Pankkouuni on uunityyppi, jossa uunin sivussa on ulkoneva osa, johon on mahtunut makaamaan. Pankoksi on myös ryhdytty nimittämään pientä tasannetta liesiosan sivussa. Pankko voi myös olla uunin päällys[1]. Pankkouuneja on säilynyt jossain määrin vanhoissa maalaistaloissa. Varsinaisten pankkouunien häviämiseen on vaikuttanut myös se, että uuneihin on vuosien mittaan tehty muutoksia ja parannuksia. Muun muassa Jämsän Kotiseutumuseossa on rekonstruoitu pankkouuni, joka on ollut vuonna 1735 rakennetussa savutuvassa.
Lähteet
Alfred Kolehmainen ja Veijo A. Laine: Suomalaiset uunit. Otava. 1981, s. 102–103. ISBN 951-1-06417-7.
Viitteet

Luokka:Suomalainen kansankulttuuri
Luokka:Tulisijat


Simpsonit () on Matt Groeningin luoma ja Gracie Films -yhtiön tuottama Emmy-palkittu television animaatiosarja, joka kertoo viisihenkisen yhdysvaltalaisperheen elämästä. Sarjan oikeudet omistaa 20th Century Fox, ja sarjan ensimmäinen jakso esitettiin vuonna 1989.
Simpsonit on Yhdysvalloissa kaikkien aikojen pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut piirrossarja ja tilannekomedia.[1]
Yhdysvalloissa sarjaa esittää Fox-televisiokanava. Sarjasta on Yhdysvalloissa esitetty kesään 2016 mennessä 27 tuotantokautta. Suomessa sarjaa esittävät Sub ja FOX. Aiemmin sarjaa on esitetty myös Kolmoskanavalla ja MTV3 -kanavalla.
Sarjaa pidetään aikuisillekin suunnattujen animaatiosarjojen edelläkävijänä, ja sarja on vaikuttanut aikuisille suunnattujen 1990-luvun tilannekomedioiden syntyyn.[2] Sarja on saavuttanut sekä Yhdysvalloissa että ympäri maailmaa suuren suosion ja on saanut useita TV-palkintoja.
Simpsoneista on tuotettu kokoillan elokuva The Simpsons Movie vuonna 2007.
Yleistä

Sarjassa kuvataan satiirisella tavalla Simpsonin perheen Homerin, Margen, Bartin, Lisan ja Maggien elämää. Perhe seikkailee kuvitteellisessa Springfieldin kaupungissa. Jaksoissa on runsaasti viittauksia amerikkalaiseen populaarikulttuuriin, politiikkaan ja muihin ajankohtaisiin ilmiöihin sekä amerikkalaisen yhteiskunnan ongelmiin.
Hahmot

Simpsonien päähahmoja ovat Simpsonin perheen jäsenet. Nykyisin tärkeimmässä roolissa on Homer-isä, mutta sarjan alkuaikoina perheen ilkikurinen esikoispoika Bart oli keskeinen hahmo. Sarjan markkinoinnissa keskityttiin tuolloin lähinnä Bartiin, ja kaupoissa oli monenlaisia Bart-tuotteita kuten videopelejä ja äänilevyjä. Ensimmäisten kausien jälkeen sarjan painopistettä alettiin siirtää myös muihin perheenjäseniin ja sivuhahmoihin.[3]
Simpsonin perheen lisäksi sarjassa on suuri joukko karrikoituja sivuhahmoja, kuten uskonnollinen naapuri Ned Flanders, ydinvoimalan omistaja, upporikas Mr. Burns, Hassu-klovni, Intiasta kotoisin oleva lähikaupan myyjä Apu sekä iso joukko Simpsonien sukulaisia, tuttavia ja lasten koulutovereita. Hahmot eivät juuri vanhene vuosien ja tuotantokausien varrella.

Simpsonien vakituisia hahmoja ryhmäkuvassa
Päähahmot
Homer Simpson, Bartin, Lisan ja Maggien isä sekä Margen aviomies. Homer on töissä Springfieldin ydinvoimalan 7G-sektorin turvallisuusvalvojana. Vapaa-aikansa hän viettää nukkumalla, katsomalla televisiota, juomalla Duff-merkkistä olutta ja syömällä donitseja. Homerin lempiharrastuksiin kuuluvat myös kaljanjuonti Moen kapakassa ja keilaaminen. Homer katsoo televisiosta yleensä jalkapalloa ja baseballia. — Ääninäyttelijä: Dan Castellaneta.
Marge Simpson, o.s. Bouvier, Bartin, Lisan ja Maggien äiti sekä Homerin vaimo. Marge tunnetaan sinisistä ja korkeista hiuksistaan. Marge on kotirouva, mutta hän on kokeillut ainakin poliisin, kiinteistövälittäjän, kirjailijan, Moen apurin, puusepän ja rinkelinmyyjän ammattia. — Ääninäyttelijä: Julie Kavner.
Bart Simpson, Homerin ja Margen ensimmäinen lapsi, Lisan ja Maggien isoveli. Bart on 10-vuotias poika, joka käy Springfieldin ala-asteen neljättä luokkaa. Hän tekee mielellään kaikenlaisia kepposia isälleen Homerille, opettajilleen ja rehtorillensa. — Ääninäyttelijä: Nancy Cartwright.
Lisa Simpson, Homerin ja Margen toinen lapsi, Bartin pikkusisko ja Maggien isosisko. Lisa pitää saksofoninsoitosta, lukemisesta ja koulunkäynnistä. Hän on koulunsa parhaita oppilaita. Lisa on kasvissyöjä, skeptikko, buddhalainen ja naisasialiikkeen kannattaja. — Ääninäyttelijä: Yeardley Smith.
Maggie Simpson, Homerin ja Margen kolmas lapsi, Bartin ja Lisan pikkusisko. On vauvaiässä ja imee jatkuvasti tuttiaan.
Tapahtumapaikka

Sarjan tapahtumapaikkana toimii yhdysvaltalainen kuvitteellinen Springfieldin kaupunki.[4] Tapahtumat keskittyvät Simpsoneiden kotiin 742 Evergreen Terracelle, Springfieldin ala-asteelle, Moen kapakkaan, sekä Springfieldin ydinvoimalaan. Springfieldin maisemaan kuuluu rannikkoa, aavikkoa, maaseutua ja korkeita vuorenhuippuja. Groening itse on kertonut kaupungin sisältävän samankaltaisuuksia Oregonin Portlandiin, kaupunkiin, jossa hän kasvoi.[5] Kaupungin nimeksi valittiin Springfield sen yleisyyden vuoksi.
Springfieldin sijaintia ei sarjassa ole määritelty.[4] Jaksossa Naurun takana (Behind the Laughter) lukija puhuu Simpsoneista "pohjoiskentuckyläisenä perheenä". Uusinnassa sijainti oli kuitenkin vaihtunut Missouriin.[6]
Avausanimaatio ja tunnusmusiikki

Simpsonien avausosiossa on vakituisen sisällön lisäksi vaihtuvaa sisältöä: liitutaulukohtaus, saksofonisoolo ja sohvakohtaus. Avausanimaatio alkaa Bartin liitutaulukohtauksella. Itse kohtaus on joka jaksossa erilainen, ja teksti on aina rangaistusmuotoinen. Lisan saksofonisoolo on vaihdellut joissakin jaksoissa. Lisan saksofonista on kuultu muun muassa Frank Zappan, James Brownin ja Charlie Parkerin säveliä.[7] Myös Lisan saksofonin väri on vaihdellut. Sohvakohtauksessa Simpsoneiden perhe syöksyy sohvalle, jolloin tapahtuu jotakin kummallista tai vitsikästä. Kohtausten realistisuus vaihtelee laidasta laitaan, ja niitä kierrätetään silloin tällöin.[8] Viime vuosina avausta on lyhennetty aiemmasta, ja usein kuva siirtyy suoraan sohvakohtaukseen ohjelman alkamisen jälkeen.
Avausosiossa soivan tunnusmusiikin sävelsi Danny Elfman Matt Groeningin pyynnöstä.[9]
Kulttuuriset viittaukset
Simpsonit on täynnä viittauksia länsimaiseen yhteiskuntaan, populaarikulttuuriin ja historiaan. Siinä on vieraillut kymmeniä aikansa tunnetuimpia julkisuuden henkilöitä. Jaksojen juonet ovat joskus mukaelmia tunnetuista tarinoista esimerkiksi Mark Twainilta tai Edgar Allan Poelta. Etenkin avausosion sohvavitsissä on usein suoria viittauksia populaarikulttuurin historiaan, niin animaatioon kuin muuhunkin.[10]
Satiiri
Simpsonien satiiri pyrkii usein tekemään kaikista osapuolista tasapuolisesti naurettavan.[11] Jo avausosion liitutaulukohtauksessa Bartin kirjoittamassa lauseessa on joskus purevaa yhteiskuntakritiikkiä. Ilmestymisaikanaan Simpsonit haastoi Yhdysvalloissa vallitsevan ilmapiirin, jossa korostettiin perinteisiä perhearvoja ja käsitystä siitä, millainen on toimiva perhe. Ristiriidan seurauksena jopa presidentti Bush arvosteli sarjan perhekäsitystä, mihin Bart pian vastasi sarjassa.[12]
Perhearvojen satirisoinnista huolimatta Simpsonien arvot voidaan myös nähdä perinteisen amerikkalaisina: sarjassa kehotetaan epäilemään hallitusta ja poliitikkoja, luottamaan omaan neuvokkuuteen ja taistelemaan yksilönvapauksien puolesta sortoa ja mielivaltaa vastaan.[13]
Historia
Tausta
Simpsonit syntyi aikana, jolloin yhdysvaltalainen animaatio oli aallonpohjassa niin televisiossa kuin elokuvateattereissakin. Televisiossa näytettiin vain lapsille suunnattuja animaatioita, ja piirrosohjelmista oli lasten suojelemiseksi karsittu kaikki väkivaltaan viittaavakin, eikä niissä ollut aiempaa pilkallisuuttakaan.[14][15] Animaation uutta nousua siivittivät Simpsonien ohella elokuva Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (1988) ja juuri ennen Simpsonien oman sarjan alkua julkaistu Disneyn menestysanimaatio Pieni merenneito (1989).[15]
Synty

Simpsonit saivat alkunsa kun televisio- ja elokuvatuottaja James L. Brooks halusi piristää tuottamaansa televisiosarjaa The Tracey Ullman Show'ta lyhyillä animaatiokatkelmilla mainoskatkojen edellä ja jälkeen. Sarjan piirtäjäksi Brooks halusi Matt Groeningin, sillä hän piti Groeningin piirtämästä Elämä on helvettiä -sarjakuvasta, joka ilmestyi Los Angeles Reader -lehdessä. Brooks otti Groeningiin yhteyttä vuonna 1985. Groening ei suostunut siirtämään olemassa olevaa sarjakuvaansa animaatioksi, joten hän keksi Simpsonien perheen ja luonnosteli sen varttitunnin aikana odottaessaan pääsyä Brooksin puheille. Hahmojen nimet hän otti omasta perheestään, paitsi Bartin, joka oli anagrammi sanasta brat, 'kakara'.[16]
Brooks hyväksyi Groeningin ajatuksen, ja Tracey Ullman Show'ta alettiin tehdä yhdessä Groeningin animaatioiden kanssa. Animaatioiden käskirjoituksesta vastasi Groening itse, ja niitä piirsi Yhdysvalloissa Klasky-Csupon animaatiostudiolla yhteensä neljä animoijaa, yleensä kaksi kerrallaan. Useimmat ääninäyttelijät otettiin Tracey Ullman Show'sta.[17] Hahmojen keltaisen värin keksi luultavasti animaatiostudion Gyorgi Peluci.[18]
Simpsonit esiintyivät ensimmäisen kerran sarjan kolmannessa jaksossa 19. huhtikuuta 1987. Simpsonien jakso nimeltä Hyvää yötä (”Good night”) kesti alle kaksi minuuttia.[19] Simpsonit-lyhytelokuvia tehtiin kolmen kauden aikana yhteensä 48 kappaletta. Mukana olivat kaikki nykyiset perheenjäsenet ja muutama sivuhahmo. Hahmojen persoonallisuudet eivät vielä olleet täysin kehittyneet: esimerkiksi Lisa ei ollut älykkö vaan samankaltainen kuin Bart.[20] Hahmot olivat vielä varsin karkeasti piirrettyjä ja muistuttivat nykyisiä muotojaan vasta etäisesti. Groening lähetti raakaluonnokset animaattoreille sellaisinaan ja oletti heidän siistivän niitä. Animaattorit kuitenkin vain jäljensivät Groeningin piirrokset.[21]
Simpsonien suosio kasvoi nopeasti, heidän osuutensa piteni, ja animaation taso parani. Sarjan kolmannen kauden jälkeen Simpsonien oman sarjan valmistelut olivat jo käynnissä, eikä heitä enää nähty Tracey Ullman Show'ssa.[22]
Oman sarjan alku
Simpsonit sai oman puolituntisen prime time -ohjelmapaikkansa nuorelta Fox-kanavalta vuonna 1989. Fox ehdotti vain neljää jaksoa, mutta Brooks onnistui saamaan sopimuksen kolmestatoista. Samalla hän sai läpi vaatimuksensa siitä, että määräysvalta ohjelman sisällöstä pysyy Brooksin omalla tuotantoyhtiö Gracie Filmsillä. Näin Simpsonien omintakeisen tyylin säilyminen oli suojattu kanavan johtajien vaatimuksilta. Sarjan päätuottajaksi Brooksin ja Groeningin lisäksi tuli Sam Simon. Tämä kolmikko vaikutti suuresti sarjan muotoutumiseen sen alkukausina. Brooksin osa oli sarjan kehittelyssä ja ohjauksessa, ja Groening ja Simon olivat tuotantovaiheen vetovastuussa.[23]
Sarjaan palkattiin iso joukko uusia käsikirjoittajia, kuten Jon Vitti, John Swartzwelder, Al Jean ja Mike Reiss. Sarjasta haluttiin tehdä realistinen ja uskottava aikuisten tilannekomedia, toisin kuin venyvät ja paukkuvat animaatiot sitä ennen. Naururaita päätettiin jättää pois.[24] Animaatiostudiolle palkattiin Wes Archerin ja David Silvermanin avuksi runsaasti lisävoimia, kuten Rich Moore ja Brad Bird. Yhteensä animaattoreita Los Angelesissa oli 50. Lopullinen värianimaatio päätettiin teettää Akom-yhtiössä Etelä-Koreassa, missä laatu oli korkea mutta kustannukset alhaiset.[25] Myös ääninäyttelijöitä palkattiin lisää, sillä sarjan hahmokavalkadi oli kasvanut.[26]
Ensimmäisen kauden ensimmäiseksi tarkoitetun jakson Lapsenvahti animointi oli heikkolaatuista, joten se siirrettiin esitettäväksi vasta kauden viimeisenä.[27] Simpsonien ensimmäinen jakso "Joulurauha" esitettiin Yhdysvalloissa sunnuntaina 17. joulukuuta 1989. Se sai heti innostuneen vastaanoton.[28] Sarja oli Yhdysvalloissa vuoden 28. katsotuin sarja 13,4 miljoonalla viikottaisella katsojallaan. Se sai vuonna 1990 parhaan animaatiosarjan Emmyn ja TCA:n parhaan komediasarjan palkinnon. Sarjan ensimmäinen globaali faniyhteisö alt.tv.simpsons perustettiin Usenetiin maaliskuussa 1990.[29]
Tuotantokaudet
Yhdysvaltain televisiossa

