Niels Henrik Abel (5. elokuuta 1802 Finnøy, Norja – 6. huhtikuuta 1829) oli norjalainen matemaatikko.[1] Hän todisti, ettei viidennen eikä sitä korkeamman asteen yhtälöitä voida ratkaista yleismuotoisina algebrallisesti (juurenottojen avulla). Hän keksi ja todisti niin sanotun Abelin yhteenlaskuväittämän. Elliptisten funktioiden teoria on melkein kokonaan hänen rakentamansa.[2]
Abelin isä oli pappi Søren Georg Abel ja äiti kauppalaivurin tytär Anne Marie Simonsen. Isä sai papinviran Gjerstadin kylästä oman isänsä seuraajana. Niels Henrikin lapsuusvuodet osuivat keskelle vakavaa sodanuhkaa Napoleonin sotien aikoihin. Tanskaan kuulunutta Norjaa uhkasivat mereltä brittiläinen laivasto ja maalta Ruotsin armeija. Meriyhteyksien puute aiheutti maassa vakavan nälänhädän. Pastori Abel torjui nälkää seurakunnassaan neuvomalla ihmisiä syömään aiemmin tabuna pidettyä hevosenlihaa.
Vuonna 1814 suurvallat selvittelivät Euroopan tilannetta Napoleonin tappion jälkeen. Samaan aikaan Norjassa pidettiin Eidsvollin kansalliskokous, jossa maa sai oman perustuslain ja parlamentin. Kuninkaan paikalle tuli kuitenkin erilaisten poliittisten operaatioiden jälkeen Ruotsin kuningas Kaarle XIV (Norjan kuninkaana Kaarle II), ja Norja yhdistyi personaaliunionilla Ruotsiin. Näillä valtiollisilla asioilla oli vaikutusta myös matemaatikko Abelin elämänvaiheisiin: ilman valtiollista itsenäisyyttä Norja oli ikään kuin jokin syrjäinen takamaa, ja sieltä kotoisin oleva tieteilijä tahtoi jäädä tiedemaailmassa sivuraiteelle, olipa hän miten pystyvä tahansa.
Pois kotoa ja matematiikkaan
Abelin isä opetti poikaansa 13-vuotiaaksi asti, mutta vuonna 1815 hän kirjautui sisään katedraalikouluun Christianiassa (nyk. Oslo). Kotoalähtöä joudutti vanhempien avioliiton rakoileminen alkoholin ja muidenkin ongelmien johdosta. Katedraalikoulu oli tuolloin huonossa tilanteessa, kun vastikään perustettu Christianian yliopisto oli vienyt sieltä parhaat opettajat.
Varsinkin matematiikan opettaja oli sadisti, joka hakkasi oppilaita mustelmille. Abel oli taipuvainen masennukseen, ja hänen arvosanansa heikkenivät jatkuvasti. Vuonna 1817 matematiikan opettaja kuitenkin erotettiin pahoinpitelysyytteiden perusteella, ja tilalle palkattiin vain seitsemän vuotta Abelia vanhempi Bernt Michael Holmboe. Abelin matemaattiset kyvyt pääsivät esille vasta Holmboen innostavassa ja pätevässä opetuksessa. Opettaja saattoikin vuonna 1819 julistaa oppilaastaan: "Hämmästyttävä matemaattinen nero!", kun tämä oli perusopetuksen lisäksi ehtinyt omin päin perehtyä suurten matemaatikoiden kuten Eulerin, Laplacen, Gaussin ja Lagrangen töihin.[3]
Viimeisenä kouluvuotenaan Abel tarttui nuorukaisen ennakkoluulottomuudella suureen ongelmaan, jonka parissa maailman kuuluisimmat matemaatikot olivat painiskelleet satoja vuosia. Hän jopa väitti ratkaisseensa viidennen asteen yhtälön. Norjasta ei löytynyt ketään, joka olisi pystynyt arvioimaan Abelin laskelmia, ja työ lähetettiin Tanskaan Pohjolan johtavalle matemaatikolle Ferdinand Degenille. Käytännöllisenä miehenä tämä keksi antaa joitakin konkreettisia esimerkkejä Abelin ratkaistavaksi. Yrittäessään ratkaista niitä Abel huomasi harmikseen ratkaisunsa virheelliseksi. Tässä yhteydessä Degen oli kuitenkin tullut vakuuttuneeksi Abelin suuresta lahjakkuudesta.
Lapsuudenperheen hajoaminen
Samaan aikaan kun Abelin matemaattiset kyvyt tulivat esille, hänen vuonna 1817 parlamenttiin valittu isänsä joutui eräästä lausumastaan tilille ja julkisen vihan kohteeksi. Häväisty pastori palasi Gjerstadiin, jossa hän menetti terveytensä juopottelun kautta. Hän kuoli 1820 ja äiti Anne Marie sai pienen leskeneläkkeen itsensä ja lastensa elättämiseen.
Kolme yliopiston professoria alkoi tukea Abelin opiskelua. Hänen onnistui vuonna 1821 kirjoittautua opiskelijaksi Christianian yliopistoon. Vuonna 1824 hän sai stipendin opiskeluunsa. Siihen mennessä Abel oli julkaissut yhden artikkelin sikäläisen professorin Christopher Hansteenin perustamassa aikakauskirjassa.
Opintomatka Tanskaan
Professorit Hansteen ja Rasmussen pyrkivät etsimään tukea lahjakkaalle nuorukaiselle. Kun vetoomus Akatemian kollegiollekaan ei tuottanut tulosta, Rasmussen lahjoitti Abelin matka-apurahaksi omista varoistaan sata taaleria, joilla hän pääsi matkustamaan Kööpenhaminaan kesällä 1823. Siellä hän tapasi Degenin ja muita tanskalaisia matemaatikoita. Enonsa kutsuilla Kööpenhaminassa Abel kohtasi myös tulevan kihlattunsa Christine Kempin.
Viidennen asteen yhtälön ratkaisu
Viidennen asteen yhtälö vaivasi Abelin mieltä myös hänen palattuaan Kööpenhaminasta, vaikka Degen jo aiemmin oli ehdottanut hänelle hedelmällisempiä tutkimusalueita kuin yhtälöt, esimerkiksi elliptisiä integraaleja. Abel kääntyi ajatukseen, ettei kaikille viidennen asteen yhtälöille ehkä löydykään kaavamuotoista ratkaisua. Abel ei tuntenut asiaa koskenutta Paolo Ruffinin aiempaa työtä, jossa kuitenkin oli kohtalokas virhe. Virhettä ei ollut onnistuttu korjaamaan, joten ongelma oli edelleen avoin.
Abel lähti liikkeelle vastaoletuksesta eli siitä, että kaikille viidennen asteen yhtälöille tosiaan olisi olemassa kaava, joka sisältää vain neljä peruslaskutoimitusta ja juurenoton. Siitä hän päätyi lopulta ristiriitaan tämän vastaoletuksen kanssa. Näin matemaatikkoja satoja vuosia vaivannut ongelma oli saanut ratkaisun (katso Abelin-Ruffinin lause). Huomattakoon siis, että Abel ei suinkaan todistanut, että viidennen asteen yhtälöä ei ylipäänsä koskaan voida ratkaista peruslaskutoimitusten avulla, vaan sen, että on olemassa sellaisiakin viidennen asteen yhtälöitä, joihin eivät nämä peruslaskutoimitukset riitä.
Tämä tutkimus julkaistiin vuonna 1824 säästösyistä niin tiiviissä muodossa (vain kuusi sivua), että siitä oli vaikeata saada selvää. Siten yksi matematiikan historian mestariteoksista ei saanut juurikaan huomiota.
Julkaisutoimintaa Berliinissä
Vuonna 1824 Abelille myönnettiin vaatimaton matka-apuraha ulkomailla, mutta rahaa ei varattu lainkaan elämiseen, kun hän palaisi takaisin Norjaan. Tämä puute osoittautui myöhemmin suorastaan jonkinlaiseksi ansaksi.
Lyhyen Kööpenhaminan-vierailun jälkeen Abel jatkoi Berliiniin, vaikka alun perin hänen piti mennä suoraan Pariisiin. Berliinissä hän tapasi matematiikasta innostuneen vaikutusvaltaisen insinööri August Leopold Crellen. Crelle oli perustamassa matematiikkaan keskittynyttä aikakauskirjaa nimeltä Journal für die reine und angewandte Mathematik (monissa yhteyksissä lyhyesti vain "Crellen aikakauskirja"). Sen ensimmäisessä numerossa oli peräti kuusi Abelin kirjoittamaa artikkelia. Siinä ilmestyi nyt seikkaperäisempi ja yksityiskohtaisempi versio aiemmasta artikkelista, jossa osoitettiin, että viidennen asteen yhtälöille ei ole yleistä ratkaisukaavaa.
Abelin talous oli varsin heikoilla koko ajan, varsinkin kun hän joutui vielä avustamaan sisaruksiaan vähistä varoistaan. Vakavan pettymyksen hän koki myös, kun Christianian yliopiston vapautuneeseen professuuriin nimitettiinkin Holmboe, vaikka hän olisi ollut selvästi pätevämpi. Abel säilytti kuitenkin ystävyytensä Holmboeen.
Tässä tilanteessa Abel joutui myös kertomaan kihlatulleen Christinelle, lempinimeltä Crelly, että heidän avioliittosuunnitelmiaan on muutettava.
Vaikeuksista huolimatta Berliinin aika oli Abelille tuottoisa. Hän laati merkittäviä artikkeleita, jotka käsittelivät integraalilaskentaa, joidenkin päättymättömien sarjojen summien ominaisuuksia sekä funktioita jotka myöhemmin nimettiin hänen mukaansa Abelin funktioiksi.
Tärkeä henkireikä nuorelle matemaatikolle oli teatteri, joka oli ollut hänen intohimonsa jo Norjassa. Matematiikan tutkijoiden juhlat Berliinissä saattoivat olla myös joskus varsin äänekkäitä, ja toisinaan ne häiritsivät samassa talossa asunutta filosofi Hegeliä.
Ranskan matemaattisen kulttuurin karuutta
Kesällä vuonna 1826 Abel matkusti vihdoin Pariisiin, joka oli ollut alun perinkin hänen matkansa päämaali. Ensimmäisten Pariisin kuukausiensa aikana hän työskenteli kuumeisesti Abelin teoreeman (nimi annettu myöhemmin) parissa. Se käsitteli laajaa transsendentaalisiksi nimettyjen funktioiden luokkaa. Aiheesta syntyi pitkä, merkittävä artikkeli. Suurin odotuksin Abel jätti sen julkaistavaksi Ranskan tiedeakatemialle. Hän uskoi, että suuret ranskalaiset matemaatikot varmasti ymmärtävät artikkelin arvon.
Pariisissakin teatteri oli suuri viihteen ja ilon lähde nuorelle matemaatikolle. Mutta aika kului, eikä artikkelista kuulunut mitään. Tutkimuksen arvioijiksi määrätyt Cauchy ja Legendre olivat maineestaan huolimatta tehtävään sopimattomia. Legendre ei jaksanut paneutua artikkeliin, ja Cauchy oli hukannut sen johonkin paperipinon pohjalle.
Berliiniin tutkimaan elliptisiä funktioita
Pariisissa Abelin sekä terveys että varsinkin talous alkoi uhkaavasti heiketä, ja joulukuussa 1826 hän matkusti takaisin Berliiniin. Berliinissä hän sairastui pahemmin. Crelle auttoi Abelia taloudellisesti ja myös Holmboe Norjasta lainasi rahaa. Sairaudesta huolimatta Abel kirjoitti siellä laajan ja tärkeän tutkielman elliptisistä funktioista.
Crelle suositteli Abelille jäämistä Berliiniin. Hän uskoi pystyvänsä järjestämään tälle siellä viran. Keväällä 1827 Abel koti-ikävän pakottamana palasi Christianiaan, kuitenkin ilman tietoa toimeentulosta kotimaassa.
Toimeentulohuolia Norjassa
Pienen lainanluonteisen stipendin turvin ja yksityistunteja antamalla Abel selvisi jotenkin eteenpäin. Morsiamensa Crelly meni kotiopettajaksi Smithin perheeseen, jolla oli rautaruukki Frolandissa Etelä-Norjassa.
Syksyllä 1827 ilmestyi kaksikin artikkelia elliptisistä funktioista. Yksi oli Abelin Berliinissä kirjoittaman artikkelin ensimmäinen osa, ja toinen oli saksalaisen Jacob Jacobin artikkeli, jossa oli joitakin Abelin artikkeliin läheisesti liittyviä tuloksia. Koska aihe tuntui olevan muidenkin tutkimuksen kohteena, Abel kiirehti artikkelinsa toisen osan julkaisemista ja teki siihen muutoksia joista näkyi, miten Jacobin tulokset saadaan hänen tuloksistaan.
Vasta nyt alettiin Abelin suuruus matemaatikkona huomata Euroopassa. Tieto tämän vaikeasta taloudellisesta tilanteesta huolestutti myös monia. Se kirvoitti mm. neljän Ranskan tiedeakatemian matemaatikkojäsenen vetoomuksen Ruotsin ja Norjan silloiselle kuninkaalle asiassa. Kuningas Kaarle XIV ei kuitenkaan asiaan puuttunut.
Vuoden 1828 puolella Abel sai professori Hansteenin sijaisuuden ja vihdoinkin säännöllisiä tuloja. Samalla kuitenkin finanssiministeri vaati hänen aiemman stipendinsä perimistä takaisin palkasta nyt, kun hänellä kerrankin oli tuloja. Yliopisto ei sitä kuitenkaan tehnyt, mutta silti aiempien vuosien taloudellisten rasitusten johdosta Abel eli edelleen äärimmäisessä köyhyydessä.
Kuolema
Kesällä 1828 Abel viipyi ja viihtyi Frolandissa morsiamensa Crellyn ja Smithin perheen luona. Vuoden lopulla Abelin terveys alkoi lopullisesti heiketä. Hän kuoli keväällä 16. huhtikuuta 1829 tuberkuloosiin Frolandissa vierellään morsiamensa Crelly ja Smithien tytär. Huhtikuun alussa 1829 Crelle oli hankkinut Abelille viran Berliinistä, mutta kirje saapui vasta kaksi päivää Abelin kuoleman jälkeen.
Lahjakkaan matemaatikon, josta Legendre sanoi "quelle tête celle du jeune Norvégien!" ("millainen pää nuorella norjalaisella onkaan"), varhainen kuolema katkaisi nerokkaan ja lupaavan uran. Hänen työnsä, jotka muodostavat suuren osan joidenkin vuosien Crellen aikakauskirjasta, toimitti myöhemmin kokonaisuudessaan Holmboe ja julkaisi Norjan hallitus vuonna 1839. Ludwig Sylow ja Sophus Lie julkaisivat vuonna 1881 täydellisemmän painoksen.
Kunnianosoituksia

Köyhän matemaatikon kunniaksi perustettiin vuonna 2002 Abelin palkinto, joka on tieteenalan rahakkain palkinto.
Oslossa on Niels Henrik Abelin patsas. Tämän arvellaan olevan ainoa muotokuva, joka esittää alastonta matemaatikkoa.
Abelin kunniaksi painettiin Norjassa neljä postimerkkiä 6. huhtikuuta 1929, kun matemaatikon kuolemasta oli kulunut tasan sata vuotta. Vuonna 2002 Abelin syntymän 200-vuotispäivää ennen julkaistiin neljä muistopostimerkkiä.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Abelin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.[4] Abelin kuva on ollut myös Boeing 737-300 -koneessa (LN-KKV), joka on poistunut Norwegianin laivastosta.[5]
Katso myös
Abelin ryhmä
Abelin lause
Abelin varisto
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Mario Livio| title = Yhtälö jota ei voinut ratkaista| others = Translated by Kimmo Pietiläinen| publisher = Terra Cognita| year = 2008| id = ISBN 978-952-5697-10-0}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Norjalaiset matemaatikot
Luokka:Vuonna 1802 syntyneet
Luokka:Vuonna 1829 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Alue 51 () on Yhdysvaltain liittovaltion omistama alue Nevadan osavaltion eteläosassa Las Vegasin pohjoispuolella. Sen reunamilla on asevoimien rakennelmia, esimerkiksi ilmavoimien salainen tukikohta. Siellä kehitettiin ja koelennettiin huippusalaisia lentokoneita kuten U-2-tiedustelukoneita[1] ja F-117A-häivepommikoneita.
Nellis Air Force Rangen lentotukikohdassa sijaitseva Alue 51 on kooltaan noin 36 km².[2] Alue 51 sijaitsee Groom Laken suolajärven vieressä. Se ei ole tavanomainen lentotukikohta aktiivipalveluksessa olevine yksiköineen vaan koe- ja koulutustukikohta.
Ensimmäinen lentokone tuotiin Alue 51:lle 14. heinäkuuta 1955. Lentokone oli U-2-tiedustelukoneen prototyyppi. Kolme viikkoa myöhemmin kone oli valmiina ensilentoonsa. Kaksi viikkoa ensimmäisen koelennon jälkeen 19. elokuuta 1955 Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower allekirjoitti ”Executive order 10633:n”, jolla Alue 51:n ilmatila suljettiin ulkopuolisilta.
Yhdysvaltain viranomaiset eivät ole paria harvinaista poikkeusta (1994) lukuun ottamatta kieltäneet eivätkä myöntäneet alueen olemassaoloa. Alueen kustannuksia ei myöskään mainita asevoimien budjetissa. Virallisesti alue on Nellisin lentotukikohtaan kuuluva Groom Laken koealue (Nellis Air Base Test Range), mutta arvellaan, että sen operaatiot ovat Edwardsin lentotukikohdan hallinnon alaisia. Lisäksi Nellisin lentäjät eivät saa missään olosuhteissa lentää kyseiselle alueelle ”R-4808 N”, joka ilmavoimissa tunnetaan nimellä ”Dreamland” ().
CIA myönsi viimein elokuussa 2013, että Area 51 on olemassa. Se julkaisi George Washingtonin yliopiston pyynnöstä 400-sivuisen raportin, jossa kerrottiin alueella testatuista lentokoneista, kuten kylmän sodan aikana käytetystä U-2-tiedustelukoneesta.[1] Samalla romuttuivat paikalla tehdyt ufohavainnot, sillä U-2 lensi korkeammalla kuin muut silloiset koneet, jopa noin 18 kilometrin korkeudessa, ja kone heijasti auringonvaloa vielä kun pimeä oli laskeutunut ja erottui siten kirkkaana yötaivaalla.[3]
Alue 51 fiktiossa
Google Earthin myötä suuri yleisö on päässyt tutkimaan tuoreita satelliittikuvia sekä kolmiulotteisia kuvia alueesta.
Alue 51:een liittyy monia ufo- ja salaliittoteorioita. Alue esiintyy useissa ufoja käsittelevissä fiktiivisissä mediatuotteissa,[4] joista Suomessa tunnetuimpia ovat:
Elokuva Independence day – Maailmojen sota. Tässä elokuvassa Alue 51:llä säilytetään maan alla pakkolaskun tehnyttä hyökkääjien partioalusta, ja lopputaistelusta osa tapahtuu Alue 51:n päällä.
Elokuva Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta. Elokuvan alussa on hangaari 51, joka on viittaus Alue 51:een. Tässä aavikolla olevassa hangaarissa säilytetään muun muassa Liitonarkkia ja kristalliluurankoista olentoa.
Televisiosarja C.S.I.. Viidennen tuotantokauden ensimmäisessä jaksossa Alue 51:stä löytyy avaruusoliota muistuttava ruumis.
Televisiosarja Nuori MacGyver. Yhdessä jaksossa MacGyver ja Riley lähtevät Alue 51:lle paetaakseen aseistettuja rikollisia.
Televisiosarja Ritari Ässä. Yhdessä jaksossa Michael Knight soluttautuu Alue 51:lle saadakseen takaisin NSA:n virkailijoiden viemän KITT:n.
Televisiosarja Salaiset kansiot. Kuudennen tuotantokauden kahdessa Dreamland-jaksossa kokeillaan ja sabotoidaan häivetekniikkaan perustuvia 'UFOja', jotka todellisuudessa ovat Yhdysvaltojen sotilasviranomaisten kehittämiä.
Televisiosarja Tähtiportti. Tässä sarjassa Alue 51 on muilta planeetoilta tuodun tekniikan tutkimus- ja säilytysalue.
Videopeli Perfect Dark. Pelissä agentti Joanna Dark soluttautuu Alue 51:lle löytääkseen avaruusolennon ruumiin.
Videopeli Call of Duty: Black Ops. Pelin kahdessa kartassa pelataan Alueella 51.
Videopeli Tomb Raider III. Pelissä Lara Croft soluttautuu Alue 51:lle löytääkseen Element 115 -nimisen artefaktin.
Videopeli World of Warcraft. Netherstormista löytyy paikka nimeltä Area 52, joka on viittaus Alue 51:een.
Videopeli Grand Theft Auto: San Andreas. Pelissä löytyy alue nimeltä Area 69, joka on viittaus Alue 51:een.
Videopeli Deus Ex. Pelin lopussa päähenkilö soluttautuu Area 51:n uumeniin.
Videopeli SimCity 4 Rush Hour -lisäosassa voi palkintona saada Alue 5.1:n, joka on viittaus Alue 51:een.
Videopeli Area 51 sijoittuu tulevaisuuteen.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Smith, Daniel| title = Pääsy kielletty!: 100 maailman salaisinta kohdetta| publisher = Tammi| year = 2013| isbn = 978-951-31-7343-2| pages = 30-32}}
Viitteet

