HMS Illustrious (viirinumero 87) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1939 vesillelaskettu Illustrious-luokan lentotukialus, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus rakennettiin Vickers-Armstrongin telakalla Barrow-in-Furnessissa, ja se otettiin palvelukseen 25. toukokuuta 1940. Alus aloitti palveluksensa Välimeren laivastossa, jossa se suojasi Maltan saattueita, osallistui pinta-alusten välisiin taisteluihin sekä ylläköihin Pohjois-Afrikan rannikolle.[1]
Lähettäessään koneensa hyökkäämään Tarantoon 11. marraskuuta aluksest tuli maailman ensimmäinen lentotukialus, joka teki ilmaiskun laivastotukikohtaan.[1]
Rakentaminen

Alus tilattiin Vickers-Armstrongilta Barrow-in-Furnessista. Sen köli laskettiin 27. huhtikuuta 1937 osana vuoden 1936 laivasto-ohjelmaa.[2] Alus laskettiin vesille kauniina ja aurinkoisena keskiviikkona 5. huhtikuuta 1939 tilaisuudessa, mitä oli seuraamassa yli 20000 henkeä. Aluksen kummina toimi kolmannen merilordin ja laivaston tarkastajan amiraali Reginald Hendersonin puoliso Lady Henderson. Varsinainen vesillelasku kesti vain minuutin, minkä jälkeen kymmenen Liverpoolista ja Glasgow'sta saapunutta hinaajaa siirsi aluksen rungon Buccleuch Dockiin työn loppuun saattamiseksi.[3]
Alus oli 29. tammikuuta 1940 valmis merelle lähtöön eli lähes viisi kuukautta sodan alkamisen jälkeen. Aluksen ensimmäiseksi päälliköksi oli nimetty D. W. Boyd, joka oli ollut torpedo- ja sukelluskoulun HMS Vernonin komentajana.[3]
Palveluskäyttö
Alus otettiin palveluskäyttöön tiistaina 16. huhtikuuta kello 9, jolloin laivaston valkoinen sotalippu nostettiin ensimmäisen kerran. Kolme varttia myöhemmin saapui 45 upseeria ja 554 miehistönjäsentä alukselle laivaston varuskunnasta Devonportista täydentämään etukomennuskuntaa, joka oli ollut aluksella jo viikkoja. Seuraavina päivinä alusta varustettiin. Kahdeksan päivää myöhemmin keskiviikkona 24. huhtikuuta puoli yksitoista Barrow-in-Furnessissa alus irrottautui Ramsden Dockin laiturista ja se hinattiin hitaasti läpi altaan sulkujen Walneyn kanavaan. Lentotukialus kaatoi yhden  hinaajista, jolloin kolme miehistönjäsentä sai surmansa.[3]
Välimeri

Alus lähti maanantaina 5. elokuuta Clydesidestä jokea alas Greenockiin ja propulsiojärjestelmätestien päätyttyä alus jatkoi matkaansa pohjoiseen Scapa Flow'hun, jonne se saapui kymmenen päivää myöhemmin. Viipyessään pohjoisessa alus oli kontra-amiraali A. L. St. G. Lysterin lippulaivana. Alus lähti merelle, missä se vastaanotti 815 ja 819 laivueiden Fairey Swordfish -torpedopommittajat ja 806 laivueen Fairey Fulmar -hävittäjät, jotka korvasivat Blackburn Skuat. Tiistai aamuna 22. elokuuta risteilijät HMS Sheffield ja HMS York saattajinaan alus lähti kohti Välimerta.[4]
Kaksi päivää myöhemmin lentotoimintaharjoituksessa tapahtui kuolemaan johtanut lento-onnettomuus, kun Fulmarit N1885 ja N1887 törmäsivät. Kummankin koneen miehistö yhteensä neljä henkeä sai surmansa. Kolme päivää onnettomuuden jälkeen osasto kohtasi Force H:n taistelulaivat HMS Renownin ja HMS Valiantin, joiden saattamana osasto jatkoi matkaansa Gibraltarille.[4]
Operaatio Hats

Italian liityttyä sotaan 10. kesäkuuta Saksan rinnalle oli pakottanut brittiläisen Välimeren laivaston siirtymään Maltalta Aleksandriaan, missä telakointi mahdollisuudet olivat rajoitetummat. HMS Illustriousin tuli täydentää laivaston ilmapuolustusta, koska käytössä ollut HMS Eagle oli vanha ja pieni. Italian ilmavoimien hallitessa Sisilian ja Tunisian Cape Bonin välistä kapeikkoa oli luotu operaatio Hats takaamaan lentotukialuksen pääsy Aleksandriaan. Lentotukialuksen vuorokauden kestäneen tankkauksen päätyttyä Gibraltarilla se ankkuroitui HMS Ark Royalin taakse.[4]
Alus irtosi perjantaina 30. elokuuta hieman jälkeen kello kahdeksan laiturista saattajinaan osasto Force H:sta ja HMS Valiant, joka siirrettiin samalla Aleksandriaan. Seuraavana päivänä kello kaksi iltapäivällä aluksen ollessa Majorcan ja Algerin puolessavälissä ensimmäinen Italian ilmavoimien tiedustelukoneet havaitsivat osaston. 806 laivueen Fulmarit ampuivat alas kaksi tiedustelukoneista. Force H:n alukset lähtivät kolmelta aamuyöstä 2. syyskuuta paluumatkalle ja kolme ja puoli tuntia myöhemmin osasto kohtasi Välimeren laivaston saattajat, joihin kuuluivat taistelulaivat HMS Warspite ja HMS Malaya ja risteilijät HMS Orion ja HMAS Sydney.[4]
Kello 11 havaittiin jälleen italialainen tiedusteluosasto, joista 806 laivueen Fulmarit ampuivat alas kolme. Iltapäivällä puoli neljä alkoi ensimmäinen ilmahyökkäys, kun Italian ilmavoimien pommikoneet yrittivät korkealta pommittaen osua aluksiin. Toinen ilmahyökkäys alkoi kello seitsemän jälkeen jälleen tuloksettomana korkealta. Alusten ilmatorjunta pudotti tällä kertaa kaksi hyökkääjistä. Osasto ohitti seuraavana aamuna kello kolme Maltan ja päivä oli hiljainen lukuun ottamatta sukellusvenehälytystä. Osasto oli keskiviikon 4. syyskuuta ensitunteina Kreetan eteläpuolella, mistä se kykeni tekemään ilmahyökkäyksen Italian ilmavoimien vesilentokonetukikohtaan Rhodoksella.[4]
Kahdeksan Swordish pommittajaa nousi lentotukialukselta varttia vaille neljä, mutta ainoastaan seitsemän lensi kohteeseen yhden pudotessa nousussa ilmatorjuntapesäke S1:een ja edelleen mereen. Onnettomuudessa sai surmansa koneen tähystäjä. Isku Kalathosin lentotukikohtaan tehtiin yhdessä HMS Eaglen lentokoneiden kanssa. Koneiden poistuessa tukikohdan lentokonesuojat, lentokoneet ja parakit olivat tulessa.[4]
Aamupäivällä havaittiin jälleen varjostava tiedustelukone ja hieman yli yksitoista alkoi ilmahyökkäys, josta alukset selvisivät vaurioitta. Illutrious kiinnittyi torstaina 5. syyskuuta puoli kymmeneltä Aleksandrian satamaan liittyen brittiläiseen Välimeren laivastoon.[4]
Varsinaiset sotatoimet alkavat
Italian aloitettua 13. syyskuuta maahyökkäyksen Egyptiin. Italian joukkojen merkittävin huoltoreitti kulki Benghazin sataman kautta ja sen toiminta tuli siten estää. Illustrious lähti merelle saattajinaan risteilijät HMS Gloucester, HMS Liverpool ja HMS Orion. Länteen matkanneen osaston ohitettua puolilta öin 16.-17. syyskuuta välisenä yönä Goudhos saaren Kreetan etelärannikolla lähetettiin viisitoista Swordfish-pommikonetta matkaan. Täydenkuun loisteessa lentokoneet miinoittivat Benghazin sataman suun sekä upottivat hävittäjä RN Borean ja kaksi rahtialusta. Lentokoneet selvisivät hyökkäyksestä tappioitta ja ne palasivat lentotukialuksella kello neljän jälkeen aamulla, minkä jälkeen osasto palasi Aleksandriaan.[4]
Kymmenen päivää myöhemmin alus oli jälleen merellä suojaten tällä kertaa Maltalle matkannutta saattuetta operaatiossa MB5. Sunnuntaina 29. syyskuuta aluksen Fulmar-hävittäjät torjuivat Italian ilmavoimien pommi- ja torpedokoneiden hyökkäyksen saattueen kimppuun. Taistelussa menetettiin yksi hävittäjä ja ammuttiin alas yksi Cant-pommikone. HMAS Stuart pelasti Fulmarin miehistön merestä. Alus palasi Aleksandriaan 2. lokakuuta.[4]
Seitsemän päivää myöhemmin se oli jälleen merellä yhdessä HMS Eaglen kanssa. Alusten lentokoneiden oli tarkoitus hyökätä Lerokselle. Koneet nousivat lentotukialuksilta ilta kymmeneltä 13. lokakuuta ja neljä tuntia myöhemmin viimeinenkin oli palannut hyökkäyksestä. Seuraavana iltana osasto joutui ilmahyökkäykseen ollessaan paluumatkalla Aleksandriaan, jonne se saapui 16. lokakuuta.[4]
Taranton taistelu

Italian laivaston päätukikohtaa Tarantoa oli valvottu sodan alkamisesta lähtien. Lokakuun alussa tukikohdassa oli kolme Conte di Cavour- ja kaksi Littorio-luokan taistelulaivaa, kahdeksan risteilijää ja parikymmentä hävittäjää. Runsaiden maalien innoittamana päätettiin hyökätä tukikohtaan Trafalgarin taistelun muistopäivänä 21. lokakuuta. Illustriousin hangaarikannella syttynyt tulipalo kuitenkin siirsi hyökkäystä.[5]
Aluksella syttyi tulipalo perjantai aamupäivänä 18. lokakuuta noin kello yksitoista, kun lentokoneen ampuja testasi radio tankkauksen aikana. Aluksen miehistö määrättiin palontorjuntaan, ilmanvaihto suljettiin ja hangaarikannen paloverhot suljettiin mikä rajasi palon etuosaan. Palo kesti noin puolitoista tuntia. Siinä tuhoutui kolme Swordfishia täysin ja kaksi vaurioitui pahoin. Seuraavana päivänä vaurioituneet koneet poistettiin alukselta ja 22. lokakuuta hinaajat käänsivät aluksen tuuleen, jotta loput Swordfishit lensivät maihin.[5]
Marraskuun alussa aluksen vauriot oli korjattu ja hyökkäys Tarantoon päätettiin toteuttaa 11. marraskuuta. Samana päivänä oli tarkoitus suojata saattueet Kreikkaan, Kreetalle ja Maltalle, minkä vuoksi laivasto olisi joka tapauksessa merellä. Eaglen piti osallistua iskuun, mutta sen polttoainetankeissa havaitut vuodot estivät osallistumisen. Alukselta siirrettiin kuitenkin kahdeksan lentomiehistöä ja joitakin Swordfish-koneita Illustriousille.[5]
Kontra-amiraali Lysterin nostettua lippunsa aluksella lähti Illustrious Aleksandriasta merelle keskiviikko aamuna 6. marraskuuta Välimeren laivaston komentajan lippulaivan HMS Warspiten johtaman laivasto-osaston mukana. Kaksi päivää myöhemmin laivasto sai tiedustelukuvat Tarantosta, jotka osoittivat maalin olevan lähes ennallaan. Samana päivänä seitsemän SM.79 torpedopommittajaa hyökkäsi, mutta Fulmarit torjuivat ne pudottaen kaksi.[5]
Illutrious lähetti lentokoneensa matkaan 170 merimailia kaakkoon Tarantosta. Koneet hyökkäsivät kahtena osastona tukikohtaan. Hyökkäyksessä ammuttiin alas kaksi Swordfishiä, mutta lentokoneet vaurioittivat pahoin kolmea taistelulaivaa. Lisäksi kaksi risteilijää ja kaksi apualusta sai osuman. Italian laivaston kärsimät tappiot tasoittivat laivastojen voimasuhteita merkittävästi ja jopa siirsivät edun liittoutuneille.[6]
Alus oli hyökkäyksen jälkeen edelleen Italian ilmavoimien ulottuvilla. Fulmar ampui alas tiedustelukoneen, joka oli ainoastaan kolmen merimailin päässä lentotukialuksesta. Seuraavana päivänä ammuttiin toinen tiedustelukone mereen. Alus ankkuroitui 14. marraskuuta kahdeksalta aamulla jälleen Aleksandriaan. Alus ja sen miehistö sai tehtävän jälkeen seitsemän päivän levon, minkä jälkeen alus lähti merelle kouluttamaan lentomiehistöjä. Kolme päivää myöhemmin aluksen koneet iskivät jälleen Leroksen lentotukikohtaan ja alus palasi marraskuun viimeisenä päivänä Aleksandriaan.[6]
Palattuaan Tarantosta aluksen miehistöllä oli seitsemän päivän lepo ennen vuorokauden lentotoimintaharjoittelua. Kolme päivää harjoittelun jälkeen alus teki iskun Lerokselle, mihin osallistuneet koneet palasivat onnistuneesti takaisin alukselle. Marraskuun viimeisenä päivänä alus oli jälleen Aleksandriassa, missä alus vietti jälleen vuorokauden merelle lentotoimintaharjoittelussa. Harjoittelun jälkeen alus vietti ankkurissa seuraavat viikot, kunnes maanantaina 16. joulukuuta se lähti merelle Välimeren laivaston mukana iskeäkseen Rodokselle ja Stampaliaan. Hyökkäyksen jälkeen osasto siirtyi Maltan eteläpuolelle häiritäkseen akselivaltojen huoltoyhteyksiä Tripoliin. Lentokoneet nousivat alukselta 21. joulukuuta ja ne upottivat saattaneen hävittäjän kovasti ilmatorjuntatulesta huolimatta rahtialuksen. Illan jo hämärtyessä todettiin yhden Swordfish-koneen tuhoutuneen. Seuraavana päivänä aluksen lentokoneet iskivät Tripolin satamaan. Alus palasi jouluaattona Aleksandriaan, missä se viipyi uuteen vuoteen.[7]
Operaatio Excess

HMS Illustrious seurasi tiistaina 7. tammikuuta 1941 HMS Warspitea ulos Aleksandrian satamasta kohtaamispaikalle, jossa muu laivasto odotti. Laivaston tehtävänä oli saattaa Skerkin kanavan kautta täydennyksiä kuljettanut saattue Maltalle. Lentotukialus saattajineen kohtasi 10. tammikuuta operaatio Excessin saattueen, jonka saattajana oli HMS Gloucester. Saattueen ollessa Pantellarian ja Maltan välillä HMS Gallant osui miinaan, joka räjähtäessään tuhosi aluksen koko keulan.[8]
Lentotukialuksen kimppuun hyökkäsi matalalla kaksi Italian ilmavoimien torpedokonetta, jotka kaarsivat pois ilmatortjuntatulen vuoksi. Aluksen Fulmar-hävittäjät lähetettiin takaa-ajoon. Kyseessä oli kuitenkin hyvin suunniteltu ansa, jolla hävittäjäsuojaus saatiin vedettyä pois ja tutkaoperaattoreita hämättyä ilmassa olevilla lentokoneilla. Aluksen kimppuun kävi Junkers Ju 87 Stuka -syöksypommittajat.[8]

Alukseen osui kuusi 500 kilogramman pommia alle minuutissa. Ainoastaan yksi pommeista läpäisi kannen ja räjähti 10 jalkaa hangaarikannen yläpuolella. Alus menetti ohjattavuutta peräsimen vaurioituessa. Miehistöstä sai surmansa 83 upseeria ja miehistönjäsentä ja yli sata haavoittui, joista kuusikymmentä vakavasti. Aluksen ilmassa olevat lentokoneet joutuivat lentämään Maltalle lukuun ottamatta yhtä Swordfishiä, joka laskeutui mereen hävittäjä HMS Junon viereen.[8]
Aluksen päällikkö sai aluksen ohjauksen palautettua ja alus kykeni omin voimin aloittamaan matkan Maltalle. Seuraavassa hyökkäyksessä alukseen osui  vielä pommi, joka tuhosi peräsimen. Alus kiersi ympyrää, mutta mekaanikot saivat ohjattavuuden palautettua ohjaamalla alusta moottoreilla. Kolmannessa hyökkäyksessä alukseen ei osunut, mutta lähelle putosi pommeja. Neljännen hyökkäyksen pommit osuivat vaarattomasti mereen. Satamaan päästyään alus hinattiin Parlatorio laituriin ja haavoittuneet siirrettiin sairaalaan.[8]
Aluksen ollessa tilapäishuollossa Maltalla itse alukseen osui vielä yksi pommi ja lähistölle useita, joista yksi rikkoi vasemmanpuoleisen moottorin. Vaurioiden vuoksi alus oli telakalla korjattavana lähes vuoden.[1]
Intian valtameri
HMS Illustrious palasi palvelukseen toukokuussa 1942, ja samalla se sai siirron Intian valtamerelle, jossa se osallistui sisaraluksena HMS Indomitablen kanssa Madagaskarin maihinnousuun (Operaatio Ironclad).[1]
Välimeri
Alus palasi 1943 Välimerelle osaksi Force H:ta Gibraltarilla. Alus osallistui Välimerellä muun muassa syyskuussa Sisilian maihinnousun tukemiseen.[1]
Tyynimeri
pienoiskuva|Kamikaze osuu alukseen
HMS Illustrious liitettiin osaksi Itäistä laivastoa, jonka mukana se suoritti hyökkäyksiä Sabangille ja Palembangiin. Alus oli Australiassa huollossa, mistä se siirtyi osaksi Brittien Tyynenmeren laivastoa Manukseen ja sieltä Ulithiin. Alus osallistui maaliskuusta 1945 alkaen sisaralustensa kanssa Okinawan maihinnousun tukemiseen. HMS Illustriousiin osui kamikaze sekä huhtikuussa että toukokuussa. Osumat aiheuttivat alukselle vaurioita, mutta eivät poistaneet sitä palveluksesta.[9]
Sodan jälkeen
Alus oli ensin koululaivana. Se poistettiin käytöstä vuoden 1954 lopulla, myytiin 3. marraskuuta 1956 ja romutettiin Faslanessa.[9]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Chesneau, Roger| title = Aircraft Carriers of the World, 1914 to the Present - an illustrated encyclopedia| location = Bristol| publisher = Brockhampton Press| year = 1998| id = ISBN 1-86019-87-5-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Poolman, Kenneth| title = Allied Escort Carriers of World War Two in action| location = Avon| publisher = Blandford Press| year = 1988| id = ISBN 0-7137-1221-X| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardiner, Robert (toim.)| title = Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946| location = Lontoo, Englanti| publisher = Conway Maritime Press| year = 1987| id = ISBN 0-85177-146-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jackson, A. J.| title = Blackburn Aircraft since 1909| location = England| publisher = Funk & Wagnalls| year = 1968| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Taylor, H. A.| title = Fairey Aircraft since 1915| location = England| publisher = Naval Institute Press| year = 1988| id = ISBN 0-87021-208-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Slader, John| title = The Red Duster at War - A History of the Merchant Navy During the Second World War| location = Bristol| publisher = William Kimber| year = 1988| id = ISBN 0-7183-0679-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = McCart, Neil| title = The Illustrious & Implacable Classes of Aircraft Carrier 1940-1969| location = Cheltenham, Englanti| publisher = Fan Publications| year = 2000| id = ISBN 1-901225-04-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Illustrious-luokan lentotukialukset
Luokka:Vickersin valmistamat alukset
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan toisen maailmansodan lentotukialukset

Missä rakennettiin HMS Illustrious (viirinumero 87)?


Etanoli eli etyylialkoholi on primäärisiin alkoholeihin kuuluva väritön, tulenarka ja antiseptinen neste. Alkoholijuomissa käytettävä etanoli on useimmissa maissa sosiaalisesti hyväksytty nautinto- ja huumausaine. Alkoholijuomien käytön laillisuus vaihtelee maittain täysin laillisesta täydelliseen kieltolakiin.[2] Teolliseen käyttöön tarkoitettu etanoli eli sprii denaturoidaan eli tehdään juomakelvottomaksi.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Kemia
Etanoli sekoittuu veteen kaikissa suhteissa tuottaen lämpöä ja aiheuttaen kokonaistilavuuden pienentymisen. Puhdas etanoli absorboi vesihöyryä eikä pysy siis puhtaana avoimessa astiassa. Tislattaessa etanolin vesiliuoksia saadaan tuotteena seos, joka sisältää korkeintaan 96 prosenttia etanolia ja loput vettä. Vesi ja etanoli muodostavat tällöin niin sanotun atseotrooppisen seoksen. Seosta kutsutaan väkiviinaksi. Tätä puhtaampaa etanolia, ns. absolutoitua etanolia voidaan valmistaa poistamalla 96-prosenttisesta etanolista vettä esimerkiksi molekyyliseuloilla, jolloin saadaan noin 99,5-prosenttista etanolia. Vettä voidaan poistaa vielä tätäkin enemmän esim. tislaamalla etanolia sopivan kuivausaineen, kuten esim. natriumboorihydridin kanssa.[3]
Etanoli on monipuolinen liuotin ja useiden orgaanisten yhdisteiden valmistuksessa käytetty lähtöaine. Etanoli on lievästi polaarinen yhdiste, ja siksi etanoli liukenee täydellisesti veteen sekä muihin polaarisiin liuottimiin. Etanolin hiilivetyrunko taas mahdollistaa sen liukenemisen poolittomiin orgaanisiin yhdisteisiin, kuten hiilivetyihin, bensiiniin ja dieselöljyyn.
Etanoli on hyvin tulenarka yhdiste, ja se palaa nokeamattomalla, sinertävällä liekillä. Se kelpaa ottomoottorin polttoaineeksi ja sitä käytetään polttoaineena sokeriruo’osta tai maissista valmistettuna bioetanolina. Etanolia käytetään myös desinfiointiaineena, sillä väkevä etanoli tappaa pieneliöitä.
Etanolin tuotanto
Luonnossa etanolia syntyy pieniä määriä käymisreaktioissa. Myös ihmiselimistössä etanolia muodostuu aineenvaihduntatuotteena vähäisessä määrin.
Etanolia valmistetaan käymisreaktiolla käymiskelpoisista hiilihydraateista (sokeri- ja tärkkelyspitoisista aineista, tavallisimmin rypäleistä, hedelmistä, viljasta ja perunoista).
glukoosi → etanoli + hiilidioksidi
C6H12O6 → 2 CH3CH2OH + 2 CO2
Katalyyttinä toimivat hiivan entsyymit.
Toinen menetelmä eteeniin hydraatio, jossa katalyytin avulla liitetään eteeniin vettä:
eteeni + vesi → etanoli
CH2=CH2 + H2O → CH3CH2OH
Katalyytteinä käytetään muun muassa zeoliittejä. Reaktioon tarvitaan korkea paine. Lämpötilan on oltava vähintään 100°C. Eteeniä valmistetaan kevyestä bensiinistä, joten myös tuotettu etanoli on fossiilinen. Molemmat prosessit tuottavat etanolin ja veden seoksen, joten jatkokäsittely (tislaus) on sama. Prosessien kannattavuus toisiinsa nähden riippuu etanolin ja eteenin kunkinhetkisestä hinnasta. Toisekseen bioetanolin tuotantoa tuetaan suoraan tai välillisesti valtiontuilla ja lainsäädännöllä.
Kolmas mahdollinen prosessi on synteesikaasusta Fischer-Tropsch-synteesin kautta. Tämä prosessi on vähän käytetty, mutta myös mahdollinen.
Etanolin metabolia
Etanolia hapettaa elimistössä asetaldehydiksi (eli etanaaliksi) alkoholidehydrogenaasi, joka on muun muassa maksassa toimiva entsyymi. Etanaalin muuttumista asetyylikoentsyymi-A:ksi puolestaan katalysoi aldehydidehydrogenaasi, jonka toiminnan kautta etanoli saadaan sitruunahappokiertoon, energiaa tuottavaan muotoon.[4] Kehoon kerääntyvä asetaldehydi aiheuttaa useita etanolin nauttimisesta aiheutuvia epämiellyttäviä oireita, jotka korostuvat aldehydidehydrogenaasin estäjän disulfiraamin (ns. antabus) vaikutuksesta. Puhdas etanoli sisältää energiaa 7kcal/g eli 29,3kJ/g.
Alkoholin nauttimisen vaikutukset

Etanoli lisää aivoissa dopamiinin ja endorfiinien eritystä, estää NMDA-reseptoreita[5] sekä aktivoi GABA-A-reseptoreita.[4] Krooninen alkoholinkäyttö vahingoittaa NMDA-järjestelmiä pysyvästi.[5] Muita aineita, jotka aktivoivat GABA-reseptoreita, ovat mm. gammahydroksivoihappo, barbituraatit ja bentsodiatsepiini.[4] Muita NMDA-antagonisteja ovat mm. ketamiini, dekstrometorfaani ja fensyklidiini.
Etanolin nauttiminen aiheuttaa päihtymistä ja suurina annoksina myrkytysoireita. Etanolin hapettuessa elimistössä syntyy asetaldehydiä, joka on myrkyllistä ja aiheuttaa pahoinvointia. Pitkäaikaisesta säännöllisestä alkoholin käytöstä seuraa vaikea riippuvuus, ja vieroitusoireina voi tulla juoppohulluus, jonka oireina ilmenee vapinaa, pahoinvointia, hikoilua, kuumetta ja hallusinaatioita (ns. ”pikku-ukot”, "liskot" ja ”viinapirut”). Krapula on lyhytaikainen lievä vieroitusoireyhtymä.[4] Alkoholin pitkittynyt liikakäyttö voi johtaa alkoholismiin ja korvikealkoholien käyttöön. Suomessa alkoholijuomien kulutusta säännöstellään alkoholiverolla.
Etanoli saattaa aiheuttaa häiriöitä näköaistissa, tasapainoaistissa ja tuntoaistissa. Myös harkintakyky voi hämärtyä, mikä voi johtaa irrationaaliseen käyttäytymiseen. Liian korkea alkoholikonsentraatio elimistössä voi aiheuttaa kuolettavan myrkytystilan, oksentamista ja sydämen pysähtymisen. Alkoholin käyttö voi aiheuttaa psykoosin ja muita mielen sairauksia.[6]
Alkoholijuomien säännöllinen käyttö pienentää jonkin verran aivojen kokoa jo varsin kohtuullisilla määrillä.[7][8] Jo yhdeksän olutpullon viikoittainen nauttiminen lisää älyllisten toimintojen heikkenemisen riskiä[9]. Alkoholin säännöllinen käyttö saattaa johtaa muistin ja älyllisten toimintojen heikkenemiseen, empatiakyvyttömyyteen sekä käytöshäiriöihin[10]. Osa muistivaurioista saattaa jäädä pysyväksi, vaikka etanolin käyttö lopetettaisiin.
Lääkekäyttö
Etanolilla on melko vähän lääkinnällisiä käyttötarkoituksia. Sitä käytetään desinfiointiin 70 prosentin liuoksena, joidenkin lääkeaineiden saattamiseen liuosmuotoon (10–15%), sekä metanolin ja etyleeniglykolin aiheuttamissa myrkytyksissä, koska se estää niiden normaalin metabolian haitallisiksi aineiksi, metanolin formaldehydiksi ja etyleeniglykolin oksaalihapoksi.[11]
Laadut
Etanolia myydään useissa laaduissa eri käyttötarkoituksiin alkoholijuomien lisäksi. Etanolia ei voi rikastaa tislaamalla yli atseotroopin 96 til-%, joten sitä vahvemmat seokset on tuotettava joko kuivaamalla esim. sahanpurulla tai lisäämällä atseotrooppiseen seokseen bentseeniä, jolloin atseotrooppi häviää ja tislaaminen onnistuu. Bentseeni on kuitenkin myrkyllistä ja aiheuttaa maksavaurioita.
Farmasiassa ja lääketieteessä
Alkoholit (etanoli) voidaan luokitella erilaisten farmakopeoiden monografien mukaan seuraavasti:
spiritus absolutus = aethanolum = 99%
spiritus fortis/concentratus/rectificatissimus = 96%
spiritus dilutus = 80%
spiritus e vino = lääkekonjakki
spiritus vini gallicus = konjakki/armanjakki
spiritus ardens = 40% vodka
Teolliset
spektroskooppinen etanoli – puhtain laatu, tarkoitettu UV-spektroskopiaan, sisältää mahdollisimman vähän ultraviolettialueella absorboivia epäpuhtauksia
denaturoimaton etanoli – yleensä 99,5%, saattaa sisältää myrkyllistä bentseeniä
denaturoimaton sprii – atseotrooppinen 96 til-% etanoli-vesi -seos
denaturoitu etanoli tai sprii – useita erilaisia denaturointiaineita, sekä myrkyllisiä että myrkyttömiä, käytetään riippuen käyttökohteesta. Yleensä valitaan aineita, joita ei voi erottaa tislaamalla tai absorboimalla, kuten asetoni. Myrkyttömistä tavallinen tyyppi on erittäin karvas kvaternäärinen ammoniumsuola, kuten denatonium (kauppanimi Bitrex).
Etanoli polttoaineena

Etanolia eli spriitä käytetään polttoaineena eräissä teollisuusprosesseissa sekä myös esimerkiksi retkikeittimissä. Etanolia voidaan käyttää myös moottoriajoneuvojen polttoaineena bensiinin asemasta.
Moottoripolttoaineena

