Kaste on kristillinen sakramentti ja uskon ilmaisu,[1] jossa henkilö kastetaan vedellä ja usein samalla liitetään kirkon tai seurakunnan jäseneksi. Vesikasteen teologinen olemus mm. pelastavana, uudestisynnyttävänä tai omantunnon asiana vaihtelee eri kirkkokuntien ja yksilöiden välillä. Oppi vesikasteesta historiassa on ollut yksi kirkkokuntia sekä yksilöitä vahvasti erottava, mutta nykyisin myös yhdistävä asia.
Uusi testamentti sisältää kristyille kaksi erillistä käsitettä kasteelle, jotka ovat vesikaste ja henkikaste.[2][3] Henkikasteessa ihminen täyttyy Pyhällä Hengellä. Johannes Kastaja, joka oli Uuden testamentin ensimmäinen kastaja sanoi, että hän kastaa ihmisiä vedellä parannukseen, mutta Jeesus kastaisi uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella.[4] Jeesus sanoi Nikodemokselle, "jos joku ei synny vedestä ja Hengestä, ei hän voi päästä sisälle Jumalan valtakuntaan."[5] Pyhästä Hengestä Paavali kirjoittaa uskoville, "me olemme kaikki yhdessä Hengessä kastetut yhdeksi ruumiiksi, olimmepa juutalaisia tai kreikkalaisia, orjia tai vapaita, ja kaikki olemme saaneet juoda samaa Henkeä."[6][7]
Kreikkalaisessa Uudessa testamentissa käytetään kastamisesta verbiä baptizō, "upottaa", "painaa veden sisään", "pestä", "kastaa", ja kasteesta substantiivia baptisma. Suomessa tänään, vesikasteen toimituksen muotoja on yleisesti kahdenlaista, vauvan vedellä valelusta henkilön itse pyytämään upotuskasteeseen. Tästä syystä vesikasteen toimituksesta saatetaan käyttää eri nimityksiä, kuten lapsikaste tai uskovien kaste eli aikuiskaste, vaikka Raamattu puhuu vain kasteesta. Kirkkokunnista katolinen, ortodoksinen ja luterilainen, lukevat kasteen sakramentteihin. Myös eräillä kristillisvaikutteisilla mutta kolminaisuusoppia tunnustamattomilla uskonnoilla on oma vesikaste.
Historiallinen tausta ja kaste Raamatussa

Rituaalisia vedellä puhdistumisia on käytetty jo esikristillisellä ajalla ja pyhittyminen kuvaa myös samaa asiaa eri muodossa. Vanhassa testamentissa annetaan ohjeita uskonnollisista pesuista niin papistolle kuin koko kansalle. Mooses vihki Aaronin ja hänen poikansa papeiksi pestyään heidät vedellä ja puettuaan heidät papeiksi. Tähän pyhitystapahtumaan liittyi myös mullikka ja kaksi virheetöntä oinasta sekä happamatonta leipää öljyyn leivottuina, happamattomia kakkuja ja öljyllä voideltuja happamattomia ohukaisia. Ne tuli leipoa lestyistä nisujauhoista ja tuoda ilmestysmajan eteen[8], joka paikkana ilmaisi Pyhän Hengen olemusta. Profeetta Hesekiel kirjoittaa, "minä vannoin sinulle ja menin liittoon sinun kanssasi, sanoo Herra, Herra; ja sinä tulit minun omakseni. Minä pesin sinut vedellä, huuhtelin sinut verestäsi ja voitelin sinut öljyllä."[9]
Johannes Kastaja sanoi, että hän kastaa ihmisiä vedellä parannukseen, mutta Jeesus kastaisi uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella.[4] Kristillisen vesikasteen perustana on usein pidetty Jeesuksen antamaa lähetyskäskyä Raamatussa:

Johannes Kastajan toimittamat kasteet ja saarnat loivat perustan kristillisen kasteen muodostumiselle. Jeesus pyysi Johannekselta saada kasteen Jordanissa, vaikka Johannes aluksi esteli asiaa sanoen, että hänen kuuluisi saada kaste Jeesukselta. Jeesuksen kasteen erikoisuutena yleisesti pidetään sitä, että taivaasta kuului ääni "Tämä on minun rakas Poikani, johon minä olen mieltynyt."[10] Opetuslapsista Luukas kirjoittaa, että Pyhä Henki laskeutui sillä hetkellä Jeesuksen päälle näkyvässä muodossa, joka muistutti kyyhkystä.[11] Johannes saarnasi parannuksen tekemistä ja näiden saarnojen yhteydessä hän kastoi vedellä ihmisiä syntien anteeksi saamiseksi. Samalla Johannes ilmoitti, että hänen jälkeen tulee vielä mahtavampi henkilö, tarkoittaen Jeesusta ja hän kastaisi nämä Pyhällä Hengellä ja tulella.[4] Myöhemmin Johannes sanoi Jeesuksesta, hänen tulee kasvaa, mutta minun vähetä.[12] Johannes vangittiin sanottuaan Herodekselle ettei tämä saa pitää veljensä vaimoa ja myöhemmin mestattiin samasta syystä.[13] Jeesus sanoi Johanneksesta, ei ole vaimoista syntyneitten joukosta noussut suurempaa kuin Johannes Kastaja; mutta vähäisin taivasten valtakunnassa on suurempi kuin hän.[14] Johanneksen käynnistämä kasteliike eli Raamatun kertoman mukaan jonkin aikaa alkuseurakunnan rinnalla, niin että oli ihmisiä jotka olivat saaneet Johannekselta kasteen, mutta jotka muuten eivät tunteneet vielä Jeesusta.[15][16][17] Johanneksen kastetoimintaa seurasi lupaus Pyhästä Hengestä, josta Apostolien teot kirjoittaa, Johannes kastoi vedellä, mutta teidät kastetaan Pyhällä Hengellä. Siihen ei ole enää montakaan päivää.[18]
Paavali paheksui myöhemmin sitä eripuraisuutta, jota ilmaantui uskovien keskuudessa siitä kuka on kenenkin puolta tai kuka on kenetkin kastanut.[19] Fariseusten lahkosta muutamat vaativat, että pakanoista kääntyville tulisi tehdä ympärileikkaus.[20]
Paavalin mukaan kasteessa liitytään Jeesuksen kuolemaan ja ylösnousemukseen.[21] Korinttilaisia hän varoittaa luottamasta kasteeseen, jollei elämä ole sen mukaista.[22] Apostolien teoissa puhutaan myös "Jeesuksen nimeen" kastamisesta.[23] Kasteen kautta liityttiin opetuslapsien tai uskovien joukkoon ja myös Hengen yhteyteen.[24] Uusi Testamentti ei esitä yksityiskohtaista oppia kasteen vaikutuksesta tai tarkasta toimitustavasta. Sen takia sekä historiallisista ja kulttuurisista syistä kristillisillä kirkoilla ja liikkeillä onkin toisistaan poikkeavia oppeja kasteesta.[25]
Kaste varhaisessa kristinuskossa

Apostolien opetuksessa, joka on kirjoitettu vuosien 50-160 välisenä aikana, on annettu seuraava ohje kastamiseen:
Vedellä kastamisen eri muotoja
Kristinuskon piirissä on eri käsityksiä siitä, kenet voidaan kastaa, miten henkilö tulee kastaa ja kuka voi kastaa. Suurin yhteisymmärrys lienee olevan se, että kaste tapahtuu vedellä joka koskee kastettavaan ja kaste on positiivinen juhla. Yleensä kasteen toimittaa toinen kristitty, kasteella on todistajia, kastetusta tulee osa kristillistä yhteisöä ja että siitä alkaa kristityn kristillinen elämä tai ainakin sen tulisi alkaa siitä. Kastetilaisuudessa on saatettu laulaa tai kuulla virsiä tai hengellistä musiikkia. Yhteisymmärrys vallitsee myös siitä, että kaste tapahtuu Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen, lukuun ottamatta niitä uskontoja, jotka eivät usko kolminaisuuteen.
Suurin erimielisyys nykyään vallitsee siitä, onko kastettavan ensin tunnustettava kristillinen uskonsa vai voidaanko myös tunnustamiseen kykenemättömiä sylivauvoja kastaa. Myös se on kiistanalaista onko kasteella ratkaiseva merkitys pelastumisen kannalta tai onko sillä pelastava vaikutus, jota on mm. puolusteltu joka uskoo ja kastetaan[26] -kohdalla sekä kritisoitu ristin ryövärin kohdalla, jossa Jeesus sanoo hänelle tänä päivänä pitää sinun oleman minun kanssani paratiisissa,[27] kun ryöväriä ei oletettavasti oltu kastettu.
Nimitykset lapsikaste tai aikuiskaste, vauvakaste tai uskovien kaste, uudesti kastaminen tai väkisin kastaminen[28] -käsitteet voivat olla harhaanjohtavia sekä myös loukkaaviakin, jos niitä ei osata käyttää tarkoituksen ja hyvän tavan mukaisesti. Lapsikaste voi olla harhaanjohtava käsite, koska pääasiallisesti kyseessä on vauvan kastaminen ja esimerkiksi luterilaiset kastavat myös 15 vuotta täyttäneitä. Aikuiskaste-käsite voi olla harhaanjohtava, koska monissa upotus- tai uskovien kastetta toimittavissa seurakunnissa myös pääsääntöisesti lapsia kastetaan, jos he itse sitä pyytävät. On myös tapauksia, että lapsen kastamista on estelty vedoten heidän nuoreen ikään mm. helluntaiseurakunnissa, huolimatta siitä, että lapsi on itse kastetta pyytänyt.
Raamatussa ei mainita ketään kastetun vauvana, mutta vauvojen kastamista perustellaan luterilaisessa teologiassa sillä, että Raamatun mukaan kastettiin kokonaisia perhekuntia, vaikka nykyisin ei kokonaisia perhekuntia kastettaisikaan. Vauvojen kastamista on myös perusteltu sillä, että vauva oletettavasti uskoo Jumalaan ja usko on liitetty hyvin läheisesti kasteeseen, kun Jeesus sanoi, "joka uskoo ja kastetaan, se pelastuu". Lapsien tai vauvojen kastamista on perinteisesti myös perusteltu Jeesuksen sanoilla, "sallikaa lasten tulla minun tyköni, älkääkä estelkö heitä, sillä senkaltaisten on Jumalan valtakunta",[29] vaikka itse raamatunkohdan sisältö ei liity kasteeseen tai opetukseen siitä. Lapsikaste on käytössä katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa sekä protestanttisista kirkoista luterilaisessa, anglikaanisessa sekä metodistikirkossa. Tällöin kaste on samalla nimenjulkaisu tilaisuus, jossa myös ilmoitetaan kummit. Esimerkiksi luterilaisessa kastekaavassa vanhemmat ilmoittavat vauvan puolesta sen, että lapsi tahtoo saada kasteen vastaamalla kysymyksiin: "Vanhemmat, tahdotteko, että hänet kastetaan kristilliseen uskoon?" sekä "Te vanhemmat olette antaneet lapsellenne nimen (etunimet). Tahdotteko, että hänet kastetaan kristilliseen uskoon?" vastaamalla, "Tahdon".[30] Suomessa vuonna 2011 77,9 prosenttia syntyneistä lapsista kastettiin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäseniksi.[31]
Raamatussa ei erikseen mainita, että vain aikuisia tulisi kastaa. Uskovien kasteessa tai upotuskasteessa on eri käsityksiä siitä, edellyttääkö kastaminen upottamista kokonaan veteen. Vallitseva käsitys on, että kristillinen kaste oli alun perin upotuskaste;[32] erimielisyys koskee sitä, onko upottaminen välttämätöntä. Upotuskastekäytäntö on yleisempi niin sanotun uskovien kasteen yhteydessä. Aikuiskaste on käytössä esimerkiksi helluntailaisuuden, baptismin, adventismin, vapaakirkon, useimpien itsenäisten seurakuntien sekä uuskarismaattisuuden piireissä.
Kastekysymys on ekumeniassa keskeinen ongelma, mutta se ei yleensä estä ekumeniaa (kristittyjen yhteyttä), koska kastetta ei pidetä pelastuksen edellytyksenä. Kastamattomia lapsia on estelty tai kehotettu ainakin helluntaiseurakunnissa osallistumasta ehtoolliseen ilmoittamalla, että se kuuluu vain kastetuille.
Kahden kastekäytännön historiaa
Ennen kastekäytännön kahtia jakautumista kasteelle menijä saattoi lausua alkuperäisen Apostolisen uskontunnustuksen ilmaisuna uskostaan, mutta se ei ollut pakollista. Siinä kasteelle menevä ilmaisi uskonsa kristinuskon Jumalaan, Jeesuksen Jumalisuuden, uskovien yhteyden, syntiensä tunnustamisen, ruumiin ylösnousemisen ja mm. iankaikkisen elämän.[33] Lyhyempänä tunnustuksena oli myös käytössä "Jeesus on Herra" tai "Jeesus on Kristus"[34] sekä "Jeesus on Jumalan Poika.[35][36][37] Tapana tämä oli yleistynyt käytäntö varhaisessa kristillisyydessä ennen kuin muita uskontunnustuksia oli edes tai niiden nykyinen käyttö vakiintuin kasteen ulkopuolella käytettäväksi tunnustukseksi, kuten Apostolisen tunnustuksen kävi vuonna 325.[33]
Antiikin ajan lopulla, uskovien kaste käytäntönä harvinaistui läntisen Rooman valtakunnan tuhouduttua ja kristinuskon virallisten vainojen loputtua 400-luvulla. Vasta 1500-luvulta lähtien sen suosio jälleen yleistyi Euroopassa voimakkaasti pian, kun Raamattua alettiin kääntämään kielelle, jota kansa ymmärsi. Reformaation aikaan henkilöt, jotka vastustivat uskovien kastetta, alkoivat kutsumaan heitä anabaptisteiksi eli uudelleenkastajiksi. Vielä tänäänkin tuota ilmaisua, uudelleenkastajat, esiintyy luterilaisten piireissä Suomessa, vaikka uskovan kasteen saanutta ei olisi koskaan kastettu vauvana.
Siitä, kastettiinko Uuden Testamentin ajan seurakunnassa lapsia, on runsaasti kiistelty. Kirkkoisä Tertullianuksen noin vuodelta 200 jaa. olevasta kirjoituksesta De baptismo ilmenee, että lapsikaste ja kummius olivat kirjan kirjoittamiseen mennessä  vakiintuneet käyttöön, mutta Tertullianus kehotti siirtämään pienten lasten kastehetken myöhemmäksi, jotteivät kastetut tekisi syntiä tai luopuisi Herrasta kastetuksi tulemisen jälkeen. Teoksessaan De anima Tertullianus kirjoittaa, että hengenvaarassa oleva lapsi on kastettava välittömästi. Hän myös sanoo, että lapset tulevat todella pyhiksi vasta kasteessa sen mukaan, mitä Jeesus sanoo vedestä ja Hengestä syntymisestä.[38]
1500-luvun reformaatiossa syntyi luterilaisten ja anglikaanisten kirkkokuntien lisäksi anabaptistit, joiden vakaumus oli kastaa henkilöt, joka itse ilmoitti tahtovansa saada kasteen. Uudelleenkastaminen ei ollut itseistarkoitus tai tavoite vaan se, että henkilö kastetaan kerran kun hän sen tahtoo. Tämä tapahtui, kun ihminen oli tehnyt tietoisen uskonratkaisun ja omasta pyynnöstä sai kasteen. Anabaptistien vakaumuksen mukaan uskonratkaisu edellytti omaa tietoista tahdon ilmaisua, joten he kyseenalaistivat sen, että sylivauvan uskoa, uskonratkaisua tai tahtoa kasteelle voisi joku toinen ilmaista tämän puolesta tai että siitä olisi vauvalle jotakin hyötyä. Anabaptistit eivät hyväksyneet vauvojen kastamista vaan ryhtyivät kastamaan ihmisiä uudelleen heidän sitä tahtoessaan, mistä nimitys uudestikastajat. Anabaptistit eivät hyväksyneet tätä nimitystä vaan pitivät sitä loukkaavana.
Uskovien kasteen kannattajat perustavat vakaumuksensa Jeesuksen "Se joka uskoo ja kastetaan pelastuu"[26] ja Pietarin sanoihin, "Tehkää parannus ja ottakoon kukin teistä kasteen Jeesuksen Kristuksen nimeen syntienne anteeksisaamiseksi, niin te saatte Pyhän Hengen lahjan."[39] Luterilaiset perustavat uskon kasteelle. Bysantin ajan alussa melkoinen osa kristityista uskoi, että kasteessa ihminen saa anteeksi kastetta edeltäneet synnit ja tämä johti siihen, että oli hyvinkin yleistä kastaa vanhuksia. Muun muassa Rooman ensimmäinen kristitty keisari Konstantinus Suuri antoi kastaa itsensä vasta kuolinvuoteellaan.
Uudelleenkastaminen koki renessanssin helluntailaisuuden synnyttyä vuoden 1900 tienoilla. Aluksi luterilaisten ja helluntailaisten suhteet olivat yhtä tuomitsevat kuin 1500-luvun skismojen aikaan, mutta maailmansotien jälkeen ekumeeniset lähentymisyritykset ovat lieventäneet keskinäistä arvostelua ja mahdollistaneet osittaisen yhteistyön eri kastekäsityksen omaavien kristittyjen kesken.
Nykyään suurin osa kristityistä käy yhdellä kasteella ja osa ihmisistä on käynyt toisella kasteella elämänsä aikana, koska he eivät ole mielestään uskoneet oikealla tai kastettu oikealla tavalla ensimmäisessä kasteessaan tai jostakin muusta syystä ja toiset käyvät myöhemmin kasteella sen takia, että ovat tahtoneet tulla kristityiksi ateismista tai muista uskonnoista.
Kaste sylilapsia kastavissa kristillisissä yhteisöissä

Sylilasten kastamista perustellaan muun muassa sillä, ettei kastekäsky "Menkää siis ja tehkää kaikki kansat minun opetuslapsikseni, kastamalla heitä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen ja opettamalla heitä pitämään kaikki, mitä minä olen käskenyt teidän pitää" rajaa aivan pieniä lapsiakaan ulkopuolelle sekä sillä, että apostolit kastoivat ihmisiä perhekunnittain sekä sillä, että kastaminen tuli ympärileikkaamisen tilalle.
Katolisuudessa, ortodoksisuudessa, luterilaisuudessa, anglikaanisuudessa, kalvinismissa ja metodismissa kaste on armon välittävä salaisuus eli sakramentti. Nämä kirkot tunnustavat toistensa kasteen päteväksi, eikä toisessa kirkossa kastettua kasteta uudelleen, jos hän vaihtaa tunnustuskuntaa. Oikeina ja pätevinä pidetään kaikkia muitakin kristillisiä kasteita paitsi niitä, jotka on toimitettu kristillisen kasteen jo saaneelle henkilölle. Näin ollen näissä suunnissa ei kasteta ketään kristillisen kasteen jo saanutta.
Kasteessa ihmisen katsotaan tulevan osalliseksi Jumalan armosta ja hän saa sen omakseen. Ihmisen uskon tehtävänä on ottaa tämä pelastuksen lahja vastaan. Nikaian uskontunnustuksen mukaan kristityt uskovat "yhden kasteen syntien anteeksiantamiseksi". Näin ollen kasteen katsotaan välittävän anteeksiannon eli pelastuksen[40]. Epäuskoista kaste ei kuitenkaan hyödytä, sillä epäuskoinen joutuu kadotukseen.[26] Paavalin ajatusta seuraten kasteen ajatellaan liittävän ihmisen Kristuksen kuolemaan ja ylösnousemukseen[41], antavan yhteyden Kristuksen ikuiseen elämään ja välittävän uskovaan ihmiseen Pyhän Hengen.[42]
Kasteen toimittaminen on periaatteessa vain papin tehtävä, mutta myös muu kristitty voi toimittaa luterilaisuudessa hätäkasteen, jos pappia ei ole saatavilla. Tällöin pappi tavallisesti jälkikäteen toimittaa kasteen vahvistamisen, uusimatta kuitenkaan itse hätäkastetta, mikä katsotaan päteväksi. Yleisen käsityksen mukaan hätäkasteen suorittajan tulee olla itse kristitty.[43]
Lapsikaste suoritetaan nykyään yleensä valelemalla lapsen pää vedellä, mutta aiemmin sylivauvatkin kastettiin — ks. esim. Lutherin Iso katekismus — upottamalla. Tästä syystä vanhojen kirkkorakennusten kastemaljat ovat hyvin suuria. Myös aikuiskaste voidaan suorittaa valelemalla. Upostuskaste on edelleen käytössä esimerkiksi ortodoksikirkossa. Hyvin vanhan kristillisen tavan mukaan kristitty otti uuden kasteessa saamansa elämän merkiksi uuden nimen kasteessa, mistä johtuen vauvallekin alettiin antaa nimi lapsikasteen yhteydessä. Ortodoksit kastavat lapset upottamalla, mikäli mahdollista.[44]
Kaste toimitetaan usein kirkossa, mutta voidaan toimittaa myös muualla. Toisin kuin monissa muissa maissa, Suomessa lapsikaste toimitetaan usein kastettavan kotona. Toisinaan on kirkon yhteydessä erityinen kastekappeli. Lapsen kastetilaisuuden yhteydessä vietetään tavallisesti perhejuhlaa, jota sanotaan ristiäisiksi.
Katolinen kirkko

Ortodoksinen kirkko

Ortodoksisessa kirkossa kaste on Jumalan yhteyteen tulemista, uudeksi ihmiseksi tulemista ja vanhasta elämästä luopumista.[45] Kasteessa vanha ihminen kuolee ja uusi ihminen syntyy, elääkseen Kristuksessa.[46] Kaste tapahtuu ortodoksisessa kirkossa upottamalla kastettava kolmesti, samalla kastajan lausuen "Kastetaan Jumalan palvelija (nimi) Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Aamen."[46] Kasteen kaava on sama niin aikuista kuin lasta kastettaessa, mutta lasta kastettaessa hänen puolestaan lupaukset ja uskontunnustuksen lausuu kummi.
Kasteen kaava ortodoksisessa kirkossa
Katekumeeniksi ottaminen
Eksorkismirukoukset
Saatanan kieltäminen
Kristuksen tunnustaminen
Uskon tunnustaminen - Joko kummi tai kastettava
Kasteen sakramentti
Suuri ektenia ja vedenpyhitysrukoukset
Kastettavan voiteleminen iloöljyllä
Kastaminen upottamalla Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen
Psalmin 32 laulaminen
Kastettavan pukeminen kastepukuun
Mirhallavoitelun sakramentti
Juhlasaatto kasteastian ympäri
Raamatunlukukappaleet (, )
Kastetun hiuksien leikkaaminen
Loppusiunaus[47]
Lapsikaste ortodoksisessa kirkossa
Ortodoksisessa kirkossa ei ole kiistelty lapsi- ja aikuiskasteen paremmuudesta, koska ortodoksisessa kirkossa uskoa ei ole rajattu henkilökohtaiseksi valinnaksi.[46] Alexander Schmemannin mukaan:
Anglikaaninen kirkko

Evankelis-luterilainen kirkko

Luterilainen oppi määritellään niin kutsutuissa Tunnustuskirjoissa. Niiden mukaan kaste on toimitus, jossa kastettava tulee kristityksi ja liitetään Kristuksen ruumiiseen eli universaaliin kristittyjen yhteisöön. Luterilaisen käsityksen mukaan "kaste vapauttaa synnistä, kuolemasta ja Perkeleen vallasta, antaa pääsyn Kristuksen valtakuntaan ja iankaikkiseen elämään hänen kanssaan"[55]. Kasteen pelastavan vaikutuksen ei katsota johtuvan itse vedestä, vaan siihen liittyvästä Jumalan sanasta.
Markuksen evankeliumissa Jeesus sanoo kasteesta: "Joka sen uskoo ja saa kasteen, on pelastuva. Joka ei usko, se tuomitaan kadotukseen.[26]" Luterilaisen käsityksen mukaan tämä tarkoittaa, että usko ja kaste liittyvät yhteen ja että epäämällä lapselta kaste evätään häneltä samalla usko. Usko ymmärretään lahjaksi, joka syntyy aina evankeliumin varmoista armonlupauksista milloin ja missä Pyhä Henki hyväksi näkee. Luterilaisen opin mukaan sakramentit vaativat uskoa. Tämä tarkoittaa, ettei pelkkä kaste tekona pelasta, vaan ihmisellä pitää olla henkilökohtainen usko Jeesukseen.
Evankelis-luterilainen kirkko ei virallisesti ota kantaa, kuinka kastamattomille lapsille tai uskoville ihmisille käy. Vanhan kristillisen, myös luterilaisen, käsityksen mukaan kastamaton ei voi kuulua seurakuntaan. Lähetyskäskyn (Matt. 28:18–20) mukaan ihmiset tehdään Jeesuksen opetuslapsiksi opettamalla ja kastamalla.
Martti Luther korosti, että lähetyskäsky velvoittaa kastamaan kaikkia ihmisiä ja että kaste on Jumalan lahja eikä ihmisen ansiota, joten lapsetkin tulee kastaa. Luterilaiset puolustavat lapsikastetta Jeesuksen sanoilla, sillä Jeesus sanoi heidän mielestään lasten ottavan vastaan taivasten valtakunnan sekä kielsi aikuisia estämästä lapsia tulemasta Hänen luoksensa.[56] Luterilaiset katsovat lasten taivasten valtakunnan vastaanottamisen osoittavan sen, että lapset, ainakin pienet lapset, uskovat itsestään ja luonnostaan. Lutherin mukaan aikuisen usko ei ole välttämättä oikeaoppista, vaikka heille tulisi hyvinkin tutuksi Jumalan sana Raamatun kautta tai kasteessa, jolloin he joutuvat kadotukseen,[26] mutta juuri lapsi ottaa vastaan taivasten valtakunnan eli uskoo (Luuk. 18:17). Luterilaisen opin mukaan siksi juuri lapsikasteessa usko on varmimmin läsnä.
Kolmiyhteinen Jumala on tosiasiallinen kastaja, ihminen on vain välikäsi, mitä osoittaa kastaminen Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa alle 15-vuotiaan kaste on määritelmällisesti lapsikaste, joka voidaan toimittaa ennen rippikoulun käymistä. Tällöin vanhemmille ja kummeille esitetään kysymykset tai kehotus kristillisestä kasvatuksesta. Yli 15-vuotiaan kaste toimitetaan "nuoren tai aikuisen kasteen" kaavan mukaisesti. Tällainen kaste edellyttää rippikoulun käymistä ensin, ja on samalla myös konfirmaatio. Kun kaste toimitetaan rippikoulun yhteydessä, tavallisesti käytetään soveltaen nuoren tai aikuisen kasteen kaavaa iästä riippumatta, ja kastettava osallistuu usein konfirmaatioon muiden nuorten kanssa. Luterilainen kirkko saattaa kastaa uudelleen tai heidän näkökulmastaan ensimmäisen kerran ne henkilöt, jotka se katsoo, että heitä ei ole kastettu oikein [57]
Suomessa evankelis-luterilaisen kirkon kasteosuus syntyneistä lapsista on ollut selvässä laskussa viime vuosina.[58] Vuonna 2017 evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettujen lasten osuus kaikista syntyneistä oli koko maassa 67,1 prosenttia, kun vuonna 2000 osuus oli 88,7 prosenttia. Helsingissä evankelis-luterilaiseen kirkkoon kastettiin vuonna 2017 39,9 prosenttia kaikista syntyneistä.[54] Reaktiona laskeviin tilastoihin pääkaupunkiseudun luterilaiset seurakunnat ovat alkaneet järjestää erityisiä kastepäiviä, joissa kaste on tehty kastettavalle ja hänen perheelleen mahdollisimman helpoksi.[59]
Metodismi
Metodistikirkossa on käytössä lapsikaste. Kaste on uudestisyntymisen merkki, joka erottaa kristityn kastamattomasta. Kaste yksin ei kuitenkaan riitä pelastukseen, vaan kirkko korostaa persoonallisesti koetun uudelleensyntymisen merkitystä ja sitä seuraavaa pyhityselämää.[60][61]
Kaste ei ole vain tunnusmerkki ja tunnus, jonka perusteella kristityt erottuvat toisista, joita ei ole kastettu, vaan se on myös uuden syntymisen merkki. Lapsikaste on säilytettävä kirkossa.[62]
Kaste ainoastaan uskoon tulleita kastavissa kristillisissä yhteisöissä

Suuntia, jotka kastavat vain uskoon tulleita henkilöitä, ovat mm. helluntailaiset, vapaakirkko, baptistit, adventistit, Pelastusarmeija ja Herran Kansa. Monissa näissä piireissä vauvan kastamista ei pidetä pätevänä ja lapsikasteen saanutta saatetaan kehottaa menemään kasteelle tai henkilö itse ymmärtävät asian niin. Suunnat, jotka kastavat vain uskonsa tunnustaneita, kastavat edelleen yleensä upottamalla.
Kastetta usein edeltää rukous ja todistuspuheenvuoro, jossa kasteelle menijät kertovat oman vapaamuotoisen todistuksensa uskoontulostaan ennen kastetta. Tälle omalle todistukselle oli alkuseurakunnassa valinnaisena vaihtoehtona apostolinen uskontunnustus. Kaste toimitetaan yleensä "Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen" ja sen jälkeen upottamalla kastettava henkilö hetkeksi kokonaan veden alle joko kastealtaassa, virtaavassa vedessä tai järvessä. Yleisen käsityksen mukaan kasteen suorittajan tulee olla itse kastettu ja elävässä uskossa. Usein kastaja on pastori, mutta myös evankelistat, vanhimmat ja maallikkoseurakuntalaiset voivat suorittaa uskovien kasteen (eri herätysliikkeillä on eri käytäntöjä).
Melko yleinen käsitys helluntailaisten mukaan on, että uudestisyntyminen ei tapahtuisi kasteessa. Uudestisyntymä ja elämän uudistus alkaa kastetta ennen, niin sanotun parannuksen teon (syntien katumisen ja Kristukselle antautumisen)[63] perusteella. [64]
Kaste-sana itsessään on ollut peruste upotuskasteelle: upottaa, painaa veden sisään, pestä, kastaa (kreikaksi baptizo tai baptizein). Upotuskastekäytäntöä monesti perustellaan myös Raamatusta ilmenevillä seikoilla, kuten Nooan arkki[65], Mooseksen aikana tapahtunut Punaisen meren ylitys[66], UT:n veteen astuminen ja sieltä nouseminen, UT:n kaste paikassa koska siellä oli paljon vettä[67] jne. Käytännössä kaste merkitsee yleensä kastettavan seurakuntaan liittymistä, Jumalan tekoa, uskon julkista tunnustamista ja kuuliaisuudentekoa. Kaste tapahtuu usein pohjautuen omaan pyyntöön ottaa kaste. Kastetta ei oteta uudelleen, kun siirrytään paikallisseurakunnasta toiseen esimerkiksi muuton yhteydessä.
Adventtikirkko
Adventtikirkkoon liitytään uskovien kasteen kautta. Kaste suoritetaan raamatun esimerkkiä seuraten upottamalla. Kaste suoritetaan Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Kaste on ihmiselämän tärkein hetki koska silloin yksilö vihkiytyy Kristuksen kanssa. Ihminen antaa itsensä ja elämänsä Jumalalle. Kaste on ulkoinen symboli siitä, mitä ihmisen sisällä on tapahtunut. Raamatun kielikuvien mukaan "vanha ihminen" haudataan kasteveteen ja kun ihminen nostetaan vedestä hän on "uusi ihminen". Synnit on pesty pois, anteeksianto on tapahtunut, entinen elämä on haudattu ja yksilö aloittaa uuden elämän yhdessä Jeesuksen kanssa. Useimmissa adventtikirkoissa on kasteallas, jossa veden lämpötila voidaan säätää miellyttäväksi. Kaste voidaan toimittaa kesällä myös järvessä. Kastettaville ei ole asetettu ikärajaa. Edellytyksenä kuitenkin on, että henkilö tunnustaa uskonsa Jeesukseen henkilökohtaisesti ja on saanut kasteopetusta ja ymmärtää omalla ikätasollaan uskon ja kasteen merkityksen. Kastejuhla on yksi seurakunnan tärkeimpiä tilaisuuksia.[68]
Baptismi
Baptismissa kaste suoritetaan veteen upottamalla Uuden Testamentin esimerkin mukaisesti.(Room. luku 6)
Ainoastaan uskonsa tunnustaneet henkilöt kastetaan. Kaste suoritetaan vain kastettavan omasta pyynnöstä ja sen kautta liitytään paikallisseurakuntaan.
Raamatussa ei mainita perisyntiä, jonka tähden lapset pitäisi kastaa. Lapset kelpaavat Jumalalle sellaisenaan.
Vauvoja ei kasteta, mutta usein pidetään nimenantotilaisuus ja lasten puolesta rukoillaan ja siunataan Jeesuksen antaman esimerkin mukaisesti.
Mitään ikärajaa ei kasteelle ole seurakunnissa annettu, vaan olennaista on vain, että sen tulee aina tapahtua omasta tahdonilmaisusta.[69]
Helluntaiherätys
Helluntaiherätyksen kastekäytäntö:
Uudestisyntymiseen kuuluu erottamattomasti kaste. Kun ihminen on saanut lahjaksi vanhurskauden uskon kautta Jeesukseen Kristukseen, hänen tulee saada kaste Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Kaste kuvaa Kristukseen uskovan liittymistä Jeesuksen kuolemaan, jossa vanha minämme tai vanha Aatami haudataan ja uskovan pukeutumista Kristukseen. Raamattu kuvaa kastetta hautaamisena, ja kaste tapahtuukin upottamalla kastettava kokonaan veteen tuon esikuvan mukaan. Sana myös tarkoittaa alkukielessä upottamista. Kasteessa uskova liitetään paikalliseen seurakuntaan. Helluntailaisten mukaan kaste ei ole ihmisen teko, vaan Jumalan Pyhän Hengen välityksellä synnyttämä kuuliaisuuden osoitus eli Jumalalähtöinen teko.[70][71]
Vapaakirkko
Vapaakirkon kastekäytäntö:
Vapaakirkon yhdyskuntajärjestyksen mukaan kristillinen kaste toimitetaan uskoville veteen upottamalla Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Jumala todistaa kasteessa Pojastaan Jeesuksesta Kristuksesta, pelastuksesta ja iankaikkisesta elämästä, joka on mahdollinen Jeesuksen kärsimisen ja kuoleman takia. Kasteessa uskova tulee puetuksi Kristukseen. Kasteessa ihminen tunnustautuu Kristuksen seuraajaksi. Ihmisen usko ei ole kasteen peruste, vaikka kaste suoritetaankin vain uskoville. Kaste perustuu Kristuksen sovitustyöhön, jonka lähtökohtana on Jumalan armo ja rakkaus. Ilman ihmisen henkilökohtaista uskoa ei kasteella katsota olevan merkitystä eikä se pelkkänä suorituksena voi pelastaa ihmistä. Kaste on rajana maailman ja Jumalan valtakunnan välillä. Sen asema on merkittävä juuri tästä syystä. Uskovalle ja seurakunnalle kaste on ilon ja voiton juhla, koska se todistaa sovituksen voimasta.[72]
Kaste ei-kristillisissä yhteisöissä
Jehovan todistajat
Jehovan todistajien tunnustamisen yhteydessä seurakunnan jäsen kastetaan.[73] Jehovan todistajat edustavat niin sanottua baptistista kastenäkemystä, jonka mukaan kaste on jo uskoon tulleen henkilön ulkoinen uskonsa tunnustaminen. Jäsenen edellytetään ennen kastetta vihkiytyvän Jehovalle. Se tarkoittaa, että hän antaa henkilökohtaisessa rukouksessa itsensä ja elämänsä Jumalalle ja lupaa noudattaa Jumalan tahtoa elämässään. Tämän henkilökohtaisen vihkiytymisen kastettava tunnustaa ennen kastettaan julkisesti vastaamalla myöntävästi kahteen kastekysymykseen, jotka ovat nykyään seuraavat:
1) Oletko Jeesuksen Kristuksen uhrin perusteella katunut syntejäsi ja vihkiytynyt Jehovalle tehdäksesi hänen tahtonsa?
2) Ymmärrätkö, että vihkiytymisesi ja kasteesi osoittavat sinun olevan yksi Jehovan todistajista Jumalan hengen ohjaaman järjestön yhteydessä?
Kaste suoritetaan upottamalla kastettava hetkeksi kokonaan veden alle. Järjestössä ei käytetä kastekaavaa kuten kristillisissä kirkoissa. ”Kastan sinut Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen” perustuu Matteuksen evankeliumin 28. luvun jakeeseen 19. Jehovan todistajien mukaan nämä sanat selventävät kristillisen kasteen merkitystä, mutta niitä ei ole tarkoitettu lausuttavaksi kasteen yhteydessä. Kastaa voi heidän käsityksensä mukaan missä ja milloin vain, mutta yleensä kaste suoritetaan nykyään suurten konventtien yhteydessä.
Vuoteen 1972 asti henkilö saattoi kastattaa itsensä yksinkertaisesti menemällä kasteelle konventissa ilman ennakkovalmisteluja. Nykyisin kuitenkin edellytetään, että kastettava tuntee kasteensa merkityksen ja sen, mitä häneltä liikkeen jäsenenä edellytetään. Tämän takia kastettava osallistuu yleensä seurakunnan kokouksiin ja sananpalvelustyöhön jo ennen kastetta niin sanottuna kastamattomana julistajana. Samoin hän on tutkinut liikkeen julkaisuja niin sanotuissa raamatuntutkistelussa jonkun kastetun todistajan kanssa. Ennen kastetta kastettava käy läpi kastekysymykset tulevan seurakuntansa kahden vanhimman kanssa. Näiden keskustelujen yhteydessä varmistetaan, että kastettavan hengelliset näkemykset vastaavat liikkeen raamatuntulkintaa ja että hänen elämäntapansa noudattaa sen määrittelemiä moraalikäsityksiä. Mikäli ehdot eivät täyty, ei ehdokasta lasketa kasteelle. Vanhimpien tehtävänä on tällöin tarjota kastettavalle apua, niin että hän voisi olla kastekelpoinen myöhemmin.
Vaikka lapsikaste ei ole käytössä, kastettavalta ei edellytetä täysi-ikäisyyttä. Nuorimmat kastettavat ovat toisinaan alle kymmenvuotiaita. Järjestö ei tunnusta muiden kristillisten kirkkojen kasteita, vaikka kaste olisi otettu aikuisiällä baptistisen käsityksen mukaan.
Mormonismi
Kaste kuuluu Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkossa sekä muissa myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluvissa yhteisöissä harjoitettuihin pyhiin toimituksiin. Kyseessä on sama toimitus kuin kristillisissä kirkoissa yleensä harjoitettu kaste, jos kohta sen teologinen tulkinta on osittain toinen. Mormonistinen teologia korostaa, että kirkossa harjoitettu kaste on sama kuin raamatullisina aikoina harjoitettu kastetoimitus. Mormonismin pyhien kirjoitusten mukaan kaste ei ole vasta Jeesuksen Kristuksen säätämänä tullut uutuus, vaan pelastukseen välttämättömänä se oli tunnettu jo Aadamin ajoista saakka.
Mormonismissa katsotaan, että kaste on pelastukseen välttämätön. Se on osa pelastussuunnitelmaa, joka on taivaallisen Isän suunnitelma ihmisten saattamiseksi takaisin hänen välittömään läsnäoloonsa eli "korotukseen". Kaste kuuluu yhdessä parannuksen, uskon ja konfirmaation kanssa "evankeliumin ensimmäisiin periaatteisiin" eli pelastussuunnitelman ytimeen.
Mormonistisissa yhteisöissä torjutaan pienten lasten kastaminen, jonka sekä Mormonin kirja (Moroni 8:4–23) että Oppi ja liitot (68:27) toteavat vääräksi. Mormonismin teologian mukaan kaste edellyttää kastettavalta "vastuullista ikää", mikä liikkeessä on määritelty kahdeksan vuoden iäksi. Vastuullinen ikä katsotaan iäksi, jolloin henkilö on kykenevä erottamaan oikean väärästä ja näin ollen myös katumaan väärintekojaan. Samoin kastettavalta edellytetään uskoa Jeesukseen Kristukseen ja hänen lunastusuhriinsa. Ennen kastetta seurakunnan piispa pitää kastettavalle kastepuhuttelun. Siinä hän pyrkii selvittämään, ymmärtääkö kastettava kasteen merkityksen, onko hän tehnyt parannuksen synneistään ja uskooko hän Jeesukseen Kristukseen ihmiskunnan vapahtajana ja syntiensä sovittajana. Kastekeskustelun kysymykset muotoillaan eri tavalla kastettavan iän ja elämänkokemuksen mukaan, mutta selvitettävät asiat ovat periaatteessa samat.
Mormonismissa kasteen katsotaan pesevän pois kastettavan synnit ja samalla olevan hänen uskonsa ja katumuksensa näkyvä merkki. Koska mormonismi ei tunnusta perisyntiä, katsotaan kasteen pesevän pois vain kastettavan henkilökohtaiset synnit.
Mormonismin mukaan pätevä kaste edellyttää, että se toimitetaan Jumalan antamalla valtuudella. Tämän valtuuden katsotaan liittyvän pappeuteen, jonka täyteys on vain mormonismissa. Kasteen valtuuden katsotaan kuuluvan alempaan eli Aaronin pappeuteen, sen pappeuden asteeseen. Mormonismin mukaan Johannes kastaja palautti Aaronin pappeuden valtuuden ja sen myötä myös valtuuden kastaa pätevästi Joseph Smithille ja Oliver Cowderylle keväällä 1829, minkä jälkeen nämä kastoivat toisensa New Yorkin osavaltiossa virtaavassa Susquehanna-joessa. Koska mormonismin mukaan vain sillä on oikeus kastaa pätevästi, ei muissa kirkoissa toimitettuja kasteita pidetä pätevinä. Ne uusitaan, vaikka ne olisi suoritettu muodollisesti oikein ja jo vastuullisen iän saavuttaneelle. Mormonistiset yhteisöt eivät yleensä tunnusta liioin toistensa kasteita.
MAP-kirkossa kaste toimitetaan yleensä kappelien yhteyteen sijoitetuissa kastealtaissa, vaikka kastaminen onkin mahdollista missä tahansa, missä on riittävästi vettä. Muissa mormonistisissa yhteisöissä kaste toimitetaan usein luonnollisessa vedessä, siis purossa, joessa tai järvessä. Kastetoimitus on muodoltaan yksinkertainen. Kastaja ja kastettava astuvat yhdessä veteen, minkä jälkeen kastaja upottaa kastettavan veden alle lausuen tämän koko nimen sekä sanat "Jeesuksen Kristuksen antamalla valtuudella kastan sinun Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen". Paikalla on oltava vähintään kaksi todistajaa, jotka todistavat toimituksen sekä sen, että kastettava upotetaan kokonaan veden alle. Mikäli jokin osa hänestä jää kastamatta, toimitus uusitaan. Yleensä kastetilaisuuteen liittyy myös rukous sekä kastepuhe.
Mormonismin teologian mukaan kaste ei anna kastettavalle Pyhän Hengen lahjaa, vaan tämä välitetään vasta konfirmaatiossa, jossa kaksi Melkisedekin pappeuden haltijaa, yleensä vanhinta siunaa kastetun kätten päällepanemisella. Vasta konfirmaatio liittää kastetun kirkon täyteen yhteyteen.
Koska kaste on pelastukseen ehdottomasti välttämätön eikä Jumala halua kenenkään jäävän osattomaksi pelastuksen mahdollisuudesta, on mormonismi kehittänyt opin sijaiskasteesta. Sen mukaan elävät voivat kastattaa itsensä edesmenneiden puolesta. Mormonismin mukaan tämä oli myös alkukirkossa harjoitettu käytäntö (vrt. 1. Kor. 15:29). Tämä pyhä toimitus voidaan toimittaa vain temppeleissä, joissa on niitä varten Salomon temppelin vaskimeren mukaan laadittu, yleensä kahdentoista härän kannattama kasteallas. Sijaiskaste muistuttaa muodoltaan elävien kastetta, mutta siinä mainitaan sen edesmenneen nimi, jonka hyväksi kaste toimitetaan. Mormonismin opin mukaan Jeesus sekä edesmenneet apostolit saarnaavat henkimaailmassa pelastusta niille, joilla ei ole ollut mahdollisuutta kuulla evankeliumia maan päällä eläessään. Henkimaailmassa heillä on mahdollisuus nöyrtyä parannukseen ja uskoa evankeliumi, mutta heitä ei voida kastaa eikä konfirmoida. Tämän takia elävien on suoritettava nämä toimitukset heidän puolestaan. Mormonismin mukaan nämä sijaistoimitukset eivät hyödytä kuolleita, elleivät he ota niitä henkimaailmassa vastaan.
Mormonismin mukaan viikoittain nautittava sakramentti eli ehtoollinen merkitsee kasteen uudistamista. Siinä kastettu uudistaa kasteen liittonsa ja siinä antamansa lupaukset sekä tekee parannuksen synneistään. On myös mahdollista kastaa ihminen uudestaan, mikäli tämä on langennut syntiin, tullut aikoinaan kastetuksi ilman oikeaa uskoa ja katumusta tai haluaa muuten uudistaa kasteen liittonsa. Esimerkiksi vuosien 1856-1858 mormonireformaation aikana lähes kaikki MAP-kirkon aktiiviset jäsenet kastettiin uudelleen. Nykyään MAP-kirkko kastaa yleensä uudelleen vain ne, jotka kasteensa jälkeen ovat eronneet kirkosta tai jotka on erotettu siitä. Muissa yhteisöissä uudelleen kastaminen on yleisempää.
Vaikka mormonistinen kaste on ulkoisesti yhtenäinen muiden kristillisten kirkkojen kasteen kanssa (se toimitetaan vedellä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen), eivät muut kirkot tunnusta sitä yleensä päteväksi kristilliseksi kasteeksi. Tämä johtuu siitä, ettei mormonismi tunnusta opetusta Jumalan kolminaisuudesta. Tämän vuoksi katsotaan, ettei mormonistisen kasteen yhteydessä käytetty trinitaarinen muotoilu viittaa kristinuskon kolmiyhteiseen Jumalaan.
Henkikaste

Henkikaste on tapahtuma, jossa kristitty saa Pyhän Hengen. Tapahtumaa saattaa seurata ulos päin näkyviä merkkejä tai näkyvää muutosta ihmisen elämässä sekä ihminen saattaa itse kertoa kokemuksistaan, sisäisistä sielun tai hengen tilan muutoksistaan. Raamatun mukaan Johannes Kastaja sanoi, että Jeesus kastaa uskovat Pyhällä Hengellä ja tulella. Profeetta Jesaja kirjoitti Jumalan Hengestä seuraavasti:

Rovasti Lars Levi Laestadius sanoi Pyhällä Hengellä täyttimisestä sekä sen vaikutuksesta ihmisiin mm. seuraavasti:

Suomen Raamattuopiston perustaja Urho Muroma arvioi, että alkuseurakunnan aikana Pyhällä Hengellä oli se asema kristikunnassa, jonka Jeesus sille antoi. Muroman sanoi Jeesuksen tunnusmerkiksi sitä, että hän antaa jokaiselle omallensa Pyhän Hengen eli henkikasteen. Eikä kukaan ole Jumalan lapsi, ellei hän ole saanut Pyhää Henkeä vaan hän on "kristillismielinen uskonnollinen ihminen", mutta hän ei ole uudestisyntynyt Jumalan lapsi. Muroman mukaan Johannes Kastaja tahtoi sanoa toiminnallaan, "minä eroitan teidät ulkonaisesti näistä parannuksen tekemättömistä juutalaisista parannuksen tehneitten juutalaisten joukkoon ja merkkinä on tämä minun vesikasteeni, mutta kun Messias saapuu hän tekee paljon syvällisemmän työn". Henkikaste on paljon syvällisempi työ kuin vesikaste. Henkikaste on se tapahtuma, jossa henkilö erotetaan maailman hengen vallasta Jumalan hengen valtaan, ja sitä nimitetään kautta Raamatun henkikasteeksi, Muroma sanoi. Raamattu käyttää Pyhästä Hengestä pronominia, "hän". Tämä on Muroman mukaan tärkeä ihmisten ymmärtää. Kun ihminen saa Pyhän Hengen, hän saa henkilön, jolla on persoona. Toisella ihmisellä ei voi olla enemmän tätä personaa kuin toisella koska Pyhän Hengen saanut on saanut kokonaisen persoonaan eikä jotakin osaa vain siitä. Muroman mukaan hän, joka tuntee Pyhän Hengen läsnäolon, tuntee myös Jeesuksen läsnäolon.[74]
Teologia
Vedestä ja Hengestä
Kasteesta baptistisaarnaaja David Pawson kirjoitti raamatunkohdasta "Jeesus vastasi: "Totisesti, totisesti minä sanon sinulle: jos joku ei synny vedestä ja Hengestä, ei hän voi päästä sisälle Jumalan valtakuntaan",[75] että tämä voidaan ymmärtää kolmella erilaisella tavalla:[76][77]
Kaksi syntymää, yksi ruumiillinen ja yksi hengellinen;
Yksi syntymä, puhtaasti hengellinen;
Yksi syntymä, jossa molemmissa ruumiillinen ja henkinen muoto.
Johanneksen kaste
Helluntaiherätyksen suunnissa vaikuttaneen Seppo Paldaniuksen mukaan Raamatussa Johannes kastoi ”syntien anteeksisaamiseksi”, koska hänen kasteensa tähtäsi syntien anteeksiantamiseen. Kastettava tunnusti syntinsä ja Johannes kastoi hänet upottamalla - ainoastaan aikuisia juutalaisia kastettiin Paldanius toteaa. Hänen mielestään on hyvä muistaa myös se seikka, että Jeesuksen opetuslapset kastoivat samaan aikaan kuin Johannes ja hänen seuraajansa. Monet Jeesuksen opetuslapsista olivat olleetkin aikaisemmin Johanneksen opetuslapsia.[78]
Kristillinen kaste
Juhani Kuosmanen vertaa Johanneksen kastetta ja kristillistä kastetta mm. seuraavasti: Jeesuksen asettama kaste erosi Johanneksen kasteesta, joka sekin oli taivaasta[79]. Johanneksen kaste oli parannuksen kaste, jonka tunnustus viittasi tulevaan Jeesukseen (Apt. 19:4). Kristillisessä kasteessa uskottiin ja tunnustauduttiin jo tulleeseen Jeesukseen. Kasteet eroavat toisistaan sekä sisältönsä että tunnustuksensa puolesta.[80]
Luopuminen paholaisesta
Vanhaan kristilliseen perinteeseen, niin ortodoksiseen, katolilaiseen ja luterilaiseen kastejärjestykseen kuului niin sanottu luopuminen paholaisesta eli abrenuntiatio diaboli. Kastettavalta kysyttiin: "Luovutko Perkeleestä? Luovutko kaikista hänen teoistaan? Luovutko kaikista hänen petoksistaan?" Lapsikasteen ollessa kyseessä yleensä näihin kysymyksiin vastasivat lapsen kummit. Tarkoituksena oli ilmeisesti opettaa läsnäolijoita kasteen tarkoituksesta, jottei kastetta pidettäisi ainoastaan nimenantoseremoniana, sillä ainakin luterilaisessa opissa lasten sanotaan uskovan itse. Kaste siirtää vanhojen kirkkojen opetuksen mukaan uskovan ihmisen saatanan valtakunnasta Jumalan valtakuntaan ja edellyttää myös uutta uskonkuuliaisuutta, eli se ei ole vain nimenantoseremonia. Vielä 1800-luvulla Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa kasteen yhteydessä toimitettiin abrenuntiatio. Tästä käytännöstä luovuttiin vuonna 1886. Jäänteenä abrenuntiatiosta luetaan nykyäänkin ristinmerkin tekemisen yhteydessä rukous, jossa rukoillaan vapautumista "pahan vallasta" tai vaihtoehtoisesti voimaa "kuolla pois synnistä". Ortodoksisessa kirkossa abrenuntiatio kuuluu edelleen kasteeseen. Abrenuntiatio on eri asia kuin paholaisen häätäminen eli eksorkismi.
Kaste ei-trinitaarisissa uskonnoissa
Myös eräissä kolminaisuusopin kiistävissä uskonnollisissa yhteisöissä on käytössä kasteeksi kutsuttava toimitus. Kyseessä ovat kristillisvaikutteiset uskonnolliset yhteisöt, jotka käsittävät itsensä kristillisiksi mutta joita niiden ulkopuolella ei tavallisesti lasketa kristillisiksi. Ulkoisesti nämä toimitukset ovat samantapaisia kuin pelkästään uskonsa tunnustaneita kastavien kristillisten yhteisöiden kasteet. Mitkään kristilliset yhteisöt eivät silti pidä kolminaisuusopin kiistävien yhteisöjen kasteita pätevinä.
Jehovan todistajat
Jehovan todistajat toimittavat kasteen kokonaan upottamalla. Kastettavan edellytetään katuvan syntejään ja tunnustautuvan Jehovan todistajaksi. Nykyään kastettavan edellytetään myös osoittaneen seurakunnalle, että hänen uskonkäsityksensä ja moraalinsa vastaa Jehovan todistajien oppia ja käytäntöä. Kasteen toimittaa miespuolinen kastettu liikkeen jäsen. Ikärajaa kasteelle ei ole asetettu; nuorimmat kastettavat ovat alle kymmenvuotiaita.
Mormonismi

Mormonismin mukaan kastetta ei asettanut Jeesus vaan se tunnettiin jo Vanhan testamentin aikana. Mormonit pitävät kastetta pelastukselle välttämättömänä, ja sen voi toimittaa vain Aaronin pappeuteen vihitty henkilö. Kastettavalta edellytetään vastuullista ikää ja uskoa Jeesukseen Kristukseen. Kaste toimitetaan upottamalla todistajien läsnä ollessa. Eri mormonismin haarat eivät pääsääntöisesti tunnusta toistensa kastetta. Vaikka mormonit eivät tunnusta kolminaisuusoppia, he toimittavat kasteen lausuen sanat "Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen".
Lähteet

Aiheesta muualla

Jarkko Uro: . Vau.fi 15.2.2010.
. Turun sanomat 1.5.2011.
Kristinuskon suuntausten kastenäkemyksiä:
Katolinen kirkko
 Catechism of the Catholic Church Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luterilaisuus
 Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Luther, Martti:  Iso katekismus
Ortodoksinen kirkko
 Ortodoksi.net
Vapaat suunnat

 Upotuskasteesta
 Lapsikasteen isä Augustinus
Kasteen historia:
Hujanen, Jari:
Poutiainen, Raimo:
Tiainen, Timo:
Luokka:Kirkolliset toimitukset
Luokka:Ortodoksiset kirkolliset toimitukset
Luokka:Kristillinen teologia
Luokka:Uskonto ja lapset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
*


Suomussalmi on Suomen kunta, joka sijaitsee Kainuun maakunnan pohjoisosassa. Kunnassa asuu  ihmistä,[1] ja sen pinta-ala on km², josta km² on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km².
Suomussalmen kunta rajoittuu Taivalkosken, Puolangan ja Hyrynsalmen kuntiin, Kuusamon, Pudasjärven ja Kuhmon kaupunkeihin sekä idässä Venäjään. Suomussalmen kunta on perustettu vuonna 1867.
Historia
Esihistoriaa
Suomussalmen alueella on ollut säännöllistä asutusta jo esihistoriallisella ajalla. Eri puolilta nykyistä Suomussalmen kuntaa on tehty useita merkittäviä arkeologisia löytöjä, muun muassa Hossan Somerjärven rantakalliossa oleva kalliomaalaus, Värikallio. Sen maalaukset ovat noin 2500-luvulta eaa.[3]
Eräaika ja asuttaminen
Suomussalmi oli idän ja lännen välisten vesiteiden solmukohta. Tärkeä vesitie suuntautui Pohjanlahdelta Oulujokea pitkin Oulujärveen, Oulujärvestä Emäjokea pitkin Kiantajärven latvavesille ja edelleen joki Vuokin ja Sarvitaipaleen tai Sotkamon–Kuhmon reittiä itään. Kainuusta pääsee myös Kuusamon kautta Jäämereen laskeville vesille. Suomussalmelta on tavattu varsin paljon viikinki- ja ristiretkiajan löytöjä. Suomussalmelta on tehty myös Pohjois-Suomen ainoat varmat hautalöydöt. Juntusrannan asuin- ja hautapaikalta on löydetty muun muassa riipuksia ja sulaneita lasimassahelmiä. Perangan Kivisaaren polttohaudassa oli muun muassa kaksi kirvestä ja kolme hevosenkenkäsolkea.[4]
Vuonna 1323 solmitussa Pähkinäsaaren rauhassa Ruotsin ja Venäjän rajariidat päättyivät joksikin aikaa. Oulujärvi ympäristöineen jäi Venäjän puolelle. Kainuun vesireittejä käyttivät varsinkin karjalaiset kulkureitteinä aina Ouluun ja Tornioon saakka. 1500-luvulla Ruotsi-Suomen silloinen kuningas Kustaa Vaasa tuki savolaisten siirtymistä valtakunnan rajan yli Oulujärven ympäristöön.[5]
Suomussalmella ei 1500-luvulla ollut vakituista asutusta. Ruotsin ja Venäjän välinen 25 vuotta kestänyt sota pitkä viha (1570–1595) tuhosi Kainuun sen aikaisen asutuksen lähes kokonaan. Paikasta toiseen siirtyviä talonpoikia eli kaskiviljelyllä Oulujärven ympäristössä, mutta nykyisen Suomussalmen suunnalla asuttaminen sai vauhtia vasta, kun Ruotsin kuningas Kaarle IX lupasi vuonna 1598 kaikille Oulujärven ympäristöön siirtyville uudisasukkaille kuusi vuotta verovapautta. Myös rajalinja oli muuttunut Täyssinän rauhassa 1595 siten, että Suomussalmi jäi Ruotsi-Suomen puolelle. Vuonna 1604 Suomussalmella oli neljä verotaloa, joiden savut symboloivat Suomussalmen vaakunassa pitäjän asutuksen alkua.[4] Asutus alkoi lisääntyä nopeasti. Vuonna 1676 oli Vuokissa jo 20 taloa, ja Kiannalle taloja oli kirjattu 29 (Kiannalla käsitettiin laajalti järven ympäristö).
1600-luvulla koko Kainuu oli yhtä pitäjää. Myös maallinen valta oli tuohon aikaa kirkon hallussa, ja ajan myötä näin laajan alueen valvominen kävi mahdottomaksi yhdelle kirkkoherralle. Vuonna 1647 Oulujärven erämaapitäjä päätettiin jakaa kahteen osaan, Sotkamoon ja Paltamoon. Lisäksi Pietari Brahe perusti Kajaanin kaupungin 1651 huolehtimaan maakunnan sivistyksellisistä, taloudellisista ja hallinnollisista tarpeista. Nykyisen Suomussalmen alueet kuuluivat Paltamon seurakuntaan aina vuoteen 1786, jolloin Suomussalmesta tuli Hyrynsalmen kappeliseurakunta.
Vainolainen, halla ja taudit
Ilmastollisesti Suomussalmi kuuluu suurelta osin pohjoisboreaaliseen vyöhykkeeseen korkean maastonsa takia, kun samalla leveysasteella oleva Oulu on selvästi keskiboreaalisessa vyöhykkeessä. Tämä edesauttoi sitä, että hallavuodet iskivät Suomussalmella kenties vieläkin ankarammin kuin muualla.
1600-luvun asutusvaihe päättyi Suomussalmellakin nälkä- ja ruttovuosiin. Muun muassa 1695–1697 tapahtuneet kadot ja niitä seuranneet kulkutaudit saivat aikaan tuhoisaa jälkeä. Tuolloin Kiannalla Matti Rönnyn talossa mainitaan maaliskuussa 1697 isännän lisäksi kuolleen seitsemän muuta asukasta nälkään. Isännän kuolema merkitsi talonväelle yleensä kerjuureissulle lähtöä.
Vuonna 1790 kesä oli epäedullinen, pitkäaikaiset sateet estivät kaskeamisen, ja elokuinen halla turmeli muut kylvöt. Seuraavan talvena kuolleita olikin tuhatta asukasta kohta yli 91. 1800-luvun vaihteessa sattui useita pahoja katovuosia peräkkäin, ja esimerkiksi 1809 kuoli 9,1 prosenttia väestöstä. Vuonna 1833 ruttoon kuoli peräti 401 henkeä. Tämän suuren kuolonvuoden jälkeen väestö alkoi jälleen kasvaa nopeasti. Vielä vuosina 1866–1868 koettiin ankarat nälkävuodet, jolloin 5000 asukkaasta kuoli 638.[4]
Myös vuonna 1712 Kainuuseen ehtinyt suuri Pohjan sota lisäsi köyhyyttä ja puutetta. Vuonna 1723 Suomussalmen väkiluku oli suunnilleen 450. Valtio auttoi kuitenkin uudisasutusta verohelpotuksin ja muun muassa vapautuksella sotaväenotosta. Väestö alkoikin nopeasti lisääntyä 1700-luvulla. 1786 väestöön kirjattiin jo 1885 henkeä.
Ämmän ruukki ja nykyajan tehtaat

Ämmän ruukki oli vuosina 1841–1878 seudun ensimmäinen suuri tehdas. 3. kesäkuuta 1841 antoi Oulun läänin kuvernööri kirkkoherra Johan Wegeliukselle luvan perustaa Suomussalmelle Ruukin. Ruukki sijaitsi Kiantajärvestä laskevassa Ämmäkoskessa nykyisen Ämmän voimalaitoksen lähellä. Taloudelliset suhdanteet ja johtajien holtittomuus aiheutti englantilaisen yhtiön ja sen mukana Ämmän ruukin vararikon 1877–1878.[4]
Oulujoki teki Kainuusta tervamaakunnan, ja jo 1800-luvun alussa kuljetettiin tervaa Ouluun Suomussalmeltakin. Suurimmillaan tervanpoltto oli Suomussalmella 1850–1900, jolloin se muodostui kunnan pääelinkeinoksi. Vielä 1930-luvulla valmistettiin monessa suomussalmelaisessa talossa tervaa, mutta 1940-luvulla sen ammattimainen valmistaminen oli käytännössä loppunut. Tervan valmistuksen tilalle tuli puutavarakauppa, jota edistivät 1907 ja 1909 Kajaaniin syntyneet teollisuuslaitokset. Ylä-Kainuun taloudellista kehitystä edistivät uudet liikenneyhteydet, kuten 1904 Kajaaniin saakka valmistunut rautatie, jota jatkettiin 1923 Kontiomäelle ja 1939 Hyrynsalmelle. Vuonna 1955 rautatie ulottui Ämmänsaareen, ja Suomussalmi yhdistyi valtakunnalliseen rautatieverkkoon.[4]
Viime vuosikymmenien suurimpia työllistäjiä ovat olleet Suomussalmen saha (myöhemmin Kajaani Oy:n saha), Ikihonka Oy, Kiantama Oy, Kemet ja Ämmän Betoni. Tuoretta yrittäjyyttä seudulla edustaa Tulikivi Oyj, joka jalostaa vuolukiveä.
Suomussalmi ja Raatteentie – talvisodan suurtaistelut
Suomen talvisodan ensimmäiset laukaukset ammuttiin Suomussalmen Karttimossa 30. marraskuuta 1939. Raatteessa rajavartijat kuulivat radiosta diplomaattisuhteiden katkenneen ja suunnilleen samoilla hetkillä alkoi ampuminen sielläkin.[6] Neuvostoliiton 163. divisioona tuli kahta reittiä Suomussalmelle ja kohtasi aluksi vain vähäisiä rajavartiojoukkoja. Vihollisen hidastelu mahdollisti lisäjoukkojen (9. divisioona) siirron Suomussalmelle. Suomalaisia joukkoja komensi jääkärieversti Hjalmar Siilasvuo. Ensimmäisistä voitokkaista taisteluista Kuusamon suunnalla vastasi everstiluutnantti Paavo Susitaipaleen johtoon siirtynyt Erillinen pataljoona 16 Kuusamosta. Ryhmä Sudelle alistettiin myös Porissa perustettu Polkupyöräpataljoona 6, jonka muistomerkki on Kylänmäellä.
Suomussalmen taistelu käytiin kirkonkylän ja sen pohjoispuolella olevan Hulkonniemen alueilla vuoden 1939 joulukuussa. Suomalaisten saarrostavan vastahyökkäyksen painostamana
163. divisioona vetäytyi alueelta 27. joulukuuta menetettyään vahvuudestaan noin kolmanneksen.
Jo joulukuun puolivälissä taisteluiden ollessa käynnissä kirkonkylällä oli Raatteen tielle Kuivasjärven–Kuomasjärven kannakselle – vain runsaan kymmenen kilometrin päähän kirkonkylästä – saapunut Neuvostoliiton 44. divisioonan kärkiosasto, jonka tarkoitus oli hyökätä myös kirkonkylään. Kapeaa kannasta puolusti vain 300 miestä. Vasta tilanteen lauettua Suomussalmella 27. joulukuuta saattoi eversti Siilasvuo johtaa joukkonsa Raatteen tielle ryhmittyneen vihollisdivisioonan kimppuun.
Raatteen tien taistelu 4.–8.1.1940 päättyi suomalaisten voittoon. Vetäytyvä Neuvostoliiton 44. divisioona koki suuret tappiot, muttei kuitenkaan täydellistä tuhoa, kuten sotakirjallisuus on aiemmin asian tulkinnut. [7]
Taistelun jälkeen talvisota jatkui alueella rajakahakkoina.[8]
Jatkosodassa suomalaiset (Jalkaväkirykmentti 11 ja rajajoukot) hyökkäsivät Raatteen tien ja Juntusrannan kautta Uhtualle. [9] Keväällä 1942 osa Uhtuan suunnan joukoista vedettiin mukaan Suomussalmen taisteluita paljon suurempaan, mutta silti lähes unohdettuun Kiestingin suurtaisteluun.
Sodan muistomerkit ja Talvisotamuseo
Talvisotamuseo Raatteen Portti on Kuhmon tien ja Raatteen tien risteyksessä. Sen yhteydessä on 3 hehtaarin alalle levittyvä Talvisodan monumentti. Talvisodan päämuistomerkki, Alvar Aallon suunnittelema Liekki (1959), sijaitsee kirkonkylällä Kuhmoon kääntyvän tien risteyksessä. Kunnan kotisivuilla on tarkemmat tiedot myös muista sotamuistomerkeistä.
Välirauhan aikana rakennettu Salpalinja kulkee Kiantajärven länsirantaa seuraillen. Haukiperässä jykevistä kivistä tehdyt panssariesteet ja Oraviselän rantaan rakennettu konekiväärikorsu juoksuhautoineen ovat Salpalinjan linnoitteita.
Kianta, Suomussalmi ja Ämmänsaari
Suomussalmen ensimmäisessä kuntakokouksessa 12. lokakuuta 1867 päätettiin, että Suomussalmella siirrytään kunnallishallintoon 1. tammikuuta 1868. Näin kirkko ja kunnallishallinto erotettiin toisistaan ja samalla kunnan nimi muutettiin Kiannasta Kirkonkylän ja Hulkonniemen välisestä salmen mukaan Suomussalmeksi.[4] Nykyisin Kiannasta puhuttaessa tarkoitetaan Kiannanniemeä tai Kiantajärveä, mutta esimerkiksi 1930-luvulle sijoittuvissa Kalle Päätalon romaaneissa suomussalmelaisista puhutaan ”kijantalaisina”.
Suomussalmen kirkonkylä oli talvisotaan asti kunnan keskus. Kirkonkylän tuhouduttua joulukuussa 1939 täysin valtioneuvosto päätti siirtää kunnan hallinnon Ämmänsaareen järven länsirannalle. Sodan jälkeen 5-tien linjaus johti liikennevirrat järven länsipuolelle.
Kirkonkylä jälleenrakennettiin, mutta Ämmänsaari kasvoi 1950–1960-luvuilla kirkonkylää suuremmaksi. Ämmänsaaren nimi muutettiin 1990-luvun lopulla Suomussalmeksi, mutta myös nimeä Ämmänsaari käytetään edelleen.
Luonto
Luonnonmaisemallisesti Suomussalmi voidaan jakaa Itä-Kainuun järvialueeseen ja Kainuun vaara-alueeseen. Maisema-alueet erottaa toisistaan kuntaa pohjois-eteläsuunnassa halkova valtatie 5.[4]
Viitostie idänpuoleinen osa kuuluu Itä-Kainuun järvialueeseen, jonka maaperä muodostuu moreenista, harjuaineksista ja turpeesta. Maisemaa hallitsevat metsäiset mäkimaat, suot ja järvireitit. Alue luetaan kuuluvaksi Pohjois-Karjalasta Kuusamoon ulottuvaan Erämaa-Suomeen. Viitostien länsipuolella oleva alue kuuluu Kainuun vaara-alueeseen, jonka maaperä on pääasiassa moreenia ja harjuainesta. Alue on vuorimaata, jossa koskisten pienten jokien ohella on runsaasti järviä. [4]
Pääosa Suomussalmen kallioperästä on gneissigraniittia ja liuskeita. Kiannanniemen alueelta on löytynyt vähäisiä nikkeli-hopeaesiintymiä. Liuskealueilla on mm. serpentiini- ja vuolukiveä. Yleisin maalaji on moreeni, joka paikoin muodostaa luode-kaakkoissuuntaisia drumliineja. Alueella on useita harjujaksoja, mm. Ison Heitajärven-Luttulanvaara, Myllylahden-Pahkangas ja Hossan harjujakso. Huuhkajankangas, Jumalissärkkä-Hoikansärkkä ja Ryötinsärkkä kuuluvat harjujensuojeluohjelmaan. Suomussalmi on pinnanmuodoiltaan tasaisempaa ja alavampaa kuin naapurikunnat Kuusamo ja Puolanka. Pääosa kunnan alueesta on yli 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Korkeimpia vaaroja ovat mm. Nurmivaara, Mustavaara, Otsavaara, Käärmetvaara, Pihlajavaara ja Joutsenvaara.[4]
Kasvullista metsämaata on maa-alasta yli puolet, länsiosassa kaksi kolmasosaa. Suota on noin 40 % maa-alasta, lännessä kuitenkin vain runsaat 30 %. Männyn osuus puustosta on 68 %, kuusen noin 19 % ja lehtipuiden 17 %. Metsämaat ovat yleensä tuoreita kangasmaita ja yleisin metsätyyppi on puolukka-mustikkatyyppi. Yleisin suotyyppi on aapasuo. Kunnassa on runsaasti kuivia, varpuisia rämeitä, joilla saattaa kasvaa mäntyä. Korpia on eniten länsiosissa ja nevoja kaakkoisosissa.[4] Suomusalmella on vielä erämaa-alueita, joissa elää susia, karhuja, ahmoja, ilveksiä, kalasääskiä ja maakotkia. Erämaa-alueista tunnetuin on Martinselkonen.[4]
Suomussalmen vesistöistä pääosa kuuluu Oulujoen vesistön Hyrynsalmen reittiin. Osa läntisen osan vesistä kuuluu Iijoen vesistöön. Suomussalmella on vesistöjä yhteensä 582 neliökilometriä eli lähes kymmenen prosenttia kokonaispinta-alasta. Järviä ja lampia on yhteensä 3511, joista suurin on Hyrynsalmen reitin vesiallas Kiantajärvi. Toinen huomattava järvi on Vuokkijärvi Suomussalmen eteläosassa. Molemmat suurjärvet valjastettiin voimatalouden käyttöön 1960-luvun alkupuolella. Kiantajärven säännöstelykorkeus on neljä metriä ja Vuokkijärven kuusi metriä. Suomussalmen järville on ominaista rantojen karuus ja vähäinen rantakasvillisuus. Rantaviivaa Suomussalmella on kaikkiaan 2930 kilometriä.[4]
Kunta kuuluu mantereisen ja merellisen ilmastotyypin vaihettumisalueeseen. Vuoden keskilämpötila on +0,1–2°C.[10] Lämpimimmän kuukauden (heinäkuu) keskilämpötila on n. +15°C[11] ja kylmimmän kuukauden (tammikuu) −12°C. [12] Kasvukauden pituus on noin 143vrk. [13] Keskimäärin pysyvä lumipeite muodostuu marraskuussa ja sulaa toukokuun ensimmäisten viikkojen aikana. Toisinaan pysyvä lumipeite saadaan jo lokakuussa, eikä ensilumen sataminen ole syyskuussakaan aivan tavaton ilmiö.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Kyliä
Alajärvi, Ala-Vuokki, Hossa, Jumaliskylä, Juntusranta, Kaljuskylä, Kerälä, Kiannanniemi, Korpela, Korvua, Kuivajärvi, Kurimo, Lomakylä (Suomussalmi), Myllylahti, Näljänkä, Näätälä, Peranka, Pesiökylä, Pesiönlahti, Piispajärvi, Pisto, Pitämä, Pyhäkylä, Raate, Ruhtinansalmi, Sakara, Selkoskylä, Siikaranta, Suomussalmen kirkonkylä, Tervakangas, Vaaranniva, Vasara, Vuokki, Yli-Vuokki ja Ämmänsaari (kuntakeskus).
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Suomussalmella oli 8 051 asukasta, joista 4 969 asui taajamissa, 3 013 haja-asutusalueilla ja 69 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Suomussalmen taajama-aste on 62,3 %.[14] Suomussalmen taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:[15]

Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Liikenne
Valtatie 5 tulee Hyrynsalmelta Suomussalmen kautta Kuusamoon. Seututie 912 Kuhmosta tulee Suomussalmelle. Yhdystie 9125 eli Raatteentie on Suomussalmen kunnassa Raatteenportista Raatteeseen kulkeva yhdystie. 1940 käydystä Raatteen tien taistelusta nimensä saanut Raatteen tie käsitti osia myös nykyisestä seututiestä 912. Seututie 843 Palovaarasta Suomussalmelle jatkuu aina Poussuun, Kuusamoon saakka. Seututie 892 kulkee Suomussalmelta Korpikylän ja Kytömäen kautta Hyrynsalmelle. Seututie 897 vie Alajärveltä Suomussalmelta Hattuvaaran kautta Yli-Näljänkään.
Uskonnolliset yhteisöt
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Suomussalmella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[16]
Suomussalmen seurakunta
Seurakunnan toimipaikkoja ovat muun muassa Suomussalmen kirkko, Ämmänsaaren kirkko, Vuokin kirkko ja Ruhtinansalmen kirkko. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii herännäisyys[17] sekä vanhoillislestadiolaisuus, jolla on paikkakunnalla Suomussalmen rauhanyhdistys[18]. Muita kirkkokuntia edustaa helluntaiherätykseen kuuluva Suomussalmen helluntaiseurakunta[19] sekä Kajaanin ortodoksinen seurakunta[20], jolla on säännölliset jumalanpalvelut niin Ämmänsaaren kuin Kuivajärven tsasounissaan.
Tunnettuja Suomussalmella syntyneitä tai siellä asuneita

Isa Asp, runoilija
Toini Gustafsson, hiihtäjä, olympiavoittaja
Eetu Heikkinen, jääkiekkoilija
Jalo Heikkinen, kirjailija
Jarkko Heikkinen, jääkiekkoilija
Kauko Heikkinen, kansanedustaja (Keskusta)[21]
Domna Huovinen, runonlaulaja
Jussi Huovinen, runonlaulaja[22]
Terttu Huttu-Juntunen, ministeri, kansanedustaja (Vasemmistoliitto)[23]
Antti Juntunen, saarnaaja[24]
Eero Juntunen, kansanedustaja (Keskusta)
Reijo Kela, tanssija-koreografi
Marko Kemppainen, skeet-ampuja, olympiamitalisti
Ilmari Kianto, kirjailija[25]

Reijo Lumisalmi, säveltäjä
Ville Kormilainen, päätoimittaja
Heikki Kovalainen, Formula 1 -kuljettaja[26]
Merja Kyllönen, liikenneministeri, kansanedustaja (Vasemmistoliitto)[27]
Matti Makkonen, tekstiviestin keksijä[28]
Onttoni Miihkali, kirjailija, opettaja
Anne Moilanen, toimittaja
Janne Pesonen, jääkiekkoilija[29]
Osmo Tapio Räihälä, säveltäjä
Alpo Räisänen, professori, kielentutkija
Anni Aitto, näyttelijä, Pro-Finlandia mitalisti
Alvar Saukko, kunnanjohtaja 1960–1970-luvuilla, kansanedustaja (Keskusta), kunnallisneuvos[30]
K. J. Ståhlberg, Suomen ensimmäinen presidentti, kansanedustaja (Nuorsuomalainen Puolue, Kansallinen Edistyspuolue)[31]
Ulla Tapaninen, näyttelijä[32]

Muuta tietoa
Suomussalmella on rakennettu pienoismalleja jo vuodesta 1999, mm. Kontiomäen rautatieaseman ja Oulujärven alueen pienoismallit, jotka sijaitsevat Kontiomäen Shellin pienoismallinäyttelyssä, sekä Syvänniemen rullatehdas Kuopioon. Myös Raatteen portissa sijaitseva Raatteentien taistelun pienoismalli on valmistettu Suomussalmella. Pienoismallit on valmistettu erinäisten työllistämishankkeiden aikana, uusin hanke on Vaihtoehtona työ -projekti (2006–2009), joka työllistää pitkäaikaistyöttömiä.
(Vaihtoehtona työ- projekti lopetettu ja sitä seurannut, Talas -kehittämishanke päättyy 31.12.2011.)
Valmistettuja pienoismalleja ja sijoituspaikat
Raatteentien taistelu, Raatteen portti
Kontiomäen asema, Kontiomäen Shell
Röllimaa, Paljakka-talo
Oulujärven alue, Kontiomäen Shell
Eino Leino -talo, Kontiomäen Shell
Suomussalmen kirkonkylä, Alajärven koulu
Ämmänruukki, Alajärven koulu
Metelinniemen golf-kenttä, Kontiomäen Shell
Taivaan Pankko, Kontiomäen Shell
Hepoköngäs, Paljakka-talo
Ukkohalla, Paljakka-talo
Syvänniemen rullatehdas, Syvänniemi
Ämmänruukki, Ruukinkankaan koulu
Ystävyyskunnat
 Kalevala (Venäjä)
 Nordmalingin kunta (Ruotsi)
Katso myös
Luettelo Suomussalmen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Keränen, Pekka| title = Suomussalmi sodissa 1918, 1939-40, 1941-45| publisher = Suomussalmen Kunta| year = 2000| id = ISBN 9519390359}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kyllönen, Yrjö - Kyllönen, Ari| title = Muistoja Viiangista| publisher = Kuopio| year = 2006| id = ISBN 951-842-301-6}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä maakunnassa Suomussalmi sijaitsee?