Suomen televisiossa
Suomessa Simpsonit nähtiin ensi kertaa Kolmoskanavalla 26. elokuuta 1991.[70] Jaksojen esitysjärjestyksessä siirryttiin alun jälkeen Yhdysvaltojen esitysjärjestykseen. Vuodesta 1993 lähtien televisiouudistuksen yhteydessä sarjan esittäminen siirtyi MTV3-kanavalle. Vuoden 2010 kevätkaudella Simpsonit siirtyivät kokonaan Subille.[71] Uudet jaksot esitetään Suomessa yleensä puolesta puolentoista vuoden viiveellä alkuperäiseen USA:n esitysajankohtaan verrattuna.
Sarjan suomenkielisenä tekstittäjänä oli yli 20 vuotta Sari Luhtanen, joka joutui lopettamaan syksyllä 2012, kun MTV ulkoisti käännöstoimintonsa ja vanhat kääntäjät irtisanoutuivat protestiksi.[72] Kaikki suomenkieliset hahmojen nimet (mm. Hassu-klovni, Tikku ja Takku, Läski-Tony) ovat Luhtasen keksimiä.[73]
Tuotanto
Tuottajat ja show runnerit

Matt Groening ja James L. Brooks ovat olleet ohjelman johtavia tuottajia läpi sarjan. Tuottajaa tärkeämpi osa jakson teossa on show runner, vastaava valvoja ja tuottaja, joka on myös jakson johtava käsikirjoittaja. Yleensä nämä johtajat pysyvät mukana sarjassa useiden tuotantokausien ajan.
Läpi sarjan palvelleet show runnerit:
Kaudet 1–2: Matt Groening, James L. Brooks & Sam Simon
Kaudet 3–4: Al Jean & Mike Reiss
Kaudet 5–6: David Mirkin
Kaudet 7–8: Bill Oakley & Josh Weinstein
Kaudet 9–12: Mike Scully
Kaudet 13–: Al Jean
Joillain tuotantokausilla on yksittäisissä jaksoissa ollut poikkeava show runner. Esimerkiksi 23. kaudesta alkaen jokainen kausi on sisältänyt muutaman jakson, joissa Matt Selman on toisena show runnerina Al Jeanin kanssa.
Käsikirjoittaminen
Uuden tuotantokauden käsikirjoittaminen alkaa vuodenvaihteen tienoilla, kahdeksasta kymmenen kuukautta ennen ensimmäisen jakson ensiesitystä. Käsikirjoittajaryhmä kokoontuu päätuottajan johdolla ja kehittää kauden jaksoille perusjuonet. Kokoontumisen jälkeen kukin kirjoittaja alkaa kehitellä yksittäisiä perusjuonia noin 25-sivuiseksi luonnokseksi. Saatuaan luonnokselle hyväksynnän käsikirjoittaja valmistelee sen täyspitkäksi eli noin 50-sivuiseksi jaksoksi. Täyspitkät juonet tuodaan takaisin kirjoittajaryhmälle, joka voi muuttaa, poistaa ja lisätä vitsejä tai kohtauksia. Valmiissa käsikirjoituksessa alkuperäisen kirjoittajan aineistoa on jäljellä 10–75%, joten muiden kuin nimetyn käsikirjoittajan osuus työstä on aina suuri.[74]
Sarjassa on joskus ollut vierailevia käsikirjoittajia. Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta on käsikirjoittanut yhdessä vaimonsa Deb Lacustan kanssa kahdeksan jaksoa vuodesta 2000 alkaen, ääninäyttelijä Harry Shearer käsikirjoitti yhden jakson 28. tuotantokaudelle vuonna 2016 ja sarjan pitkäaikainen ohjaaja David Silverman yhden jakson 29. tuotantokaudelle vuonna 2018.
Äänitys
Puolivalmista käsikirjoitusta aletaan työstää jaksoksi tilaisuudessa, jossa ääninäyttelijät lukevat sen ääneen läpi. Sitten käsikirjoitusta vielä muokataan, kunnes se on valmis lähetettäväksi äänitysstudiolle. Siellä jakson repliikit äänitetään kaikkien päänäyttelijöiden ollessa paikalla samassa huoneessa. Vierasäänet voidaan äänittää erikseen.[75][76]
Animointi
Simpsonit animoidaan Film Romanissa. Kolme ensimmäistä tuotantokautta animoi Gábor Csupón perustama Klasky Csupo -studio.[77] Kun ääninauha on toimitettu animaatiostudiolle, kolme taiteilijaa alkaa työstää jaksolle 200-sivuista kuvakäsikirjoitusta. Sen pohjalta jaksolle määrätty animoijaryhmä luonnostelee jakson kohtaukset mustavalkoisin piirroksin hahmoineen ja tapahtumaympäristöineen. Luonnokset kuvataan ja yhdistetään ääniraitaan luonnosanimaatioksi. Aineisto lähteteään Etelä-Koreaan studiolle, missä lopullinen värianimaatio tehdään. Kuvat väritetään nykyisin tietokoneella. Kahden–neljän kuukauden kuluttua valmis värianimaatio lähetetään takaisin Film Romanille, ja se viimeistellään oikean pituiseksi. Joskus myös repliikkeihin tehdään pieniä muutoksia.[78]
Musiikki
Äänitehosteet ja musiikki lisätään jaksoon viimeisenä.[79] Simpsonien musiikki on Alf Clausenin käsialaa. Hän tekee musiikkinsa Matt Groeningin pyynnöstä korostamaan hahmojen tunnetiloja eikä ruudulla näkyvää toimintaa, kuten perinteisissä piirretyissä. Clausen johtaa sävellystyön lisäksi myös noin 35-henkistä orkesteria.[80]
Ääninäyttelijät
Ääninäyttely suoritetaan Simpsoneissa huolellisesti. Hahmon äänenä pyritään aina käyttämään samaa näyttelijää. Mikäli se ei ole tilapäisesti mahdollista, näyttelijä kuolee tai poistuu muuten vain sarjasta, hahmo saatetaan jättää sarjasta pois. Päänäyttelijöiden osalta näin ei ole vielä käynyt, mutta esimerkiksi Phil Hartmanin, Doris Graun ja Marcia Wallacen kuoltua sekä Maggie Roswellin jäätyä palkkakiistan vuoksi väliaikaisesti tauolle heidän hahmonsa on jätetty pois sarjasta. Ainoa Graun näyttelemä hahmo tosin palautettiin sarjaan yli kymmenen vuotta myöhemmin uudelleenroolitettuna.
Päänäyttelijät
Simpsonien päänäyttelijät ja heidän tärkeimmät hahmonsa:

Muita vakituisia näyttelijöitä

Vierailevat tähdet

Simpsonit on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan eniten vierailevia kuuluisuuksia keränneenä animaatiosarjana. Sarjassa ovat vierailleet omilla äänillään ja hahmoillaan esimerkiksi Tony Blair, Meryl Streep, Aerosmith, Magic Johnson, Paul ja Linda McCartney, Britney Spears ja Michael Jackson.[81] Monet sarjaan piirretyt julkisuuden henkilöt ovat kuitenkin esiintyneet imitaattorien äänillä. Sarjassa on esiintynyt myös useita muualta tunnettuja fiktiivisiä hahmoja.
Televisiointi
Simpsoneita on televisioitu lukuisissa maissa useilla eri kanavilla, ja yhteensä Simpsoneita katsotaan yli 70 maassa. Valmiit jaksot toimitetaan ensimmäisenä sarjan tuottajakanavalle, amerikkalaiselle Foxille. Suomessa televisiointioikeudet omistaa MTV3 ja sen sisarkanava Sub. Jaksot tekstitetään Pohjoismaissa ja muutamassa muussa maassa, mutta myös dubbaaminen on yleistä useissa Manner-Euroopan maissa, kuten Ranskassa, Saksassa, Espanjassa ja Italiassa.
Erikoisjaksot
”Kauhujen talo” -jaksot
Lähelle halloweenia osuvasta jaksosta tehdään joka vuosi erikoisjakso, niin sanottu ”Kauhujen talo” (Treehouse of Horror). Jaksossa on aina kolme kauhutarinaa, joissa on joskus viittauksia kuuluisiin elokuviin ja kirjallisuuteen. Tämä perinne alkoi toisella tuotantokaudella.[82]
Trilogiajaksot
”Kauhujen talo” -jaksojen ohella sarjassa on toisinaan myös muita ns. trilogiajaksoja, jotka koostuvat kolmesta erillisestä tarinasta eivätkä kuulu sarjan normaaliin juonijatkumoon. Tarinat ovat usein parodioita klassikkokirjoista, saduista, historiasta tms. ja niissä on jokin yhdistävä teema.
Leikejaksot
Neljännestä kaudesta alkaen sarjassa on toisinaan esitetty vanhoista kohtauksista koostettuja leikejaksoja (clip show). Näitä jaksoja on tehty, jotta kauteen saataisiin lisää jaksoja työllistämättä tuotantotiimiä enempää.[83] Toistaiseksi viimeisin leikejakso oli 13. tuotantokaudella.
Takauma- ja tulevaisuusjaksot

Takaumajaksot on toistuva jaksotyyppi, jossa kurkistetaan hahmojen menneisyyteen. Takaumissa on kerrottu ainakin Margen ja Homerin tapaamisesta, perheen lasten syntymistä ja Homerin bändiurasta.
Takaumajaksojen vastakohtana sarjassa katsotaan joskus myös Simpsoneiden tulevaisuuteen. Jaksoissa on näytetty esimerkiksi Lisa Yhdysvaltain presidenttinä ja Bart tulevaisuuden ammatissaan sekä kerrottu tarinoita Bartin ja Lisan ensirakkauksista.
Vaikutus
Seuraajat
Simpsonien menestyksen myötä alettiin tehdä muitakin uusia animaatiosarjoja, joista osassa oli mukana Simpsonien aiempia tekijöitä. Näistä ensimmäisiä olivat The Critic (1994), Family Dog (1993), Fish Police (1992) ja Capitol Critters (1992). Nämä sarjat olivat lyhytikäisiä, mutta Beavis ja Butt-head (1993), Kukkulan kuningas (1997), South Park (1997), Futurama (1999) ja Family Guy (1999) menestyivät hyvin.[84]
Hokemat
Homer Simpsonin kuuluisin lausahdus ”D'oh!” on päässyt englannin kielen sanakirjaan Oxford English Dictionaryyn.[85] Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta sanoo lainanneensa lausahduksen edesmenneeltä Jimmy Finlaysonilta, jonka näyttelemä sivuhenkilö Ohukainen ja Paksukainen -elokuvissa töksäytti usein jonkin mennessä pieleen ”douu”.[86] Simpsonien käsikirjoittajien keksimä kuvitteellinen sana, Jebediah Springfield -hahmoon liittyvä verbi ”embiggen” (’isontaa’) hyväksyttiin puolestaan vuonna 2018 arvostettuun Merriam-Webster-sanakirjaan.[87]
Palkinnot

Simpsonit-sarja on palkittu useaan otteeseen erilaisilla palkinnoilla. Simpsonit on voittanut 23 Emmy-palkintoa, 22 Annie-palkintoa ja yhden Peabody-palkinnon. Tammikuussa 2000 sarja pääsi kuululle Hollywoodin Walk of Famelle. Ensimmäinen yksittäiselle jaksolle myönnetyn Emmy-palkinnon voittanut jakso oli 1. tuotantokauden jakso ”Sulhanen”. Tämän jakson lisäksi yhdeksän muuta Simpsonit-jaksoa on voittanut yksittäisen jakson Emmyn, viimeisimpänä 19. tuotantokauden jakso ”Muistinmenetys”.
Tämän lisäksi yhdysvaltalainen Time-lehti on valinnut Simpsonit vuosisadan parhaaksi sarjaksi[88] ja samainen lehti valitsi sarjan hahmot Bart ja Lisa Simpsonin 50 parhaan piirroshahmon joukkoon.[89] Sen lisäksi Time on valinnut Bartin vuonna 1998 100 merkittävimmän 1900-luvun henkilön joukkoon luettelon ainoana kuvitteellisena henkilönä.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa Simpsonit pääsi kärkipaikalle kolmessa Channel 4:n teettämässä katsojakyselyssä. Sarja äänestettiin 1. sijalle sekä 100 parhaan lastensarjan että 100 parhaan animaation listauksessa.[90][91] Homer Simpson taas valittiin parhaaksi televisiohahmoksi.[92]
Arvostelua
Sisällön arvostelu
Simpsonit käsittelee arkojakin aiheita ja sen huumori on roisia, minkä johdosta se on vuosien varrella saanut kriittistä katsojapalautetta niin yksittäisiltä katsojilta kuin monilta ryhmittymiltä ja organisaatioiltakin. Valitukset ovat joskus johtaneet yhden sanan vaihtoon tai puolittaiseen anteeksipyyntöön. Tekijät ovat puolustaneet esimerkiksi etnisiä vitsejä sillä, että kaikki ryhmät saavat niistä osansa. Sarjan väkivalta on tarkoitettu parodiaksi, mitä katsojat eivät aina ymmärrä. Joskus jaksoihin tehdään muutoksia ennakkosensuurin johdosta jo ennen ensiesitystä, mutta aina tekijät eivät välitä sensorien ohjeista. Suomessa sarjaa ei sensuroida, mutta esimerkiksi Britanniassa ennakkosensuuri on vielä Yhdysvaltojakin tiukempi.[93]
Sarja herätti alkuaikoinaan keskustelua lasten vanhempien keskuudessa, sillä Bart Simpson kuvattiin kapinallismielisenä häirikkönä, joka ei koskaan jäänyt kiinni kepposistaan. Vanhempainyhdistykset pitivät Bartia huonona roolimallina lapsille. Presidentti George H. W. Bush sanoikin, että amerikkalaisperheiden kuuluisi muistuttaa enemmän Waltonin TV-perhettä kuin Simpsoneita.[94] Myös Bushin vaimo Barbara Bush oli haukkunut Simpsonit muutamaa vuotta aiemmin mutta sittemmin perui puheitaan.
Laadun huononemisen arvostelu
Sarja on saanut faneiltaan kritiikkiä laadun huononemisesta.[95] Tämän on väitetty liittyvän käsikirjoittajien vaihdoksiin. Huonontuvien jaksojen ilmiö on näkynyt myös siinä, miten erilaiset fanien ja kriitikoiden tekemät äänestykset parhaista jaksoista antavat tuloksina vain 1990-luvun jaksoja. Erään fanien tekemän "top-15 parhaat jaksot" -äänestyksen uusin jakso on vuodelta 1997, ja itse sarjan käsikirjoittajien vuonna 2003 tekemän listauksen tuorein jakso oli vuodelta 2000.[96][97] Vuonna 2004 sarjan ääninäyttelijä Harry Shearer sanoi 2000-luvun tuotantokausien olleen huonoja. Hän piti neljättä tuotantokautta erityisen hyvänä.[98]
Juonien muuttumisen arvostelu
Sarjan jaksot olivat alkuaikoinaan vielä arkisella tasollakin juoneltaan maanläheisiä ja realismiin pyrkiviä, mutta sittemmin jaksoissa on ollut toistuvasti epäloogisempia piirteitä ja sarja on mennyt yhä mielikuvituksellisempaan suuntaan. Epärealismi ilmenee myös siten, että uudemmissa jaksoissa takaumat ja paljastukset hahmojen menneisyydestä ovat monesti rikkoneet aiemmin luotua juonijatkumoa.
Suomi-viittaukset
Simpsonien joissakin jaksoissa on ollut viittauksia Suomeen. Esimerkiksi 9. kauden jaksossa ”Haaksirikko” Martin Prince esittää koulun YK-päivänä Suomen edustajana saamelaisasussa "Suomen kansallistanssin", 16. kauden jaksossa ”Vauvakuumetta” Montgomery Burns mainitsee juoksija Paavo Nurmen, 21. kauden jaksossa ”Kurvailua curling-radalla” nähdään takauma Agnes Skinneristä seiväshyppääjänä vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa ja 22. kauden jaksossa ”Isäainesta” vilahtaa "A-Team of Finland" -nimisen tiedustelupalvelun edustajia.[99]
Sarjan roolittajana alusta alkaen työskennellyt Bonita Pietila on suomalaista sukujuurta.
Oheistuotteet
Simpsonit-aiheisia oheistuotteita on paljon myynnissä. Fanimyymälöissä ja vähittäistavarakaupoissa myydään myynnissä muun muassa Simpsonit-jaksoja videoina ja DVD:inä, aiheeseen liittyviä tietokonepelejä sekä lukuisia sarjakuvia ja fanituotteita, kuten figuureja, pullonavaajia, vaatteita, pehmoleluja ja avaimenperiä.
Lisäksi Yhdysvalloissa liikennöivällä lentoyhtiöllä Western Pacific Airlinesilla on ollut[100] käytössään Simpsoneiden hahmoilla koristeltu Boeing 737 -lentokone.
Oheistuotteita kuten T-paitoja, joihin oli painettu Bart Simpsonin iskulause "Underachiever (And proud of it, man!)", (suom. "Alisuoriutuja (ja ylpeä siitä!)"), myytiin sarjan alkuaikoina kahden miljardin dollarin edestä.[94]
Simpsoneiden tuotemerkistä ovat yrittäneet hyötyä pienemmätkin yritykset. Esimerkiksi Krusty O’s -aamiaismuroja on ilmestynyt kauppojen hyllyille Yhdysvalloissa. Lisäksi eräs australialainen panimo alkoi aikoinaan markkinoimaan Duff-merkkistä olutta, mutta oikeudessa juoman myyminen sittemmin kiellettiin. Sen sijaan jo myyntiin ennättäneistä tölkeistä tuli haluttuja keräilykohteita.
Vuonna 2009 Yhdysvaltain posti julkaisi Simpsoneista viiden postimerkin sarjan. Postimerkeissä esiintyvät Homer, Marge, Bart, Lisa ja Maggie.[101]
Kirjat ja sarjakuvat
Simpsoneista julkaistu sekä virallisia että epävirallisia kirjoja vuodesta 1990 alkaen. Viralliset kirjat kulkevat Matt Groeningin nimen alla ja useimmat niistä sisältävät uutta, kirjoja varten käsikirjoitettua materiaalia runsaan värikuvituksen kera. Etenkin englanninkielisillä markkinoilla on runsaasti myös epävirallisia kirjoja, jotka tekijänoikeussyistä lähes pelkän tekstin keinoin keskittyvät valaisemaan tv-sarjan taustoja ja sen kytköksiä yhteiskuntaamme. Ensimmäiset suomeksi julkaistut viralliset kirjat olivat Simpsonien joulukirja (1991) ja Sadepäivän hupikirja (1992).[102] Simpsonien viisauksien kirjasto -sarjaan kuuluvat Homerin, Bartin, Lisan ja Moen omat kirjat, joita on julkaistu vuodesta 2007 alkaen. Ensimmäinen kokonaan kotimaista alkuperää oleva epävirallinen kirja, sarjan historiaa valottava Jouni Paakkisen teos Simpsonit – Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä julkaistiin vuonna 2008.
Simpsoneista on myös tuotettu useita eri sarjakuvalehtiä, esimerkiksi Simpsons Comics, Simpsons Comics and Stories ja Bartman. Nykyään niitä julkaisee lähinnä Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa amerikkalainen sarjakuvakustantaja Bongo Comics, joka on nimetty Groeningin Elämä on helvettiä -sarjakuvan Bongo-jäniksen mukaan. Sarjakuvia on koottu myös kirjoiksi. Like Kustannus on julkaissut näitä sarjakuvakokoelmia suomeksi vuodesta 2007 alkaen. Sarjakuvien suomentaja on Henrik Laine[103].
Videopelit

Simpsoneiden suuren suosion takia sarjasta on tuotettu useita videopelejä. Ensimmäinen peli oli kaikille aikansa suosituimmille pelilaitteille käännetty toimintaseikkailu Bart vs. Space Mutants. Samoihin aikoihin ilmestyi The Simpsons -kolikkopeli, joka on lajityypiltään tappelupeli. Pian ilmestyi myös toinen tietokonepeli, Bart vs. World, jossa liikuttiin ympäri maailmaa. Pelit eivät olleet suuria arvostelumenestyksiä, joskaan eivät floppejakaan, vaan saivat hyväksyvän vastaanoton.
3D-kauden pelejä ovat muun muassa painimispeli The Simpsons Wrestling, autopeli The Simpsons Road Rage, rullalautailupeli The Simpsons Skateboarding ja hiekkalaatikkopeli The Simpsons Hit & Run. Viimeisin Simpsonit-peli tuli vuoden 2012 alussa myyntiin Playstation Network -palveluun nimeltä The Simpsons Arcade joka on ollut vain tietyissä amerikkalaisissa pelihalleissa
Elokuva

Ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Simpsonit-elokuva The Simpsons Movie sai ensi-iltansa 27. heinäkuuta 2007. Elokuvan ohjasi David Silverman, ja käsikirjoittajien joukossa oli Matt Groening. Elokuva noudattaa televisiosarjan tyyliä niin animaatioltaan kuin tarinaltaankin.[104] Elokuvan kävi Suomessa katsomassa ensi-iltapäivänä animaatioelokuvalle ennätysmäisesti yli 30000 katsojaa ja ensimmäisellä viikolla 176543 katsojaa.[105][106] Suomen lisäksi elokuva oli viikonlopun katsotuin myös kotimaassaan Yhdysvalloissa, jossa se keräsi avausviikonloppunaan yli 70 miljoonan dollarin tulot.[107]
Musiikkialbumit
Simpsoneista on julkaistu useita musiikkialbumeita. Sarjan innoittamia lauluja sisältänyt The Simpsons Sing the Blues -musiikkialbumi julkaistiin 4. joulukuuta 1990. Lauluja esittivät sarjan ääninäyttelijät yhdessä vierailevien solistien kanssa. Michael Jacksonin salaa kirjoittamasta ja Nancy Cartwrightin Bartin äänellä laulamasta singlestä "Do the Bartman" tuli listahitti, ja albumi myi Yhdysvalloissa tuplaplatinaa.[108] Albumille levytettiin pian "jatko-osa" The Yellow Album, joka kuitenkin saatiin julkaistua vasta vuonna 1998. Itse sarjassa kuultuja lauluja ja taustamusiikkia on julkaistu kolmella soundtrack-albumilla: Songs in the Key of Springfield (1997), Go Simpsonic with The Simpsons (1999) ja The Simpsons: Testify (2007).
DVD-julkaisut

Simpsoneiden jaksoja on ollut myynnissä myös VHS-kaseteilla, mutta DVD:n yleistyttyä sarjan kokonaisia tuotantokausia on tullut myyntiin DVD-bokseina ja sittemmin myös blu-ray-kokoelmina. Jaksoja on julkaistu myös erilaisina, muun muassa halloween- ja jouluaiheisina teemakokoelmina. Vuonna 2001 julkaistusta ensimmäisestä tuotantokaudesta tuli siihen mennessä parhaiten myynyt televisiosarjan DVD; tosin Chappelle's Show'n ensimmäinen tuotantokausi ohitti sen vuonna 2004.[109]
Twentieth Century Fox ilmoitti keväällä 2015, että Simpsonien kausijulkaisuja ei tulevaisuudessa enää julkaistaisi DVD:llä eikä blu-raylla. Seitsemästoista tuotantokausi, jonka kokonaisjulkaisu ilmestyi joulukuussa 2014,[110] sai kuitenkin jatkoa vuoden 2017 lopulla, kun julkaisutoimintaa päätettiin jatkaa ja kahdeksastoista tuotantokausi ilmestyi DVD:llä.
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtinen, Jari| title = Animaation historia| location = Helsinki| publisher = Finn Lectura| year = 2013| isbn = 978-951-792-572-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| version = 2. tark. laitos| isbn = 978-951-796-581-1}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010| version = 3. tarkistettu painos: Atschi!-pokkari| isbn = 978-951-796-639-9}}
Aiheesta muualla