Ottomoottorissa on mahdollista käyttää polttoaineena etanolia. Etanolin oktaaniluku ja sitä myötä puristuskestävyys on huomattavasti bensiiniä parempi (väkiviinalla 110, E85:llä 106), mikä mahdollistaa puristussuhteen nostamisen kertoimeen 12. Korkea puristussuhde parantaa moottorin hyötysuhdetta. Lisäksi polttoaineen sisältämän hapen ansiosta moottorin tehon tuotto kasvaa bensiiniin verrattuna. Etanolin lämpöarvo on kuitenkin huomattavasti bensiiniä alhaisempi (etanolin 26,8 MJ/kg, moottoribensiinin 43,0 MJ/kg), minkä vuoksi litramääräinen kulutus kasvaisi lähes puolella, ellei moottorin hyötysuhde paranisi. Sen sijaan 95E:n lämpöarvo on 42,19 MJ/kg ja gasoholin eli E10:n lämpöarvo puolestaan 41,38 MJ/kg.[13] Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen arvion mukaan litrakulutus kasvaa 25–40% etanolipitoisuudesta riippuen, kun on kyse E85, jossa 50–85% etanolia.[14]
Teknisesti etanolia on mahdollista lisätä joko bensiinin joukkoon tai käyttää sellaisenaan. Moottoriin tehtävät muutokset ovat vähäisiä, mutta etanolin vaatiman korkeamman höyrystymislämmön ja alhaisemman höyrynpaineen vuoksi moottorin käynnistäminen 100%:lla etanolilla reippaalla pakkasella kylmänä vaikeutuisi merkittävästi, joten puhdasta etanolia ei käytetä polttoaineena maissa, joissa ilmasto ei nykytekniikalla suosi tätä. Käytännössä kylmässä ilmastossa myydään 15/85 sekoitussuhdetta bensiini/etanoli jolloin polttoaineesta johtuva käynnistysongelma kierretään (RE85). Talvilaadun etanolipolttoaineeseen lisätään helposti haihtuvia ja palavia yhdisteitä, kuten eetteriä tai pentaania. Etanolin valmistaminen käymisprosessin kautta esimerkiksi sokerijuurikkaista on teknisesti varsin helppo toteuttaa, mutta törmää Suomessa lainsäädännöllisiin ongelmiin sekä liikennepolttoaineiden verotuksen että alkoholilainsäädännön osalta. Etanolin valmistaminen liikennepolttoaineeksi ei toisaalta ole myöskään käyttäjän kannalta toistaiseksi taloudellisesti houkutteleva vaihtoehto nykyisillä polttoaineiden hinnoilla ja verokohtelulla Euroopassa, mutta kansantaloudelliset näkökohdat saattavat johtaa sen suosimiseen.
Etanolin vaihtoehto polttoaineena on metanoli helpomman ja halvemman valmistuksen ansiosta. Metanolin haittapuoli on sen myrkyllisyys. Ihminen sietää elimistöön joutunutta etanolia paljon paremmin kuin moottoribensiiniä tai metanolia.
Katso myös
Biokaasu
Biopolttoaineet
Delirium tremens
Denaturointi
Taloussprii
Uusiutuva energia
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Koulu, M. & Tuomisto, J.| title = Farmakologia ja toksikologia| chapter = Etanoli| publisher = Kustannus Oy Medicina| year = 2001| version = 6. painos| id = ISBN 951-97316-1-X| format = [ online version] (PDF)| accessdate = 17.8.2015| page = 403–412}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (pdf)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Alkoholit
Luokka:Alkoholi
Luokka:Polttoaineet
Luokka:Liuottimet
Luokka:Desinfiointiaineet
Luokka:Karsinogeenit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Vuoristo-Karabahin sota oli konflikti Azerbaidžanin sisällä sijaitsevalla armenialaisten asuttamalla Vuoristo-Karabahin alueella vuosina 1992–1994.[1] Se sai alkunsa vuonna 1988 Vuoristo-Karabahin alueen päätettyä kansanäänestyksellä liittymisestä osaksi Armeniaa, mitä silloinen Azerbaidžanin neuvostotasavalta ja Neuvostoliitto eivät hyväksyneet.[1]
Selkkauksesta koitui ensin väkivaltaisia yhteydenottoja vuoristoalueen armenialaisten ja azerien kesken.[1] Armenialaisiin kohdistuneita vainoja tapahtui muun muassa Sumqayıtissa vuonna 1988.[2] Vuonna 1990 levottomuudet siirtyivät Azerbaidžanin pääkaupunkiin Bakuun, jossa hyökättiin armenialaisia vastaan ja Neuvostoliitto katkaisi levottomuudet lopulta väkivaltaisesti armeijan voimin.[3] Laajamittaiseksi sodaksi konflikti muuttui vuonna 1992, jolloin armenialaiset valtasivat Xocalın kaupungin Vuoristo-Karabahissa.[1]
Vuoristo-Karabah julistautui itsenäiseksi valtioksi vuonna 1991, mutta sitä ei ole tunnustettu kansainvälisesti. Osapuolet sopivat tulitauosta toukokuussa 1994. Varsinaista rauhaa ei ole koskaan solmittu, vaan konflikti on jäätyneessä tilassa.[3]
Tausta

Vuoristo-Karabahia hallitsivat pitkään melik-arvonimellä tunnetut armenialaiset ruhtinaat, joiden onnistui säilyttää osittainen autonomia usein myös silloin, kun historian aikana muuta armenialaista aluetta hallitsivat ulkopuoliset. Armenialaiset ovat kristittyjä, mutta myös muslimien historia alueella ulottuu vähintään 1500-luvulle saakka, jolloin aluetta hallitsi safavidien Persia. Kristityt asuivat tyypillisesti aloillaan, kun taas muslimipaimentolaiset käyttivät aluetta karjansa kesälaitumina ja muuttivat tavallisesti alemmas vuorilta talven tullessa. Tämän liikkeen takia alueen väestö lienee ollut historiallisesti muslimienemmistöinen kesäisin ja vastaavasti kristitty talvisin. Vuoristo-Karabah päätyi Venäjän keisarikunnan alaisuuteen vuonna 1805.[4]
1900-luvun alun mullistusten jälkeen Venäjällä nousivat valtaan bolševikit. Vuoristo-Karabahin sotaa edeltänyt tilanne oli seurausta heidän alueen hallinnosta tekemistään päätöksistä. Vuonna 1921 Vuoristo-Karabahista päätettiin tehdä osa Azerbaidžanin sosialistista neuvostotasavaltaa. Päätökseen vaikutti muun muassa Turkin tuki Azerbaidžanille sekä taloudelliset syyt. Azerbaidžanista haluttiin luoda yhtenäinen alue siten että paimentolaisten ei tarvitsisi ylittää neuvostotasavaltojen rajaa liikutellessaan karjaansa ylänköjen ja alankojen laidunmaiden välillä. Armenialaisille luotiin kuitenkin autonominen alue Azerbaidžanin sisällä ja sen rajat piirrettiin siten että valtaosa sen väestöstä oli armenialaisia. Alueella oli vain yksi merkittävä azerien asutuskeskus, Şuşan kaupunki. Raja piirrettiin myös siten että autonomisella alueella ei ollut yhteistä rajaa Armenian sosialistisen neuvostotasavallan kanssa. Armeniasta alueen erotti Punainen Kurdistan. Myöhemmin sodan puhjettua yksi armenialaisten päätavoitteista oli rajayhteyden luominen Armeniaan.[4]
Neuvostoliiton aikana Vuoristo-Karabah oli syrjäseutua. Vuosina 1945, 1965 ja 1977 armenialaiset tekivät vetoomuksia alueen liittämisestä Armeniaan, mutta niihin ei kiinnitetty huomiota. Samaan aikaan alueen väestön koostumus muuttui pikku hiljaa azerien hyväksi. Vuonna 1926 alueella oli 117000 armenialaista ja 13000 azeria. Vuonna 1979 vastaavat luvut olivat 123000 ja 37000. Armenialaiset, joilla ei ollut juurikaan uramahdollisuuksia Azerbaidžanissa, muuttivat usein alueen ulkopuolelle Armeniaan tai Venäjälle. Samaan aikaan azereita muutti alueen kyliin ja kaupunkeihin.[4]
Konflikti kärjistyy

Helmikuussa 1988 Vuoristo-Karabahin alueesta tuli Neuvostoliiton ensimmäinen alue, joka uhmasi suoraan keskushallinnon valtaa. Paikallisen neuvoston armenialaiset edustajat päättivät 20. helmikuuta esittää keskushallinnolle pyynnön Vuoristo-Karabahin liittämisestä Armeniaan. Politbyroo ei hyväksynyt pyyntöä, mutta liikkeelle lähti kehitys, jossa useat eri Neuvostoliiton alueet alkoivat antaa niiden hallinnollisena eliminä toimineille neuvostoille valtaa, kun niitä oli aiemmin pidetty vain kumileimasimina. Karabahin kysymys oli nyt myös noussut päivänpolitiikkaan. Vuoristo-Karabahin pääkaupungissa Stepanakertissa sijainneella elektronisten laitteiden osia valmistaneella tehtaalla järjestettiin Neuvostoliiton ensimmäinen lakko lähes 70 vuoteen. Lakko hidasti tai pysäytti radioiden ja televisioiden tuotannon muilla tehtailla muualla Neuvostoliitossa. Armenian pääkaupungissa Jerevanissa oli 18. helmikuuta aloitettu mielenosoitus ympäristöasioiden puolesta. Aluksi se keräsi vain muutaman sata mielenosoittajaa, mutta Karabahin tilanteen noustua esille mielenosoittajien määrä alkoi kasvaa päivittäin ja mielenosoitus muuttui luonteeltaan kansallismieliseksi. 25. helmikuuta mielenosoituksiin osallistui yli miljoona henkilöä, eli noin neljännes koko neuvostotasavallan väestöstä. Paikallinen kommunistinen puolue menetti otettaan ja valta alkoi siirtyä vastaperustetulle Karabahin komitealle, jonka johtaja Levon Ter-Petrosjan alkoi pian nostaa esille Karabahin tilanteen lisäksi muita poliittisia kysymyksiä.[5]
Jännitteiden kasvaessa Karabahissa helmikuussa satoja azereja lähti Etelä-Armeniasta Azerbaidžaniin uhkailujen takia. Heidät sijoitettiin Sumqayıtin kaupunkiin Kaspianmeren rannalle. Kaupungissa järjestettiin armenialaisten vastaisia mielenosoituksia ja 28. helmikuuta väkijoukko alkoi hyökätä kaupungin armenialaisten koteihin. Neuvostojoukkojen onnistui palauttaa järjestys vasta 20 tuntia myöhemmin, jolloin 26 armenialaista ja 6 azeria oli jo saanut surmansa. Kaupungin 14000 armenialaista pakenivat kaupungista. Armeniassa tapahtumia alettiin kutsua uudeksi kansanmurhaksi ja neuvostoviranomaisten salailu ja tapahtumien tutkinnan puute lisäsivät syttynyttä vihaa entisestään. Armenialaiset alkoivat nyt myös lähteä muualta maasta Armeniaan ja vastaavasti azereita muutti Armeniasta Azerbaidžaniin. Sumqayıtin tapahtumat toistuivat Bakussa 13. tammikuuta 1990 tapahtumissa, jotka tulivat tunnetuksi mustana tammikuuna. Azerimielenosoittajat, joiden mukana oli Armeniasta tulleita pakolaisia, hyökkäsivät kaupungin armenialaisia vastaan ja yli 90 henkilöä kuoli. Politbyroo päätti lähettää armeijan palauttamaan järjestystä ja panssarivaunut saapuivat kaupunkiin keskiyöllä 20. tammikuuta. Armeijan joukot ampuivat siviilejä ja jotkut paikalliset vastasivat tuleen. Tapahtumien päättyessä 120 bakulaista ja 21 sotilasta oli kuollut. Vaikka neuvostojoukkojen onnistui jälleen palauttaa järjestys, verenvuodatus johti mielenosoituksiin ja tuhannet polttivat julkisesti puolueen jäsenkirjansa.[5]
Kesällä 1991 neuvostojoukot ja Azerbaidžanin poliisi yrittivät palauttaa järjestyksen Vuoristo-Karabahissa, mikä johti vielä pienimuotoisiin yhteenottoihin armenialaisten kanssa. Vallankaappausyritys Moskovassa elokuussa jätti valtatyhjiön, johon armenialaiset olivat varustautuneet azereja paremmin. Azerbaidžan julistautui itsenäiseksi 30. elokuuta, mutta vallassa pysyivät entiset puoluejohtajat, kuten maan ensimmäinen presidentti Ayaz Mütəllibov. Armenia oli sen sijaan valinnut jo vuonna 1990 Neuvostoliiton ensimmäisen kommunistisen puolueen ulkopuolelta muodostetun hallituksen Levon Ter-Petrosjanin johdolla. Maa järjesti läpimenneen kansanäänestyksen itsenäisyydestä 21. syyskuuta ja Ter-Petrosjan valittiin maan ensimmäiseksi presidentiksi 16. lokakuuta.[5]
Vuoristo-Karabahista oli tullut nyt osa kansainvälisesti tunnustettua Azerbaidžanin valtiota. Armenia ei halunnut luopua alueesta, muttei myöskään halunnut että sitä syytettäisiin toisen itsenäisen valtion alueen valtaamisesta. Niinpä Vuoristo-Karabahin armenialaiset julistautuivat itsenäiseksi. Vaikka Armeniakaan ei virallisesti tunnustanut maata, se kuitenkin käytännössä hallitsi sen hallintoa ja armeijaa. Boris Jeltsin yritti keväällä 1991 välittää osapuolten välille rauhansopimuksen, mutta yritykset kariutuivat, kun azerbaidžailaisia virkamiehiä kuljettanut helikopteri ammuttiin alas. Tapahtumien jälkeen Bakussa äänestettiin Vuoristo-Karabahin autonomian lakkauttamisesta ja Stepanakert nimettiin uudelleen Xankəndiksi. Vuoristo-Karabahin armenialaiset vastasivat järjestämällä kansanäänestyksen itsenäisyydestä 10. joulukuuta. Azerien boikotoimassa äänestyksessä 99% äänestäneistä äänesti itsenäisyyden puolesta. Kun vielä Neuvostoliitto lakkautettiin virallisesti 31. joulukuuta sota oli väistämätön.[5]
Asevoimat
Neuvostoliiton aikana monet armenialaiset olivat toimineet neuvostoarmeijan päällystötehtävistä ja Armenian puolella oli tätä kautta sotilaskokemusta omaavia henkilöitä. Azereille ei Neuvostoliiton muiden muslimivähemmistöjen tapaan tavallisesti annettu muita kuin takarintaman tehtäviä. Azerbaidžanin asevoimat olivat myös hajanaisempia ja monet yksiköt olivat uskollisempia komentajilleen kuin valtiolle. Sodan alussa armenialaisten puolella taisteli kaksi puolisotilaallista joukkoa, Aramo ja Arabo, joista etenkin jälkimmäistä syytettiin sittemmin verilöylyjen toteuttamisesta.[6] Armenia on kiistänyt sotilaallisen osallistumisensa sotaan, mutta ei kiistänyt alueella saattaneen toimia armenialaisia vapaaehtoisia. Human Rights Watchin joulukuussa 1994 julkaiseman tutkimuksen mukaan Karabahin armenialaisten puolella taisteli kuitenkin Armenian vakinaisen armeijan joukkoja.[7]
Molempien sodan osapuolten joukoissa taisteli myös maiden ulkopuolelta tulleita taistelijoita, kuten esimerkiksi tšetšeeni Šamil Basajev ja Yhdysvalloissa syntynyt armenialaistaustainen Monte Melkonian, joka sittemmin sai kansallissankarin maineen Armeniassa. Heillä ei ollut sodan ratkaisun kannalta merkitystä. Suurempi rooli sodassa oli Venäjällä. Neuvostoliiton hajotessa Kaukasukselle jäi sinne sijoitetuissa sotilasyksiköissä palvelleita venäläisiä, ukrainalaisia ja valkovenäläisiä sotilaita. He toimivat palkkasotilaiden tapaan molempien osapuolten puolella esimerkiksi ajaen panssarivaunuja, käyttäen kenttätykistöä ja lentäen lentokoneita. Entisen Neuvostoliiton sotilaskaluston jakamisesta siitä irrottautuneiden valtioiden välillä sovittiin Taškentissa toukokuussa 1992. Azerbaidžaniin oli Neuvostoliiton aikana sijoitettu enemmän sotilasyksiköitä ja se sai tätä kautta käyttöönsä enemmän kalustoa sopimuksen nojalla. Venäjän virallinen politiikka kääntyi vuoden 1992 lopulla venäläisvastaisena pidettyä Azerbaidžania vastaan ja Armenian puolelle. Ter-Petrosjanin mukaan Venäjä toimitti sodan aikana aseita armenialaisille siten, että azerien materiaaliylivoima tasoittui.[6]
Sota
Taistelut Vuoristo-Karabahista

Sodan ensimmäinen vaihe käytiin useiden eri pienten alueiden hallinnasta Vuoristo-Karabahissa. Azerit yrittivät kukistaa Stepanakertia Grad-raketeilla ja armenialaiset tulittivat azerien hallitsemaa Şuşaa. Tärkeämpi tavoite armenialaisille oli kuitenkin Xocalın kylän ja siten alueen ainoan lentokentän valtaaminen. Armenialaiset hyökkäsivät yöllä 25–26. helmikuuta ja heidän tukenaan oli entisen Neuvostoliiton panssarirykmentin rippeet. Kylää puolustamassa oli vain noin 160 azeria ja aamulla he ja siviilit vetäytyivät kylästä. Vetäytymässä olleita ihmisjoukkoja tulitettiin ja 485 henkilöä kuoli sodan pahimmassa verilöylyssä. Mütəllibov yritti ensin hiljentää uutiset verilöylystä, mutta tiedon vuodettua julkisuuteen hänen oli pakko erota. Tuhannet azerit liittyivät nyt vapaaehtoisina armeijaan. Armenialaisten maine kärsi verilöylyn takia, mutta he saattoivat nyt tuoda alueelle täydennyksiä ilmateitse Armeniasta. Seuraava heidän kohteensa oli Şuşa. Alun perin hyvien puolustusasemiensa takia rakennettu kaupunki kukistui suhteellisen nopeasti 8.–9. toukokuuta 300 henkeä vaatineen taistelun jälkeen. Vaikka kaupunki kärsi taistelussa vain pieniä vaurioita, armenialaiset sytyttivät sen tuleen valtaamisen jälkeen. Kaupungissa on edelleen vain murto-osa sen sotaa edeltäneestä väestöstä. Toinen suuri menetys azereille oli Laçınin kaupunki, jonka he hylkäsivät armenialaisten edetessä. Kaupungin valtaus yhdisti nyt Vuoristo-Karabahin ja Armenian, mikä helpotti täydennysten saapumista entisestään.[6]
Taistelut Armenian vastaisesta rajasta

Azerit saivat koottua itsensä kesällä 1992. Mütəllibovin seuraajaksi oli kesäkuussa 1992 valittu Əbülfəz Elçibəy. Hän aloitti azerien hyökkäyksen ja azerit valtasivat Šahumjanin piirin Vuoristo-Karabahista pohjoiseen ja etenivät sen jälkeen vielä Vuoristo-Karabahin pohjoisosiin. Maan sisäiset ristiriidat tekivät kuitenkin alkuvuodesta 1992 aiemmat voitot tyhjiksi. Maan puolustusministeri Rasim Gaziev ja eversti Suret Husseinov alkoivat suunnitella vallankaappausta ja vetivät miehiä rintamalta jättäen samalla Armenian ja Vuoristo-Karabahin välisen Kəlbəcərin piirikunnan puolustamatta. Huhtikuussa 1993 armenialaiset hyökkäsivät alueelle ja valtasivat sen muutamassa päivässä. Useat sadat alueelta lähteneet pakolaiset, suuri osa heistä kurdeja, menehtyivät paetessaan vuorten yli. Kəlbəcərin valtauksen jälkeen viljaa Armeniaan toimittanut Turkki sulki Armenian vastaisen rajansa Azerbaidžanin tueksi. Yhdistyneet kansakunnat vei läpi päätöslauselman 822, jossa se vaati yhteenottojen lopettamista ja vielä erikseen armenialaisten vetäytymistä Kəlbəcərista ja muilta Azerbaidžanilta vallatuilta alueilta.[6]
Azerien vastahyökkäys

Azerbaidžanin sisäiset ongelmat kärjistyivät eversti Husseinovin joukkojen aloitettua kapinan 4. kesäkuuta heidän otettuaan ensin haltuunsa poisvetäytyneen venäläisen laskuvarjodivisioonan varustuksen Gəncəssa. Kahden viikon päästä Elçibəy oli paennut pääkaupunki Bakusta. Seuranneen neljän sekavan kuukauden aikana azerit kärsivät huomattavia tappiota taistelukentällä. Armenialaiset valtasivat Ağdamin, Füzulin, Cəbrayılin ja Qubadlın. Maan parlamentti kutsui apuun veteraanipoliitikko Heydər Əliyevin, joka järjesti Elçibəyn syrjäyttäneen äänestyksen parlamentissa ja nousi itse presidentiksi 3. lokakuuta 98,3% äänisaaliilla, jota ei todennäköisesti saavutettu rehellisesti. Əliyev lakkautti useita armeijan yksiköitä ja pidätytti niiden komentajia. Hän oli hankkiutunut näin eroon mahdollisista vastustajistaan, mutta ongelmana oli nyt uusien yksiköiden luominen. Kahden kuukauden ajan hän kävi salaisia neuvotteluja Vuoristo-Karabahin armenialaisten johtajan Robert Kotšarjanin kanssa, mutta valmisteli samalla myös armeijansa uudistuksia. Joulukuussa 1993 azerit aloittivat talvihyökkäyksensä ja taistelut olivat nyt verisempiä kuin sodassa aiemmin. Azerit menettivät joulukuun ja seuraavan vuoden toukokuun aikana noin 4000 miestä ja armenialaiset noin 2000. Sodan verisin yksittäinen yhteenotto käytiin Kəlbəcərin pohjoispuolella. Epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen azerit vetäytyivät ja noin 1500 heistä kuoli armenialaisten tykkitulessa. Molempien osapuolten voimat olivat nyt lopussa ja tätä kautta rauhanneuvottelut tulivat mahdolliseksi.[6]
Tulitauko
Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssi eli ETYK oli perustanut 49 sen jäsenvaltiota käsittäneen Minsk-konferenssin keväällä 1992. Sen alkuperäisenä ajatuksena oli järjestää rauhankonferenssi vastaitsenäistyneen Valko-Venäjän pääkaupungissa Minskissä. Kun taistelut suunnitelmista huolimatta jatkuivat, Minsk-konferenssista tuli yhdeksän valtiota käsittänyt Minsk-ryhmä. Ryhmän rauhantunnusteluja johdettiin sodan aikana huonosti ja ryhmän venäläiset ja länsimaiset diplomaatit alkoivat pian kilpailla keskenään. Venäläinen lähettiläs Vladimir Kazimirov neuvotteli 12. toukokuuta 1994 voimaan tulleen tulitaukosopimuksen käytännössä ilman muiden Minsk-ryhmän jäsenten apua. Kazimirovin alkuperäisen suunnitelman mukaan tulitauon tueksi Karabahin eturintamalle olisi sijoitettu 1800:n miehen vahvuinen venäläinen rauhanturvajoukko. Azerbaidžanin puolustusministeri kieltäytyi allekirjoittamasta sopimuksen tätä kohtaa. Tulitauko piti kuitenkin lopulta rauhanturvaajien puutteesta huolimatta.[6]
Armenian ja Azerbaidžanin välillä ei ole lopullista rauhansopimusta ja ajoittaisia rajakahakoita esiintyi edelleen[8].
Seuraukset
Vuoristo-Karabahin sota jätti jälkeensä suuren joukon pakolaisia. Human Rights Watchin mukaan yhteensä 750000–800000 joutui lähtemään kodeistaan Vuoristo-Karabahista, Armeniasta ja armenialaisten miehittämiltä Azerbaidžanin alueilta vuosien 1988 ja 1994 välillä. Kaikki ennen sotaa Vuoristo-Karabahissa asuneet 40000 azeria oli pakotettu lähtemään vuoden 1992 puoliväliin mennessä. Touko-kesäkuussa 1992 armenialaisten valtaamalta Laçınin alueelta lähti pakoon noin 30000 azerbaidžanilaista, joista suuri osa oli kurditaustaisia. Suurin joukko pakolaisia syntyi armenialaisten valloittaessa Karabahia ympäröineet azerialueet, kuten Kəlbəcərin, Ağdamin, Füzulin, Cəbrayılin ja Qubadlın vuoden 1993 puolella. Näiltä alueilta lähti arviolta 450000-500000 pakolaista.[7] Azerbaidžanissa pakolaiset asutettiin väliaikaisiin asumuksiin, kuten kouluihin, telttaleireille ja jopa käyttämättömiin junavaunuihin. Pakolaisten asuttaminen parempiin tiloihin on ollut hidasta ja viimeiset pakolaisleirit suljettiin vasta vuonna 2007.[6]
Suurin osa Azerbaidžanista pakolaisiksi lähteneistä armenialaisista lähti ennen varsinaisen sodan puhkeamista armenialaisvastaisten mellakoiden takia vuosien 1988 ja 1991 välillä. Yhteensä heitä lähti maasta noin 350000. Sodan aikana azerien hyökkäys Vuoristo-Karabahin pohjoisosiin kesäkuussa 1992 aiheutti noin 40000 henkilön pakolaisuuden. Armenialaiset valtasivat suurimman osan tästä alueesta myöhemmin takaisin ja kodeistaan lähteneet saattoivat palata takaisin.[7] Sodan voitto toi valtaa Karabahin poliitikoille ja armenialaisille kenraaleille. Alun perin Vuoristo-Karabahissa vaikuttaneesta Robert Kotšarjanista tuli sotasankari ja hän nousi Ter-Petrosjanin hallitseman Armenian pääministeriksi vuonna 2007. Hänellä ja hänen kannattajillaan oli kovempi linja Vuoristo-Karabahin suhteen kuin Ter-Petrosjanilla, joka yritti ajaa läpi rauhansopimusta. Ter-Petrosjan erosi helmikuussa 1998 ja Kotšarjan nousi vaaleilla presidentiksi kuukautta myöhemmin.[9]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Thomas de Wall| title = The Caucasus - An Introduction| publisher = Oxford Univeristy Press| year = 2010| id = ISBN 978-0-19-539976-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:93 Aasian historia
Luokka:Armenian historia
Luokka:Azerbaidžanin historia
Luokka:Azerbaidžanin sodat
Luokka:1900-luvun sodat
Luokka:1980-luku
Luokka:1990-luku
Sota


Transformers – Tuhon aikakausi ()[1][2] on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalais-kiinalainen tieteiselokuva, joka perustuu Transformersiin. Se on vuoden 2011 elokuvan Transformers: Kuun pimeä puoli jatko-osa sekä Transformers-elokuvasarjan neljäs osa, joka sijoittuu viisi vuotta Chicagon taistelun jälkeen. Edeltäjiensä tavoin, tämänkin elokuvan ohjasi Michael Bay ja käsikirjoitti Ehren Kruger. Pääosaa esittää Mark Wahlberg ja Peter Cullen on yhä Optimus Primen ääninäyttelijänä. Tämä on elokuvasarjan ensimmäinen osa, jossa ei esiinny yksikään aiempien elokuvien ihmisnäyttelijä, vaan kaikki ovat uusia. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa ja Suomessa 27. kesäkuuta 2014.[3]
Elokuva sai suurelta osin huonot arvostelut, ja sai muun muassa seitsemän Golden Raspberry -ehdokkuutta, Bayn voitettua huonoimman ohjauksen ja Kelsey Grammerin voitettua huonoimman miessivuosan palkinnon. Ylistystä saivat kuitekin elokuvan visuaaliset efektit, toimintakohtaukset, musiikki, sekä Wahlbergin ja Stanley Tuccin roolisuoritukset. Huonoista kritiikeistä huolimatta, elokuva tuotti maailmanlaajuisesti noin 1,104 miljardia dollaria.
Viides elokuva, Transformers: Viimeinen ritari, sai ensi-iltansa 21. kesäkuuta 2017, Bayn palatessa ohjaajaksi sekä Wahlbergin ja Cullenin palatessa tuttuihin rooleihinsa.
Juoni

Muinaisina aikoina ”Luojat”, transformereiden olemassaolosta vastuussa oleva avaruusoliorotu, saapuivat liitukauden lopulla Maahan. He käyttivät sen maaperään "Siemeniä", pommeja, jotka räjähtäessään muunsivat kaiken kantaman sisäpuolelle jäävän materiaalin (eli muuttivat sen samaksi metalliksi, josta transformerit koostuvat). Juuri tämä tapahtuma aiheutti dinosaurusten joukkosukupuuton.
Autobottien ja Decepticonien taistelusta Chicagossa on kulunut viisi vuotta. Texasissa robotiikkaan ja autoihin erikoistunut keksijä ja yksinhuoltajaisä Cade Yeager (Mark Wahlberg) ostaa vastahakoisen liikekumppaninsa, Lucas Flanneryn (T. J. Miller), avulla vanhan ruosteisen Marmon -rekka-auton toivoen voivansa purkaa sen ja myydä sen osat tienatakseen rahaa tyttärensä Tessan (Nicola Peltz) opiskeluja varten. He kuitenkin huomaavat sen olevan piileskelevä Autobottijohtaja Optimus Prime ja Cade tarjoutuu korjaamaan hänet. Samaan aikaan CIA:n agentti Harold Attinger (Kelsey Grammer) on muodostanut erikoisryhmän nimeltä "Cemetery Wind" hävittämään Maasta kaikki elossa olevat Decepticonit, mutta tapattaa presidentin selän takana myös Autobotteja uskoen, etteivät ihmiset ole turvassa ennen kuin kaikki transformerit ovat poissa. He löytävät näiden lääkintämiehen Ratchetin ja tappavat hänet galaksienvälisen palkkionmetsästäjä Lockdownin avustuksella. Saatuaan selville Optimuksen olevan Texasissa, James Savoyn (Titus Welliver) johtama joukko Cemetery Windin agentteja sekä Lockdown saapuvat sinne ja uhkaavat Caden, Tessan ja Lucasin henkeä. Optimus kiinnittää agenttien huomion hetkeksi muualle, kun taas Cade ja muut pakenevat irlantilaisen ralliautoilija Shane Dysonin (Jack Reynor) avulla, jota Tessa oli tapaillut isänsä selän takana. Takaa-ajajat onnistuvat tappamaan Lucasin, mutta Optimus, Yeagerit ja Shane onnistuvat eksyttämään heidät. Optimus vaihtaa muuntautumismuodokseen sinipunaisen Western Star -rekka-auton ja kutsuu koolle kaikki pakoon pääseet Autobotit: Bumblebee, Hound, Drift ja Crosshairs.
Samaan aikaan cybermuuntuneiden dinosaurusten jäännöksiä tutkiva geologi Darcy Tirrel (Sophia Myles)  yrittää kertoa löydöstään teknologiayhtiö KSI:n (Kinetic Solutions Incorporated) johtajalle, Joshua Joycelle (Stanley Tucci). Mutta Joshua on kiinnostuneempi siitä mihin kyseistä metallia, jota he kutsuvat "transformiumiksi", voi käyttää. Pakottamalla Brainsin keräämään tietoja Decepticonjohtaja Megatronin ja muiden kuolleiden transformereiden jäännöksistä, he rakensivat omia keinotekoisia transformereita, joista valmiina on kaksi prototyyppiä: Galvatron ja Stinger. Saatuaan selville KSI:n työskentelevän Attingerin kanssa, Cade ja Shane soluttautuvat KSI:n toimipaikkaan Chicagoon. Mutta he jäävät kiinni ja itse Attinger saapuu paikalle vaatien Cadea paljastamaan Optimuksen olinpaikan. Bumblebee ja Drift auttavat Caden pakoon ja samaan aikaan Ratchetin kohtalosta raivostuneina Optimus, Hound ja Crosshairs hyökkäävät KSI:n tehtaalle. Mutta Joshua pitää tekojaan oikeutettuina, eikä usko ihmisten enää tarvitsevan Autobotteja, kun he voivat rakentaa omia transformereita. Attinger käskee lähettää Galvatronin ja Stingerin Autobottien perään, mutta kesken taistelun Galvatron ei kuitenkaan täysin tottele ohjauksia ja jopa puhuu. Sitten Lockdown tulee ja vangitsee Optimuksen, sekä vahingossa myös Tessan, ja vie heidät alukseensa.
Aluksessaan Lockdown kertoo saaneensa Luojilta tehtäväksi toimittaa Optimuksen heille "takaisin". Palkkioksi avusta Lockdown antaa Cemetery Windin agenteille yhden Siemenistä, jotta KSI saisi siitä lisää metallia keinotekoisten transformereiden rakentamiseen. Samalla Cade, Shane ja Autobotit tunkeutuvat Lockdownin alukseen ja vapauttavat Tessan sekä Optimuksen. Sitten he irrottavat osan aluksesta paetakseen ja Brainsin antamien tietojen kautta he tajuavat Megatronin mielen manipuloineen keinotekoisten transformereiden luontia alusta asti ja vallanneen Galvatronin uudeksi kehokseen. Jos hän saisi Siemenen, hän käyttäisi sen kautta saamaansa metallia voidakseen rakentaa uuden Decepticon-armeijan.
Toimintansa Pekingin tehtalle siirtänyt Joshua saa Attingeriltä Siemenen, mutta hän tajuaa luomustensa epäonnistumisen ja kääntyy Darcyn sekä kiinalaisen liikekumppaninsa Su Yuemingin (Li Bingbing) ohella Attingeriä vastaan päättäen paeta Hongkongiin toimittaakseen Siemenen Cadelle ja Autoboteille. Samaan aikaan Galvatron aktivoituu itsestään ja alistaa muut keinotekoiset transformerit valtaansa. Hongkongissa Bumblebee ja Hound käyvät taisteluun Galvatronin joukkoja vastaan. Mutta heillä on alivoima, joten Optimus, Drift ja Crosshairs herättävät irrottamassaan aluksessa vankeina olleet dinosauruksiksi muuntautuvat soturit. Mutta vasta näiden johtajaa vastaan käydyn kaksintaistelun kautta Optimus saa nämä taipumaan tahtoonsa. Cade tappaa Savoyn ja Autobotit tuhoavat suuren osan keinotekoisista transformereista, mutta vankinsa paon huomannut Lockdown saapuu takaisin ja alkaa aluksensa magneettisella aseellaan aiheuttaa tuhoa Hongkongille. Optimus tuhoaa aseen ja käy viimeiseen taisteluun Lockdownia vastaan, jonka aikana hän myös tappaa Attingerin estääkseen tätä tappamasta Cadea. Mutta tämän kautta Lockdown saa tilaisuuden lävistää Optimuksen tämän miekalla. Bumblebee ja Cade kiinnittävät Lockdownin huomion, jolloin Tessa ja Shane kiskovat miekan irti Optimuksesta, joka lopulta tappaa Lockdownin. Galvatron puolestaan pakenee luvaten vielä kohtaavansa Optimuksen joku päivä. Vaikka Cemetery Wind on mennyttä ja Lockdown kuollut, Luojat edelleen jahtaavat Optimusta. Niinpä hän päättää lähteä Maasta etsiäkseen nämä itse käsiinsä ja viedäkseen samalla Siemenen jonnekin, mistä kukaan ei sitä löytäisi. Autobotit jäävät suojelemaan ihmisliittolaisiaan ja "legendaariset soturit" päästettiin vapauteen.

Rooleissa

[4]
Äänirooleissa

[5]
Tuotanto
Edellisistä elokuvista poiketen elokuva toteutettiin vahvalla yhteistyöllä kiinalaisten, kuten China Movie Cannelin ja Jiaflix Enterprisesin, kanssa.[6]
Roolitus
Elokuvan ihmisroolitus oli aiempiin verrattuna aivan uusi ja lisäksi Optimus Primen ja Bumblebeen ulkonäköjä oli muutettu. Ensimmäisenä uuteen roolikaartiin valittiin Mark Wahlberg, joka on näyttellyt myös eräässä toisessa Bayn ohjaamassa elokuvassa nimeltä Pain & Gain[7]. Wahlbergin hahmo on Cade Yeager, yksinhuoltajaisä ja rahapulasta kärsivä keksijä. Nicola Peltz valittiin näyttelemään Caden tytärtä, Tessaa, ja Jack Reynor Tessan poikaystävää ja ralliautoilija Shane Dysonia.[8][9]
Kelsey Grammer näyttelee transformereita vastustavaa virkamiestä.[10] Nälkäpeli-elokuvista tuttu Stanley Tucci näyttelee keinotekoisia transformereita luovan yhtiön johtajaa, televisiosarjasta Moonlight tuttu Sophia Myles tämän geologiassistenttia, sekä elokuvasta Resident Evil: Retribution tuttu kiinalaisnäyttelijä Li Bingbing yhtiön kiinalaista yhteistyökumppania.[11][12][13][14][15] T. J. Miller näyttelee Caden mekaanikkotoveria sekä Titus Welliver transformereita metsästävien agenttien kenttäjohtajaa.[16][17]
Kiinalainen pop-laulaja Han Geng nähdään pienessä roolissa kitaransoittajana, jonka auto joutuu Lockdownin magneettiaseen uhriksi, ja General Motorsin globaalin suunnittelun varapuheenjohtaja Edward T. Welburn näyttelee yhtä KSI:n työntekijää.[18]
Kuvaukset
Elokuvaa kuvattiin Los Angelesissa, Monument Valleyssa, Texasissa, Detroitissa, Chicagossa ja Hongkongissa. [19]
Musiikki
Elokuvan tunnuskappale on Imagine Dragonsin ”Battle Cry”.[20] Skrillex teki elokuvaan osan ääniefekteistä, mukaan lukien Dinobottien äännähtelyt.[21]

Elokuvan sävellykset julkaistiin kahtena eri albumina 30. kesäkuuta ja 3. heinäkuuta 2014. Osa ääniraidoista sisältä osia "Battle Cry"-kappaleesta.
Lähteet

Luokka:Michael Bayn ohjaamat elokuvat
Luokka:Vuoden 2014 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Transformers-elokuvat
Luokka:3D-elokuvat
Luokka:IMAX-elokuvat
Luokka:Dinosauruselokuvat
Luokka:Paramount Picturesin elokuvat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Michael Bayn ensimmäinen ohjaus?


Paul Klee (18. joulukuuta 1879 Münchenbuchsee, Bernin kantoni, Sveitsi – 29. kesäkuuta 1940 Muralto, Ticino) oli saksalais-sveitsiläinen taidemaalari. Hänen taiteensa leikittelee abstraktin ja esittävän taiteen välimaastossa. Klee kehitti merkittävästi modernia taidetta.[1]
Klee oli muun muassa ekspressionistisen Der Blaue Reiter -ryhmän jäsen. Hänen taiteessaan on vaikutteita myös fauvismista ja kubismista sekä Robert Delaunayn värinkäytöstä ja Wassily Kandinskyn abstrakteista maalauksista.[1]
Kleen tyyli on näennäisen yksinkertainen. Sen tyypilliset piirteet, kuten ohuet ilmeikkäät viivat, pisteet ja yksinkertaiset selkeät kuviot väritaustoilla muotoutuivat hänen Bauhausin aikoinaan. Hänen teostensa tunnelma vaihtelee lyyrisyydestä huumoriin ja ironiaan. Monissa Kleen maalauksissa on kaikkeudellisia fantasianäkymiä. Kleellä on ollut paljon vaikutusta surrealismin, naivismin ja abstraktin taiteen kehitykseen.[1]
Elämä
Musiikkia ja taidetta
Klee syntyi Münchenbuchseessa lähellä Berniä Sveitsissä. Hänen isänsä oli musiikinopettaja ja äiti sveitsiläinen laulaja. Sveitsin lain mukaan Klee sai automaattisesti Saksan kansalaisuuden isänsä mukaan.[2]
Lapsena Klee osoitti musikaalista lahjakkuutta, ja hänen vanhempansa toivoivat hänestä viulistia. Aikuistuessaan hän päätti kuitenkin valita ammatikseen kuvataiteen, ja musiikki jäi tärkeän harrastuksen asemaan. Klee aloitti taideopintonsa Münchenin taideakatemiassa vuonna 1898, jolloin hän alkoi pitää päiväkirjaa vuoteen 1918 asti.[2] Hänestä kehittyi vähitellen taitava ja kekseliäs piirtäjä. Öljyväritekniikka aiheutti hänelle pitkään päänvaivaa. Myös värienkäyttö oli pitkään varovaista.
Klee matkusti opintomatkalle Italiaan vuosina 1901–1902. Palatessaan Berniin hän toimi konserttiviulistina. Vuonna 1905 hän vieraili Pariisissa yhdessä taidemaalari Louis Moillietin (1880–1962) ja kirjailija Hans Bloeschin (1878–1945) kanssa.[2]
Klee avioitui vuonna 1906 pianisti Lily Stumpfin (1876–1946) kanssa, ja vuonna 1907 heille syntyi poika Felix (1907–1990). Klee ryhtyi koti-isäksi yrittäen samalla myös sinnikkäästi kehittyä taiteilijana. Vuonna 1910 pidettiin Kleen ensimmäinen yksityisnäyttely Bernissä, ja se kiersi kolmessa muussa Sveitsin kaupungissa. Vuonna 1911 Klee alkoi luetteloida työnsä ja perusti taiteilijoiden yhteistoimintajärjestön Seman. Klee tapasi taiteilijat August Macken, Franz Marcin, Alexei von Jawlenskyn, Gabriele Münterin ja Wassily Kandinskyn.
Tuona talvena hän liittyi Der Blaue Reiter taiteilijaryhmän julkaisun toimituskuntaan.[2] Hänen grafiikan vedoksiaan hyväksyttiin ”Der Blaue Reiterin” näyttelyyn vuonna 1912. Samana vuonna hän matkusti Pariisiin ja näki kubistista taidetta, sekä Robert Delaunayn abstrakteja värisommitelmia. Seuraavana vuonna hän sai tehtäväkseen kääntää Delunayn esseen "Valo" saksaksi Kleen omaksuessa sen esittämiä ajatuksia taiteessaan.[2]
Kleen taiteilijauran käännekohta oli matka Tunisiaan keväällä 1914 August Macken kanssa. Etelän auringossa Klee löysi etsimänsä värimaailman. Hän kirjoitti päiväkirjaansa ”Väri on ottanut minut valtaansa... Tänä onnellisena hetkenä väri ja minä olemme yhtä. Olen taidemaalari.”
Ensimmäinen maailmansota olisi voinut katkaista Kleen lupaavan taiteilijauran, mutta häntä ei kuitenkaan lähetetty rintamalle. Klee siirrettiin tammikuussa 1917 hallinnollisiin tehtäviin Gersthofeniin, jossa hän saattoi maalata vapaa-aikanaan. Hänen taiteensa myi hyvin ja häntä pidettiin jo tuolloin eräänä Saksan parhaimmista taiteilijoista. Klee kotiutettiin vuonna 1918.[2]
Sodan jälkeen taidekauppias Hans Goltz sai yksinoikeuden myydä Kleen töitä. Kleen teokset myivät hyvin, ja Goltz järjesti vuonna 1920 retrospektiivisen näyttelyn Kleen 362 teoksesta. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin kaksi monografiaa, joissa on myös Paul Kleen päiväkirjamerkintöjä.
Bauhausin opettajana
Vuonna 1921 Klee aloitti opetustyönsä Bauhaus-taidekoulussa Weimarissa kirjansidontatyöpajan opettajana. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin myös metallityöpajan ja värilasityöpajan opettajaksi. Hän ystävystyi uudestaan Kandinskyn kanssa hänenkin alettua opettamaan Bauhausissa. Vuonna 1923 270 Kleen teosta oli esillä Berliinissä. Kleen ensimmäinen näyttely Yhdysvalloissa oli vuonna 1924, jossa hän piti luennon modernista taiteesta. Luento julkaistiin myöhemmin kirjana.[2]
Opettajan ja taiteilijan roolien yhdistäminen oli toisinaan ongelmallista, mutta toisaalta Klee arvosti Bauhausin virikkeellistä ja luovaa ilmapiiriä. Vuonna 1925 Bauhaus muutti Weimarista Dessauhun. Klee julkaisi Pedagogisen luonnoskirjansa. Surrealistit ylistivät hänen ensimmäistä näyttelyään Pariisissa.[2]
Perhe muutti asumaan vuonna 1925 Walter Gropiuksen suunnittelemaan paritaloon Dessaussa, jonka se jakoi Kandinskyn pariskunnan kanssa. Klee matkusti Egyptiin loppuvuodesta 1928. Kleellä on vuonna 1930 yksityisnäyttely New Yorkin Museum of Modern Artissa. Seuraavana vuonna Klee erosi Bauhausista, koska hänestä oli yhä vaikeampaa yhdistää opettajan työtä taiteilijan työhön. Syksyllä hän jatkoi kuitenkin opettajana Düsseldorfin taideakatemiassa, joka tarjosi hänelle joustavammat työajat kuin Bauhaus.[2]
Adolf Hitlerin valtaantulo tammikuussa 1933 johti lähes välittömästi Kleen irtisanomiseen Düsseldorfin taideakatemiasta. Natsi-Saksa ei suvainnut modernia eikä kokeilevaa taidetta, vaan luokitteli Kleen tuotannon ”rappiotaiteeksi” ja ”sairaan mielen tuotoksiksi”. Myös Paul Kleen toiminta taiteilijana kiellettiin. Hänen teoksistaan 102 takavarikoitiin Saksan museoista. Klee muutti joulukuussa 1933 Saksasta synnyinmaahansa Sveitsiin. Perhe asettui asumaan Berniin.[2]
Viimeiset vuodet
Kleen viimeiset vuodet olivat piinallisia, sillä hän sairasti kivuliasta ihotautia sklerodermaa. Sen eräs oire oli nielemisen vaikeus. Kleen kansainvälinen maine alkoi kuitenkin olla jo suuri, ja muun muassa Picasso kunnioitti häntä vierailulla vuonna 1937. Samana vuonna Paul Kleen takavarikoituja teoksia oli esillä "Rappiotaiteen näyttelyssä" Münchenissä.[2]
Vuonna 1938 Kleen maalauksiin ilmestyi salaperäisiä, synkkiä merkkejä. Seuraavana vuonna hän loi sarjan enkelien kuvia.[2]
Vuonna 1940 Kleen isä kuoli ja Paul Klee kuoli skleroderman seurauksena.[2] Hän toivoi viimeisinä vuosinaan saavansa Sveitsin kansalaisuuden. Sveitsin valtio suhtautui kuitenkin epäluuloisesti Saksasta paenneisiin taiteilijoihin, sillä heitä pidettiin epäilyttävän vasemmistolaisina. Niinpä Kleen kansalaisuushakemusta käsiteltiin hitaasti, ja kun viranomaiset olivat vihdoin valmiita myöntämään kansalaisuuden, Klee oli jo kuollut.
Taide

Kleen taidetta on vaikea luokitella mihinkään tyylisuuntaan kuuluvaksi. Se sisältää aineksia muun muassa kubismista, surrealismista ja naivismista. Teosten aiheet tuntuvat olevan peräisin vaihtoehtoisesta todellisuudesta, jossa suunnistetaan salaperäisten symbolien avulla. Joskus hänen aiheensa ovat täysin abstrakteja, mutta useimmiten hän liikkuu jossain abstraktin ja esittävän taiteen välimaastossa. Klee tarjoaa säästeliäästi kiinnekohtia todellisuuteen ja jättää paljon katsojan mielikuvituksen varaan.
Kooltaan teokset ovat usein varsin pieniä, ja niiden luomiseen on käytetty vaihtelevasti öljyvärejä, vesivärejä ja mustetta. Klee oli myös erinomainen piirtäjä, joka saattoi muutamalla viivalla luoda nokkelia ja humoristisia kuvia.
Lasten piirustukset olivat merkittävä innoituksen lähde Kleelle. Hän sanoi kadehtivansa lasten kykyä tulkita ennakkoluulottomasti ympärillään näkyviä asioita. Myös musiikki innosti häntä. Voi sanoa, että monet Kleen teokset ovat väreiksi muutettua musiikkia.

Kleellä oli myös kirjallisia kykyjä. Hän kirjoitti taideteoreettisia tutkielmia ja antoi teoksilleen runollisia nimiä, kuten Pohjoisen metsän jumala ja Muinainen ääni. Teosten nimillä on keskeinen osuus Kleen taiteessa, sillä ne vihjaavat katsojalle niiden tarkoituksesta. Tosin Klee myös väitti, että hänen ajatuksiaan ei voi ymmärtää tässä maailmassa, vaan ainoastaan näkymättömässä, tuonpuoleisessa ulottuvuudessa. Bauhausin opiskelijat nimittivät häntä ”Bauhausin Buddhaksi”.
Kleen myöhäisessä 1930-luvun tuotannossa on nähtävissä aikaisempaa synkempiä sävyjä. Saksan poliittinen tilanne ja taiteilijan sairaus vaikuttivat aihevalintoihin ja tyyliin. Erityinen tunnusmerkki tuon ajan teoksille on paksujen mustien ääriviivojen runsaus.
Tuotanto
Paul Klee alkoi kirjata jokaisen työnsä järjestelmälliseen luetteloon vuodesta 1911 alkaen, palaten kolmi- tai nelivuotiaana tekemiinsä piirustuksiin. Kuolemaansa saakka hän luetteloi lähes kaikki tekemänsä työt, numeroiden ne ja yhdistäen ne tekovuoteen. Bernissä valmistettu cataloque raisonné, Paul Kleen tuotannon kattava luettelo sisältää yhdeksän osaa ja siinä on yhteensä 9 800 piirustusta, grafiikan vedosta, maalausta ja kuvitusta.[3]
Kleen tuotantoon voi tutustua muun muassa Bernissä vuonna 2005 avatussa Paul Klee -keskuksessa (Zentrum Paul Klee). Rakennus on arkkitehti Renzo Pianon suunnittelema ja museon kokoelmaan kuuluu noin 4 000 Kleen teosta.
Teoksia
Varhaisia töitä

Huoneeni, 1896.
Neito puussa, 1903.
Tervehdys, 1903.
Nainen ja eläin, 1904.
Omakuva, 1911.

Mystinen ja abstrakti kausi 1914-1919

Intohimon puutarha, 1913.
August Macke, Kairouan III, 1914.
Matkustavia lintuja, 1917.
Kukkamyytti, 1918.

Bauhaus-aika ja Düsseldorf 1920-1933

Angelus Novus (Uusi enkeli), 1920.
Crystal Gradation, 1921.
Trumpetin ääniä, 1921.
Hymyn alku, 1921.
Sisäisen valon pyhyys, 1921
Noita ja kampa, 1922.
Punainen ilmapallo, 1922.
Viserryskone, 1922.
Kevyempi puoli, 1923.
Kalamagiaa 1925.
Ilta, 1929.
Hedelmiä punaisella, 1930.
Polyfonia 1932.
Tulevaisuuden ihminen, 1933.

Myöhäistuotanto Sveitsissä

Eräs, joka ymmärtää, 1934.
Mietiskelyä, 1938.
Sankarillisia ruusuja, 1938.
Vihanpurkaus, 1939.
Nainen talonpoikaispuvussa, 1940.

Suomennetut teokset
Über die moderne Kunst 1945 (suomennettu Modernista taiteesta 1987)
Citation error, replace with{{cite book| title = Pedagoginen luonnoskirja; Modernista taiteesta| location = Helsinki| publisher = Kuvataideakatemia: Taide| year = 1997| version = (Pädagogisches Skizzenbuch, 1925; Über die moderne Kunst, 1945.) Suomennos: Bjarne Lindroos ja Kimmo Pasanen| id = ISBN 951-608-027-8}}
Paul Kleen ajatuksia modernista taiteesta, Taide, 1961, No 1, s. 8-11
Citation error, replace with{{cite book| title = Veren kello| location = Siuro| publisher = Palladium kirjat| year = 2009| version = Toimittanut ja suomentanut Markku Into| id = ISBN 978-952-9893-50-8}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Susanna Partsch| title = Paul Klee| publisher = Taschen| year = 2003| id = ISBN 3-8228-5981-8}} Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

, näyttely Lontoon Tate Modernissa 16.10.2013 – 9.3.2014.

Luokka:Bauhaus
Luokka:Saksalaiset taidemaalarit
Luokka:Sveitsiläiset taidemaalarit
Luokka:Vuonna 1879 syntyneet
Luokka:Vuonna 1940 kuolleet

Mikä on Paul Kleen tunnetuin taidemaalaus?


Märehtijät (Ruminantia) on sorkkaeläimiin kuuluva nisäkäsryhmä, joka  perinteisessä tieteellisessä luokituksessa on luokiteltu yhdeksi sorkkaeläinten lahkon alalahkoista. Se käsittää kuusi heimoa, jotka jaetaan kahteen ryhmään (osalahkoon), Tragulina ja Pecora:[1]
Tragulina
Kääpiökauriit Tragulidae
Pecora
Myskihirvet Moschidae
Hirvieläimet Cervidae
Kirahvieläimet Giraffidae
Hanka-antiloopit Antilocapridae
Onttosarviset Bovidae
Sorkkaeläinten luokitus on muilta osin osoittautunut luonnottomaksi, eikä perinteistä alalahkojakoa ole viime aikoina käytetty.[2][3] Kehityshistoriallisesti märehtijät (Ruminantia) muodostavat yhden sorkkaeläinten ja valaiden yhdessä muodostaman kehityslinjan (Cetartiodactyla tai uudelleen tulkittu Artiodactyla) neljästä päähaarasta.[4] Märehtijöille lähisukuisin ryhmä on valaiden ja virtahepojen yhdessä muodostama kehityshaara. Nykyinen muodollinen luokitus ei  heijasta tätä kehityshistoriaa,[2] ja märehtijät on jäänyt määrittelemättömäksi luokittelutasoksi lahko- ja heimotasojen välille.
Märehtijät ovat kasvinsyöjiä, joiden ruoansulatuksen erityispiirteenä on, että ne pystyvät etumahojensa mikrobitoiminnan avulla hyödyntämään runsaskuituista, muuten heikosti sulavaa ravintoa sekä huonolaatuista valkuaista tai jopa aminohappoja yksinkertaisempia typpiyhdisteitä valkuaisen lähteenä. Ihmisen kotieläimistä nauta, lammas ja vuohi ovat märehtijöitä. Märehtimällä ravintonsa sulattavia nisäkkäitä on myös  märehtijöiden taksonomisen alalahkon ulkopuolella; niitä ovat muiden muassa kengurut[5] ja kamelieläimet.
Lähes kaikilla Pecora-osalahkon märehtijöillä on sarvet. Sarvet eivät kuitenkaan ole ryhmää määrittävä yhteinen ominaisuus, vaan ne ovat kehittyneet itsenäisesti eri heimoissa.[1] Onttosarvisia (Bovidae) lukuun ottamatta märehtijöiden sarvia ei luokitella todellisiksi sarviksi, koska ne ovat joko haarautuneita (esim. hirvi) tai ne eivät kasva otsaluusta (kirahvit). Sorkkaeläinten ulkopuolella sarvikuonoilla on myös nenäluusta kasvavat sarvet, jotka eivät tosin ole todellisia sarvia. Nisäkkäistä vain onttosarvisilla on todelliset sarvet.
Märehtijöiden ruoansulatuksen pääpiirteitä

Etumahat ja niiden toiminta
Märehtijöillä on yleensä neljä mahaa: pötsi, verkkomaha, satakerta (lehtimaha) ja juoksutusmaha. Näistä kolme ensimmäistä ovat etumahoja, ja juoksutusmaha vastaa yksimahaisten nisäkkäiden ainoaa mahaa. Etumahoissa elää bakteereja ja alkueläimiä, jotka hajottavat ravinnon hiilihydraatteja – myös yksimahaisten ruoansulatuksessa heikosti sulavia kuituja – imeytymiskelpoisiksi yhdisteiksi, haihtuviksi rasvahapoiksi. Toisaalta bakteerit hajottavat ravinnon valkuaisainetta eli proteiinia ja myös yksimahaisille arvottomia typpiyhdisteitä. Tällöin vapautuu ammoniakkia, jonka kasvava bakteerikasvusto taas sitoo omiin soluihinsa ns. mikrobivalkuaiseksi. Mikrobivalkuainen on taas isäntäeläimelle käyttökelpoista valkuaista, jonka se pystyy hyödyntämään ruoansulatuksensa myöhemmissä vaiheissa.
Märehtiminen
Märehtijät eivät yleensä pureskele syömäänsä ravintoa huolellisesti, vaan nielevät sen nopeasti pötsi-verkkomahaan. Eläimen märehtiessä ruokailun, nukkumisen yms. toimintojen välisinä lepoaikoina täältä kuitenkin nousee osittain sulamatonta pötsinsisältöä ns. märepaloina uudelleen pureskeltavaksi. Pureskelun merkitys on paitsi ravinnon mekaaninen hienonnus, myös se, että samalla erittyy runsaasti sylkeä, jonka sisältämät puskuroivat yhdisteet ovat välttämättömiä pötsin toiminnalle.
Ruansulatus etumahojen jälkeen
Juoksutusmaha ja sitä seuraavat ruoansulatuskanavan osat vastaavat toiminnaltaan yksimahaisten mahalaukkua ja suolistoa. Etumahoissa sulamatta jäänyt aines ja siellä muodostunut mikrobimassa kulkeutuvat juoksutusmahaan ja edelleen ohutsuoleen ja paksusuoleen, joissa niiden ravintoaineet pilkkoutuvat ja imeytyvät eläimen verenkiertoon.
Märehtijöiden erityismerkitys kotieläiminä
Märehtijät pystyvät hyödyntämään rehuja ja laidunalueita, joita ei muuten pystyttäisi käyttämään ihmisravinnon tuotannossa. Esimerkiksi Pohjois-Suomen maatalous perustuu pääosin nurmirehuihin ja niitä hyödyntävien nautojen käyttöön maidontuotannossa. Toisaalta märehtijöillä voidaan katsoa maailmanlaajuisesti olevan myös kielteisiä vaikutuksia ympäristöön, koska niiden ruoansulatuksessa syntyy huomattavia määriä metaania, joka on voimakas kasvihuonekaasu.
Lähteet

*


Kauhajoki on kaupunki Etelä-Pohjanmaan maakunnassa Länsi-Suomessa. Kaupungin väkiluku on  ja se on Suomen . suurin kunta. Kauhajoen kuntatunnus on 232 ja sen pinta-ala on 1315,46  km², josta 15,68  km² on vesistöjä. Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km². Suurin osa Kauhajoesta sijaitsee Suomenselän vedenjakajaseudun pohjoispuolella.[1] Kaupungin pinta-alasta suurin osa on länteen ja pohjoiseen loivasti alenevaa tasankoa, alkavaa lakeutta ja latomerta.[1]
Kauhajoen naapurikunnat ovat Honkajoki etelässä, Isojoki lounaassa, Karijoki lännessä, Karvia kaakossa, Kurikka pohjoisessa ja Teuva lännessä. Kauhajoki on Suupohjan talousalueen keskus.
Kauhajoen paikallislehti on nimeltään Kauhajoki-lehti.
Maantiede

Kauhajoki kuuluu Etelä-Pohjanmaan maakuntaan ja Suupohjan seutukuntaan. Kauhajoen pinta-ala on maanmittauslaitoksen  tekemien mittausten mukaan km², josta km² on maata ja km² sisävesialueita.[2] Kauhajoen rajanaapurikunnat ovat Kurikka pohjoisessa, Karvia kaakossa, Honkajoki etelässä, Isojoki lounaassa sekä Karijoki ja Teuva lännessä.
Pohjanlahteen Mustasaaressa laskeva Kyrönjoki saa alkunsa Kauhajoen eteläosassa sijaitsevasta Kauhajärvestä, joka virtaa aluksi Kauhajoki-nimisenä. Aronkylässä Ikkelänjoki ja Kainastonjoki yhtyvät Kauhajokeen, joka puolestaan yhtyy Kurikassa Jalasjoen kanssa, jolloin nimi muuttuu Kyrönjoeksi. Kainastonjokeen yhtyy Kauhajoen Kokonkylässä myös Päntäneenjoki. Kainastonjokeen laskee myös muun muassa Ohmeroluoma.[3][4]
Kauhajärven lisäksi kunnan muita järviä ovat Hiukkajärvi, Harrinjärvi, Aikalanjärvi eli Uuronjärvi, Koihnanjärvi ja Säärenjärvi sekä Ikkeläjärvi, joka laskee vetensä Ikkelänjokea pitkin Kauhajokeen. Karvianjoen vesistöön laskevista järvistä Kauhajoella sijaitsevat Ylimysjärvi, Nummijärvi ja Säkkijärvi.[3]
Kauhajoen ja Isojoen rajalla sijaitsee Länsi-Suomen korkeimpiin kohtiin lukeutuva Lauhanvuori, joka kohoaa 231 metriä merenpinnan yläpuolelle. Lauhanvuoren korkein kohta tosin jää Isojoen puolelle muutaman kymmenen metrin päähän Kauhajoen rajasta.[3]
Kylät

Viralliset kylät
Kauhajoen viralliset kylät ja niiden rajat ovat vuonna 1830 suoritetun maakirjojen tarkistuksen jäljiltä Aronkylä, Harjankylä, Hyyppä (Hyypänkylä), Kauhajoki (Kauhajoenkylä), Nummijärvi (Nummijärvenkylä) ja Päntäne (Päntäneenkylä). Myöhemmin kylien rajat ovat muuttuneet pienesti.[5]
Muita kyliä
Filppula, Heikkilänkylä, Hangaskylä, Ikkeläjärvi, Järvikylä, Kainasto, Kalkunmäki, Kauhajärvi, Keturinkylä, Kokonkylä, Korpikylä, Koskenkylä, Kuutinkylä, Käyränkylä, Luomankylä, Lustila, Marttilankylä, Muurahainen, Möykkykylä, Nirvankylä, Nummikoski, Pihkakylä, Piipari, Pukkila, Puskankylä, Ratikylä, Sahankylä, Savikylä, Turjankylä, Uuronkylä, Yrjänäiskylä, Äijönkylä
Etymologia

Kauhajoki on saanut nimensä sen läpi virtaavan samannimisen joen mukaan. Kauhajoen kirkonarkistossa olevan Kauhajoen kappelin historiikin mukaan kappeli tunnettiin aikoinaan ruotsiksi nimellä ”sleff-åå” eli kapustajoki. Kauhajoen kappelin ensimmäisen vakinaisen papin poika otti sukunimen Haustramnius eli ”kauhajokelainen”. Nimen alkuosa tulee latinan sanoista haurio, hausi, haustum, joka tarkoittaa ammentamista. Nimen jälkimmäinen osa tulee sanasta amnis, joka puolestaan tarkoittaa jokea.[6]
Kauha-nimi on saattanut tulla myös alkupohjoismaisesta gauža-sanasta, joka tarkoittaa tulvaa ja kiehuntaa. Kauha on lisäksi murresana ja tarkoittaa kauhua. Alun perin kauhan merkitys oli vaalea, vaaleus. Merkitys väistyi sittemmin kapustaa merkitsevän sanan tieltä. Kauhu puolestaan on alun perin tarkoittanut kalpeutta, ja siihen on liittynyt sana kauhtua. Kauha-sanan kantasanaksi on ehdotettu myös sanoja kausta ja kausa, jotka tarkoittavat sivua ja syrjää. On tosin epätodennäköistä, että kausta olisi muuttunut kauhaksi.[6]
On myös huomattu, että pääosa Kauha-alkuisista nimistä sijaitsee joko vedenjakajalla tai läheistä ympäristöään korkeammalla. Mahdollisesti siis kauha voisi tarkoittaa joen yläjuoksua, vedenjakajaa tai korkeata maastoa. Kauhan kantana saattaisi olla muinaisskandinaavinen sana haugr, josta ovat muotoutuneet ruotsin sana hög ja norjan sana haug. Molemmat sanat tarkoittavat korkeaa paikkaa, kumpua ja korkeaa.[6]
Historia
Pysyvää asutusta nykyisen Kauhajoen alueella on ollut 1500-luvun puolivälistä saakka.[7] Vuonna 1584 paikkakunnalle rakennettiin oma kappelitupa.[7] Rakentaminen oli ensimmäinen ele oman yhteisön perustamisesta.[7] Myöhemmin tästä alusta kehittyi Kauhajoen kappeliseurakunta, joka vuonna 1858 erosi Ilmajoesta itsenäiseksi seurakunnakseen.[7]
Kauhajoella käytiin vuonna 1658 mellakka, jossa noin 20 kauhajokista miestä otti yhteen kapteeni Arvid Mikonpoika Timin ja luutnantti Nandelstadin kanssa.[8]
1800-luku

Suomen sodan aikaan kesällä 1808 Kauhajoella talonpojat nousivat kapinaan venäläisiä. Kauhajoen kapinaksi nimetty tapahtuma päättyi venäläisen Vasili Orlov-Denisovin kasakoiden suorittamaan kostoretkeen. Kauhajokea hävitettiin polttaen ja ryöstäen.[9] Suomen sodan aikana venäläisten tiedetään kiduttaneen ja raiskanneen paikallista väestöä ainoastaan Kauhajoella.[10] Syyskuun 1808 alkuun mennessä venäläiset tappoivat ainakin 13 ihmistä.[9] Heinä- ja elokuun 1808 aikana Kauhajoella käytiin lisäksi yhteensä viisi Suomen sodan taistelua: Samelinlakson taistelu 27. heinäkuuta, Aron kahakka 28. heinäkuuta, Parjakannevan taistelu 28.–29. heinäkuuta, Kauhajoen taistelu 10. elokuuta ja Nummijärven taistelu 28. elokuuta.[11] Venäläiset polttivat Kauhajoen kirkon tapuleineen sekä pappilan 1. syyskuuta 1808.[12]
Perimätiedon mukaan Kauhajoen kirkon kello piilotettiin kapinan aikana erääseen Sahankylässä sijaitsevaan Vaunulampeen, eikä ole tiedossa, onko kello yhä lammessa.[13]
Suomen sodan jälkeen Kauhajoki oli pitkään ilman kirkkoa, mikä johtui toisaalta pitäjän köyhtymisestä sodan vuoksi, toisaalta kirkon sijaintipaikasta käydyistä riidoista. Lopulta vuosina 1818–1820 entisen kirkon paikalle rakennettiin uusi, tunnetun jalasjärveläissyntyisen kirkonrakentajan Salomon Köykkä-Köhlströmin suunnittelema kirkko, ja rakennusmestarina toimi hänen poikansa Juha. Kauhajoen kappeliseurakunnasta tuli itsenäinen seurakunta vuonna 1858, mutta ensimmäinen oma kirkkoherra saatiin vasta vuonna 1891. Kirkko korjattiin perusteellisesti vuosina 1902–1903 ja 1955, mutta se tuhoutui tulipalossa perustuksiaan myöten vuonna 1956.[14]
Kauhajoen kunta perustettiin vuonna 1868.[7]
1900-luvulta 2000-luvulle
Seinäjoelta Kauhajoen kautta Kaskisiin kulkeva Suupohjan rata avattiin virallisesti liikenteelle 1. elokuuta 1913. Vuonna 1918 Suomessa syttyi sisällissota, johon osallistui 1115 kauhajokista. Heistä 51 kaatui ja punaisina vangittuina kauhajokisia kuoli kolme. Kauhajoki toimi sisällissodan aikana kuljetusten ja huollon solmukohtana. Paikkakunnalta tehtiin esimerkiksi 1580 hevoskyytiä, pääasiassa Kankaanpäähän. Puolustusvoimien ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim neuvotteli Kauhajoen rautatieasemalla 8.–9. maaliskuuta 1918 välisenä yönä rintamakomentajiensa kanssa Tampereen valtauksesta.[15]
Vuonna 1908 perustettiin Kosken koulu. Seuraavana vuonna vuorossa olivat Muurahaisen ja Hangaskylän koulut. Kokonkylän ja Lylysalon koulut perustettiin vuonna 1914 ja seuraavana vuonna puolestaan Ikkeläjärven koulu. Pukkilan,[16] Uuron, Nummikosken, Nummijärven ja Kiviluoman koulut perustettiin vuonna 1918. Vuonna 1919 perustusvuorossa olivat Harjan ja Luomankylän koulut sekä Suupohjan maamieskoulu. Kotitalouskoulu ja Aron koulu perustettiin vuonna 1920. Kainaston koulu perustettiin vuonna 1922. Evankelinen kansanopisto ja Yrjänäisen koulu perustettiin vuonna 1925. Kauhajärvi sai oman koulunsa vuonna 1926 ja Nirva vuonna 1928. Samana vuonna perustettiin kuntaan myös yhteiskoulu. Puskan koulu perustettiin vuonna 1929.[15]
Maatalous oli 1920-luvulla tärkein elinkeino, sillä se työllisti 91,1 prosenttia kunnan asukkaista. Maanomistajia perheenjäsenineen oli 51,98 %, lampuoteja ja torppareita 21,57 %, itsellisiä ja mäkitupalaisia 23,65 % ja virkataloissa asuneita 1,27 %. Muita oli 1,49 %.[15]

Lama vaivasi Suomen taloutta 1930-luvun alussa, mutta vähitellen maa alkoi elpyä. Kauhajoelle alettiin perustaa turve- ja viljankuivaajateollisuutta sekä sahoja. Vuonna 1934 perustettiin Kauhajoen museoyhdistys. Muita vuosikymmenen tapahtumia olivat pääkatu Topeekan päällystäminen, maatalousnäyttely sekä Ohmerojärven kuivaaminen. Ohmerojärven koulu perustettiin vuonna 1930, seuraavana vuonna Lustilan koulu ja vuonna 1933 puolestaan Pentilän ja Jokimäen koulut. Piiparin koulu perustettiin vuonna 1935, Möykyn koulu vuonna 1937 ja Lamminmaan koulu vuonna 1939.[15]
Suomen eduskunta kokoontui salaisesti Kauhajoella talvisodan aikana 5. joulukuuta 1939–12. helmikuuta 1940. Kokoontumispaikka sijaitsi Sanssin koulun puisen osan yläkerrassa.[17] Tämän vuoksi Kauhajoen vaakunassa on kaksi puhemiehen nuijaa.[18] Kauhajokisista talvisotaan osallistuneista 46 kaatui.[15]
Vuosina 1941–1944 käydyssä jatkosodassa sai surmansa 287 kauhajokista. Lähes 2000 inkeriläistä saapui vuonna 1943 Kauhajoelle perustetulle sijoitusleirille. Tästä joukosta paikkakunnalle jäi 509 henkeä. Pääosin inkeriläiset palasivat sodan päätyttyä Neuvostoliittoon. Lisäksi 1500 siirtolaista saapui Karjalasta Kauhajoelle jääden pääosin asumaan paikkakunnalle. Kauhajoen Sahankylään perustettiin 1940- ja 1950-lukujen taitteessa Suomen suurin yhtenäinen rintamamiesalue, joka perustui maanhankintalakiin. Kylään saapui raivaajia eri puolilta Suomea, jotka perustivat kylään yhteensä 42 asutustilaa.[15]

Pihkakylän koulu perustettiin vuonna 1946, Koivumäen koulu seuraavana vuonna sekä Äijön ja Nummilahden koulut vuonna 1948. Hakokallion koulu perustettiin vuonna 1949 sekä Könnön ja Sahankylän koulut vuonna 1951. Nyt paikkakunnalla oli 36 kansakoulua. Pihkakylän koulu lakkautettiin vuonna 1958. Tämä oli ensimmäinen lakkauttaminen Kauhajoella.[15]
Palveluelinkeinot rakentamisen ja teollisuuden kanssa valtasivat alaa maa- ja metsätaloudelta 1950-luvun aikana, jolloin maa- ja metsätalous antoi elannon 76 %:lle Kauhajoen asukkaista. Vuosikymmenen aikana paikkakunnalta muutti Ruotsiin ja kaupunkeihin työikäistä väestöä.[15] Kauhajoen vuonna 1820 rakennettu kirkko paloi vuonna 1956.[19] Kaksi vuotta myöhemmin valmistui uusi kirkko.[15]
Edelleen 1960-luvulla maatalous työllisti 71 % kauhajokisista. Vuosikymmenen aikana Koivumäen, Hakokallion, Teevahaisen, Möykyn, Nummilahden, Lamminmaan, Pentilän, Kiviluoman ja Puskan kansakoulut suljettiin oppilasmäärien laskettua. Sen sijaan perustettiin Suupohjan kauppaoppilaitos, Kauhajoen Kansalaisopisto, Kauhajoen ammattikoulu ja Kauhajoen musiikkiopisto, että paikallinen nuoriso saattaisi opiskella kotipaikkakunnalla. Suupohjan radan henkilöliikenne päättyi vuonna 1968. Lisäksi kunnan läpi kulkeva kantatie 67 uusittiin 1960-luvulla.[15]
Teollisuus kasvoi 1960- ja 1970-luvuilla ja maa- ja metsätalous työllisti 1970-luvulla ainoastaan 39 % Kauhajoen väestöstä. Palvelut työllistivät 32 %. Suuret työllistäjät Rauma-Repola, Strömberg, Tiklas, Esko Salo ja Maan Liha perustivat Kauhajoelle toimipaikkansa vuosikymmenen kuluessa. Myös Kauhajoen liikennemäärät kasvoivat ja kunnan keskusta muuttui, kun uutta rakennettiin vanhan tilalle. Uuron, Turjan, Hangaskylän, Ohmerojärven ja Koskenkylän kansakoulut lakkautettiin vuonna 1972. Peruskouluun siirryttiin vuonna 1975.[15]
Kauhajoella rakennettiin vilkkaasti 1980-luvullakin. Samaten teollisuudessa ja palvelualoilla työpaikkojen määrä kasvoi. Hyyppään, Nummijärvelle ja Ikkeläjärvelle johtavat tiet saivat vuosikymmenen aikana kestopäällysteen. Pukkilan, Kauhajärven, Harjan, Piiparin ja Jokimäen koulut saneerattiin ja kuntaan rakennettiin muun muassa vanhainkoti, uusia asuntoja ja terveyskeskus.[15] Arkkitehtitoimisto Sipinen Oy voitti vuonna 1981 järjestetyn kutsukilpailun uudesta kunnantalosta.[20] Rakennus valmistui vuonna 1983.[20] Touko Saaren suunnittelema kirjastotalo valmistui puolestaan vuonna 1989.[21] 1990-luvun taitteen lama johti Strömbergin ja Rauma-Repolan poistumiseen Kauhajoelta ja samalla työllisyystilanteen heikentymiseen.[15]
Tie Kauhajärveltä Satakunnan rajalle sai päällysteen 1990-luvun aikana.[15] Kouluista vuosikymmenen aikana lakkautettiin muun muassa Ikkeläjärvi ja Harja vuonna 1999.[22][23]
Kauhajoesta tuli 133 kuntavuoden jälkeen kaupunki 1. heinäkuuta 2001.[24]
Kauhajoen palvelualojen oppilaitoksessa tapahtui 23. syyskuuta 2008 ampumavälikohtaus, jossa kuoli yksitoista ihmistä.[25]
Hallinto
Kauhajoen kaupunginjohtaja vuodesta 2017 alkaen on Linda Leinonen.[26] Leinoselle maksetaan palkkaa 9000 euroa kuussa[27].
Kaupunginvaltuustossa on 35 paikkaa, joista neljätoista on keskustan hallussa kaudella 2017–2021.[28]
Talous
Vuonna 2015 Kauhajoella oli 5371 työpaikkaa. Niistä 9 prosenttia oli alkutuotannossa, 25% jalostuksessa ja 64% palvelualoilla.[29]
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat työkalujen ja varaosien maahantuoja Isojoen Konehalli, Suupohjan Osuuspankki ja sairaalatarvikkeita valmistava Serres Oy.[30]
Väestö

Kauhajoen väkiluku oli Error: Invalid time.  asukasta.[34] Väkiluvultaan Kauhajoki on Suomen . suurin kunta.[34] Väestötiheys oli Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km².[34]
Väestöstä suomenkielisiä oli vuonna 2008 98,7 %, ruotsinkielisiä 0,2 % ja muita kieliä puhuvia loput 1,1 %.[35] Ulkomaalaisia väestöstä oli vuonna 2008 157.[34]
Kauhajoen asukkaista noin viisi prosenttia on romaneja, minkä johdosta Kauhajoki on Suomen asukaslukuun suhteutettuna suurin romanipitäjä.[36]
Väkiluvun ja ikärakenteen kehitys

Ennen 1800-lukua Kauhajoen tarkkaa väkilukua on mahdotonta selvittää. Tiedot 1600-luvulta ovatkin henkikirjojen ja talolukujen perusteella arvioituja. Syntyneiden ja kuolleiden luetteloita on voitu alkaa käyttää 1690-luvun tiedoista alkaen apuna, mutta nekin ovat puutteellisia.[37] Vasta vuonna 1749 suoritettiin ensimmäinen luotettava väestönlaskenta, jossa tosin Kauhajoki oli yhdessä nipussa Jalasjärven ja Kurikan kanssa. Samoin oli vielä monissa myöhemmissäkin väkilukutaulukoissa. Kauhajoki sai omat väkilukutaulukot vuonna 1810. Kauhajoen väkiluku on kuitenkin voitu jo vuoden 1749 väkilukutaulukoista lähtien voitu selvittää luotettavasti laskemalla väestö taloittain.[31]
Kauhajoen väkiluku alkoi kasvaa uudisasutuksen seurauksena voimakkaasti 1670- ja 1680-luvuilla. Suuret kuolonvuodet vuosina 1696–1698 verottivat Kauhajoen väestöä. Esimerkiksi vuonna 1697 Kauhajoella kuoli 96 ihmistä ja syntyi vastaavasti 19. Pahimman nälän ollessa voitettu vuonna 1698 väkiluvun vähennys oli enää ainoastaan kuusi henkeä. Noihin aikoihin Kauhajoki sai myös uusia asukkaita Hämeestä. Väkiluku kasvoi suuren Pohjan sodan (1700–1721[38]) alkuvuosista isoonvihaan (1713–1721[39]) saakka. Ennen isoavihaa väkiluku oli noin 500. Venäläisten saavuttua isonvihan aikana Pohjanmaalle, katkesi väestönkasvu. Tuona aikana kuolleita oli suunnilleen 30 syntyneitä enemmän. Lisäksi Venäjälle vietiin 18 kauhajokista. Isonvihan päätyttyä väkiluku oli noin 450.[31]
Isonvihan loputtua Kauhajoelle muutti väestöä, sillä paikkakunnalle oli jäänyt asumattomia taloja. Samaten syntyvyys oli suurta koko 1700-luvun ajan. Esimerkiksi 1730-luvulla, jolloin Kauhajoen väkiluku oli noin 600, syntyi yli 300 lasta. Jopa 1740-luvulla, jolloin kuolleisuus oli suurta kulkutautien vuoksi, kasvoi Kauhajoen väkiluku hieman.[31] Kulkutautiepidemiat vaivasit Kauhajokea 1740-luvun lisäksi vuosina 1756 ja 1785 sekä 1794, jolloin vatsankutkelma-nimisen vatsataudin vuoksi Kauhajoen kuolleisuus oli kaksinkertainen, kun verrataan lähivuosiin. Vuosina 1808–1809 käydyn Suomen sodan seurauksena Kauhajoki kärsi muuttotappiota. Jälleen myös kulkutaudit verottivat ihmisiä. Väkiluku ylitti kuitenkin 1800-luvun alkupuolella 2000 asukkaan rajan.[40]
Kauhajoen Asemanseutu oli vuonna 2016 Suomen 35. kallein asuinalue neliöhintojen perusteella. [41]

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Kauhajoella oli 13 610 asukasta, joista 9 133 asui taajamissa, 4 394 haja-asutusalueilla ja 83 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Kauhajoen taajama-aste on 67,5 %.[42] Kauhajoen taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:[43]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kauhajoella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[44]
Kauhajoen seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kauhajoen alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.[45]
Urheilu
Kauhajoen Karhulla on toimintaa monessa eri urheilulajissa; kaikkiaan Karhulla on oma jaostonsa 16 eri urheilumuotoon. Menestynein on Karhun miesten koripallojoukkue, joka pelaa kaudella 2017-18 pääsarjatasolla Korisliigassa. Yksilöurheilijoista Kauhajoelle kansainvälistä menestystä ovat tuoneet muun muassa painijat Jani Haapamäki ja Jouko Salomäki, ampumahiihtäjä Vesa Hietalahti, kestävyysjuoksija Kaarlo Maaninka sekä kolmiloikkaaja Heli Kruger.
Kulttuuri

Tapahtumat
Keväällä 2008 järjestettiin paikkakunnalla ensimmäinen kulttuuriviikko nimeltään Kauhajoen Kriuhnaasut.[46] Ensimmäisellä kulttuuriviikolla tapahtumia järjestettiin 75, ja ne keräsivät yhteensä 4880 vierailijaa.[46] Kauhajoen Kriuhnaasut saivat jatkoa vuonna 2009.[47] Viikkoa ennen juhannusta Kauhajoella järjestetään Kauhajoki-Cup-niminen nuorten jalkapalloturnaus, johon osallistuu vuosittain noin sata joukkuetta, osa Suomen ulkopuoleltakin.[48]
Kauhajoen Nummijärven rannalla on järjestetty joka juhannus vuodesta 1987 lähtien Nummirock-niminen musiikkifestivaali. Nykyisin Nummirock on keskittynyt raskaaseen rockmusiikkiin. Festivaaleilla ovat esiintyneet esimerkiksi Iron Maiden, Motörhead, Pantera, Ramones, Scorpions ja Slayer.[49] Elokuisin Kauhajoen keskustassa[50] järjestetään Bluesrupiama-niminen bluesiin, rhythm and bluesiin, souliin, funkiin ja jazziin keskittynyt musiikkifestivaali.[51][52] Festivaaleilla ovat esiintyneet esimerkiksi Erja Lyytinen ja Matti Oiling.[52][53]
Syksyisin Hämes-Havusen pihapiirissä on vuodesta 1991 lähtien järjestetty Ruokamessut.[54] Ruokamessujen aikaan Kauhajoen pääkatu Topeekalla järjestetään Syöminkien yö -niminen tapahtuma.[55][56] Ruokamessujen kanssa samaan aikaan on vuodesta 1997 lähtien Kauhajoella järjestetty Messu-Cup-jalkapalloturnaus.[57]
Muita tapahtumia ovat kevät- ja kesämarkkinat sekä SambaCross & Carnivals -tapahtuma, johon kuuluu moottoriurheilu- ja sambatapahtumia.[58][59]
Nähtävyydet
Lauhanvuoren kansallispuisto
Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuisto
Hämes-Havusen pohjalaiskartano
Sanssin koulu ja sen Eduskuntasalimuseo
Hyypänjokilaakso
Veteraanien perinnetalo
Kauhajoen kotiseutumuseo
Sanssinkartano
Katikankanjoni-luonnonmuodostuma
Lapinkaivo
Muurahaisen luontomatkailukeskus
Näsiänmäen lehto, Länsi-Suomen ympäristökeskuksen mukaan suojeltava lehto
Mustaisjärvi–Mustaisnevan allikot, Katikanluoma, Kauhajoen yläosa, Sotkanluoma ja Isoluoma, Länsi-Suomen ympäristökeskuksen mukaan arvokkaita pienvesiä.
Natura 2000-alueet[60]
Karvian luomat
Karvianjoen kosket
Kauhaneva—Pohjankangas
Lauhanneva
Mustasaarenneva
Iso Kaivoneva
Iso Koihnanneva
Ylimysjärvi
Lapväärtinjokilaakso
Ruokakulttuuri
Kauhajoen pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla sinsalla eli rosolli sekä hiilisilakat.[61]
Liikenne

Seinäjoelta Kaskisiin kulkeva kantatie 67 kulkee Kauhajoella Aronkylään saakka koillinen–lounassuunnassa ja Aronkylästä kohti Kaskista itä–länsisuunnassa.[62][63] Aronkylästä alkaa pohjois–eteläsuuntainen kantatie 44, joka kulkee Sastamalan Kiikkaan.[62][64]
Kauhajoelta on matkaa Kurikkaan 28 kilometriä, Teuvalle 31km, Jalasjärvelle 38km, Isojoelle 40km, Seinäjoelle 58km, Kaskisiin 61km, Kankaanpäähän 75km, Vaasaan 97km, Tampereelle 170km ja Helsinkiin 334km.[65]
Kauhajoen Lamminmaassa, Kurikan rajan läheisyydessä sijaitsee Kauhajoen lentokenttä.[66] Lentokenttä on avattu yleiseen käyttöön vuonna 1973,[66] ja nykyisin kenttää käyttävät Suupohjan Lentokerho ry, Etelä-Pohjanmaan Liitäjät ry ja Air Pilot ry.[67]
Seinäjoelta Kauhajoen kautta Kaskisiin kulkee Suupohjan rata,[68] jolla nykyisin on enää tavarakuljetuksia.[69] Henkilöliikenne radalla loppui jo vuonna 1968[68] ja Kauhajoen rautatieasema suljettiin vuonna 1999.[70] Nykyisin Kauhajoen rautatieasema on yksityisomistuksessa ja muutettu asuinkäyttöön.[71]
Koulutus

Kauhajoella toimivista peruskouluista Filppulan koulu, Lustilan koulu, Päntäneen koulu, Yrjänäisen koulu ja Äijön koulu antavat opetusta luokille 1–4. Aron koulu, Hyypän koulu, Kainaston koulu, Kokon koulu, Luomankylän koulu, Nummijärven koulu, Pukkilan koulu, Sahankylän koulu ja Sanssin koulu antavat opetusta puolestaan luokille 1–6. Kauhajoen yhteiskoulu antaa opetusta luokille 7–9 ja Aninkoulu puolestaan luokille 1–9.[72] Nykyisellään Nummijärven[73], Sanssin, Lustilan[74] ja Yrjänäisen[75] koulut on lakkautettu ja noiden koulujen oppilaat siirretty vuonna 2010 valmistuneeseen Kauhajoen koulukeskukseen, jossa opiskelee noin 460 alakoululaista.[76] Koulukeskus sijaitsee Kauhajoen lukion, ammattioppilaitoksen ja yläasteen välittömässä läheisyydessä. Myös Sahankylän koulu on päätetty lakkauttaa syksystä 2014 alkaen. Yhtenä vaihtoehtona pohdittiin Lustilan koulun avaamista uudelleen ja oppilaiden siirtämistä uudelleen avattavan rakennuksen tiloihin, mutta tuo ehdotus ei saanut riittävää kannatusta vaan Sahankylästä oppilaat kuljetetaan myös koulukeskukseen.[77]
Koulutuskeskus Sedun Kauhajoen toimipisteessä (entinen Seinäjoen koulutuskeskus Sedu, Kauhajoen palvelualojen oppilaitos) on mahdollista suorittaa sosiaali- ja terveysalan sekä catering-alan perustutkinto.[78] Suupohjan ammatti-instituutissa puolestaan on mahdollista opiskella merkonomiksi, datanomiksi, media-assistentiksi, sähköasentajaksi, levyseppähitsaajaksi, puusepäksi, talonrakentajaksi, parturi-kampaajaksi, koneenasentajaksi, ajoneuvoasentajaksi, automaatioasentajaksi, suurtalouskokiksi, ravintolakokiksi ja maaseutuyrittäjäksi.[79] Myös kaksois- tai kolmoistutkinto on mahdollista suorittaa.[79] Lisäksi ammatti-instituutti järjestää aikuis- ja oppisopimuskoulutusta.[79] Suupohjan ammatti-instituutin toimipaikkoja ovat ammattioppilaitos, kauppaoppilaitos ja maatalousoppilaitos.[80]
Kauhajoella toimii myös lukio,[81] yksi Suomen kaikkiaan 90:stä kansanopistosta eli Kauhajoen evankelinen opisto[82] sekä Kauhajoen kansalaisopisto.[83]
Tunnettuja Kauhajoella syntyneitä, kuolleita tai vaikuttaneita henkilöitä

Risto Ahonen, entinen kansanedustaja[84]
Mika Ala-Panula, imitaattori[85]
Jani Haapamäki, painija[86]
Reijo Haaparanta, painija ja valmentaja[87]
Lasse Hautala, kansanedustaja[88]
Lauri Hautamäki, aluetieteen professori, kylätoiminnan vaikuttaja [89]
Vesa Hietalahti, ampumahiihtäjä[87]
Irina, laulaja[90]
Juha Isolehto, korkeushyppääjä
Juho Jaakko Keski-Pukkila eli ”Pukkilan Jaska”, puukkojunkkari[91]
Hannu Kiukkonen, pesäpalloilija[92]
Antti Kleemola, laulaja-lauluntekijä [93]
Suvi Koskinen, moukarinheittäjä
Heli Kruger (o.s. Koivula), kolmiloikkaaja[87]
Mika Kulmala, pesäpalloilija
Jari Kuoppa, kuulantyöntäjä
Juhani Kähärä, Liberaalipuolueen puheenjohtaja
Hanna-Pirita Lehkonen (o.s. Ontto-Panula), sarjakuvan tekijä
Lasse Lintala, muusikko[94]
Teijo-Kalevi Lusa, kirjailija

Pekka Lähdetniemi, koripalloilija[95]
Kaarlo Maaninka, kestävyysjuoksija[96]
Tuula T. Matintupa, kirjailija[97]
Jukka Mänty-Sorvari, muusikko[93]
Jorma Panula, kapellimestari[98]
Pentti Pelto, kirkkomuusikko, urkuri, kirkkomusiikin professori, urkujen rakentaja ja tutkija[99]
Sami Pitkämö, muusikko[100]
Jonna Pirttijoki, harmonikkataiteilija, laulaja
Jukka Rautakorpi, jääkiekkovalmentaja[101]
Liisa Ruismäki, kotiseutuneuvos[102]
Jouko Salomäki, painija[87]
Timo Seppälä, ampumahiihtäjä[87]
Juho Sillanpää, entinen kansanedustaja[103]
Agnes Sjöberg, Euroopan ensimmäinen naiseläinlääkäri[104]
Viljo Suokas, kansanedustaja[105]
Veijo Taipalus, upseeri, Merivoimien päällikkö
Janne Uusitalo, harmonikkataiteilija
Laura Vainionpää, pyöräilijä, jääkiekkoilija
Sari Viitasalo, suomalainen näyttelijä[106]

Katso myös
Luettelo Kauhajoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kleemola, Jussi; Marttila, Simo; Taimi, Heikki| title = Kauhajoen vesien kirja| location = Kauhajoki| publisher = Lions Club Kauhajoki ry| year = 1991| id = ISBN 952-90-3345-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kleemola, Jussi et al.| title = Kauhajoen luonnonkirja| location = Kauhajoki| publisher = Lions Club Kauhajoki ry| year = 1983| id = ISBN 951-99458-8-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ruismäki, Liisa| title = Kauhajoen historia: esihistoriasta vuoteen 1918| location = Jyväskylä| publisher = Kauhajoen kunta ja seurakunta| year = 1987| id = ISBN 951-99888-2-3}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta ihmistä osallistui Nummirockiin vuonna 2010?