claude Pouillet, joka myös teki siitä laajoissa piireissä tunnetun.

Pariisista Nervander jatkoi matkaansa Italiaan, jossa hän tutustui Milanon magneettiseen obsevatorioon vuoden 1834 syksyllä. Italiasta hän jatkoi matkaansa Wieniin, jossa hänelle tarjottiin Jenan yliopistosta professorin paikkaa. Nervander kieltäytyi tästä. Hän aloitti paluumatkan Suomeen vuonna 1836. Tarkoituksena oli palata kotimaahan Tukholman kautta, mutta raju talvi esti matkan Tukholmasta Helsinkiin. Tästä syystä Nervander päätti matkustaa Suomeen Pietarin kautta. Siellä hän solmi uusia kontakteja ja esitti myös suunnitelman magneettisen observatorion rakentamisesta Helsinkiin. Tämä ei ollut uusi ajatus, sillä jo Gustaf Gabriel Hällström oli esittänyt tällaisia ajatuksia. Nervanderin suunnitelma sai hyvän vastaanoton ja 19. maaliskuuta 1838 saadussa kirjeessä Nervander sai luvan rakennuksen rakentamiseen. Rakennus oli aikansa yliopistomaailman suurin hanke Suomessa.[6]
Nervander ehti tehdä paljon mittauksia. Laitteiden antamat luvut kirjattiin kymmenen minuutin välein. Nervanderin jälkeen havaintojen kirjaaminen väheni, kunnes vuonna 1912 tyydyttiin vain yhteen mittaukseen päivässä ja lopulta läheinen sähköraitiovaunuliikenne häiritsi mittauksia ja mittaukset lopetettiin. Nervanderin magneettisen deklinaation mittaukset, noin 1010000 havaintoa, käsittävät viisi auringonpilkkujaksoa.
Kuolema
Nervanderin ura sai äkkinäisen lopun, kun hän sairastui isorokkoon ja kuoli 15. maaliskuuta 1848. Kuollessaan hän oli vain 43-vuotias. Nervanderilla oli professorin, observatorion johtajan paikka sekä vapaa asunto observatoriossa ja oikeus pitää karjaa Kaisaniemen puistossa. Hänen perukirjastaan selviää, että hänellä oli vähän karjaa: lehmä, porsas ja 12 kanaa. Hyvästä asemasta huolimatta Nervander eli lähes poikkeuksetta koko elämänsä niukoissa oloissa. Hän nautti hyvää palkkaa, mutta sitä ei jäänyt juurikaan ylimääräistä, koska perheessä oli hänen itsensä lisäksi vaimo, neljä lasta ja myös vaimon sisko. Kotitalouteen kuului myös neljä piikaa. Nervanderilla oli maksettavana suuret velat ja hän otti lisää lainaa maksaakseen aiemmat lainat. Hän jätti perheensä samalla tavalla köyhyyteen kuin hänen isänsä oli aiemmin jättänyt hänet.
Ura
Runoilija
Nervander tunnettiin alun alkaen runoilijana. Hänen runotuotantonsa painottuu etupäässä 1820-luvulle. Hän julkaisi vuonna 1830 runokäännöksen Dikter af konung Ludvig i Bäjern. Teoksesta Jephtas bok, en minnessång i Israel Nervander palkittiin Ruotsin akatemian palkinnolla. Kootut kaunokirjalliset teokset Skrifter 1 ja 2 julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.[7]
Fyysikko
Sähkön ja magnetismin tutkiminen eteni suurin harppauksin 1700- ja 1800-lukujen taitteessa. Nervander päätti suunnata fysiikan tutkimuksen näille aloille. Omistautuminen luonnontieteille ei kuitenkaan ollut aivan selvä asia, sillä hän oli lahjakas useissa oppiaineissa. Häntä kiinnostivat erityisesti klassiset kielet, Raamatun hepreankieliset alkutekstit, filosofia ja historia.
Ensimmäisellä Euroopan-matkallaan 1832–1836 Nervander tutustui Euroopan tutkimuslaitoksiin ja ennen kaikkea tiedepiireihin. Pariisissa ollessaan hän esitteli herkän virranvoimakkuutta mittaavan laitteen, tangenttibussolin. Mittari perustui sähkövirran synnyttämään magneettiseen momenttiin, joka sai käämin sisällä olevan magneetin kääntymään. Kojetta kutsuttiin tangenttibussoliksi, koska mittausten perusteella neulan kääntymiskulman tangentti oli suoraan verrannollinen virranvoimakkuuteen.
Tuohon aikaan uskottiin Maan magneettikentällä olevan vaikutusta säähän. Magnetismi on tunnettu jo 1600-luvulta asti, mutta Nervanderin elinaikana alettiin mitata Maan magneettikenttää eri puolilla Maata. Tätä tarkoitusta varten tarvittiin laaja verkosto magnetismia mittaavia observatorioita. Tämä oli taustalla, kun Helsinkiin perustettiin oma observatorio.
Turun palon seurauksena opetus siirtyi Helsinkiin. Tämä vaati uusien tilojen rakentamista, mikä taas vaati voimakasta taloudellista panostusta. Tästä huolimatta yliopistolle pystyttiin rakentamaan siihen astisen Suomen yliopistomaailman kallein rakennus, magneettinen observatorio Kaisaniemeen. Rakennus valmistui vuonna 1841 ja säännölliset magneettikentän mittaukset aloitettiin heinäkuussa 1844. Mittaustuloksia analysoi 12 apulaista ja mittauksia tehtiin päivittäin kymmenen minuutin välein. Lisäksi meteorologiset havainnot kirjattiin tunnin välein. Nervander julkaisi vuosien 1844–1848 tulokset neljänä niteenä, mutta sairastuminen ja varhainen kuolema lopetti mittaukset hänen osaltaan. Niitä jatkoi kuitenkin Nervanderin vävy Henrik Borenius, joka toimi observatorion johtajana 1848–1860. Nervanderin havaintosarja ilmestyi vuonna 1852, ja se aloitti Suomen geofysikaalisten vuosikirjojen ilmestymisen. Pietarin akatemia myönsi Nervanderille puolet Demidovin palkinnosta. Koska Nervander oli jo kuollut, palkinto annettiin köyhyydessä elävälle perheelle.
Geomagnetismin alalla Nervander julkaisi muutamia tutkimuksia magneettikentän vuorokausivaihtelun jaksollisuudesta, jonka hän pystyi selittämään neljän Fourier-aallon summana. Tulos pätee edelleen.[8]
Lähteet

Aiheesta muualla

Teoksia vapaasti saatavilla Kansalliskirjaston

Luokka:Suomalaiset fyysikot
Luokka:Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston professorit
Luokka:Suomalaiset runoilijat
Luokka:Vuonna 1805 syntyneet
Luokka:Vuonna 1848 kuolleet
Luokka:Suomalaiset professorit


Videovuokraamo on yleisölle avoin toimipiste, josta voi vuokrata elokuvien videotallenteita kotikatselua varten.[1] Videovuokraamoja alkoi syntyä 1970-luvun lopulta alkaen, kun elokuvia alettiin teatterilevityksen ja televisioesitysten ohella julkaista videokaseteilla. 1980-luvulla videotallenteiden standardiksi vakiintui VHS-kasetti, jonka vuosituhannen vaihteessa syrjäytti DVD-levy ja sen kehittyneempi muoto Blu-ray-levy. Elokuvien julkaisemisesta videolla tuli maailmassa 1980-luvun puolenvälin jälkeen teatterilevitystä suurempi bisnes, ja monia elokuvia alettiin julkaista suoraan videolle esittämättä niitä lainkaan teattereissa.[2]
2010-luvulla videovuokraustoiminta ja muu elokuvien katselu on siirtynyt yhä enemmän internetin kautta tapahtuvaksi, jakelukanavina muun muassa Netflix ja HBO Nordic. Siksi fyysisten elokuvatallenteiden vuokraamot ovat kehittäneet muita keinoja asiakkaiden houkuttelemiseksi. Suomessa yhä suurempi osa videovuokraamoiden liikevaihdosta tulee irtomakeisten myynnistä: esimerkiksi Makuunin liikevaihdosta 2010-luvun puolivälissä enää 35 prosenttia tuli videovuokrauksesta.[3][4] Vuonna 2018 Makuuni hakeutui konkurssiin.[5]
Videovuokraus käytännössä
Elokuvien ja videopelien vuokraus videovuokraamosta edellyttää asiakkaan henkilöllisyyden varmistamista ja sopimusehtojen hyväksymistä. Jos vuokraamon omaisuutta jää palauttamatta, vuokraamo voi silloin ryhtyä perimistoimiin. Alle 15-vuotiaalta tarvitaan Suomessa holhoojan suostumus. Elokuvien palautus on usein mahdollista palautusluukun kautta myös vuokraamon ollessa suljettu.[6] Joissakin maissa DVD-levyjen vuokraamiseen on olemassa myös luottokortilla toimivia automaatteja.
Historiaa
Ensimmäinen elokuvia kotikäyttöön vuokraava yritys oli Eckhard Baumin Saksan Kasselissa vuonna 1975 perustama palvelu, jossa hän vuokrasi keräämiään teatterielokuvien Super 8 -filmille tehtyjä kopioita kotona kaitafilmiprojektoreilla katseltaviksi. Baumin videovuokraamo oli nykyaikaisessa muodossaan toiminnassa vielä 2010-luvun puolivälissä.[7] Sonyn Betamax-videokasettien tultua markkinoille ensimmäinen kuvanauhatallenteita vuokrannut yritys perustettiin vuonna 1977 Los Angelesin Wilshire Boulevardille. Yrittäjä George Atkinsonin ”videoklubissa” oli 50 dollarin vuosimaksu, ja jäsenet voivat vuokrata elokuvia 10 dollarin päivähintaan. Pohjois-Amerikan ja koko maailman suurimmaksi videovuokraamoketjuksi kasvoi Dallasissa vuonna 1985 perustettu Blockbuster, jolla oli vuonna 1992 jo 2800 ja 2000-luvun alussa yli 10000 vuokraamoa lähinnä englanninkielisissä maissa. Pian Netflix ja muut online-elokuvavuokrauspalvelut alkoivat syödä vuokraamomarkkinoita, ja Blockbuster teki konkurssin vuonna 2010.[8]
Videojulkaisuja vuokraamoille ja myyntikäyttöön julkaisivat pääasiassa suurten elokuvayhtiöiden videomarkkinoihin erikoistuneet tytäryhtiöt, kuten Paramount Home Video, Columbia Pictures Home Entertainment ja MGM/UA Home Video. Yhdysvaltojen ulkopuolella Paramountin ja Universalin videojulkaisutoimintaa hoiti CIC Video (Cinema International Corporation). Eurooppalaisia julkaisijoita olivat brittiläiset Thorn EMI Video ja Rank Audiovisual, saksalainen Siemensin ja Philipsin yhteisyritys Polygram Video sekä ruotsalainen Esselte.[9]
Elokuvien videotallenteiden eräs lieveilmiö ovat ”piraattivideot” eli laittomat kopiot, joista ei maksettu tekijänoikeus- tai kopiointimaksuja elokuvien tuottajille. Erityisen pahaksi piraattivideomarkkinat ryöstäytyivät 1990-luvun alussa Neuvostoliiton viimeisinä aikoina. Maan lainsäädännössä ei ollut säädöstä laittomista kopioista, ja niinpä laittomia kopioita länsimaisista elokuvista näytettiin ”videosalongeissa” eli pienissä ad hoc -elokuvateattereissa maksua vastaan. Myös televisiokanavat näyttivät laittomia kopioita: muun muassa Renny Harlinin Die Hard 2 esitettiin laittomana kopiona Neuvostoliiton valtakunnallisella televisiokanavalla.[10]
Historiaa Suomessa