Luokka:Yhdysvaltain ilmavoimien lentotukikohdat
Luokka:Nevadan maantiede
Luokka:Ufot
Luokka:Salaliittoteoriat
Luokka:Kaupunkitarinat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Jääkäriliike oli Suomen miesylioppilaiden piireissä vuoden 1914 loppupuolella käynnistynyt ja Jääkäripataljoona 27:n muodostumiseen johtanut aktivistien aloite sotilaskoulutuksen hankkimiseksi Suomen Venäjästä irrottautumista varten. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 oltiin Suomessa aluksi ensimmäisen sortokauden aikaisen vastarintaryhmittymän kagaalin ja vanhojen aktivistien piireissä varovaisia asennoitumisessa muuttuvaan tilanteeseen.[1] Miesten ylioppilaspiireissä taas syntyi jääkäriliike, joka otti päämääräkseen Suomen aseellisen irrottamisen Venäjästä. Jääkärikoulutuksen 1915–1918 aloitti kaiken kaikkiaan 1895 vapaaehtoista. Heistä 1261 (67%) osallistui Suomen sisällissotaan. Osallistuneista kaatui taisteluissa 128 (10%) ja haavoittui 238 (19%).
Talvisotaan osallistui kaikenlaisissa sotatehtävissä rintama- ja kotijoukoissa sekä armeijan siviilihallinnollisissa tehtävissä 774 jääkäriä, joista kaatui 24 (3%) sekä haavoittui 19 (2%). Mannerheim-risti myönnettiin 20 entiselle jääkärille. Kenraalikuntaan ylennettiin 49 jääkäriä. Jääkäriliikkeen laajennettua sen sosiaalinen pohja leveni kattaen kaikki kansankerrokset. Suhteessa väkilukuun eniten jääkäreitä värväytyi Kortesjärveltä (alue nykyään osa Kauhavan kaupunkia), joka tällä perusteella ilmoitti olevansa jääkäripitäjä.
Jääkäriliikkeen vaiheet
Itsenäisyysliikkeen keskuskomitea piti välttämättömänä kansanarmeijan muodostamista. Sotilaskoulutusta ei voinut Suomessa saada, joten sitä haettiin ulkomailta. Tammikuussa 1915 Saksa ilmoitti valmiudestaan kouluttaa 200 suomalaista. Osittain salateitse lähes kaksi sataa nuorta miestä siirtyi ensin Ruotsiin ja sieltä edelleen Saksaan koulutettaviksi Pfadfinder-kurssille (kyse oli partioliikkeeseen viittaavasta peitenimestä).[2]
Suomalaiset koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissa. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Vilkkainta värväystoiminta oli Uudellamaalla, Pohjanmaalla ja Karjalassa. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27 majuri Maximilian Bayerin johdolla.[3]
Venäjä sai tiedon jääkäriliikkeestä syyskuussa 1915. Kiinnijääneistä 19:stä 13 vietiin Pietariin Špalernajan vankilaan, jonne oli vangittu myös 60 muuta aktivistia, muun muassa Vihtori Kosola, Artturi Leinonen, Esko Riekki, Aarne Sihvo ja Kyösti Wilkuna. ”Kalterijääkärit” vapautettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917.
Pataljoona otti osaa taisteluihin Venäjää vastaan Baltiassa. Jääkärit vannoivat valan Suomen lailliselle hallitukselle Liepājan kirkossa. Syksyllä 1917 Suomeen tuli 60 jääkäriä. Jääkärit olivat hakeneet koulutusta taisteluun Venäjää vastaan, mutta Suomeen palaamisen aikaan alkuvuodesta 1918 tilanne oli merkittävästi muuttunut. Venäläisjoukkojen lisäksi vastapuolella oli Punakaartiksi järjestäytynyttä oman maan työläisväestöä. Tästä syystä noin kolmasosa jääkäreistä jätti palaamatta Suomeen. 950 miehen suuruinen pääjoukko kuitenkin saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 ja siirtyi pääosin hallituksen joukkojen riveihin. He katsoivat kyseessä olevan nimenomaan Suomen vapaussodan, jossa tosiasiallisesti ratkaistaisiin pääsisikö maa "vapaaksi" Venäjän vallan alta. Kaikki jääkärit eivät olleet niin uskollisia hallinnolle kuin yleisesti on uskottu. Pian jääkärien Suomeen palattua jääkärikonfliktiin liittyvistä syistä joukko jääkäreitä teki epäonnistuneen pommiattentaatin kenraali Mannerheimin esikuntajunaan.
Sodan jälkeen valtaosa jääkäreistä palasi siviilielämään. Pääosa oli työläisiä, pienviljelijöitä ja toimenhaltijoita, joka viides oli suorittanut ylioppilastutkinnon. Joitakin jääkäreitä nousi talous- tai kulttuurielämän huipulle. Osa jatkoi sotilasuralla. Muutamia jääkäreitä siirtyi Neuvosto-Venäjälle. Valtaosa jääkäreistä osallistui talvi- ja jatkosotaan.
Yhteensä 49 jääkäriupseeria sai kenraalin sotilasarvon, heidän joukossaan jalkaväenkenraalit Erik Heinrichs, Kaarlo Heiskanen, Taavetti Laatikainen, Armas-Eino Martola, Aarne Sihvo, Alonzo Sundman, Paavo Talvela ja Väinö Valve. Jääkäreiden vaikutus Suomen puolustusvoimien kehittämisessä oli hyvin suuri 1950-luvulle asti. Viimeinen jääkäri, jääkärikenraali Väinö Valve kuoli 1995.
Jääkäriliikettä tutkineen filosofian tohtori Matti Lackmanin mukaan jääkärit syyllistyivät maanpetokseen Venäjällä tuolloin voimassa olleen lain perusteella[4].
Jääkäriliikkeen synnyn syitä
1900-luvun alun aktivismi, jonka aatteellinen perillinen jääkäriliike on, syntyi vastauksena  venäläistämistoimenpiteiden ja eräiden suomalaisten myöntyväisyyden yhdessä luomaan tilanteeseen, jossa Suomen itsehallinnollinen asema oli uhattuna ja lait tuntuivat menettäneen merkityksensä. Oman suomalaisen sotaväen lakkauttaminen ja suomalaisille syntynyt uhka joutua palvelemaan venäläisissä joukko-osastoissa Venäjän maaperällä vaikutti voimakkaasti mielialoihin.[5]
Aktivistien mielestä vallitseva laiton tilanne oikeutti ja velvoitti tarvittaessa vastaamaan väkivaltaan väkivallalla. Aktivismin ohjelma esitettiin vuonna 1903, ja aktiivinen vastustuspuolue perustettiin seuraavana vuonna. Näiden varhaisten aktivistien toiminnassa tulevia jääkärien ja aktivistien toimintamuotoja ennakoivat muun muassa asetoimitukset, kuten SS John Graftonin matka, suojeluskuntien synty suurlakon aikana sekä puolisotilaallisen Voimaliiton perustaminen 1906. Vallankumoukselliset rauhattomuudet Venäjällä tukahduttivat nämä toimintamuodot vielä vuoden 1906 kuluessa.[6]
Toinen sortokausi alkoi kehkeytyä vuoden 1908 lopulla ja sai taakseen Venäjän lain voiman kesäkuussa 1910 kestääkseen Venäjän keisarikunnan loppuun vuoden 1917 maaliskuuhun. Suomen itsenäisyysajatusta pidettiin vireillä aktivistien puoluetoiminnassa muun muassa Framtid–Vastaisuus-lehdessä, kunnes sen lakkauttaminen 1910 päätti vanhan aktivismin kauden.[7]
Yliopiston osakunnissa itsenäistymisajatusta vaalittiin eri muodoin. Toukokuussa 1914 pidetyn promootiojuhlan puheissa itsenäistymisajatus tuotiin julki laajasti, vaikka varovaisesti muotoillen. Promootiotoimikunnassa esiintyy monia tulevia jääkäriliikkeelle merkittäviä miehiä: Kai Donner, Väinö Kokko, Pehr Norrmén ja Yrjö Ruuth (myöh. Ruutu).[8]
Perustaminen

Suomi asetettiin sotatilaan 30. heinäkuuta 1914[9]: Venäjän sotilasjohto pelkäsi Saksan nousevan maihin ja hyökkäävän Suomen kautta. Kriittisiä kohteita eri puolilla Suomea alettiin linnoittaa "vallitöihin" palkattujen suomalaisten voimin mutta venäläisessä johdossa. Nämä työt aiheuttivat työvoimapulaa esimerkiksi maataloudessa. 17. marraskuuta julkaistiin laaja venäläistyttämisohjelma, joka lopullisesti käynnisti jääkäriliikkeeseen johtaneen toiminnan.[10]
Venäläistyttämisohjelman julkaiseminen mursi padot. Jo samana päivänä pidettiin useita toisistaan riippumattomia kokouksia, joissa hahmoteltiin vastarinnan muotoja ja toteuttamista. Kerrotaan esimerkiksi, että kun Väinö Kokko, Yrjö Ruuth ja Väinö Tiiri pitivät neuvoa Gardinin ravintolassa, oli samassa paikassa koolla opiskelijoita, joiden joukosta tultiin tunnetun kolmikon luo vaatimaan toimenpiteitä.[11] Samoihin aikoihin eräät yksittäiset ylioppilaat liittyivät vapaaehtoisina Venäjän armeijaan saadakseen sotilaskoulutuksen ja sotakokemusta. Myöhemmin muutama tällainen "etuajassa" ollut henkilö jopa karkasi Venäjän armeijasta ja siirtyi jääkäriksi. Jääkäriliikkeen alettua vastaavaa ei enää esiintynyt.
Ostrobotnian kokous

Itsenäistymisliikkeen järjestäytymisen katsotaan alkaneen 20. marraskuuta 1914 Pohjalaisten osakuntien talossa Ostrobotnialla pidetystä kokouksesta (päivämäärä ei ole yksiselitteinen, sillä pöytäkirjaa ei salaamissyistä pidetty). Kokouksessa oli noin 20 osanottajaa eri osakunnista sekä vanhasuomalaisesta ylioppilasjärjestö Suomalaisesta Nuijasta. Suoranaisen alun sijasta tämä kokous pikemminkin merkitsi useiden pienempien ryhmien kokoontumista yhteen, eräänlaista kriittisen massan muodostumista.
Kokous totesi muun muassa Pehr Norrménin sanoin, että passiivinen vastarinta on menettänyt merkityksensä ja on lähdettävä valtiopetoksen tielle, koska vastapuolikin (venäläiset) oli hylännyt lain. Suomi oli irrotettava Venäjän yhteydestä. Kun keskusteltiin ulkomaisesta avusta, Väinö Kokko – Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan kuraattori – piti Saksan apua tärkeänä, jopa ainoana mahdollisuutena. Kokouksen jäsenet julistautuivat aktivistisen liikkeen väliaikaiseksi keskuskomiteaksi. Yhteyttä oli otettava sekä mahdollisiin koulutuksen järjestäjiin että vanhempiin poliitikkoihin ja aktivisteihin ynnä sosialistien edustajiin.[12]
Avun tunnustelua ja toimintamuotojen hahmottelua

Marraskuun lopulla 1914 vahvistui ajatus lähettää Tukholmaan neuvottelija tunnustelemaan sotilaskoulutuksen mahdollisuuksia Saksan entisen Helsingin-konsulin Albert Goldbeck-Löwen kautta. Walter Horn ja Bertel Paulig nimettiin neuvottelijoiksi, koska he tunsivat yhteyshenkilön ennestään ja heidän saksan kielen taitonsa oli erinomainen. Matka naamioitiin urheiluyhteyksien ylläpidoksi ruotsalaisiin järjestöihin (Suomen puolelta peitteenä oli Suomen Palloliitto).[13]
Saksa ei ollut ainoa vaihtoehto tukijaksi ja koulutuksen järjestäjäksi tässä vaiheessa. Ruotsin ilmapiiriä tiedustelemaan matkusti vuodenvaihteessa 1914–1915 useita pieniä ryhmiä eri osakunnista. Vierailujen kohteina olivat lukuisat julkisuuden henkilöt niin kirkon, tiedeyhteisön kuin lehdistönkin osalta. Ruotsalaiset isännät osoittivat kiinnostusta Suomen tilanteeseen ja vakuuttuivat siitä, että Suomessa hanke edusti myös suomenkielisiä piirejä, mutta varsinaiseen kysymykseen vastaus oli ilmeinen: mitään aktiivista tukea Suomen itsenäistymiselle ei olisi luvassa.
Samalla kun sotilaskoulutuksen mahdollisuuksia tunnusteltiin ulkomailta, järjestettiin myös kotimaassa omatekoista koulutusta: luettiin kirjallisuutta ja kohennettiin kuntoa muun muassa hiihtoharjoituksin. Ampumaharjoituksiakin pitivät ne, joilla aseita ja patruunoita oli käytössä. Sabotaasitoimintaan valmistauduttiin pioneerialan opiskelulla tekniikan opiskelijoiden johdolla. Myös vakoilutoimintaa saksalaisten hyväksi koetettiin organisoida.[14]
Koulutusta aseelliseen kapinaan Saksasta
Herman Gummerus, Walter Horn ja Bertel Paulig olivat lähettäneet 8. joulukuuta 1914 Saksan sotaministeriölle raportin, jossa kuvailtiin mielialoja Suomessa sekä toivottiin aseapua ja 150 vapaaehtoisen koulutusta Saksalta. Koulutettujen tehtävänä olisi tukea saksalaisten joukkojen maihinnousua Suomeen samalla kun maassa puhkeaisi kansannousu Venäjää vastaan.
Omalla tahollaan maaperää Saksassa muokkasi Saksaan muuttanut suomalaissyntyinen varatuomari Fritz Wetterhoff. Jo syyskuussa Wetterhoff oli esittänyt Suomeen tehtävästä maihinnoususta suunnitelman, joka oli varsin samankaltainen kuin aktivistien Gummeruksen johdolla tekemä suunnitelma. Olennaista olisi vastarinnan kunnollinen valmistelu ja saksalaisten joukkojen tuki.
Suomalaisten vapaaehtoisten koulutusasia eteni päätökseen Saksan sotaministeriön tiloissa 26. tammikuuta 1915 järjestetyssä kokouksessa, jossa oli mukana edustus sotaministeriön lisäksi ulkoministeriöstä ja kahdesta eri esikunnasta.
Päätöksen pääkohtia olivat:
Koulutus annettaisiin 200:lle suomalaiselle saksankielentaitoiselle ylioppilaalle, jotka olivat "sivistyneitä, luotettavia ja hyvistä perheistä".
Koulutuksen kesto olisi aluksi neljä viikkoa, mutta aikaa voitaisiin jatkaa.
Sisällössä painotettaisiin muun muassa sotilashenkeä, ampumataitoa, pienten yksiköiden johtamista sekä tuhoamis- ja sissitoimintaa.
Aloitusajankohdaksi päätettiin helmikuun 1915 puoliväli ja koulutuspaikaksi Lockstedter Lagerin leirialue.
Pfadfinderit – vapaaehtoiset partiojohtajien peiteroolissa
Kehotus alkaa lähettää vapaaehtoisia saavutti Wetterhoffin välittämänä Herman Gummeruksen Tukholmassa 1. helmikuuta 1915. Suomeen tieto välitettiin salasähkeenä, joka näennäisesti käsitteli Harald Öhquistin Saksassa oleskelevan isän vointia: "Lääkäri toivoo täydellistä toipumista kahden viikon kuluessa."
25. helmikuuta[9] saapui Lockstedtiin ensimmäiset 55 koulutettavaa partiolaiskursseille (Pfadfinderkursus). Heidän matkansa oli johtanut ensin Tukholmaan ilmoittautumaan Herman Gummerukselle. Matkat selitettiin esimerkiksi opintoihin liittyviksi. Tukholmassa vaihtuivat monien nimet, karsittiin tarpeettomat varusteet ja saatiin saksalaiset passit sekä matkarahat loppumatkaan. Ruotsissa edettiin Malmön kautta Trelleborgiin, josta lauttayhteys vei Saksaan Sassnitziin. Junamatkan päässä Berliinissä oli vastassa Wetterhoff apulaisineen. Matkan viimeinen osuus vei ensin Hampuriin ja edelleen Lockstedter Lageriin (nykyinen Hohenlockstedt).
Perillä kurssi jaettiin kahdeksi komppaniaksi ja osallistujille annettiin peiteroolin mukaiset partiolaisasut sekä saksalaiseen partionjohtajaan viittaava nimitys Feldmeister. Vaikutelmaa täydensi se, että kurssin johtaja majuri Maximilian Bayer oli myös Saksan partiopoikaliikkeen (Jugendwehr) johtaja.
Pfadfinderien koulutus
Sopimuksessa pfadfinderiten koulutuksesta korostettiin muun muassa Saksan kulttuuriin ja ”sotilaalliseen henkeen” tutustumista. Vaikka kurssiaika oli vain muutamia viikkoja, siihen oli näin ollen kaavailtu muun muassa opintomatkoja.
Aikalaismuistelmissa korostetaan, että suomalaiset kaipasivat aitoa tuntumaa saksalaiseen koulutukseen, mutta ”he saivat pian huomata, ettei heidän opetuksessaankaan noudatettu saksalaisen sotilaskasvatuksen, vaan pikemmin partiopoikakasvatuksen metodeja”. Peiterooli tuntui siis ulottuvan ulkoisten puitteiden ohella myös koulutuksen sisältöihin.
Aluksi isäntien otteet vaikuttivat koulutettavista jopa liian herrasmiesmäisiltä, kun kurssin johtajan ja varsinaisten kouluttajien näkemykset koulutuksesta vielä etsivät muotojaan: ”Suomalaisia kohdeltiin varovaisesti ja hellin käsin. Vasten tahtoa elettiin ’herroiksi’.” Taustalla oli majuri Bayerin näkemys, että neuvokkaita vapaajoukkojen johtajia suomalaisista saataisiin pikemminkin partiolais- kuin sotilasopein. Bayerin arvoihin liittyi myös, että aluksi oli oluenkin nauttiminen suomalaisilta kiellettyä. Pian saatiin kuitenkin huomata, että majuri Bayer jäi painotuksineen vähemmistöön varsinaisiin kouluttajaupseereihin, kapteeneihin Bade, Heldt, Just ja Knaths, nähden.
Kurssilaisten määräkin kasvoi vähitellen, saavuttaen kolmessa viikossa noin 180:n vahvuuden. Osa kurssilaisista alkoi kuitenkin olla poissa vahvuudesta erilaisilla komennuksilla.[15]

Partiopojan asusta huolimatta oli suomalaisilla vapaaehtoisilla 28. helmikuuta lähtien hallussaan tärkein sotilaan tunnusmerkki – ase: venäläinen kolmen linjan kivääri M/91, joita saksalaiset olivat saaneet runsaasti sotasaaliiksi. Valintaa oli helppo perustella silläkin, että suomalaiset tulisivat joka tapauksessa mahdollisessa itsenäisyystaistelussaan turvautumaan venäläisiltä vallattuihin aseisiin.
Pistoolit ja käsikranaatit kuuluivat varustukseen. Ensimmäisiä raskaampia aseita – kahta Maxim-konekivääriä – kurssi sai sen sijaan odotella huhtikuun puoleenväliin saakka.[16]
Ensimmäisten päivien hapuilun jälkeen koulutus hakeutui asenteiltaan preussilaisen sotilaskoulutuksen uomiin, vaikka sisältö olikin poikkeavaa, koulutettiinhan sivistyneitä, vapaaehtoisia ”sivilistejä”.
Lauerman luonnehdinnan mukaan pfadfinderit saivat ”jokseenkin samanaikaisesti alokkaalle, kadetille, sotakorkeakoulun oppilasupseerille ja hiukkasen partiolaisjohtajallekin kuuluvaa opetusta”. Koulutettaville pyrittiin luomaan valmiuksia johtaa niin ryhmää, joukkuetta kuin ”välttävästi komppaniaakin”. Teoriaopetuksessa sivuttiin aiheita aina rykmenttitasolle asti.[17]
Koulutuksen sisältö ja laajuus muuttuivat sitä mukaa kuin kurssin pituutta vähin erin kasvatettiin. Alkuperäisessä suunnitelmassa syrjään jätetty sulkeisjärjestys samoin kuin tupapalveluskin tulivat kuulumaan ohjelmaan.
Maaliskuussa oli saatu ensimmäiset ylennykset zug- ja gruppenführerien (joukkueen- ja ryhmänjohtajien) arvoihin, mikä ennakoi mahdollisuutta, että kurssia laajennettaisiin.[18]
Huhtikuussa 1915 annettiin kaiken kaikkiaan neljä eri lupausta kurssien pidentämisestä; esimerkiksi 2. päivänä kerrottiin, että kurssi kestäisi 16. huhtikuuta saakka ja 14. huhtikuuta ilmoitettiin jatkosta toukokuulle. Epävarmuus raastoi mieliä: ei tiedetty, mikä olisi itse kunkin tulevaisuus kurssin jälkeen. Alun perin neliviikkoinen poissaolo kotimaasta oli venynyt jo kuukausiin.
Heinäkuussa saatiin riekaleiksi kuluneiden ja vastenmielisiksi käyneiden partiolaispukujen tilalle oikeat sotilaspuvut: Saksan jalkaväen kenttäharmaat. Pfadfinder-aika oli päättynyt, ja kurssilaiset olivat nyt musketöörejä.
Itsenäisyysliike astui seuraavaan vaiheeseen. Ostrobotnian kokouksen alkumuodosta oli myös liikkeen organisaatio laajentunut ja monipuolistunut.
Suomen itsenäistymisen ja jääkäriliikkeen taustavoimia

Liikkeen esikuntana voidaan pitää A.K:ta ("Aktionskommittén", "Toimintakomitea" tai "Aktiivinen komitea"). Siinä olivat edustettuina eri puolueet, vanha ja nuori aktivismi sekä vanhan väen upseerit, jotka myöhemmin järjestäytyivät M.K:si ("Militärkommittén", "sotilaskomitea"). Ahti (1999) on luonnehtinut MK:ta "entisten Haminan kadettien toveripiiriksi".[19]
Aktiivista komiteaa tuki C.K. ("Centralkommittén", "Keskuskomitea"), joka oli vanhemman polven poliitikkojen muodostama ryhmä. Siihen kuului muun muassa valtioneuvoksia (Edvard Hjelt, Alexis Gripenberg), senaattoreita (Hugo Rautapää) ja professoreita (Rafael Erich, Edward Westermarck). Ruotsalaisen kieliryhmän edustus oli vallitseva. Se, että myös vanhasuomalaisia (Rautapää ja Samuli Sario) liittyi mukaan, osoitti heidän asenteensa muuttumista.
Aktiivisen komitean keskeinen käytännön toimija oli kesäkuusta 1917 lähtien työjaosto. Sen toiminta puolestaan naamioitiin metsäalan yritykseksi. Yritys, nimeltään Uusi Metsätoimisto, sijaitsi Helsingissä osoitteessa Yrjönkatu 25. Näennäisesti "toimisto" osti ja myi puutavaraa ja muita metsän antimia sekä välitti työntekijöitä metsätyömaille. Tällä voitiin verhota todelliset tehtävät, joista merkittävin oli suojeluskuntatoiminnan käynnistäminen eri puolilla maata. Uuden metsätoimiston keskeisin hahmo oli maisteri Elmo E. Kaila.

Tukholmassa toimi vuodesta 1916 alkaen vaikutusvaltainen Suomen itsenäisyysliikkeen Ulkomaanvaltuuskunta. Sen kautta olivat olemassa yhteydet Ruotsiin ja Saksaan. Seuraavan vuoden syksyllä valtuuskunta alistettiin A.K.:lle, joka sai siitä yhteyselimen saksalaisiin päin.
Saksassa liikkeen asioita oli hoitanut Fritz Wetterhoffin johtama Büro Wetterhoff. Wetterhoffin jouduttua saksalaisten epäsuosioon perustettiin marraskuussa 1916 uusi, riippumattomampi yhdyselin Das Finnländische Büro, jota johti Samuli Sario. Hänen mukaansa ja edeltäjän nimimallilla toimistoa kutsuttiin myös Büro Sarioksi. Riippumattomuuden hinta oli vaatimattomuus: Wetterhoffin toimiston arkisto ja kontaktit eivät olleet käytettävissä ja rahaakin puuttui.
Sosialistien edustus puuttui näistä elimistä. Vaikka yhteistyöstä porvarien kanssa kieltäydyttiin, oli itsenäistymisajatus kannatettava. Muun muassa K. H. Wiik, Oskari Tokoi ja Yrjö Mäkelin tukivat jääkäriliikettä. Viimeksi mainitun poika Leo Mäkelin liittyi jääkärien riveihin 14. helmikuuta 1916.
Suomen "vapautusliikkeen" monitahoisen organisaation tiivistää Ahti (1999) seuraavasti:
"Suomessa toimi AK, Uusi metsätoimisto ja MK. Tukholmassa oli Ulkomaanvaltuuskunta ja Nikolai Mexmontanin Sotilaskomitean alainen esikunta, Berliinissä Samuli Sarion toimisto ja viimein Liepājassa Jääkäripataljoona ja sen edustajat."[20]
Suomen itsenäistymisen kannalta oli Venäjän vallankumous onnekas tapahtuma, mutta niin oli myös Saksan tappio ensimmäisessä maailmansodassa. Professori Matti Lackmanin mukaan Saksa ei välittänyt Suomen vapaudesta, vaan tuki jääkäreitä samasta syystä kuin bolševikkejakin: päämääränä oli heikentää Saksan vihollista Venäjää. Saksa ei myöskään päästänyt jääkäreitä Suomeen, ennen kuin katsoi sen tarpeelliseksi. Jääkäreillä ei ollut paljoa mahdollisuuksia vaikuttaa tähän asiaan. Lisäksi Saksa suunnitteli tekevänsä Suomesta oman vasallivaltionsa.[21]
Suuri värväys – partiolaiskurssista Lockstedtin harjoitusjoukoksi
Kun pfadfinder-joukon laajentaminen pataljoonaksi hyväksyttiin keisari Vilhelm II:n 28. elokuuta 1915 allekirjoittamalla käskyllä, lisättiin rekrytointia alkuperäiseen joukkoon nähden moninkertaiseksi. "Suuri värväys" tuli kestämään syyskuusta 1915 toukokuuhun 1916.
Pataljoonan vahvuus – neljä kiväärikomppaniaa, konekiväärikomppania ja pioneerikomppania – edellytti normivahvuuksien mukaan 1439:ää miestä. Pois lukien tästä pfadfinderit sekä saksalainen päällystö ja alipäällystö, nettotarve oli noin 1200 miestä. Pataljoonan – tässä vaiheessa Ausbildungstruppe Lockstedtin – komentaja majuri Bayer esitti tarpeeksi kuitenkin jopa 2000 miestä mahdollisesti ajatellen, ettei suomalaisia käännytettäisi takaisin, vaan yksikköä laajennettaisiin tai uusia perustettaisiin tilanteen mukaan.
Värväystoiminnan organisoinnissa keskeistä oli ylioppilaiden osakuntatoiminta ja pienemmässä määrin myös muut miesopiskelijoiden yhteisöt. Aktiivisen komitean ja ylioppilaskunnan välisenä yhteytenä toimi maisteri Kai Donner. Ylioppilasaktiivit värväsivät opiskelutovereitaan ja tekivät matkoja maakuntiin hankkiakseen rekryyttejä sekä tukeakseen ja käynnistääkseen paikallisvärväystä.
Jotta jääkäriliike saisi laajan ja monipuolisen osallistuja- ja kannattajajoukon, pyrittiin värvääjiä hankkimaan eri yhteiskuntaryhmistä. Lauerman sanoin: "Värvärien joukossa oli työläisiä, työnjohtajia ja käsityöläisiä, maanviljelijöitä, opettajia, pappeja ja lukkareita, jopa joku poliisiviranomainenkin."[22]
Paikallisvärväreitä oli helpoin löytää Pohjanmaalla ja Karjalassa. Muualle oli lähetettävä ylioppilasvärväreitä Helsingistä ja kutsuttava jääkäreitä Saksasta. Tunnettuja värvääjäjääkäreitä ovat muun muassa Aarne Sihvo ja Sulo-Weikko Pekkola.
Eräs värväysesimerkki
Iivari Kauranen on kertonut omasta värväyksestään seuraavasti:
Kuvauksessa esiintyy useita kuvaavia elementtejä:
värväys on päässyt alkuun muutama kuukausi aikaisemmin ja laajennut akateemisten piirien ulkopuolelle
värvääjä ja värvätty tuntevat jollakin tavalla toisensa, joten luottamus voidaan arvioida
värvääjä on liikkuvassa ammatissa, johon liittyy paljon sosiaalista kanssakäymistä
yrityksen motiivit ja rekryyteille asetettavat vaatimukset tuodaan esille
Sitä, että värväri tunsi jääkäriliikkeen hyvin, voidaan ehkä pitää poikkeuksellisena; taustatiedot saattoivat usein olla heikkojakin ja kuvaukset matkan tarkoituksesta epämääräisiä. Kertomuksessa esiintyvä avomielisyys taas kertoo siitä, että ollaan ehkä varomattomia, läsnä olevat tunnetaan ja myöhemmin ollaan jääkäriliikkeen tukialueella, Etelä-Pohjanmaalla. Täällä saatettiin jopa järjestää avoimesti "värväysiltamat" tai "lähtötanssit".
Tyypilliset rekryytit eivät tuossa vaiheessa enää olleet kielitaitoisia, kokeneita matkaajia, jotka opiskeluasioissaan pistäytyisivät ulkomailla: Kauranen kertoo lainauksen jälkeisessä osassa, että matka Jyväskylästä Ala-Härmän Volttiin oli hänen ensimmäinen junamatkansa. Kemin etappi on paljastunut (20. tammikuuta 1916) tai juuri paljastumassa ja joudutaan kiertoteihin.
Eri vaiheiden ja odotusten jälkeen rajanylitys tapahtuu Torniosta hiihtäen paikallisoppaan johdolla. Haaparannasta matka jatkuu "Halkokonttorissa" toimivan jääkärin johdolla eteenpäin. Ruotsin halki matkataan ummikkoina jatkoyhteyden selvittävän paperilapun turvin. Loppuosa reitistä on tavanomainen: Malmö–Trelleborg–Sassnitz. Kauranen ja neljä muuta rekryyttiä ovat perillä Lockstedter Lagerissa 28. tammikuuta 1916 tullakseen osaksi koulutuspaikan mukaan nimettyä Lockstedtin harjoitusjoukkoa.[23]
Ausbildungstruppe Lockstedt
Pääartikkeli: Lockstedtin harjoitusjoukko
Lockstedtin harjoitusjoukko perustettiin virallisesti 2. syyskuuta 1915. Aluksi käytettävissä olivat vain alkuperäiset pfadfinderit, nyt lukumäärältään 143. Heistä ylennettiin 6 joukkueenjohtajaa (Zugführer), 30 ryhmänjohtajaa (Gruppenführer) ja niin ikään 30 ryhmän varajohtajaa (Hilfsgruppenführer).
Syyskuun puolivälin paikkeilla Ausbildungstruppe Lockstedt sai ensimmäiset uudet alokkaansa, aluksi pääasiassa vankileireille internoitujen suomalaisten joukosta sillä aikaa kun värväys Suomessa vasta käynnistyi.
Miesten tulo joukko-osastoon kiihtyi syksyn ja alkutalven kuluessa niin, että marraskuussa voitiin perustaa kolmas ja joulukuun lopulla neljäs komppania. Vuoden 1916 alussa vahvuus oli 881 miestä ja tuhannes rekryytti astui palvelukseen 13. tammikuuta.[24]
Etapit

Vajaat 200 saksankielentaitoista pfadfinder-tarjokasta ujutettiin Tukholmaan ja eteenpäin esimerkiksi opintomatkojen varjolla. Lockstedtin harjoitusjoukon miehistön värväystä ja kuljetusta varten oli suunniteltava erityyppinen organisaatio. Rajan laillinen ylitys vaikeutui jo syksyn 1915 kuluessa ja helmikuussa 1916 se sulkeutui täysin "jääkäri-ikäisiltä" 19–35-vuotiailta miehiltä, kun passeja ei enää myönnetty.
Jälkeenpäin laaditussa etappiteiden kartassa on Suomen ja Ruotsin puolella yhteensä 52 etappikohdetta, osan kuvatessa yksittäistä taloa, osan kokonaista paikkakuntaa. Säilyneitten etappitalojen seinissä on tästä kertovia muistolaattoja.
Eräs tunnetuimpia etappitaloja oli Juho Alfred Heikkisen eli Hallan ukon ja hänen vaimonsa Licin asuma Hallan talo Hyrynsalmen Hallavaarassa. Hallan etappia johti Friedel Jacobson.
Haaparannan–Tornion alue muodosti maailmansodan tilanteessa merkittävän kansainvälisen solmukohdan. Jääkärietappi toi oman lisänsä paikkaan, joka oli ennestään tärkeä "vakoilun, salaisen politiikan,Venäjän vallankumouksellisen toiminnan, pakolaisten, salakuljetuksen [ja] prostituution" harjoittamiselle.[25] Tässä keitoksessa kiehui yhtenä sattumana "Halkokonttorin" peitenimellä toimiva jääkärietappi.
Tornion etapin oli perustanut Eero Heickell (Kuussaari) jo vuoden 1915 alussa pfadfinder-kurssilaisten rajanylityksen tukemiseksi.
Haaparannan etappikeskus puolestaan syntyi pfadfindereiden Heikki Kekonin ja W. E. Tuompon sinne suuntaaman tiedotus- ja tiedustelumatkan jatkokomennuksena, kun Lockstedtin harjoitusjoukon perustamisesta oli saatu varmuus ja etapille tulisi näin käyttöä.
Kemin etappi perustettiin 3. syyskuuta 1915, jolloin Heickell neuvotteli asiasta muun muassa Konstu Pietilän ja Arvi Hällforsin kanssa. Kemissä etappi sijaitsi Juho Heiskasen omistamassa matkustajakoti Osulassa. Etappi joutui ilmiannon kohteeksi ja sen toiminta katkaistiin 6. tammikuuta 1916 lähettämällä Helsinkiin sähkösanoma "Potilas ei saavu".
Tästä huolimatta Osulan isäntä Juho Heiskanen pidätettiin. Hänestä tuli ensimmäinen špalerniitti eli Pietarin Špalernajan vankilaan teljetty aktivisti. Myöhemmin heitä kutsuttaisiin kalterijääkäreiksi.[26]
Kaupunkiolosuhteissa etappi saatettiin perustaa sopivan liikeyrityksen yhteyteen. Esimerkiksi Oulussa toimi konttoristi Amatus Johanssonin ylläpitämä toimintapiste Högstenin herrainvaateliikkeessä. Samassa kaupungissa Iikka Castrén huolti ja majoitti jääkäriliikkeen nimissä liikkuvia Valion toimitiloissa.[27] Paikallisen työväenlehden Kansan Tahdon lehtimiehet Yrjö Mäkelin ja Hannes Uksila kokosivat värvätyt lehden toimitukseen, josta heidät ohjattiin Jaakko Kemppaisen vaatturiliikkeeseen ja sieltä joko jään yli tai Tornion kautta Ruotsiin.
Etappitiet johtivat rajan yli pohjoisesta alkaen Muoniossa, Kangasjärvellä, Pellossa, Tengeliössä, Palovaarassa, Karungissa, Torniossa ja Haaparannalla. Merenkurkun yli kuljettiin Jepualta ja Voltista alkavilla etapeilla, joiden kohtaamispiste oli Holmön saarella. Kulkijoiden määrällä mitattuina tärkeimmät ylityspaikat olivat Kemin-Haaparannan sekä Tornion reitit. Kemin etapin paljastuttua ja Merenkurkun ollessa yhtenäisessä jäässä muodostui Etelä-Pohjanmaalta Uumajaan johtavan reitin merkitys suureksi.[28]
Etappitoiminta pyrittiin aluksi eristämään värväyksestä, mutta myöhemmin nämä toiminnot väistämättä sekoittuivat, vaikka se kasvattikin turvallisuusriskiä. Lackman mainitsee esimerkkinä, kuinka etappireitin varrella Pohjois-Ruotsin Seittenkarissa vaikuttaneet etappimiehet värväsivät siellä työskennelleistä suomalaisista metsätyömiehistä ainakin 20 miestä Saksaan.[29]
Jääkäripataljoona 27:nä rintamalle
Pääartikkeli: Jääkäripataljoona 27
Vuoden 1915 loppupuolella majuri Bayer arvioi, että Ausbildungstruppe Lockstedtin miesten koulutus täydentyisi tarkoituksenmukaisesti rintamakokemuksella. Hän otti asian puheeksi liikkeen suomalaisten johtomiesten – Adolf von Bonsdorffin, Rafael Erichin ja Samuli Sarion – kanssa, kun nämä olivat vierailemassa Lockstedter Lagerissa.
Suostumus asiaan saatiin maaliskuussa 1916 ja liikekannallepanokäsky annettiin 3. toukokuuta 1916. Harjoitusjoukon rintamakelpoiseksi arvioitu osa nimitettiin Kuninkaalliseksi jääkäripataljoona 27:ksi (Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27).[9] Koulutukseen vielä jäävä täydennysosa sai harjoitusjoukon vanhan nimen Ausbildungstruppe Lockstedt.
Bahrenfeldin rangaistusosasto
Tyytymättömyyttä ja purnausta ilmeni jääkärien joukossa sekä suoranaisten olosuhteiden että epätietoisuuden vuoksi. Monilla Suomesta "suuren värväyksen" aikaan saapuneilla ei ollut selkeää käsitystä odotettavissa olevasta tilanteesta (kun sitä ei ollut värväreilläkään). Vaikka jääkäripataljoona toisaalta oli suomalainen yritys ja yhteisö, se oli toisaalta vain yksi saksalaisen sotilaskurin alainen yksikkö. Niinpä kurittomuutta kitkettiin kovin ottein. Ensimmäiset vakavampiin rettelöinteihin syyllistyneet lähetettiin sotaoikeuteen ja sieltä vankileireille.
Erityinen rangaistusosasto perustettiin Zerkstenin kartanoon kymmenen kilometrin päähän rintamalinjasta vuoden 1916 syksyllä. Osastoa komensi vääpeli Höfelmeyer. Kurinpitokeinoina käytettiin pakkotahtisen harjoittelun ohella ruuatta jättämistä, pimeässä putkassa istuttamista sekä pakkasessa pitämistä. Zerksteniin viedyt "jermut" eivät kuitenkaan olleet lannistettavissa eikä osasto saavuttanut tarkoitustaan: rangaistusosastoon komennetut eivät "palanneet järjestykseen".[30]
Pataljoonaa varten perustettiin marraskuussa 1916 erityinen rangaistuskomppania, Altona-Bahrenfeldin työkomennuskunta, joka toimi tykistövarikossa Hampurin lähellä. Yhteensä tähän osastoon, "bahrenfelttareihin", päätyi Lackmanin mukaan 216 miestä (Lauerman 1966 laskelmissa 224 miestä). Palvelus oli raskasta ja sitä vaikeutti suuresti vielä sekin, että rangaistusosastolaisten esimiehet puhuivat pelkästään saksaa. Ravinto puolestaan oli niukkaa ja yksipuolista.
"Bahrenfelttarien" kehnoista olosuhteista kantautui tietoa pataljoonaan, mikä osaltaan lisäsi tyytymättömyyttä pääjoukossa. Rangaistuskomppanian tilannetta ei kuitenkaan korjattu, ennen kuin Špalernajan vankilasta vallankumouksen myötä vapautunut Zugführer Aarne Sihvo, myöhempi Puolustusvoimien komentaja, vieraili Bahrenfeldissa. Sihvo totesi, että rangaistuskomppania tulisi aiheuttamaan särön jääkärien ulkoiseen kuvaan, kun heidän paluunsa Suomeen tulisi ajankohtaiseksi. Omakohtaisiin, tuoreisiin vankilakokemuksiinsa verraten hän saattoi ymmärtää bahrenfelttareiden ahdingon.
Vain viisi bahrenfelttaria palasi rangaistuskomppaniasta pataljoonaan, lopuista työkuntoiset sijoitettiin pääosin siviilitöihin teollisuuslaitoksiin. Bahrenfelttarit saattoivat palata Suomeen vasta vuoden 1918 sodan päätyttyä, pääosa syksyllä 1918. Jälkeen jääneitä eli Saksassa surkeissa oloissa; jotkut olivat lähteneet maasta omin avuin ja kaikkien kohtalo ei koskaan selvinnyt.[31]
Jääkäriliikkeen paljastuminen viranomaisille
Kun laajamittainen värväys oli aloitettu syyskuussa 1915, jääkäriliikkeen asia ei ollut enää vain pienten piirien tiedossa ja sen paljastuminen jossain muodossa olisi vain ajan kysymys.
28. syyskuuta päivätty raportti kenraalikuvernööri Seynille osoittaa venäläisten jo tuntevan jääkäriliikkeen toiminnan ytimen: Suomessa "harjoitetaan voimakasta kiihotusta suomalaisen nuorison, eritoten ylioppilaitten, saattamiseksi saksalaisiin upseerikouluihin, joissa heidät valmistettaisiin kapinan johtajiksi Suomeen".[32]
Jääkäriliikkeen paljastumisesta ei puutu sen paremmin tragikoomisia kuin syvästi traagisiakaan piirteitä:
Venäjän Haaparannan varakonsuli sai jääkäritarjokkaalta kyselyn matkarahoista Saksaan. Tieto matkarahoista oli oikea, mutta osoite väärä: Haaparannassa oikea paikka olisi konsulintoimiston sijasta kaiketi ollut "Halkokonttori".[32]
Torniossa vangittiin 23. joulukuuta 1915 pfadfinder Edvard Bruhn. Bruhn oli hoitanut yhtä jääkäriliikkeen värväyselimistä, ns. Liisankadun toimistoa Helsingissä. Kiinni jouduttuaan vasta 21-vuotias Bruhn paljasti kuulusteluissa tietonsa. Jo ennen kiinni joutumistaan Bruhn oli herättänyt huomiota "kevytmielisellä" elämäntyylillään, jonka seurauksena epäiltiin muun muassa värväykseen ja etappeihin liittyviä muistiinpanoja joutuneen vääriin käsiin. Hänet olikin tarkoitus toimittaa turvallisuussyistä pois maasta, mutta matkaseurue joutui varjostuksen kohteeksi ja kohtalokkaaseen tarkastukseen Tornion asemalla. Vapauduttuaan vallankumouksen yhteydessä Bruhn taisteli sekä Suomen että Viron vapaussodissa, ja kaatui vuonna 1919 Virossa.[33]
Vuosina 1916–1917 jääkäriliikkeeseen kohdistunutta viranomaistutkintaa johti venäläinen tutkintatuomari Nikolai Maškevitš. Vangittujen jääkärivärvärien oikeudenkäynnit alkoivat joulukuussa 1916 ja päätodistusaineistona olivat Maškevitšin keräämät tiedot ja tunnustukset. Prosessi keskeytyi vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen seurauksena, kun väkijoukko vapautti vangitut ja tuhosi pääosan asiakirjoista.[34]
Punajääkärit
Lackmanin mukaan Brest-Litovskin rauhan täydennysneuvottelujen aikaan elokuussa 1918 Berliinissä ryhmä sinne jääneitä jääkäreitä toimitti SKP:n perustavalle kokoukselle välitettävän kirjeen, jossa kertoivat olevansa halukkaita yhteistyöhön. Kirje ei kuitenkaan herättänyt kiinnostusta, sillä SKP:ssä jääkäreitä pidettiin lahtareina, vaikka osa heistä oli proletariaattia, kuten työläisiä ja merimiehiä. Ryhmä Berliinin punajääkäreitä kotiutettiin myöhemmin syksyllä, ja heistä osa ryhtyi yhteistyössä järjestämään organisaatiota punaisten kanssa. Hanke hyytyi, kun salainen poliisi eli Yleisesikunnan osasto III pidätti muutamia.[35]
Jääkäriliikkeen historia lyhyesti

17. marraskuuta 1914 Suomen suurruhtinaskunnan lehdistössä julkaistaan ns. suuri venäläistämisohjelma.
20. marraskuuta 1914 Jääkäriliike saa alkunsa, kun joukko ylioppilasaktivisteja kokoontuu Ostrobotnia-taloon Helsinkiin. Venäläistämisohjelmaa pidetään suurena uhkana, jolla käytännöllisesti katsoen lopetettaisiin Suomen suurruhtinaskunnan itsehallinto ja Suomesta olisi tullut vain yksi Venäjän keisarikunnan maakunnista muiden joukossa. Päätetään hankkia ulkomailta sekä aseita että koulutusta jotta Suomi voitaisiin erottaa Venäjästä.
25. helmikuuta 1915 Ensimmäinen vapaaehtoisten jääkäreiden ryhmä saapuu Saksaan Lockstedtin leirille koulutettavaksi.
26. elokuuta 1915 Suomalaisille jääkäreille perustetaan Saksassa oma joukko-osasto. Alokkaiden määrä kasvaa huomattavasti.
9. toukokuuta 1915 Suomalaisen jääkäripataljoonan nimeksi Saksassa tulee Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27.
31. toukokuuta 1916 Suomalaiset lähtevät Latviaan itärintamalle.
27. lokakuuta 1917 Ensimmäinen etukomennusjoukko ja aseita lähtee Saksasta Suomeen.
5. helmikuuta 1918 Tehdään päätös siitä, että jääkärit palaavat Suomeen.
13. helmikuuta 1918 Jääkäripataljoona hajotetaan. Sotilasvala- ja lipunvihkiäistilaisuus Libaussa (Liepājassa), Latviassa.
25. helmikuuta 1918 Jääkärien pääjoukko saapuu jäänmurtaja Sammon johtamassa saattueessa Vaasaan, Vaskiluodon satamaan.
[36]
Jääkäriliikkeeseen olennaisesti nivoutuvaa maailmanhistoriaa lyhyesti
30. heinäkuuta 1914 Venäjä aloittaa liikekannallepanon tukeakseen Serbiaa, jolle Itävalta-Unkari julisti sodan.
1. elokuuta 1914 Saksa julistaa sodan Venäjää vastaan. Saksan ja Ranskan välille syttyy myös sota.
15. maaliskuuta 1917 Tsaari Nikolai II luopuu vallasta.
7. marraskuuta 1917 Lokakuun vallankumous Venäjällä.
6. joulukuuta 1917 Suomen eduskunta hyväksyy itsenäisyysjulistuksen. Ensimmäinen itsenäisyyspäivä.
15. joulukuuta 1917 Saksa ja uusi valtio Neuvostoliitto sopivat aselevon.
27. tammikuuta 1918 Suomi ajautuu sisällissotaan.
18. helmikuuta 1918 Saksan ja Venäjän aselepo rikkoutuu, koska rauhansopimuksesta ei saada sopua.
3. maaliskuuta 1918 Neuvosto-Venäjä ja Saksa liittolaisvaltioineen sopivat Brest-Litovskin rauhan. Ensimmäinen maailmansota itärintamalla päättyy.
15. toukokuuta 1918 Suomen sisällissota päättyy.
[36]
Katso myös
Luettelo jääkäreistä
Jääkäri
Jääkärietappi
Suomen Jääkärimuseo
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahti, Martti| title = Ryssänvihassa: Elmo Kaila 1888–1935: Aktivistin, asevoimien harmaan eminenssin ja Akateemisen Karjala-Seuran puheenjohtajan elämäkerta| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-22043-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Enckell, Olof| title = Jääkärien tarina| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2005| version = (Jägarnas historia, 1943.) Suomentanut Emerik Olsoni. 1. painos 1956| id = ISBN 951-1-20826-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lackman, Matti| title = Suomen vai Saksan puolesta? Jääkäreiden tuntematon historia: Jääkäriliikkeen ja jääkäripataljoona 27:n (1915–1918) synty, luonne, mielialojen vaihteluita ja sisäisiä kriisejä sekä niiden heijastuksia itsenäisen Suomen ensi vuosiin saakka| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2000| id = ISBN 951-1-16158-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauerma, Matti (toim. Markku Onttonen ja Hilkka Vitikka)| title = Jääkärien tie| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1984| id = ISBN 951-0-12588-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauerma, Matti| title = Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27: Vaiheet ja vaikutus| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1966}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Olin, K.-G.| title = Aselaiva John Grafton| location = Kangasala| publisher = Ase-lehti Oy| year = 1994| id = ISBN 952-90-5260-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Onttonen, Markku (toim.)| title = Jääkärikirja| location = Helsinki| publisher = Ajatus Kirjat| year = 2002| id = ISBN 951-20-6232-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Suomalainen, Jaakko – Sundvall, Johannes – Olsoni, Emerik – Jaatinen, Arno (toim.)| title = Suomen jääkärit: Toiminta sanoin ja kuvin I–II| publisher = Kuopio: Osakeyhtiö Sotakuvia| year = 1933| version = 2. painos}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wegelius, K. A.| title = Routaa ja rautaa I: Tornion etappi| location = Porvoo| publisher = Werner Söderström Osakeyhtiö| year = 1926}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Into Auer: Kalterijääkärit III, WSOY 1935.
Erik Heinrichs: Itämeren ääriltä: Kuvia ja huomioita jääkärien retkiltä, (suom. Krohn, Helmi) Otava 1918.
Citation error, replace with{{cite book| author = Jarkko Kemppi| title = Isänmaan puolesta: Jääkäriliikkeen ja jääkärien historia| location = Helsinki| publisher = Minerva| year = 2011| id = ISBN 978-952-492-524-2}}
Sulo-Weikko Pekkola: Herrana ja heittiönä Gummerus 1927
Sulo-Veikko Pekkola: Ihmisten kiusana, WSOY 1928.
Sulo-Weikko Pekkola: Kalterijääkärit I–II, WSOY 1931.
Sulo-Weikko Pekkola: Petsamoa perimässä, WSOY 1930.
Aarne Sihvo: Muistelmani I–II, Otava 1954, 1956.
A. Aijal Uppala: K. A. Wegelius: Henkilökuva – elämäntyö 1964–1939, Otava 1968.
Anni Wallenius: Auringossa syntynyt: Nuoruuden muistelmat, WSOY 1978.
Citation error, replace with{{cite book| author = Pentti Airio| title = Walter Horn – Ensimmäinen jääkäri ja kylmän sodan Pohjola-aktivisti| publisher = Docendo| year = 2013| id = ISBN 978-952-5912-98-2}}
Aiheesta muualla

 Yle Elävä arkisto.

*
Luokka:Suomen puolustusvoimat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen rataverkon historian voidaan katsoa ulottuvan ainakin maaliskuun 20. 1849, jolloin tie- ja vesirakennuslaitoksen päällikkö eversti Alfred Stjernvall ehdotti hevosvetoisen rautatien rakentamista Helsingistä Turkhautaan. Rata olisi ylittänyt Salpausselät ja yhdistänyt maan pääkaupungin purjehduskelpoiseen Järvi-Suomeen. Kenraalikuvernööri määräsi asiaa tutkittavaksi, ja vuonna 1851 valmistui suunnitelma veturirautatien rakentamisesta Helsingistä Hämeenlinnaan.[1] Tälle välille avattiinkin vuonna 1862 Suomen rataverkon ensimmäinen rataosuus, joka on nykyään osa Suomen päärataa.[2] 1800-luvun lopulla junat oli Suomessa suunniteltu kulkemaan vain 25 kilometriä tunnissa, joten matkanteko oli hidasta mutta silti hevoskyytiä nopeampaa.
Pääosa rataverkosta rakennettiin vuosien 1850 ja 1900 välillä. Suomi oli köyhä ja työläisille maksetut palkat pieniä. Tarvittiin tehokas kuljetusmuoto niin valmiiden tuotteiden kuin raaka-aineidenkin kuljetukseen. Olihan nähty Yhdysvalloissa ja Englannissa niiden käänteentekevä vaikutus taloudelle. Suomessa oli menossa tällöin nopea teollistuminen.
Radat rakennutti tuohon aikaan Suomen suuriruhtinaskunta, ja Helsinki–Hämeenlinna-radan rakennusvaroja kerättiin muun muassa viinanpolttoverolla, kun kruunu ei juurikaan muualta rahaa saanut. Tämän veron kertymää hidastivat muun muassa suuret katovuodet 1850-luvun lopussa.

Uusia rataosuuksia on tehty 1900-luvun loppupuolella melko vähän. Eräitä suurimpia hankkeita ovat olleet Äänekoski–Haapajärvi-rata vuonna 1960[3] sekä Martinlaakson lähiliikennerata vuonna 1975[3].
Vuoden 1970 jälkeen on rakennettu pääasiassa oikoratoja. Sellaisia ovat vuonna 1971[2][3] valmistunut rata Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle, vuonna 1978 valmistunut Jämsänkosken–Jyväskylän rata[2][3] ja vuonna 2006[3][4] valmistunut Kerava–Lahti-oikorata. Oikoradat tehtiin oikomaan junien kulkua hidastaneita mutkia ja lisäämään kapasiteettia.
Rautatiet olivat jonkinasteisessa lamassa 1960-luvulta lähtien, koska uskottiin autojen olevan tulevaisuuden kuljetusmuoto. Käsitystä on jouduttu tarkistamaan 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa, sillä liikenneruuhkat ja kasvava ympäristötietoisuus puoltavat rautateiden uutta nousua.
Kehittyminen
Rautateiden rakentaminen alkoi Suomessa suhteellisen myöhään. Ensimmäinen rataosuus avattiin 17. maaliskuuta 1862 Helsingin ja Hämeenlinnan välillä[5]; tästä muodostui myöhemmin Suomen päärata. Vuonna 1870[2][3] valmistui yhteys Pietariin, joka siihen aikaan oli tärkeä yhteys tsaarivaltakunnan pääkaupunkiin. Koska Suomi oli osa Venäjän valtakuntaa, täällä alettiin käyttää venäläistä raideleveyttä (1 524mm / 5', Venäjällä nykyisin 1520mm).

Helsingin-Hämeenlinnan rataosan jatke Toijalan kautta Tampereelle sekä haararata Toijalasta Turkuun avattiin liikenteelle 22. kesäkuuta 1876.[5][6] Näin maan kolme suurinta kaupunkia oli yhdistetty. Vuonna 1883 seurasi yhteys Tampereelta Haapamäen kautta Seinäjoelle ja Vaasaan[2][3] ja 1886 myös Oulu oli liitetty Seinäjoelle.[2][3]. Vuonna 1909 rautatiet veivät vihdoin myös Lapin pääkaupunkiin Rovaniemelle.[3][7] Sen jälkeen uusien ratojen rakentaminen väheni pitkäksi aikaa, eivätkä sodat parantaneet tilannetta. Koska tärkein Joensuuhun kulkenut, Viipurista alkanut rata joutui rauhansopimuksessa 1944 suurimmalta osaltaan Neuvostoliitolle, rakennettiin sitä korvaamaan vuonna 1966 yhteys Parikkalasta Onkamolle.[2][3] Seuraavalla vuosikymmenellä saatiin vihdoin rakennettua lisää rataa, esimerkiksi oikorata Tampere–Lielahti–Parkano–Seinäjoki, joka lyhensi Etelä-Suomen ja Pohjois-Suomen välistä matka-aikaa selvästi.
1965 alkoi laaja sähköistysprojekti. Myöhäisen aloituksen etuna oli, että voitiin käyttää uusinta tekniikkaa eli 25 kV ja 50Hz, joka on vielä nykyäänkin paras tekniikka. Sähköistämisen etuna on pienempi energiankulutus ja saasteettomuus. Sähköistys aloitettiin Helsingistä Kirkkonummelle vievällä rataosuudella. Aikataulumukainen sähköjunaliikenne Kirkkonummelle alkoi 26. tammikuuta 1969.[8] Monet reitit saatiin sähköistettyä vasta 1990-luvulla, kuten Tampere–Jyväskylä vuonna 1994 ja Helsinki–Turku vuonna 1995. Sähköistys rataosalle Oulu–Rovaniemi valmistui muutaman vuoden rakentamisen jälkeen joulukuussa 2004[9] ja rataosuuksille Oulu–Iisalmi/Vartius vuonna 2006.
Etelä-Suomi
Suomen ensimmäinen yleiselle liikenteelle tarkoitettu rautatie, nykyinen päärata, Helsingistä Hämeenlinnaan valmistui vuonna 1862.[2] Rautatieyhteys Helsingistä Riihimäen ja Viipurin kautta Pietariin avattiin vuonna 1870.[2][10] Suomi oli tällöin autonomisena suuriruhtinaskuntana Venäjän vallan alla. Rata Riihimäeltä Pietariin rakennettiin sotilaallisista syistä syvälle sisämaahan, etteivät viholliset voisi käyttää sitä helposti omiin tarpeisiinsa.
Pääkaupunkiseutu

Rautatie on ollut merkittävä tekijä Vantaan kehityksessä. Rautatiellä on se etu, että se on kuljetuskyvyltään maanteitä huomattavasti tehokkaampi väylä sekä matkustajien että tavaroiden siirtoon. Rautatie on vaikuttanut hyvin merkittävästi Vantaan väestö- ja elinkeinorakenteeseen. Sen myötä väkeä muutti uusille alueille, kun rata mahdollisti töissä käymisen Helsingissä.
Ensimmäinen rataosuus avattiin Helsingistä Hämeenlinnaan 17. maaliskuuta 1862, rakennustyöt alkoivat vuonna 1857.[11] Toinen raide rakennettiin Pasilan ja Tikkurilan välille vuonna 1899, seuraavana vuonna sitä jatkettiin Keravalle saakka. Kolmas raide tehtiin Helsingistä Tikkurilaan vuonna 1972 ja Tikkurilasta pohjoiseen vuonna 1981.
Vantaankosken rata, joka erkanee Huopalahdessa rantaradasta, valmistui vuonna 1975.[3]
Sähköistettynä liikenne alkoi kulkea säännöllisesti Helsingistä Kirkkonummelle tammikuussa 1969 ja Hiekkaharjuun syyskuussa 1970.[12]
Itä-Suomi
Riihimäki–Pietari-rata valmistui 1870,[3] ja vuonna 1890 rakennettiin Kouvola–Kotka-rata.[3]
1860-luvulta lähtien nousivat rautatiekysymykset Savossakin esille. Rautatieverkostosta oli olemassa useita vaihtoehtoisia suunnitelmia; yhden jo 1860-luvun alussa esitetyn suunnitelman mukaan oli rakennettava radat Helsinki–Hämeenlinna–Tampere–Vaasa ja Viipuri–Lappeenranta–Kuopio–Oulu sekä näille poikittaisia yhteysratoja, muun muassa Hämeenlinna–Mikkeli. Ensimmäisenä Suomeen kuitenkin tehtiin Helsinki–Hämeenlinna-rata ja Riihimäki–Pietari-rata.
Savon rata Kouvolasta Kuopioon saakka oli valmis vuonna 1889,[3] ja se avattiin liikenteelle 1.10.1889.[5]
Alkuperäinen Karjalan rata Viipurista Sortavalan kautta Joensuuhun sekä haararata Antreasta Imatralle rakennettiin vuosina 1890-1894.[2][3] Myöhemmin sitä jatkettiin Joensuusta Lieksaan 1910[3],Nurmekseen 1911[3] ja sieltä edelleen Kontiomäen kautta Ouluun. Nurmeksen ja Oulun välinen rataosa valmistui vaiheittain vuosina 1926–1930.[3]
Poikittaisrata Elisenvaarasta Karjalan radan varrelta Savonlinnan, Pieksämäen ja Jyväskylän kautta Haapamäelle, Pohjanmaan radan varteen, rakennettiin vaiheittain vuosien 1897 ja 1918 välisenä aikana. Ensimmäisenä siitä valmistui Haapamäen ja Jyväskylän välinen osuus 1897, viimeisenä Jyväskylän ja Pieksämäen välinen osuus 1918.[2][3] Tätä rautatieyhteyttä Pietarista Suomen sisäosien kautta Pohjanlahden rannikolle Nikolainkaupunkiin (nyk. Vaasaan) Venäjän hallitus piti strategisista syistä erittäin tärkeänä, koska vanha Riihimäen-Pietarin rata sijaitsi sen verran lähellä Suomenlahden rannikkoa, että se olisi sodan aikana saattanut joutua vihollisen haltuun.[13]. Vastavalmistuneena rata todella saikin huomattavan strategisen merkityksen, mutta ei venäläisille vaan Suomen sisällissodan valkoisille, sillä Riihimäen–Viipurin rata oli punaisten, tämä uusi rata sen sijaan kokonaan valkoisten hallitsemalla alueella ja yhdisti toisiinsa vanhat pohjois–eteläsuuntaiset rataosat.[13]
Koska Karjalan radan eteläosa jäi toisen maailmansodan jälkeen luovutetulle alueelle, rakennettiin sitä korvaamaan 1960-luvulla rata yhdysrata Parikkalasta Onkamoon. Sitä ennen tärkeimpänä ratayhteytenä Joensuuhun oli toiminut vähän ennen sotaa, vuonna 1939[2] valmistunut rata Varkaudesta Joensuuhun.
Pohjanmaa
Tampere–Vaasa-rautatie rakennettiin vuosina 1879–1883. Ratatyömaa oli jaettu kolmeen piiriin. Näistä ensimmäinen ulottui Tampereelta Pollariin, toinen Pollarista Alavudelle ja kolmas Alavudelta Vaasaan. Kiireisimpään aikaan töissä oli jopa 4000 radan rakentajaa. Rata kiersi Näsijärven itäpuolitse ja oli kymmeniä kilometrejä pidempi kuin myöhemmin rakennettu, Parkanon kautta kulkeva oikorata.
Lounais-Suomi
Hämeenlinnasta Turkuun ja Tampereelle johtavien ratojen suunnittelu alkoi jo ennen kuin Helsinki–Hämeenlinna-rata saatiin valmiiksi. Ensimmäiset suunnitelmat insinöörikunta teki eversti Knut Stjernvallin johdolla jo vuonna 1860. Kenraalikuvernööri Berg esitti suunnitelmat senaatille, joka asetti vuonna 1861 komitean tutkimaan rautatien jatkamista Hämeenlinnasta Tampereelle.[14]
Keväällä 1861 joukko tamperelaisia Pellavatehtaan isäntä Adolf Törngrenin johdolla jätti hallitukselle laskelmia Hämeenlinna-Tampere-rautatien tuomista eduista, ja senaatti esitti keisarille, että Helsinki–Hämeenlinna-radan valmistuttua ruvettaisiin rakentamaan rataa Hämeenlinnasta Tampereelle, mutta Venäjän keisari siirsi hankkeen myöhempään ajankohtaan tärkeimpien itään päin kulkevien ratojen rakentamisten vuoksi.[15][16][17][18]
Koska Riihimäki–Pietari-radasta tuli pula-aikana hätäaputyömaa, ja toisaalta koska Venäjän silloinen suurruhtinas halusi, siirtyi Hämeenlinnan-Tampereen radan samoin kuin siitä haarautuvan Turkuun johtaneen radan rakentaminen aina 1870-luvulle.
1870-luvun alkupuoliskolla valtio oli sopinut radan rakentamisesta erään turkulaisen alihankkijan kanssa. Sopimukseen sisältyi ehto, jonka mukaan sopimus peruuntuisi, mikäli alihankkija ei aloita töitä tiettyyn päivään mennessä.
Alueen pohatat sopivat alihankkijan kanssa radan suunnasta. Esimerkiksi Forssa-yhtiöiden perustaja Axel Wilhelm Wahren oli sopinut alihankkijan kanssa radan rakentamisesta Forssan kautta. Wahreenin pettymykseksi alihankkija ei aloittanut rakentamista sovittuun päivään mennessä, jolloin sopimus peruuntui, eikä Wahren onnistunut saamaan rataa Forssaan, vaikka yrittikin kaikkensa vielä jälkeenpäin. Forssaan kuitenkin saatiin kapearaiteinen rautatieyhteys Humppilasta 1898, kun Jokioisten Rautatie rakennettiin.
Virheestä oppineena Suomen Suuriruhtinaskunta päätti olla hankkimatta alihankkijaa ja rakennutti radan itse. Rataa rakennettiin venäläisellä työvoimalla, koska se oli tuolloin halvempaa. Venäläinen miehistö oli toisaalta myös tappelualttiimpaa ja laiskempaa.
Venäläiset radan rakentajat jättivät joillekin paikoille myös oman kädenjälkensä, eli puustot radan varsilla. Siperian rataa rakentaessaan nämä työmiehet olivat oppineet kylvämään puita ratojen varsille; Siperiassa puut suojasivat rautatietä tuulelta.
Hämeenlinnan–Tampereen ja Toijalan–Turun radat valmistuivat 13. tammikuuta 1876[2][3][6][16][19], juhlajuna kulki tosin vasta 22.6.1876.[5] Tilastojen mukaan radalla kulki aluksi satunnaisesti ihmisiä, mutta kesän lähetessä päivittäinen matkustustarve kasvoi roimasti.[19]
Turku–Toijala-radalla kulki koekäytössä dieselkäyttöinen VR:n veturi säännöllisesti Kyrö–Turku-väliä jo 1920-luvulla.
Vuonna 1903 valmistui Turkuun toinenkin rata, Helsingin Pasilasta Karjaan ja Salon kautta kulkeva rantarata.[3] Se rakennettiin suureksi osaksi yksiraiteiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen rata kulki Porkkalan vuokra-alueen poikki ja jäi tältä osin muutamaksi vuodeksi pois käytöstä. Myöhemmin päästiin sopimukseen läpikulkuoikeudesta, mutta asiaan liittyi silti hankaluuksia, joiden vuoksi presidentti J. K. Paasikivi ehdotti uuden radan rakentamista kiertämään vuokra-alue sen pohjoispuolelta. Jo samassa yhteydessä suunniteltiin radan sähköistämistä. Presidentti pohti ajatusta päiväkirjoissaan sangen laajasti, mutta lopulta ajatus raukesi, kun Porkkala palautettiin paljon suunniteltua aiemmin, vuonna 1956.
Radan alkuosa Helsingistä Kirkkonummelle sähköistettiin Suomen ensimmäisenä ratana vuonna 1969. Muilta osin rataa alettiin perusparantaa vasta 1980-luvulla. Se saatiin kokonaisuudessaan sähköistettyä vasta vuonna 1995 kun Pendolinot tulivat liikenteeseen.
Pohjois-Suomi
Ennen sotia oli suunnitelmissa rakentaa rautatiet Koillismaalle Kuusamoon sekä Rovaniemeltä Petsamoon.
Muita mainittavia rautatiesuunnitelmia ovat olleet myös ns. Rahjan satamarata Kalajoella, sekä viivasuora ns. Kairanmaan rata Vuolijoen Otanmäestä Vihantiin.
Rautateiden vaikutus yhdyskuntarakenteeseen

Rautateillä oli suuri merkitys Suomen asutusrakenteen synnyssä. Monia uusia kaupunkejakin kuten Hyvinkää, Riihimäki, Karjaa, Kouvola, Seinäjoki, Pieksämäki ja Ylivieska on syntynyt rautateiden risteysasemien ympärille. Vielä 1960-luvulla rautateillä oli asema keskimäärin 3,4 kilometrin välein (pääkaupunkiseudun lähiliikenteessä 3,1km), ja huomattava osa väestöstä asui omakotitaloissa asemakylissä, jotka muodostivat ratojen varteen pitkiä nauhakaupunkeja. Asioita käytiin hoitamassa junalla isommissa kaupungeissa ja naapurikylissä autojen puuttuessa. Tällöin toteutui nykypäivän ihanne omakotitaloasumisesta hyvien ja ympäristöystävällisten kulkuyhteyksien päässä.
Vielä nykyäänkin Suomen väestö on keskittynyt rautateiden varteen ja raiteet kulkevat lähes jokaisen vähänkin suuremman kunnan läpi, vaikka varsinainen matkustajaliikenne olisikin loppunut. Asemakylien hiljentyessä ja autoistumisen aiheuttaman matkustajakadon myötä pysähdyksiä on vähennetty. Junien rooli nykyään on tarjota nopeita yhteyksiä suurien kaupunkien välillä ja lähiliikennettä tiheästi asutetulla pääkaupunkiseudulla.
Kirjallisuutta
Schivelbusch, Wolfgang: Junamatkan historia, Vastapaino, 1996, ISBN 951-768-010-4
Lindeqvist, K. O.: Suomen historia, WSOY, Porvoo, 1906
Sinisalo, Uuno: Tampereen kirja: kuvaus Tampereen vaiheista ja nykyisestä kaupungista, Tampere, 1947
Voionmaa, Väinö: Tampereen historia III: Tampereen historia viime vuosikymmeninä (1856–1905), Tampere, 1907–1910
Toimituskunta: Suolahti, Gunnar ym.: Suomen kulttuurihistoria. 4. Industrialismin ja kansallisen nousun aika, Gummerus, Jyväskylä, 1936
Katso myös
Raideleveyksien historiaa - Sisältää Suomen raideleveyden historiaa
Riihimäki-Pietari-radan historia - Sisältää Suomen rataverkon alkuhistoriaa
Lähteet

Aiheesta muualla
, Finnish Rail Administration (FRA)

 Opeko.fi / Tiina S., 2006

 Tampereen kirjapaino Oy, 1920, Tampere
 Fennada-Filmi Junior –
*
Luokka:Tekniikan historia

Missä Suomen ensimmäinen junarata kulki?