Ateena oli antiikin aikana merkittävä kaupunkivaltio (polis) Attikan maakunnassa Kreikassa.[1] Ateenan demokratian perusti Kleisthenes vuonna 510 eaa. Peisistratoksen suvun tyrannian kukistumisen jälkeen. Ateenan kukoistuskausi oli Perikleen aikana 440-luvulta 430-luvulle eaa. Ateena johti Deloksen meriliittoa Peloponnesolaissodassa Spartaa vastaan. Demokratia säilyi lyhyin keskeytyksin suhteellisen vakaana noin 170 vuotta, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti Ateenan vuonna 338 eaa.
Ateena oli taiteiden, oppineisuuden ja filosofian keskus. Kaupunki oli Sokrateen, Sofokleen ja monien muiden merkittävien henkilöiden syntymäpaikka. Siellä sijaitsivat muun muassa Platonin Akatemia ja Aristoteleen Lykeion. Sitä on pidetty länsimaisen kulttuurin kehtona ja demokratian syntymäpaikkana, suurelta osin siksi, että sen 500- ja 400-lukujen eaa. saavutuksilla kulttuurin ja politiikan alalla on ollut niin suuri vaikutus koko myöhempään Eurooppaan.
Historia
Arkaainen aika
Ateenan kaupunki (katso: Mykeneläinen Ateena) oli olemassa jo mykeneläisellä pronssikaudella 1000-luvulla eaa., jolloin Akropoliilla jo oli kuninkaan palatsi.[2] Perimätiedon mukaan Ateena oli varhaisimpina aikoina kuningaskunta, jonka monista, enimmäkseen kuitenkin tarunomaisista kuninkaista kuuluisin oli Theseus. Perinnöllinen kuninkuus kuitenkin lakkautettiin Ateenassa vuonna 683 eaa., minkä jälkeen valtiota johtivat arkontit.[3]
Toisin kuin laajalti muualla Kreikassa, Ateenassa ei ollut maaorjuutta, mutta erot eri yhteiskuntaryhmien välillä kasvoivat pian suuriksi. Kun rahatalous alkoi kehittyä, talonpojat velkaantuivat suuresti rahanlainaajille, ja jos he eivät kyenneet maksamaan velkojaan, heidät saatettiin myydä orjiksi. Kun Ateenassa useita kertoja puhkesi sisäisiä taisteluja, noin vuonna 620 eaa. Drakon sai tehtäväkseen laatia uudet lait. Nämä ankarat lait, joiden mukaan vähäisistäkin rikoksista saattoi tulla kuolemanrangaistus, eivät kuitenkaan kyenneet tuomaan rauhaa, eikä niistä tullutkaan kovin pitkäaikaisia.[4]
Vuonna 594 eaa. arkontiksi valittu Solon saikin tehtäväkseen laatia Ateenalle uudet lait.[3] Tällöin velkojen vuoksi orjuuteen joutuneet vapautettiin. Entiset sukujen erioikeudet lakkautettiin ja kansalaiset jaettiin sen sijaan maaomaisuuden tuoton perusteella neljään luokkaan, joiden oikeudet ja velvollisuudet jonkin verran poikkesivat toisistaan muun muassa sotapalveluksen osalta. Kaikki 20 vuotta täyttäneet miespuoliset kansalaiset saivat osallistua kansankokouksiin, joissa muun muassa virkamiehet ja myös arkontit valittiin. Valtion virkoihin voitiin kuitenkin valita vain kolmen ylimmän luokan jäseniä.[5] Vaikka varsinainen demokratia ei vielä toteutunutkaan, Solonia kunnioitettiin myöhemmin Ateenan demokratian isänä.[3]
Vuonna 546 eaa. Peisistratos kaappasi vallan ja tuli Ateenan tyranniksi.[3] Hänen valtakautenaan Ateena kehittyi Kreikan johtavaksi talousmahdiksi. Peisistratoksen kuoltua Ateenaa hallitsivat hänen poikansa Hippias ja Hipparkhos.[3]
Ateenan valtio laajeni jo varhain käsittämään koko Attikan niemimaan.[3]
Nousu johtoasemaan (510–448 eaa.)

Hippias tuli Ateenan diktaattoriksi vuonna 514 eaa. Diktatuuri oli epäsuosittu, ja hänet syrjäytettiin vallasta Spartan armeijan avulla vuonna 510 eaa. Tällöin valtaan nousi Kleisthenes, joka perusti Ateenan demokratian. Kleistheneen uudistukset korvasivat vanhat neljä ”heimoa” (fyle) kymmenellä uudella. Ne oli nimetty tarunomaisten sankarien mukaan, eikä niillä ollut luokkaperustaa: ne olivat käytännössä valitsijakuntia. Kukin heimo oli edelleen jaettu kolmeen trittykseen, ja jokaiseen trittykseen kuului yksi tai useampia demoksia, riippuen demoksen koosta. Koko Ateenassa oli 139 demosta, ja niistä tuli paikallishallinnon perusta.

Kukin heimo valitsi arvalla viisikymmentä jäsentä Buleen, Ateenaa jokapäiväisissä asioissa hallinneeseen neuvostoon. Äänestäjien mielipiteisiin pyrittiin vaikuttamaan julkisilla puheilla, mutta yhtä lailla niihin vaikuttivat myös muun muassa komediarunoilijoiden kirjoittamat poliittiset satiirit.[6] Neuvosto oli avoin kaikille kansalaisille, ja se oli sekä lakeja säätävä elin että oikeusistuin, lukuun ottamatta murhaoikeudenkäyntejä ja uskonnollisia asioita, jotka kuuluivat Areiopagille. Suurin osa viroista täytettiin arvalla, mutta kymmenen strategosta (kenraalia) valittiin äänestämällä.
Ennen Ateenan nousua Spartan kaupunkivaltio katsoi olevansa kreikkalaisten johtaja. Sparta oli sotilasvaltio. Vuonna 499 eaa. Ateena lähetti joukkoja auttamaan Vähä-Aasian joonialaisia, jotka kapinoivat Persian valtaa vastaan (Joonian kapina). Tämä sai Persian hyökkäämään Kreikkaan kahdesti. Kumpikin hyökkäys torjuttiin ateenalaisten sotilas-valtiomiesten Miltiadeen ja Themistokleen johdolla (persialaissodat).
Vuonna 490 eaa. Miltiadeen johtamat ateenalaiset torjuivat Persian ensimmäisen kuningas Dareioksen johtaman hyökkäyksen Marathonin taistelussa. Vuonna 480 eaa. persialaiset palasivat uuden kuninkaansa Kserkseen johdolla. Spartan ja sen kuninkaan Leonidaan johtama Kreikan kaupunkivaltioiden liittouma marssi Thermopylain taisteluun muutamalla tuhannella miehellä satoja tuhansia persialaisia vastaan. Samaan aikaan Sparta johti Artemisionin meritaistelua. Nämä viivyttävät toimet eivät riittäneet persialaisten torjumiseen: he marssivat pian Boiotiaan, ottivat Theban kaupungin tukikohdakseen ja hyökkäsivät eteläiseen Kreikkaan. Tämä pakotti ateenalaiset evakuoimaan persialaisten valtaaman Ateenan ja pyrkimään turvaamaan laivastonsa. Lopulta ateenalaiset liittolaisineen voittivat Persian laivaston Themistokleen johdolla Salamiin meritaistelussa. Spartan johtoasema siirtyi vähitellen Ateenalle. Voitot mahdollistivat sen, että Ateena saattoi yhdistää suuren osan Aigeianmeren aluetta ja osan muutakin Kreikkaa sen itsensä johtamaan Deloksen meriliittoon.
Perikleen aika (448–430 eaa.)

Perikles, ateenalainen kenraali, poliitikko ja puhuja, erottuu aikansa muiden ateenalaisten suurmiesten joukosta. Hän nousi strategokseksi vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina Ateenan kansankokouksen uudelleen valitsemana. Perikles suosi taiteita ja kirjallisuutta ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei ole palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Hän toteutti suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki parantamaan kansalaisten elämää. Tämän vuoksi Perikleen aikaa on kutsuttu Ateenan kultakaudeksi. Meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Peloponnesolaissota (431–404 eaa.)

Kreikan muiden kaupunkivaltioiden tyytymättömyys Ateenan johtoasemaan johti vuonna 431 eaa. alkaneeseen peloponnesolaissotaan, joka asetti Ateenan ja sen yhä enemmän kapinoivan meriliiton Spartan johtamia mantereella sijainneiden kaupunkivaltioiden liittoa vastaan. Sota päättyi Ateenan täydelliseen tappioon, ja sen seurauksena Ateena menetti meriherruutensa.
Ateenan demokratia syrjäytettiin lyhyeksi aikaa vallankaappauksessa vuonna 411 eaa., johtuen tyytymättömyydestä sodan huonoon hoitoon, mutta demokratia palautettiin pian. Koska Ateenan tappiosta syytettiin demokraattisesti valittuja poliitikkoja, kuten Kleon ja Kleofon, seurauksena oli kuitenkin pidempikestoinen Spartan tukema reaktio demokratiaa vastaan. Se huipentui kolmenkymmen tyrannin hallintoon vuosina 404–403 eaa. Thrasybulos palautti demokratian vuonna 403 eaa., ja julistettiin yleinen armahdus.
Korintin sota ja toinen Ateenan liitto (395–355 eaa.)

Spartan aiemmat liittolaiset kääntyivät pian sitä vastaan sen imperialistisen politiikan seurauksena, ja pian Ateenan aiemmat liittolaiset Theba ja Korintti kääntyivät jälleen Ateenan puoleen. Ateena, Theba, Korintti ja Argos taistelivat Spartaa vastaan Korintin sodassa vuosina 395–387 eaa. Spartan-vastaisuus mahdollisti sen, että Ateena perusti niin kutsutun Toisen Ateenan liiton. Lopulta Theba voitti Spartan Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Sen jälkeen kreikkalaiset kaupungit, mukaan lukien Ateena ja Sparta, kääntyivät Thebaa vastaan, ja sen ylivalta päättyi Mantineian taistelun seurauksena vuonna 362 eaa.
Ateena Makedonian alaisuudessa (355–338 eaa.)

300-luvun eaa. puoleen väliin tultaessa pohjoisesta Makedonian kuningaskunnasta oli tulossa Ateenan hallitsija itsenäisen Ateenan viimeisen suuren valtiomiehen Demostheneen varoituksista huolimatta. Vuonna 338 eaa. Filippos II:n armeijat kukistivat muut kreikkalaiset valtiot Khaironeian taistelussa, mikä johti myös Ateenan itsenäisyyden päättymiseen. Filippoksen pojan Aleksanteri Suuren tekemät valloitukset avasivat kreikkalaisten näköaloja ja tekivät perinteisestä kreikkalaisesta kaupunkivaltiomallista vanhentuneen. Ateena säilyi vauraana kaupunkina, jossa oli laaja kulttuurielämä, mutta lakkasi olemasta alueen poliittinen mahti. 100-luvulla Kreikka tuli osaksi Rooman valtakuntaa oltuaan 200 vuotta Makedonian alaisuudessa.
Maantiede
Yleiskuva

Ateenan keskusta sijaitsi, ja sijaitsee edelleen, Attikan maakunnassa noin 30 stadionin eli viiden kilometrin päässä merestä, Lykabettos-kukkulan lounaisrinteellä. Sen ympärillä oli kolme pientä jokea, Kefissos länsipuolella, Ilissos eteläpuolella, ja Eridanos pohjoispuolella. Viimeksi mainittu virtasi kaupungin läpi. Kaupungin muurein ympäröidyn alueen halkaisija oli noin 1,5 kilometriä. Suurimmillaan kaupunkiin kuului kuitenkin esikaupunkeja, jotka olivat kaukana muurien ulkopuolella. Akropolis oli hieman etelään muurein ympäröidyn alueen keskuksesta.
Kserkses poltatti kaupungin vuonna 480 eaa., mutta se rakennettiin pian uudelleen Themistokleen hallintokaudella, ja julkisia rakennuksia rakennettiin Kimonin ja erityisesti Perikleen aikana. Jälkimmäisen kaudella 461–429 eaa. Ateena nousi suurimpaan kukoistukseensa. Ateenan kauneus oli ennen kaikkea sen julkisten rakennusten ansiota, sillä yksityiset rakennukset olivat melko merkityksettömiä ja kadut kehnoja.
Ateena koostui kahdesta erillisestä osasta:
Varsinainen kaupunki, joka jakaantui Akropoliihin eli yläkaupunkiin/linnavuoreen sekä alakaupunkiin. Klassisella ajalla kaupungin ympärille oli rakennettu kaupunginmuuri, niin kutsuttu Themistokleen muurit.
Kolme satamakaupunkia: Pireus, Munikhia ja Faleron, joiden ympärille Themistokles myös rakennutti muurit. Ne oli yhdistetty kaupunkiin pitkien muurien välityksellä. Muurit rakennettiin Perikleen kaudella.
Akropolis eli yläkaupunki

Akropolis, jota kutsuttiin myös nimellä Kekropia sen tarunomaisen perustajan Kekropsin mukaan, on korkea kallio keskellä kaupunkia. Se on noin 50 metriä korkea, 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen seinämät ovat luonnollisella tavalla jyrkät kaikilta puolilta paitsi lännestä. Mykeneläisellä ajalla sen ympärillä oli kyklooppimuuri, joka tunnetaan nimellä Pelasgimuuri, koska sen ajateltiin olleen pelasgien rakennuttama. Peloponnesolaissodan aikana ainoastaan pohjoinen osa tästä muurista oli jäljellä, ja tätä osaa kutsuttiin edelleen Pelasgimuuriksi. Eteläosaa, joka oli Kimonin uudelleen rakennuttama, kutsuttiin puolestaan Kimonin muuriksi. Akropoliin länsiosassa, joka oli ainoa mahdollinen kulkutie ylös kalliolle, oli mahtava Perikleen rakennuttama Propylaia, ja sen oikealla puolella Athene Niken temppeli.
Akropoliin harjalla oli lukuisia temppeleitä, pronssi- ja marmoriveistoksia, ja useita muita taideteoksia. Varhaisemmalla ajalla merkittävimmät olivat Athene Poliaan temppeli sekä Hekatompedon. Klassisella kaudella temppeleistä suurin oli Parthenon, joka oli omistettu neitsytjumalatar Athenelle. Parthenonin pohjoispuolella oli Erekhtheion, jonka rakennuskokonaisuus koostui kolmesta erillisestä pyhäköstä: yksi oli omistettu Athene Poliakselle, valtion suojelijalle; toinen oli varsinainen Erekhtheion, Erekhtheuksen pyhättö; ja kolmas oli Pandroseion, Kekropsin tyttären Pandrosoksen pyhättö. Parthenonin ja Erektheionin välissä oli kolossaalinen Athene Promakhoksen patsas, jonka kypärä ja keihäs olivat ensimmäiset mitä Akropoliista näkyi merelle.
Alakaupunki
Alakaupunki oli rakennettu matalammalle Akropoliin ympärille, mutta myös sen alueella oli useita kukkuloita, erityisesti länsiosassa. Länsipuolella kaupunginmuurit kulkivat Nymfien kukkulan ja Pnyksin rinteitä, ja kaakkoispuolella ne kulkivat Ilissos-jokea seuraten.
Agora ja sen ympäristö

Ateenan Agora on tunnetuin esimerkki antiikin aikaisesta agorasta eli kokoontumis- ja markkinapaikasta. Agora sijaitsi Akropoliin luoteispuolella ja Areiopagin kukkulan pohjoispuolella. Sen ympärillä oli monia merkittäviä julkisia rakennuksia:
Buleuterion eli neuvoston rakennus Agoran länsilaidalla.
Tholos, pyöreä rakennus Buleuterionin lähellä. Kimonin noin vuonna 470 eaa. rakennuttama rakennus toimi yhtenä prytanien eli kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikkana.
Stoat eli katetut pylväshallit, jotka olivat käteviä oleskelutiloja päivän kuumimpana aikana. Ateenassa oli useita pylväshalleja. Merkittävimmät olivat Kuninkaallinen stoa (Stoa Basileios), kuningasarkontin istuin, Agoran länsilaidalla; Zeuksen stoa eli Zeus Eleutherioksen pylväshalli, samoin Agoran länsilaidalla; sekä Stoa Poikile eli Kirjava pylväshalli, joka oli koristeltu maalauksin, Agoran pohjoislaidalla. Hellenistisellä ajalla rakennettiin muun muassa Attaloksen stoa Agoran itälaidalle. Nykyisin paikalla on uudisrakennus stoasta.
Temppelit: Hefaistoksen temppeli, Zeus Fratrioksen ja Athene Fratrian temppeli, Apollon Patrooksen temppeli sekä Metroon eli Jumalten äidin temppeli sijaitsivat Agoran länsilaidalla. Roomalaisella ajalla Agoralle siirrettiin muun muassa Areen temppeli.
Muita julkisia rakennuksia

Prytaneion. Ateenan varsinainen prytaneion eli prytanien kokoontumispaikka sijaitsi mahdollisesti Akropoliin itäpuolella.
Temppelit. Akropoliin ulkopuolisista temppeleistä merkittävin oli Olympoksen Zeuksen temppeli eli Olympieion, joka sijaitsi Akropoliin kaakkoispuolella lähellä Ilissos-jokea ja Kallirrhoen lähdettä. Temppeli oli pitkään keskeneräinen ja valmistui Hadrianuksen aikana. Lisäksi eri puolilla kaupunkia oli lukuisia muita temppeleitä.
Teatterit. Dionysoksen teatteri, suuri valtionteatteri, sijaitsi Akropoliin kaakkoisrinteellä. Odeioneja eli musiikkikilpailuja varten tarkoitettuja teattereita oli useita. Eräs oli Perikleen rakennuttama Perikleen odeion Dionysioksen teatterin lähellä, toinen sijaitsi Kallirrhoen lähteen lähellä. Nykyaikaan on säilynyt Herodes Atticuksen odeion, joka rakennettiin roomalaisaikana.
Stadionit. Suurin stadion oli Panateenalainen stadion Ilissos-joen eteläpuolella Agrain kaupunginosassa. Siellä järjestettiin Panathenaia-juhlan urheilukilpailut.
Kaupunginosat
Sisempi Kerameikos, ”Savenvalajien kortteli”, kaupungin länsipuolella, ulottuen pohjoiseen Dipylon-portille saakka. Portin toisella puolella oli kaupunginmuurin ulkopuolella sijainnut ulompi Kerameikos. Agora sijaitsi Kerameikoksen alueella.
Melite, kaupungin länsipuolella, sisemmän Kerameikoksen eteläpuolella.
Skambonidai, kaupungin pohjoisosassa, sisemmän Kerameikoksen itäpuolella.
Kollytos, kaupungin eteläosassa, etelään ja lounaaseen Akropoliilta.
Koile, kaupungin lounaispuolella.
Limnai, Melitestä ja Kollytoksesta itään, Akropoliin ja Ilissos-joen välissä.
Diomeia, kaupungin itäosassa, lähellä samannimistä porttia ja Kynosargesta.
Agrai, etelään Diomeiasta.
Kukkulat
Areiopagi (Áreios págos, ”Areen kukkula”), Akropoliin länsipuolella. Kukkula antoi nimensä tuomioistuimelle, joka piti siellä kokouksiaan.
Nymfien kukkula (Lofos Nymfon), Areiopagin lounaispuolella.
Pnyks, puolikaaren muotoinen kukkula Areiopagin lounaispuolella. Paikalla kokoontui ekklesia eli kansankokous alkuvaiheessaan, ennen kuin kokouksia alettiin pitää Dionysoksen teatterilla.
Muusien kukkula (Museion, nykyinen Filopáppou-kukkula), Pnyksin ja Areiopagin eteläpuolella.
Kolonos eli Kolonos Agoraios, kukkula Agoran länsipuolella.
Ardettos, kukkula Ilissos-joen eteläpuolella.
Muuri ja portit
Ateenan kaupunginmuuri eli niin kutsuttu Themistokleen muuri ympäröi koko kaupungin. Muurissa oli 15 porttia.[7] Niistä tärkeimpiä olivat:
Länsipuolella: Melitides-portti, joka sijaitsi Pnyksin ja Nymfien kukkulan välissä ja johti Meliten demokseen. Pireuksen portti, joka johti pitkien muurien suuntaisesti kulkeneelle Pireukseen johtaneelle tielle. Hiera Pyle eli ”Pyhä portti”, jolta alkoi Pyhä tie kohti Eleusista. Dipylon-portti, johti sisemmästä Kerameikoksesta ulompaan Kerameikokseen ja Akatemiaan.
Pohjoispuolella: Akharnikai-portti, joka johti Akharnain demokseen.
Itäpuolella: Diokhares-portti, joka johti Lykeioniin ja Mesogaiaan. Hippades-portti eli ”Ratsumiesten portti” Olympieionin pohjoispuolella, josta alkoi tie Agryleen. Diomeiai-portti, joka johti Kynosargeehen ja Diomeian demokseen.
Eteläpuolella: Itoniai'-portti Olympieionin eteläpuolella, josta lähti tie Isthmonikokseen. Halade-portti eli ”Meren portti”, josta lähti tie Faleroniin.
Kadut
Ateenan merkittävimpiin katuihin ja teihin lukeutuivat:
Kolmijalkojen katu, joka kulki Akropoliin itäpuolella.
Panathenaia-juhlan tie, joka johti Dipylon-portilta Agoran kautta Akropoliille. Tietä pitkin kulkivat Panathenaia-juhlan kulkueet.
Pireuksen tie, joka johti Pireuksen portilta Agoralle.
Pyhä tie (Hiera hodos), joka johti Pyhältä portilta kohti Eleusista. Tietä pitkin kulkivat Eleusiin mysteerien kulkueet.
Kaupungin ulkopuolisia kohteita
Kaupunginmuurin ulkopuolella sijaitsivat:
Ulompi Kerameikos, kaupungin luoteispuolella. Alueella sijaitsi hautausmaa, jonne sodassa kaatuneet ateenalaiset haudattiin.
Akatemia (Akademeia), lehto, jossa Platon opetti, sijaitsi kauempana samassa suunnassa kuin ulompi Kerameikos.
Kynosarges, Herakleelle omistettu gymnasion kaupungin kaakkoispuolella, Diomeia-portin suunnassa ja Ilissos-joen toisella puolella. Paikka jossa kyynikko Antisthenes opetti.
Lykeion, Apollon Lykeiokselle omistettu gymnasion kaupungin itäpuolella. Paikka jossa Aristoteles opetti.
Pitkät muurit

Pitkät muurit koostuivat kahdesta muurista, jotka johtivat Pireukseen. Ne olivat 40 stadionia eli 7 kilometriä pitkät ja kulkivat samansuuntaisesti rinnakkain niin, että niiden välissä oli kapea kulkutie. Lisäksi muureihin kuului kolmas Faleroniin johtanut muuri, joka oli 35 stadionia eli 6,5 kilometriä pitkä. Näin muureja oli yhteensä kolme, mutta nimitystä ”Pitkät muurit” näytetään käytetyn lähinnä Pireukseen johtaneista muureista, kun taas Faleroniin johtanutta muuria kutsuttiin Faleronin muuriksi. Kaupunginmuurien yhteinen pituus oli 174,5 stadionia eli noin 35 kilometriä. Tästä 43 stadionia eli yhdeksän kilometriä kuului varsinaisen kaupungin muuriin, 75 stadionia pitkiin muureihin ja 56,5 stadionia Pireuksen, Munikhian ja Faleronin muureihin.
Väestö
Peloponnesolaissodan alkaessa kaupungissa oli yli 10000 taloa,[8] mikä tarkoittaisi noin 120000 asukkaan kokonaismäärää, jos yhdessä talossa asui noin 12-henkinen perhekunta. Joidenkin lähteiden mukaan asukkaita saattoi olla jopa 180000. Näistä kansalaisia oli ehkä noin 70000.
Kansalaisten lisäksi Ateenassa ja Attikassa asui metoikkeja ja orjia. Metoikit olivat joko vapaasyntyisiä ei-kreikkalaisia tai kreikkalaisia vailla kansalaisoikeuksia. Vieraiden oli rekisteröidyttävä metoikeiksi tai muutoin he joutuivat orjiksi. Metoikkeja verotettiin tiukemmin kuin kansalaisia. He eivät saaneet omistaa maata ja he toimivatkin usein kaupallisissa ammateissa.[9]
Kreikan orjat olivat teoriassa herransa omaisuutta, mutta käytännössä he nauttivat lakien suojaa. Asultaan he eivät eronneet vapaista kansalaisista ja he tekivät osittain samoja arkitöitä kuin vapaatkin. Oli myös valtion orjia, joita oli virkailijoina, sihteereinä, vanginvartijoina ja poliiseina. Kaikkein huonoimmassa asemassa olivat orjat työskentelivät kaivoksissa, joissa kuolleisuus oli niin suurta, ettei elinaikaa ollut muutamaa kuukautta pitempään. Kaivoksissa käytettiin laajasti lapsityövoimaa.[9]
Lapsikuolleisuus oli myös kansalaisten keskuudessa valtava, todennäköisesti noin 70 % lapsista kuoli ennen yksivuotispäiväänsä. Ateenan Kolonos Agoraiokselta on äskettäin löytynyt ajalta 350 eaa. oleva kaivo, jossa on 175 pikkulapsen ja 75 koiran ruumiit sekä norsunluinen veitsenkahva. On epäilty, että lapset olisi uhrattu jumalatar Afrodide Uranialle tai että he olisivat jonkin epidemian uhreja.[9]
Kulttuuri

Aika persialaissotien päättymisen ja makedonialaisvalloituksen välillä oli Ateenan kukoistuskautta sekä kirjallisuudessa, filosofiassa (katso: kreikkalainen filosofia) että taiteissa (katso: kreikkalainen teatteri). Eräät länsimaisen kulttuurin merkittävimpiin lukeutuvat henkilöt elivät Ateenassa tuona aikana: näytelmäkirjailijat Aiskhylos, Aristofanes, Euripides ja Sofokles, filosofit Sokrates, Platon ja Aristoteles, historioitsijat Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, runoilija Simonides ja kuvanveistäjä Feidias. Ajan johtava valtiomies oli Perikles, joka hyödynsi Deloksen meriliiton varoja Parthenonin ja monien muiden kaupungin monumenttien rakentamisessa. Kaupungista tuli, Perikleen sanoin, koko ”Hellaan sivistyskeskus”.[10]
Katso myös
Attika
Deloksen meriliitto
Luettelo Ateenan arkonteista
Luettelo Ateenan kuninkaista
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Paavo (toim.)| title = Post-Herulian Athens| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1994| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 1| id = ISBN 951-95295-2-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frösén, Jaakko (toim.)| title = Early Hellenistic Athens. Symptoms of a Change| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1997| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 6| id = ISBN 951-95295-7-8}}

*


Suo on kasviyhdyskunta, jonka kasvien jäännöksistä muodostuu suoturvetta.
Turvetta syntyy eniten pohjoisilla alueilla, koska hajoaminen on hitaampaa kylmissä ja kosteissa ympäristöissä.[1] Turpeessa on hajoamistilassa olevien kasvijäännösten rakenne suureksi osaksi säilynyt. Niistä voidaan usein määritellä, mihin kasvisukuun tai jopa -lajiin ne kuuluvat. Soita muodostuu vesien umpeenkasvamisen, tulvamaiden ja tulvattoman metsämaan soistumisen sekä merenrannikoilla maankohoamisen seurauksena. Suot ovat biodiversiteetiltään rikkaita ekosysteemejä ja monesti suosittuja retkeilyalueita.
Suon määritelmä eri tieteenaloilla
Geologiassa suo määritellään suokasvien maatumisesta muodostuneeksi turvekerrostumaksi, jonka paksuus on yli 30 senttimetriä, pinta-ala vähintään 20 hehtaaria ja tuhkapitoisuus alle 40%.[2] Biologisen suomääritelmän mukaan suo on sellainen maastokuvio, jossa kivennäismaata peittävä orgaaninen maalajikerros on turvetta tai jonka aluskasvillisuudesta 75% on suokasvillisuutta. Kolmen neljäsosan vaatimus perustuu A. K. Cajanderin metsätyyppioppiin, joka on pitkään ollut Suomen metsä- ja myös suoluokittelun perustana.[3] Metsätieteellisiä soita puolestaan ovat geologiset suot ja biologiset soistumat, mutta myös alle 20 hehtaarin laajuiset suot.[4]
Suoalueiden määrä
Maailmassa on soita noin 400 miljoonaa hehtaaria eli noin 5% kaikesta maapinta-alasta.[5] Turvesoita on maapallon maapinta-alasta 3%, ja niitä on kaikilla muilla mantereilla paitsi Antarktiksella.[1] Vuonna 1996 julkaistun arvion mukaan koko maapallon soista on luonnontilaisena 95%.[6] Uudemman tiedon mukaan noin 80% maailman turvemaista on vielä suhteellisen koskemattomia ja ne sijaitsevat lähinnä Pohjois-Amerikassa ja Siperiassa.[1] Läntisessä Siperiassa sijaitsevatkin maailman laajimmat turvemaat, yhteiseltä laajuudeltaan 60 miljoonaa hehtaaria.[7] Kanadassa soita on 12% maan pinta-alasta.[7] Trooppisilla alueilla esimerkiksi Indonesiassa on 20 miljoonaa hehtaaria suota, 11% maan pinta-alasta.[8]
Skandinavia on yksi maailman soisimmista alueista.[9] Esimerkiksi Norjan pinta-alasta on 5,8% suota ja kosteikkoja.[9] 1930-luvulla niitä oli 2,1 miljoonaa hehtaaria eli 12% maapinta-alasta (13,5% koko pinta-alasta), ja määrä on siis puolittunut ojitusten ja kuivatuksen takia.[9] Suojelualueita Norjassa on 68600 ha eli 3,7% kaikesta suopinta-alasta, minkä lisäksi tulevat muun muassa kansallispuistoissa olevat suoalueet.[9] Isossa-Britanniassa The Royal Society for the Protection of Birdsin mukaan 90% soista on vahingoittuneita tai jo tuhoutunut.[10]
Suo kasvaa paksuutta joitakin millimetrejä vuodessa. Suomessa paksuuskasvu on useimmiten noin 0,5 mm vuodessa, tosin vaihteluväli on 0,2–4,0mm.[11]
Suomi
Suomi on suoalaltaan maailman kuudenneksi soisin maa.[12] Arviot suopinta-alasta vaihtelevat kuitenkin lähteittäin. Suomessa on geologista suota noin 5,1 miljoonaa hehtaaria (15%) ja metsätieteellistä suota noin 8,9 miljoonaa hehtaaria (26%), eniten Pohjois-Suomessa ja vedenjakajien seudulla.[4] Suomessa suota on jäljellä kolmasosa alkuperäisestä laajuudesta.[6] Useimpien muiden arvioiden mukaan kuitenkin suoala on 9,3–10,4 miljoonaa hehtaaria, mikä on Suomen koko pinta-alasta ilman merialueita noin 26% ja maa-alasta 29%.[12][13][14][15][5]
Suomen soiden energiamäärä
Valtakunnan turvevarojen energiasisältö on noin 13000 TWh. Turvevarojen energia vastaa 1100 miljoonaa öljytonnia. Suomen turvevarat ovat kaksinkertaiset Pohjanmeren tunnettuihin öljyvaroihin ja 2/3 Norjan tunnettuihin öljyvaroihin verrattuna. Suomen turvevarat ovat lähes kymmenkertaiset maamme puuvarojen energiaan ja 35-kertaiset puuston tilavuuteen verrattuna.[16]
Suomen soiden käyttö turvetuotantoon
Metsähallituksen mukaan alkuperäisestä suoalasta on kolmannes luonnontilaisena.[17] Turveteollisuusliitto puolestaan arvioi, että luonnontilaisena soita on nykyisestä suoalasta 47,7% eli 4,3 miljoonaa hehtaaria.[18] Suomen suurin yksittäinen suo on Kolarin kunnassa sijaitseva Teuravuoma, jonka pinta-ala on 7000 ha.[12] Suomessa on suoalueita suojeltu 1,2 miljoonaa hehtaaria eli melkein 13% (2013).[19] Suojelluista alueista iso osa sijaitsee Pohjois-Suomessa, Etelä-Suomessa ei ole enää paljoa soita jäljellä.[6]
Suotyypit
Luokittelu
Suomalainen myös soiden luokitteluun käytettävä kasvupaikkatekijöihin perustuva metsätyyppien luokitus, metsätyyppioppi, perustuu Aimo Kaarlo Cajanderin 1909–1949 muodostamaan järjestelmään, jossa maanperän rakenne, sen ravinteisuus, kosteus- ja lämpötilaolosuhteilla katsotaan olevan keskeinen merkitys kasviyhdyskuntien rakenteen määräytymisessä.[3] Luokittelu poikkeaa eurooppalaisista ja pohjoismaisista luokituksista.
Suotyypit luokitellaan useimmiten putkilokasvien perusteella, mutta tarkempi määritys tapahtuu sammalten perusteella.[20]
Suot voidaan jakaa kahteen päätyyppiin myös sen mukaan, saavatko ne vetensä maaperästä vai sateesta. Minerotrofisiksi soiksi kutsutaan niitä soita, joilla on kosketus pohjaveteen mineraalimaiden kautta.[9] Kun turpeen muodostus jatkuu, yhteys pohjaveteen saattaa kadota ja suo saa veden sen jälkeen sateesta. Silloin kyseessä ombrotrofinen suo.[9] Ombotrofiset suot ovat aina happamia, mutta minetrofiset suot voidaan vielä ryhmitellä tarkempiin ryhmiin pH:n mukaan.[9] Minetrofisilla soilla lajimäärien vaihtelu on suurta: pH:ltaan neutraaleilla soilla on esimerkiksi putkilokasveja viisi kertaa enemmän kuin happamammilla ja myös uhanalaisten kasvien määrä on suurempi.[9]
Suot ovat Suomen monimuotoisin ekosysteemi: on olemassa paljon erilaisia suotyyppejä, joille on yhteistä oikeastaan vain maaperän märkyys.[6] Euroopassa suoluonto on monimuotoisin Suomessa ja Venäjällä.[17] Suot ryhmitellään Suomessa kasvillisuuden mukaan erilaisiin tyyppeihin. Erilaisia kasvupaikkatyyppien yhdistelmiä on yli sata erilaista.[17]
Metsäntutkimuslaitos luokittelee suot kolmeen päätyyppiin: korpi, räme ja avosuot (neva ja letto). Näille päätyypeille on lukuisia lisämääreitä.[21] Korvet ja rämeet jaetaan edelleen aitoihin ja sekatyyppeihin jotka ovat puustoisen ja avosuon yhdistelmiä.[22]
Esimerkiksi Skotlannissa on paljon maailmanlaajuisesti harvinaisia soita, joita kutsutaan nimellä blanket bogs (suomeksi peittosuo), joita on ehdotettu jopa Unescon maailmanperintöluetteloon.[23][24] Kyseisillä soilla on erittäin vetistä turvetta, jossa kasvaa esimerkiksi rahkasammalia, harvinaisia suo-orkideoja ja kääpiöpensaita; lisäksi lintulajisto on runsas.[23] Samanlaista suotyyppiä esiintyy myös ainakin Argentiinassa ja Uudessa-Seelannissa.[23]
Korpi

Korvet ovat puustoisia soita, joissa yleisin puulaji on kuusi. Korven erityispiirre on, että niissä esiintyy sekä suolajeja että ravinteisuudeltaan vastaavan metsätyypin lajistoa. Korvissa turvekerros on ohut ja tavallisia kasveja ovat muun muassa harmaaleppä, metsäkurjenpolvi, mesiangervo ja oravanmarja.[25] Rehevät korvet eli lehtokorpi, saniaiskorpi sekä ruoho- ja heinäkorpi ovat luonnontilaisina tai luonnontilaisen kaltaisina metsälain tarkoittamia arvokkaita elinympäristöjä.
Räme

Rämeet ovat puustoisia soita. Yleisin puulaji rämeellä on mänty. Männyt ovat rämeessä usein kitukasvuisia. Ravinteisuudeltaan ne vastaavat kuivahkoa kangasta ja sitä karumpia metsätyyppejä. Rämeen kenttäkerroksessa valtalajina ovat varvut, kuten suopursu, juolukka, vaivaiskoivu, suokukka sekä vaivero.[26] Hilla eli lakka kasvaa rämeillä. Kitumaan räme on luonnontilaisena tai luonnontilaisen kaltaisena metsälain tarkoittama arvokas elinympäristö.
Neva

Nevat ovat puuttomia, toisinaan hyvinkin märkiä avosoita. Niillä märät ja kosteat pinnat vuorottelevat kuivempien mättäiden kanssa.[27] Nevojen linnusto on erittäin runsas. Lisäksi nevoilla on merkitystä muun muassa teeren soidinpaikkoina sekä hilla- ja karpalosoina. Nevoilla kasvaa esimerkiksi tupasvillaa, karpaloita ja erilaisia saroja.[27]
Letto

Letto on lehdon vastine suotyypeissä. Niitä syntyy vain maaperältään kaikkein ravinteikkaimmille alueille, minkä vuoksi niiden kasvillisuus on omaleimaista. Suoveden pH ja kalkkipitoisuus ovat korkeita.[28] Suurin osa uhanalaisista eläin- ja kasvilajeista on juuri lettojen lajeja.[6] Nevalla viihtyvien kasvien lisäksi letoilla kasvaa myös vaativampia suokasveja, kuten kämmeköitä, rätvänöitä, vilukkoja.[28] Letto voi olla joko avosuo tai osittain puustoinen, jolloin puhutaan muun muassa lettorämeistä ja lettokorvista.
Luhta

Luhdat ovat virtaavien pintavesien aiheuttamia soistumia, joita on eniten maankohoamisrannikolla, mutta myös järvien, jokien ja purojen tulvamailla.[29] Tavallisia luhtakasveja ovat esimerkiksi tervaleppä, keltakurjenmiekka, rentukka, paju, korpipaatsama, suovehka, myrkkykeiso ja rantakukka. Pajua kasvavia luhtia löytyy Lappia myöten, mutta tervaleppäluhtia kasvaa Suomessa vain maan etelärannikon joissa ja ojissa. Hyvänä esimerkkinä Mätäoja.[29]
Suoyhdistymätyypit
Suoyhdistymätyypit ovat soiden suurmuotoja, jotka eroavat toisistaan pinnanmuodoltaan, kosteussuhteiltaan ja eliöstöltään. Yhdistymätyyppejä ovat keidassuot, aapasuot ja palsasuot, joilla on yleensä useita eri suotyyppejä.
Suomessa keidassoita on erityisesti Etelä-Suomessa. Niiden keskiosa on kohonnut ympäristöään korkeammalle, kun paikalle on kertynyt turvetta ja samalla yhteys kivennäismaahan on hävinnyt. Kasvillisuus saa ravinteita vain sadevedestä, ja siten siis vain karuille paikoille sopeutuneet kasvit selviävät. Keidassuot on tuhottu suuresta osasta Keski-Eurooppaa.[17]
Aapasoita on Suomessa lähinnä Keski- ja Pohjois-Suomessa. Ne ovat ravinteikkaita ja ovat kehittyneet alueille, joilla haihtuminen on vähäistä ja lumen sulamisvesiä on paljon. Aapasoilla suon keskiosa on yleensä laitaosia alempana, ja ne saavat ravinteensa yleensä pohjavedestä tai mineraalimailta tulevana pintavaluntana.[20] Suomea etelämpänä aapasoita ei ole ollenkaan, ja Suomessa ne ovat monimuotoisempia kuin Ruotsissa ja Venäjällä.[17]
Kasvit ja eläimet

Soiden kasvillisuuteen vaikuttavat eniten ravinteisuus ja suoveden korkeus.[20] Suomessa neljäsosa alkuperäisistä kasvilajeista kasvaa suolla.[14] Lakka ja karpalo ovat tyypillisiä suoalueiden marjoja. Varsinkin lakkojen keruulla on suuri taloudellinen merkitys.[6] Muista kasveista suolla kasvaa usein kihokkeja. Suokasveista kämmekät, jotkin sarat sekä monet sammalet ja sienet ovat uhanalaisia. Sammaleita kasvaa kaikenlaisilla soilla useita erilaisia.
Nisäkkäistä soilla asuu usein hirviä, linnuista erilaisia vesilintuja. Suomessa metsähanhista 90% pesii soilla ja sorsistakin noin puolet.[6] Soiden vähenemisen yhteydessä esimerkiksi kaakkuri ja muuttohaukka ovat uhanalaistuneet. Osa lajeista taas on säilynyt laajennettuaan pesimäalueitaan. Niinpä esimerkiksi kurjet elävät nykyään enemmän järvien rannoilla kuin suolla.[6] Suomessa pesivistä noin 235 lintulajista 80 lajia on jossain elämänsä vaiheessa riippuvainen soista.[14] Turveteollisuusliiton mukaan tyypillisiä suolla eläviä lintuja tavataan siellä turvetuotannosta huolimatta.[11] Monet uhanalaisista perhoslajeista elävät juuri suolla, mutta muita hyönteisiä ei tunneta kovin hyvin.[6]
Vaikkeivät eläimet asuisikaan suolla, silti monet lajit käyttävät niitä ravinnonhakuun: esimerkiksi hirvet syövät saraheiniä, karhut marjoja ja nuolihaukat sudenkorentoja. Suot ovat metsäpeurojen ja porojen kesälaitumia ja muuttolintujen levähdyspaikkoja.
Malesiassa ja muilla trooppisilla alueilla turvemailla elää yli 1500 kasvilajia ja 150 kalalajia.[1] Pohjoisessa lajimäärä on pienempi.[1] Norjalaisella uhanalaisten lajien listalla olevista sikäläisistä lajeista oli vuonna 2006 suolla eläviä lajeja 5% (190 lajia).[9] Erilaisia kasveja ja eläimiä on eniten runsasravinteisilla letoilla, jotka ovat korpien lisäksi uhanalaisimpia suotyyppejä, koska runsasravinteisia soita on ojitettu eniten.[6][14] Suomessa kaksi kolmasosaa uhanalaisista suolla elävistä lajeista elää juuri letoilla ja korvissa.[14]
Soistuminen
Yleistä
Soita muodostuu erityisesti ilmastossa, joka on humidinen eli sadanta on suurempi kuin haihtuminen. Soistumista tapahtuu myös silloin, kun eloperäisen aineksen hajoaminen on hitaampaa kuin sen kerrostuminen.[30] Suomessa viileä ja kostea ilmasto sekä suhteellisen tasaiset pinnanmuodot ovat edistäneet soistumista.[17]
Soistuminen saattaa olla primaarista tai sekundaarista. Primaarisessa vaihtoehdossa soistuminen tapahtuu heti. Esimerkiksi maankohoamisrannikolla saattaa soistuminen alkaa heti, kun uutta maata kohoaa merestä.[30] Useimmiten soistumiseen tarvitaan kuitenkin välivaiheita eli vaikkapa aikaisemmin muodostunut järvi tai vanha metsämaa alkaa soistua, jolloin kyse on sekundaarisesta soistumisesta.[30]
Metsämaan soistuminen

Metsämaan soistumista tapahtuu yleensä kangasmetsissä, joissa metsän vesitalouden muutokset aiheuttavat vedenpinnan nousun lähelle maanpintaa.[30]
Kun metsän maaperä on vettä läpäisevää melko vähäravinteista hiekka- tai harjusoramaata, siinä tapahtuu soistumista, jos pohjaveden pinta esimerkiksi läheisten soiden korkeuskasvun johdosta kohoaa. Rahkasammalten vallatessa alaa ne tukahduttavat puiden kasvua, ja vallitsevat puut alkavat kitua ja keloutua. Paikalle kasvaneet männyt jäävät kituliaiksi, ja rämevarvut tulevat vallitseviksi. Metsä on vähitellen muuttunut rämeeksi.
Kun maa on huonosti vettä läpäisevää, esimerkiksi savea tai savihietaa (hiesua), soistuminen voi alkaa aikaisemmista soista riippumatta. Keväällä lumen sulaessa ja sateilla kerääntyy notkoihin vettä, joka säilyy niissä kauan. Niihin ilmaantuu karhunsammalta ja kosteammille kohdille rahkasammalta. Runsassateisina vuosina nämä pienet korvenalut laajenevat ja uusia muodostuu, mutta vähäsateisina vuosina ne eivät paljoakaan vähene, sillä varsinkin rahkasammalet pidättävät hyvin vettä. Soistumakohdat yhtyvät vähitellen. Kangas muuttuu korpikankaaksi, rahkasammalkasvuston tullessa vallitsevaksi ja turpeen paksutessa sekä metsänkasvun huonotessa korveksi ja lopulta rämeeksi. Korpi voi säilyä rämeeksi muuttumatta, jos vesi on juokseva, tai paikoilla, jonne valuu ravinteikasta vettä ympäröiviltä metsämailta.
Kun soita muodostuu eri korkeudella oleviin notkoihin ja kukin suo kasvaa korkeutta, kunnes se on yhtä korkea kuin sen alemmasta suosta erottava kangaskynnys, alkaa vettä valua suosta rinnettä myöten alemmalle suolle. Tällöin rinne soistuu. Jos rinne on laihaa, vähäravinteista maata ja vesi sadevettä, muodostuu niin sanottu vesikangas, jolle ominaista on hyvin tiivis karhunsammalen muodostama pohjakerros, ja kituva, tavallisesti mäntyä kasvava metsä. Jos soistuva kangas on lihavampaa eli runsasravinteista, siitä muodostuu korpikangas, ja jos se on hyvin rehevää ja valuva vesi ravinteikasta, syntyy runsasruohoinen, tavallisesti sekametsäinen korpilehto. Vesikangas muuttuu edelleen soistuessaan rämeeksi, korpikangas tavallisesti korveksi ja korpilehto reheväksi ruoho- ja heinäkorveksi. Molemmat viimeksi mainitut voivat lopulta soistumisen edetessä muuttua rämeeksi.
Kun vesi alkaa valua ylemmältä suolta alemmalle, voi alempi vettyä ja ylempi jonkin verran kuivua. Vettymisestä suo (metsää kasvava räme tai korpi) voi muuttua nevaksi, ja vettymisen ollessa voimakasta sammalkasvillisuus kuolee, jolloin muodostuu vähäsammalinen paljasturpeinen rimpineva (tai rimpiletto), jolla saattaa kasvaa hyvin runsaasti saraheinää. Vettyminen voi tapahtua millä suon kehitysasteella tahansa.
Vesijättömaiden soistuminen
Soita syntyy myös vesijättömaille eli suoraan vedestä vapautuneelle maalle. Merestä kohoavan maan soistumista tapahtuu Suomen maankohoamisrannikoilla, erityisesti Pohjanmaalla. Merestä paljastuva kostea ja tasainen maa on alkanut soistua heti vesien peräytyessä. Soistumista tapahtuu kuitenkin myös järvien rantojen vesijättömailla ja avoimilla rantaniityillä eli rantaluhdilla.[30]
Vesistöjen umpeenkasvu

Järvet ja lammet kasvavat välillä umpeen ja muuttuvat suoksi, kun kasvillisuus leviää ja sinne kertyy lietettä.[30] Soistuminen voi tapahtua järven pinnalla yleensä kelluvien rahkasammalreunusten aiheuttamana tai vaihtoehtoisesti järven pohjassa, kun sinne painuu kasvillisuutta.[30]
Pehmeähköpohjaisissa matalissa järvissä tai niiden lahdelmissa kasvaa runsaasti muun muassa kaislaa, järviruokoa ja saroja. Tämän kasvillisuuden jäännöksistä muodostuu pohjalle yhä paksunevia turvekerroksia. Niitä peittävä vesikerros ohenee, ja samassa määrin ilmestyy sammalia, usein ensin eräitä vesi- ja lehtisammalia, sitten yhä runsaammin rahkasammalia. Kaislamaiset kasvit häviävät, ja tilalle tulee märille soille ominaisia ruohokasveja ja saroja. Paikalle on silloin muodostunut neva. Sammalkasvillisuuden kasvaessa vuosittain korkeutta suon pinta kohoaa ja kuivuu. Nevaruohot ja -heinät häviävät suurimmaksi osaksi, ja tilalle tulee varpuja. Samalla ilmaantuu männynkin taimia, jotka vähitellen kasvavat niin sanotuiksi kitumännyiksi. Nevasta on muodostunut silloin räme tai rämeneva. Väliasteena saattaa esiintyä kuusi-, lehti- tai sekametsää kasvava isomättäinen korpi, varsinkin rehevillä seuduilla.
Kalkkipitoisilla alueilla muodostuu nevan sijasta letto. Turpeen paksuuntuessa suon pinta kohoaa kalkkipitoisen pohjavesikerroksen vaikutuspiirin yläpuolelle, jolloin saattaa ilmestyä rahkasammalia, ja letto muuttuu nevaksi tai jopa melkein rämeeksi. Myös juoksevien vesien varsilla oleville tulvamaille on muodostunut soita, mutta Suomessa ne ovat pääasiassa kuitenkin syntyneet metsämaan soistuessa.
Soiden ojitus ja hyötykäyttö

Yleistä
Soita saatetaan pitää joutomaina. Ojitusten tarkoituksena on lähinnä suon kuivattaminen muuhun käyttöön eli useimmiten joko pelloksi, metsätalouden tarpeiksi tai turpeen ottoa varten. Vedenpinnan laskiessa turve kuivuu, ja ajan kuluessa kangasmetsän kasvillisuus korvaa kosteutta vaativat suokasvit.[31] Vaikka ojat umpeutuisivat, ne saattavat vielä silti johtaa vettä.[31]
Talouskäyttö tuhoaa suoluontoa, joten monet suotyypit ja niiden eliölajit ovat uhanalaisia. Lisäksi maisema on muuttunut ja vesistöt kuormittuneet. Uutta turvetta ei myöskään kerry niin kauan kuin suo pysyy kuivana.[31] Suomessa on tehty ojituksia eniten maailmassa: suota on noin 10,4 miljoonaa hehtaaria, josta luonnontilassa tai ojittamatta on nyt noin 40%.[13]
Turvetuotanto

Turvetta tuotetaan esimerkiksi polttoaineeksi, karjan ja hevosten kuivikkeeksi ja puutarhatuotantoon kasvualustaksi. Kirjan Suomen ympäristön tulevaisuus mukaan turvetuotantoon on Suomessa varattu 120000 hehtaaria suoalueita. Määrä on noussut ja tulee vieläkin nousemaan.[6] Muiden lähteiden mukaan Suomen suoalasta on turveteollisuuden käytössä vajaat 60000 hehtaaria, josta tuotannossa on vuosittain noin 50000 ha.[5][13][18]
Turpeen nosto on kannattavaa, jos alue on laajuudeltaan vähintään 50 hehtaaria ja turvekerros on ainakin kaksimetrinen.[6] Turvetuotanto ja siihen liittyvä ojitus ovat Suomessa luvanvaraisia, jos alue on laajuudeltaan yli 10 hehtaaria.[32] Turpeen tuotanto on yleensä suhteellisen lyhytaikainen suon käyttövaihe, useimmiten 15–25 vuotta.[11]
Turpeen keräys muuttaa suon vesitaloutta, mikä voi tuhota sen ekosysteemin.[33] Kuivatusvedet aiheuttavat ongelmia turvekerrosten alapuolisille vesille ja pohjavesille, eroosio vie mukanaan kasviravinteita ja kiinteitä turvehiukkasia.[6] Kun alue on tyhjennetty turpeesta, voidaan tilalle istuttaa metsää, perustaa linnuille kosteikko tai antaa ojien tukkeutua, jotta turpeen kasvu alkaisi uudestaan. Britanniassa harrastajapuutarhurit kuluttavat kaksi kolmasosaa kerätystä turpeesta, ja heitä neuvotaan luopumaan turvepohjaisten tuotteiden käytöstä.[10] Suomessa nostetuista turpeista 90% menee energiantuotantoon ja 6–7% kasvuturpeeksi.[15][13] Suomen lisäksi turvetta poltetaan vain Irlannissa, Ruotsissa ja entisen Neuvostoliiton alueella.[5] Suomessa sen osuus on 6–7 % kokonaisenergiankulutuksesta.[1]
Iijokiseudun kunnissa harkitaan käytöstä poistettujen turvesoiden muuttamista kesälaitumiksi poroille. Tutkimuksen takana on Luonnonvarakeskus.[34]
Metsätalous ja maanviljely
Pelloiksi turvemaita on kuivatettu satoja vuosia, mutta viimeisten 30 vuoden aikana kuivatus on nopeutunut muun muassa sahatavara- ja paperiteollisuuden tarpeiden vuoksi.[1] Soita kuivattiin Suomessa pelloiksi jo keskiajalla.[6] Suurin osa maatalouskäyttöön otetuista soista raivattiin Suomessa 1800- ja 1900-luvun vaihteessa.[14] Pelloiksi soita on raivattu Suomessa noin 0,7–1,0 miljoonaa hehtaaria, joista arvioidaan olevan nykyisin talouskäytössä 134000–240000 ha.[18] Geologian tutkimuskeskus arvioi suota olevan peltoina vain sen 0,7 miljoonaa ha.[15] Noin 7% alkuperäisestä suoalasta on muutettu pelloiksi.[6]
Arviot metsätalouskäyttöön kuivatetusta suopinta-alasta Suomessa vaihtelevat välillä 4,7–5,7 miljoonaa hehtaaria eli vähän yli puolet suopinta-alasta.[13][15][18] Ympäristöministeriön mukaan noin kuudesosan ojitukset ovat metsätalouden kannalta epäonnistuneita.[13] Järjestelmällinen ojitus aloitettiin valtion mailla 1900-luvun alussa. 1950-luvulla määrä alkoi lisääntyä nopeasti, kun ojitus alkoi koneellistua. Soiden ojitus oli vilkkainta 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin ojitettiin metsänkasvatukseen kelpaamattomiakin soita.[14] 1970-luvulla soiden ojitusmäärä oli melkein 300000 hehtaaria vuodessa, 1990-luvun alussa enää noin 15000 ha vuosittain.[13] Suoalueiden ojitus on ollut taloudellisesti kannattavaa, koska puuntuotanto on lisääntynyt,[6] mutta ojitus tuhoaa alkuperäistä suoluontoa ja kuormittaa vesistöä.
Suomessa ei luonnontilaisia soita enää ojiteta metsätalouskäyttöön, mutta vanhoja ojituksia ylläpidetään ja täydennetään.[6] Kunnostusojituksia tehdään vuosittain noin 60000 hehtaarilla.[35] Kunnostusojitusten määrä vanhoilla alueilla on kuitenkin kasvussa,[13] mutta niitä ei suositella tehtäväksi luonnoltaan arvokkaissa kohteissa. Ojitettuja soita on yritetty pelastaa uhanalaisille lajeille ojia tukkimalla.
Muu käyttö
Suomessa yhdyskuntarakentamiseen on käytetty noin 100000 hehtaaria suota, josta maanteiden alla on 30000–35000 ha ja voimalaitosaltaissa noin 40000 ha.[18] Myös golfkenttiä on rakennettu suon päälle. Suomessa tästä hyvä esimerkki on Tampereella sijaitseva Tammer-Golf.[36]
Turvetuotantoon käytetyillä soilla turpeen noston loppumisen jälkeen on ennallistamisen lisäksi myös muita vaihtoehtoja. Sinne voidaan istuttaa puita, sillä metsän kasvu suon pohjalla voi onnistua jopa paremmin kuin jos siellä olisi edelleen paksu turvekerros.[11] Erityisesti metsästäjät suosivat lintujärvien perustamista suon pohjalle.[11] Myös kalankasvatuslammikoita on perustettu entisille soille.[11] Viljelymaana käyttö on yksi vaihtoehto suon pohjille: niitä on muutettu peltomaiksi esimerkiksi tuorerehun kasvatukseen, mutta rikkaruohottomuutensa takia ne ovat hyviä muun muassa mansikoiden ja juureksien viljelyyn.[11]
Suomaisemalla on omat esteettiset arvonsa ja niiden kautta muun muassa matkailuarvoa. Soilla on myös alettu järjestää erilaisia tapahtumia. Niistä Suomessa tunnetuin lienee suopotkupallo, joka on saavuttanut huomiota myös muualla. Suopotkupallon mestaruuskilpailut järjestetään vuosittain Hyrynsalmella, Kainuussa.
Soiden ennallistaminen ja suojelu
Ennallistaminen on kertaluontoinen toimenpide, jolla yritetään saada ihmisen muuttama suoalue takaisin luonnontilaan. Ilman ennallistamistoimenpiteitä suo ei palaudu ojituksesta. Suoalueilla ensisijainen tarkoitus on suon luontaisen vesitalouden palauttaminen, jolloin täytetään ojia ja poistetaan ojituksesta hyötynyttä puustoa.[37] Jos ojien täyttäminen ei ole mahdollista, suon vedenpintaa voidaan nostaa myös patoamalla ojia.[31] Hyvissä olosuhteissa soistuminen käynnistyy uudelleen heti kun turvetuotanto on lopetettu.[11]
Koska puut haihduttavat vettä, puuston poisto on useimmiten tarpeellista. Puuston poisto palauttaa myös alkuperäisen avoimen suomaiseman. Puita poistetaan siis niiltä alueilta, jossa niitä ei ole ollut ennen ojitusta.[31] Korpisoilla, joilla kuuluukin olla paljon puita, ne säästetään. Vedenpinnan nousu tappaa osan puustosta, joten ennallistettu korpi tarjoaa hyvän elinympäristön kosteaa pienilmastoa ja lahopuuta vaativille lajeille.[31] Useimmiten istutetut puut ovat aiheuttaneet vahinkoa suon turpeelle, ja lisäksi ne ovat saattaneet muuttaa veden kulkua alueella ja edistää suoympäristöille vieraiden lajien leviämistä.[23]
Suomen alkuperäisestä suoalasta on suojeltu 8% eli noin 800000 ha.[38] Geologian tutkimuskeskuksen mukaan suojeluohjelmissa olisi mukana 1,1 miljoonaa hehtaaria suota.[15] Suurin osa suojelluista alueista on Pohjois-Suomessa, Etelä-Suomessa suojelualueita on vain 2% alkuperäisestä suopinta-alasta.[38] Osa suojelualueistakin on Suomessa osittain ojitettu, ja niitä on tarkoitus ennallistaa.[38]
Vaikutukset ilmastoon
Soilla on vaikutusta ilmaston kasvihuonekaasujen pitoisuuksiin ja sitä kautta ilmaston lämpenemiseen. Koskemattomista soista vapautuu ilmakehään metaania, mutta samalla ne myös sitovat hiilidioksidia eli toimivat hiilinieluina siinä määrin, että yhteisvaikutus on ilmastonmuutosta hillitsevä.[39] Kuivattuna suot eivät enää vapauta metaania ja hiilen sitoutuminen pienenee.[39]
Ojituksen jälkeen puusto alkaa sitoa hiilidioksidia, jolloin suon kasvihuonevaikutus muuttuu ilmiötä voimakkaasti estäväksi.[39] Soiden ojitus kuitenkin heikentänyt vähän ainakin Suomen ilmastoa, koska kasvukauden aikaisen tehoisan lämpösumman lasku on suurimmassa osassa maata tapahtunut soiden ojituksen takia.[6] Yleisesti ojituksen ilmastovaikutus on kuitenkin vielä epäselvä.[6]
Varsinkin Siperian soiden uskotaan olleen valtavia metaanin tuottajia viime jääkaudesta lähtien eli 12000 vuotta. Ilmakehän metaanipitoisuus nousi paljon noin 9000–11500 vuotta sitten, minkä tutkijat arvelevat johtuvan soista.[7] Suokerrokset ovat Siperiassa enimmillään 10 metriä paksuja, ja niistä löydetyt kasvit ovat eläessään saattaneet tuottaa kuusi kertaa enemmän metaania kuin nykyiset kasvit.[7]
Suot sitovat hiilidioksidia hiileksi maaperään. Maapallon soiden arvioidaan sisältävän 541 miljardia tonnia hiiltä, joka vapautuessaan ilmaan hiilidioksidin muodossa aiheuttaisi äärimmäisiä seurauksia.[7] Kun suot kuivuvat lämpimien ilmojen, ikijään sulamisen ja alhaisen veden pinnan takia, maaperän happitaso nousee ja metaanin sijasta voi siis alkaa syntyä hiilidioksidia.[7] Siperiassa hiilidioksidin suurempi vapautuminen on jo ilmeisesti alkamassa, koska siellä on jo näkynyt merkkejä ilmaston lämpenemisestä.[7]
Indonesiassa poltettiin soita väestön lisääntymisen takia, ja myös se vapautti hiiliyhdisteitä maaperästä ilmakehään.[8]
Suolöydöt
Koska suolla ei tapahdu kunnollista orgaanisen aineksen hajoamista, turpeen seasta on usein tehty arkeologisia löytöjä. Lisäksi suon parkitsevat happamat ainekset saavat ainakin nahan säilymään siellä hyvin.[40]
Irlannista löydettiin vuonna 2006 tuhatvuotias Psalmien kirja suosta, jolta oltiin nostamassa kasvatusturvetta.[40] Noin 20-sivuisen latinankielisen kirjan arvioitiin olevan peräisin vuosien 800–1000 tienoilta, ja se oli Irlannin ensimmäinen varhaiskeskiaikainen tekstilöytö 200 vuoteen.[40]
Keski-Euroopan pohjoisosista on löydetty satoja muumioituneita suoruumiita kosteikoista Irlannista, Isosta-Britanniasta, Saksasta, Hollannista ja Tanskasta.[41] Ne ovat peräisin rautakaudelta ja ovat säilyneet, koska rahkasammalissa on vain vähän happea ja antimikrobiyhdisteitä.[41] Lisäksi näillä alueilla suot ovat kylmiä, happamia ja hapettomia, joten ihmisruumiit eivät mätäne, vaan muumioituvat.[42] Ruumiita on tutkittu esimerkiksi kolmiulotteisen kuvantamisen ja radiohiiliajoituksen avulla. Mitään selvää syytä ruumiiden joutumiselle suohon ei ole, mutta syiksi on arveltu esimerkiksi suohon hautaamista polttohautauksen sijasta, uhraamista ja rangaistuksia. Monissa löydetyissä ruumissa on ollut merkkejä kidutuksestakin.[41][42]
Lähteet
Suomen suoviljely-yhdistyksen vuosikirjat, Acta Forestalia Finlandia
Citation error, replace with{{cite book| author = Erik Wahlström, Eeva-Liisa Hallanaro ja Sanni Manninen| title = Suomen ympäristön tulevaisuus| publisher = Suomen ympäristökeskus, Edita| year = 1996}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Laine, J., Vasander, H., Hotanen, J-P., Nousiainen, H., Saarinen, M. 2012. Suotyypit ja turvekankaat: opas kasvupaikkojen tunnistamiseen. Metsäkustannus. 160s.
Korhonen, R., Korpela, L., Sarkkola, S. 2008. Suomi - Suomaa: soiden ja turpeen tutkimus sekä kestävä käyttö. Suoseura/Maahenki. 288.
Laine, J. 2008 2.p. Suotyypit ja niiden tunnistaminen. Metsäkustannus. 110s.
Päivänen, J. 2007. Suot ja suometsät: järkevän käytön perusteet. Metsäkustannus. 368s.
Laurén, K. 2006. Suo - sisulla ja sydämellä: suomalaisten suokokemukset ja -kertomukset kulttuurisen luontosuhteen ilmentäjinä. Suomalaisen kirjallisuuden seura. 243s.
Ahti, E. 2005. Suosta metsäksi: suometsien ekologisesti ja taloudellisesti kestävä käyttö: tutkimusohjelman loppuraportti. Metsäntutkimuslaitos. 376s.
Tikkanen, H., Jokela S. 2005. Soiden moninaiskäyttö maakuntakaavassa: ympäristönäkökohtien huomioon ottaminen turvetuotannossa. Länsi-Suomen ympäristökeskus. 115s.
Ojala, P. 2003. Lumen ja jään suo = Finnish bogs under snow and ice. Kehitys, Pori. 132s.
Seppä, Heikki: Soiden maa. Teoksessa: Citation error, replace with{{cite book| author = Westerholm, John & Pauliina Raento (toim.)| title = Suomen kartasto 1999. 6. laitos. 100-vuotisjuhlakartasto| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-22480-4| page = 44-47}}
Hakala, K. 1999. Suo on kaunis. Maahenki. 268s.
Vasander, H. 1998. Suomen suot. Suoseura. 168s.
Luhta, J. 1994. Tansseja aavalla. Pohjoinen. 159s.
Murtomäki, E. 1988. Soilla. O&G Kustannus. 109s.
Ojala, P., Kalinainen, P. 1986. Elämää keidassuolla. Weilin+Göös. 127s.
Suoseura. 1983. Suomen suot ja niiden käyttö. 136s.
Luhta, J. 1980. Kurkimaa. Suomen luonnonsuojelun tuki. 159s.
Miettinen M., Huhta V., Mikkola K., Häyrinen U., Kuronen I., Rapeli M. 1978. Suoaapinen. Julkaisija: Suomen luonnonsuojeluliitto. 69 s.
Eurola, S., Kaakinen, E. 1978. Suotyyppiopas. WSOY. 87s.
Häyrinen, U. 1978. Suo. (2. painos). Julkaisija: Kirjayhtymä, Helsinki. 153 s.
Heikurainen, L. 1968 2.p. Suo-opas: Metsänkasvatusta silmälläpitäen. Kirjayhtymä 48s.
Murtomäki, E. 1966. Suo elää. Helsinki. 70s.
Aiheesta muualla

: Kivelä, A. 2006. Suo vetää puoleensa. Esteettisen suokokemuksen mahdollisuudet matkailussa. Lapin yliopiston kauppatieteiden ja matkailun tiedekunnan julkaisuja B. Tutkimusraportteja ja selvityksiä 7. 76 s. ISBN 952-484-042-1

 (in French)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:57.4 Ekologia
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Zonianá () on Kreikan kylä sekä samanniminen Mylopótamoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Ζωνιανών, Dimotikí Enótita Zonianón) ja entinen itsenäinen kyläkunta. Se sijaitsee Réthymnon alueyksikössä Kreetan alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 1117 (vuonna 2011).[1][2]
Zonianá oli itsenäinen kyläkunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Mylopótamoksen kunnaksi yhdessä Geropótamoksen ja Kouloúkonaksen kanssa.[3]
Maanviljely ja karjankasvatus ovat Zonianán asukkaiden pääelinkeinot.[4]
Etymologia ja mytologia
Zonianán nimi viittaa kreikkalaisen mytologian ylijumala Zeukseen.[5] Zeus syntyi ja kasvoi Kreetan saarella.[6] Zeuksen on sanottu myös olevan haudattu Kreetan saarelle. Yksi väitetyistä hautapaikoista on Zoun luola Zonianássa Kefála-kukkulan kaakkoisrinteellä. Luolan katto on romahtanut, mahdollisesti maanjäristyksen seurauksena. Kerrotaan, että luola on täynnä kultaa. Toiset taas sanovat Zeuksen olevan kuolematon.[7]
Erään tarinan mukaan Zas-niminen (genetiivimuoto: Zou) paimen oli paimentamassa lammas- ja vuohilaumaansa nykyisen Zonianán kylän alueella. Zonianán alueella kasvoi tuohon aikaan sankka metsä. Zas juotti laumaansa kolmen kilometrin päässä nykyisestä Zonianán keskustasta sijaitsevalla Diskurioún lähteellä. Zas kadotti kerran erään Amálthi-nimisen vuohen, mutta löysi sen sitten pieneltä lähteeltä vettä juomasta. Löydön jälkeen Zas asettui asumaan paikalle ja nimesi sen itsensä mukaan Zoulianáksi. Nykyisin Zonianán kylän kaakkoisosa kantaa Zoulianá-nimeä. Amálthi-vuohen löytämä lähde sai nimen Neró ts' Amálthis (, suom. ”Amálthin vesi”). Sittemmin paikkakunta on tunnettu myös nimellä Zou to Lákko.[8]
Kreikkalaisen mytologian mukaan Idavuorella (nyk. myös Psiloreítis) asui idalaisia daktyleita, joiden tehtävänä oli suojella Zeusta tämän ollessa pieni. Daktyleiden synnystä kerrotaan monia erilaisia tarinoita. Erään tarinan mukaan nymfi Ankhialen koskettaessa Oaksian maata, juoksi maasta kymmenen idalaisiksi daktyleiksi kutsuttua miestä. Zonianánkin halki virtaava Mylopótamos-joki tunnettiin antiikin aikana nimellä Oaksis. Joki saa alkunsa Psiloreítikselta. Oaksian maa voi tarkoittaa myös antiikin Aksosta, jonka alaisuuteen Zonianánkin alue kuului.[7]
Maantiede
Zonianá on osa Mylopótamoksen kuntaa, Réthymnon alueyksikköä ja Kreetan aluetta.[4] Zonianán entinen itsenäinen kyläkunta oli pinta-alaltaan 17,926 neliökilometriä. Vuonna 2011 Mylopótamokseen liitetyn Zonianán naapurikunnat olivat Kouloúkonas lännessä ja pohjoisessa, Anógeia idässä ja entiseen Iraklionin prefektuuriin kuulunut Tympáki etelässä. Zonianásta on matkaa Iraklioniin 43 kilometriä ja Réthymnoon puolestaan 52 kilometriä.[9]
Kreetan korkein vuori[10] Idavuori sijaitsee Zonianán kupeessa.[4]
Historia
Kreetalla syntynyt italialainen[11] Francesco Barozzi mainitsee vuonna 1577, että nykyinen Zonianá olisi ollut Axoksen kuningaskunnasta ja Anógeiasta erillään ja tunnettu nimellä So. Kuitenkin ensimmäinen Zonianáa koskeva asiakirja on vasta vuodelta 1821. Zonianán väestö on aina ollut täysin kreikkalaista siitäkin huolimatta, että Kreeta on ollut muun muassa saraseenien, venetsialaisten ja osmanien valloittama.[12]
Taistelua osmanivaltaa vastaan
Zonianálaiset osallistuivat vuoden 1770 kapinaan saaren etelärannikon Sfakiássa laivanvarustaja Daskalogiánniksen johdolla. Daskalogiánniksen oli tarkoitus saada apua venäläisiltä, joiden oli tarkoitus harhauttaa osmaneita toisaalla. Osmanit kukistivat kapinan ja Daskalogiánnis tapettiin.[13] Vuonna 1821 M. Melitakas -niminen Zonianán asukas taisteli osmaneita vastaan Kreetalla, mutta haavoittui taistelussa Brahímossa eli nykyisessä Peramássa[14] ja kuoli myöhemmin.[12]
Kaksikymmentä zonianálaista lähti vuonna 1866 turvaan vuorille tarkoituksenaan päästä Arkádin luostariin saakka. Siellä 17 heistä sai surmansa. Zonianán asukkaat voittivat yhdessä eräiden mylopótamoslaisten kanssa osmanien Omer pašša Lataksen Péra Halépassa ja saivat ryöstösaaliksi kanuunan, jonka he piilottivat Zonianáan. Nykyisin kanuuna on esillä Chanián merenkulkumuseossa. Seuraavana päivänä osmanit mursivat zonianálaisten vastarinnan ja pääsivät paikkakunnalle. Osmanit kuulustelivat paikallisia, mutta kukaan ei tunnustanut, missä kanuuna oli. Tämän jälkeen osmanit alkoivat tappaa ihmisiä ja polttivat Zonianán.[5]

Osmani Kumandar Redic pašša yritti muiden kylien tapaan rakentaa marraskuussa 1867 Kavkaloúdin kylään tornia, mutta epäonnistui zonianálaisten hangoiteltua vastaan. Tästä seurasi jälleen Zonianán polttaminen, jo toisen kerran puolen vuoden sisällä. Myöhemmin kylä poltettiin erään laulun mukaan vielä kolmannenkin kerran. Laulussa todetaan, että vaikka kylä poltettaisiin kolmesataa kertaa, eivät zonianálaiset tottelisi aghoja. Muutaman vuoden kuluttua zonianálaiset yhdessä Malevísin laakson ja Mylopótamoksen asukkaiden kanssa saartoivat osmanit Iraklionissa.[5]
Osana Kreikkaa
Kolmetoista Zonianán asukasta kuoli Balkanin sotien aikana 1900-luvun alussa. Toisen maailmansodan aikana 19 zonianálaista sai surmansa. Jälleen Kreikan sisällissodassa neljä ihmistä kuoli.[5]
Zonianá lähiseutuineen tunnetaan lammasvarkauksistaan,[15] joita paikallisväestön keskuudessa pidetään jopa hyväksyttävänä perinteenä. Lammasvarkauksien vuoksi lammaspaimenet ja maanviljelijät riitelevät säännöllisesti. Vuosina 1996–1997 zonianálaiset riitelivät lammasvarkauksista peramálaisten kanssa ja Kreikan valtion turvallisuusyksikkö Eidikí Katastaltikí Antitromokratikí Monáda () joutui riisumaan zonianálaisia järjestelmällisesti aseista.[16] Lammasvarkailla on oikeustoimien uhatessa tapana mennä vannomaan syyttömyyttään Aksoksen koillispuolella sijaitsevan Pyhän Jorgoksen kirkon ihmeitä tekevän ikonin eteen.[15]
Marraskuussa 2007 Kreikan poliisin tekemissä ratsioissa pidätettiin 42 zonianálaista miestä epäiltyinä ryöstöihin, huumerikoksiin, murhayritykseen sekä luvattomiin aseisiin. Huhtikuussa 2009 Kreikan pääkaupungissa Ateenassa alkaneessa oikeudenkäynnissä miehiä syytetään räjähteiden ja aseiden hallussapidosta sekä kannabiksen kasvatuksesta ja myynnistä. Lisäksi zonianálaismiehet ovat ryöstäneet pankkiautomaatteja puskutraktoreiden avulla.[12]
Osa miehistä sai lisäksi syytteen murhayrityksestä, sillä he olivat kertoman mukaan ampuneet AK-47-rynnäkkökiväärein poliiseja, jotka olivat etsineet Zonianásta huumeiden salakuljettajia. Ampumisessa yksi poliisi halvaantui pysyvästi ja kaksi muuta lievemmin. Ampumistapauksen jälkeen Zonianáa piiritti viikkojen ajan kymmeniä poliiseja helikoptereineen ja panssaroituine ajoneuvoineen. Oikeudenkäynnissä kuullaan noin 400 todistajaa.[12]
Kreetalaiset kantavat aseita yleisesti ja verikostokin tunnetaan saarella, vaikka viimeisin verikosto tapahtui 1940-luvulla Sfakiássa[17].[12]
Kulttuuri

Zonianássa järjestettiin vuonna 2008 paimenten juhla, joka sai jatkoa elokuussa 2009. Elokuun 2009 juhlassa tarjoiltiin ruokaa sekä siellä oli esillä 250 kilogrammaa painava juusto.[18]
Nähtävyydet
Zonianássa toimii Dionissis Potamianoksen perustama vahamuseo, jossa on esillä 87, tai toisen lähteen mukaan 103[19], Kreetan historiaan liittyvää vahatyötä. Museossa ovat esimerkiksi taiteilija El Greco, kirjailija Níkos Kazantzákis, poliitikko Elefthérios Venizélos ja runoilija Vitséntzos Kornáros vahaan ikuistettuna.[20]
Zonianássa sijaitsee Sfentónin tippukiviluola, jolla on pituutta 145 metriä ja tilavuutta puolestaan yli 3000 neliömetriä. Luolassa on 270 metriä pitkä polku, jota pitkin vierailijat voivat kulkea. Alle yksi kolmasosa luolasta on suljettu vierailijoilta. Luolassa asuu muun muassa lepakkoja. Luolasta on löydetty merkkejä ihmisten toiminnasta neoliittiselta ja varhaiselta minolaiselta kaudelta[21]. Luolaa on lisäksi käytetty muun muassa piilopaikkana osmaneita vastaan[19]. Kerran Sfakiásta kotoisin ollut Sfentónis-niminen sissi oli piiloutunut luolaan ja valmisti lihaa luolansuulla. Eräs nuori mies näki Sfentóniksen ja meni lähemmäksi kysymään, josko saisi lihaa. Sfentónis kuitenkin tappoi miehen joko kiukuissaan tai sen vuoksi, että pelkäsi miehen paljastavan hänen piilonsa.[22][23]
Zonianán kylästä 5–6 kilometriä Idavuorelle päin sijaitsee Nisí-niminen (, saari) paikka. Nisí oli aikaisemmin ”saari”, sillä lännessä se rajoittui Oáxis-jokeen, etelässä pieneen sivujokeen sekä idässä ja pohjoisessa Roussa-järveen, joka nykyisin on kuivanut. Nisíltä on löydetty saviruukunkappaleita, ja siellä on mitáton rauniot. Mitátoa on käytetty levähdyspaikkana ja siellä on valmistettu juustoa. Nisín eteläpuolisen sivujoen läheisyydestä on löydetty kirvestä muistuttava työkalu.[7]
Zonianássa, Angouridianán tuntumassa, sijaitsee Makariá-niminen paikka, joka legendan mukaan oli antiikinaikainen kaupunki. Makariásta on löydetty hautoja sekä siellä on säilynyt savesta ja kivestä rakennettua muuria. Makariásta on löydetty myös puoliksi tuhoutuneita viinipuristimia sekä ruukkuja.[7]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:41.585 Kreikka
Luokka:Kreetan entiset kunnat
Luokka:Kreetan kylät
Luokka:Mylopótamos