Ensimmäiset suomalaiset videovuokraamot tulivat katukuvaan vuoden 1982 paikkeilla. Varhaisimpia videoyrittäjiä oli vaasalainen Lasse Backlund, yhä toimivan Future Filmin omistaja, joka tilasi elokuvat ensin vuokraamotoiminnassa pidemmällä olleesta Ruotsista, mutta alkoi pian ostaa elokuvien video-oikeuksia suoraan ulkomaisilta levittäjäyhtiöiltä. Teatterissa menestyneen suosikin saamiseksi joutui ostamaan myös tusinan verran b-luokan elokuvia. Tekstitykset ja kannet tehtiin Suomessa, ja takakannet varustettiin liioittelevin mainostekstein joilla ei usein ollut paljoa tekemistä elokuvan kanssa.[11]
Jos kotona ei ollut videonauhuria, alkuvuosien videovuokraamosta saattoi elokuvan mukana vuokrata kannettavan videosoittimen, joka kytkettiin kotitelevision antenniliitäntään. Tunnetuin ellei ainoa Suomen markkinoila ollut vuokravideosoitin oli ruotsalaisen Esselten Moviebox[12]. Vuoden 1981 lopussa Suomessa oli käytössä noin 30000 videonauhuria ja vuoden 1987 paikkeilla jo puolisen miljoonaa.[13][11] Samoihin aikoihin elokuvien videojulkaisutoiminta ohitti maailmanlaajuisesti liikevaihdossa elokuvateattereiden pääsylippumyynnin.[2] Vuonna 1990 videonauhuri oli Suomessa jo 54 prosentissa kotitalouksista [14][15]. Yleisimmillään videonauhuri oli vuonna 2004 kolmella neljäsosalla kotitalouksista.[16]
Vuoden 1983 paikkeilla suomeksi tekstitettyjä tai suomalaisia pitkien elokuvien videotallenteita oli markkinoilla yli tuhat, samaan aikaan kun videonimikkeitä oli Yhdysvalloissa tarjolla noin viisi tuhatta sekä Britanniassa ja Saksan liittotasavallassa pari tuhatta.[17][9] Suomenkielisten vuokravideotallenteiden kovimpia kasvuvuosia olivat 1984 ja 1985, jolloin markkinoille tuli jopa tuhat nimikettä vuodessa. Monet 1980-luvun videojulkaisuista olivat varta vasten vuokravideomarkkinoille tuotettuja pienen budjetin toiminta- ja pehmopornoelokuvia pääosin Yhdysvalloista. 1990-luvun puolivälissä julkaisutahti oli Suomessa vakiintunut noin 400 elokuvaan vuodessa.[18] Vuoden 1994 paksussa Video-oppaassa esitellään jo 8500 pitkien näytelmäelokuvien tai animaatiosarjojen VHS-tallennetta, minkä lisäksi markkinoilla oli paljon dokumenttielokuvia, lyhytelokuvia, harraste- ja opetusvideoita, Ylen televisiotallenteita sekä seksi- ja pornoelokuvia.[19]
Videokasettien tarjonta alkoi lisääntyä myös suomalaissa kirjastoissa 1980-luvun puolenvälin jälkeen siinä vaiheessa, kun Beta-formaatti oli jo pudonnut pois ja kirjastot saattoivat keskittyä VHS-kasetteihin. Vuoden 1986 alussa videoelokuvia lainaavia kirjastoja oli Suomessa parikymmentä. Kehitystä hidastivat monimutkaiset tekijänoikeusasiat ja niistä johtuva kirjastokasettien korkea hinta. Kaupallisia toimijoita halvemmista Yleisradion tallenteista tuli merkittävä osa kirjastojen videotarjontaa. Kirjastot karsastivat myös seksi- ja väkivaltaelokuvien hankintaa ja jättivät ne suosiolla kaupallisille videovuokraamoille.[20]
Vuokravideoiden sisältämä väkivalta ja seksi sai 1980-luvun puolivälissä aikaan voimakkaan kansanliikkeen, minkä tuloksena vuonna 1987 voimaan tullut laki esti alle 18-vuotiailta kiellettyjen elokuvien videojulkaisun Suomessa.[21] Lain vaikutus oli käytännössä päinvastainen: ”kielletyt hedelmät” eli erittäin väkivaltaiset toiminta- ja kauhuelokuvat tulivat monien nuorten erityisen kiinnostuksen kohteiksi. Laki kumottiin vuonna 2001, kun elokuvien aikuissensuuri lakkautettiin.[22]
Videovuokrausalan suomalaistoimijoita
1980- ja 1990-luvuilla Suomen videovuokramarkkinoiden johtava yritys oli Rautakirja.[4] Sillä oli kattavan R-kioskiverkoston lisäksi vuonna 1984 Siipipyörältä ostettu, vuonna 1988 noin 30 toimipistettä käsittänyt Kotikatsomo-videovuokraamoketju, joka ajettiin alas Suomen 1990-luvun alun lamavuosina.[23] Suurin yksittäinen videovuokraamo 1990-luvun puolivälissä oli Helsingin Fredrikinkadulla sijainnut Compact Video.[11] Vuonna 1999 R-kioskeilla oli noin 30 prosentin markkinaosuus videovuokrauksessa ja toimipisteitä 740 ympäri Suomea. Vuonna 1985 perustetulla Makuunilla oli 50 vuokraamoa, vuonna 1991 perustetulla Filmtownilla 28 ja Compact Videolla viisi toimipistettä. Lisäksi oli yksittäisiä vuokraamoja, joilla saattoi olla pari sivuliikettä.[24] Vuonna 2005 R-kioskien vuokrauspisteet olivat vähentyneet noin viiteensataan, kun taas Makuuni oli kasvanut lähes sataan ja Filmtown 75 toimipisteeseen.[11]
Suurimpia suomeksi tekstitettyjen (tai lastenvideoiden osalta dubattujen) VHS-videotallenteiden julkaisijoita olivat Rautakirjan omistama Oy Europa Vision Ab (tuotemerkki Showtime), ruotsalainen Esselte Video ja tanskalainen Egmont Film, joista kukin toi 1990-luvun alussa markkinoille toistasataa elokuvaa vuosittain. Keskisuuria julkaisijoita olivat Nordic Film Group (jonka vuonna 1991 osti Finnkino), Fazervideo (tuotemerkkinä Warner Home Video), Alfa-Video-Panorama (mm. Big Partner) sekä Castle Video (tuotemerkkinä Sesam Video).[25] 1990-luvun puolivälissä markkinoilla oli noin 9000 suomeksi julkaistua VHS-videotallennetta näytelmäelokuvista.[26][27]
Vuokravideokulttuuri synnytti Suomessakin lieveilmiöitä, kuten 1980-luvun aikakauslehdet Videolehti (A-lehdet 1983–1986), Video+ (Suomen mediayhtymä 1989) ja Suomi Video, WSOY:n 1990-luvun alkupuolella julkaiseman paksun Video-oppaan sekä videojulkaisijoiden omia painettuja tuoteluetteloita.[28]
Myyntivideot vaihtoehdoksi vuokraukselle
1990-luvun alusta alkaen myyntivideot alkoivat syödä videovuokrauksen asemaa. Aluksi etenkin lastenelokuvia ja musiikkivideoita ostettiin mieluummin omaksi kuin vuokrattiin lyhyeksi aikaa, mutta myyntivideoiden markkinaosuutta lisäsi niiden ostohinnan aleneminen, vuokravideokasettien palautuksen vaivalloisuus ja vuokrakäytöstä poistettujen kaseteiden myynti kotikäyttöön. Vuoden 1991 noin 700:sta videojulkaisusta jo 300 oli myyntivideoita, loput vuokravideoita.[27] Pari vuotta myöhemmin myyntivideoiden osuus oli jo puolet julkaisuista.[18]
Lisäksi elokuvayhtiöt alkoivat julkaista tuotantojaan videolla nopeammin teatteriensi-illan jälkeen, jolloin vuokra- tai ostovideosta tuli varteenotettava tapa katsoa aivan tuore elokuva kotioloissa.[29]
VHS vaihtui DVD:ksi
VHS-aikakaudella vuokravideot koostuivat lähes yksinomaan pitkistä näytelmäelokuvista,[25] mutta vuosituhannen vaihteen myötä DVD-aikaan siirryttäessä markkinoille tuli yhä enemmän televisiosarjojen tuotantokausittaisia dvd-kokoelmia. Näytelmäelokuvien ohella VHS-myyntivideohiteiksi muodostuivat voimisteluohjevideot ja sotadokumenttielokuvat. Tehtiin myös joitakin new age -henkisiä ”meditatiivisia” videojulkaisuja, kuten tunnin parin mittaisia kuva- ja äänitallenteita takkatulesta, akvaariosta tai vesiputouksesta.[27]
Videovuokraus siirtyy verkkoon
Maaliskuussa 2003 DVD-levyjen vuokraus ohitti Yhdysvalloissa ensi kertaa VHS-kasettien vuokraustoiminnan liikevaihdon. Seuraavien vuosien kuluessa VHS-kasetit katosivat kokonaan markkinoilta.[2]
Koko videovuokraustoiminnan liikevaihto alkoi Suomessa pienentyä vuonna 2009, samoin videovuokraamojen määrä.[4] Muissa maissa kehitys alkoi jo aiemmin: esimerkiksi Ranskassa videovuokrauspisteiden määrä väheni noin viidestä tuhannesta vuonna 2004 noin kahteen tuhanteen vuonna 2010.[30] Muun muassa Makuuni avasi digitaalisen videovuokraamon verkossa, jossa muita Suomen markkinoilla toimivia kilpailijoita ovat Netflix, CDON, SF Anytime, Film2home, Applen iTunes sekä teleoperaattorien videopalvelut Elisa Viihde, Sonera Viihde ja DNA Welho Viihde.[31]
Videovuokraamo populaarikulttuurissa
Videovuokraamot loivat 1980-luvulta alkaen kaupunkeihin uudenlaista nuorten aikuisten elokuvakulttuuria, jota on käsitelty useasti fiktioteoksissa. Videovuokraamo on keskeisenä tapahtumapaikkana muun muassa elokuvissa Fisher King (1991), Bennyn video (1992), Tiskirotat (1994) ja Be Kind Rewind (2008). Videovuokraamokulttuurista eturivin elokuvantekijöiksi ovat kohonneet muun muassa Roger Avary, Darren Aronofsky ja Quentin Tarantino.[32]
Lähteet

Aiheesta muualla
, suomalaisten vuokravideokasettien keräilysivusto
 ennen vuoden 1987 videolakia julkaistujen videotallenteiden keräilysivusto
Luokka:Vähittäiskauppa
Luokka:Elokuvaan liittyvät käsitteet

Missä Makuunin ensimmäinen vuokraamo sijaitsi?


Tampere () on Suomen kaupunki ja Pirkanmaan maakuntakeskus, joka sijaitsee Näsijärven ja Pyhäjärven rannoilla. Tampere on väkiluvultaan Suomen kolmanneksi suurin kunta ja lähikuntineen Suomen toiseksi suurin kaupunkialue. Tampere on myös asukasmäärältään Pohjoismaiden suurin sisämaakaupunki. Tampereen kaupungin väkiluku on [1] ja Tampereen keskustaajaman 330 711 asukasta.[2]
Tampereen keskustaajaman keskeisin osa sijaitsee järvi- ja harjualueella Näsijärven ja Pyhäjärven välisellä kannaksella, jonka läpi virtaa Tammerkoski Näsijärvestä Pyhäjärveen. Tammerkosken putouskorkeus on 18 metriä. Sen rannoilla näkyvät punatiiliset tehdasrakennukset kertovat Tampereen teollisuushistoriasta. Tampere onkin historiallisesti Suomen ensimmäinen ja suurin teollisuuskaupunki. Tammerkosken koskimaisema on nimetty yhdeksi Suomen kansallismaisemista. Kustaa III perusti Tampereen 1779, mutta kaupunki alkoi kasvaa vasta 1800-luvun puolivälin jälkeen, kun siitä tuli merkittävä teollisuuskeskus. Varsinkin tekstiiliteollisuus oli mittavaa. Sittemmin teollisuustuotanto on muuttanut pois kaupungista, ja Tampereen talous on keskittynyt palveluihin ja korkean teknologian yrityksiin.
Tampere on myös kulttuuri- ja urheilukaupunki. Siellä toimivat Suomen vanhimpiin teattereihin kuuluvat Tampereen Teatteri ja Tampereen Työväen Teatteri. Museokeskus Vapriikissa on monia museoita ja näyttelyitä, mutta matkailullisesti merkittävin kohde on kuitenkin huvipuisto Särkänniemi. Populaarikulttuurissa Tampere tunnetaan erityisesti Manserock-nimen saaneesta musiikkityylistä. Paikallisruokana pidetään mustaamakkaraa. Tampereella pelaa useita urheilun pääsarjajoukkueita, ja kaupunkia pidetään usein suomalaisen jääkiekkoilun ”kehtona”. Kaupungin omat joukkueet ovat Ilves ja Tappara.
Tampere ja sen lähiseutu kuuluvat Satakunnan historialliseen maakuntaan. Alue kuului 1831–1997 Hämeen lääniin, ja se on aikojen saatossa useasti katsottu kuuluvaksi myös maakunnallisesti Hämeeseen. Esimerkiksi 1960-luvulla julkaistussa Uudessa Tietosanakirjassa Tampereen seutu on esitetty osaksi silloista Hämeen maakuntaa. Suunnilleen 1950-luvulta alkaen Tampere ja sen ympäristö alkoivat vakiintua omaksi Pirkanmaan maakunnakseen. Tampereesta muodostui itseoikeutetusti Pirkanmaan keskus, ja maakunnan rinnakkaisnimityksenä käytettiinkin sen alkuaikoina useasti – esim. 1968 julkaistussa Suomi-käsikirjassa – myös Tammermaata.
Maantiede
Sijainti ja pinta-ala

Tampereen kokonaispinta-ala on  neliökilometriä, josta maata on  neliökilometriä ja vettä  neliökilometriä.[3] Tampereen pohjoisin kohta sijaitsee Teiskon Vankavedessä, eteläisin Hervantajärven itäpäässä, itäisin Teiskon Paalijärven koilliskulmassa ja läntisin Haukijärven kaakkoiskulmassa.[4]
Tampereen korkein kohta sijaitsee Teiskon Kaanaassa. Koskelankorkea on 211 metriä merenpinnan yläpuolella. Alin kohta on Pyhäjärvessä olevassa syvänteessä Pyynikin saarten eteläpuolella. Se on 32 metriä merenpinnan yläpuolella.[4]
Vesistöt

Tampereen kunnan alueella on noin 160 järveä. Niistä kaksi kolmasosaa on alle kymmenen hehtaarin suuruisia. Yli 50 hehtaarin suuruisia järviä on noin kymmenen prosenttia. Suurimmat järvet ovat Näsijärvi ja Pyhäjärvi.[5] Näsijärvi on Suomen 16. suurin järvi: se on 44 kilometriä pitkä, ja sen vedet ulottuvat Ylöjärven ja Ruoveden kuntiin. Se on muodostunut kolmesta suuresta selästä, Koljonselästä, Näsinselästä ja Vankavedestä.[6]
Näsijärven ja Pyhäjärven yhdistää noin 5400–6900 vuotta sitten syntynyt Tammerkoski, joka muodostui Pyynikinharjun matalimpaan kohtaan. Koskessa on kolme putousta, ja vesi tippuu Näsijärvestä Pyhäjärveen 18 metrin matkan.[7]
Tampereen kantakaupungin muita keskeisiä järviä ovat 145 hehtaarin laajuinen Särkijärvi, 142 hehtaarin Kaukajärvi, 83 hehtaarin Hervantajärvi, 64 hehtaarin Iidesjärvi ja 63 hehtaarin Tohloppi.[8]
Kallio- ja maaperä
Tampereen kaupungin maaperässä on poikkeuksellista alueen muihin kuntiin verrattuna moreenimuodostumien harjujen runsas määrä. Moreeni on Tampereen yleisin maalaji. Sen paksuus on yleisimmin 1–4 metriä.[9]
Tampereen kunnan pohjoisosien läpi kulkee Sisä-Suomen reunamuodostumavyöhyke ja eteläosissa on noin kilometrin levyinen saumaharju, joka kulkee luoteesta kaakkoon ja kohoaa 30–60 metriä ympäristöään korkeammalle. Sen osia ovat muun muassa Epilänharju ja Pyynikinharju.[9], jota sanotaan maailman korkeimmaksi soraharjuksi.[10]
Tampereen kallioperä muodostuu kiilleliuskeesta ja migmatiitista.[11] Tampereen rakennuskiviesiintymät ovat monipuoliset: perinteisen graniitin lisäksi löytyy runsaasti muun muassa kvartsidioriittia, tonaliittia, kiilleliusketta ja kiillegneissiä.[12]
Ilmasto
Suomi kuuluu boreaaliseen väli-ilmastoon. Tampereella ilmasto on pääosin mantereinen, mutta isot järvet tuovat siihen myös merellisiä vaikutteita. Tuuli puhaltaa vallitsevasti etelästä ja lounaasta.[13] Golfvirran vaikutuksesta myös Tampereen ilmasto on hieman lämpimämpi kuin muualla maailmassa vastaavilla leveyspiireillä. Heinäkuu on Tampereen lämpimin kuukausi, keskilämpötila on noin 16,0 celsiusastetta. Helmikuun keskilämpötila puolestaan on -7,3 celsiusastetta.[14]
Tampereella sataa keväällä keskimäärin 7–8 päivänä kuukaudessa, muulloin 10–11 päivänä kuukaudessa. Kuukauden sademäärä on helmikuussa 25mm, heinä- ja elokuussa yli 70mm.[15] Auringonpaistetunteja kertyy vuodessa keskimäärin 1661, ja kasvukauden pituus on 137 päivää.[16]
Näsijärvi on jäässä keskimäärin 140 päivää talvessa.[17]

Elävä luonto

Pirkanmaan ja samalla Tampereen metsät kuuluvat havumetsävyöhykkeen eteläboreaaliseen alueeseen.[18] Tampereen kaupungin omistamissa metsissä yleisin kasvupaikkatyyppi on tuore kangasmetsä.[19] Teiskon–Aitolahden alueella yleisin kasvupaikka on mustikkatyypin kangasmetsä, jota on noin 43 prosenttia metsistä. Lehtomaisia kankaita on noin 24 prosenttia, puolukkatyypin metsiä noin 13 prosenttia ja korpia noin 8 prosenttia metsistä.[20]
Tampere kuuluu viettokeitaiden vyöhykkeeseen. Useimmat suot ovat pienialaisia ja kapeita, ja ne ovat syntyneet moreeni- ja kalliomaaston painanteisiin, purojen varsille ja järvien rannoille. Yleisimmät suotyypit ovat rämeet ja korvet. Eniten soita on Tampereen koillisosissa.[9]
Suojelualueet
Tampereen kaupungilla omistaa luonnonsuojelulain nojalla rauhoitettua alueita sekä Tampereella että jonkun verran myös muissa kunnissa. Näiden alueiden yhteispinta-ala on 593 hehtaaria. Alueet edustavat monipuolisia luontotyyppejä: vanhoja luonnonmetsiä, lehtoja, kosteikkoja, lintujärviä ja perhosniittyjä. Teiskon Vattulan luonnonsuojelualue on Tampereen suurin. Sen pinta-ala on 61 hehtaaria.[21]
Tampereen keskusta

Tampereen keskusta-alue sekä myös Pyynikin, Ylä-Pispalan ja Ala-Pispalan kaupunginosat sijaitsevat Pyhäjärven ja Näsijärven välisellä kannaksella. Näsijärveä ja Pyhäjärveä yhdistää Näsijärvestä lähtevä ja Tampereen keskustan halki virtaava valjastettu Tammerkoski, jonka putouskorkeus on 18 metriä. Kaupungin sijainti vesivoimaa tuottavan kosken partaalla kahden pitkän vesistöreitin välissä oli eräs tärkeimmistä virikkeistä sen perustamiseen 1770-luvulla.[22]
Tampereen keskustan kadut muodostavat tyypillisen ruutukaavan. Keskustan länsilaidalla kulkee pohjois-eteläsuuntainen puistokatu, Hämeenpuisto, joka johtaa Pyhäjärven rannasta lähelle Näsijärveä. Leveä Hämeenkatu johtaa itä-länsisuuntaisesti rautatieasemalta Hämeenpuistoon ja ylittää Tammerkosken Hämeensiltaa pitkin. Hämeenkadun suuntainen on myös keskusta-alueen pisin katu, Rautatienkadulta Pyynikille ulottuva Satakunnankatu, joka ylittää Tammerkosken Satakunnansiltaa pitkin. Tampereen Keskustori sijaitsee Tammerkosken länsirannalla lähellä Hämeensiltaa.[23] Tampereen liikenteellisenä keskipisteenä pidetään Kalevassa, Liisankallion kaupunginosassa sijaitsevaa Itsenäisyydenkadun, Teiskontien ja Kalevan puistotien risteystä.[24]
Historia

Varhaishistoria kaupungin perustamiseen

Tammerkosken seutu sai pysyvää asutusta noin 600-luvulla, jolloin lännestä tulleet uudisraivaajat asettuivat Takahuhdin viljelyspaikoille.[25] Tampereen seudun asutushistoria keskittyy Messukylän ja Pirkkalan pitäjiin, joiden yksittäisiä taloja sijaitsi kaupungin myöhemmällä alueella jo keskiajalla.[26] Nykyisen Tampereen alueella oli keskiajalla noin 200 taloa.[25]
Erik Edner ehdotti valtiopäivillä 1771–1772 kaupungin perustamista Tammerkoskelle.[27] Kustaa III perusti Tampereen 1. lokakuuta 1779. Tampere sijaitsi syrjäisellä takamaalla, ja sen asukkaat olivat maanviljelijöitä. Tammerkoski virtasi vielä lähes vapaana, mutta kuningas uskoi, että sen avulla kaupunki voisi menestyä ja tuoda kruunulle verotuloja. Tampereelle annettiin vapaakaupungin oikeudet. Kuka tahansa saisi muuttaa kaupunkiin ja toimia haluamassaan ammatissa. Maata kaupungissa ei kuitenkaan saanut viljellä. Toimeentulo hankittiinkin kaupasta ja käsityöstä, sillä tehtaita ei vielä ollut.[28]
Teollistuminen
Vaikka yrittäminen oli vapaata ja Tampereella oli merkittäviä tullietuja, teollistuminen oli hidasta. Suomi liitettiin Venäjään 1809, jolloin Tampereella oli edelleen alle tuhat asukasta.[28]

Skotlantilainen James Finlayson perusti Tampereelle vuonna 1820 tehtaan, jonka alkuperäisenä tarkoituksena oli tuottaa kehruukoneita. Finlayson ei saanut koneitaan kaupaksi, minkä takia tehdas siirtyi puuvillan kehräämiseen. Finlayson myi tehtaansa 1836 pietarilaisille liikemiehille, mistä alkoi teollistumisen kasvu.[29]
Tampere oli vielä 1800-luvun alkupuolella väljästi rakennettu maalaiskylä. Sen maamerkiksi rakennettiin 1824 Charles Bassin suunnittelema Vanha kirkko. Keskusta sai nykyisen rakenteensa, kun Carl Ludvig Engelin suunnittelema empiretyylinen asemakaava hyväksyttiin.[30]
Puuvillatehdas työllisti Tampereella 1850-luvulla jo 2000 ihmistä, ja vuoden 1856 kaupungissa oli 4000 asukasta. Teollisuus alkoi vähitellen myös monipuolistua, ja Finlaysonin rinnalle kaupunkiin tulivat Tampellan konepaja ja pellavatehdas, Frenckellin paperitehdas ja Tampereen verkatehdas.[29] Finlaysonin kutomossa otettiin vuonna 1882 käyttöön Suomen ensimmäinen sähkövalo.[31]
Tampereen väkiluku ja pinta-ala kasvoivat nopeasti 1800-luvun lopulla. Asukasluku kasvoi vuosien 1870 ja 1900 aikana 7000:sta 36000:een. Tampereen talouden nousukausi näkyi myös monien näyttävien kerrostalojen rakentamisessa. Asukasluvun kasvun takia Tampereeseen liitettiin uusia alueita. Pispalan rakentamista vauhditti myös Tampere–Pori-radan valmistuminen 1893.[32]
Sisällissodasta toiseen maailmansotaan

Tampereesta kasvoi huomattava taloudellinen ja poliittinen keskus, ja kaupunkilaiset olivat 1900-luvun alussa huomattavan aktiivisia muun muassa raittius-, herätys- ja naisliikkeessä.[33]
Suomen itsenäistymisen jälkeen syttyneen sisällissodan aikana Tampereella käytiin keväällä 1918 sodan ratkaisutaisteluita. Sisällissodan aikana Tampere oli punaisten hallinnassa. Valkoisten lähestyessä kaupunkia Tampere muuttui sekasortoiseksi sotilasleiriksi. Kaksi viikkoa kestäneissä valtaustaistelussa noin 2000 ihmistä menetti kotinsa. Kyttälä ja Tammela kärsivät taistelussa eniten.[33]
Vaikka itsenäistynyt Suomi menetti Venäjän markkinansa, Tampere säilyi tekstiiliteollisuuskeskuksena. Finlayson, Pellavatehdas ja Suomen Trikoo olivat Pohjoismaiden suurimpia. Lisäksi kaupunkiin siirrettiin 1930-luvun lopulla Valtion lentokonetehdas ja kaupunkiin perustettiin Klingendahlin villatehdas, Tampereen kutomateollisuus ja Pyynikin panimo. Samalla kaupungin ympärille syntyi useita esikaupunkialueita.[34]
Tärkeänä teollisuuskaupunkina Tampere joutui talvisodan aikana useaan otteeseen Neuvostoliiton ilmavoimien pommihyökkäysten kohteeksi, mutta jatkosodan aikana kaupunkia ei pommitettu kertaakaan.[35][36]
Sotakorvaustuotteiden valmistus edisti Tampereen metalliteollisuutta, mikä veti kaupunkiin paljon työikäistä väestöä. Voimakkaan väestönkasvun myötä uusia asuinalueita rakennettiin varsinkin Tammerkosken itäpuolelle. Messukylä liitettiin Tampereeseen 1947 ja Lielahti 1950. Kaleva ja Kissanmaa rakennettiin 1950–1960-luvuilla. Sadantuhannen asukkaan raja ohitettiin vuonna 1950.[37]
Kaupungin rakennemuutos

Tampereesta alettiin 1960-luvulla rakentaa modernia teollisuuskaupunkia. Autoliikenteen lisääntyessä rakennettiin moottoritie etelään ja keskustan ohikulkuteitä. Väkiluvussa Tampere ohitti Turun Suomen toiseksi suurimpana kaupunkina. Asuinrakentamisen painopiste siirtyi länteen ja etelään. Vuosina 1965–1975 Tampereelle piti rakentaa asunnot noin 30000 uudelle asukkaalle. Lähiöitä rakennettiin eri puolelle kaupunkia, esimerkiksi Hervantaa alettiin rakentaa 1973.[38]
Tampereesta tuli korkeakoulukaupunki, kun Yhteiskunnallinen korkeakoulu siirtyi Helsingistä Tampereelle vuonna 1960 ja muuttui Tampereen yliopistoksi vuonna 1966.[39] Tampereen pinta-ala nelinkertaistui 1960- ja 1970-luvuilla, kun Aitolahden ja Teiskon kunnat liitettiin siihen.[40]
Tampereen keskustan ”savupiipputeollisuus” alkoi autioitua 1980–1990-luvuilla, kun eurooppalainen teollisuustuotanto alkoi siirtyä halpatuotantomaihin tai kaupunkien reuna-alueille. Tampereella rakennemuutoksesta selviydyttiin suhteellisen hyvin, kun kaupunki alkoi panostaa korkean teknologian tuotteisiin. Merkittävä avaus oli vuonna 1986 Tampereen teknillisen korkeakoulun viereen rakennettu Hermian tiedepuisto. Siellä toimi myös Nokian tutkimus- ja tuotekehitysyksikkö.[41]
Tampere on kasvanut edelleen 2000-luvulla, ja kaupunki rikkoi 200000 asukkaan rajan vuonna 2003.[41]
Politiikka

Valtuustot

Vuoden 2007 alusta Tampere siirtyi uuden kuntalain sallimaan malliin, jossa kaupunkia johtavat pormestari ja neljä apulaispormestaria, jotka johtavat lautakuntia. Tampere oli ensimmäinen suomalainen kunta, jonka johtoon valittiin pormestari.[42] Pormestari ei ole virkasuhteessa kuntaan vaan hän on luottamushenkilö. Pormestari toimii kaupunginhallituksen puheenjohtajana ja johtaa kunnan toimintaa. Pormestarin tehtävät on määritelty kaupunginhallituksen johtosäännöissä.[43] Koska pormestari ja apulaispormestarit ovat luottamushenkilöitä, valtuusto voi heidät erottaa, jos he menettävät enemmistön luottamuksen.[44] Ensimmäisen kaksivuotiskauden ajan pormestarina toimi 2007–2012 kokoomusta edustava Timo P. Nieminen. Vuonna 2013 pormestariksi valittiin saman puolueen Anna-Kaisa Ikonen.[43] 1.6.2017 alkaen apulaispormestarien määrä väheni neljästä kolmeen.[45] Lauri Lyly (sd) valittiin kaupunginvaltuuston kokouksessa 12.6.2017 Tampereen kaupungin pormestariksi kaudelle 2017–2021.[46]
Hallinnossa ja palveluissa Tampere käytti niin sanottua tilaaja–tuottaja-mallia,[47] mutta tästä luovuttiin ja siirryttiin uuteen toimintamalliin 1.1.2017. Uudessa toimintamallissa painotetaan kuntalaisten, yritysten ja yhteisöjen roolia palveluiden yhteiskehittäjänä ja palveluiden toteuttajana. Sisäisen tilaaja-tuottaja-mallin tilalla on johtamismalli, jonka lähtökohtana ovat toiminnan tuloksellisuus ja vaikuttavuus. Kaupungin palvelut sijoittuvat hallinnollisesti kolmelle kunnan perustehtäville perustuvalle palvelualueelle: hyvinvoinnin palvelualue, elinvoiman ja kilpailukyvyn palvelualue sekä kaupunkiympäristön palvelualue.[45]
Lautakunnat vastaavat uudessa toimintamallissa sekä palveluiden järjestämisestä että palvelutoiminnan poliittisesta johtamisesta. Uuden toimintamallin mukaiset poliittiset toimielimet aloittivat kuntavaalien jälkeen 1.6.2017.[45]
Tampereen kaupunginvaltuustossa on 67 jäsentä. Valtuuston puheenjohtaja vuosina 2017–2019 on Anna-Kaisa Ikonen (kok).[48] Valtuuston suurin puolue on SDP. Kokoomus ja RKP muodostavat yhteisen valtuustoryhmän. 11-jäseninen kaupunginhallitus kokoontuu viikoittain, ja se johtaa kaupungin hallintoa, valmistelee kaupunginvaltuustossa käsiteltävät asiat, huolehtii valtuuston päätösten täytäntöönpanosta, valvoo kaupungin etua ja edustaa kaupunkia.[47]
Suomen ensimmäinen Lasten parlamentti perustettiin Tampereelle vuonna 2001. Mallin mukainen toiminta on levinnyt Tampereelta myös muihin Suomen kaupunkeihin.[49] Tampereella toimii vuodesta 1998 myös nuorisovaltuusto, aikaisemmalta nimeltään nuorisofoorumi.[50]
Kaupunginjohtajat ja pormestarit

Tampereen kaupunginjohtajan virka perustettiin vuonna 1929. Pormestarijärjestelmä tuli käyttöön vuodesta 2007 alkaen.[51]

Talous
Kaupungin talous
Tampereen taloudellinen tulos oli vuonna 2015 Suomen suurten kaupunkien heikoin.[53] Vuonna 2016 tilikausi jäi 18,8 miljoonaa tappiolliseksi.[54] Kaupungin taloudessa suurimmat tulot tulevat veroista ja valtionosuuksista. Kaupunki sai vuonna 2015 kunnallisverotuloja 761 miljoonaa euroa. Lisäksi 61,4 miljoonaa tuli yhteisöveroista ja 64,0 miljoonaa kiinteistöveroista.[55] Verotulot eivät ole kasvaneet 2010-luvulla oletetusti, vaikka kaupungin asukasluku onkin kasvanut. Tähän on vaikuttanut korkea työttömyys.[56]
Vuonna 2016 Tampereen veroprosentti on 19,75.[57]
Työpaikat
Tampereen seudulla talouselämän painopiste on siirtynyt teollisuudesta palveluihin. Tampereen työpaikoista palvelutoimialat kattavat yli 70 prosenttia. Teollisuuden osuus työpaikoista on alle 20 prosenttia, ja maa-, riista- ja metsätaloudessa oli vuoden 2012 lopussa vain 355 työpaikkaa.[58] Vuonna 2014 Pirkanmaan suurimmat työllistäjät olivat Kesko, Pirkanmaan Osuuskauppa, Aamulehteä julkaiseva Alma Media ja Posti. Aiemmin suurimpien työllistäjien listalla kärjessä olleet Metso Tampere ja Nokia Solutions & Networks olivat pudonneet monta sijaa alaspäin.[59]
Tampereella oli vuoden 2010 lopussa yli 116000 työpaikkaa. Työntekijöistä 34,5 prosenttia käy Tampereella muilta paikkakunnilta. Tampereen työläisistä puolestaan 15,6 prosenttia kävi töissä ulkopaikkakunnilla.[58] Tammikuussa 2016 Tampereen työttömyysaste oli 18,9 prosenttia; se oli korkein kuuden suurimman kaupungin joukosta.[60] Yli vuoden työttömänä olleiden määrä kasvoi 28prosentilla vuonna 2015, myös nuorisotyöttömyys kasvoi 8prosenttia. Rakennetyöttömyys on kasvanut yhtäjaksoisesti vuodesta 2012 lähtien.[61] Korkea työttömyys johtuu erityisesti tietotekniikkayritysten ja perinteisen teollisuuden rakennemuutoksesta sekä työttömien muuttamisesta lähialueilta.[56]
Matkailu

Tampereen yliopiston johtamiskorkeakoulun Tutkimus- ja koulutuskeskus Synergosin tekemän tutkimuksen mukaan matkailun kokonaisvaikutus Tampereen seutukunnassa oli vuonna 2012 yli 909 miljoonaa euroa. Matkailu toi lisäksi alueelle 4805 henkilötyövuotta..[62] Tampereen suurin yksittäinen vetonaula on Särkänniemen elämyspuisto. Sillä oli vuonna 2016 noin 630 000 kävijää.[63]
Vuonna 2015 Tampereen hotelleissa yövyttiin 1021151 kertaa. Määrä ylitti edellisen ennätysvuoden yli 20000 yöpymisellä. Tampere oli hotelliyöpymisten määrässä Helsingin jälkeen Suomen toiseksi suosituin kaupunki. Vapaa-ajan matkailun osuus yöpymisistä oli 55,4 prosenttia ja ammattiin liittyvän matkailun 43,2 prosenttia. Kaikkien yli 20 huonetta käsittävien majoitusliikkeiden käyttöaste oli 57,0 prosenttia, kun koko maan majoitusliikkeiden käyttöaste oli 48,3 prosenttia.[64]
Liikenne

Kaupunkiliikenne ja joukkoliikenne

Tampereen kaupunkiliikenteessä matkoista tehdään noin 60 prosenttia autolla. Tamperelaiset omistavat vuoden 2011 lopussa 98000 autoa, mikä on 15,7 prosenttia enemmän kuin vuonna 2005.[65] Autojen määrän kasvu on lisännyt myös Tampereen liikennemääriä pääteillä ja -kaduilla.[66]
Tampereella on pyritty 2010-luvulla panostamaan pyöräilyn ja jalankulun sujuvuuteen.[67] Sen ansiosta kaupunki sai vuonna 2013 Vuoden pyöräilykunta -tittelin.[68] Vuonna 2015 tehdyn kyselytutkimuksen mukaan sekä pyöräilyn että kävelyn houkuttelevuus oli kasvanut vuosien 2014 ja 2015 aikana.[69]
Tampereen kaupunki vastaa joukkoliikenteen viranomaisena Tampereen lisäksi Kangasalan, Lempäälän, Nokian, Oriveden, Pirkkalan, Vesilahden ja Ylöjärven alueella. Vuonna 2013 sisäisestä joukkoliikenteestä vastasi 71-prosenttisesti liikennelaitos Tampereen Kaupunkiliikenne.[65] Bussiliikenteen lisäksi Tampereelle on rakenteilla raitiotie.[70] Tampereen kaupunginvaltuusto päätti rakentamisesta marraskuussa 2016 ja ensimmäisen vaiheen rakennustyöt alkoivat vuonna 2017.[71] Lähijunaliikettä yritetään parantaa liikennejärjestelmän toimivuutta ja palvelutasoa lisäämällä, sekä panostamalla lippujärjestelmään ja liikennöintiin.[72] Kaupungissa toimi myös johdinautoliikenne vuosina 1948–1976.[73]
Maaliikenne
Tampere sijaitsee liikenteellisesti keskeisessä paikassa eteläistä Suomea ja sieltä on lyhyt matka moniin muihin kaupunkeihin. Kaupunkia kiertää kehätie, jota pitkin kulkevat muun muassa valtatiet 3 ja 9. Paasikiventie (Valtatie 12) alittaa Tampereen keskustan tunnelissa. Muita keskustan merkittävimpiä sisääntuloväyliä ovat ovat Vaasantie (kantatie 65), Nokian moottoritie (valtatie 12), Teiskontie (valtatie 12) ja Valtatien 3 jatke (yhdystie 3495).[74] Valtatie 3:sta pitkin kulkee Helsinkiin Suomen pisin moottoritie. Tampereella on myös Suomen ainoa nelitasoinen eritasoliittymä Lakalaivassa 3-tien ja 9-tien risteyksessä.[75]
Tampereelta pääsee junalla kaikkiin pääilmansuuntiin. Tampere onkin yksi Suomen vilkkaimmista rautatieliikenteen keskuksista, ja sieltä on suora junayhteys useimpiin Suomen kaupunkeihin ja matka-ajat ovat lyhyitä keskeisen sijainnin ansiosta. Tampereen asemalle saapuu ja sieltä lähtee päivittäin noin 150 junaa, joissa on vuosittain 8 miljoonaa matkustajaa.[76]
Lento- ja vesiliikenne

Tampereen lentoliikennettä palvelee kansainvälinen Tampere-Pirkkalan lentoasema. Finavian matkustajamäärätilastossa se oli 357082 matkustajalla vuonna 2015 Suomen neljänneksi vilkkain lentoasema.[77] Lentoasemalta lennetään kesäkaudella yhdeksää, talvella neljää ulkomaan reittiä. Matkustajamäärät ovat pudonneet merkittävästi 2010-luvun aikana.[78] Vuonna 2017 matkustajamäärät kääntyivät taas kasvuun Air Balticin avattua uuden reitin Riikaan.
Kesäisin Tampereelta on sisävesiliikennettä Näsijärven kautta Päijänteen vesistöön sekä Pyhäjärven kautta Hämeenlinnaan niin sanottu Hopealinja.

Energia
Tampereen Energiantuotanto, joka kuuluu Tampereen Sähkölaitos -konserniin, tuotti vuonna 2013 sähköä 1254 GWh ja kaukolämpöä 2184 GWh. Naistenlahden voimalaitoksen kaksi yksikköä tuottivat yhteensä noin 65 prosenttia ja Lielahden voimalaitos noin 30 prosenttia sähköntuotannosta. Kaukolämmöntuotannossa Naistenlahden voimalaitosyksiköiden osuus oli 57 prosenttia ja Lielahden voimalaitoksen 23 prosenttia. Tampereen kymmenen lämpökeskuksen osuus oli puolestaan 21 prosenttia.[79]
Maakaasun osuus energiantuotannossa oli vuonna 2013 noin 65 prosenttia. Puun ja turpeen osuus oli noin 17 prosenttia. Lisäksi käytettiin vesivoimaa ja öljyä.[79]
Energiantuotannosta syntyvät päästöt ovat 2000-luvulla pienentyneet, mikä johtuu uusiutuvien tuotantomuotojen kasvusta ja Naistenlahden laitoksen modernisoinnista. Hiilidioksidipäästöjä syntyi vuonna 2013 noin 669000 tonnia ja rikkidioksidipäästöjä 297 tonnia.[80]
Vesi- ja jätehuolto
Tampereen talousvedestä 66,5 prosenttia on pintavettä ja 33,5 prosenttia pohjavettä. Talouskäyttöön vedestä ohjattiin 58 prosenttia ja teollisuuskäyttöön 13 prosenttia. Tampereen Vesi hoitaa Tampereen lisäksi vettä Pirkkalaan. Lähes kaikki pintavesi tulee Roineesta. Sen lisäksi Tampereen Vedellä on neljä pintavesilaitosta Näsijärvessä ja viisi pohjavedenottamoa.[81]
Tampereen Vesi vastaa 96-prosenttisesti Tampereen, Kangasalan, Pirkkalan ja Ylöjärven jätevesistä. Tampereella puhdistettiin 2012 yhteensä 31,9 miljoonaa kuutiometriä jätevettä. Viinikanlahden puhdistamossa käsitellään yli 75 prosenttia jätevesistä.[82]
Tampereen Vedellä on viisi vesitornia ja ylävesisäiliö. Petsamossa on vanha ja uusi vesitorni. Muut vesitornit ovat Hervannan vesitorni, Peltolammin vesitorni ja Tesoman vesitorni. Lisäksi Pyynikinharjulla on ylävesisäiliö.[83]
Pirkanmaan Jätehuolto hoitaa Tampereen jätehuollosta. Sillä on jätteenkäsittelylaitokset Nokian Koukkujärvellä ja Tampereen Tarastenjärvellä.[84]
Väestö
Väestöjakauma
Tampereen väkiluku oli Tilastokeskuksen ennakkotietojen mukaan elokuussa 2017 [1].
Tampereen väestörakenteessa näkyy kaupungin asema opiskelupaikkakuntana, sillä nuorten aikuisten määrä on selvästi suurempi kuin seutukunnan muissa kunnissa. Väestöllinen huoltosuhde oli vuoden 2012 lopulla 45. Väestöstä yli 65-vuotiaita oli noin 17,3 prosenttia.[85] Naisia väestöstä on hieman yli puolet, kuten koko maassa. Väestö on melko koulutettua, ja kaksi kolmasosaa yli 15-vuotiaista on suorittanut peruskoulun jälkeisiä tutkintoja.[86]
Tampere on Suomen suurin yksikielisesti suomenkielinen kunta. Ruotsinkielisiä asui vuonna 2013 Tampereella 1172, eli heidän osuutensta Tampereen väestöstä oli noin puoli prosenttia. Kyseessä on Kaarinan jälkeen toiseksi suurin ruotsinkielisten määrällinen osuus yksikielisesti suomenkielisissä kunnissa. Kaarina ja Tampere ovat myös ainoat yksikielisesti suomenkieliset kunnat, joissa toimii erikseen ruotsinkielinen seurakunta (Kaarinan osalta Åbo svenska församling). Vuonna 1900 ruotsinkielisten osuus Tampereen väestöstä oli reilut kuusi prosenttia ja vuonna 1950 vajaat kaksi prosenttia.[87] Tampereen ruotsinkielisimmät kaupunginosat ovat perinteisesti olleet Kaakinmaa ja Nalkala, joissa ruotsinkielisten osuus oli sotien välisenä aikana noin seitsemän prosenttia.[88][87] Ruotsinkieliset olivat vuonna 2013 vasta kolmanneksi suurin kieliryhmä, sillä venäjää puhuvia oli 2647. Näiden lisäksi yli tuhat ihmistä puhui vuonna 2013 arabiaa ja persiaa. Ulkomaan kansalaisia vuonna 2013 asui Tampereella 9122. Suurimmat kansalaisuusryhmä olivat venäläiset, virolaiset, afganistanilaiset, kiinalaiset ja irakilaiset. Kaikkiaan ulkomaalaisia oli 4,1 prosenttia ja vieraskielisiä 6,1 prosenttia Tampereen asukasluvusta. Vieraskielisiä oli vähemmän kuin muissa Suomen suurissa kaupungeissa, Helsingissä, Espoossa, Vantaalla, Oulussa ja Turussa.[89]
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Tampereella oli 231 853 asukasta, joista 225 346 asui taajamissa, 3 123 haja-asutusalueilla ja 3 384 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Tampereen taajama-aste on 98,6 %.[90] Tampereen taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:[91]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Vuoreksen taajama sijaitsee pääosin Tampereella, mutta pieniltä osin myös Lempäälässä.[91] Tampereen kaupunkiseudun lasketaan käsittävän Tampereen lisäksi Kangasalan, Nokian, Ylöjärven, Oriveden, Lempäälän, Pirkkalan ja Vesilahden (näistä Tampereen keskustaajama ulottuu muiden paitsi Oriveden ja Vesilahden alueelle). Se on pääkaupunkiseudun jälkeen Suomen toiseksi suurin kaupunkiseutu yli 380 000 asukkaallaan.[85] Yhteensä Tampereen keskustaajamassa on 334 112 asukasta ja sen pinta-ala on 276,23 neliökilometriä.[92]
Väestönkehitys
Alla oleva taulukko kuvaa Tampereen asukasluvun kehitystä vuosina 1815–1939. Kaupunki kasvoi tänä aikana nopeasti Suomen suurkaupunkien joukkoon.

Vuosi1815 [93]1840 [93]1850 [93]1860 [93]1870 [93]1880 [93]1890 [93]1900 [93]1910 [93]1920 [93]1923 [93]1930 [94]1938 [94]1939 [94]Väkiluku7931,8193,2075,2326,98613,64520,13236,34445,44247,83050,13855,96776,73078,012
Evakkojen asettumisen ja kaupungistumisen tuloksena väestö jatkoi kasvuaan 1940-luvulla ja sen jälkeenkin. Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on tilanteen 1. tammikuuta 2013 mukainen.

Asuminen
Tampereella oli vuoden 2012 lopussa 125067 asuntoa. Niistä kerrostaloja oli 72,8, omakotitaloja 14,5, rivitaloja 10,5 ja muita asuinrakennuksia 2,3 prosenttia. Asuntokanta oli kasvanut 2000-luvun alusta noin 23500 asunnolla.[85]
Asumisväljyys on kasvanut pitkän aikaa, vaikka kasvu käytännössä pysähtyi vuoden 2008 jälkeen. Keskimääräinen asumistila oli vuoden 2012 lopussa noin 36,8 neliömetriä asukasta kohden, kun se vuonna 1970 oli noin 19,2 neliömetriä ja vuonna 1990 noin 31,8 neliömetriä. Keskimäärin asunnon asukasluku oli vuonna 2012 noin 1,8 asukasta.[85]
Kuntaliitto teetti 2000-luvun alussa Suomen kaupungit kattavan ilmapiiritutkimuksen, jossa Tampereella todettiin ilmenevän kokoonsa nähden vähän sosiaalista pahoinvointia.[95] Taloustutkimuksen suorittamassa muuttohalukkuuskyselyssä Tampere sijoittui ensimmäiseksi vuonna 2014,[96] samoin vuonna 2016[97]. Saman yrityksen imagotutkimuksessa vuonna 2014 Tampere sijoittui neljänneksi.[98] Tampere sijoittui toiseksi vuonna 2014 tehdyssä Kuntabarometrissa.[99]
Koulutus

Peruskoulut ja lukiot
Kaupungin ylläpitämiä peruskouluja Tampereella on yhteensä 38. Niistä 22 on alakouluja, 7 yläkouluja ja 9 yhtenäiskouluja, joissa on luokat 1–9. Näiden lisäksi Tampereella perusopetusta järjestävät valtion ylläpitämä opettajien harjoittelukoulu normaalikoulu, Rudolf Steiner -koulu, Svenska samskolan ja Tampereen kristillinen koulu.[100]
Lukiokoulutusta järjestää Tampereella järjestävät kuusi kaupungin päivälukiota ja yksi aikuislukio. Näiden lisäksi on viisi muiden tahojen ylläpitämää lukiota. Kaupungin lukioissa on paikka noin 3200 päivälukion oppilaalle.[101]
Ammatillinen koulutus
Tampereen kaupunki ylläpitää Tampereen seudun ammattiopistoa Tredua, jossa on noin 8000 nuorisoasteen opiskelijaa, noin 8000 aikuisopiskelijaa ja 3600 oppisopimusopiskelijaa.[102] Tredu syntyi, kun Tampereen ammattiopisto ja Pirkanmaan koulutuskonserni yhdistyivät vuoden 2013 alusta.[103] Tampereen toinen merkittävä ammatillinen oppilaitos on Tampereen Aikuiskoulutuskeskus TAKK.[104] Se antaa ammatillista perus-, jatko- ja täydennyskoulutusta.[105] Näiden lisäksi ammatillista koulutusta tarjoavat muun muassa Ahlmanin ammattiopisto, Kiipulan ammattiopisto, Ammattiopisto Luovi, Tampereen konservatorio, Tampereen palvelualan ammattiopisto ja Varalan urheiluopisto.[102]
Korkeakoulutus
Tampere on yliopistokaupunki, ja kaupungissa toimivat Tampereen yliopisto ja Tampereen teknillinen yliopisto sekä avointa koulutusta tarjoava Tampereen kesäyliopisto.[106] Tampereen yliopisto perustettiin 1960, kun Yhteiskunnallinen korkeakoulu siirtyi Helsingistä Tampereelle.[107] Tampereen teknillinen korkeakoulu sai alkunsa 1965, kun sinne syntyi Teknillisen korkeakoulun sivukorkeakoulu. Tampereen teknillinen korkeakoulu itsenäistyi 1972 ja muutti myöhemmin nimensä Tampereen teknilliseksi yliopistoksi.[108]
Tampereen ammattikorkeakoulussa on vuosittain noin 5500 oppilasta, ja sieltä valmistuu muun muassa insinöörejä, medianomeja, kuvataiteilijoita ja tradenomeja. Se aloitti toimintansa 1996.[105] Lisäksi kaupungissa on poliisiammattikorkeakoulu, jonka valtio sijoitti Tampereelle vuonna 1974.[109]
Tampereen teknillinen yliopisto, Tampereen yliopisto ja Tampereen ammattikorkeakoulu yhdistyvät vuoden 2019 alusta uudeksi Tampereen yliopistoksi.[110]
Muu koulutus
Työväenopistotoiminta Tampereella alkoi 1899, jolloin Tampereen työväenopisto perustettiin. Nykyinen Tampereen seudun työväenopisto muodostettiin vuonna 2013 Tampereen ja Ylöjärven työväenopistojen yhdistyessä. Opistolla on tarjolla lukuvuosittain yli 1100 kurssia ja  yli 33 000 kurssilaista osallistuu opetukseen.[111]
Uskonnolliset yhteisöt

Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Tampereella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[112]
Harjun seurakunta
Tampereen Eteläinen seurakunta
Tampereen Messukylän seurakunta
Tampereen tuomiokirkkoseurakunta
Tammerfors svenska församling
Nämä seurakunnat muodostavat Tampereen seurakuntayhtymän.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Tampereen kaupungin nykyisellä alueella.[112]
Aitolahden seurakunta (liitetty Tampereen Messukylän seurakuntaan 2014)
Hervannan seurakunta (liitetty Tampereen Eteläiseen seurakuntaan 2014)
Härmälän seurakunta (liitetty Tampereen Eteläiseen seurakuntaan 2014)
Kalevan seurakunta (liitetty Tampereen tuomiokirkkoseurakuntaan 2014)
Messukylän seurakunta (liitetty Tampereen Messukylän seurakuntaan 2014)
Pyynikin seurakunta (liitetty Tampereen tuomiokirkkoseurakuntaan 2014)
Teiskon seurakunta (liitetty Tampereen Messukylän seurakuntaan 2014)
Viinikan seurakunta (liitetty Tampereen Eteläiseen seurakuntaan 2014)
Muut kirkkokunnat
Evankelis-luterilaisen seurakuntayhtymän lisäksi Tampereella on toimintaa katolisella seurakunnalla, ortodoksisella seurakunnalla, Suomen vapaakirkolla, Tampereen helluntaiseurakunnalla, Suomen Metodistikirkolla, Suomen Adventtikirkolla ja Suomen Baptistiyhdyskunnalla. Lisäksi Tampereella toimivat muun muassa Jehovan todistajien yhteisö ja Tampereen islamin yhdyskunta.[113]
Nimen Tampere etymologia
Paikannimeä Tampere on yleensä pidetty lainana skandinaavisista kielistä (muinaisruotsin damber ’pato’). Viimeaikaisessa kielentutkimuksessa tätä etymologiaa on kuitenkin alettu pitää epätyydyttävänä, koska kosken nimi on hyvin vanha ja alueella on asunut aikaisemmin saamelaisia eikä ruotsalaisia. Saamelaista alkuperää on esitetty jo 1900-luvun alussa, kun A. V. Koskimies ehdotti, että sana Tammerkoski olisi voinut lainautua saamen kielen (pohjoissaamen) sanasta dabbal ’koskessa sijaitseva suvantokohta’.[114] 2010-luvulla tätä etymologiaa ovat kannattaneet Pauli Rahkonen ja Mikko Heikkilä. Heidän mukaansa sana Tampere juontuisi myöhäiskantasaamen rekonstruoidusta esimuodosta tḙmpḙl.[115]
Kansan suussa Tampere tunnetaan yleisesti lempinimellä Manse. Nimen etymologia on Tampereen vahvassa teollisuusperinteessä, assosiaatiossa Manchesterin teollisuuskaupunkiin Englannissa. Leikillinen nimitys Suomen Manchester tunnettiin jo 1900-luvun alussa.[116][117] Kuitenkaan Tampereen murteessa ei käytetä erityisemmin nimeä ”Manse”, vaan nimitystä käyttävät lähinnä ulkopaikkakuntalaiset tai toisilta paikkakunnilta Tampereelle muuttaneet tamperelaiset.
Kulttuuri
Arkkitehtuuri

Tampereella on rakennuksia monelta arkkitehtuurin tyylikaudelta. Keskiaikaista rakennuskulttuuria edustaa vain Messukylän kivikirkko. 1800-luvun alun uusklassismia edustaa puolestaan Vanha kirkko ja sen kellotapuli. Uusklassismista irtautuneita uusgoottilaisia rakennuksia Tampereella ovat Messukylän uusi kirkko ja Aleksanterin kirkko ja uusrenessanssisia rakennuksia ovat Hatanpään kartano, Raatihuone, Ruuskasentalo ja Näsilinna. Kansallisromanttinen muotokieli näkyy Tampereella Commercen talossa, Tirkkosen talossa, Palanderin talossa, Tampereen tuomiokirkossa, keskuspaloasemassa ja Kansallispankintalossa.[119]
Jugendin jälkeinen klassismi oli pitkälti pohjoismaista, ja sen aikana Tampereella rakennettiin muun muassa kirjastotalo, hotelli Tammer, Tuulensuun talo ja Viinikan kirkko. Funktionalismin noustua 1930-luvulla vallitsevaksi tyylisuunnaksi Tampereella rakennettiin muun muassa rautatieasema, Tempon talo, linja-autoasema ja Kaupin sairaala. Sotien jälkeisen ajan tyylisuunnalle ei ole yhtä hyväksyttyä nimitystä, mutta jälleenrakennuskauden keskeisiä edustajia ovat Suomen Pankin talo, Amurinlinnan kortteli ja Pyynikin uimahalli. Modernistisen kauden rationalistia rakennuksia edustavat Tampereen yliopisto, keskussairaala, Sampola, kauppaoppilaitos, Ratinan stadion ja Kalevan kirkko. Tämän jälkeen monimuotoista modernismia edustavat muun muassa pääkirjasto Metso, Hervannan toimintakeskus, Tampere-talo, yliopiston laajennus ja Nokian toimitalo Hatanpäällä.[119]

Messukylän kivikirkko edustaa Tampereella keskiaikaista rakennuskulttuuria.
Sebastian Gripenbergin suunnittelemassa Hatanpään kartanossa on barokkiaineiksia, mutta tyylillisesti se edustaa uusrenessanssia.[120]
Keskustan jugendrakennuksiin kuuluu muun muassa Lars Sonckin suunnittelema Tirkkosen talo.[121]
Tampereen linja-autoasema edustaa funktionalismia, ja sen suunnittelivat Bertel Strömmer ja Jaakko Laaksovirta.[122]
Suomen Pankin talo on jälleenrakennuskauden keskeisimpiä edustajia.
Tampereella on useita modernististia Reima ja Raili Pietilän suunnittelemia rakennuksia. Niistä kansainvälisestikin tunnetuin on Kalevan kirkko.
Tampereen ortodoksinen kirkko edustaa uusbysanttilaista kirkkoarkkitehtuuria.

Tapahtumia

Tampereella järjestetään vuosittain useita kulttuuritapahtumia. Kesäkuukausien aikana Tampereella järjestetään Tampere Guitar Festival, Tampereen sävel, Tammerkosken sillalla, Tammerfest, Tampereen flamencoviikot, Kukkaisviikot, Tampereen teatterikesä, Blockfest.[123] Tampereen musiikkijuhlat järjestää yhtye- ja kuorolauluun keskittyvän Tampereen sävelen lisäksi nykyjazzin Tampere Jazz Happeningia ja kahden vuoden välein järjestettävää Tampere Biennalea, joka keskittyy uuteen suomalaiseen konserttimusiikkiin.[124] Vuodesta 1995 järjestetty Tammerfest on useampipäiväinen kaupunkifestivaali, jonka aikana on ulkoilmakonsertteja ja klubikeikkoja.[125] Blockfest on puolestaan Pohjoismaiden suurin hip hop -tapahtuma.[126]
Tampereen teatterikesän perustivat Tampereen teatterit ja Tampereen kaupunki vuonna 1968, ja se on Pohjoismaiden vanhin teatterialan ammattifestivaali.[108] Tanssivirtaa on puolestaan nykytanssifestivaali.[127] Pispalan Sottiisi on vuodesta 1970 järjestetty kansantanssifestivaali, joka järjestetään parillisina vuosina. Sottiisiin liittyvät myös parittomina vuosina järjestettävä nykykansantanssin ja -musiikin koulutus- ja konserttitapahtuma Tanssimania ja Ruotsin-laivalla järjestettävä kansanmusiikki ja -tanssitapahtuma Folklandia.[128]
Tampereen elokuvajuhlat saivat alkunsa Tampereen lyhytelokuvapäivistä 1969. Seuraavana vuonna perustettiin Pohjoismaiden ensimmäinen elokuvafestivaali Tampereen elokuvajuhlat. Sen yhteydessä on sekä kansainvälinen että kotimainen lyhytelokuvakilpailu.[129]
Kukkaisviikkojen aikana Tampereella on erilaista ohjelmaa Keskustorilla. Sen alkuperäinen idea vuonna 1984 perustettaessa oli monipuolistaa Tampereen kesäohjelmaa.[130] Valoviikot ovat puolestaan järjestetty jo vuodesta 1966. Ne kestää lokakuusta tammikuulle, ja niiden aikana Tampereen keskustan kauppakatujen ylle ripustetaan erilaisia valokuvioita.[131] Kaksipäiväiset kalamarkkinat tuovat Laukontorille kahdesti vuodessa 40000 – 50000 kävijää. Ne järjestetään keväällä vappuna ja syksyllä Tampereen päivän yhteydessä.[132]
Tampere-talo toimii konserttien ja konferenssien pitopaikkana. Esimerkiksi Tampereen kaupunginorkesteri eli Tampere Filharmonia konsertoi Tampere-talossa.[133] Tampere-talon kävijämäärältään suurin tapahtuma on vuosittain järjestettävä roolipeli- ja animetapahtuma Tracon.[134]
Teatterit

Tampereella toimii useita teattereita sekä Tampereen ooppera. Ammattilaisteattereita Tampereella on yhteensä kymmenen. Suurimmat teatterit ovat Tampereen Teatteri ja Tampereen Työväen Teatteri.[135] Tampereen Työväen Teatteri aloitti vuonna 1901 ja Tampereen Teatteri 1904. Ne ovat Suomen vanhimpia taidelaitoksia. Tampereen Teatterin pitkäaikaisimpia johtajia ovat olleet Eino Salmelainen ja Rauli Lehtonen ja Tampereen Työväen Teatterin Kosti Elo, Eino Salmelainen ja Lasse Pöysti.[136] Tampereen Työväenteatteri oli vuonna 2015 kävijämäärältään Suomen neljänneksi ja Tampereen Teatteri Suomen kuudenneksi suoistuin teatteri. Tampereen komediateatteri puolestaan on suurimpia pienteattereita.[137]
Tampereen muut ammattiteatterit ovat Teatteri Siperia, ravintolateatteri Teatteripalatsi, taiteellisista kokeiluistaan tunnettu Teatteri Telakka, vuodesta 1955 toiminut Pyynikin kesäteatteri, lasten- ja nuorten näytelmiin erikoistunut Ahaa Teatteri, nukketeatteri Teatteri Mukamas ja Tanssiteatteri MD.[135]
Museot

Tampere on Suomen mittakaavassa merkittävä museokaupunki, ja esimerkiksi museologi Janne Vilkuna pitää Tamperetta Suomen parhaana museokaupunkina. Vuonna 1996 perustettua Museokeskus Vapriikkia hän pitää koko Suomen museoalan lippulaivana. Vapriikissa on useita näyttelytiloja ja museoita, ja se oli museokeskuksena Suomen ensimmäinen laatuaan.[138] Vuonna 2017 Vapriikki palkittiin Vuosisadan kulttuurgaalassa Vuosisadan museona.[139]  Vapriikin omien näyttelyiden lisäksi siellä pitää majaansa myös Tampereen Kivimuseo, Postimuseo, Suomen jääkiekkomuseo, Mediamuseo Rupriikki ja Suomen pelimuseo.[140] Vapriikin lisäksi Tampereen kaupungin ylläpitämiä museoita ja gallerioita ovat Amurin työläismuseokortteli, Galleria Emil, Nottbeckien suvun historiaan keskittyvä Museo Milavida, Tampere-talossa vuonna 2017 avattu Muumimuseo, Sara Hildénin taidemuseo ja Tampereen taidemuseo, jolla on Suomen toiseksi suurin taidekokoelma.[141]
Vuoden 2013 museotilastojen mukaan Museokeskus Vapriikki oli Suomen toiseksi suosituin museo Ateneumin taidemuseon jälkeen. Vapriikissa oli tuolloin 188527 kävijää.[142] Vuonna 2015 Vapriikkiin tehtiin 101284 vierailua, ja se oli vasta kahdeksanneksi suosituin museo.[143] Tampereen taidemuseossa oli 62359 kävijää, Työväenmuseo Werstaassa 44684 kävijää, Poliisimuseossa 26101 kävijää ja Sara Hildénin taidemuseossa 24470 kävijää.[144] Museoliiton alustavien tietojen mukaan Vapriikki oli vuonna 2017 Suomen neljänneksi suosituin museo; ainoana Helsingin ulkopuolisena museona viiden kärjessä.[145]
Kulttuurintekijöitä ja Tampere fiktiossa
Tamperelainen kirjallisuus nousi tunnetuksi toisen maailmansodan jälkeen perustetun Mäkelän piirin myötä.[146] Vuosina 1946–1954 toiminut kirjailijaryhmä kerääntyi kirjastonhoitaja Mikko Mäkelän ympärille. Sen keskeisimpiä kirjailijoita olivat Väinö Linna, Lauri Viita, Mirkka Rekola, Harri Kaasalainen, Ilpo Kaukovalta ja Jaakko Syrjä. Kirjallisuuden tutkija Yrjö Varpion mukaan ryhmän jäseniä yhdisti romanttinen kirjallisuuskäsitys, jossa pyrittiin myös osaltaan hakeutuun sodan ja sen jälkeisen ajan ankeudesta.[147] Lisäksi muun muassa Minna Canth on syntynyt Tampereella ja Anni Polvan lapsuuden maisemiin on tehty Tiina-kirjoihin liittyvä kävelyreitti. Monilla muillakin nuortenkirjailijoilla on yhteyksiä Tampereeseen.[148]
Suurisuuntaisimmin Tamperetta on kirjallisuudessa kuvannut Tampere-trilogiassaan vuosina 1971–1973 Eila Pennanen. Muita Tamperetta kuvanneita kirjailijoita ovat Anneli Toijala, Erkki Lepokorpi, Hannu Aho, Raija Oranen, Olli Jalonen, muusikko Juice Leskinen ja dekkarikirjailijat Seppo Jokinen ja Wexi Korhonen.[146] P. A. Manninen on katsellut Tamperetta kauhufantasian näkökulmasta Kapteeni Kuolio -sarjakuvissaan.[149]
Tampereen rockkulttuuri alkoi kukoistaa 1970-luvulla, jolloin syntyi monia uusia yhtyeitä. Niiden tyyliään kutsutaan nimellä manserock.[150] Manageri Epe Heleniuksen mukaan nimitys keksittiin Helsingissä ja oli alun perin ”haukkumasana suomenkieliselle junttirockille”, mutta sai menestyksen myötä ylimääräistä hohtoa.[151] 1970-luvulla pinnalle nousivat muun muassa Juice Leskinen, Mikko Alatalo, Virtanen, Kaseva, Nolo et Rähjä, Tabula Rasa, Alwari Tuohitorvi, Popeda, Eppu Normaali, Kari Peitsamo ja Kontra. Lisäksi punkin menestys 1970-luvun jälkipuoliskolla synnytti Tampereelle Poko Rekords -levy-yhtiön ja uuden aallon yhtyeet Sensuuri, Kollaa kestää ja Karanteeni. 2000-luvulla Tampere on ollut tunnettu hip hop -musiikista mutta myös esimerkiksi glam rock -yhtye Negativen ansiosta.[150]
Media

Tampereella on vahvaa mediakaupunki, sillä siellä sijaitsevassa Tohlopin televisiokeskuksessa on 1970-luvulta lähtien toiminut valtakunnallinen Yle TV2 -televisiokanava[152] ja esimerkiksi suomalainen radiotoiminta sai alkunsa Tampereella, kun Arvi Hauvonen perusti 1923 ensimmäisen yleisradioaseman.[153]
Yle TV2 -kanavan juuret ovat Tamvisiossa, joka siirtyi Yleisradiolle 1964. Kakkoskanava on ollut merkittävä vaikuttaja Tampereella, ja kaupungissa onkin kuvattu useita tunnettuja televisio-ohjelmia ja -sarjoja.[154]
Tampereella ilmestyvä Aamulehti oli vuonna 2014 Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien jälkeen levikiltään Suomen kolmanneksi suurin sanomalehti. Lehden levikki oli 106842.[155] Lisäksi Tampereella ilmestyy muun muassa ilmaiseksi jaettava kaupunkilehti Tamperelainen.[152]
Ruokakulttuuri

Tampereen paikallinen erikoisruoka on mustaksimakkaraksi kutsuttu verimakkara. Nimitys mustamakkara on peräisin 1950- ja 1960-luvun taitteesta, ja lopullisesti se vakiintui 1980-luvulla. Sitä ennen Tampereella myytiin ”kuumaa sian verimakkaraa”.[156] Mustanmakkaran ohella Tampereen toinen perinneruoka on rievä, joka on reiätön ja litteähkö ohrasta makunsa saava hiivaleipä. Tampereelle rievä tuli 1850-luvulla. Järvensivun kaupunginosan useiden leipomoiden ansiosta aluetta alettiin kutsua rieväkyläksi, joka laajeni pian viittaamaan koko Tampereeseen.[157]
Tampereen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla mustanmakkaran ja rievän ohella perunasoppa, kotikalja, imelletty puolukkapuuro ja imelletty perunalaatikko.[158]
Tampereen grillien erikoisuus on tataarien perinneruokaan pohjautuva pärämäts. Se on karjalanpiirakkaa muistuttava piiras, jonka sisällä on maustettua jauhelihaa. Tampereella se kehitettiin Linkosuon leipomossa.[159] Tampereen uusimmaksi perinneruoaksi on puolestaan kehittynyt kanansiivet. Suomessa myytävistä kanansiivistä Pirkanmaalla syödäänkin lähes puolet.[160]
Myös taiteilija Juice Leskisellä on oma vaikutuksensa tamperelaiseen ruokakulttuuriin joista tunnetuin lienee Lamminpään lumous. Lamminpään lumousta saa osasta Tampereen ruokapaikoista.
Urheilu

Lajeja ja seuroja
Tamperetta on kutsuttu suomalaisen jääkiekkoilun mekaksi ja kehdoksi. Kaupungissa sai alkunsa 1926 Suomen jääkiekkotoiminta ja sinne rakennettiin 1956 Suomen ensimmäinen tekojäärata (Koulukadun kenttä) ja 1965 ensimmäinen jäähalli (Tampereen jäähalli). Tamperelaiset joukkueet ovatkin menestyneet erinomaisesti. Ilves on voittanut 16 mestaruutta ja on mestaruustilastossa toisena edellään vain paikalliskilpailija Tappara, jolla on mestaruuksia 17 kun sen edeltäjän TBK:n mestaruudet lasketaan mukaan. Näiden lisäksi Koovee ja Tampereen Palloilijat ovat voittaneet yhden mestaruuden. Jääkiekon pääsarjassa on ollut mukana vähintään kaksi tamperelaisjoukkuetta joka kerta vuodesta 1943.[161][162]
Jääkiekon lisäksi Tampereen tunnetuimpia urheilulajeja ovat jalkapallo, yleisurheilu, lentopallo, paini ja nyrkkeily.[163] Jalkapallossa tamperelaisia Suomenmestareita ovat Tampere United, Ilves-Kissat, Ilves ja Tampereen Pallo-Veikot.[164] Lentopallossa mestaruuksia ovat voittaneet Isku-Volley ja Järvensivun Kisa.[165] Koripallossa Tampereen Pyrinnöllä on kolme Suomenmestaruutta.[166]
Urheilutapahtumia
Suurimpia Tampereella järjestettäviä urheilutapahtumia ovat tenniksen Tampere Open, koripallon Delfin Basket, nyrkkeilyn Tammer-turnaus, kansainvälinen souturegatta ja Pirkan kierrokseen liittyvät tapahtumat.[163] Tampereella on järjestetty Vuoden 2009 Euroopan nuorten olympiafestivaalien kesäkisat, nyrkkeilyn MM-kilpailut 1993 ja EM-kilpailut vuosina 1981 sekä 2000, painin EM-kilpailut vuosina 1987, 2008 ja judon Euroopan-mestaruuskilpailut 2006.
Ensimmäiset yleisurheilun Suomen-mestaruuskisat Kalevan kisat pidettiin Tampereella 1907. Kaiken kaikkiaan kaupunki on isännöinyt Kalevan kisoja 13 kertaa, viimeksi vuonna 2008.[167] Tampere isännöi vuonna 2016 yleisurheilun Suomi–Ruotsi-maaottelua. Kyseessä oli samalla ensimmäinen kerta, kun maaottelu järjestettiin Suomessa muualla kuin Helsingissä.[168]
Tampereella pelattiin Helsingin olympialaisten jalkapallo-otteluita.[169] Tampere haki itse vuoden 1976 talviolympialaisten kisaisännyyttä, mutta jäi valintaäänestyksessä kolmanneksi.[170]
Liikuntapaikkoja
Tampereella on runsaasti ulkoiluun sopivia alueita ja reittejä, palloilu- ja urheilukenttiä, uimarantoja, luistelukenttiä ja lumisina talvina runsas latuverkosto. Sisäliikuntaan on seuroilla mahdollisuus varata vuoroja muun muassa Tampereen Messu- ja Urheilukeskukseen, jäähalleihin, Nääshalliin, Tampereen stadionille Ratinaan, Tesoman palloiluhalliin, Hervannan vapaa-aikakeskukseen ja moneen muuhun sisäliikuntatilaan. Neljä uimahallia ja Nääshalli ovat myös yksittäisten kuntoilijoiden käytettävissä.[171]
Ystävyyskaupungit

 Brașov (Romania)
 Chemnitz (Saksa)
 Essen (Saksa)
 Kanton (Kiina)
 Kaunas (Liettua)
 Kiova (Ukraina)
 Klaksvík (Färsaaret)
 Kópavogur (Islanti)
 Linz (Itävalta)

 Łódź (Puola)
 Miskolc (Unkari)
 Nižni Novgorod (Venäjä)
 Norrköping (Ruotsi)
 Odense (Tanska)
 Olomouc (Tšekki)
 Syracuse (Yhdysvallat)
 Tartto (Viro)
 Trondheim (Norja)

Lisäksi Tampereella on kaksi kehitysyhteistyöperustaista ”ystäväkaupunkia”, Mwanza Tansaniassa ja León Nicaraguassa.[172]
Katso myös
Tampereen kaupunginkirjasto
Tampereen keskustaajama
Tampereen nähtävyydet
Luettelo Tampereen tilastoalueista
Luettelo Tampereen puistoista
Luettelo Tampereen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo tunnetuista tamperelaisista
Lähteet
Häyrynen, Maunu: ”Tampereen maisema”. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Hautamäki, Ranja (toim.)| title = Tampereen tarina| location = Tampere| publisher = Tampereen kaupunki| year = 2015| version = Julkaisuja / Tampereen kaupunki, kaupunkiympäristön kehittäminen, maankäytönsuunnittelu| isbn = 978-951-609-783-4| format = [ pdf]| accessdate = 22.11.2016}}
Lind, Mari: ”Tampere – kasvava ja muuttuva kaupunki”. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Hautamäki, Ranja (toim.)| title = Tampereen tarina| location = Tampere| publisher = Tampereen kaupunki| year = 2015| version = Julkaisuja / Tampereen kaupunki, kaupunkiympäristön kehittäminen, maankäytönsuunnittelu| isbn = 978-951-609-783-4| format = [ pdf]| accessdate = 26.9.2016}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Niemelä, Jari| title = Tamperelaisen tiedon portaat| location = Tampere| publisher = Tampere-seura| year = 2008| isbn = 978-952-5558-05-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ympäristön tila Tampereella 2014| location = Tampere| publisher = Tampereen kaupunki, ympäristönsuojelu| year = 2015| isbn = 978-951-609-755-1| format = [ online version]| accessdate = 24.3.2016}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Lind, Mari; Antila, Kimmo & Liuttunen, Antti| title = Tammerkoski ja kosken kaupunki| location = Tampere| publisher = Vapriikki| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lönnroth, Harry (toim.)| title = Tampere kieliyhteisönä| publisher = SKS| year = 2009| isbn = 978-952-222-119-3}}
Aiheesta muualla

 – kuvia Tampereesta

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ford Motor Company (lyhenne FoMoCo) on yhdysvaltalainen Henry Fordin 1903 Detroitissa perustama autonvalmistaja. Fordilla on omia itsenäistä suunnittelutyötänsä tekeviä tehtaita Yhdysvaltain lisäksi Britanniassa (perustettu 1911), Saksassa (perustettu 1925), Australiassa (perustettu 1925), Brasiliassa (perustettu 1925) ja Turkissa. Ford Motor Companyn tuotemerkkejä ovat Fordin lisäksi Lincoln. Ford omistaa vähemmistöosuuden Mazdasta.
Vuonna 2008 Ford tuotti 5,532 miljoonaa autoa ja työllisti noin 213000 henkilöä ympäri maailman 90 tehtaassa. 2009 Ford tuotti 4,817 miljoonaa autoa. Fordin liikevoitto oli vuonna 2009 2,7 miljardia dollaria. Yhtymän omaisuuden arvioidaan olevan noin 200 miljardia dollaria.
Historia
Fordin Euroopan toimintojen päämaja sijaitsee Saksan Kölnissä.
Maaliskuussa 2008 Ford myi brittiläiset Jaguarin ja Land Roverin intialaiselle Tata Motorsille 2,3 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla. Vuonna 2010 Ford myi ruotsalaisen Volvon kiinalaiselle Geelylle.
1990-luvun puolivälissä Ford tuotti voittoa myymällä isoja maastureita. 2000-luvun puolella yhtiö ajautui talousvaikeuksiin. Vuonna 2006 se tuotti tappiota 12,7 miljardia dollaria ja vuonna 2007 2,7 miljardia.
Alan Mulallyn johdolla Ford vältti konkurssin, joka kohtasi sen kilpailijoita General Motorsia ja Chrysleriä vuonna 2009. Vuonna 2011 yhtiön liikevaihto oli 136264 miljoonaa dollaria ja liikevoitto 20213 miljoonaa dollaria.[1]
Yhtiö oli vuoden 2012 Fortune 500 -listalla yhdeksännellä sijalla.[2]
Ford Suomessa
Ensimmäinen Ford-auto tuli Suomeen vuonna 1904. Auton myyjänä oli G. F. Stockmann ja sen osti apupappi Walter Lampen, jolle myyjä hankki myös autonkuljettajan. Kyseessä oli vuosikausiin ainoa Stockmannin tekemä autokauppa, koska liike palasi autotuonnin pariin vasta vuonna 1912.[3] Vuonna 1911 saivat Yhdysvalloissa siirtolaisina olleet veljekset Aleksander, Fritiof ja Tor Nyberg Fordin edustuksen Suomeen Fordin Pariisissa toimineelta edustajalta. Seuraavana vuonna veljekset aloittivat myyntitoimintansa Helsingissä ja heidän ensimmäinen myyntieränsä käsitti kolme Ford T -autoa. Ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka Fordeja myytiin Suomessa eri puolilla maata toimineiden kahdeksan jälleenmyyjän kautta noin sata kappaletta.[4]
Fordin myyntiverkoston jälleenrakennus Suomessa alkoi vuonna 1919, jolloin Kööpenhaminaan perustettiin Ford-autojen kokoonpanotehdas Skandinavian maita varten ja Ford Motor Companyn agentit alkoivat etsiä Suomesta jälleenmyyjiä. Samana vuonna Oy Argos Ab sai yksinoikeuden Fordson-traktorien myyntiin Suomessa. Vuonna 1921 Ford Motor Company solmi maahantuontisopimuksen Korpivaara & Halla Oy:n kanssa. Osapuolet joutuivat kuitenkin pian erimielisyyksiin autojen markkinoinnista ja sopimus purkautui vuonna 1924. Tämän jälkeen Ford Motor Company vuokrasi Helsingin Hernesaaresta tehdas- ja konttoritilat, joihin suunniteltiin myös kokoonpanotehdasta. Vuonna 1926 perustettiin pääyhtiön alainen tytäryhtiö Ford Motor Company of Finland Oy, joka oli ensimmäinen Suomeen perustettu autotehtaan tytäryhtiö. Yhtiön nimi muutettiin vuonna 1937 Oy Ford Ab:ksi. Ennen toisen maailmansodan syttymistä alkoi Ford-autojen tuonti Yhdysvaltain ohella myös Britanniasta.[5] 1920- ja 1930-luvuilla Suomen Fordin alaisina olivat myös Ford-autojen myynti- ja huoltotoiminnot Virossa. Oy Ford Ab listautui Helsingin pörssiin vuonna 1938.[6] Vuonna 1939 Ford oli Suomen yleisin henkilöautomerkki yli neljäsosalla (26,7 prosenttia) rekisteröidyistä autoista.[7] Samaan vuoteen mennessä Suomeen oli tuotu yli 5000 Fordson-traktoria.[6]
Talvisodan sytyttyä kaikki Fordin toiminnot evakuoitiin Vaasaan, josta ne palasivat Helsinkiin kesällä 1940. Yhdysvalloista tilattiin sodan aiheuttaman poikkeustilanteen helpottamiseksi 4400 Ford-kuorma-autoa, jotka saatiin Suomeen kuitenkin vasta välirauhan aikana. Jatkosodan aikana Helsingin Hernesaaressa koottiin uusia ja kunnostettiin vaurioituneita ja sotasaaliiksi saatuja kuorma-autoja puolustusvoimien käyttöön.[6] Heti toisen maailmansodan jälkeen Suomeen tuotiin Ford Motor Companyn myöntämien suurten moottoriajoneuvoluottojen turvin Britanniasta oikeanpuoleisella ohjauksella varustettuja Fordson Sussex- ja Thames-kuorma-autoja vuosina 1945–1948.[8] Sodanjälkeisinä vuosina Ford-autoja alettiin tuoda myös silloisesta Länsi-Saksasta.[9] Vuosina 1946–1947 Oy Ford Ab varasi moottoriliikenteen ja maatalouden koneistamisen edistämis-, opetus- ja tutkimustyöhön yhteensä 15 miljoonaa markkaa ja vuonna 1947 perustettiin Henry Fordin säätiö, joka on myöntänyt apurahoja tekniikan alan ja maatalousoppilaitosten opiskelijoille sekä maatalouden ja liikenteen tutkimushankkeisiin.[10] Vuonna 1946 presidentti J. K. Paasikivi sai Ford Motor Companyn lahjana sen malliston hienoimman auton Lincoln V-12:n.[11]
Sotien jälkeisinä vuosikymmeninä Suomeen on tuotu Ford-autoja yhtymän tehtailta Yhdysvalloista, Britanniasta, Saksasta, Belgiasta, Ranskasta ja Brasiliasta. 1960-luvulle saakka kussakin maassa valmistetut Fordit olivat luonteeltaan niin erilaisia autoja, että ne olisi voitu luokitella kukin omaksi merkikseen. Vuoden 1969 lopussa Suomessa oli rekisterissä yli 73000 brittiläistä ja runsaat 24000 saksalaista Fordia.[12] Suosituimpia henkilöautomalleja 1960-luvulta 1980-luvulle olivat Anglia, Cortina, Taunus, Escort, Capri, Fiesta ja Sierra.[10] Ford-autojen tuontisatama siirrettiin ruuhkaantuneesta Helsingistä Hankoon vuonna 1963[13], mutta Hangon liikenteellisesti hankalan sijainnin vuoksi maahantuonti siirrettiin Turkuun rakennettuun uuteen vapaasatamaan vuonna 1969.[14] Yhdysvalloissa valmistettuja Fordeja markkinoitiin Suomessa aktiivisesti vuoteen 1967 saakka, minkä jälkeen niitä on tuotu maahan lähinnä erikoistilauksesta.[15] Oy Ford Ab:n liikevaihto vuonna 1982 oli 813,9 miljoonaa markkaa.[16] Vuoden 1988 lopussa Suomessa oli rekisterissä 170791 Ford-henkilöautoa ja se oli kolmanneksi yleisin henkilöautomerkki Nissanin ja Toyotan jälkeen. Fordit muodostivat tällöin vajaat kymmenen prosenttia Suomen koko henkilöautokannasta (1795908 kappaletta).[17]
Hallinto
Jorma Ollila oli Fordin hallituksessa vuosina 2000–2008 samoin kuin Vodafonen hallituksen puheenjohtaja John Bond.[18]
Mallit
Mallit, Eurooppa
Ford B-Max
Ford C-Max
Ford Fiesta
Ford Focus
Ford Galaxy
Ford Ka+
Ford Mondeo
Ford Ranger
Ford S-Max
Ford Transit
Ford Transit Connect
Ford Transit Courier
Ford Transit Custom
Ford Kuga
Ford Mustang
Ford Fiesta Van
Ford Tourneo
Ford Tourneo Custom
Ford Tourneo Connect
Ford Tourneo Courier
Ford Edge
Ford EcoSport
Kuorma-autot, Eurooppa
Ford Rhein / Ruhr / FK (Ford Köln)
Ford Thames Trader
Ford D-sarja
Ford Cargo
Ford Transcontinental

Ford StreetKa
2004 Ford Focus
2004 Ford Mondeo

Lakkautetut mallit, Eurooppa
Ford 12M
Ford 15M
Ford 17M
Ford 20M
Ford 26M
Ford Anglia
Ford Capri
Ford Comete
Ford Consul
Ford Consul Capri
Ford Consul Cortina
Ford Corsair
Ford Cortina
Ford Cougar
Ford Courier
Ford Cwt Van
Ford De Luxe
Ford Econovan
Ford Eifel
Ford Eight
Ford Escort
Ford Granada
Ford Model Y
Ford Orion
Ford Pilot
Ford Popular
Ford Prefect
Ford Probe
Ford Puma
Ford Rheinland
Ford RS200
Ford Taunus
Ford Thames
Ford Scorpio
Ford Sierra
Ford StreetKa
Ford Ten
Ford Vedette
Ford Vendôme
Ford Zephyr
Ford Zodiac

1996 Ford Escort RS
Ford Scorpio Limousine
Ford Sierra Sapphire

Nykyiset mallit, Yhdysvallat
Ford Fiesta
Ford Focus
Ford Fusion (USA)
Ford Taurus
Ford Mustang
Ford GT
Ford EcoSport
Ford Escape
Ford Explorer
Ford Expedition
Ford C-Max
Ford Transit
Ford F-150
Ford Super Duty
Ford E-Series
Ford F-650

2018 Ford Expedition.
2017 Ford F-150.
2009 Ford Taurus.

Lakkautetut mallit, Yhdysvallat
Ford 300
Ford Bronco
Ford Bronco II
Ford Custom
Ford Crestline
Ford Elite
Ford Escort
Ford Five Hundred
Ford Focus (USA)
Ford Freestyle
Ford Galaxie
Ford GT40
Ford Falcon
Ford Fairlane
Ford LTD
Ford Mainline
Ford Model A
Ford Model C
Ford Model CX
Ford Model F
Ford Model K
Ford Model N
Ford Model R
Ford Model S
Ford Model T
Ford Model Y
Ford Ranchero
Ford Skyliner
Ford Starliner
Ford Sunliner
Ford Taurus X
Ford Tempo
Ford Thunderbird
Ford Torino
Ford Parklane
Ford Pinto
Ford Probe
Ford Quadricycle
Ford V8
Ford Victoria
Ford Windstar
Ford ZX 2

1921 Ford Model T roadster
1931 Ford Model A coupe
1932 Ford Deuce Coupe Hot Rod
1955 Ford Fairlane Victoria
1961 Ford Galaxie Sunliner
1965 Ford GT40
1973 Ford Pinto Pangra
Ford Gran Torino

Mallit, Australia
Fairlane
Falcon
LTD
Territory
Mallit, Brasilia
P100
EcoSport
Fiesta
Ka
Mallit, Etelä-Afrikka
Figo
Mallit, Intia
Figo
Ikon
Mallit, Kiina
Ford Escort (2015)
Traktorit

Ford Motor Company on valmistanut myös traktoreita.
Lähteet

Kirjallisuutta
Rahunen, E.: Oy Ford Ab 50 vuotta 1926–1976. Piirteitä Suomen Ford–historiasta. Helsinki 1976.
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (in Finnish)

Luokka:Yhdysvaltalaiset yritykset
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sima Qian (司馬遷, n. 145 eaa. – 90 eaa.) oli historioitsija ja astrologi. Häntä pidetään Kiinan historiankirjoituksen isänä. Hänen tunnetuin teoksensa on Shiji (史記, "Muistiinmerkintöjä historiasta"), joka oli ensimmäinen yleiskatsaus Kiinan historiaan.
Elämäkerta
Sima Qianin isä Sima Tan (司馬談) palveli Han-dynastian keisari Wudin hovissa kirjastonhoitajana ja Sima Qian luki jo lapsuudessaan laajalti. Hän sai myös muodollisen koulutuksen kungfutselaisten oppineiden johdolla. Noin 20-vuotiaana Sima Qian aloitti laajan matkustelun mm. aikaisempien hallitsijoiden hautapaikoille ja muihin historiallisesti merkittäviin kohteisiin. Palattuaan pääkaupunkiin Sima Qian nimitettiin hovivirkaan, ja isänsä toivomuksesta hän aloitti laajan historiateoksen kirjoittamisen.
99 eaa. Sima Qian joutui keisarin epäsuosioon puolustettuaan sotaretkellään epäonnistunutta kenraali Li Lingia. Sima Qian tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio vaihdettiin kastrointiin ja vankeusrangaistukseen. Sima Qian vietti vankilassa kolme vuotta, mutta sieltä vapauduttuaan jatkoi teoksensa kirjoittamista entistä suuremmalla tarmolla. Shiji valmistui 91 eaa.
Merkitys historioitsijana
Sima Qianin teos on toiminut mallina myöhemmälle kiinalaiselle historiankirjoitukselle. Aikaisemmat historiankirjat olivat olleet virallisia, miltei luettelomaisia dynastisia historiota. Sima Qianin teos on järjestetty aihepiireittäin ja siihen sisältyy annaaleiden lisäksi artikkeleita mm. uskonnosta ja hovimusiikista sekä merkittävien henkilöiden elämäkertoja. Sima Qian pyrki mahdollisuuksien mukaan varmistamaan tietojensa todenperäisyyden ja esitti teoksessa myös omia teorioitaan ja johtopäätöksiään sen sijaan, että olisi tyytynyt vain kirjaamaan ylös keräämäänsä tietoa. Teosta pidetään myös kaunokirjallisesti merkittävänä, erityisesti elämäkerroissa on elävää, tarkkanäköistä kuvausta. Tyylillisesti Shiji on vaihtelevaa ja sujuvaa kieltä, kaukana aiempien historiankirjojen jäykästä ja muodollisesta tekstistä.

Luokka:Kiinalaiset kirjailijat
Luokka:Astrologit
Luokka:Kiinalaiset historioitsijat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


HMS Active (viirinumero H14) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1930 palvelukseenotettu A-luokan hävittäjä, joka tilattiin osana vuoden 1927 laivasto-ohjelmaa. Se palveli uransa alun pääosin Välimerellä. Toisen maailmansodan alussa se sijoitettiin saattueiden suojaamistehtäviin. Alus liitettiin kesäkuussa 1940 Gibraltarille perustettuun Force H:hon, jossa se jatkoi palvelustaan saattueiden suojana. Alus oli muun muassa osallisena neljän sukellusveneen upottamisessa. Sodan päätyttyä se sijoitettiin reserviin ja myytiin romutettavaksi vuonna 1947.
Valmistus

Alus tilattiin 6. maaliskuuta 1928 Hawthorn Leslien telakalta Hebburnista osana vuoden 1927 laivasto-ohjelmaa ja sen köli laskettiin vielä samana vuonna 10. heinäkuuta. Alus laskettiin vesille 9. heinäkuuta 1929 ja se valmistui telakalta 9. helmikuuta 1930, ja se otettiin laivaston palvelukseen 10. huhtikuuta.[1]
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Välimeren laivaston 3. hävittäjälaivueeseen. Koulutusjakson jälkeen alus saapui 18. kesäkuuta 1930 Maltalle yhdeksäksi kuukaudeksi, minkä jälkeen se palasi 18. maaliskuuta 1931 Portsmouthin telakalle huoltoa ja muutostöitä varten. Alus palasi 30. kesäkuuta laivueeseensa Välimerelle. Alus kolaroi  4. huhtikuuta 1932 Saint-Tropez’n edustalla sisaraluksensa HMS Achatesin kanssa, ja se joutui palaamaan Maltalle korjattavaksi. Kahdeksantoista vuorokautta kestäneiden korjausten jälkeen alus palasi palvelukseen.[2]
Välimerellä aluksen palvelus jatkui seuraavat viisi vuotta lukuun ottamatta huollossa vietettyjä aikoja[3], kuten Portsmouthin telakalla 1. syyskuuta – 16. joulukuuta 1932 ja 1. toukokuuta – 29. kesäkuuta 1934. Alus partioi Palestiinan rannikolla kesäkuussa 1936 alueen mellakoinnin vuoksi ja Espanjan sisällissodan aikana Espanjan rannikolla kesäkuusta 1936 tammikuuhun 1937.[2]
Komentaja R. St. A. Mallesonin päällikkyydessä alus lähti maanantaina 15. helmikuuta 1937 Valettan Grand Harbourista 3. hävittälaivueen mukana kolmipäiväisiin sotaharjoituksiin. Merenkäynti oli kovaa edellisen yön Gregale-myrskyn jälkeen. Seuraavana päivänä kello 11 laivue eteni Hurdin matalikolla () jonossa risteilijä HMS Galatean perässä noin 25 solmun nopeudella ja HMS Antelope (komentajakapteeni H. G. Graham) seurasi erillään osastoa. HMS Activen, jonka perässä oli HMS Worcester (komentajakapteeni W. R. Marshall), yritti ajaa HMS Antelopen keulan editse, kun peräsin jumittui. Alus pyörähti 180 astetta törmäten takanaan olevaan Worcesteriin. Törmäys palautti Activen alkuperäiseen suuntaansa ja se törmäsi HMS Antelopeen. Onneksi vain sivuuttaen kylkien hipoessa toisiaan. HMS Hood hinasi Worcesterin Valettaan peräedellä, koska iso pala sen keulasta oli irronnut. Antilopen polttoainesäiliö vuoti ja Activen keula oli vaurioitunut, mutta alukset kykenivät palaamaan omin avuin satamaan.[4] Pahojen vaurioiden korjaaminen kesti Maltan telakalla aina 1. kesäkuuta saakka. Aluksen palattua palvelukseen se siirrettiin 2. hävittäjälaivueeseen, jossa se korvasi Espanjan rannikolla miinaan ajaneen Hunterin. Alus palveli laivueessa kuusitoista kuukautta lukuun ottamatta aikaa telakalla 29. marraskuuta 1937 – 12. tammikuuta 1938 Maltalla.[2]
Alus siirrettiin 8. lokakuuta 1938 Maltalla reserviin, josta se palasi palvelukseen sodan uhan vuoksi 22. huhtikuuta 1939 osaksi Gibraltarin laivastotukikohtaa [5].
Toinen maailmansota
Alus määrättiin syyskuussa Gibraltarille sijoitettuun 13. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana se aloitti 3. syyskuuta merenkulunvalvonnan ja saattueiden suojaamisen. Alus siirrettiin 24. lokakuuta telakalle Gibraltarilla, mistä se palasi laivueeseensa 1. joulukuuta.[6][2] Gibraltarilla alus liittyi HMS Wishartin kanssa Liverpooliin matkanneeseen saattueeseen HG13F. Suojaus erkani 3. tammikuuta 1940 saattueesta siirrettyään suojaustehtävän HMS Veteranille ja HMS Wandererille, minkä jälkeen ne palasivat Gibraltarille. Active liittyi 21. tammikuuta HMS Whitehallin kanssa 42 aluksen saattueen HG16(F) suojaksi. Ne erkanivat saattueesta 28. tammikuuta, palaten Gibraltarille ja jättäen vastuun loppumatkasta edellisenä päivänä Britteinsaarilta saapuneille aluksille. Alus liittyi 9. helmikuuta Ranskan merivoimien hävittäjien Valmyn ja Vikingsin kanssa saattueeseen HG18, josta se erkani 10. helmikuuta palaten Gibraltarille.[7][6]
Alus liittyi 17. helmikuuta HMS Bidefordin, HMS Leithin ja HMS Versatilen kanssa Gibraltarille matkanneen saattueen OG18F suojaksi ja se vapautui tehtävästä saattueen saavuttua Gibraltarille. Alus liittyi 22. helmikuuta Atlantilla saattueeseen OG18 suojaten sen loppumatkan Gibraltarille, jossa tehtävä päättyi. 4. maaliskuuta se suojasi HMS Veloxin, HMS Videtten ja HMS Vimyn kanssa Liverpooliin lähtenyttä saattuetta HG21, josta se erkani 6. maaliskuuta liittyäkseen Tigren ja Vikingsin suojaamaan Gibraltarille saapuvaan saattueeseen OG22F. Alus suojasi 9. maaliskuuta samojen alusten kanssa Liverpooliin lähtenyttä saattuetta HG22F, josta se erkani suojaustehtävän Britteinsaarilta saapuneille aluksille luovutettuaan palaten takaisin Gibraltarille. Se jatkoi paikallissaattueiden suojaamista huhti-toukokuun.[6]
Active liitettiin kesäkuussa 1940 osaksi perusteilla olevaa Force H:ta, jonka tukikohdaksi oli määrätty Gibraltar. Force H:n mukana alus otti 3. heinäkuuta osaa Ranskan laivaston upottamiseen Mers-el-Kébirissä (operaatio Catapult).[6]
Alus siirrettiin elokuussa Kotilaivaston 12. risteilijäviirikköön suojaamaan läntisen reitin saattueita. Se irrotettiin 29. elokuuta viiriköstä suojaamaan 1. miinalaivuetta täydennettäessä Pohjanmeren pohjoisreunan miinasulkua (operaatio SN14). Alus oli laivueensa mukana syyskuussa sukellusveneidentorjunnassa ja lokakuussa suojaamassa joukkojenkuljetussaattueita.[6] Se suojasi 7. lokakuuta Clydestä lähtenyttä saattuetta WS3F (seitsemän matkustaja-alusta, 13000 matkustajaa, 18 solmua) Freetowniin. Alus erkani 12. lokakuuta saattueesta ja palasi Clydeen. Alus suojasi marraskuussa saattuetta HX83.[6]
Active pelasti 39 henkiinjäänyttä brittiläiseltä kauppalaivalta Diplomatilta, jonka Saksan laivaston sukellusvene U-104 oli torpedoinut 27. marraskuuta 1940 ().[8] Alus siirrettiin marraskuussa telakalle Liverpooliin, josta se palasi maaliskuussa 1941. Se liitettiin palvelukseen palattuaan Kotilaivaston 3. hävittäjälaivueeseen sukellusveneiden torjuntaan,[6] ja se osallistui 23. maaliskuuta osana Kotilaivastoa Saksan laivaston taistelulaiva Bismarckin etsimiseen Pohjois-Atlantilta.[6]
Active määrättiin 16. elokuuta 1941 suojaamaan ensimmäistä Neuvostoliittoon matkannutta Jäämeren saattuetta (operaatio Dervish), joka lähti matkaan 21. elokuuta Hvalfjörðurista Islannista ja saapui kymmenen päivää myöhemmin Arkangeliin.[9] Alus liittyi 28. syyskuuta Arkangelista kotimaahan palaavaan saattueeseen QP1. Se määrättiin 5. lokakuuta hinaamaan vaurioitunut troolari Akureyriin Islantiin., jonne ne saapuivat 10. lokakuuta, ja tämän jälkeen Active aloitti purjehduksen Scapa Flow’hun.[10]
Alus siirrettiin 20. lokakuuta telakalle, jossa ollessaan se määrättiin Force H:hon. Se palasi palvelukseen joulukuussa koeajojen päätyttyä ja aloitti matkan Gibraltarille liittyäkseen 38. hävittäjäviirikköön. Gibraltarille sijoitettuna se suojasi saattueita, kunnes se määrättiin helmikuussa palaamaan Clydeen. Alus liittyi 16. helmikuuta saattueeseen WS16, josta se erkani 21. helmikuuta suojatakseen lentotukialusosaston matkan Gibraltarille.[6]
Operaatio Spotter I:n suojaksi alus määrättiin 27. helmikuuta. Operaatio kuitenkin peruutettiin seuraavana päivänä, mutta toteutettiin lopulta 6. maaliskuuta nimellä Spotter II.[6]
Active määrättiin osallistumaan Madagaskarin maihinnousuun (operaatio Ironclad), minkä vuoksi sen tuli siirtyä Freetowniin. Alus liittyi 1. huhtikuuta 1942 matkalla Freetowniin olleeseen saattueeseen WS17, josta siirrettiin joukkoja Madagaskarin maihinnousua varten Durbaniin. Alus erkani saattueesta 6. huhtikuuta sen saavuttua Freetowniin[6] ja liittyi 9. huhtikuuta saattueeseen WS17A, jonka mukana se saapui 18. huhtikuuta Kapkaupunkiin ja edelleen 22. huhtikuuta Durbaniin.[6]
Alus siirrettiin 7. toukokuuta sukellusveneiden torjuntaan maihinnousualueen suojaamiseksi. Se osallistui 8. huhtikuuta Vichyn Ranskan sukellusveneen Mongen upottamiseen, joka oli pyrkinyt upottamaan lentotukialuksen. Active jatkoi elokuuhun saattuetehtävissä Intian valtamerellä, kunnes se määrättiin osallistumaan Madagaskarin valtaamiseen (operaatio Stream).[6] Active liitettiin Force M:n 3. hävittäjäviirikköön, joka suojasi 9. syyskuuta Force M:n aluksia ja Majungan maihinnousualuetta. Alus palasi 30. syyskuuta saattueiden suojaamiseen, jolloin se samalla vapautettiin operaatiosta.[6]
Alus siirrettiin lokakuun alussa Kapkaupunkiin, koska vihollisen sukellusvenetoiminta oli lisääntynyt alueella huolestuttavasti. Se upotti 8. lokakuuta 1942 lähellä Kapkaupunkia syvyyspommein U-179:n (). Ennen upotusta<i data-parsoid='{"dsr":[11756,11766,2,2]}'>Active oli poiminut merestä 98 henkiinjäänyttä sukellusveneen ainoalta uhrilta brittiläiseltä kauppalaivalta City of Athensilta.[8] 11. lokakuuta alus pelasti 23 henkiinjäänyttä sukellusvene U-159:n pari päivää aiemmin torpedoimalta () amerikkalaiselta kauppalaivalta Coloradanilta.[8] Active jatkoi marras- ja joulukuun sukellusveneidentorjuntatehtävissä Kapkaupungissa, kunnes se määrättiin palaamaan Englantiin huollettavaksi.[6]
Tammikuussa 1943 Active palasi huoltoja varten Britteinsaarille. Aluksen palattua palvelukseen toukokuussa se määrättiin liittymään Gibraltarilla 13. hävittäjälaivueeseen. Se liittyi yhdistetyn saattueen WS30/KMS15 suojaukseksi. Alus osallistui 23. toukokuuta 1943 Azoreilta koilliseen Italian laivaston sukellusveneen Leonardo Da Vincin upottamiseen[8]. Saattue KMS15 erkani 25. toukokuuta osastosta suunnaten Gibraltarille, jolloin Active liittyi saattueeseen.[6]
Gibraltarille saavuttuaan alus aloitti saattuepalveluksen. Se osallistui 2. marraskuuta syvyyspommein Tangerin lähistöllä sukellusvene U-340:n () upottamiseen[8].[6] Active palveli Välimerellä saattuepalveluksessa sekä sukellusveneentorjuntatehtävissä, kunnes se määrättiin syyskuussa 1944 siirtymään Hang Watersiin rannikkosaattueiden suojaksi. Alus siirtyi edelleen lokakuussa Portsmouthiin 1. hävittäjälaivueen johtoalukseksi, ja marraskuussa se määrättiin siirtymään itäiselle Välimerelle, minkä vuoksi se siirrettiin telakalle huollettavaksi ennen siirtoa.[6]
Alus siirtyi tammikuussa 1945 huollosta palattuaan Aleksandriaan, jossa se liitettiin 3. hävittäjälaivueeseen. Se tuki maaoperaatioita itäisen ja keskisen Välimeren alueella. Se valtasi muun muassa maihinnousualuksen 28. helmikuuta keskisellä Välimerellä. Active jatkoi maalis-huhtikuun saattueiden suojaamista, ja lisäksi se tuki Egeanmeren alueen operaatioita. Aluksen kannella Sýmissä allekirjoitettiin alueen saksalaisten joukkojen antautumisasiakirja. Alus siirtyi kesäkuussa Gibraltarille, jossa se jatkoi saattuetehtävissä sodan loppuun saakka.[6]
Sodan jälkeen
Sotatoimien päätyttyä Active palasi syyskuussa 1945 Englantiin, jossa se sijoitettiin reserviin Barrow’ssa. Alusta käytettiin maalilaivana 1946 ennen sen sijoittamista poistolistalle. Alus myytiin romutettavaksi 20. toukokuuta 1947 BISCOlle, joka siirsi aluksen West Scotland Shipbreakersille romutettavaksi. Se hinattiin 7. heinäkuuta romutettavaksi romuttajan telakalle Trooniin Skotlantiin.[8][6]
Aluksen päälliköt
Errol Concanon Lloyd Turner (1. toukokuuta 1939 – helmikuu 1941)[11]
Michael Wilfred Tomkinson (helmikuu 1941 – 1. tammikuuta 1943)[12]
Peter Gordon Merriman (1. tammikuuta 1943 – 9. lokakuuta 1944)[13]
John Pringle (9. lokakuuta – marraskuu 1944)[14]
John Aylmer McClure  (marraskuu 1944 - )[15]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = English, John| title = Amazon to Ivanhoe - British Standard Destroyers of the 1930s| location = Kendal| publisher = World Ship Society| year = 1993| id = ISBN 0-905617-64-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley, M. J.| title = Destroyers of World War Two – an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1988| id = ISBN 0-85368-910-5| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardiner, Robert (toim.)| title = Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946| location = Lontoo, Englanti| publisher = Conway Maritime Press| year = 1987| id = ISBN 0-85177-146-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Levy, James P.| title = The Royal Navy's Home Fleet in World War II| location = New York| publisher = Palgrave macmillan| year = 2003| id = ISBN 1-4039-1773-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Woodman, Richard| title = Arctic Convoys 1941-1945| location = South Yorkshire, Englanti| publisher = Pen & Sword Maritime| year = 2007| id = ISBN 1-84415-611-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}

Viitteet

Luokka:Kuninkaallisen laivaston A-luokan hävittäjät
Luokka:Hawthorn Leslien valmistamat alukset
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan toisen maailmansodan hävittäjät
Luokka:39.5 Merivoimat, merisodankäynti