 Suomalainen fanisivusto.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Tähtien sota () on yhdysvaltalainen tieteismediasarja, joka keskittyy George Lucasin luomaan elokuvasarjaan. Mediasarjassa kuvaillaan useiden eri hahmojen seikkailuja ”kauan sitten, kaukaisessa galaksissa”.
Sarjan ensimmäinen elokuva, Tähtien sota (myöhemmältä lisänimeltään Episodi IV – Uusi toivo), sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 1977 20th Century Foxin levittämänä ja siitä tuli maailmanlaajuinen ilmiö. Sille ilmestyi kaksi yhtä lailla menestynyttä jatko-osaa Imperiumin vastaisku (1980) ja Jedin paluu (1983); näistä kolmesta elokuvasta koostuu alkuperäinen Tähtien sota -trilogia. Esiosatrilogia ilmestyi myöhemmin vuosina 1999–2005, joka sai faneilta ja kriitikoilta kriittisemmän vastaanoton kuin alkuperäinen trilogia. Kaikki kuusi ovat joko voittaneet tai olleet ehdolla Oscar-palkintojen saajiksi, ja ne ovat tuottaneet yhteensä 4,38 miljardia dollaria.[1] Se on tällä hetkellä maailman toiseksi eniten tuottanut elokuvasarja.[2] Sarjaa laajennettiin suuremmaksi mediajatkumoksi Expanded Universen kautta, johon kuuluu kirjoja, televisiosarjoja, videopelejä, ja sarjakuvia.
The Walt Disney Company osti Lucasfilmin vuonna 2012 neljällä miljardilla dollarilla ja ilmoitti tuottavansa kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa, joista ensimmäinen, Star Wars: The Force Awakens, ilmestyi Suomessa 16. joulukuuta 2015.[3] Kahden edellisen elokuvatrilogian fyysiset levitysoikeudet pysyvät 20th Century Foxin hallussa. Yhtiö omistaa pysyvästi alkuperäisen elokuvan Episodi IV – Uusi toivo ja pitää hallussaan Episodien I–III, V ja VI oikeudet toukokuuhun 2020 asti.[4][5] Uutta toivoa lukuun ottamatta kaikkien Tähtien sota -elokuvien digitaaliset levitysoikeudet ovat The Walt Disney Studiosin omistuksessa.[5][6]
Maailma
Tähtien sodan tapahtumat sijoittuvat fiktiiviseen galaksiin, jota asuttavat monet usein humanoidimaiset avaruusoliorodut. Myös robottimaisia droideja on rakennettu palvelemaan omistajiaan. Avaruusmatkat ovat yleisiä, sillä monet galaksin planeetoista ovat osa Galaktista tasavaltaa, joka myöhemmin muutettiin Galaktiseksi Imperiumiksi.
Yksi tärkeimmistä elementeistä Tähtien sodan universumissa on "Voima", kaikkialla läsnä oleva energiakenttä, jota hyödyntämään kykeneviä henkilöitä kutsutaan "Voimalle herkiksi". Ensimmäisessä elokuvassa Voimaa kuvailtiin energiakentäksi, joka ympäröi kaikkia eläviä olentoja ja sitoo galaksin yhtenäiseksi. Voiman käyttäjillä on yliluonnollisia kykyjä kuten telekinesia, ennustaminen ja mielenhallinta, ja he voivat myös tehostaa fyysisiä kykyjään kuten nopeuttaan ja refleksiään; nämä kyvyt vaihtelevat henkilöstä riippuen ja kehittyvät harjoittelun kautta. Vaikka Voimaa voi käyttää hyvään, sillä on myös pimeä puoli, jonka käyttäjät kyllästävät itsensä vihalla, suuttumuksella ja julmuudella.
Kuudessa elokuvassa esiintyvät jedit, jotka käyttävät Voimaa hyvään, sekä sithit, jotka käyttävät Voiman pimeää puolta valloittaakseen koko galaksin. Expanded Universessa monet pimeän puolen käyttäjistä tunnetaan ennemmin mustina jedeinä kuin sitheinä, johtuen "Kahden säännöstä".
Elokuvat
Skywalker-saaga

Antologiaelokuvat

Muut elokuvat

Tuotanto
Alkuperäinen trilogia
Ensimmäinen Tähtien sota -elokuva oli alkuperäiseltä nimeltään Tähtien sota, mutta uudelleenjulkaisussa se muutettiin muotoon Tähtien sota: Episodi IV – Uusi toivo. George Lucasin, joka lopulta myös ohjasi elokuvan, oli aluksi tarkoitus tehdä tieteiselokuva Alex Raymondin luomasta sarjakuvasankari Flash Gordonista, mutta hän ei saanut lisenssiä. Niinpä Lucas päätti tehdä oman tieteiselokuvansa. Elokuvan käsikirjoittaminen alkoi vuonna 1974. Ensimmäinen käsikirjoitusversio oli nimeltään Adventures of Luke Starkiller. Elokuva sijoittui 3900-luvulle ja kertoi kenraali Luke Starkillerin seikkailuista. Lucas kuitenkin huomasi, että elokuvassa oli liian paljon tapahtumia, ja hän lyhensi sen kolmasosaan.
Aluksi Lucasilla oli vaikeuksia saada elokuvalleen rahoitusta. Monet elokuvayhtiöt uskoivat, että Tähtien sota ei menestyisi. Lopulta hän onnistui saamaan 20th Century Fox -studiolta luvan ja rahoituksen tehdä elokuva. Tähtien sota sai ensi-iltansa elokuvateattereissa 25. toukokuuta 1977. Lucas oli vaimonsa kanssa San Franciscossa ravintolassa, kun hän näki pitkän jonon elokuvateatterin edessä. Hän meni kysymään ihmisiltä, mitä elokuvaa he olivat menossa katsomaan. Hänelle vastattiin, että he jonottivat, jotta pääsisivät näkemään Tähtien sodan.
Tähtien sodasta tuli yksi maailman menestyneimmistä ja kuuluisimmista elokuvista. Elokuvassa oli aikanaan näyttävät erikoistehosteet, jotka oli suunnitellut John Dykstra ja toteuttanut Lucasin tarkoitusta varten perustama tehosteyhtiö Industrial Light & Magic (ILM). Tähtien sota voitti seitsemän Oscar-palkintoa muun muassa erikoistehosteistaan, musiikistaan ja puvustuksestaan. Se oli ehdolla myös parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen sarjoissa.
Imperiumin vastaisku, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi V – Imperiumin vastaisku, ilmestyi vuonna 1980. Se oli vähemmän vauhdikas kuin Uusi toivo, mutta myös teemoiltaan synkempi ja kypsempi. Elokuva voitti neljä Oscaria.
Elokuvan ohjasi Irvin Kershner.
Jedin paluu, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi VI – Jedin paluu, ilmestyi vuonna 1983. Elokuvan nimeksi piti alun perin tulla Revenge of the Jedi eli Jedin kosto. Se vaihdettiin Jedin paluuksi, sillä kostaminen ei Lucasin mukaan kuulu jedien maailmankatsomukseen. Nykyisen selityksen mukaan elokuva nimettiin aluksi Revenge of the Jediksi, jotta voitaisiin tunnistaa myöhemmin ilmestyvät elokuvaan pohjautuvat piraattituotteet. Jedin paluu menestyi ja sai kolme Oscaria. Elokuvan on sanottu toistavan liiaksi Uuden toivon juonta ja aineksia.
Esiosat
Vuonna 1994 Lucas sanoi tekevänsä uuden Tähtien sota -elokuvan. Se sijoittuisi aikaan ennen alkuperäistä trilogiaa (Uusi toivo, Imperiumin vastaisku ja Jedin paluu). Jo Imperiumin vastaiskun ilmestyessä sen ja myös alkuperäisen elokuvan alkuun oli lisätty episodin numero. Jo 1980-luvun alusta saakka oli siis osattu aavistella, että Lucas joskus kertoisi tarinan alun.
Vuonna 1999 ilmestyi Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka. Sen saamasta kiinnostuksesta kertoo, että arviolta noin 2,2 miljoonaa yhdysvaltalaista jäi pois töistä ja koulusta nähdäkseen sen heti kun mahdollista. Siitä tuli maailman tuottoisin ensi-ilta-elokuva, kunnes Spider-Man – hämähäkkimies (2002) rikkoi ennätyksen.
Pimeän uhan, kuten jatko-osatkin, ohjasi sarjan luoja George Lucas, joka oli ennen tätä ohjannut vain ensimmäisen Tähtien sodan.
Vuonna 2002 ilmestyi elokuvasarjan viides – tarinan aikajärjestyksessä toinen – osa, joka sai nimen Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys. Sen vastaanotto oli parempi kuin edellisen osan, vaikka moni kritisoi Anakin Skywalkerin ja Padmé Amidalan rakkaustarinan kömpelyyttä.
Elokuvasarjan kuudes – tarinan aikajärjestyksessä kolmas – osa Tähtien sota: Episodi III – Sithin kosto, julkistettiin 15. toukokuuta 2005 ja tuli elokuvateattereihin 19. toukokuuta 2005.
Jatko-osat
30. lokakuuta 2012 Disney ilmoitti ostaneensa Lucasfilmin ja tekevänsä ainakin kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa. Seitsemännen Tähtien sota- elokuvan Star Wars: The Force Awakens käsikirjoittivat  Lawrence Kasdan, J. J. Abrams ja Michael Arndt, ja sen ohjasi J. J. Abrams. Elokuvan maailman ensi-ilta oli 14. joulukuuta 2015. Suomen ensi-ilta oli 16. joulukuuta.
Tähtien sodan kahdeksas osa Star Wars: The Last Jedi sai ensi-iltansa joulukuussa 2017.[7] Samana vuonna alkuperäisen Tähtien sota -elokuvan ensi-illasta tuli kuluneeksi 40 vuotta. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti Rian Johnson.[8]
Yhdeksäs Tähtien sota -elokuva on jatko-osatrilogian ja koko Skywalker-saagan päätösosa. Elokuva saa ensi-iltansa joulukuussa 2019.
Antologiaelokuvat
Jo vuodesta 2014 asti on työstetty näyteltyjä elokuvia, jotka eivät kuulu Tähtien sodan pääsaagaan, vaan muodostavat antologiaelokuvien sarjan. Ensimmäinen elokuva Rogue One sai ensi-iltansa 16. joulukuuta 2016. Se sijoittuu aikaan ennen Uuden toivon tapahtumia ja sen juonena on Kuolemantähden piirustusten tavoitteleminen.[9] Toinen antologiaelokuva Solo sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 2018 ja kertoi Han Solon nuoruuden tarinan.[10]
Rian Johnsonin tuleva trilogia
Marraskuussa 2017 Disney ilmoitti että se tekee vielä yhden trilogian Tähtien sota -elokuvia ja niiden luomisesta vastaa ohjaaja Rian Johnson. Elokuvien ensi-illoille ei ole annettu vielä aikataulua. Trilogia tulee muodostamaan täysin Skywalker-saagasta erillisen tarinan ja siinä tullaan esittämään myös uusia hahmoja ja maailmoja.[11]
David Benioffin ja D. B. Weissin tulevat elokuvat
Helmikuussa 2018 paljastettiin, että David Benioff ja D. B. Weiss tulisivat käsikirjoittamaan ja tuottamaan oman Tähtien sota -elokuvien sarjan, joka on Rian Johnsonin tulevan elokuvatrilogian tavoin Skywalker-saagasta erillinen tarina.[12]
Animaatioelokuvat
Animaatioelokuva Star Wars: The Clone Wars julkaistiin vuonna 2008 mainostamaan samannimistä televisiosarjaa ja se sijoittuu ajallisesti Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin.
Tähtien sota -elokuvien ja -sarjojen aikajana
32 BBY – Episodi I: Pimeä uhka: 19. toukokuuta 1999
22 BBY – Episodi II: Kloonien hyökkäys: 16. toukokuuta 2002
22–19 BBY – Clone Wars: 7. marraskuuta 2003
21 BBY – The Clone Wars -elokuva: 15. elokuuta 2008
21–19 BBY – The Clone Wars -televisiosarja: 3. lokakuuta 2008 –
19 BBY – Episodi III: Sithin kosto: 19. toukokuuta 2005
15 BBY – Droidit: R2-D2:n ja C-3PO:n seikkailut: 7. syyskuuta 1985 – 7. kesäkuuta 1986
13–10 BBY – Solo: 23. toukokuuta 2018
4–1 BBY – Rebels: 3. lokakuuta 2014 – 5. maaliskuuta 2018
1 BBY – Ewokit: 7. syyskuuta 1985
0 BBY – Rogue One: 16. joulukuuta 2016
0 BBY – Episodi IV: Uusi toivo: 25. toukokuuta 1977
1 ABY – The Star Wars Holiday Special: 17. marraskuuta 1978
3 ABY – Episodi V: Imperiumin vastaisku: 21. toukokuuta 1980
3.5 ABY – Ewokien taistelu: 25. marraskuuta 1984
3.5 ABY – Ewokit: Taistelu Endorista: 24. marraskuuta 1985
4 ABY – Episodi VI: Jedin paluu: 25. toukokuuta 1983
5 ABY – Star Tours: 9. tammikuuta 1987
34 ABY – Resistance: 7. lokakuuta 2018 –
34 ABY – Episodi VII: The Force Awakens: 16. joulukuuta 2015
34 ABY – Episodi VIII: The Last Jedi: 15. joulukuuta 2017
35 ABY – Episodi IX: 20. joulukuuta 2019
Ajat ilmaistu vuosina ennen ja jälkeen Yavinin taistelun. Yavinin taistelussa Luke Skywalker ja muut kapinalliset tuhoavat ensimmäisen Kuolemantähden. BBY = Before Battle of Yavin, Ennen Yavinin taistelua. ABY = After Battle of Yavin, Yavinin taistelun jälkeen.
Televisio
Varhaiset televisioelokuvat
Vuonna 1978 Yhdysvalloissa CBS-televisiokanava esitti Star Wars Holiday Specialin, jonka ohjasivat David Acomba ja Steve Binder. Ohjelman käsikirjoittivat George Lucasin tarinan pohjalta Pat Proft, Leonard Ripps, Bruce Vilanch ja Rod Warren. The Star Wars Holiday Special sisälsi 1970-luvun laulajien ja näyttelijöiden, kuten Diahann Carrollin ja Harvey Kormanin, esiintymisiä ja laulunumeroita. Mukana oli myös piirroselokuva, jossa nähtiin ensi kertaa palkkionmetsästäjä Boba Fett – varsinaisesti vasta Imperiumin vastaiskussa esiintynyt hahmo. Monet Tähtien sota -fanit eivät lainkaan pidä Star Wars Holiday Specialista. George Lucas itse on sanonut, että tuhoaisi sen jokaisen kopion, jos asia olisi hänen vallassaan. Holiday Specialia ei ole koskaan julkaistu virallisesti videolla tai DVD:llä, eikä näin luultavasti tule tapahtumaankaan.
Vuonna 1984 ilmestyi Jedin paluussa esiintyneiden ewokien seikkailuista kertova elokuva The Ewok Adventure. Sille ilmestyi vuonna 1985 myös jatko-osa Ewoks: Battle for Endor. 1980-luvulla ilmestyi myös lapsille suunnattu Ewokit-piirrossarja.
Animaatiot
Droidit-piirrossarja kertoo seikkailuista, joita Tähtien sodassa esiintyneet droidit C-3PO ja R2-D2 kokivat ennen Uuden toivon tapahtumia. Vuonna 2003 Cartoon Network -televisiokanavalla esitettiin Star Wars: Clone Wars -piirrossarja, jonka tuotti muun muassa Samurai Jack -piirretyistä tunnettu Genndy Tartakovsky. Jaksot kestivät noin kolme minuuttia. Clone Wars voitti vuonna 2004 Emmy-palkinnon. Clone Wars kertoi Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin sijoittuvista tapahtumista. Clone Warsia tuotettiin 25 jaksoa.
Luvas perusti myöhemmin Lucasfilmille oman animaatiostudion Lucasfilm Animation. Sen ensimmäinen tietokoneanimoitu televisiosarja oli Star Wars: The Clone Wars, joka alkoi samannimisellä elokuvalla ja sijoittui samalle aikajanalle kuin edellinen Clone Wars -animaatio. Sarjan viisi ensimmäistä tuotantokautta esitettiin Cartoon Networkilla vuosina 2008–2013 ja kuudes tuotantokausi julkaistiin Netflixiin vuonna 2014.[13][14][15] Sarjalle päätettiin vielä myöhemmin toteuttaa seitsemäs tuotantokausi, joka julkaistaan vuonna 2019 Disneyn tulevaan suoratoistopalveluun Disney+.[16] Vaikka edelliset televisiosarjat muutettiin osaksi Star Wars Legends -jatkumoa, The Clone Wars jäi osaksi kaanonia.[17] Seuraava animaatiosarja Star Wars Rebels esitettiin Disney XD:llä vuosina 2014–2018. Sarja sijoittui Sithin koston ja Uuden toivon välille ja kertoi pienestä Imperiumia vastustavasta kapinallisjoukosta, joka päätyi myöhemmin osaksi isompaa kapinaa. Sarja vei myös loppuun muutaman The Clone Warsista kesken jääneen juonikuvion.[18][19][20] Vuonna 2017 alkoi YouTubessa julkaistava 2D-animoitu verkkosarja Star Wars: Forces of Destiny, jonka jaksoista suurin osa keskittyy Tähtien sodan naispuolisiin hahmoihin.[21] Vuonna 2018 Disney Channelilla alkoi Star Wars Resistance, Jedin paluun ja The Force Awakensin väliin sijoittuva ja Vastarinnan lentäjä Kazuda Xionoon keskittyvä animaatiosarja.[22]
Näytellyt televisiosarjat
Lucas paljasti vuonna 2005 aikovansa toteuttaa näytellyn televisiosarjan, joka sijoittuisi Sithin koston ja Uuden toivon välille.[23] Tuottaja Rick McCallum paljasti vuonna 2012 projektin työnimeksi Star Wars Underworld ja vuonna 2013 sille oli tehty yli 50 käsikirjoitusta.[24][25] Joulukuussa 2015 sarja oli yhä kehityksessä.[26] Marraskuussa 2017 Bob Iger kertoi, että näytelty Tähtien sota -televisiosarja tultaisiin toteuttamaan julkaistavaksi vuonna 2019 Disney+:aan.[27] Ei tiedetä hyödyntääkö sarja Star Wars Underworldin käsikirjoituksia vai perustuuko se täysin uuteen ideaan.
Helmikuussa 2018 raportoitiin, että Tähtien sodalle ollaan toteuttamassa useita näyteltyjä televisiosarjoja.[28][29] Jon Favreau, joka ääninäytteli Pre Vizslaa The Clone Warsissa tulee tuottamaan ja käsikirjoittamaan yhden televisiosarjoista.[30] Toukokuussa 2018 Favreau vahvisti sarjan sijoittuvan kolme vuotta Jedin paluun jälkeen eli 27 vuotta ennen The Force Awakensin tapahtumia. Sarjassa tulee esiintymään liikkeenkaappaustekniikan avulla toteutettuja hahmoja.[31] Lokakuussa 2018 Favreau paljasti sarjan nimen olevan The Mandalorian ja juonen keskittyvän mandalorialaiseen pyssymieheen, jota inspiroivat tarinat palkkionmetsästäjistä Jango Fett ja Boba Fett ja joka elää Uuden tasavallan auktoriteetin ulkopuolella.[32][33]
Parodiat
Yksi tunnetuimmista Tähtien sota -aiheisista parodioista on Mel Brooksin  ohjaama elokuva Avaruusboltsit vuodelta 1987.
Expanded Universe (Tähtien sodan oheismateriaali)
Kirjat
Ensimmäinen Tähtien sota -kirja oli vuonna 1976, puoli vuotta ennen elokuvaa, julkaistu Tähtien sodan romaaniversio. Kirja ilmestyi George Lucasin nimissä, mutta sen todellinen tekijä on Alan Dean Foster. Foster kirjoitti myöhemmin Tähtien sota -aiheisen kirjan Splinter of the Mind’s Eye, joka ilmestyi Suomessa 1980-luvulla nimellä Mustan lordin paluu.
1990-luvulla ilmestyi paljon Tähtien sota -kirjoja, kuten Timothy Zahnin Thrawn-trilogia ja Kevin J. Andersonin Jediakatemia-trilogia. Nämä kirjat kertoivat Jedin paluun jälkeisestä ajasta. Monet Tähtien sota -fanit pitävät Thrawn-trilogiaa laadukkaana, mutta yleisesti ottaen Tähtien sota -kirjojen tasoa pidetään heikkona.
Vuonna 1999 ilmestyivät Vector Prime ja New Jedi Order -kirjasarjan ensimmäinen osa. New Jedi Orderiin kuuluu 24 kirjaa, joita ovat kirjoittaneet esimerkiksi R. A. Salvatore, Michael A. Stackpole, James Luceno ja Sean Williams. New Jedi Orderin tapahtumat alkavat 25 vuotta Yavinin taistelun jälkeen. Ne kertovat toisesta galaksista saapuneen Yuuzhan Vong -lajin hyökkäyksestä Tähtien sodan galaksiin. Kirjasarjan aikana kuolee useita merkittäviä Tähtien sota -hahmoja. Sarja päättyy teokseen The Unifying Force (30 vuotta Yavinin taistelun jälkeen).
Jedi Knight -peleistä tuttu Kyle Katarn, joka varasti Kuolemantähden piirustukset Imperiumilta ja joka voitti taistelussa ja surmasi Jerecin, Darth Vaderiakin voimakkaamman pahan jedin ja joka myös voitti ja tappoi Desannin ja kymmeniä voimakkaita pimeyden jedejä, Imperiumin sotilaita ja palkkasotureita, ja joka on Luke Skywalkerin jediakatemiassa opettajana, auttaa uutta tasavaltaa New Jedi Orderissa taistelussa Yuuzhan Vong -lajia vastaan on myös pääsankarina Star Wars Dark Forces kirjassa, joka ei nimestä huolimatta perustu samannimiseen Tähtien sota -peliin.
Tähtien sodasta on myös julkaistu monia tietoteoksia, kuten elokuvissa ja Expanded Universessa esiintyvistä avaruusaluksista, aseista ja tekniikasta erittäin yksityiskohtaisesti kertova Essential Guide of Vessels and Vehicles.
Sarjakuvat

Ensimmäiset Tähtien sota -sarjakuvat julkaisi Marvel Comics vuosina 1977–1986. Niitä piirsivät muun muassa Archie Goodwin, Howard Chaykin, Al Williamson, Carmine Infantino, Walt Simonson, Michael Golden, Chris Claremont, Whilce Poratio, Jo Duffy ja Ron Frenz. Archie Goodwin ja Al Williamson piirsivät myös sanomalehdissä julkaistuja Tähtien sota -sarjakuvastrippejä vuosina 1979–1984.
1990-luvulta lähtien Tähtien sota -sarjakuvia on julkaissut Dark Horse Comics. Vuodesta 2004 lähtien kustantamo on julkaissut Tähtien sota -sarjakuvalehtiä, joiden nimet ovat Star Wars Republic, Star Wars Empire, Star Wars Jedi ja Star Wars Tales.
Suomessa Kustannus Oy Semic julkaisi Marvel Comicsin sarjakuvia vuosina 1977–1987. Dark Horse Comicsin sarjakuvia julkaisi Suomessa vuosina 1999–2003 Egmont Kustannus, mutta niiden julkaiseminen lopetettiin lukijoiden vähäisyyden vuoksi. Lisäksi Jalava on julkaissut kolme albumia Star Wars-sarjakuvastrippejä (Käärmemestarit, Petturin peli ja Jedin kosto)[34].
Videopelit

Tähtien sota -aiheisia videopelejä on julkaistu vuodesta 1982 lähtien on yli 120 kappaletta. Pelien joukossa on niin ammunta-, seikkailu-, strategia- kuin roolipelejäkin. Yksi tunnetuimpia pelejä on vuonna 2003 julkaistu Star Wars: Knights of the Old Republic -roolipeli, joka voitti yli 40 erilaista pelipalkintoa. Parhaiten myynyt Tähtien sota -peli on vuonna 2004 julkaistu Star Wars: Battlefront. Tähtien sota -peliksi voidaan lukea myös vuonna 2005 julkaistu Lego Star Wars: The Video Game jatko-osineen, joissa liikutaan Lego-hahmoiksi muutetuilla Tähtien sota -hahmoilla. Vuonna 2008 julkaistussa Star Wars: The Force Unleashedissa pelaaja taas pääsee ohjaamaan Darth Vaderin salaista oppipoikaa, Starkilleriä.
Vuonna 2015 EA DICE julkaisi Star Wars: Battlefront -videopelin PlayStation 4- ja Xbox One -konsoleille sekä Microsoft Windowsille. Sen jatko-osa Star Wars: Battlefront II julkaistiin samoille alustoille vuonna 2017.
Näyttelijät

Teemat
Yksi Tähtien sodan keskeisimmistä teemoista on perinteinen hyvän ja pahan välinen taistelu. Tähtien sota on saanut vaikutteita esimerkiksi aasialaisista wuxia-elokuvista, roomalaisesta mytologiasta ja Akira Kurosawan samurai-elokuvista.
Tavarat
Yhdeksi Tähtien sodan tavaramerkeistä on muodostunut jokaisessa sarjan elokuvista käytetty kuvitteellinen ase, valosapeli. Muita leluksi päätyneitä ovat myös sarjaan pohjautuvat toimintafiguurit sekä pahuuden valtiaan Darth Vaderin musta maski.
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin George Lucas aloitti ensimmäisen Tähtein sota elokuvan tekemisen?


Vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus) on pienikokoinen nisäkäslaji, jota esiintyy Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa.[1] Neljän nokkasiililajin ohella vesinokkaeläin on yksi viidestä nokkaeläimiin kuuluvasta nisäkäslajista, jotka eivät synnytä eläviä poikasia vaan munivat. Muiden nokkaeläinten tapaan myös vesinokkaeläimellä on sähköaisti.
Muniva, myrkyllinen, räpyläjalkainen ja ulkomuodoltaan ankannokkaiseksi sekä majavahäntäiseksi kuvailtu[2][3] nisäkäs on hämmentänyt eurooppalaisia eläintieteilijöitä, joista monet ensi kohtaamisella luulivat sitä hyvin suunnitelluksi huijaukseksi. Se on yksi harvoista myrkyllisistä nisäkkäistä: vesinokkaeläinuroksella on takajalassaan kannus, joka levittää ihmiselle kovaa kipua aiheuttavaa myrkkyä. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisten ominaisuuksiensa vuoksi tärkeä evoluutiobiologian tutkimuskohde ja Australian helposti tunnistettava symboli. Sitä on käytetty useiden kansallisten tapahtumien maskottina, ja se on kuvattuna Australian 20 sentin kolikon kääntöpuolelle.
Vesinokkaeläintä metsästettiin sen turkin vuoksi aina 1900-luvun alkuun asti, mutta nyt laji on suojeltu koko esiintymisalueellaan. Vaikka vankeudessa toteutetut lisääntymisprojektit ovat tuottaneet vain rajallisia tuloksia ja vesinokkaeläin on altis saastumisen aiheuttamille seuraamuksille, laji ei ole välittömässä vaarassa. Ilmaston lämpeneminen saattaa kuitenkin tulevaisuudessa uhata sen elinaluetta.[4]
Lajin löytyminen ja nimi
Kun eurooppalaiset ensimmäistä kertaa löysivät vesinokkaeläimen 1798, lähetti Uuden Etelä-Walesin toinen kuvernööri John Hunter sen turkin ja eläimestä tehdyn piirroksen Englantiin.[5] Brittiläiset tieteilijät olivat ensin varmoja, että kyseessä oli huijaus.[6] Ensimmäisen kuvauksen eläimestä Naturalist's Miscellanyyn 1799 laatinut George Shaw totesi, että epäilyksiä sen aitoudesta on pakko esittää. Robert Knox arveli vesinokkaeläimen olleen jonkun aasialaisen eläintentäyttäjän luomus.[7] Tieteilijät uskoivat, että joku oli ommellut ankan nokan majavaa muistuttavan eläimen ruumiiseen. Shaw jopa etsi kuivatusta nahasta tikkejä saksilla.[6]
Shaw antoi löytyneelle eläimelle nimeksi Platypus anatinus. Platypus on latinaa, mutta se on johdettu kreikan sanoista πλατύς (platys, ″litteä, leveä”)[8] ja πους (pous, ″jalka”).[9] Hän teki Linnén luokittelujärjestelmän mukaisesti Platypuksesta heimon nimen, mutta nimi muutettiin myöhemmin, kun sen huomattiin jo olevan käytössä erään kuoriaisheimon nimenä. Se kuitenkin jäi eläimen englanninkieliseksi nimeksi.[10] Johann Blumenbach käytti vuonna 1800 julkaistussa teoksessaan lajista nimeä Ornithorhynchus paradoxus.[11] Myöhemmin lajin viralliseksi nimeksi hyväksyttiin kuitenkin etusijaperiaatteen mukaisesti Ornithorhynchus anatinus.[10] Ornithorhynchus on johdettu kreikan sanasta ορνιθόρυγχος (ornithorhynkhos), joka tarkoittaa ″linnun nokkaa”, ja latinan sana anatinus tarkoittaa ″ankan tapaista”. Alkuperäiskansojen vesinokkaeläimistä käyttämiä nimiä ovat muun muassa boondaburra, mallingong ja tambreet.[12]
Piirteet
Rakenne
Vesinokkaeläimen ruumis ja leveä, litteä häntä ovat tuuhean, ruskean turkin peitossa. Turkki on erittäin tiheä, ja siinä on 600–900 karvaa neliömillimetriä kohti. Tiivis, kahdesta kerroksesta muodostuva turkki vangitsee eristävän ilmakerroksen, joka pitää eläimen lämpimänä.[6][10] Vesinokkaeläimen häntä on sen rasvavarasto, ja sama sopeutuma on myös muun muassa pussiahmalla[13] ja rasvahäntälampaalla. Vesinokkaeläimellä on suuri, ulkonäöltään ankan nokkaa muistuttava kuono. Vaikka kuonoa kutsutaan yleisesti nokaksi, se ei ole kuitenkaan sarveisainepeitteinen uloke, kuten linnuilla, vaan herkkätuntoinen nahkapintainen aistinelin.[14] Vesinokkaeläin on yksi monista veteen sopeutuneista räpyläjalkaisista nisäkkäistä. Räpylärakenne on selvempi etujaloissa, ja vesinokkaeläin taittelee ne kokoon kävellessään maalla.[10] Sieraimet sijaitsevat kuonon yläpinnalla ja silmät ja korvat kuonon takana olevassa syvennyksessä, joka on uidessa kiinni.[10] Kun vesinokkaeläimiä on häiritty, niiden on kuultu murisevan hiljaa. Vankeudessa eläviltä yksilöiltä on kirjattu ylös useita muita ääntelyitä.[15]
Istukkanisäkkäiden (Eutheria) tavallinen ruumiinlämpötila on 38°C, mutta vesinokkaeläimen ruumiinlämpötila on keskimäärin 31–32°C.[16] Tutkimusten mukaan kyse ei ole nokkaeläinten yleispiirteestä, vaan se on seurausta pienen nokkaeläinten joukon asteittaisesta sopeutumisesta vaikeisiin ympäristöolosuhteisiin.[17][18] Vesinokkaeläimen aineenvaihdunta ja hengitys ovat hitaampia kuin samanpainoisten istukallisten nisäkkäiden.[19] Vesinokkaeläimen paino vaihtelee huomattavasti, 0,7–2,4 kg, ja urokset ovat selvästi naaraita isompia. Urosten keskipituus on 50 cm, naaraiden 43 cm.[10] Eri alueilla elävien yksilöiden koko vaihtelee, mutta erot eivät näytä noudattavan ilmastollista vaihtelua. Erojen syyksi on arveltu ympäristötekijöitä, kuten petoeläimiä ja ihmisen toiminnan vaikutusta.[20]

Nykyisten vesinokkaeläinten nuorilla yksilöillä on sekä ylä- että alaleuassa kolme hammasta, jotka ne menettävät ennen synnyinpesästä poistumistaan tai juuri sen jälkeen.[10] Täysikasvuisilla yksilöillä on hampaiden tilalla voimakkaasti sarveistunutta kudosta. Vesinokkaeläimen leuan rakenne poikkeaa muista nisäkkäistä: koko alaleuanluun pituudelta kulkee alaleuanvaltimon ja kolmoishermon sisältävä ylikasvanut käytävä, ja leuan keskellä on nystyrä.[19] Myös leukaa avaava lihas on erilainen. Kuten kaikilla aidoilla nisäkkäillä, vesinokkaeläimelläkin välikorvan pienet ääntä johtavat luut ovat kiinni kallossa eivätkä leuoissa, kuten cynodonteilla ja muilla nisäkkäitä edeltäneillä synapsideilla. Korvan ulkoinen aukko sijaitsee kuitenkin leuan juuressa. Vesinokkaeläimellä on olkapäiden ympäristössä ylimääräisiä luita, joita ei ole muilla nisäkkäillä, ja sen hartiavyö muistuttaa matelijoiden rakennetta. Sen kävelytyyli on matelijamainen, eli jalat ovat sen kävellessä ruumiin sivulla eivätkä alla.[10] Vesinokkaeläinurosten kivekset sijaitsevat kehon sisäpuolella lähellä munuaisia: ne eivät siis missään vaiheessa laskeudu kehon ulkopuolelle.[21] Lintujen ja matelijoiden tapaan vesinokkaeläimellä on yhteissuoli.[22]
Myrkky

Vesinokkaeläinuroksilla on nilkoissa kannukset, jotka tuottavat lajille ominaista myrkkyseosta. Se sisältää ainakin 19 eri ainesosaa ja koostuu pääosin defensiiniä muistuttavista peptideistä (DLP), C-tyypin natriureettisistä peptideistä (CNP) ja hermokasvutekijöistä (NGF). Vesinokkaeläimen myrkky on kehittynyt itsenäisesti erillään matelijoiden myrkyn kehityksestä.[23] Myrkkyä ei erity ympäri vuoden vaan ainoastaan vesinokkaeläinten pariutumisaikaan.[24] Myrkkyä tuottavat rauhaset ovat kehittyneet hikirauhasista ja sijaitsevat uroksen takaraajojen polven ja jalkaterän välissä.[10][24] Munuaisenmuotoiset rauhaset liittyvät molemmissa takajaloissa ohutseinäisillä tiehyillä kantaluun kannukseen. Naarasvesinokkaeläimillä on nokkasiilien tapaan kehittymättömät kannusnuput, jotka katoavat ennen ensimmäisen elinvuoden loppua. Naarailla ei ole toimivia myrkkyrauhasia.[10]
Myrkky on pienemmille eläimille tappavaa,[25] mutta sen teho ei riitä ihmisen tappamiseen. Myrkyn aiheuttama kipu on kuitenkin niin tuskallinen, että uhri voi lamaantua eivätkä tavalliset kipulääkkeet riitä.[24] Haavaa ympäröivä alue turpoaa nopeasti, ja turvotus leviää asteittain koko raajaan. Tapaustutkimusten perusteella on huomattu kivun kehittyvän pitkäkestoiseksi hyperalgesiaksi, joka voi jatkua päiviä tai jopa kuukausia.[26]
Sähköaisti

Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein.[27] Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60000 mekanoreseptoria ja 40000 sähköreseptoria.[19] Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta .[28][29]
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.[27][28]
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä.[27] Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa "keinotekoiseen katkarapuun", jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.[30]
Levinneisyys ja elintavat

Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti.[31] Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kangaroo Islandia,[32] jonne se on palautusistutettu,[33][34] eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.[35]
Vankeudessa elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Vapaudessa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni.[10] Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta.[36] Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan.[20] Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä.[37][38] Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja.[38] Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.[39]
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia.[40] Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen.[41] Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32°C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5°C.[10]
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia.[42][43] Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten.[40] Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen.[42] Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.[40]
Lisääntyminen

Kun vesinokkaeläin ensimmäistä kertaa löydettiin, tieteilijöillä oli kahdenlaisia näkemyksiä siitä, munivatko lajin naaraat vai eivät. Asia saatiin varmistetuksi vasta 1884, jolloin William H. Caldwell lähetettiin Australiaan tekemään kattavaa selvitystä. 150 aboriginaalin muodostaman ryhmän avustamana Caldwellin onnistui löytää joitakin munia.[10][25]
Lajilla on vuodessa yksi kiima-aika, joka paikallisesta vaihtelusta riippuen sijoittuu kesäkuun ja lokakuun välille.[36] Tarkkailuhistoria, tunnistusmerkintä ja kiinniottaminen sekä kannan genetiikan alustavat tutkimukset osoittavat, että populaatio saattaa koostua sekä vakituisista että tilapäisistä jäsenistä, ja viittaavat polygyniseen pariutumisjärjestelmään.[44] Naaraat saavuttavat pariutumisiän toisena elinvuonnaan, ja niiden tiedetään lisääntyneen vielä yli yhdeksänvuotiaana.[44][10]
Kiima-ajan ulkopuolella vesinokkaeläin elää yksinkertaisessa maakolossa, jonka suuaukko sijaitsee noin 30 cm vedenpinnan yläpuolella. Parittelun jälkeen naaras rakentaa syvemmän, yksityiskohtaisemman pesän, joka saattaa olla 20 metriä pitkä ja tukittu matkan varrelle sijoitetuilla tulpilla. Tulppien tarkoitus voi olla pesän suojeleminen nousevalta vedeltä tai saalistajilta, tai ne saattavat toimia pesän kosteuden ja lämpötilan säätelijöinä.[45] Uros ei ota osaa jälkikasvun kasvatukseen, vaan vetäytyy takaisin ympärivuotiseen pesäänsä. Naaras pehmittää pesän pohjaa kuolleilla, taitelluilla, kosteilla lehdillä ja kerää tunnelin loppupäähän pudonneita lehtiä ja kaisloja pahnoiksi. Naaras kuljettaa nämä tarvikkeet pesäänsä työntämällä ne kiertyneen häntänsä alle.[6]
Vesinokkaeläinnaaraalla on munasarjapari, joista kuitenkin vain toinen toimii.[37] Se laskee 1–3 (yleensä kaksi) pientä, nahkeaa, matelijoiden munia muistuttavaa ja pituudeltaan noin 15–18 millimetristä munaa, jotka ovat muodoltaan hieman linnunmunia pyöreämpiä.[15] Munat kehittyvät kohdussa noin 28 päivää. Munittuaan naaras käpertyy munien ympärille ja hautoo niitä 10 päivää, kun esimerkiksi kanalla muna on elimistössä vain päivän ja haudottavana 21 päivää.[37] Hautomisaika jakautuu kolmeen osaan. Aluksi alkio on ravinnonsaannin osalta riippuvainen ruskuaispussista, koska sillä ei vielä ole toimivia elimiä. Kehittyessään alkio kuluttaa pussin pois.[46] Toisen jakson aikana kehittyvät varpaat, ja viimeisellä jaksolla ilmestyy munahammas.[47]
Vastakuoriutuneet poikaset ovat vain 15 millimetrin pituisia,[24] haavoittuvaisia, sokeita ja karvattomia, ja ne saavat ravintonsa emon maidosta. Vaikka vesinokkaeläimellä on maitorauhaset, ei sillä kuitenkaan ole nisiä. Maito erittyy ihon huokosista. Emon vatsassa on uurteita, joista poikaset voivat latkia niihin kertynyttä maitoa.[6][36] Kuoriutumisen jälkeen emo imettää poikasia 3–4 kuukautta. Hautomisen ja vieroituksen aikana emo poistuu aluksi pesästä vain hyvin lyhyiksi ajoiksi hakemaan syötävää. Poistuessaan se rakentaa koko pesän pituudelta useita ohuesta maakerroksesta koostuvia tulppia, joiden tarkoituksena saattaa olla poikasten suojelu saalistajilta. Emon työntyessä takaisin pesään tulpat kuivattavat emon turkin, ja näin pesä pysyy kuivana.[48] Noin viiden viikon kuluttua emo alkaa viettää enemmän aikaa poissa poikastensa luota, ja poikaset poistuvat pesästä noin neljän kuukauden kuluttua.[36]
Fossiilit ja evoluutio

Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä.[49][50] Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät.[51][49] Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella.[19] Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.[23]
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella.[19] Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta.[19] Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100000 vuoden takaa.[12]
Geenitutkimus

Merkitys ja tavoitteet
Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.[52]
Vesinokkaeläimen geeniperimän oletetaan auttavan lääketeollisuutta lääkemetabolian ja autoimmuunireaktioiden ymmärtämisessä ja ihmisille sopivien rokotteiden valmistuksessa. Myös vesinokkaeläimen myrkyllä arvellaan ominaisuuksiensa vuoksi olevan farmaseuttisia käyttömahdollisuuksia esimerkiksi kivun lievittämisessä.[52]
Genomi
Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen[53] ja siinä on 18527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.[23]
'
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia.[54] Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto.[55] Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa.[54][56] Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.[57]
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.[23][52]
Nykytila ja suojelutoimet

Lukuun ottamatta Etelä-Australiaa vesinokkaeläin asuttaa samoja alueita kuin se asutti ennen eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumista. Ihmisen aiheuttamien vesinokkaeläimen elinympäristön muutosten on kuitenkin todettu aiheuttaneen paikallisia muutoksia ja pirstaloitumista lajin levinneisyyteen. Lajin nykyinen tilanne ja muutokset siinä tunnetaan heikosti, mutta vapaana elävien yksilöiden lukumäärä on todennäköisesti pienentynyt. Lajia pidetään kuitenkin edelleen yleisenä lähes koko esiintymisalueellaan.[38] Lajia metsästettiin laajasti sen turkin takia aina 1900-luvulle asti, ja noin vuoteen 1950 saakka vesinokkaeläimet olivat vaarassa hukkua sisävesien kalastajien verkkoihin.[35]
Laji suojeltiin koko Australiassa 1905.[48] Suojelutoimien ansiosta vesinokkaeläin ei vaikuta olevan välittömässä vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta siihen saattavat vaikuttaa sen elinpiirissä tapahtuvat patojen, kastelun, saasteiden, verkkojen ja ansojen aiheuttamat häiriöt.[33] Vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan myös ilmaston lämpeneminen voi vaikuttaa vesinokkaeläimen nykyiseen elinalueeseen. Vesinokkaeläin kokee lämpöstressiä, kun veden lämpötila kohoaa 25°C:seen, ja veden lämpötilan nouseminen saattaa tulevaisuudessa pienentää vesinokkaeläimen elinaluetta jopa 30prosenttia.[4][58] Maailman luonnonsuojeluliitto on määritellyt vesinokkaeläimen silmälläpidettäväksi.[33] Australiassa vesinokkaeläin on luokiteltu yleiseksi, mutta haavoittuvaiseksi lajiksi, ja lupa sen vankeudessa pitämiseen on rajattu vain harvoille eläintarhoille ja yliopistoille. Vesinokkaeläimen ottaminen lemmikiksi ja sen maasta vienti ovat ehdottomasti kiellettyjä.[6]
Vaikka vesinokkaeläimillä on luonnostaan vain vähän sairauksia, on Tasmaniassa viime aikoina laajalti huolestuttu mucor amphibiorum -sienitaudin vesinokkaeläinkannalle aiheuttamasta uhasta. Tauti, jota kutsutaan nimellä mukormykoosi vaikuttaa ainoastaan Tasmanian vesinokkaeläimiin, eikä sitä ole löydetty Manner-Australian kannasta. Sieni voi aiheuttaa tartunnan saaneille yksilöille vakavia ihovammoja tai haavaumia esimerkiksi selkään, häntään ja jalkoihin. Mukormykoosin aiheuttama ruumiinlämpötilan ylläpitokyvyn ja ravinnonhankinnan tehokkuuden heikkeneminen ja siitä aiheutuvat toissijaiset tartunnat voivat olla eläimelle kohtalokkaita. Tasmanian ministeriöt tekevät yhteistyötä kahden australialaisen yliopiston tutkijoiden kanssa selvittääkseen taudin vaikutuksen Tasmanian vesinokkaeläimiin sekä taudin tarttumistavan ja nykyisen levinneisyyden.[59] Maahan tuodun ketun levinneisyys on rajoittunut viime aikoihin asti Manner-Australiaan, mutta yhä lisääntyvät todisteet viittaavat sitä elävän pieninä määrinä myös Tasmaniassa.[60] Tätä tehokasta, mukautuvaa saalistajaa pidetään Australian suurimpana yksittäisenä tuhoisana maahan tuotuna saalistajana ja uhkana Australian alkuperäisille maaeläimille. Alkuperäisen biodiversiteetin kannalta olisi katastrofi, jos kettu pääsisi asettumaan Tasmaniaan pysyvästi. Tasmania edustaa todennäköisesti parasta mahdollista vesinokkaeläimen elinympäristöä Australiassa, ja sen vesinokkaeläinkanta on luultavasti Australian suurin. Sienitauti ja kettu voivat aiheuttaa lajille huomattavia ongelmia.
Vesinokkaeläin esiteltiin suurelle osalle maailmaa 1939, kun National Geographic julkaisi artikkelin vesinokkaeläimestä sekä työstä, jota oli tehty sen tutkimiseksi ja yrityksistä kasvattaa lajia vankeudessa. Kasvatus vankeudessa on hankala tehtävä, ja vain joidenkin poikasten kohdalla tässä on onnistuttu – eritoten Healesville Sanctuaryssa, Victoriassa. Näiden tutkimusten johtava hahmo on David Fleay, joka perusti simuloidun jokitankin ”platypusaryn” Healesville Sanctuaryyn ja jonka onnistui saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa 1943.[61] Healesvillessa onnistuttiin samanlaisessa jokitankissa 1998 ja uudestaan 2000. Sydneyssä sijaitseva Taronga Zoossa syntyi kaksoset 2003 ja uudestaan 2006.[62]
Esiintyminen kulttuurissa

Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä.[63] Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.[64]
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.[22]
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn.[22] Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.[22]
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa.[65] Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia.[22] Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin.[66] Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista.[67] Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley.[68] Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Lähteet

Aiheesta muualla
CS1 maint: unrecognized language (link)
CS1 maint: unrecognized language (link)
, Ensembl Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Nokkaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Parkour on 1980-luvulla Ranskassa, Pariisin esikaupungeissa kehitelty liikuntalaji, jossa pyritään liikkumaan mahdollisimman sulavasti, nopeasti ja tehokkaasti paikasta toiseen. Parkourissa pyritään hyödyntämään kaikkia ympäristön esineitä ja rakenteita nopeaan ja katkeamattoman sulavaan liikkeeseen. Parkouraaja voi liikkumisessaan käyttää ”ponnahduslautoinaan” monenlaisia ihmisen tai luonnon muovaamia asioita, kuten kaiteita, seiniä, puita, kiviä, patsaita ja lyhtypylväitä.
Parkouriin kuuluu erilaisia alkuperäisiä tai muista lajeista lainattuja liikkeitä, kuten hyppyjä, laskeutumisia, ylityksiä, alituksia ja seinäponnistuksia. Laji vaatii tekniikkaa, tasapainoa, voimaa, kestävyyttä ja liikkuvuutta. Parkourille on ominaista yhteisöllisyys, ja sitä harrastetaan usein ryhmissä. Varusteeksi riittää usein kengät, joissa on riittävä pito.
Historia
Parkour sai alkunsa 1980- ja 1990-luvulla Lissesissä, Pariisin lähiössä.[1] Yhdeksän paikallisen nuoren miehen ryhmä kutsui 1980- ja 1990-luvuilla itseään nimellä Yamakasi, joka afrikkalaisella lingalan kielellä tarkoittaa 'vahva ihminen, vahva henki'. Ryhmään kuuluivat esimerkiksi Yann Hnautra, David Belle ja Chau Belle-Dinh. Ryhmän periaatteena oli omien rajojen venyttäminen ja reitin etsiminen minne tahansa sen vaikeudesta riippumatta. Yamakaseille liikkumisessa oli kyse mielen ja hengen koettelusta, joka saavutettaisiin ruumiillisilla haasteilla. Lajin ensimmäinen nimi olikin l'art du déplacement, 'siirtymisen taito'. Kun yamakasien nähtiin harjoittavan uutta liikkumisen muotoaan kaikenlaisissa kaupunkiympäristössä, ensin  kertoivat heidän epätavallisista ja häkellyttävistä liikkeistään kiinnostuivat paikalliset mediat ja lopulta myös valtakunnalliset uutistoimistot.[2]
Lajin nimen parkour keksi David Belle, ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1998. Nimi tulee ranskan kielen sanasta parcours, 'reitti' tai 'rata'. Lajin harrastaja Guillaume Pelletier keksi vuonna 2003 englantilaiselle yleisölle Channel 4:n dokumenttia Jump London varten nimen freerunning.[2] Nykyisin freerunning mielletään usein parkourin muodoksi, johon kuuluu paljon akrobatiaa ja temppuja.[1]
Jump Londonin myötä parkourista alkoi tulla tunnettua myös Ranskan ulkopuolella. Eri maissa perustettiin parkour-tiimejä, ja harrastajat alkoivat järjestäytyä. Suomessa lajia alettiin harrastaa vuonna 2003, kun Yle oli edellisen vuoden syyskuussa lähettänyt Euroopan vuoksi -sarjassa jakson "Asfalttiurheilijat". Sen seurauksena toisistaan tietämättömät harrastajat alkoivat seuraavana keväänä kokeilla lajia Jyväskylässä, Oulussa, Mikkelissä ja Helsingissä. Internet nopeutti lajin oppimista ja harrastajien järjestäytymistä tehokkaasti. Suomen Parkour ry. perustettiin Helsingissä syyskuussa 2003, ja Suomen Parkour Akatemia vuonna 2008.[3]
Filosofia
Parkourin nimenneen henkilön, David Bellen mukaan parkour on mahdollisimman tehokasta liikkumista paikasta toiseen, ja hän onkin verrannut sitä jonkin pakenemiseen tai jahtaamiseen. Toisaalta myös sulavaa ja kaunista liikettä pidetään myös tärkeänä. Parkouriin kuuluukin keskeisesti liikkeen katkeamattomuus ja sulavuus eli flow haasteellisessa ympäristössä. Erityisesti kaupungit soveltuvat parkourin harrastamiseen, mutta myös luonto tarjoaa luovalle mielelle haasteita. Liikkumisessa käytetään pääasiassa omaa kekseliäisyyttä, mutta aikojen saatossa tiettyjä perusliikkeitä on vakiintunut.
Jotkut pitävät parkouria lähinnä ääriurheiluna, toiset taas vertaavat enemmän taistelulajeihin. Parkourin perusperiaate on luonnon tai ihmisen tekemien esteiden ylittäminen ihmisruumiin rajoituksin. Liikehdinnän ja liikuntaympäristön (periaatteellinen) rajattomuus ja epäsovinnaisuus tuovatkin mieleen avantgarde-aatteen, vaikkakin leikkisämmällä sävyllä. Parkouria kutsutaankin jopa filosofiaksi ja elämäntavaksi.
Liikuntalajina

Parkourliikkeet opetellaan tekniikkaharjoittelulla. Koska parkour on fyysisesti vaativa laji, siinä tarvitaan myös staattista ja dynaamista tasapainoa, kestävyyttä, voimaa ja liikkuvuutta. Parkouraajan harjoitteluun kuuluukin näiden ominaisuuksien harjoittaminen. Ennen suoritusta tehdään myös lämmittely, joka parantaa suoritusta ja vähentää loukkaantumisen riskiä.[4]
Parkour kehittää yleiskuntoa, lihaskestävyyttä ja sitkeyttä sekä vahvistaa luustoa. Monipuolisen akrobaattisuutensa vuoksi laji kehittää erityisesti myös koordinaatiokykyä ja muuta kehonhallintaa. Lajin harrastaja alkaa helposti katsoa vanhoja tuttujakin ympäristöjä uusin silmin, ”(liikunnallisen) lapsen silmin”, kuten luova taiteilija. Extreme-lajin maineesta huolimatta vakavia onnettomuuksia tapahtuu harvemmin. Parkour ei tosin ole luokiltetavissa extreme-lajiksi, sillä lajissa ei ole kyse riskien ottamisesta vaan kehittymisestä ja varmuudesta, eli toisin sanoen riskien muuttamisesta mahdollisuuksiksi jatkaa liikehdintää, turvallisella tavalla.
Vaikka parkour onkin pohjimmiltaan yksilölaji, lajin harrastajat toimivat useimmiten muutaman hengen ryhmissä. Parkourissa ei ryhmistä huolimatta kilpailla toisia vastaan, vaan etsitään enemmänkin omia rajoja ja pyritään venyttämään niitä. Lajin ympärille on syntynyt kansainvälisiä ja paikallisia yhteisöjä, jotka pyrkivät kasvattamaan parkourin tunnettavuutta. Ne myös auttavat aloittelijoita löytämään omalta paikkakunnaltaan kokeneempia harrastajia, jotka ovat valmiita neuvomaan ja opastamaan. Vahva yhteisöllisyys on muutenkin leimannut parkouria jo vuodet. Harrastajat tukevat, neuvovat ja innostavat toisiaan kokoontumisissa tai jameissa sekä kuvien ja videoiden välityksellä.
Parkouraajat joutuvat ajoittain hankaliin tilanteisiin, kun lajista tietämättömät luulevat heitä vandaaleiksi. Erityisesti aiemmin tämä on ollut ongelma, jota lajin tunnetummaksi tuleminen on hieman lieventänyt. Tavoitteena ei ole rikkoa mitään eikä häiritä ketään, ja parkouraajat kunnioittavat yksityisalueita.
Käsitteitä
Hyvää parkour-paikkaa kutsutaan spotiksi. Hoodi on alue, jolta löytyy paljon hyviä spotteja. Runi on parkour-juoksu eli reitti, johon sisältyy useita liikkeitä. Avoimia yhteisiä harjoituksia kutsutaan jameiksi. Ne ovat parkourille ominaisia, sillä lajin harjoittelua leimaa vahvasti sosiaalisuus ja yhdessä tekeminen ja oppiminen.[5]
Harjoituspaikat
Hyvän parkour-paikan eli spotin ominaisuuksiin kuulu se, että siellä on paljon erilaisia esteitä tai rakenteita, jotka ovat keskenään lähekkäisiä eivätkä hajoa tai sotkeudu helposti. Siellä on myös monipuolista tekemistä ja siellä on luvallista harjoitella. Hyvä spotti ei myöskään saa olla lähellä tai keskellä vilkkaita teitä. Hyviä harjoituspaikkoja ovat erilaiset julkiset ympäristöt, kuten puistot, portaikot, sillat, laiturit ja ajoluiskat. Myös metsä on hyvä spotti, ja talvella parkouria on mahdollista harjoittaa monenlaisissa sisätiloissa, kuten liikuntasaleissa, jotka ovat myös turvallisia ympäristöjä. Joissaikin ulkopaikoissa ja sisätiloissa on varta vasten rakennettuja parkour-ympäristöjä. Huonoja paikkoja ovat esimerkiksi rakennustyömaat, teollisuusrakennukset, rautatiet, lentokentät, satamat, sähköpylväät ja linkkimastot sekä kaikki yksityisalueet. Kerrostalojen sisäpihoilla, kirkoilla ja hautausmailla parkouraaminen on myös usein epäsuotavaa. Katoilla on helposti rikkoutuvia, peltisiä rakenteita, ja katolla harjoittelu on vaarallista.[6]
Olosuhteet
Parkouria harjoitetaan yleensä ulkosalla ja kaikenlaisessa säässä. Huonot olosuhteet kuten pimeys, kosteus, kylmyys, lumi ja jää eivät estä lajin harjoittamista, mutta harrastajat ottavat niiden aiheuttamat riskit huomioon liikkeissään ja vaatetuksessaan. Pimeässä parkouraaja hyödyntää paljon tuntoaistiaan.[7]
Varusteet
Parkouraajat käyttävät lajiin sopivia kenkiä sekä vaatteita, jotka eivät ole liian löysiä ja siten aiheuta vaaratilanteita jäädessään kiinni johonkin. Kenkinä voidaan käyttää mitä tahansa pitävää ja kestävää kenkää, jossa on tasainen pohja ja hyvä tuntuma alustaan. Tavallinen lenkkitossu on lajissa yleinen, ja myös kevytjalkineilla tai paljain jaloin on lajia mahdollista harrastaa. Kengät kuluvat parkourissa nopeasti.[8]
Parkouraajat eivät yleensä käytä suojavarusteita kuten kypärää, polvisuojia tai hanskoja, sillä ne voivat olla tiellä ja takertua johonkin vaarallisesti. Suojaamattomuus myös pakottaa harrastajan oppimaan liikkeen hallintaa ilman suojuksiin turvautumista. Yleisin suojavaruste on ranteiden hikinauhat, jotka estävät hikeä valumasta kämmeniin ja ranteiden ihoa naarmuuntumasta.[9]
Liikkeet

Parkourin liikkeet ovat syntyneet osittain tekemisen kautta, mutta liikkeen lähteenä on voinut olla myös jokin toinen liikuntalaji, kuten voimistelu, yleisurheilu, armeijan esteratakilpailu, itsepuolustuslajit, capoeira, kiipeily, trikkaus, akrobatia ja tanssin eri muodot kuten break ja muut katutanssit. Parkour on myös antanut sille ominaisia liikkeitä esimerkiksi tanssiin ja akrobatiaan.[10]
Alkuperäisiä parkour-liikkeitä eli etenemisen seurauksena syntyneitä ja jalostuneita liikkeitä ovat erilaiset hypyt, laskeutumiset, ylitykset, alitukset ja seinäponnistukset. Liikkeet ovat useimmiten syntyneet vuorovaikutuksessa ympäristön kanssa. Liikkeiden motiivina voi olla mikä tahansa luonnon tai ihmisen muovaama asia. Parkourissa liikkeitä sovelletaan ja yhdistetään oman mielen mukaan. Omia tapoja ja tyylejä ratkaista ympäristöstä löytyviä haasteita on useita, ja pitkään lajia harrastaneille onkin usein kehittynyt oma tyyli tehdä tietyt liikkeet ja valita liikkeet sekä reitit.[11]
Etenemisessä pyritään yhtäjaksoisuuteen ja sujuvuuteen. Parkour-liikkeet pyritään tekemään pehmeästi ja kontrolloidusti.[12] Tärkeää on tuntuma eli kyky hahmottaa tila ja ymmärtää ruumiin liikkeet suhteessa ympäristöön sekä sijoittaa jalat tarkasti ja ottaa pehmeä kontakti erilaisiin pintoihin. Toinen parkourin pääperiaate on liikkeiden äänettömyys, jonka tavoittelun tarkoituksena on parantaa liikkeen tarkkuutta ja kehonhallintaa. Liikkeissä tarvitaan myös hyvää tasapainoa ja joskus kiipeilytaitoja.[13]
Lähes jokainen parkour-liike sisältää jonkinlaisen hypyn ja sitä kautta myös laskeutumisen. Laskeutumista pidetäänkin parkourin tärkeimpänä harjoiteltavana asiana, sillä väärä laskeutumistekniikka voi johtaa loukkaantumiseen. Erityisen paljon harjoitellaan korkealta pudottautumista, joka myös vaatii myös vahvat jalat ja keskivartalon.[14]
Parkourissa on hyvin monenlaisia tapoja laskeutua: alas voi tulla yhdelle tai kahdelle jalalle, paikalleen tai vauhtiin, jalat samalle tai eri tasoille, tai osittain tai pelkästään käsien varaan. Laskeutumisen apuna parkouraajat käyttävät usein rollia, joka on kuperkeikkaa muistuttava pyörähdys toisen olkapään ja selän kautta ympäri.[14]
Kissanloikka on liike, jossa hypätään ja laskeudutaan roikkumaan esimerkiksi muurin seinämälle, puunrungolle tai tolppaan. Loikan jälkeen pyritään yleensä jatkamaan liikettä seinän päälle reunanousulla.[15]
Tarkkuushyppyjen avulla siirrytään hyppäämällä esteen päältä toiselle. Tarkkuushypyn voi tehdä paikaltaan tai vauhdista, samoin kuin laskeutumisen.[16]
Erilaisia ylityksiä ovat esimerkiksi askelylitys, apinaylitys ja käännösylitys, jotka sopivat erilaisiin tarkoituksiin.[17]
Yleinen alitustapa on suora alitus, jossa aukon läpi tai esteiden välistä hypätään jalat edellä käsillä ylhäältä kiinni tarttuen.[18]
Seinäponnistuksessa liikkeen aikana otetaan tukea seinästä tai muusta kappaleesta liikkeen suunnan ohjaamiseksi ja muuttamiseksi. Erilaisia seinäponnistuksia on suuri määrä. Seinäjuoksussa mennään suoraan ylöspäin esimerkiksi tavoitellen muurin reunaa.[19]
Parkourin suomenkielinen sanasto on vielä kehitysvaiheessa, ja ranskan- ja englanninkielinenkin termistö vaihtelevat paikkakunnan ja ryhmän mukaan. Suomen Parkour ry ylläpitää sivua, jolla on sen ehdotukset lajin termien kuten liikkeiden nimien suomenkielisistä käännöksistä.[20]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Edwardes, Dan| title = Parkourin käsikirja| others = Translated by Ilka Helo| location = Helsinki| publisher = Nemo| year = 2010| version = (The parkour & freerunning handbook, 2009.)| id = ISBN 978-952-240-014-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pihlaja, Perttu & Junttila, Jaakko| title = Parkour: Hyppimisen lyhyt oppimäärä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2012| id = ISBN 978-951-796-757-0}}

Viitteet

Aiheesta muualla

 ja sen
 – Kansainvälinen parkouryhteisö Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – Kansainvälinen parkour/freerun -yhteisö Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

. Ylen Elävä arkisto.

Luokka:Liikunta
Luokka:Extremeurheilu
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Harakka II oli 1940-luvun Suomessa hyvin yleinen purjelennon alkeiskoulukone. Se oli rinteiltä kumiköysien sinkoamana liitävä avoin 1-paikkainen ylätaso.
Suomalaiset löysivät vuonna 1941 Petroskoin kaupungista neuvostoliittolaisen purjelentokoulun jäämistön. Sotasaaliiksi otettiin UC-3-liitokone, joka oli Jämijärvellä miltei käyttämätön niin kauan kuin koulun johtajana toimi U.B. Nissinen.
Sodan loputtua tästä Ryssä-nimen saaneesta lentokoneesta tehtiin kopio, joka sai nimen Harakka. Kone todettiin hyväksi alkeiskoulukoneeksi.
Tämän parannettu versio oli PIK Harakka II. Sen suunnittelivat lentotekniikan diplomi-insinööreiksi opiskelevat J.Nurmi, Raimo Häkkinen ja Juhani Heinonen. Koneesta tehtiin myös versio Harakka III.
Konetta hinattiin ilmaan myös autolla ja vintturilla. Se on puurakenteinen ja kangaspäällysteinen. Sen korjattavuus on hyvä.
Tekniset tiedot

Museokoneita Suomessa
Valkeakosken Ilmailukerhon Harakka II on esillä Tampere-Pirkkalan lentoasemarakennuksen aulassa. Kone on rakennettu vuonna 1949 ja oli tuon kerhon ensimmäinen lentokone. Sitä käytettiin 1960-luvun lopulle asti. Viimeinen lento sillä tehtiin 1. huhtikuuta 2000. Tässä ajassa sillä lennettiin noin 2500 lentoa, joiden yhteiskesto oli 53 tuntia. Tämä kuvaa hyvin liitokoneiden lentojen kestoa.
Jämijärven lentopaikan ilmailumuistohuoneessa on 1990-luvulla rakennettu Harakka II-liitokoneen kopio.
Katso myös
SAI KZ G I
Lähteet

Aiheesta muualla

PIK-07
Luokka:Suomalaiset purjelentokoneet
Luokka:1940-luvun purjelentokoneet


Thomas Robert Malthus (14. helmikuuta 1766 – 23. joulukuuta 1834) oli englantilainen pappi, väestötieteilijä ja taloustieteilijä. Hänet tunnetaan pessimistisestä väestönkasvua koskevasta ennusteestaan.[1]
Elämä
Malthus syntyi varakkaaseen perheeseen. Hänen isänsä oli filosofi David Humen ystävä. Nuori Malthus sai aluksi kotiopetusta, ja vuodesta 1784 hän opiskeli Cambridgen yliopiston Jesus Collegessa.[1] Malthus suoritti loppututkinnon matematiikassa[2], mutta hän opiskeli innokkaasti myös kieliä kuten latinaa ja kreikkaa. Hän valmistui maisteriksi 1791, ja 1797 hänet vihittiin anglikaanisen kirkon papiksi.
Malthus meni naimisiin Harriet Eckersallin kanssa vuonna 1804, ja he saivat kolme lasta. Vuonna 1805 hänestä tuli Britannian ja ehkä koko maailman ensimmäinen kansantaloustieteen professori East India Company Collegessa, joka sijaitsi Haileyburyssa. Taloustieteen professorina toimiessaan Malthus kehitti teorian kysyntään vastaavan tarjonnan ongelmista. Teoriaa ei tuolloin pidetty arvossa, mutta se nousi uudestaan esille suuren laman ja John Maynard Keynesin kehittämän taloustieteen myötä. Malthus kuoli vuonna 1834 lähellä Bathia, Somersetissa.[1]
Teoria väestönkasvusta

Malthusin näkemykset kehittyivät enimmäkseen vastauksena hänen isänsä ystäväpiirin edustajien, kuten William Godwinin ja Jean-Jacques Rousseaun, optimistisiin näkemyksiin. Vuonna 1798 Malthus julkaisi väestötieteellisen pääteoksensa An Essay on the Principle of Population, jossa hän ennusti väestönkasvun johtavan ravinnon vähentymiseen henkeä kohden. Ennustus perustui ajatukseen, jonka mukaan väestö kasvaa rajoittamattomana geometrisen sarjan mukaan (kuten 2, 4, 8, 16, 32, 64, 128...) kun taas ravintovarat kasvavat aritmeettisessa sarjassa (kuten 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7...). Malthus ei hyväksynyt ehkäisyä vaan kehotti ihmisiä rajoittamaan syntyvyyttä vain seksuaalisen pidättäytymisen ja myöhäisen avioitumisen avulla. Malthusin teoriassa kasvavan väestön ongelman nähdään koskevan lähinnä työläisiä ja köyhälistöä, ja myös syntyvyyden säätely piti hänen näkemyksensä mukaan kohdistaa vain näihin luokkiin.
Malthusin myöhempi vaikutus
Malthusin teorialla oli suuri vaikutus myöhempään väestöteoriaan. Ennen Malthusia korkea syntyvyys oli nähty taloudellisesti vain positiivisena seikkana, sillä se lisäsi kansantaloudessa työvoiman tarjontaa. Malthus tarkasteli asiaa uudesta näkökulmasta ja sai useimmat aikansa taloustieteilijät vakuuttuneeksi, että korkea syntyvyys vähentäisi tuotantoa asukasta kohden, vaikka lisääkin tuotantoa absoluuttisessa mielessä.
1830-luvulla Malthusin kirjoituksilla oli suuri vaikutus whig-puolueen suorittamiin uudistuksiin, joilla karsittiin sosiaaliavustuksia (Köyhäin lakien muutos, 1834). Jo vuonna 1801 Britanniassa aloitettu väestönlaskenta liittyi niin ikään Malthusin kirjoituksiin. Malthusin teoria vaikutti myös evoluutioteorian tärkeimpiin kehittäjiin, Charles Darwiniin ja Alfred Russel Wallaceen. Darwin selitti pääteoksensa olevan sovellus Malthusin opeista ei-inhimillisen toiminnan alueelle. Samoin vastaavan evoluutioteorian Darwinista tietämättä kehittänyt Wallace myönsi Malthusin vaikutuksen olleen ratkaisevan tärkeä omalle teorialleen. Vaikka Malthus itse oli vastustanut ehkäisyvälineitä, hänen teoriansa innoitti Francis Placea (1771-1854), joka johti ehkäisyvälineiden käyttöä puolustavaa uusmalthusilaiseksi kutsuttua liikettä.
Edelleen on huomattavasti uusmalthusilaisiksi kutsuttuja väestötieteilijöitä, joiden mukaan rajoittamaton väestönkasvu johtaa lopulta suureen katastrofiin. Samoin väestönkasvua on säädelty paljon myös käytännössä. Esimerkiksi Kiinassa on ollut 1970-luvun lopulta alkaen voimassa väestönkasvua säätelevä yhden lapsen politiikka. Malthusin huomattavimpia seuraajia oli 1960-luvulla The Population Bomb -nimisen kirjan julkaissut Paul Ehrlich, joka ennusti suuren väestöräjähdyksen koittavan 1970-luvulla. Nykyään tunnetuimpia uusmalthusilaisia on esimerkiksi Worldwatch-instituutin johtaja Lester Brown.
Lähteet
"Thomas Robert Malthus", Encyclopaedia Britannica
Viitteet

Luokka:Klassiset taloustieteilijät
Luokka:Väestötiede
Luokka:Brittiläiset taloustieteilijät
Luokka:Vuonna 1766 syntyneet
Luokka:Vuonna 1834 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit