Härkätaistelu (, ) on etenkin Espanjassa suosittu perinteinen kansanhuvi, jossa torerot eli härkätaistelijat suorittavat erilaisia liikkeitä tavoitteenaan hallita härkää, jonka he lopuksi usein surmaavat.
Taisteluhärät ovat oma rotunsa, ja niitä kasvatetaan varta vasten härkätaisteluita varten. Taisteluhärät ovat kuohimattomia sonneja, ja ne viedään taisteluun 4–6-vuotiaana. Härkätaistelunäytännössä on perinteisesti kuusi härkää sekä kolme matadoria eli päähärkätaistelijaa. Alussa matadorin avustajat väsyttävät viittoja ja hevosia kohti ryntäilevää härkää peitsineen ja terineen. Näytöksen lopussa matadori kohtaa härän yksin, ohjailee sitä punaisen vaatteen eli muletan avulla ja lopulta surmaa sen miekalla. Matadorin suoritusta arvioidaan esimerkiksi sen taiteellisuuden kannalta. Härkätaistelu on hyvin vaarallista, ja lajissa on historian aikana kuollut useita satoja matadoreja. 1980-luvun jälkeen kuolemantapauksia on sattunut maailmalla kaksi, molemmat 2010-luvulla.
Härkätaistelua harjoitetaan Espanjassa, Portugalissa, eteläisessä Ranskassa ja useissa Latinalaisen Amerikan maissa. Espanjassa härkätaistelulla on virallisesti kansallisen kulttuuriperinnön asema. Joissain osissa maata se on kuitenkin nykyisin kiellettyä, sillä jotkut pitävät sitä julmana.
Levinneisyys

Espanja on härkätaistelun ykkösmaa. Madridia pidetään härkätaistelun pääkaupunkina, ja kaupungissa on kaksi aktiivista härkätaisteluareenaa, Plaza de Toros de Las Ventas ja Plaza de Toros Palacio Vistalegre. Myös esimerkiksi Sevilla, Pamplona, Valencia ja Bilbao ovat suuria härkätaistelukaupunkeja. Härkätaisteluita järjestetään myös esimerkiksi Portugalissa, eteläisessä Ranskassa, Meksikossa sekä Etelä-Amerikan Kolumbiassa, Venezuelassa, Perussa ja Ecuadorissa.[1][2] Portugalissa härkää ei surmata, härkätaistelijat ovat yleensä ratsailla ja härän sarvet joskus tylsytetään. Mexico Cityn härkätaisteluareena on maailman suurin.[1]
Härkätaistelu sai vuonna 2013 Espanjan parlamentin äänestyksessä virallisesti Espanjan kulttuuriperinnön aseman ja sitä kautta lainsuojan.[3]
Historiaa

Härkätaistelun alkuperä on kadonnut historian hämärään, mutta lajilla vaikuttaa olleen monta edeltäjää. Iberian niemimaalla kehitettiin visigoottien aikana 400–600-lukujen aikana laji, jossa miehet kamppailivat härkiä vastaan. Peitsillä kaupunkien aukioilla tai amfiteattereissa käydyt härkätaistelut olivat yleistyneet 1000-lukuun mennessä. Reconquistan jälkeen härkätaisteluista tuli aristokraattien hupia. Paavi Pius V kielsi härkätaistelut vuonna 1567, mutta niiden suosio jatkoi kasvamistaan, ja ne laillistettiin uudelleen. Filip IV:n kaudella 1621–1665 härkätaistelijan peitsen korvasi lyhyt keihäs. 1700-luvulla Espanjan härkätaistelijat olivat jo siirtyneet taistelemaan jalan, ja ratsailla olivat nyt avustajat. Portugalissa härkätaistelijat jatkoivat edelleen hevosten selässä.[4]
Härkätaistelun suosio oli kasvanut 1700-luvulla niin, että taisteluhärkiä pystyttiin jalostamaan taisteluita varten. Yksi lajin varhaisista suuruuksista oli Joaquín Rodríguez Costillares (s. 1729), joka tunnetaan nykyaikaisen härkätaistelun isänä. Tuolloin härkä pyrittiin vielä surmaamaan melko nopeasti, mutta ajan myötä taidokkuus härän käsittelyssä nousi tapon rinnalle.[4]
Härkätaistelijat ja näytöksen kulku
Härkätaistelutapahtuman perinteisessä ja kaikkein yleisimmissä muodossa kolme matadoria kohtaa ja surmaa vuorollaan kuusi härkää. Kokenein matadori on ensimmäisenä vuorossa. Koko tapahtuma kestää kaksi ja puoli tuntia.[5]
Matadori on härkätaistelun päätähti. Hänen nimensä näkyy tapahtumien mainoksissa, ja häntä yleisö tulee katsomaan. Matadorit johtavat kolmesta banderillerosta ja kahdesta picadorista sekä useasta muusta avustajasta koostuvaa ryhmäänsä (cuadrilla) näytöksen aikana. Matadorit aloittavat uransa yleensä käymällä nuorina härkätaistelukoulua.[6]
Näytöksen aluksi suoritetaan avausparaati paséillo, jossa matadorit, muut esiintyjät ja avustajat tulevat areenalle. Ryhmä kävelee päätuomarin (presidente) aition eteen.[5]

Jokaisessa tapahtuman yksittäisessä taistelussa on kolme osaa. Ensimmäisessä osassa härkä päästetään portista areenalle ja matadori ryhtyy avustajineen testaamaan sen reaktioita ja kuntoa. Jokaisella härkätaistelijalla eli torerolla on viitta eli capote, joka on väriltään yleensä purppuranpunainen ja keltainen. Matadori heiluttaa viittaansa härän edessä ja ohjaa sen hyökkäilyt ohitseen käyttäen eri tekniikoita. Kun matadori on saanut härän hallintaansa, areenalle ratsastaa kaksi picadoria, jotka iskevät härkää sen paksuun niskaan peitsillään. Picadorin hevosella on kylkisuojat ja silmälappu, joka estää sitä hätääntymästä, kun härkä hyökkää. Peitsenpistoilla selvitetään, kuinka urhea härkä on, ja niiden avulla härkä saadaan pitämään päätään alempana. Samalla nähdään, onko härässä jokin vika, jonka vuoksi se täytyisi vaihtaa toiseen.[5]
Taistelun toisessa osassa areenalle tulee banderilleroja, joiden tehtävä on iskeä härän niskaan banderilloja, puukeppejä, joiden päässä on nelisenttinen terä. Joskus banderillot iskee matadori itse. Banderillojen iskemisessä on kyse rohkeuden osoituksesta ja härän usuttamisesta tekemään pitkiä ryntäyksiä. Samalla matadori oppii lisää härän käyttäytymisestä.[5]
Taistelun kolmannessa ja viimeisessä osassa, faenassa, matadori taistelee härkää vastaan yksin. Hänellä on kädessään punaisesta kankaasta tehty viitta eli muleta, jossa on puinen reuna. Hän kantaa aluksi puusta tai alumiinista tehtyä valemiekkaa, jonka hän vaihtaa lopussa aitoon teräsmiekkaan. Matadori heiluttaa muletaansa härän edessä ja ohjailee härkää näyttävin ja rohkein elein, kun se hyökkäilee viittaa kohti. Jokaisella matadorilla on omanlaisensa liikkeet.[5]
Matadorilla on kymmenen minuuttia aikaa, johon mennessä hänen on surmattava härkä. Jos hän ei tee sitä, trumpettia soitetaan sen merkiksi, että hän saa kolme minuuttia lisäaikaa. Sen jälkeen hän saa tarvittaessa vielä kaksi minuuttia lisäaikaa, mutta jos härkä on sittenkin vielä surmaamatta, taistelu keskeytetään ja härkä viedään teuraalle.[5]
Kun matadori on valmis kuoliniskuun, hän ottaa teräsmiekan ja iskee sen härän lapaluiden väliin, yleensä suoraan edestä. Isku katkaisee härän aortan, ja se kaatuu yleensä pian iskun jälkeen. Tapon nopeus ja tehokkuus on tärkeä osa matadorin suorituksen arvoa.[5] Matadoria arvioidaan myös hänen kokonaissuorituksensa taiteellisuuden ja estetiikan sekä sen erityislaatuisuuden kannalta.[6] Joskus harvoin härän henki säästetään, jos se osoitti poikkeuksellista urheutta.[5]
Jos yleisö arvostaa matadorin suoritusta nousemalla seisomaan ja heiluttamalla valkoisia nenäliinoja, päätuomari voi myöntää matadorille palkinnoksi härän yhden korvan, kaksi korvaa, tai parhaassa tapauksessa korvat ja hännän. Yksi korva myönnetään, jos yli puolet yleisöstä vaatii sitä. Myös urhealle härälle voidaan järjestää kunniakierros.[5]
Härät
Kasvatus
Espanjalaisessa ja latinalaisamerikkalaisessa kulttuurissa härkiä arvostetaan niiden sulokkuuden, ketteryyden ja hallitun voiman vuoksi. Härkätaistelujen härät ovat oma rotunsa, jota on kasvatettu vuosisatojen ajan vain härkätaisteluja varten.[4] Nykyisin suosituin rotu on Vistahermosa, jonka ominaisuuksia pidetään soveltuvimpina nykyaikaiseen härkätaisteluun. Matadoreilla ja lajin seuraajilla voi olla omat suosikkirotunsa.[7] Tyypillinen taisteluhärkä painaa 450–650 kilogrammaa. Taisteluhärällä on erityisen vahva niska. Sen väritys sekä sarvien, jalkojen ja hännän pituus vaihtelevat roduittain.[7]
Nuori härkä vieroitetaan, rokotetaan ja polttomerkitään. Vuosikkaat tarkastetaan avoimilla niityillä, ja riittävän raivokkaista ja rohkeista kasvatetaan taisteluhärkiä. Hylätyt lähetetään teurastamoon. Kaksi- tai kolmevuotiaat hiehotkin testataan pienellä areenalla: parhaat käytetään siitokseen ja muut lähetetään teurastamoon.[4] Taisteluhärkiä ei kuohita.[8]
Taisteluhärkiä kasvatetaan yksityisillä karjatiloilla, joita Espanjassa on eri puolilla maata.[7] Tunnetuimmat härkätilat sijaitsevat Sevillassa.[4] Taisteluhärkä saa elää koko elämänsä ajan laitumella vapaana laumassa muiden härkien kanssa. Sitä ruokitaan hyvin, ja sen terveydestä pidetään mahdollisimman hyvää huolta, sillä vain hyväkuntoiset härät kelpaavat härkätaisteluun.[7] Härkää ei päästetä ihmisten kanssa tekemisiin, vaan sen hyökkäävyyttä selvitetään hevosten avulla.[8]
Taistelussa

Härkä viedään elämänsä ensimmäiseen ja viimeiseen taisteluunsa 4–6-vuotiaana. Taistelun jälkeen härän lihat myydään ruoaksi.[7] Kutakin härkää käytetään taistelussa vain yhden kerran, sillä härillä on hyvä muisti, ja kokenut härkä on liian vaarallinen vastustaja.[4]
Härkä hyökkää sarvet tanassa luonnostaan kaikkea uhkaavaa kohti, ja taistelun aikana härkätaistelijat usuttavat sitä hyökkäämään viittansa kimppuun. Yksittäisen härän käyttäytymistä ei voi ennustaa taistelussa. Jotkin härät vetäytyvät areenan reunalle, mutta urheat härät ryntäilevät toistuvasti torerojen viittoja päin. Härkätaistelussa arvostetaan erityisesti sellaisia härkiä, jotka laskevat päänsä aivan alas hyökätessään. Hyökkäysten pitää myös olla raivokkaita ja yhdenmukaisia.[7]
Vaarallisuus

Härän kanssa areenalle joutunut harjaantumaton ihminen on vakavassa loukkaantumisen ja kuoleman vaarassa. Härkätaistelu on hyvin vaarallista kokeneellekin härkätaistelijalle. Tilastojen mukaan espanjalaisia härkätaistelijoita on 1700-luvun jälkeen kuollut ainakin 533.[9] Vuoden 1987 jälkeen ei lähes kolmeen vuosikymmeneen kuollut matadoreja. Vuonna 2016 kuoli espanjalainen Victor Barrio ja vuonna 2017 espanjalainen Ivan Fandiño.[10][11]
Epävirallisen tilaston mukaan vuonna 2013 Espanjan 661 härkätaistelussa härän sarvista loukkaantui 31 matadoria ja 16 avustajaa. Jotkin vammoista olivat hengenvaarallisia. Härkätaistelijoiden vammat eivät lääketieteen kehityksen ansiosta enää johda kuolemaan yhtä usein kuin aiemmin, ja suurilla areenoilla on kirurgeja hoitamassa loukkaantuneita.[9]
Vastustus
Jotkut pitävät härkätaistelua raakana, ja laji onkin herättänyt vastustusta ympäri maailmaa, myös Espanjassa. Vuonna 2015 useat espanjalaiskaupungit lopettivat tukensa härkätaistelulle. Härkätaistelujen määrä on myös selvästi laskenut 2000-luvulla. Espanjan puolueista härkätaistelua vastustavat etenkin vasemmistolaiset.[12] Kanariansaarilla härkätaistelu kiellettiin vuonna 1991.[13] Katalonia kielsi härkätaistelun vuodesta 2012 alkaen.[14]
Puolustus
Härkätaistelun kannattajien mukaan härkätaistelu on härälle vähemmän julma ja onneton kohtalo kuin se, joka härkää odottaisi teurastamossa. Kannattajien mukaan härkätaistelu on myös vähemmän väkivaltaista kuin ammattinyrkkeily ja aiheuttaa vähemmän loukkaantumisia kuin amerikkalainen jalkapallo. Härkätaistelua on puolustettu myös taidemuotona sekä sen viihdearvon ja työllistävän vaikutuksen vuoksi.[4]
Tunnettuja härkätaistelijoita
Espanjalaisia
Juan Belmonte (1892–1962)
Joselito (José Gómez Ortega, 1895–1920)
Domingo Ortega (1906–1988)
Manolete (Manuel Rodríguez, 1917–1947)
El Cordobés (Manuel Benítez Pérez, s. 1936)
El Juli (Julián López Escobar, s. 1982)
[15]
Meksikolaisia
Rodolfo Gaona (1888–1975)
Armillita (Fermín Espinosa, 1911–1978)
Carlos Arruza (1920–1966)
[15]
Kirjallisuudessa
Yhdysvaltalaisen kirjailijan Ernest Hemingwayn härkätaistelun estetiikasta sekä sen kulttuurisista ja ritualistisista piirteistä kertova kirja Kuolema iltapäivällä (1932) on edelleen alan arvostetuimpia teoksia. Hemingway käsitteli härkätaistelua myös romaanissaan Ja aurinko nousee (1926).[16]
Lähteet

Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Budapestin arkkitehtuuri on saanut leimansa siitä, että kaupunki kasvoi voimakkaasti 1800-luvun lopussa, jolloin suosiossa olivat näyttävät kertaustyylit. Kaupunkikuva on sangen yhtenäinen, varsinkin Pestissä, joka on rakennettu suureksi osaksi vuosina 1880–1900. Vaikka Budapest kärsi pahoin toisessa maailmansodassa ja monet vanhat rakennukset pääsivät rappeutumaan kansantasavallan aikana, Budapestiä pidetään yhtenä Euroopan arkkitehtonisesti viehättävämmistä kaupungeista.[1]
Budapestin tunnetuimmat rakennukset edustavat useimmiten eri kertaustyylejä ja omintakeista unkarilaista jugendia, mutta kaupungissa on myös muita aika- ja tyylikausia edustavia rakennuksia. Vanhempaan kerrostumaan kuuluvat 1700-luvun barokkirakennukset ja aiemmat, goottilaiset jäänteet, joita on lähinnä Budan puolella. Uudempia tyylejä edustavat maailmansotien välisen ajan funktionalismi ja toisen maailmansodan jälkeinen sosialistinen realismi, jossa on vaikutteita myös länsimaiden modernismista. Uusimmissa, 1990- ja 2000-lukujen rakennuksissa on myös postmoderneja piirteitä.
Gotiikka

Pitkän historiansa aikana Budapest on hävitetty moneen kertaan, joten siellä ei ole säilynyt juuri lainkaan keskiaikaisia rakennuksia. Budan Linnavuori on valloitettu peräti 31 kertaa.[2]
Sen jälkeen kun mongolit hävittivät Óbudan 1240-luvulla, asukkaat muuttivat helpommin puolustettavalle Linnavuorelle, jonne myös kuninkaanlinna rakennettiin. Seuraavan parinsadan vuoden aikana Buda kukoisti ja kuninkaanlinna oli loistostaan maailmankuulu. Budan väkiluvuksi ennen turkkilaisten valloitusta on arvioitu 8000. Goottilaiseen ja renessanssityyliin rakennettu linna kuitenkin tuhoutui ja koko kaupunki rappeutui pahoin turkkilaisvallan aikana (1541–1686). Hävityksen viimeistelivät Itävallan joukot, jotka valtasivat kaupungin takaisin 75 päivän taistelun jälkeen. Kaupungissa oli elossa silloin vain 300 asukasta.[2] Joitakin keskiaikaisen kuninkaanlinnan rakennusten jäännöksiä on nykyään esillä Budapestin historian museossa, kuten Anjou-dynastian aikainen kuninkaan huone, kappeli ja vankiselli.[3]
1700-luvun rakennukset on pystytetty tuhoutuneen kaupungin raunioille, ja niissä on käytetty usein hyväksi vanhoja rakenteita. Goottilaisia jäänteitä onkin nykyään näkyvillä uudempien rakennusten osina etenkin Linnavuorella, missä ne ovat tulleet esiin toisen maailmansodan tuhojen jälkeen. Tyypillisiä ovat porttikäytävissä olevat kiviset syvennykset, joiden alkuperäinen tarkoitus on epäselvä.[2] Yleensä niitä pidetään istumasyvennyksinä (sedilia).[4] Hyvän käsityksen siitä, miltä keskiaikainen Buda on näyttänyt, saa Országház utcan taloista 18, 20 ja 22[5] ja Úri utcan talosta 31.[6] Myös Matiaksenkirkossa on goottilaisia osia, esimerkiksi eteläjulkisivun portaalissa ja luoteisnurkan Bélan tornissa.[7]
Pestin puolella on Belvárosin seurakuntakirkko eli Keskustan kirkko, joka on tyyliltään osaksi goottilainen ja on Pestin vanhin kirkko. Se sijaitsee Erzsébetin sillan kupeessa paikalla, jossa uskotaan olleen marttyyrikuoleman kärsineen Pyhän Gellértin hauta.[8] Siihen rakennettiin ensin 1100-luvulla romaaninen kirkko, joka korjattiin 1400-luvulla goottilaiseen tyyliin, kun se oli lähes tuhoutunut. Turkkilaisvallan ajan rakennus toimi moskeijana, ja vuoden 1723 tulipalon jälkeen se kunnostettiin barokkityyliin. Kirkon kuorissa ja päälaivassa gotiikka on selvästi nähtävissä, vaikka barokkijulkisivu onkin hallitseva.[9] Eteläseinällä on myös goottilainen kappeli, johon on entistetty gotiikalle tyypillisiä ruusukkoikkunoita.[10] Jonkin aikaa se oli moskeijana, ja siitä muistona on alttarista oikealle muslimien rukouspaikka mihrab.[11]
Barokki

Kun Budapest rakennettiin uudestaan 1700-luvun alkupuolella, renessanssin aika oli jo ohi ja vallitseva tyylisuuntaus oli barokki. Niinpä uudet kirkot, palatsit ja kauppiaiden talot rakennettiin itävaltalaisen barokin tyyliin. Joskus puhutaan myös zopf-tyylistä saksan kielen palmikkoa tarkoittavan sanan mukaan; nimitys viittaa palmikkoja muistuttaviin koristeaiheisiin.[4]
Kirkot
Nykyisen Budapestin alueelle rakennettiin 1700-luvulla peräti 17 kirkkoa, jotka kaikki edustivat barokkia.[12] Budan puolella barokkityyliin on rakennettu Pyhän Elisabetin ja Pyhän Annan kirkot, jotka ovat lähes vierekkäin Vízivárosin kaupunginosassa Linnavuoren ja Tonavan välissä. Pyhän Elisabetin kirkko Fő utcalla on rakennettu 1757, ja se on Budan vanhin ja parhaiten säilynyt barokkikirkko. Se toimii nykyään Budapestin saksalaisen katolisen seurakunnan kirkkona. Kirkko on alun perin rakennettu fransiskaanien luostarin yhteyteen; nykyään luostarin tilalla on vanhainkoti.[13] Pyhän Annan kirkkoa, joka hallitsee kaksoistorneineen Batthyány térin aukiota, pidetään yhtenä kaupungin kauneimmista barokkikirkoista. Sen alkuperäistä suunnittelijaa ei tiedetä, mutta rakennustyöt saattoi loppuun Mátyás Nepauer. Kirkkoa alettiin rakentaa jesuiittakirkoksi vuonna 1740, mutta vuonna 1763 se vaurioitui maanjäristyksessä, ja kymmenen vuotta myöhemmin jesuiittajärjestö lakkautettiin. Niinpä kirkko vihittiin käyttöön vasta 1805. Kirkon vieressä Tonavan puolella on entinen pappila, jonka alakerrassa toimii nykyään kahvila.[14]
Pestin puolella barokkikirkkoja ovat Belvárosin fransiskaanikirkko, Yliopiston kirkko ja Pyhän Yrjön serbialaiskirkko, jotka sijaitsevat kaikki Pestin historiallisessa keskustassa melko lähellä toisiaan. Belvárosin fransiskaanikirkko on Ferenciek térin (”fransiskaanien aukion”) kulmassa, missä on jo 1200-luvulla ollut goottilainen kirkko. Nykyinen kirkko on vuodelta 1758, ja siinä on vaikutteita italialaisesta tyylistä. Keskiaikaisesta historiasta kertoo se, että kirkossa on nykyäänkin erillinen kellotapuli, mikä on tyypillistä keskiajan fransiskaanikirkoille.[15]
Yliopiston kirkko on sekin keskiaikaisen kirkon paikalla, mutta se on rakennettu kokonaan uudestaan vuosina 1722–1742. Kirkon suunnitteli András Meyerhoffer. 1700-luvulla se kuului katoliselle Pyhän Paavalin sääntökunnalle, jolla oli lähistöllä luostari ja pappisseminaari. Sääntökunta on saanut nimensä 300-luvulla Egyptissä eläneestä erakosta, Pyhästä Paavalista, jonka patsas on kirkon länsifasadissa. 1700-luvun lopulla keisari Joosef II lakkautti sääntökunnan ja antoi kirkon yliopistolle.[16] Torni lisättiin kirkkoon vuonna 1771.[17]
Ortodoksinen Serbialaiskirkko Szerb utcalla on saanut nykyisen asunsa vuonna 1750, ja senkin on ilmeisesti suunnitellut András Meyerhoffer. Kirkko on rakennettu kuitenkin jo 1698, samalla paikalla olleen vanhemman kirkon tilalle. Serbejä muutti alueelle jo 1500-luvulla, ja 1800-luvun alussa heitä oli jo lähes neljännes Pestin talonomistajista. Kirkon pohjakaava on ortodoksisen perinteen mukainen, ja keskilaivasta osa on varattu naisille.[18]
Muut rakennukset
Kirkkojen lisäksi muita barokkirakennuksia on säilynyt paljon Linnavuorella, jossa ne antavat leimansa esimerkiksi Táncsics Mihály utcalle Talo numero 7 on entinen Erdődyn aatelissuvun kaupunkipalatsi, joka on arkkitehti Matthias Nepauerin suunnittelema ja rakennettiin vuosina 1750–1769. Erdődyt olivat Beethovenin suojelijoita, ja Beethoven asuikin talossa konsertoidessaan Budapestissa vuonna 1800. Nykyisin palatsissa toimivat Musiikkihistorian museo ja Béla Bártokin arkisto.[19]
Szentháromság térin äärellä, Matiaksen kirkkoa vastapäätä on Budan vanha kaupungintalo, jossa pidettiin ensimmäisen kerran kaupunginhallituksen kokous vuonna 1710. Talon edessä on Pallas Athenen, kaupunkien suojelijan, patsas. Se on peräisin 1700-luvun lopulta. Budan kaupungintalo menetti käyttötarkoituksensa, kun Budapestin kaupunki syntyi 1873. Rakennuksessa toimii nykyään Collegium Budapest –niminen kansainvälinen tiedeinstituutti.[20]
Lisäksi joitakin barokkirakennuksia on myös Vizivárosissa sekä Óbudassa, missä tunnetuin on Zichyn palatsi vuodelta 1757.[21] Pestissä ei-kirkollisia barokkirakennuksia on kaksi; vanhin ja samalla Budapestin suurin barokkirakennus on kaupungintalo Városház utcalla. Sen on suunnitellut Anton Martinelli, ja se valmistui vuonna 1735.[22] Toinen on Péterffyn palatsi vuodelta 1755. Talossa toimii nykyään ravintola Százéves ("Satavuotias").[23]
Uusklassismi

Uusklassistinen empire oli vallitseva tyylisuuntaus 1800-luvun alussa. Koska se muistuttaa antiikin demokraattisista kaupunkivaltioista, sillä oli aikanaan Unkarissa myös symbolinen, Habsburgien yksinvaltaa vastustava merkitys. Myöhemmin, vuosien 1873–1914 kiihkeimmän rakennuskauden aikana, tyyli oli jo pois muodista, ja monet uusklassiset rakennukset saivat kadota uusien rakennusten tieltä. Lisäksi niitä tuhoutui toisessa maailmansodassa.[24][25] Siksi uusklassismi ei ole kovinkaan näkyvästi läsnä Budapestin katukuvassa, vaikka kaupungissa on tunnettujakin tähän tyyliin tehtyjä rakennuksia.
Mihaly Pollackin rakennukset
Budapestin tunnetuin uusklassinen rakennus on Mihály Pollackin suunnittelema Unkarin kansallismuseo. Sen vaikuttava julkisivu pylväikköineen tuo mieleen antiikin Kreikan temppelit. Rakennustyöt keskeytyivät monta kertaa, kuten vuoden 1838 suuren tulvan takia, ja rakennus valmistui vasta vuonna 1846. Museota kritisoitiinkin jo valmistuessaan vanhanaikaiseksi.[24] Museo sijaitsee sangen näkyvällä paikalla Pienellä kehäkadulla, joka museon kohdalla on nimeltään Muzeum Körút. Se ei ole kovinkaan kaukana Pestin vanhasta keskustasta, mutta vielä valmistuessaan se oli lähes maaseudulla.[26]
Toinen Pollackin suunnittelema uusklassinen rakennus on Sándor-palatsi, joka on Linnavuorella köysiratahissin yläaseman vieressä. Se valmistui vuonna 1806. Nykyään rakennuksessa on Unkarin presidentin virka-asunto. Siksi talon edessä on vartio ja siellä käy usein arvovaltaisia vieraita.[27]
Muut rakennukset
Muista uusklassisista rakennuksista voidaan mainita Pestin läänintalo, jonka pääsisäänkäynti on Városház utcalla. Se on melko lähellä Deák Ferenc tériä, kuitenkin sivussa vilkkaimmilta kaduilta. Rakennus on kolmiosainen, ja se on valmistunut vuosina 1811–1841. Siinä on aikanaan toiminut myös lääninvankila.[28]
Uusklassista tyyliä on myös Kalvinistinen kirkko Kalvin térillä, lähellä Kansallismuseota. Se rakennettiin vuonna 1801 silloisen kaupunginrajan ulkopuolelle, koska kaupungin alueella protestanttien kirkot ja juutalaisten synagogat oli kielletty. Kirkon nelipilarisen pääsisäänkäynnin on suunnitellut József Hild.[29] Hild oli myös Pyhän Tapanin kirkon ensimmäinen suunnittelija, mutta hänen uusklassinen suunnitelmansa ei toteutunut.[30]
Kertaustyylit
Kertaustyyleiksi kutsutaan tyylivirtauksia, jotka vallitsivat 1800-luvun jälkipuoliskolla ja jotka jäljittelivät jotain vanhempaa tyyliä: puhutaan uusgotiikasta, uusrenessanssista, uusbarokista jne. Monet Budapestin rakennukset ovat eklektisiä, eri kertaustyylien sekoituksia.[31] Kertaustyylejä ei ole aina arvostettu, mutta nykyään niitä pidetään Budapestin arkkitehtuurin arvokkaimpana puolena.[32]
Miklós Yblin rakennukset

Kertaustyylien ajan huomattavin arkkitehti Budapestissä oli Miklós Ybl, joka on suunnitellut muun muassa Oopperatalon, Kansalliskirjaston ja Pyhän Tapanin kirkon, viimeksi mainitun tosin vain osittain.[31]
Oopperataloa (valmistui vuonna 1884) Andrássy útilla pidetään Yblin mestariteoksena ja yhtenä Budapestin kauneimmista rakennuksista. Vaikka rakennus on suurikokoinen, se ei näytä massiiviselta. Rakenteeltaan se on pääosin uusrenessanssia, mutta siinä on myös barokin elementtejä.[33]
Kansalliskirjasto (Széchényi-kirjasto) on osa Budan kuninkaanlinnaksi kutsuttua rakennuskompleksia, jonka nykyinen ulkoasu on enimmäkseen toisen maailmansodan jälkeiseltä ajalta. Kuninkaanlinna tuhoutui pahoin neuvostojoukkojen hyökätessä sinne idästä 1945. Kansalliskirjasto sijaitsee kuitenkin linnavuoren länsirinteellä niin sanotussa Yblin siivessä, osassa joka kärsi hyökkäyksestä vähiten. Siksi se on säilynyt melko hyvin alkuperäisessä asussaan, ja siitä saa kuvan miltä Kuninkaanlinna näytti ennen sotaa.[34] Yblin siipi on rakennettu vuosina 1890–1902.[35]
Pyhän Tapanin kirkko sijaitsee Pestin vanhankaupungin rajalla, Deák Ferenc térin lähellä. Sillä ehti rakennusaikanaan olla kolme suunnittelijaa. Ybl tuli suunnittelijaksi József Hildin kuoleman jälkeen, mutta ehti itsekin kuolla ennen rakennuksen valmistumista, joten sen saattoi loppuun József Kauser vuonna 1906.[36] Kirkon pääsisäänkäynti ja Bajcsy-Zilinszky útin puoleinen julkisivu ovat Yblin suunnittelemia ja tyyliltään uusrenessanssia.[37]
Uusgotiikka
Uusgotiikkaa edustavia edustavia kuuluisia rakennuksia ovat Parlamenttitalo ja Matiaksen kirkko. Parlamenttitalo sijaitsee näkyvällä paikalla Tonavan Pestin-puoleisella rannalla. Sen on suunnitellut Imre Steindl, ja se rakennettiin vuosina 1885–1902. Vaikka Parlamenttitalo onkin tyyliltään lähinnä uusgotiikkaa, siinä on myös renessanssin ja barokin piirteitä.[38] Valmistuessaan rakennus oli jo tyylillisesti vanhanaikainen, mikä herätti kritiikkiä.[39] Esimerkiksi runoilija Gyula Illyés nimitti sitä ”turkkilaisen kylpylän ja goottilaisen kappelin sekoitukseksi”.[38]
Matiaksen kirkko on Budan Linnavuorella, Kalastajanlinnakkeen näköalapaikan vieressä, ja sen torni hallitsee Linnavuoren siluettia. Kirkon virallinen nimi on Budan Pyhän Neitsyen kirkko, ja kutsumanimensä se on saanut Matias-kuninkaasta, jonka vaakuna on kirkon etelätornissa. Matias oli naimisissa kahdesti, ja kummallakin kerralla hänet vihittiin tässä kirkossa. Paikalla on ollut kirkko jo vuodesta 1255.[40]
Matiaksen kirkon pääsisäänkäynti ja apsis ovat 1200-luvulta, ja keskiosa rakennettiin vuoden 1400 tienoilla. Turkkilaisvallan jälkeen kirkko rakennettiin uudestaan barokkityyliin, ja nykyisen asunsa se sai vuonna 1896. Kunnostustöitä johti arkkitehti Frigyes Schulek, joka säilytti kaikki vanhimmat elementit ja tavoitteli myös uudessa rakennuksessa vanhaa, goottilaista tyyliä. Esimerkiksi kirkon torni on alaosastaan alkuperäinen, kolmannesta kerroksesta lähtien Schulekin suunnittelema. Mielipiteet kirkon rakennustaiteellisesta arvosta vaihtelevat: toiset pitävät sitä eklektisenä mestariteoksena, toisten mielestä se on vain ylikoristeltu lavaste.[41]
Uusrenessanssi

Uusrenessanssin tyyliin tehdyistä rakennuksista tunnetuimpia ovat Tiedeakatemia ja Kansatieteellinen museo.
Tiedeakatemia on rakennettu Roosevelt térille, Széchenyin ketjusillan Pestin-puoleiseen päähän. Sen suunnitteli berliiniläinen Friedrich Stüler, ja se oli valmistuessaan vuonna 1864 kaupungin ensimmäinen uusrenessanssityylinen rakennus. Julkisivussa, toisen kerroksen tasalla, on kuusi allegorista patsasta, jotka symboloivat eri tieteitä. Samalla korkeudella on myös kuuden tiedemiehen patsaat: Galilei, Miklós Révai (unkarilainen kielitieteilijä), Newton, Lomonosov, Descartes ja Leibniz.[42]
Kansatieteellinen museo on Kossuth térillä Parlamenttitaloa vastapäätä, mutta Tonavalta katsoen sen takana. Sen on suunnitellut Alajos Hauszmann, ja se on rakennettu tavallaan lohdutuspalkinnoksi, sillä se jäi toiseksi Parlamenttitalon suunnittelukilpailussa. (Saman torin laidalla on myös Maatalousministeriö, jonka suunnitelma tuli kolmanneksi.) Alun perin rakennuksessa toimi Unkarin korkein oikeus. Se valmistui vuonna 1897.[43]
Romantiikka
Kertaustyyleihin voidaan laskea myös romantiikaksi, orientalismiksi tai uusbysanttilaisuudeksi kutsuttu tyylisuunta, joka haki innoituksensa unkarilaisten myyttisestä, itäisestä menneisyydestä. Tämän tyylisuunnan edustajia ovat mm. Dohány-kadun synagoga ja Pestin Vigadó.[31][44]
Dohány-kadun synagoga (tunnetaan myös nimellä Suuri synagoga) valmistui vuonna 1859, ja sen on suunnitellut wieniläinen arkkitehti Ludwig Förster. Se on maailman toiseksi suurin synagoga, ja sinne mahtuu lähes 3000 ihmistä. Sen sipulikupoleihin päättyvät kaksoistornit nousevat 43 metrin korkeuteen, ja keskilaivan leveys on 12 metriä.[45]
Ulkopuolelta synagoga tekee sipulikupoleineen ja kirkkaine väreineen maurilaisen tai bysanttilaisen vaikutuksen, vaikka Budapestin juutalaiset olivatkin lähes yksinomaan eurooppalaisia aškenaseja. Rakennuksessa on myös kristillisen kirkon piirteitä, kuten kaksoistorni ja avoimet lehterit, joten se on melko epätavallinen synagoga.[46] Synagoga vahingoittui pahoin sodan aikana, mutta se entistettiin 1991–1996.[47]
Konserttitalo Vigadó, jota kutsutaan myös Pestin Vigadóksi erotuksena Budan puolen samannimisestä rakennuksesta, on näkyvällä paikalla lähellä Tonavan rantaa Ketjusillan ja Erzsébetin sillan välissä. Sen on suunnitellut Frigyes Feszl, ja se on rakennettu vuosina 1859–1865. Rakentaminen kesti kauan, koska Feszl oli vaativa ja puuttui pienimpiinkin yksityiskohtiin. Kun rakennus oli lopulta valmis, siihen suhtauduttiin torjuvasti. Jotkut pitivät sitä liian erikoisena, toiset liian ”unkarilaisena”. Sitä kritisoitiin myös yhtenäisyyden puutteesta ja siitä, että julkisivu oli paljas ja pääsali jättiläismäisen korkea (22 metriä).[48]
Vigadó piti rakentaa uudestaan sodan tuhojen jälkeen, ja se avattiin jälleen vuonna 1980. Restaurointi on tehty huolellisesti alkuperäisten suunnitelmien mukaan, mutta pääsalin akustiikkaa on parannettu katosta riippuvilla pyramideilla. Pääsaliin mahtuu 640 kuuntelijaa.[48]
Jugend
Kertaustyylien jälkeen muotiin tuli jugend, joka tunnetaan ranskan- ja englanninkielisessä kirjallisuudessa nimellä art nouveau. Unkarin, Böömin ja Itävallan jugendista käytetään myös nimeä sesessionismi, mikä viittaa siihen, että tyyli pyrki erottumaan (vrt. engl. secession = eroaminen) aiempien tyylisuuntien akateemisuudesta ja luomaan jotain uutta, kuvastamaan omaa aikakauttaan. Unkarissa haettiin lisäksi omaa, kansallista tyyliä, joka eroaisi keisarin hovin suosimista kertaustyyleistä.[49]
Ödön Lechnerin rakennukset

Unkarin jugend-ajan merkittävin arkkitehti oli Ödön Lechner, jonka on sanottu merkitsevän Budapestille samaa kuin Gaudí Barcelonalle. Hän rakasti värejä ja muotoja eikä halunnut jättää mitään pintaa koristelematta. Hän oli myös intohimoinen patriootti. Lechnerin rakennukset jakoivat mielipiteitä: traditionalistit pilkkasivat niitä, mutta niillä oli myös innostuneita kannattajia.[50] Lechnerin suunnittelemia merkittäviä rakennuksia Budapestissa ovat Taideteollisuusmuseo, Geologian instituutti ja entisen Postisäästöpankin rakennus.
Taideteollisuusmuseo on vilkkaan Üllői útin varrella, lähellä Suuren kaarikadun risteystä. Se on rakennettu vuosina 1893–1896, ja se oli aikanaan poikkeuksellinen museorakennus. Se ei hakenut inspiraatiota läntisistä klassismista tai kertaustyyleistä, vaan viittasi itään, missä Lechner uskoi unkarilaisten todellisten juurten olevan. Taideteollisuusmuseota on kuvattu mogulihallitsijan palatsin ja maurilaisen Alhambran yhdistelmäksi, ja sen sisätilan valkoisia, kaarevia muotoja on verrattu pölysokeriin. Valkoinen sisätila on jyrkässä ristiriidassa ulkoseinien ja kirkkaanvihreän ja kullanvärisen katon kanssa. Rakennuksen keskellä on avoin aula, joka on katettu teräsrunkoon kiinnitetyin ikkunaruuduin. Keisari Frans Joosefin kerrotaan olleen pöyristynyt, kun hän saapui vihkimään rakennuksen.[51]
Geologian instituutti on rakennettu vuonna 1899 Stefánia útille 14. kaupunginosaan, ja siinä Lechner jatkaa ”persialaismatto”-tyyliään. Ruskeat, paljaat tiilet muodostavat sen keltaiseen julkisivuun verkkomaisia kuvioita, ja vaaleansinisellä katolla istuu neljä viiksekästä ja lettipäistä Atlas-hahmoa, jotka kannattelevat maapalloa hartioillaan. Sisätila on koristeltu kauttaaltaan, myös käymälät, tyylitellyillä sydämillä, granaattiomenilla ja tulppaaneilla.[52]
Entistä Postisäästöpankkia Hold utcalla, Szabadság térin lähellä, pidetään Lechnerin mestariteoksena, ja se on yksi Budapestin vaikuttavimpia rakennuksia. Kun rakennus valmistui vuonna 1901, se sai osakseen paitsi tyrmistyneen yleisön myös viranomaisten vastustusta, ja pian säädettiinkin, että julkista rahaa ei saa enää käyttää niin radikaaleihin hankkeisiin.[53] Toisaalta rakennuksella oli ihailijoitakin, ja sen mainitaan saaneen myös lämpimän vastaanoton.[54]
Postisäästöpankin näyttävin osa on ulkokatto, joka on koristeltu kuusikulmaisilla vihreillä, keltaisilla, sinisillä ja ruskeilla tiilillä. Koristeaiheina on kukkia, enkelinsiipiä, turbaaneita ja lohikäärmeenhäntiä. Kattoa ei kuitenkaan voi nähdä kadulta lainkaan, ei edes kauempaa, koska se on piilossa ulkoseinien yläreunasta nousevien, aaltoilevien majolikakoristeiden takana. Kerrotaan, että kun eräs arkkitehtiopiskelija kysyi Lechneriltä, kuka voi ihailla katon loistavia ornamentteja, kun ne eivät edes näy kadulle, mestari vastasi: ”Linnut.”[54]
Muut rakennukset

Muita Budapestin tunnettuja jugend-ajan rakennuksia ovat mm. Gresham-palatsi ja kylpylä-hotelli Gellért.
Gresham-palatsi on saanut nimensä vakuutusyhtiöstä, jonka toimitiloiksi se rakennettiin vuonna 1907. Nykyään siinä toimii Four Seasons –hotelli. Rakennuksen ovat suunnitelleet Zsigmond Quittner ja József Vágó. Se sijaitsee Roosevelt térin laidalla, Ketjusiltaa vastapäätä. Se on tunnettu lasikattoisesta sisäpihastaan sekä porraskäytävien lasimaalauksista ja takoraudasta tehdyistä tehdyistä kaiteista.[55] Rakennus on erityisen näyttävä iltaisin, jolloin laskeva aurinko saa sen kullanväriset tiilet loistamaan.[56]
Kylpylä-hotelli Gellért sijaitsee Tonavan oikeanpuoleisella rannalla, Gellértinvuoren juurella ja Szabadság-sillan vieressä. Päärakennus valmistui vuonna 1918, jolloin Budapestille luotiin mainetta kylpyläkaupunkina. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Ármin Hegedűs, Artúr Sebestyén ja Izidor Stark. Hotellin takana on kylpylän ulkoilmaosa, jota on laajennettu myöhemmin.[57]
1920-luvulta nykypäivään
Budapestin kukoistuskausi loppui ensimmäiseen maailmansotaan, ja Trianonin rauhassa 1920 Unkari menetti yli puolet maa-alueestaan ja väestöstään. Budapest säilyi Unkarin pääkaupunkina, mutta sen vaikutusalue pieneni selvästi kaksoismonarkian ajoista. Lähes kaikki Budapestin merkittävimmät rakennukset on rakennettu ennen 1920-lukua. Uudemmatkin tyylisuunnat ovat silti jättäneet kaupunkiin jälkensä, kuten sotienvälisen ajan funktionalismi, toisen maailmansodan jälkeinen sosialistinen realismi ja 1990-luvulta lähtien myös postmodernismi.
Funktionalismi

Maailmansotien välisenä aikana Budapestiin rakennettiin jonkin verran funktionalistisia rakennuksia Bauhaus-arkkitehtikoulun oppien mukaisesti. Yhtenäiseen funktionalistiseen tyyliin on rakennettu Napraforgó utcan asuntoalue vuonna 1931. Sen esikuvana oli Stuttgartin Weissenhofsiedlung, jonka suunnittelijoina olivat mm. kuuluisat funktionalistiset arkkitehdit Ludwig Mies van der Rohe ja Le Corbusier. Napraforgó utcalla on parisenkymmentä omakoti- ja paritaloa, joilla on oma puutarha ja kattoterassi. Projektissa oli mukana 22 arkkitehtia, joista tunnetuimpia on kilpauimari ja vuoden 1896 olympiavoittaja Alfréd Hajós; hänen suunnittelemansa talon katunumero on 17.[58] Napraforgó utca on Budan vuorilla II kaupunginosassa; lähistöllä on muitakin funktionalistisia rakennuksia, kuten Pasaréti térin fransiskaaninen kirkko. Sen on suunnitellut Gyula Rimanóczy, ja se on rakennettu vuosina 1931–1934[59]
Alfréd Hajós on suunnitellut myös Andrássy-hotellin samannimisen kadun varrelle sekä nimeään kantavan uimahallin Margítinsaarelle. Uimahalli on rakennettu teräsbetonista, ja sen sisätilojen suunnittelua on kuvattu ”optimaaliseksi”.[58][60]
Sosialistinen realismi

Toisen maailmansodan jälkeistä Unkarin arkkitehtuuria nimitetään sosialistiseksi realismiksi, vaikka se saikin varsinkin 1940-luvun lopussa vaikutteita länsimaisesta modernismista. Edustavia rakennuksia tuolta ajalta ovat Valkoinen talo ja Erzsébet térin entinen linja-autoasema.[61]
Valkoinen talo on rakennettu Tonavan Pestin-puoleiselle rannalle, Margitinsillan kupeeseen. Sen on suunnitellut Lajos Gádoros. Sosialismin aikana se oli Unkarin kansantasavallan valtakeskus, jossa toimi sisäministeriö ja josta käsin pääsihteeri János Kádár hallitsi 32 vuotta. Nykyään rakennus on parlamentin käytössä. Sitä pidettiin aikoinaan liian länsimaisena ja verrattiin kenkälaatikkoon, jossa lapset säilyttävät hyönteisiä ja johon on leikattu reikiä ilma-aukoiksi.[62]
Erzsébet térin linja-autoaseman on suunnitellut István Nyíri vuonna 1949, ja se on Budapestin uusin suojeltu rakennus. Sitäkin on pidetty liian länsimaisena, ja kallellaan olevien seiniensä vuoksi sitä on verrattu ”villin lännen ranchiin”.[62][63]
Lyhyen modernismin kauden jälkeen 1950-lukua leimasi taloudellinen niukkuus, jonka vallitessa sekä rakentaminen että kunnossapito kärsivät. Harvat uudet rakennukset noudattivat lähinnä riisuttua klassistista tyyliä. Budapestin alue laajeni, kun kaupunkiin liitettiin useita ympäristön suurempia ja pienempiä kuntia, ja 1960-luvulla kaupungin laidalle rakennettiin laajoja asumalähiöitä. Tämän aikakauden arkkitehtuurin estetiikkaa ei voi juuri kiittää.[59]
Postmodernismi ja nykyarkkitehtuuri

Vanhojen rakennusten kunnostustyö ja sodan jättämien aukkojen täyttäminen uusilla rakennuksilla on päässyt vauhtiin vasta viime vuosina. Viivästyksestä on ollut Budapestille hyötyäkin, sillä vasta vuoden 1989 jälkeen taloudelliset ja kulttuuriset olosuhteet ovat mahdollistaneet tasokkaan arkkitehtuurin.[59]
Budapestin uusista, postmoderneista rakennuksista voidaan mainita esimerkiksi Hotelli Kempinski Corvinus, jonka on suunnitellut József Finta ja joka rakennettiin vuosina 1988–1992.[59] Se sijaitsee keskeisellä paikalla Pestin turisti- ja ostosalueella, Deák Ferenc térin ja Váci utcan välissä.
Toinen uusi näyttävä rakennus on vuonna 2004 rakennettu, hollantilaisen Erick van Egeraatin suunnittelema ING-pankin toimitalo Dózsa György útilla, Sankarien aukion läheisyydessä. Rakennuksessa silmiinpistävimpiä ovat teräsputket, joka kulkevat julkisivun poikki. Suunnittelijan mukaan niiden tarkoitus on pitää rakennus koossa kuin köydet. Muotokieleltään rakennus muistuttaa kalliota, mitä onkin pidetty Budapestiin sopivana.[64]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Barber, Annabel & Roper-Evans, Emma| title = Budapest. A city guide| publisher = Somerset Limited| year = 2004| version = 3. painos| id = ISBN 963-212-986-5| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Berlitz. Budapest matkaopas| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2005| version = Uusittu laitos| id = ISBN 951-31-3346-X}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Budapest-opas| publisher = Budapestin matkailutoimisto| year = 2006| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gerő, András & Poór, Janos (toim.)| title = Budapest. A History from Its Beginnings to 1998| location = New York| publisher = Columbia University Press| year = 1997| version = Atlantic Studies on Society in Change No. 86| id = ISBN 978-0-88033-359-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kaupunkikirjat: Budapest| publisher = WSOY| year = 2002| version = Suomentanut Ilkka Rekiaro| id = ISBN 951-0-26306-0| language = (in Finnish)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Christopher ja Melanie Rice| title = Budapest| publisher = WSOY| year = 1993| id = ISBN 951-0-18327-x}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Török, András| title = Budapest. A critical guide| location = Budapest| publisher = Corvina| year = 2001| version = 5. painos| id = ISBN 963-13-4989-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vadas, József| title = The architecture of Budapest. A pictural survey| location = Budapest| publisher = Corvina| year = 2007| id = ISBN 978-963-13-5645-8| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Arkkitehtuuri
Luokka:Unkarilainen arkkitehtuuri
Luokka:Arkkitehtuuri kaupungeittain
Luokka:72.9 Arkkitehtuurin historia

Miten suuren osan väestöstään Unkari menetti Trianonissa?


Loppupeli on shakissa keskipelin jälkeinen tilanne, jossa upseerien määrä on vähentynyt huomattavasti alkutilanteeseen verrattuna.
Hyvä loppupelitekniikka on olennaista shakkitaidon kannalta. Usein yksinkertaisiltakin näyttävät loppupeliasemat saattavat kätkeä sisäänsä monia sudenkuoppia – monesti vaaditaan paljon pitkien muunnelmien laskemista. Loppupeleistä tärkeimmät ovat sotilas- sekä torniloppupelit, koska ne esiintyvät useammin peleissä. Sotilasloppupelit ovat perusta koko loppupelitaidoille, ja niistä olennaisin on ehdottomasti kuningas + sotilas vs. pelkkä kuningas. On myös tärkeää tuntea tietynlaisia tyyppiasemia. Nämä ovat esimerkiksi torniloppupeleissä esiintyvät Lucena-asema sekä Philidor-asema.
Raja keskipelin ja loppupelin välillä on usein häilyvä. Yhdeksi selkeäksi eroksi voidaan kuitenkin katsoa, että loppupelissä kuninkaan sekä sotilaiden osuus pelissä on merkittävämpi, välitöntä mattihyökkäyksen vaaraa ei loppupelissä useinkaan ole. Monesti loppupeli kulminoituukin sotilaisiin ja niiden korottautumiseen tavoittaessaan kahdeksannen rivin.
Vahvojen pelaajien kesken päädytään usein loppupeleihin, koska suurten virheiden (useimmiten taktisten) määrä on suhteellisen pieni näissä peleissä. Loppupeleissä pelin pääpaino on monesti sotilaissa ja sotilaiden korottautumisessa (joka taas yleensä johtaa voittoasemaan). Tärkeä konsepti loppupeleissä on oppositio. Sotilasta korotettaessa oma kuningas tulee tukemaan tämän etenemistä.
Tietokoneiden avulla on laskettu optimaaliset siirrot kaikkiin alle kuuden nappulan loppupeleihin (kts. aiheesta muualla).
Erityyppisiä loppupelejä

Perusmatit
Perusmateilla tarkoitetaan tässä tilannetta, jossa vastustajalla on pelkkä kuningas ja hyökkäävällä osapuolella yksi tai kaksi upseeria. Nämä yhteistyössä kuninkaan kanssa matittavat siten vastustajan kuninkaan.
Torni tai daami ovat riittäviä saamaan kuninkaan mattiin, samoin lähettipari (eriväriset). Ratsu ja lähetti pystyvät myös kuninkaan avulla suorittamaan matin, mutta tämä on verrattain vaikea tehtävä.
Kaksi ratsua ei pysty matittamaan kuningasta (ellei vastustaja pelaa erityisen kehnosti), mutta tilanne muuttuu, jos vastustajalla on lisäsotilas. Tällöin hyökkääjällä on enemmän mahdollisuuksia, koska patti on epätodennäköisempää.
Sotilasloppupelit
Loppupelitaidon kulmakivi on sotilasloppupelien vahva hallinta. Usein loppupelit yksinkertaistuvat sotilasloppupeleiksi, jolloin pelaajat pyrkivät korottamaan sotilaansa upseereiksi niiden saavuttaessa kahdeksannen rivin. Kuningas on tärkeässä roolissaan tukiessaan sotilaan etenemistä. Tärkeä periaate (sotilas)loppupeleissä on oppositio. Tällä tarkoitetaan tilannetta, jossa kuninkaat ovat samalla rivillä (tai linjalla), yhden ruudun ollessa niiden välillä. Siirtovuorossa oleva pelaaja joutuu luopumaan oppositiosta, jolloin vastustajan kuningas pystyy tunkeutumaan aikaisemmin toisen kuninkaan kontrolloimille ruuduille ja näin pystyy tukemaan oman sotilaansa etenemistä.
Kuvan oppositiotilanteessa musta häviää ollessaan siirtovuorossa. Valkoisen kuningas saavuttaa ruudun c7 tai e7 (mustan siirrosta riippuen), jolloin sotilaalla on vapaa tie korottua - valkoinenhan kuningas kontrolloi korotusruutua. Valkoisen ollessa siirtovuorossa peli päättyy tasan.
Toinen tärkeä konsepti sotilasloppupeleissä on sotilaan korottautumisessa käytettävä ns. neliösääntö. Sen avulla voidaan määrittää, ehtiikö vastustajan kuningas saavuttaa sotilasta. Sotilaasta piirretään diagonaalia pitkin viiva kahdeksannelle riville, ja tämä viiva toimii muodostettavan neliön lävistäjänä. Jos vastustajan kuningas ei siirtovuorollaan ehdi 'sisään kyseiseen neliöön', on sotilas vapaa korottumaan. Alkuruudussaan olevan sotilaan neliö lasketaan normaalia neliötä yhden rivin ja linjan pienemmäksi, sillä sotilas voi ensimmäisellä siirrollaan tehdä kaksoisaskeleen.
Ratsuloppupelit
Ratsuloppupelit sisältävät usein samoja elementtejä, joita liittyy ylipäänsä ratsun liikkumiseen. Ratsut ovat usein tehottomia tilanteissa, joissa sotilaita on sekä kuningas- että daamisivustoilla. Lisäksi ratsu ei voi 'hävitä tempoa' (kuten lähetti monesti kykenee), jolloin esimerkiksi ratsun siirtyessä se menettää kontrollin aikaisemmin hallitsemiinsa ruutuihin - tämä upseerihan vaihtaa ruudun väriä joka siirrolla. A- sekä h-linjoilla eteneviä sotilaita on ratsun kannalta vaikea pysäyttää, laudan reunalla ratsun koordinointi on hankalampaa.
Lähettiloppupelit
Läheteillä on pitkä kantama, ja toisin kuin ratsut ne voivat paremmin toimia tilanteessa, joissa sotilaita on molemmilla sivustoilla, ottaen kuitenkin huomioon, että lähetti pystyy liikkumaan vain puolella ruuduista. Lähetti kontrolloi aina kahdella diagonaalilla - sen liikkuessa toisen diagonaalin kontrolli häviää.
Koska lähetti hallitsee vain puolta ruuduista, joskus heikommalla oleva osapuoli voi silti hyötyä tästä seikasta. Jos reunasotilaan korotusruutu ei ole lähetin kontrolloitavissa, vastustajalla on hyvät mahdollisuudet tasapeliin (materiaalin ollessa kuningas, lähetti ja sotilas vastaan pelkkä kuningas).
Loppupelejä, joissa vastustajilla on eriväriset (eri värisiä ruutuja kontrolloivat) lähetit pidetään yleisesti tasapeliherkkinä, usein tähän on syynä että blokadin synty on hyvin todennäköistä eivätkä lähetit voi kohdata toisiaan.
Torniloppupelit
Torniloppupelit ovat erityisen tärkeitä hallita, koska ne esiintyvät peleissä äärimmäisen usein. Avainsana näissä loppupeleissä on aktiivisuus - torni ei ole omiaan passiiviseen puolustukseen ja vihollissotilaiden blokkaamiseen.
Torniloppupelien tyyppiasemia ovat Lucena- sekä Philidor-asemat, jotka sisältävät olennaisia teemoja torniloppupeleissä.
Daamiloppupelit
Daamiloppupelit ovat eriluonteisia muista loppupeleistä, koska kuningatar on niin voimakas upseeri. Tämä asettaa kuninkaan turvallisuuden prioriteetiltaan suuremmaksi. Erityisesti tulee tietää kuningatar vs. sotilas -loppupelit, jossa sotilas on 7. rivillä ja korottumaisillaan. Mikäli sotilas on a-, c-, f- tai h-linjalla lopputulos riippuu daamin omistavan puolen kuninkaan sijainnista, muiden linjojen sotilailla daamin omistava puoli voittaa kuninkaan sijainnista riippumatta.
Aiheesta muualla
Bodenin matti
, alle seitsemän nappulan loppupeleistä täydelliset jatkot antava tietokanta Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Shakki


Tanganjikajärvi on suuri järvi Keski-Afrikassa. Sen arvioidaan olevan maailman toiseksi vanhin järvi Baikaljärven jälkeen. Järvi sijaitsee Itä-Afrikan hautavajoamassa.
Tanganjika on pinta-alaltaan Afrikan toiseksi suurin järvi ja maanosan syvin järvi. Sen pinta-ala on 32000km², pituus yli 670km ja syvin kohta 1471m.[1] Tanganjikajärvi on luonnonoloiltaan ja biologialtaan ainutlaatuinen.
Järvi jakautuu neljän valtion alueelle: Burundin, Kongon demokraattisen tasavallan, Sambian ja Tansanian. Tanganjika on tärkeä vesireitti ja kalastusallas. Järven talouden piiriin kuuluu yli 20 miljoonaa ihmistä. Sillä toimii noin 40000 kalastajaa ja vuotuinen kalansaalis on ollut 150000 tonnin luokkaa.

Eurooppalaiset tutkimusmatkailijat Richard Francis Burton ja John Speke löysivät järven vuonna 1858 etsiessään Niilin alkulähdettä.
Tanganjikajärven kalakantoja ja kalastusta on tutkittu vuosina 1992–2001 FAO:n hankkeessa, jota oli toteuttamassa myös suomalaisia yliopistoja. Järven kalastus elättää suoraan tai välillisesti yli miljoona henkeä.[2]
Järvessä elää kymmeniä endeemisiä kalalajeja, joista monia pidetään akvaariokaloina.[3] Tällaiset kalat tarvitsevat erikoisakvaarion, koska niille pitää olla emäksistä ja kovaa vettä.

Katso myös
Tanganjikajärven biotooppiakvaario
Seeprakotiloahven
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Burundin järvet
Luokka:Kongon demokraattisen tasavallan järvet
Luokka:Sambian järvet
Luokka:Tansanian järvet
Luokka:Kongojoen vesistö
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka suuri on Tanganjikajärven pinta-ala?


County-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston raskas risteilijäluokka, jonka aluksia valmistettiin maailmansotien välillä. Alustyyppi oli ensimmäinen sodan jälkeen määritelty ja se oli suunniteltu täyttämään Washingtonin laivastosopimuksen asettamat vaatimukset. Näitä 10000 tonnin ja 8 tuuman tykeillä varustettuja aluksia kutsutaan usein sopimusristeilijöiksi () ja termi raskas risteilijä otettiin käyttöön vasta 1934 Lontoon laivastosopimuksen jälkeen.
County-luokan aluksia valmistettiin yhteensä viisitoista. Ne voidaan jakaa kolmeen alaluokkaan: Kent-, London- ja Norfolk-luokkiin. County-luokka on Kuninkaallisen laivaston ainoa 10000-tonninen ja 8 tuuman tykein varustettu A-tyypin risteilijä.
Kuninkaallisen laivaston tarve aluksille tuli siirtomaiden ja emämaan välisten reittien valvonnasta, jolloin ratkaisevaa suunniteltaessa aluksia oli toimintasäde ja nopeus. Tällöin alusten tuli olla suhteellisen pitkiä ja voitiin käyttää kaksoistykkitorneja ja kaikki käytettävissä oleva vara uppoumassa käytettäisiin suojanparantamiseen.
Kent-luokka

County-luokan seitsemän ensimmäistä alusta HMS Berwick, HMS Cornwall, HMS Cumberland, HMS Kent, HMS Suffolk, HMAS Australia ja HMAS Canberra, joista kaksi viimeistä luovutettiin Australian laivastolle, muodostavat Kent-luokan. Luokan alukset tilattiin 1924 ja luovutettiin palveluskäyttöön 1928.[1] Pian luovutuksen jälkeen todettiin savukaasujen haitatessa toimintaa takakannen rakenteissa, että alusten savuhormeja pitäisi pidentää noin 4,5 metrillä. Australialle luovutetuissa aluksissa savuhormeja pidennettiin vielä tämän lisäksi lähes metrillä.
Alusten ammusvarastot oli suojattu neljän tuuman betonoidulla teräksellä. Kannet oli suojattu 3 - 1 tuuman teräksellä. Aluksen rungon paksuus oli ainoastaan tuuman ja 1,25 tuuman suojaus konetilan yläpuolella ja peräsimen suoja oli myös ainoastaan 1,5-1 tuumaan. Aluksissa oli yksiosainen torpedovyö.[1]
Pääaseina olivat 70 asteen korkeuskulmaan ampumaan pystyvät 8 tuuman (203 mm) BL Mk VIII -tykit asennettuina neljään kaksoistykkitorniin. Tykkien kranaatti ja ruutipanos toimitettiin putkeen yhdellä kertaa, mikä nopeutti tulitoimintaa.[1]
Luokan alusten apuaseina olivat Kuninkaallisen laivaston vakio 4 tuumainen 45 kaliiperin QF Mk V HA -ilmatorjuntatykit (4 kpl), 4 kolminaulaista kunnialaukauksia varten ja 4 2 naulaista pompom-ilmatorjuntatykkiä. HACS-tulenjohtojärjestelmä nelituumaisten ilmatorjunta-ammunnan tueksi asennettiin 1930-luvun alussa. HMS Kentille asennettiin kaksi nelituumaista lisää 1934. HMS Kent, HMS Berwick ja HMS Cornwall vastaanottivat parin puolentuuman Vickers konekivääreitä, jotka asennettiin etummaisen savuhormin etupuolelle.
Aluksille oli asennettu kahdeksan torpedoputkea. Australian laivastolle luovutetuissa aluksissa oli happirikastetut Mk VII -torpedot ja muissa Mk V -torpedot. Aluksille asennettiin katapultit lentokonetta varten 1931-1932, mutta Australian laivaston alukset saivat katapulttinsa myöhemmin HMAS Australia 1934 ja HMAS Canberra 1941.[1]
London-luokka

County-luokan London-alaluokan muodostivat neljä alusta HMS Devonshire, HMS London, HMS Shropshire ja HMS Sussex. Alukset muistuttivat edeltänyttä Kent-luokkaa, mutta ulkoiset torpedovyöt oli poistettu, mikä kavensi aluksia noin 0,6 metrillä ja samalla aluksia pidennettiin alle metrillä. Aluksen runkoprofiilin muutos kasvatti ¾ solmua alusten nopeutta. Ulkoiset torpedovyöt korvattiin kaksinkertaisella rungolla, millä saavutettiin vastaava suoja. Aluksilla oli komentosiltaa siirretty taaemmas, jolloin B-tornin tulitoiminnan aiheuttamat vauriot saatiin pienemmiksi.[2]
Alusten savuhormit pidennettiin jo rakennusvaiheessa, kun savu ongelma oli todettu edeltäneissä aluksissa. Aluksille asennettiin katapultit lentokoneita varten 1932.
Alusten ilmatorjuntaa oli vahvennettu lisäämällä neljä yksiputkista nelituumaista ilmatorjuntatykkiä ja kaksi nelipiippuista puolentuuman Vickers-konekivääriä, vaikka samalla poistettiin yksiputkiset kaksinaulaiset. HMS Shrosphirelle asennettiin toinen ilmatorjunnan tulenjohtojärjestelmä. Sodan alussa lisätyt nelituumaiset poistettiin ja alkuperäiset nelituumaiset korvattiin kaksiputkisilla Mk XVI -asennuksilla. Kahdeksanputkinen kaksinaulainen, joka oli piirustuksissa, lisättiin sodan jo alettua.
Norfolk-luokka

Kolmanteen alaluokkaan, kuului alun perin neljä alusta, mutta ainoastaan kaksi valmistui. Alukset muistuttavat edeltänyttä alaluokkaa.[3][4]
Kaksi alusta tilattiin 15. toukokuuta 1929 ja alusten nimiksi varattiin HMS Northumberland ja HMS Surrey. Kumpikin aluksista oli tarkoitus rakentaa valtion telakoilla Portsmouthissa ja Devonportissa. Työväenpuolueen valtaantulo 1929 kuitenkin aiheutti tilausten viivästyttämisen 23. elokuuta 1929 ennen kölien laskua ja tilausten peruuttamisen 14. tammikuuta 1930. Kumpaakin peruutusta perusteltiin taloudellisilla seikoilla ja Lontoon laivastosopimuksen vaatimusten täyttämisellä.[5]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley, M. J.| title = Cruisers of World War Two - an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1996| id = ISBN 1-86019-874-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardiner, Robert (toim.)| title = Conway's All the World's Fighting Ships 1922-1946| location = Lontoo, Englanti| publisher = Conway Maritime Press| year = 1987| id = ISBN 0-85177-146-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Miten Hunt-luokan tyypin hävittäjä määritellään?


Virrat () on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Kunta perustettiin vuoden 1868 alussa, perustamispäätös tehtiin vuonna 1867. Virrat muuttui maalaiskunnasta kauppalaksi 1. tammikuuta 1974, ja kauppalasta kaupungiksi 1. tammikuuta 1977. Virrat kuului aiemmin Vaasan lääniin, josta se siirrettiin Hämeen lääniin vuoden 1969 alussa. Virroilla asuu  ihmistä,[1] ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km2.
Virrat on Suomen kunnista ainoa, jolla on monikkomuotoinen nimi. Sitä taivutetaan ulkopaikallissijoissa: Virroilla, Virroilta, Virroille; nimen genetiivi kuuluu Virtain. Virtolainen tarkoittaa Virtain asukasta.
Virtain naapurikunnat ovat Alavus, Keuruu, Kihniö, Mänttä-Vilppula, Ruovesi, Seinäjoki, Ylöjärvi ja Ähtäri.
Virtain kirkko on rakennettu 1772–1774 kirkonrakentaja Antti Hakolan johdolla.[3] Virtain seurakunta kuuluu Lapuan hiippakuntaan.
Historiaa
Virroilta on löydetty muutamia noin 7500 vuotta vanhoja esikeraamisen ajan kiviesineitä sekä yksi noin 4500 vuotta vanha kampakeramiikan aikainen saviastia. Suomalaisia erämiehiä liikkui Virtain seudulla jo rautakaudella, mistä todistavat Härkösen kylän liepeiltä löydetyt keihäänkärjet ja miekkojen kappaleet. Myös lappalaisten arvellaan liikkuneen näillä seuduilla vielä varhaiskeskiajalla, minkä jälkeen yläsatakuntalaiset alkoivat harjoittaa täällä laajaa eränkäyntiä. Eräomistuksia oli Pirkkalan, Vesilahden ja Ylä-Sastamalan talollisilla. Kuningas Kustaa Vaasa lakkautti eräomistukset 1500-luvun puolivälissä.[4]
Ensimmäiset uudisasukkaat asettuivat 1500-luvun puolivälin jälkeen Virtainkylään, Vaskivedelle, Liedenpohjaan ja Hauhuuseen. Vuonna 1570 Virroilla oli 25 veroa maksanutta taloa ja 1700-luvun alkuun mennessä taloluku oli kasvanut 47:ään. Virrat kuului alun perin Suur-Pirkkalasta erotettuun Ruoveden pitäjään, kunnes se liitettiin vuonna 1776 vasta perustettuun Vaasan lääniin. Virtain ensimmäinen kirkko rakennettiin 1650-luvulla.[4]
Keisari Aleksanteri II määräsi vuonna 1858 Vaasan läänin maaherran suorittamaan Virtain seudulla tarpeelliset tutkimukset kaupungin perustamista varten. Suomen senaatti laaditutti kolme asemakaavaluonnosta, mutta kaupungin perustaminen jäi toteuttamatta. Vuonna 1886 perustettiin Killinkoskelle villankehräämö, joka muutettiin puuhiomoksi vuonna 1911. Tehtaan ympärille muodostuneen yhdyskunnan ansiosta Killinkoski kehittyi Virtain kirkonkylän kokoiseksi taajamaksi.[4]
Suomen sodan aikana vääpeli Jakob Johan Rothin ja kersantti Carl Johan Spoofin johtama sissiosasto ryösti venäläisten sotajoukkojen varastoja (Rothin ja Spoofin sissiretki). Kansalaissodan aikana käytiin Vaskivedellä miltei yhtämittaisia taisteluja helmi- ja maaliskuussa 1918, ja niiden vuoksi punaisten oli peräännyttävä tästä rintamansa pohjoisimmasta tukikohdasta.[4]
Vuoden 1973 alussa Virtoihin liitettiin tuolloin lakkautetun ja pääosin Vilppulaan liitetyn Pohjaslahden kunnan luoteisosa, mm. Monoskylä. Virroilla siirryttiin peruskoulujärjestelmään syyslukukauden 1975 alussa.[4]
Virroilla sattui tammikuussa 1979 vanhainkodin palo, jossa sai surmansa 27 vanhusta. Kyseessä on Suomen toiseksi eniten kuolonuhreja vaatinut palo vuonna 1966 tapahtuneen Lapinlahden kunnalliskodin tulipalon jälkeen.[5] Tuhoutuneen vanhainkodin paikalla Jäähdyspohjan kylässä on vuonna 1989 paljastettu muistomerkki. Kotalan kylässä sijaitsee vuonna 1936 paljastettu karhunkaataja Martti Kitusen muistomerkki.[4]
2000-vuosituhannella
2000-luvulla Killinkosken pankkiryöstö ylitti kansallisen uutiskynnyksen.
Virtain sote-yhtiön sote-palvelujen toimitus johti valtioneuvostotason käsittelyyn.
Liikenne ja turismi
Kunta on hyvien tieyhteyksien varrella Tampereen, Porin ja Jyväskylän välimaastossa. Keskustan tuntumassa risteävät Porin ja Jyväskylän välinen valtatie 23, Oriveden ja Lapuan välinen kantatie 66, Killinkosken kautta Ähtäriin ja edelleen Pietarsaareen kulkeva kantatie 68 sekä Tampereelta Näsijärven länsipuolitse tuleva kantatie 65. Alueella on runsaasti pienteollisuutta ja kauppoja. Tuurin kyläkauppa, Ähtärin eläinpuisto, Herraskosken kanava ja Perinnekylä ovat lyhyen ajomatkan päässä.
Kaupungin läpi kulkee vuonna 1938 käyttöön otettu Haapamäki–Pori-rata, josta suurin osa lakkautettu 1985. Henkilöliikenne lakkautettiin 1981 ja viimeinen juna kulki kaupungin läpi 27.12.1984. Nykyisin lähimmät rautatieasemat sijaitsevat ns. vanhalla Pohjanmaan radalla (Haapamäki–Seinäjoki-rata) Haapamäellä ja Ähtärissä. Tampereelta Virroille johtaa laivareitti, Runoilijan tie.
Luonto
Virtain maisemakuvassa on nähtävissä keskisuomalaisia piirteitä harvoine, lähinnä järvien rannoille keskittyneine asutuksineen, laajoine metsäalueineen ja suurine maaston korkeuseroineen. Korkeimmat mäkien huiput ulottuvat yli 200 metrin korkeuteen merenpinnasta. Suuri vedenjakaja Suomenselkä kulkee Virtain luoteisosan poikki.[4] Alkuperäistä metsää, järviä ja luontoa on runsaasti. Pari kilometriä keskustasta Ruoveden suuntaan, kantatie 66:n varrella, ovat tunnetut Torisevan rotkojärvet. Järviä kunnan alueella on kaikkiaan 269 ja sisävesiä on kunnan pinta-alasta 10,5%. Järvistä suurimmat ovat Vaskivesi–Visuvesi, Toisvesi ja Seinäjärvi.[6] Virtain järvet kuuluvat pääosin Kokemäenjoen vesistön latvavesiin Ähtärin ja Pihlajaveden reitteihin. Luoteessa sijaitseva Seinäjärvi ja sen lähijärvet laskevat Seinäjokea myöten Kyrönjokeen, joka puolestaan laskee Pohjanlahteen Vaasan itäpuolella.[4]
Juhannuskunta
Virrat on Suomen "virallinen" Juhannuskaupunki – tavaramerkki on rekisteröity 31. heinäkuuta 2002.[7] Juhannusjulistus lähetetään Virroilta joka juhannusaatto kello 18.00. Runomuotoinen juhannusjulistus[8] on virtolaisen Markku Sorvarin kirjoittama. Aikaisempina vuosina julistus on ollut kuultavissa radiossa ja vuonna 2007 se lähetettiin suorana Yle TV2 -kanavalla. Virtain maine monipuolisena kesämökkikuntana on kasvanut tittelin myötä. Virroilla sijaitsee merkittävä osa Pirkanmaan loma-asunnoista. Vuosina 1984–1994 Virroilla järjestettiin myös juhannuksena nuorta yleisöä kymmentuhatpäisin kerännyt Rantarock.
Ruokakulttuuri
Virtain pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lantusta ja muikuista keitetty lohkosoppa, imelletty ruispuolukkapuuro eli jälkiruokatirri sekä kuminalla maustettu varilimppu.[9]
Välimatkat
Vaikka Virtain sijainti on keskeinen ja liikenneyhteydet hyvät, välimatkat ovat pitkähköt lähikuntiin. Virrat sijaitsee Seinäjoen, Jyväskylän, Porin sekä Tampereen väliin jäävällä alueella. Lähin kaupunkikeskus on Seinäjoki Etelä-Pohjanmaan puolella. Tuurin matkailukeskukseen on matkaa 51km.
Teiden päätepisteet
 Helsinki 285km
 Kouvola 276km
 Hanko 385km
 Turku 255km
 Vaasa 174km
 Kalajoki 279km
 Varkaus 242km
 Joensuu 361km
 Kajaani 401km
 Oulu 417km
 Kuusamo 626km
 Rovaniemi 637km
 Utsjoki 1087km
 Enontekiön Kilpisjärvi 1005km
Lähimmät maakuntakeskukset
 Seinäjoki 90km
 Jyväskylä 114km
 Pori 152km
 Tampere 105km
Lähikunnat
 Ruovesi 37km[10]
 Ähtäri 41km[11]
 Alavus 43km
 Keuruu 54km
 Parkano 60km
 Mänttä-Vilppula 61km
 Jalasjärvi 69km
Lähimmät rautatieasemat
 Keuruun Haapamäen rautatieasema 41km
 Ähtärin rautatieasema 41km
 Alavuden rautatieasema 46km
 Parkanon rautatieasema 53km
Sisäiset välimatkat

Kirkonkylästä Liedenpohjaan 18km
Kirkonkylästä Killinkoskelle 20km
Kirkonkylästä Kotalaan 16km
Kirkonkylästä Koroon 13km
Kirkonkylästä Vaskivedelle 21km
Kirkonkylästä Kurjenkylään 24km
Elinkeinot ja teollisuus
Virrat on rakenteellisesti teollistunut maatalouskunta. Virroilla merkittävä osa elinkeinorakenteesta on maataloudessa, mutta Virroilla on myös laajalti pienteollisuutta. Myös matkailu on Virroilla merkittävä elinkeino.
Politiikka
Valtuusto
Virtain valtuuston paikkajakauma kaudella 2017–2021:
Kesk.	                9
SDP	6
Kok.	                6
Virtain sitoutumattomien yhteislista	3
Vas.	                2
KD   	1
Yhteensä	                                27
Eduskuntavaalit 2015
Eduskuntavaaleissa 2015 puolueiden kannatusprosentit Virroilla olivat seuraavat:[12]
Suomen Keskusta	                    41,3 %
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue	    19,6 %
Perussuomalaiset	                    15,5 %
Kansallinen Kokoomus	                    8,1 %
Vasemmistoliitto	                    5,6 %
Suomen Kristillisdemokraatit (KD)	    5,3 %
Vihreä liitto	                            2,5 %
Itsenäisyyspuolue	                    1,1 %
Piraattipuolue	                    0,6 %
Pirkanmaan Sitoutumattomat yl             0,2 %
Suomen Kommunistinen Puolue	            0,1 %
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.

Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Virroilla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[13]
Virtain seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Virtain alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.[14]
Kyliä
Herranen
Härkönen
Jäähdyspohja
Ikkala[15]
Killinkoski
Koro[16]
Kotala
Kurjenkylä[17]
Lahdenkylä[15]
Liedenpohja[18]
Ohtola[15]
Rantakunta
Vaskivesi
Vaskuu[19]
Äijänneva
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Virroilla oli 6 844 asukasta, joista 3 492 asui taajamissa, 3 307 haja-asutusalueilla ja 45 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Virtain taajama-aste on 51,4 %.[20] Virtain taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan eli Virtain keskustaajamaan, jossa oli vuoden 2017 lopussa 3 492 asukasta.[21]
Virrat kirjallisuudessa
Virrat esiintyy kirjallisuudessa mm. useissa Teuvo Saavalaisen romaaneissa sekä Kauno Vuorenpään kansalaissotaa käsittelevässä kirjassa Virrat 1918.
Merkittäviä ja tunnettuja virtolaisia
Tom Sukanen, amerikansiirtolainen, laivanrakentaja-persoona, josta tehty mm. elokuva.
Antti Lieroinen (k. 1643, Ruovesi), Virtain Jäähdyspohjassa elänyt noita ja selvänäkijä
Martti Kitunen (mainitaan myös nimellä Mårten Henrikinpoika) (s. 14. marraskuuta 1747, Virrat – k. 7. lokakuuta 1833, Virrat), metsästäjä, karhunampuja
I. K. Inha (alkuaan Konrad Into Nyström, s. 12. marraskuuta 1865 Virrat – k. 3. huhtikuuta 1930 Helsinki), kirjailija, kääntäjä ja valokuvaaja
Onni Tarjanne (vuoteen 1906 Törnqvist, s. 5. syyskuuta 1864 Virrat – k. 23. toukokuuta 1946 Helsinki), arkkitehti
Väinö Hanhijoki (s. 6. kesäkuuta 1896 – k. 16. elokuuta 2005 Virrat), iäkkääksi elänyt mies
Reino Heinonen (s. 19. heinäkuuta 1898 Virrat – k. 30. syyskuuta 1944), jääkärieverstiluutnantti
Armid Sandberg (s. 13. helmikuuta 1876 Sippola – k. 4. elokuuta 1927 Toriseva, Virrat), taidemaalari
Marjaliisa Pitkäranta (o.s. Raittinen, ent. Rinne s. 27. syyskuuta 1941 Killinkoski, Virrat – k. 9. tammikuuta 2003 Killinkoski, Virrat), kuvittaja
Jukka Sihvonen (s. Virrat), Turun yliopiston elokuvatutkimuksen professori
Mika Polku (s. 19. heinäkuuta 1975, Virrat), korkeushypyn Suomen mestari 1998, 2000, 2001 ja 2003 ja Suomen ennätyksen haltija (231)
Katja Kilpi (s. 26. huhtikuuta 1974 Virrat), korkeushypyn Suomen mestari 1990, 1991 ja 1992
Jouko Kilpi (s. 21. huhtikuuta 1961) , korkeushypyn Suomen mestari 1983
Seppo Hovinen (s. 4. helmikuuta 1951 Virrat), keihäänheiton Suomen mestari 1976 ja 1977 (maalivahti Niko Hovisen isä)
Tuula Laaksalo (o.s. Hyytiäinen, s. 21. huhtikuuta 1953 Rovaniemi), keihäänheiton Suomen mestari 1982, 1984 ja 1988, edusti Virtain Urheilijoita
Vesa Rantanen Vesa Tapani Rantanen (s. 2. joulukuuta 1975 Jalasjärvi), seiväshypyn monikertainen Suomen mestari, edustaa Virtain Urheilijoita
Pertti Niittylä (s. 16. tammikuuta 1956 Virrat), pikaluistelun Suomen mestari
Vesa Korjus (s. 13. elokuuta 1981 Virrat) , aitajuoksija, edusti Virtain Urheilijoita, nykyään Kuortaneen Kuntoa
Kari Sainio (s. 24. toukokuuta 1975 Virrat), jalkapalloilija Suomen mestaruus 2001 ja 2006
Pirkko Korkee (o.s. Leveelahti, s. 25. maaliskuuta 1927 Virrat), hiihtäjä MM-viestihopeaa 1958, edusti Virtain Urheilijoita ja Valkeakosken Hakaa
Paavo Hietanen (s. 20. helmikuuta 1931 Uusikirkko VL), pesäpalloilija, toimi valmentajana ja yläasteen liikunnanopettajana Virroilla
Jutta Gustafsberg (ent. Jussila, o.s. Virtanen, s. 1973, Virrat), fitness Suomen mestari, yrittäjä
Tapio Kuula (s. 1957 Kurjenkylä, Virrat), Fortumin toimitusjohtaja
Keijo Leppänen (s. 12. maaliskuuta 1960 Virrat), MTV3:n uutisankkuri, toimittaja, kirjailija
Marjaana Aumasto (s. 1958 Virrat), kirjailija
Heikki Jartti (s. 22. tammikuuta 1887, Virrat – k. 17. tammikuuta 1951, Pihlajavesi), kirjailija
Verneri Liinamaa (nimi vuoteen 1934 Verner Lindgren, s. 28. kesäkuuta 1898 Virrat – k. 5. kesäkuuta 1972 Raahe), kirjailija
Teuvo Saavalainen (s. 22. heinäkuuta 1927 Kotka – k. 1. helmikuuta 2002 Virrat), kirjailija
Uolevi Nojonen (oikealta nimeltään Ahti Uolevi Ylä-Nojonen, kirjoittanut myös salanimellä A. U. Pirkkala s. 6. kesäkuuta 1939 Virrat), kirjailija
L. J. Järvinen (Lauri Johannes Järvinen, s. 7. huhtikuuta 1904 Virrat – k. 25. toukokuuta 1957 Oulu), kirjailija
Frans Viitanen (s. 26. syyskuuta 1864 Virrat – k. 17. syyskuuta 1932 Uusikaupunki), kirjailija
Hannu Häme (Hannu Johannes Mäkinen, s. 4. tammikuuta 1904 Virrat – k. 4. toukokuuta 1962 Virrat), runoilija
Lauri Perälä (s. 3. elokuuta 1881 Alavus – k. 5. huhtikuuta 1942 Virrat), kirjailija, kansanedustaja (ML) 1919–1924
Hilma Koivulahti-Lehto (s. 24. huhtikuuta 1881 Virrat – k. 27. syyskuuta 1955 Virrat), kansanedustaja (SDP) 1919–1945 ja 1948–1951
Eino Syrjä (s. 9. maaliskuuta 1928 Virrat – k. 5. joulukuuta 2002 Virrat), kansanedustaja (SMP) 1970–1972
Lempi Tuomi (o.s. Kuusela, s. 27. elokuuta 1882 Virrat – k. 24. maaliskuuta 1958 Jyväskylä), kansanedustaja (SSTP) 1922–1923
Onni Tuomi (entinen sukunimi Ahlbom, s. 21. marraskuuta 1875 Virrat – k. 4. tammikuuta 1933 Petroskoi, Neuvostoliitto), kansanedustaja (SDP) 1908–1918
Helmi Morri (s. 5. toukokuuta 1938 Pohjaslahti), kansanedustaja (Kesk.) 1991–1995
Yrjö Sariola (s. 1. kesäkuuta 1932, Laukaa), Lapuan hiippakunnan piispa 1974–1995, toimi seurakunnanpastorina Virroilla
Jari Yliaho (s. 9. joulukuuta 1957 Virrat), kitaristi
Oliver, rock-yhtye
Donna, rock-yhtye (Rockin SM-1975 voittaja)
Sekaannus, punk-yhtye
Jussi Viitala, tiedemies ja kirjailija (s. 1940)
Kansanedustajat
Hilma Koivulahti-Lehto (s. 24. huhtikuuta 1881 Virrat – k. 27. syyskuuta 1955 Virrat), kansanedustaja (SDP) 1919–1945 ja 1948–1951
Jaana Ylä-Mononen (s. 5. helmikuuta 1961 Pohjaslahti), kansanedustaja (Kesk.) 1999–2007
Helmi Morri (s. 5. toukokuuta 1938 Pohjaslahti), kansanedustaja (Kesk.) 1991–1995
Harri Jaskari (s. 26. maaliskuuta 1964 Virrat), kansanedustaja (Kok.) 2007-
Matti Maijala (s. 17. heinäkuuta 1923 Kangasala – k. 30. tammikuuta 2007 Virrat), kansanedustaja (Kesk.) 1970–1972 sekä 1975–1991
Ystävyyskaupungit
 Aulum-Haderup, Tanska
 Gol, Norja
 Årjäng, Ruotsi
Katso myös
Luettelo Virtain julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta asukasta asui Ruovedellä vuonna 2018?


Helmikuun manifesti eli Keisarillisen Majesteetin Armollinen Julistuskirja (AsK 3/1899) oli Venäjän keisarin ja Suomen suuriruhtinaan Nikolai II:n 15. helmikuuta 1899 antama säädös, jonka mukaan sellaisten yleisvaltakunnallisten lakien säätämisessä, jotka säädetään Venäjän lainsäädäntöjärjestyksessä, on Suomen valtiopäivillä vain neuvoa-antava rooli eikä niiden kielteinen lausunto estäisi lain voimaanastumista myös Suomessa. Vaikka helmikuun manifesti kavensi Suomen autonomiaa, on se saanut historiassa merkitystään suuremman maineen. Suomalaiset pelkäsivät koko oman paikallisen lainsäädännön jäämistä yleisvaltakunnallisen lainsäädännön alle, mutta kuitenkin ainoa manifestin pohjalta säädetty laki oli vuoden 1901 asevelvollisuuslaki, jonka mahdollistamiseksi helmikuun manifesti alun perin oli annettukin.
Säädöstä nimitetään yleisesti manifestiksi, koska sen ruotsinkielinen otsikko kuuluu: "Hans Kejserliga Majestäts Nådiga Manifest."
Ensimmäisen sortokauden katsotaan alkaneen, kun keisari Nikolai II vuonna 1899 antoi helmikuun manifestin.[1][2][3] Sitä vastaan kerättiin Suuri adressi.
Manifestissa mahdollistettiin kenraalikuvernööri Bobrikovin tavoitteet, joihin kuului mm. Suomen armeijan sulattaminen osaksi Venäjän armeijaa sekä venäjän kielen aseman parantaminen Suomessa. Myös korkeimpien virkojen avaaminen venäläisille oli osa manifestin tavoitteita.
Manifestin koettiin olevan salassa valmisteltu valtiokaappaus Suomen perustuslakia vastaan,[1][4][5] ja sen nähtiin kumoavan ne vakuutukset, jotka oli annettu, ennen kuin Suomi virallisesti liitettiin Venäjään 17. syyskuuta 1809 Haminan rauhansopimuksen mukaisesti, kun Ruotsi luopui Suomesta.[6][7][8]
Venäjän hallitsija Aleksanteri I oli antanut vakuutuksen, että Suomen uskonto, lait ja erikoisoikeudet pidetään voimassa. Suomi liitettiin Venäjään elimellisesti itsenäisenä maana, jonka turvaamassa valtiomuodossa kansa oli vapaa.[6][8]
Tämä hallitsijanvakuutus samoin kuin Suomessa vielä silloin voimassa ollut Ruotsin vuoden 1772 hallitusmuoto ja muut Suomen perustuslait yritettiin kumota helmikuun manifestilla.[4]
Helmikuun manifestin syntyminen

Helmikuun manifestin julkaisemisen aikana eläneet suomalaiset kokivat manifestin järkyttävänä yllätyksenä.[9]
Helmikuun manifestin syntyminen oli luonnollinen seuraus Venäjän vanhoillisten ja isänmaallisten slavofiilien sekä panslavistien valloitettuja maita kohtaan harjoittamasta politiikasta, jonka tärkeimpänä päämääränä oli vahva ja yhtenäinen Venäjä.[10]
Venäjän vanhoilliset vastustivat uudistuksia ja pyrkivät kaikin tavoin lujittamaan yksinvaltaista järjestelmää. Venäjän zapadnikit eli uudistusmieliset poliitikot vastustivat vanhoillisten ryhmien politiikka tavoitteenaan saada vanhoillisen ja yksinvaltaisesti hallitun järjestelmän tilalle demokraattisempi ja liberaalimpi valtio. He pitivät Suomea esikuvanaan, jonka vuoksi vanhoilliset tahtoivat liittää Suomen lujemmin emämaahan sekä hävittää Suomen autonomisen aseman. Puolan kapinan jälkeisinä vuosina slavofiilit ja panslavistit syrjäyttivät uudistusmieliset ja pääsivät vaikutusvaltaisiin avainasemiin. Turkin sota v. 1877–1878 lisäsi entisestään panslavistien vaikutusvaltaa. Aleksanteri II kuitenkin katsoi viimeisinä vuosinaan tarpeelliseksi hillitä panslavistista kiihkoa.[11]
Baltiassa toteutettiin v. 1870 yleinen asevelvollisuus, ja venäjän kieli tuli virkakieleksi. Sen jälkeen panslavistit ja slavofiilit kiinnittivät huomionsa Suomen erityisaseman murskaamiseen, kuten Baltian erityisoikeuksia puolustanut baltiansaksalainen historioitsija Carl Schirren oli aikaisemmin ennustanut.[12][13][14]
Venäjällä oli toimitettu v. 1870 yleinen asevelvollisuus, ja se tahdottiin saada voimaan myös Suomessa. Helmikuussa 1871 sotaministeri Dmitri Miljutin puuttui Suomen asevelvollisuuskysymykseen. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Adlerberg vastusti Miljutin pyrkimystä rajoittaa Suomen autonomiaa.[15] Suomen asevelvollisuuslaki julkaistiin 27.8.1878.[16] Aleksanteri II vahvisti asevelvollisuuslain, jolla Suomelle perustettiin Venäjän sotavoimista erillinen oma armeija, ja Dmitri Miljutin puolsi sen hyväksymistä.[17]
Helmikuun manifestiin johti kaksi kehityssuuntaa: pyrkimys muuttaa vuoden 1878 asevelvollisuuslakia ja sen läpimenoon vaadittavan yleisvaltakunnallisen lainsäädännön säätäminen.
Heidenin venäläis-suomalainen sekakomitea
Aleksanteri III määräsi kenraalikuvernöörin pyytämään lausunnon epäselvissä lakikysymyksissä prokuraattorilta, mutta käski samalla kenraalikuvernöörin ja senaatin tekemään ehdotuksen Suomen lakien kodifioimiseksi. Senaatti ehdotti lainvalmistelulautakunnan perustamista pysyväksi hallintoelimeksi, mutta kenraalikuvernööri, kreivi Heiden esitti komitean perustamista. Jäsenet komiteaan nimitettiin senaatin ja Heidenin ehdotuksesta, mutta Aleksanteri III teki huomattavia muutoksia senaattorivaliokunnan ehdokaslistaan.[18]
Heiden sai luvan perustaa venäläis-suomalaisen sekakomitean. Heidenin komiteassa suomalaisten ja venäläisten näkemykset Suomen perustuslaista olivat niin erilaiset, ettei mitään päätöstä saatu syntymään. Venäläiset toistivat Kesar Ordinin näkemyksiä, ja suomalaiset tahtoivat pitää kiinni omasta perustuslain tulkinnastaan. Komitean laatimat pöytäkirjat ja erilaiset lausunnot lähetettiin sellaisenaan senaatin v. 1884 asetetulle Weissenbergin komitean mietintöä tarkastavalle valiokunnalle.[18]
[19]
Weissenbergin komitea
Vuonna 1884 asetettiin Alexander von Weissenbergin johtama komitea,[14] jonka jäsenet olivat suomalaisia.[18][20] Komiteaan kuuluivat senaattori N. I. Fellman, professorit Thiodolf Rein ja Robert Hermanson sekä tuomari K. W. Nystén. Sihteerinä toimi J. R. Danielson-Kalmari.[21] Komitean tarkoituksena oli koota voimassa olevat Suomen valtion oikeudellista asemaa koskevat säädökset.[22]
Komitea jätti senaatille mietintönsä vuoden 1886 loppupuolella. Senaatti ei pitänyt asian käsittelyssä erityistä kiirettä.[22] Mietinnössä oli ehdotus Suomen uudeksi hallitusmuodoksi ja säätyprivilegioksi perusteluineen. Robert Hermanson oli jättänyt mietintöön vastalauseensa sen johdosta, että ehdotukseen oli liitetty Suomen ja Venäjän poliittisia suhteita koskevia kysymyksiä.[23]
Heiden jätti heti mietinnön Venäjän oikeusministerille ja valtakunnan kodifikaatio-osaston päällikölle, sekä pyysi niistä lausuntoa. Hän oli saanut hallitsijalta luvan pyytää lausuntoa Venäjän oikeusviranomaisilta v. 1889. Lausunnot saapuivat syksyllä 1890. Suomen senaatti oli viivytellyt asian käsittelemissä asettamalla valiokunnan käsittelemään asiaa vasta vuoden 1890 alussa.[18][24][22]
Heidenin venäläis-suomalainen sekakomitea kokoontui Helsingissä 1890.[25]
Komitean jäseninä olivat senaattorit J. Ph. Palmén, Samuel Werner von Troil, Cederholm, August Nybergh, Emil Streng, Victor Napoleon Procopé, K. F. Ignatius ja Johan Gustaf Sohlman. Komitean sihteerinä toimi venäläisen kimnaasin opettaja Jakuboff. Komitean venäläisinä jäseninä olivat kenraalikuvernööri F. L. Heiden sekä muutamia Venäjän oikeusviraston virkamiehiä.[26]
Komitea laati uuden hallitusmuotoesityksen, johon kuitenkin sisältyi sen aikainen Suomen valtio-oppi. Heiden ei tätä voinut hyväksyä, ja hän laati itse vastaesityksen, johon hän sisällytti oman ehdotuksensa hallitusmuodoksi.
Heiden liitti senaatin lausuntoon oman ehdotuksensa "Suomen suuriruhtinaskunnan läänien hallitsemiseksi". Suomen lakien kodifioimisen verukkeella venäläiset olivat toteuttamassa poliittista päämääräänsä, mitätöidä Suomen autonominen asema.[18][27]
Sekä Weissenbergin komitean että Heidenin esitykset menivät Venäjän valtakunnanneuvoston lakikodifikaatio-osaston tarkistukseen. Osasto ei voinut hyväksyä Suomen valtio-oppia sisältänyttä esitystä hallitusmuodoksi, vaan piti kiinni ajatuksesta että Suomi on Venäjän maakunta, jonka lainsäädäntö on alisteinen keisarikunnan yleiselle lainsäädännölle.
Osaston lausunnon perusteella asetettiin entisen finanssiministerin, Venäjän ministerikomitean presidentin Nikolai Bungen sekakomitea laatimaan sääntöjä yleisen ja paikallisen lainsäädännön suhteista.[28]
Bungen sekakomitea
Bungen komiteassa yleisvaltakunnallisen lainsäädäntökysymyksen esille nostamiseen taas johti Kenraalikuvernööri Heidenin vuonna 1882 aloittama lakikodifikaatio.
Kenraalikuvernööri Heidenin esityksestä perustettiin kesällä v. 1891 Bungen komitea.[29]
Pietarissa kokoontuneen N. H. Bungen sekakomitean (1892-1894)[30] merkittävimpinä venäläisinä jäseninä oli kenraalikuvernööri F. L. Heiden ja sotaministeri Pjotr Vannovski, sisäasiainministeri Durnovo, valtiosihteeri Frisch, oikeusministeri Nikolai Aleksandrovitš Manassein ja suomalaisista senaattori, vapaaherra von Alfthan, sekä vakinainen ministerivaltiosihteeri von Daehn, hänen apulaisenaan olivat kenraali V. N. Procopé ja prokuraattori G. H. W. Colonius. Komitea ei saanut aikaan yksimielistä päätöstä, jonka johdosta komitean venäläinen enemmistö päätti maaliskuussa 1893, että heidän laatimansa ehdotus alistetaan keisarin hyväksyttäväksi. Tämän ehdotuksen mukaan oli kaikki keisarikunnan etuja koskevat Suomen lait ennen keisarille suoritettavaa esittelyä alistettava keisarikunnan hallintoelinten tarkastettaviksi. Komitean suomalaiset jäsenet vastustivat Suomen säätyjen lainsäädäntöoikeuden rajoittamista. Suomalaisten vastustuksesta johtuen keisari lykkäsi asian ratkaisua eikä ottanut sitä ennen kuolemaansa esille.[31]
Bungen sekakomitean jäsen oikeusministeri Manassein oli 1880-luvulla murskannut Baltian maiden autonomisen aseman.[13][32]
Bungen komitean lausunto valmistui maaliskuussa v. 1893.[33][34] Komitea päätti että hallitsijalle alistetaan hyväksyttäväksi komitean ehdotus koko valtakuntaa ja Suomea sen osana koskevasta lainsäädännön laatimisjärjestyksestä. Tämän ehdotuksen mukaan kaikki keisarikunnan etuja koskevat Suomen lait on ensin alistettava tarkistettaviksi keisarikunnan hallintoelimille, ennen kuin ne lähetetään esiteltäviksi keisarille. Komitean suomalaiset jäsenet torjuivat ehdotuksen pitäen sitä Suomen säätyjen lainsäädäntöoikeuden rajoittamisena. Keisari lykkäsi suomalaisten jäsenten vastustuksen vuoksi asian ratkaisua, eikä ottanut sitä enää esille.[35]
Sotaministeri Vannovski oli tehnyt v. 1891 Aleksanteri III:lle ehdotuksen Suomen sotaväen sulattamisesta Venäjän armeijaan, mutta keisari ei ollut tahtonut toimia antamiansa lupauksia vastaan.[33]
Vjatšeslav von Plewne tahtoi saada Bungen komitean mietinnön valtakunnanneuvoston käsiteltäväksi vuoden 1895 alussa, mutta Nikolai II ei hyväksynyt sitä.[36] Suomalaiset eivät voineet hyväksyä sellaista venäläisten tavoittelemaa yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä, jossa Suomen valtiopäivillä olisi vain neuvoa-antava rooli, eivätkä suunniteltua valtakunnanneuvoston ylempää valta-asemaa Suomen säätyihin nähden.
Kenraali Viktor Dandevillen suomalais-venäläinen komitea
Seuraavaksi sotilaskysymyksen käsittelyä varten perustettiin suomalais-venäläinen komitea, jota johti kenraali Viktor Dandeville joka johti myös myöhemmin perustettua uutta komiteaa. Suomalaisten jäsenten vastustuksesta huolimatta keväällä 1897 valmistui komiteanmietintö, joka totesi, että Suomen kotimainen sotaväkilaitos oli lakkautettava ja Venäjän asevelvollisuuslaki saatettava voimaan Suomessa.[37]
Mikael Nikolajevitšin salainen neuvottelukunta
Helmikuun manifestin oli laatinut erityinen salainen neuvottelukunta, jonka puheenjohtajana oli toiminut valtakunnanneuvoston puheenjohtaja suuriruhtinas Mikael Nikolajevitšin. Jäseninä olivat Pyhän Synodin prokuraattori K. P. Pobedonostsev, aikaisempi kenraalikuvernööri Heiden, Nikolai Bobrikov, väliaikainen kenraalikuvernööri, kenraali S. O. Gontšarov, sotaministeri Aleksei Kuropatkin ja oikeusministeri N. V. Muravjev, valtiosihteeri E. V. Frisch, valtakunnan sihteeri V. K. Plehwe ja vt. ministerivaltiosihteeri Victor Procopé. Komitea kokoontui vain kolme kertaa. Helmikuun 15. päivänä 1899 keisari allekirjoitti valmiin manifestin.[38]
Vuonna 1898 valmistui komitean työhön perustunut esitys uudeksi laiksi, jossa toistettiin Miljutinin ja Vannovskin yhdenmukaisuusvaatimukset. Kuropatkin hyväksyi ne, ja hän näki sotaväen yhdenmukaistamisen alkuna Suomen yhdistämiseen keisarikuntaan yleisessäkin mielessä. Koska oli todennäköistä, että Suomen valtiopäivät eivät hyväksyisi uutta asevelvollisuuslakia, tahtoi Kuropatkin ottaa kysymyksen käsittelyn pois niiden päätösvallasta. Kuropatkin hankki keisarilta ukaasin valtiopäivien kokoon kutsumiseksi 1.1.1899. Procopén ehdotuksesta kutsuttiin virallisten valtiopäivien sijasta ylimääräiset valtiopäivät käsittelemään yksistään sotaväkiasiaa. Keisari allekirjoitti 19.7.1898 ukaasin ylimääräistä valtiopäivistä.[39]
Uuden sotaministeri Aleksei Kuropatkinin johdolla päädyttiin valtakunnanneuvoston ulkopuolelle perustettuun Suuriruhtinas Mihail Aleksandrovitšin neuvottelukuntaan, jonka tehtäväksi tuli säätää esitys sellaiseksi yleisvaltakunnallisen lainsäädännön järjestykseksi, jonka nojalla asevelvollisuuslaki voitaisiin saattaa voimaan ilman Suomen säätyjen hyväksyntää.
Tämän neuvottelukunnan työn tuloksena syntyi helmikuun manifesti, joka nojasi Bungen komitean venäläisen enemmistön mietintöön.
Koska uutta asevelvollisuuslakia ei hyväksytty Suomen senaatissa, Aleksei Kuropatkin tilasi keisarilta Helmikuun manifestin, joka riisti Suomen autonomisen aseman ja mahdollisti asevelvollisuuslain hyväksymisen ilman Suomen säätyjen hyväksyntää.
Manifestin tarve
Venäjän pyrkiessä yhtenäistämään Venäjää, erityisesti rajamaakuntia venäläistämällä, esteenä olivat Suomen autonomia ja Suomen perustuslaki, joten ne täytyi joko lakkauttaa ja tai määritellä uudestaan.[40] Helmikuun manifesti tuli erityisen ajankohtaiseksi, kun haluttiin uudistaa vuoden 1878 vanhentunutta asevelvollisuuslakia ja toteuttaa jo vuodesta 1826 suunnitteilla ollut lakien yleinen kodifikaatio eli lakien ja säädösten yhtenäistäminen.[41]
Manifestin laatijat

Helmikuun manifestin oli laatinut salainen neuvottelukunta. Puheenjohtajana oli Mikael Nikolajevitś, jäseniä muun muassa Konstantin Pobjedonostsev, Bobrikov ja Plehwe. Ainoana suomalaisena jäsenenä ministerivaltiosihteeri Procopé.[42]
Ensimmäinen komitean kokoontuminen oli 18. tammikuuta, toinen 29. tammikuuta ja kolmas 1. helmikuuta 1899. Kenraali Procopé ei hyväksynyt komitean kantaa, mutta sillä ei ollut merkitystä. Hän ei voinut vielä puhua asiasta yleisesti, mutta kertoi manifestista kuitenkin Leo Mechelinille.[43]
Keisari Nikolai II allekirjoitti manifestin helmikuun 15. päivänä 1899. Suomalaisten mielestä kyseessä oli Suomen perustuslakien vastainen teko.[44]
Helmikuun manifestin merkitys
Helmikuun manifestin tuoman muutoksen vuoksi voitiin Venäjällä säätää Suomea koskevia lakeja, vaikka ne olivat vastoin Suomen perustuslakia. Siten voitiin ohittaa Suomen säädyt, joiden yksimielinen päätös oli edellytyksenä perustuslakien muutoksille.[45][3]
Näistä uusista laista huomattavin oli vuoden 1901 asevelvollisuuslaki, jonka tarkoituksena oli yhdenmukaista Venäjän ja Suomen armeijat, käytännössä siten, että suomalaiset jatkossa palvelisivat Venäjän armeijassa, myös Suomen rajojen ulkopuolella. Laki antoi myös venäläisille mahdollisuuden tulla Suomen armeijan upseereiksi.[45] Yhtenä asevelvollisuuslain tarkoituksena oli se, että palvellessaan Venäjän armeijassa suomalaiset oppisivat venäjää ja heistä tulisi kunnon venäläisiä.[46] Palvelusaikaa laki pidensi kolmesta vuodesta viiteen.[47]
Tämä laki oli vastoin vuoden 1878 asevelvollisuuslain säännöksiä, eikä sitä ollut säädetty Suomen perustuslakien säätämällä tavalla, jonka vuoksi sitä voitiin pitää perustellusti laittomana lakina.[45]
Tieto manifestista
Torstaina 16. helmikuuta 1899 levisi helsinkiläisten keskuuteen tieto pian julkaistavasta manifestista, joka toteuttaisi salassa valmistellun valtiokaappauksen Suomen perustuslakia vastaan.[48] Manifestin koettiin rikkovan Suomen perustuslakia vastaan.[1]
Venäläiset lehdet tulkitsivat manifestin merkitystä siten, että eräskin niistä kirjoitti:
"Paitsi sotalaitosta, postia, sähkölennätinlaitosta ja tullia koskevia kysymyksiä tulee näihin kysymyksiin luultavasti lukea myös kysymykset perinnöstä, holhouksesta, oikeusalaan kuuluvista asioista, tuomioistuimisen päätöksistä, satamista, konsuleista, henkivakuutusyhtiöstä, tavaraleimasta, kenraalikuvernöörin vallasta, kreikkalaisen papiston asemasta, venäläisistä kouluista jne."[49]
Ei olisi yhtään säädöstä, jonka ei voisi selittää koskevan yleisiä valtakunnan etuja ja jota ei voisi hallinnollisesti muuttaa ja kumota. Manifestin tarkoitus oli siis kumota Suomen perustuslait.[50]
Perustuslailliset (nuorsuomalaiset ja useimmat ruotsalaiset) aloittivat passiivisen vastarinnan professori Leo Mechelinin johdolla: he kieltäytyivät tottelemasta laittomina pitämiään määräyksiä ja kehottivat kansaa samaan. Perustuslaillisten lehdet kävivät kiivasta polemiikkia vanhasuomalaisia lehtiä vastaan. Myös työväki kannatti passiivista vastarintaa.[51]
Suuri kansalaiskokous

Monet senaattorit ja kansalaiset vastustivat Helmikuun manifestin julkaisemista, mutta myöntyväisyyssuuntauksen kannattajat saivat Senaatissa tahtonsa lävitse. Säädyt olivat lupautuneet puolustamaan Senaatin toimenpidettä, mikäli julkaisua ei tapahdu.
Suuri kansalaiskokous, joka pidettiin Arvid Neoviuksen aloitteesta Helsingin Ateneumissa perjantaina 17. helmikuuta ja johon osallistui noin 400 henkilöä, päätti lähettää prokuraattorin ja muiden Senaatin jäsenten luokse lähetystöjä esittämään, ettei senaatti julkaisisi manifestia.[52][53][54][3]
Entinen senaattori ja professori Leo Mechelin oli alkuun kannattanut manifestin julkaisemista, mutta ajateltuaan asiaa uudelleen suuren kansalaiskokouksen jälkeen hän päätyi vastustamaan julkaisemista.[55]
Senaatti äänesti lauantaina 18. helmikuuta 1899. Äänet menivät tasan, mutta senaatin varapuheenjohtaja Sten Carl Tudeer antoi ratkaisevan äänensä julkaisemisen puolesta.[56][57]
Manifestin julkaiseminen
Varhain lauantaiaamuna oli Helsingin Senaatintorilla väkeä tuhansittain liikkeellä odottamassa tietoa manifestin julkaisemisesta.[58][59]
Tieto manifestin julkaisemisesta otettiin vastaan kaikkialla Suomessa surun, toivottomuuden ja katkeruuden tuntein vastaan.[58][59] Helsingissä muotiliikkeiden ikkunoissa oli suruvaatteita, harsoja ja kankaita, kirjakauppojen ikkunoilla Suomen oikeuksia puolustavia teoksia. Erityistä huomiota herätti se, että melkein kaikki kaduilla kulkevat naiset olivat surupuvuissa. Ylioppilaiden käsissä oli suruharsot. Koko kaupunki oli hautajaistunnelmissa.[59]
Aleksanteri II:n, silloisen hallitsijan Nikolai II:n isoisän muistopatsas oli kukitettu hyvin kauniiksi. Ihmiset tahtoivat kunnioittaa häntä Suomen perustuslakien suojelijana.[59]
Maaliskuun 13. päivänä, joka oli Aleksanteri II:n kuolinpäivä, koko maassa juhlittiin
mielenosoituksellisesti hänen muistoaan. Helsingissä kukitettiin hänen patsaansa kaikkien aikojen suurimmalla kukka- ja seppelepaljoudella; seppeleitä oli lähetetty kaukaa maaseudulta saakka. Patsaan edessä ihmiset lauloivat Maamme-laulun ja huusivat lopuksi yhdeksänkertaisen eläköön huudon Aleksanteri II:n kunniaksi.[60]
Manifestin julkaisemista kannattaneita senaattoreita vastaan tehtiin ilkivaltaa, ja he joutuivat yleisen epäkunnioituksen kohteiksi. Erään senaattorin asunnon seinään kirjoitettiin sana "petturi".[61]
Senaatti toimitti keisarille selostuksen, jossa selostettiin manifestin perustuslain vastaista
luonnetta ja vedottiin hallitsijan antamaan vakuutukseen Suomen perustuslaillisten oikeuksien säilyttämisestä.[56]
Seuraukset
Helmikuun manifesti nostatti Suomessa suuren kohun. Manifesti herätti sekä passiivista että aktiivista vastarintaa, joihin kuuluneet toimet Suuren adressin ohella tekivät ihmiset tietoisiksi perustuslaeista ja Suomen valtio-opista. Suomessa kieli ei voinut toimia kansakuntaa yhdistävänä tekijänä, mutta perustuslait saattoivat. Tämä kansallisuusaate ilmenee myös ajan taiteessa; kuten Edvard Iston tunnetussa maalauksessa Hyökkäys, jota painokuvan muodossa levitettiin ympäri Suomea. Suomalaisten ajatukset kiteytyivät myös ulkomailla, kuten vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä, harjoitetussa propagandassa. Erityisesti Leo Mechelin toimi aktiivisena tällaisen propagandan levittämisessä kansainvälisesti.
Helmikuun manifesti ja sitä seurannut asevelvollisuuslaki saivat aikaan myös muutoksia Senaatissa. Perustuslailliset senaattorit erosivat vastalauseena, ja ne jotka eivät suostuneet toimeenpanemaan vääriksi katsomiaan lakeja tai asetuksia, erotettiin. Kun tilalle otettiin vanhasuomalaisia, sekä senaatti että koko virkakoneisto suomalaistuivat.
Hämmästystä ulkomailla
Ulkomaiden oikeusoppineet olivat tutkineet Suomen valtio-oikeudellista asemaa, joka nousi väittelyjen aiheeksi yliopistojen kateedereissa ja kansainvälisissä neuvotteluissa. Suomen asemasta pidettiin esitelmiä runsaille kuulijakunnille.[62]
Monet saksalaiset lehdet julkaisivat useita kirjoituksia melko pian helmikuun manifestin julkaisemisen jälkeen. Samoin tapahtui Englannissa, jossa Times ja monet muut lehdet puolustivat Suomen näkemystä asiasta. Samoin asiaan suhtautuivat monet lehdet Ranskassa. Suomeen lähetettiin lehtien kirjeenvaihtajia seuraamaan tilannetta.[63]
Euroopan eri valtioissa kerättiin adresseja tukemaan suomalaisten protestia helmikuun 3/15 päivänä 1899 annettua julistuskirjaa vastaan. Pro Finlandia -adressin allekirjoittajina olivat tieteiden, politiikan, kirjallisuuden ja taiteiden alojen huomattavampia henkilöitä. Allekirjoittajista oli Belgian flaamilaiselta alueelta 26, Belgian ranskankieliseltä alueelta 8, Hollannista 38, Iso-Britanniasta 150, Italiasta 289, Itävallasta 39, Norjasta 31, Ranskasta 68,  Ruotsista 79, Saksasta 158, Sveitsistä 100, Tanskasta 45 sekä Unkarista 30. Viisihenkinen kansainvälinen lähetystö pyrki pääsemään tsaari Nikolai II:n luo jättääkseen hänelle adressin.
Manifestin kumoaminen
Helmikuun manifesti oli muodollisesti voimassa marraskuuhun 1905 saakka. Suurlakon jälkeen Nikolai II antoi 15. marraskuuta 1905 senaattori Leo Mechelinin saneleman julistuksen eli marraskuun manifestin, jolla kumottiin helmikuun manifestin säädökset toistaiseksi ja luvattiin kutsua kokoon Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät. Samalla marraskuun manifesti peruutti Suomen kenraalikuvernöörin diktaattorinvaltuudet. Lopullisesti helmikuun manifestin perussäännökset kumottiin maaliskuun manifestilla vuonna 1917.
Lähteet

Kirjallisuus
Jussila, Osmo: Suomen suuriruhtinaskunta 1809–1917. WSOY, Helsinki 2004.
Klinge, Matti: Keisarin Suomi, Schildts Miktor, 1997. ISBN 9789515006820
Polvinen, Tuomo: Valtakunta ja rajamaa. N. I. Bobrikov Suomen kenraalikuvernöörinä 1898–1904. WSOY, 1984. ISBN 951-0-12660-8
Tommila, Päiviö (toim.): Venäläinen sortokausi Suomessa. WSOY, 1960
Tommila, Päiviö: Suuri adressi 1899. WSOY, 1999. ISBN 951-0-23454-0
Parmanen, Eino I.: Taistelujen kirja I-II. WSOY 1936, 1937.
Juva, Einar W.: Suomen kansan aikakirjat VIII. Otava, 1935.
Öhquist, Johannes: Leijonalippu. Suomen kansan nousu vapauteen. Otava, 1922.
Rein, Th.: Muistelmia elämän varrelta I. Otava, 1918.
Murrosajoilta I–II. WSOY 1913, 1918.
Suomi - Maa kansa valtakunta II. Otava, 1924
Hedenström, Alfred von: Venäjän historia 1878–1918. Otava, 1922.
Cederberg, Suomen uusinta historiaa 1898-1942. WSOY, Porvoo, 1943.
Suomen historia. WSOY, Helsinki, 1987. ISBN 951-35-2495-7
Pohjolan-Pirhonen, Helge (toim.): Kansakunnan historia. 2, Autonomian aika. WSOY, Helsinki, 1984. ISBN 951-0-12234-3
Hultin, Tekla: Päiväkirjani kertoo 1899-1914. Sanatar, Helsinki, 1935.
Zilliacus, Konni, Suomen uusimmasta historiasta. Tukholma, Wahlström & Widstrand, 1901.
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Manifestit
Luokka:Julistukset
Luokka:Suomen poliittinen historia
Luokka:Sortokaudet
Luokka:1899
Luokka:Suomen laki
Luokka:Venäjän laki
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit