Fysiikan tutkimus on enimmäkseen yliopistoissa ja instituuteissa tehtävää fysikaalisten ilmiöiden tutkimusta. Sen tavoitteena on ymmärtää maailmankaikkeuden rakennetta ja löytää havaituille ilmiöille matemaattinen esitystapa. Fysiikan tutkimus on merkittävä osa nykyaikaista yhteiskuntaa ja sen tulokset ovat monien ihmiskuntaa hyödyttävien keksintöjen taustalla.[1]
Fysiikan tutkimukselle ominaista on löytää uusia ilmiöitä ja kehittää löydetyistä ilmiöistä uusia mittausmenetelmiä. Esimerkiksi fyysikoiden löytämät ilmiöt ja kehittämät menetelmät kuten NMR-spektroskopia, röntgensäteily, tunnelointimikroskooppi ja positroniemissiotomografia ovat laajassa käytössä myös fysiikan tutkimuksen ulkopuolella. Menetelmiä käytetään lääketieteessä, sekä farmasian, kemian ja biologian aloilla erilaisten aineiden ja eliöiden tutkimiseen.[1] Moni teknisesti vaativa fysiikan ala, kuten hiukkasfysiikka ja avaruustutkimus, puolestaan edistää vaatimuksillaan teknistä ja tietoteknistä osaamista.[2][3]
Tutkimuksen osa-alueet
Fysiikan tutkimus voidaan jaotella erilaisiin osa-alueisiin riippuen tutkimustavasta ja tutkimuksen tavoitteista sekä luonnollisesti erilaisiin erikoisaloihin tutkimuskohteiden mukaan.
Kokeellinen ja teoreettinen tutkimus
Yleisellä tasolla fysiikan tutkimus voidaan jakaa teoreettiseen ja kokeelliseen tutkimukseen.[4] Havaitsemalla luonnonilmiöitä pyritään löytämään ilmiöön liittyviä malleja ja periaatteita.[5] Kokeellinen havainnointi siis mahdollistaa ilmiöt selittävien teorioiden muodostamisen.[6]
Kokeellisessa tutkimuksessa fysikaalista ilmiötä testataan mittalaittein. Fysiikan kokeellisen tutkimuksen kolme pääteemaa ovat (1) uusien ilmiöiden löytäminen, (2) nykyisten teorioiden testaaminen ja soveltaminen, sekä (3) pyrkimys mitata erilaisten fysikaalisten vakioiden arvoja aina vain tarkemmin.[7] Tärkeä osa kvantitatiivista kokeellista tutkimusta on virhearvioiden määrittäminen mitatuille suureille.[8]
Teoreettisessa tutkimuksessa pyritään ennustamaan uusia fysikaalisia ilmiöitä tai selittämään jo havaittuja.[9] Teoreettista tutkimusta voidaan tehdä johtamalla jo tunnetuista lainalaisuuksista uusia tai soveltamalla niitä esimerkiksi simulaatiossa. Jos teoreettinen malli rakennetaan jo tunnetuista yhtälöistä ilman sovitettuja parametreja, sanotaan, että malli on johdettu ab initio () eli ”alusta asti”. Ideaalitapauksessa kaikki tutkimus voisi olla teoreettista, jos tunnetut yhtälöt kuvaisivat todellisuutta tarpeeksi hyvin. Silloin kaikki tilanteet voitaisiin testata simulaatiossa eikä kokeita enää tarvittaisi. Nykyisillä molekyylien liikettä ja sitoutumista koskevilla simulaatioilla kyetään saamaan jo melko hyvin todellisuutta vastaavia tuloksia esimerkiksi pienten molekyylien tapauksessa ja lyhyillä aikaskaaloilla.[10] Monimutkaisempia, isoja molekyylijoukkoja koskevia ilmiöitä ei pystytä ennustamaan kovin pitkälle johtuen paitsi niihin liittyvistä suurista parametrimääristä, myös systeemien luontaisesta kaoottisuudesta. Tällöin on tyydyttävä tilastollisiin malleihin eli tutkimaan erilaisten numeeristen ratkaisujen todennäköisyyksiä. Kaoottisuuden vuoksi esimerkiksi sään ja ilmastonmuutoksen tarkka ennustaminen on hankalaa jopa supertietokoneilla.[11]
Perustutkimus ja sovellettu tutkimus
Toisaalta tutkimus voidaan myös jakaa perustutkimukseen ja sovellettuun tutkimukseen. Perustutkimuksessa tutkittavalla aiheella ei ole heti nähtävissä suoranaista sovellutusta vaan tutkimusta tehdään silkasta uteliaisuudesta tarkoituksena tuottaa uutta tietoa. Osa perustutkimuksesta saattaa kuitenkin ennemmin tai myöhemmin johtaa merkittäviin sovelluksiin, joita kukaan ei arvannut odottaa. Perustutkimuksen tulosten soveltaminen uusiin käytännön ongelmiin on soveltavan tutkimuksen tavoite ja vaikka joistakin tuloksista sovellutukset ovat seuranneet hyvinkin pian löydön jälkeen, käytännössä uuden tutkimuksen hyödyntämismahdollisuudet nähdään usein vasta vuosien päästä. Esimerkkejä sovelluksia löytäneistä fysiikan käsitteistä ja keksinnöistä ovat muiden muassa energia, sähkömagnetismi, röntgensäteily, suppea suhteellisuusteoria, laser, NMR-ilmiö, ja suuri magnetoresistanssi.[1]
Historia
Ennen 1900-lukua
Modernin tieteen, mukaan lukien fysiikan, kehityksen voidaan katsoa saaneen alkunsa antiikin Kreikasta. Kun luonnonilmiöitä pyrittiin aikaisemmin selittämään mytologioilla, 600. vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua kreikkalaiset filosofit alkoivat selittää ilmiöitä perustuen havaintoihin, syihin ja logiikkaan.[12] Kokeellista tutkimusta silloiset filosofit eivät kuitenkaan tehneet. Kuuluisia Museionin luonnonfilosofeja olivat muun muassa Arkhimedes, Eukleides ja Ptolemaios.[13]
Nykyisen fysiikan, ja yleisemmin koko tieteen kokeelliset tutkimusmenetelmät on luotu keskiajan islamilaisen tieteen kukoistusaikana ja sittemmin Euroopassa uuden ajan alussa, tieteellisen vallankumouksen aikaan, aluksi Galileo Galilein, René Descartesin ja Isaac Newtonin töiden myötä. Ennen tätä uuden ajan alussa suosioon tullutta empirististä tieteenfilosofiaa oli tyydytty lähinnä luonnonfilosofisiin pohdintoihin ja auktoriteettiuskoon. Tieteellisen vallankumouksen jälkeen luonto ymmärrettiin ikään kuin mekaanisten lakien alaisena koneena, jota voitiin tutkia kokeellisin menetelmin ja jonka toimintaa voitiin ennustaa matematiikan avulla. Vielä 1700-luvulla luonnonfilosofian tutkimus ei kuitenkaan yleensä ollut kvantitatiivista – tieteellinen menetelmä ei ollut vielä täysin kehittynyt – eikä järjestelmällistä opetusohjelmaa tutkijoiden kouluttamiseksi ollut.[14] Fysiikan tutkimus erkani vähin erin luonnonfilosofiasta, eriytyen lopulta omaksi tieteekseen vasta 1800-luvun aikana.[14]
1900-luku
1800-luvun lopussa fysiikan tutkimus oli muodostunut organisoiduksi ja kansainväliseksi toiminnaksi. Tutkimuksen kärkimaita olivat Britannia, Saksa, Ranska ja Yhdysvallat. Tutkimus keskittyi 1890-luvulta vuosisadan alkuun pääasiassa kuuden, tuoreen perusaiheen ympärille: röntgensäteilyyn, elektroniin, eetteriin, kaasujen, nesteiden ja kiinteän aineen tilastolliseen esitykseen, radioaktiivisuuteen sekä sähkömagneettisen spektrin pitkäaaltoiseen osaan.[15] Vuosisadan alkuun saakka fysiikan tutkimus oli käytännössä eurooppalaisten harteilla, sillä Yhdysvalloissa tehtiin selvästi heikommin perustutkimusta. MIT:n rehtorin toteamus vuodelta 1889 kertoo kuitenkin opiskelijoiden arvostamisesta: ”tavoitteemme tulee olla huolehdi opiskelijasta, ei tieteellisistä keksinnöistä, ei ammatillisista saavutuksista.”[16] Myös 1900-luvun alun Japanissa fysiikkaa opiskeltiin Tokion ja Kioton yliopistoissa, mutta Japani ei vielä tuolloin ollut fysiikan tutkimuksen kärkimaita. 1900-luvun alussa Saksan fyysikkoseura oli kansainvälisesti katsottuna fysiikan tutkimuksen huipulla ja siten suuri osa fysiikan tutkimuksesta julkaistiin saksaksi.[17] Eurooppalaisen fysiikan tutkimuksen tuolloinen taso näkyy paitsi siinä, että vuonna 1900 maailman vajaasta 900:sta fyysikosta runsas 600 oli kotoisin Euroopasta,[18] myös muun muassa keskieurooppalaisille fyysikoille jaettujen Nobelin fysiikanpalkintojen suurena määränä vuosina 1901–1920.[19] Nobel-palkinnon jakamiseen liittyy myös politiikkaa, mutta Euroopan johtoasema tuona ajanjaksona on silti ilmeinen.

Japanissa fysiikan tutkimus pääsi kunnolla käyntiin vasta 1930-luvulla. Tutkimuskeskus Rikeniin ensimmäisen syklotronin rakennuttanutta Yoshio Nishinaa pidetään Japanin modernin fysiikan tutkimuksen isänä, sillä hän pystyi ensimmäisenä rikkomaan perinteiset roolijaot ja kannusti vapaaseen ideoiden vaihtoon ja yhteistyöhön fysiikan perustutkimuksen edistämiseksi.[20] Samaan aikaan natsien valtaannousun myötä Saksan johtoasema fysiikan tutkimuksen mahtimaana mureni ja Yhdysvallat nousi tutkimuksen kärkeen. Samalla fysiikan julkaisukieleksi vakiintui englanti. Yhdysvaltalaiset rekrytoivat lahjakkaita tutkijoita ulkomailta, mutta heillä oli paljon myös omaa osaamista. Lisäksi monet saksalaiset tai Saksan toisen maailmansodan aikana valloittamien maiden huippufyysikot pakenivat juuri Yhdysvaltoihin ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Näihin pakoon lähteneisiin lukeutuvat muiden muassa Albert Einstein, Niels Bohr ja Erwin Schrödinger. Noin puolet fysiikan Nobel-palkinnoista on 1920-luvulta lähtien mennyt yhdysvaltalaisille tutkijoille.[19] Toisaalta nykyään suuri osa yhdysvaltalaisten yliopistojen tutkijoista ja opiskelijoista on alkujaan ulkomaalaisia.[21]
2000-luvun taitteessa Eurooppa on nousemassa takaisin fysiikan tutkimuksen kärkeen, kun suuriin tutkimushankkeisiin on keskitetty runsaasti voimavaroja.[21] Kokeellisen fysiikan tutkimuksen taso on hyvin riippuvainen siihen sijoitetusta rahamäärästä. Kokeellinen hiukkasfysiikan tutkimus ei esimerkiksi ole mahdollista ilman mittavia sijoituksia hiukkaskiihdyttimiin ja niiden vaatimaan alusrakenteeseen. 1970-luvulta lähtien on myös Aasian kokeellinen fysiikan tutkimus noussut maailmanlaajuiseen huomioon.[22]
Tutkijat

Tutkimusryhmän rakenne
Tutkimusryhmän perusrakenne on muuttunut historian saatossa. 1800-luvun Italiassa tyypillinen tutkimusryhmä fysiikan alalla koostui professorista, assistentista ja teknikosta. Osa tutkimuksesta tehtiin myös yläkouluissa, koska nuorille fyysikoille ei ollut tarjolla akateemista virkaa.[23] Nykyään tutkimusryhmiä yliopistoissa johtaa yleensä professori tai professoreja, joiden ohjauksessa työskentelee vaihtelevissa määrin laitoksen opetushenkilökuntaa, tutkijatohtoreita, väitöstyöntekijöitä, ja maisterin tai diplomi-insinöörin tutkintoa opiskelevia tutkimusassistentteja sekä vierailevia tutkijoita. Kokeellisen fysiikan tutkimuksessa ryhmään voi myös kuulua insinöörejä tai teknikkoja.
Professorit ja tutkijatohtorit toimivat väitöstyöntekijöiden ja maisteriopiskelijoiden ohjaajina. Opiskelijat oppivat yleensä tutkimuksen perusperiaatteet tällaisessa tutkimusryhmässä ja he osallistuvat täysipainoisesti tutkimuksen tekemiseen. Tutkijan ura jatkuu väitöstyön jälkeen yleensä tutkijatohtorikaudella (), jonka aikana tuore tohtori työskentelee muutamia vuosia jossain toisessa instituutissa tai yliopistossa. Osa opiskeluista tai tutkijatohtorikaudesta saatetaan tehdä ulkomailla.[24]
Tutkijoiden tapaamiset

Tutkijat tapaavat toisiaan konferensseissa, joissa he esittävät muille tuoreimmat tutkimustuloksensa ja luovat uusia yhteyksiä. Tutkimustulosten esittäminen konferensseissa ennen niiden julkaisemista on yksi tapa saada arvostelua ja palautetta muilta tutkijoilta. Tavoitteena on myös tehdä omaa tutkimusta tunnetuksi. Fyysikoiden työ on ollut pitkään kansainvälistä ja eri kansalaisuuksiin kuuluvien fyysikoiden yhteistyö oli hyvin yleistä jo 1800-luvulla. Mittavia konferensseja ei juuri pidetty ennen 1900-luvun alkua. Silloin järjestettiin ensimmäisen kerran Kansainvälinen fysiikan kongressi Pariisin maailmannäyttelyn yhteydessä ja vuonna 1911 aloitti perinteeksi muodostunut Solvay-konferenssi.[25][26]
Nykyään konferensseja on monenlaisia. Osa keskittyy vain tiettyyn aiheeseen tuoden yhteen saman alan osaajia koulutustaustasta riippumatta. Lisäksi monet fyysikkoseurat pitävät vuosittaisia fyysikoille suunnattuja tapaamisia heidän tutkimusaiheestaan riippumatta. Tällaisia yleisiä kokouksia järjestävät muun muassa yhdysvaltalainen American Physical Society (APS), saksalainen Deutsche Physikalische Gesellschaft (DPG) ja myös Suomen fyysikkoseura. Fyysikkoseurojen kokousten osanottajamäärä riippuu paljon seuran koosta. Esimerkiksi maailman suurimman[27] fyysikkoseuran, DPG:n, järjestämään Euroopan suurimpaan kevätkokoukseen odotetaan vuosittain noin 5000 osanottajaa.[28]
Tutkimuslaitokset
Fysiikan tutkimusta tehdään ympäri maailmaa eri tutkimusinstituuteissa: yliopistoissa, kansallisissa laboratorioissa sekä teollisissa laboratorioissa.[29] Tutkimuslaitosten roolit vaihtelevat jonkin verran ja ne voidaankin jakaa karkeasti niiden tavoitteiden mukaan. Teollisuuslaboratoriot tekevät tutkimusta kehittääkseen tuotteitaan, yliopistot edistävät perustutkimusta ja alan opetusta ja kansalliset laboratoriot tuottavat rahoittajaansa sekä tieteellistä yhteisöä hyödyttävää tutkimusta.[30]
Tutkimusinstituuttien tasoa voidaan yrittää arvioida instituuttien julkaisemien tutkimusten määrää ja niiden saamaa huomiota mittaamalla. Fysiikan alalla vuosina 1995–2005 kaikista eniten viitattiin seuraavissa tutkimusinstituuteissa tuotettuihin julkaisuihin:[31]

Taulukosta selviää, että fysiikan tutkimuksen kärkimaita ovat Yhdysvallat, Japani, Saksa, Italia, Iso-Britannia, Venäjä, ja Ranska. Näiden viitatuimmiksi rankattujen kahdenkymmenen instituutin joukossa on monia instituutteja, joiden tutkijat ovat osallistuneet hiukkasfysiikan julkaisuihin, joita siteerataan paljon. Yhteen hiukkasfysiikan julkaisuun oli viitattu jopa yli 2000 kertaa.[31]
Julkaisut

Oleellinen osa tutkimusprosessia on selvittää, mitä tutkittavasta asiasta on jo aiemmin julkaistu. Eri tahojen tutkimustuloksia ja -menetelmiä pyritään vertaamaan toisiinsa, jotta saadaan kattavampi selitys halutusta ilmiöstä.[32] Tiettyä aihetta koskevan tutkimuksen löytäminen tuhansien julkaisujen joukosta ei olisi mahdollista nykypäivänä ilman erilaisia hakukoneita ja julkaisutietokantoja, kuten esimerkiksi Academic Search Premier, Web of Science, Scitation, Google Scholar, ja Inspec.[33]
Fysiikan tutkimuksia julkaistaan monissa tieteellisissä julkaisusarjoissa. Fysiikan julkaisusarjoja ja alan kirjallisuutta julkaisevat muun muassa American Institute of Physics, American Physical Society, Elsevier, Institute of Physics, McGraw-Hill ja John Wiley & Sons. Myös vapaat elektroniset julkaisuarkistot, kuten arXiv, ovat nousseet 2000-luvulla perinteisten julkaisijoiden haastajiksi. Julkaisusarjojen merkittävyyttä arvioidaan monesti vaikuttavuuskertoimella, joka mittaa paljonko julkaisusarjassa julkaistuihin tutkimuksiin viitataan, mutta myös muita merkittävyyden mittareita on kehitetty.[34] Tiedelehdistä arvostetuimpia ja viitatuimpia ovat yleisesti arvostettujen lehtien Science ja Nature lisäksi:[34]

Tutkimusaiheet
Fysiikan tutkimuksessa tutkimusaiheiden suosiota voidaan arvioida julkaisutietokantojen avulla. Vuosina 1995–2005 julkaistuissa tieteellisissä töissä viitattiin eniten tutkimuksiin, jotka käsittelivät muun muassa seuraavia tutkimusaiheita: hiukkasfysiikka, supranesteet, suprajohteet, Auringon neutriinot, kvanttipisteet, moniatomiset systeemit, magnetoresistanssimateriaalit, ilmakehän neutriinot, metalli–eriste-transitio, puolijohteet, ydinreaktio, huippu-kvarkki, tilastollinen resonanssi, Bosen–Einsteinin kondensaatit, hiilinanoputket, fotonikiteet, kaoottiset oskillaattorit, Langmuir-kalvot, kosminen mikroaaltotaustasäteily, ylimääräiset aika-avaruusdimensiot, säieteorian solitonit, suuri yhtenäisteoria, ja kvanttigravitaatio.[31]
Megatiede

Megatiede on tutkimusta, joka vaatii huomattavan suuria rahallisia investointeja laitteisiin. Suuren hankkeen aloituskustannukset ovat isot ja myös projektin ylläpitäminen vaatii jatkuvaa huomattavaa rahallista panostusta. Megatieteelle on tyypillistä, että se tuottaa tuloksia vasta rahoituksen saavutettua tietyn riittävän tason toisin kuin lineaarisesti käyttäytyvä ”normaali” tutkimus, jonka tuottavuus kasvaa aina rahallisen panostuksen kasvaessa.[35] Suuri osa megatieteestä on fysiikkaan liittyviä hankkeita. Nykyaikaisen megatieteen katsotaan alkaneen Manhattan-projektista 1940-luvulla.[36] Megatiedehankkeet kuvaavat 1900-luvulla tapahtunutta muutosta tieteen asemassa ja rahoituksessa. Suurta tiedettä fysiikan alalla edustavat nykyään muun muassa hiukkaskiihdyttimet, synkrotronisäteilylaitokset, tutkimusreaktorit, fuusioreaktorit, vapaaelektronilaserit, Hubble-avaruusteleskooppi, ja Euroopan eteläinen observatorio.[37][38][39]
Kansainvälisyys

Useat isot fysiikan tutkimusprojektit ovat monikansallisia. Pelkästään Euroopassa on käynnissä useita projekteja, joiden rahoittamiseen osallistuu yli kymmenen maata.[37] Esimerkiksi LHC-kiihdytinprojektiin CERNissä Ranskan ja Sveitsin rajalla osallistuu yhteensä 37 maata ympäri maailmaa.[40]
Myös monissa pienen mittakaavan tutkimusprojekteissa kansainvälisyys on arkipäivää. Tutkimukset tehdään yleensä eri instituuteissa työskentelevien tutkijoiden yhteistyönä, sillä eri laboratoriot ovat erikoistuneet eri aihealueisiin. Esimerkiksi materiaalifysiikan tutkimuksissa yhdessä julkaistussa tutkimuksessa on saatettu käyttää useita eri mittausmenetelmiä, mitatut näytteet on valmistettu yhdessä laboratoriossa ja aiheen teoreettinen tarkastelu suoritettu toisessa. Lisäksi tutkijoiden siirtyminen maasta toiseen esimerkiksi tutkijatohtorikautta suorittamaan tekee tutkimusryhmistä kansainvälisiä.[24]
Rahoitus
Ennen toista maailmansotaa fysiikan tutkimuksen rahoitus oli vähäistä. Sodan aikana Yhdysvalloissa tutkimukseen valtion käyttämä rahamäärä nousi vuosittaisesta 48 miljoonasta 500 miljoonaan yhdysvaltain dollariin.[41] Sodan aikaiset investoinnit fysiikan tutkimukseen helpottivat fyysikoita saamaan valtiolta rahaa hankkeisiinsa myös sodan jälkeisenä aikana.[42]
Fysiikkaa tutkitaan pääasiassa julkisin varoin. Suuret rakennushankkeet voivat olla joko valtiollisia, useiden valtioiden tai jonkin kattojärjestön kuten YK:n tai Euroopan unionin rahoittamia. Esimerkiksi avaruustutkimusta rahoitetaan Yhdysvalloissa ja Venäjällä julkisin varoin NASAn ja Venäjän avaruusjärjestön kautta. Soveltavan fysiikan tutkimuksen rahoittajana toimii myös teollisuus. Suomessa teollisuuden innovaatioita sekä teollisuuden ja tutkimuslaitosten yhteisiä hankkeita rahoittaa muun muassa Tekes, jonka tuki eri hankkeille oli yhteensä noin 600 miljoonaa euroa vuonna 2009.[43]
Fysiikan tutkijat saavat yleensä palkkansa joko julkisilta tai yksityisiltä yliopistoilta tai itsenäisiltä tutkimusinstituuteilta. Tutkijat voivat kuitenkin hakea myös henkilökohtaisia tai projektikohtaisia projekti- tai apurahoja erilaisilta tiedeakatemioilta ja säätiöiltä. Osa säätiöistä saa rahansa valtiolta, toiset ovat yksityisten ihmisten varoista koottuja. Suomessa projekti- ja apurahoja jakavat fyysikoille vuosittain Suomen Akatemian lisäksi muun muassa Suomalainen Tiedeakatemia, Suomen Kulttuurirahasto ja Emil Aaltosen säätiö. Apurahalla tehtävä tutkimus on kartuttanut Suomessa tutkijan eläkettä vuoden 2009 alusta lähtien[44], mutta apuraha ei edelleenkään oikeuta ansiosidonnaiseen työttömyyspäivärahaan, jos tutkija jää apurahakauden jälkeen työttömäksi.[45]
Fysiikan tutkimuksen etiikka
Vaikka suuri osa fysiikan tutkimuksesta on rauhanomaista ja pyrkii edistämään teknologista kehitystä yleisellä tasolla, fyysikoiden keksimät ilmiöt eivät aina ole tuottaneet pelkästään hyvinvointia. Kuuluisa esimerkki tästä on toisen maailmansodan aikainen Manhattan-projekti, jonka tavoitteena oli tuottaa massatuhoase. Fysiikkaa koskevat eettiset kysymykset liittyvät siis läheisesti niihin eettisiin ja poliittisiin tarkoitusperiin, joihin fysiikan tutkimusta tuotetaan. Esimerkkinä puhtaasti teknisestä, tausta-arvoja kyseenalaistamattomasta tutkimuksesta voidaan mainita neutronipommin kehittäminen sotateollisuuden tarpeisiin. Pommin neutronisäteily tappaa ihmiset, mutta jättää infrastruktuurin kuten rakennukset ennalleen. Tällaiseen tutkimukseen osallistuvan fyysikon motivaatio ei välttämättä ole tuhoisa tai ihmisvihamielinen.[46]
Kuten muillakin aloilla, yleisten eettisten kysymysten lisäksi tutkija voi kohdata eettistä ajattelua vaativia eturistiriitoja arkipäiväisessä työssään. Tutkimusta rahoittava taho tai läheinen työkollega saattaa vaatia tutkijalta tieteen sisäisten normien, kuten avoimuuden ja rehellisyyden kiertämistä tai suoranaista rikkomista.[47]
Tieteelliset huijaukset ja tutkimustulosten sepittäminen
Kaikki tutkimus nojaa siihen, että tutkijoiden oletetaan noudattavan yhteisiä tieteen eettisiä pelisääntöjä eli tutkimusetiikkaa. Fysiikan alalla on ollut muutamia paljon huomiota saaneita tapauksia, joissa on ollut epäilyksiä tahattomasta tai tarkoituksellisesta vilpistä. Ensimmäisenä huomiota herätti vuonna 1989 keksitty kylmäfuusio,[48] jonka väitetyn toimivuuden epäillään olleen väärin tulkittujen mittaustulosten ansiota. Kylmäfuusion mahdollisuuksia tutkitaan silti edelleen.[49]
Vuonna 2002 paljastui Bell Labsissa työskennelleen nuoren fyysikko Jan Hendrik Schönin tekemä törkeä tieteellinen vilppi. Schön oli julkaissut sensaatiomaisia tutkimustuloksia hyvin arvostetuissa lehdissä kuten Science ja Nature. Hänet oli myös useaan kertaan palkittu tekemistään löydöistä materiaalitutkimuksen saralla ja monet povasivat hänelle jopa Nobel-palkintoa.[50] Vuonna 2001 hän väitti keksineensä molekyylitransistorin ja julkaisi tutkimuksia uskomatonta tahtia, peräti yli 90 julkaisua noin kolmen vuoden aikana.[50] Pian kuitenkin kävi ilmi, etteivät muut tutkijat yrityksistä huolimatta pystyneet toistamaan hänen tuloksiaan ja hänen huomattiin käyttäneet samoja mittaustuloksia eri yhteyksissä väittäen niiden olevan eri materiaaleista. Tapausta tutkinut komitea totesi Schönin väärentäneen mittaustulokset ainakin kuuteentoista julkaisuun. Samoihin aikoihin myös Lawrence Berkeley National Laboratoryssa (LBNL) paljastui tieteellinen huijaus. Laboratorion tutkijat väittivät löytäneensä alkuaineet 116 ja 118, mutta vetivät väitteensä myöhemmin takaisin.[51]
Ennen näitä tapauksia fysiikan alalla ei ollut totuttu vilppiin, sillä vilpin oli ajateltu olevan lähinnä vaikeasti toistettavia biologisia systeemejä tutkivien tieteenalojen ongelma.[51] Schönin tapaus järkytti tiedemaailmaa ja erityisesti fyysikoita. Eettisiin säännöstöihin alettiin kiinnittää sen jälkeen enemmän huomiota.[51]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kragh, Helge| title = Kvanttisukupolvet: 1900-luvun fysiikka| location = Helsinki| publisher = Terra Cognita| year = 2002| version = (Quantum generations: A history of physics in the twentieth century, 2002.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen| id = ISBN 952-5202-53-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cahan, David (ed.)| title = From Natural Philosophy to the Sciences| publisher = University of Chicago Press| year = 2003| id = ISBN 9780226089287| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google Books]}}
Viitteet

Luokka:Fysiikka
Luokka:Tutkimus

Milloin Solvay-konferenssi pidettiin ensimmäisen kerran?


Larry David Norman (8. huhtikuuta 1947 – 24. helmikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja tuottaja. Hän tuli kansainvälisesti tunnetuksi rockvaikutteisella nykygospelillaan. Normanin äänitteet ovat merkittäviä kristillisistä aiheistaan, ja häntä pidetään usein "kristillisen rockmusiikin isänä".[1] Normanin sanotaan vaikuttaneen merkittävästi moniin muusikoihin, sekä kristittyihin että ei-kristittyihin.[2]
Norman on pitkään liitetty 1960-luvun lopun ja 1970-luvun alun Jesus People -liikkeeseen[3], vaikka on kirjoitettu, että "hän ei pidä itseään osana nuorisoon suuntautunutta ajan 'Jeesus-liikettä'".[4][5]
Norman äänitti musiikkia vuodesta 1966, ja häneltä ilmestyi useita albumeita. Normanin ensimmäinen albumi I Love You äänitettiin kun hän lauloi yhtyeessä People!, ja albumi julkaistiin vuonna 1968. Yhtyeen singlenä julkaistu cover The Zombiesin nimikappaleesta meni sijalle 7 Billboardin top 20 -listalla saman vuoden kesäkuussa. Norman jätti People!-yhtyeen 1969, jolloin hän julkaisi sooloalbumin Upon This Rock ja on sen jälkeen esiintynyt sooloartistina, ja hän on levyttänyt sekä valtavirran levy-yhtiöille että riippumattomille levymerkeille.[6]
Norman syntyi Corpus Christissä, Texasissa, mutta muutti kolmevuotiaana perheensä kanssa San Franciscoon. Hän oli suosionsa huipulla 1970-luvulla, mutta jatkoi uraansa 2000-luvulle saakka.
Normanilla oli vuonna 1972 rooli Larry Hagmanin ohjaamassa elokuvassa Valuvan kuoleman kosto.
Norman loukkaantui ilmailuonnettomuudessa vuonna 1978, mutta se ei vaikuttanut hänen uraansa pitkällä tähtäimellä, vaan hän pysyi aktiivisena esiintyjänä. Hänet otettiin vuonna 2001 Gospel Music Hall of Fameen. Vuonna 2007 Norman otettiin San Jose Rocks Hall of Fameen (San Jose, Kalifornia), sekä People!-yhtyeen jäsenenä että sooloartistina. Tuolloin Norman palasi yhteen People!:n kanssa yhtä konserttia varten. Hän kuitenkin kuoli sydänsairauteen jo helmikuussa 2008, 60-vuotiaana.
Larry Normanin elämästä julkaistiin dokumentti lokakuussa 2008.[7]
Varhaiset vuodet
Larry Norman syntyi Corpus Christissä, Texasissa 8. huhtikuuta 1947. Muutettuaan kolmivuotiaana perheensä kanssa San Franciscoon, Kaliforniaan, Norman kiinnostui Elvis Presleyn musiikista. Tänä aikana Larry kulki isänsä seurassa, kun tämä teki lähetystyötä vankiloissa ja sairaaloissa. Yhdeksänvuotiaana Larry alkoi kirjoittaa ja soittaa rock and roll -kappaleita koulussa, ja hän kokeili ja yhdisti hengellistä sanomaa musiikkiinsa.
Vuonna 1959 Norman esiintyi radio- ja televisiojuontaja Ted Mackin ohjelmassa The Original Amateur Hour CBS-kanavalla. Lähdettyään kotoaan 1960-luvun puolivälissä Norman muutti San Joséen, Kaliforniaan ja meni mukaan paikallisiin rockmusiikkipiireihin. Hän lämmitteli sellaisia esiintyjiä kuin The Doors ja Jimi Hendrix.[4]
Ura
People!
Vuosina 1965 ja 1966 veljekset Geoff ja Robb Levin perustivat Larry Normanin kanssa yhtyeen People! Nimi parodisoi sellaisia eläinten mukaan nimettyjä yhtyeitä kuin  The Beatles, The Animals ja The Byrds. Norman oli yhtyeen pääasiallinen lauluntekijä ja jakoi lauluosuudet Gene Masonin kanssa. Yhtyeeseen liittyi rumpali Dennis Fridkin ja kosketinsoittaja Albert Ribisi.
Vuonna 1966 yhtye allekirjoitti levytyssopimuksen Capitol Recordsin kanssa ja julkaisi singlen Organ Grinder/Riding High. Sen jälkeen yhtye alkoi työstää esikoisalbumiaan ja julkaisi toisen singlen, coverin The Zombiesin kappaleesta "I Love You", josta tuli People!:n menestys. "I Love You" meni Billboardin Top 20 -listalle ja saavutti useilla alan listoilla sijan 1.
Tämä menestys loppui kuitenkin lyhyeen, koska pian ilmeni kiistaa yhtyeen jäsenten ja levy-yhtiön välillä. Ensinnäkin jäsenet Normania lukuun ottamatta alkoivat harjoittaa skientologiaa ja vaativat muilta jäseniltä: "Meidän kaikkien on harjoitettava skientologiaa tai ette voi jäädä yhtyeeseen." [6] Norman ja Mason kieltäytyivät.
Toinen tapaus sattui, kun People! julkaisi esikoisalbuminsa. Larry Norman halusi, että albumi nimettäisiin We Need A Whole Lot More of Jesus, and a Lot Less Rock and Roll ja että albumin kannessa olisi kristillistä kuvastoa. Sen sijaan Capitol Records kuitenkin päätti nimetä albumin singlen I Love You mukaan, ja kanteen laitettiin kuva yhtyeestä. Levy-yhtiön sensuurin ja People!:n uskonnollisen väittelyn jälkeen Larry Norman jätti yhtyeen albumin julkaisun aikoihin.[4]

Normanin lähdöstä huolimatta yhtyeen toinen albumi Both Sides of People vuonna 1969 sisälsi Larry Normanin säveltämän "She's a Dancer" -kappaleen. Norman ja Mason palasivat yhtyeeseen vuonna 1974 soittaakseen hyväntekeväisyyskonsertin Kalifornian yliopistossa. Myöhemmin julkaisiin myös livealbumi Larry Norman and People! – The Israel Tapes - 1974 A.D.
People!:n 6 alkuperäisjäsentä perustivat yhtyeen uudelleen vuonna 2006. Lähes 40 vuoden jälkeen yhtye palasi yhteen soittaakseen viimeisen konserttinsa 19. lokakuuta 2007. Pian sen jälkeen yhtye otettiin San Jose Rocks Hall of Fameen.[6]
"The Trilogyn" äänitys
Vuonna 1969 Norman äänitti ensimmäisen sooloalbuminsa Upon This Rock Capitol Recordsilla. Norman kertoi myöhemmin Contemporary Musicians -lehdelle albuminsa tavoitteistaan:
"Halusin hylätä perinteisen gospelmusiikin, murtaa kirkon ovet ja päästää hipit ja prostituoidut pyhäkköön... Halusin kertoa nälkäisten ruokkimisesta, maailmalle menemisestä... [Mielestäni] suuri osa nykyaikaisesta musiikista oli aneemia ja tarvitsi muutosta."[4]
Vaikka vanhoilliset, uskonnolliset ryhmät eivät aina pitäneet Normanista,[4] hänen musiikkinsa toi hänelle suuren ihailijajoukon vastakulttuuriliikkeissä. Vaikka Normanilla oli sopimus Capitol Recordsin kanssa, Paul McCartney otti yhteyttä häneen keskustellakseen tämän musiikista. [8] Tämä tapaaminen rohkaisi Larrya, vaikka hän hieman ilkkui McCartneyta toisen albuminsa sanoituksissa ("Dear John, who's more popular now? I´ve been listening to some of Paul's new records. Sometimes I think he really is dead." kappaleelta "Reader's Digest". Katso Paul on kuollut.)
Vuonna 1972 päästyään MGM-levymerkille Norman äänitti toisen studioalbuminsa Beatles-tuottaja George Martinin kanssa. Albumin nimeksi tuli Only Visiting This Planet. Samana vuonna Normanilla oli rooli elokuvassa Valuvan kuoleman kosto.
Vuonna 1973 Norman julkaisi MGM:llä albumin So Long Ago the Garden. Norman kuitenkin uskoi, että levy-yhtiö puuttui hänen albumiensa aiheisiin, joten Norman jätti MGM:n ryhtyäkseen riippumattomaksi artistiksi.
Only Visiting This Planetia, So Long Ago The Gardenia ja In Another Landia kutsutaan usein "The Trilogyksi".[9]
Riippumattomana muusikkona
Jätettyään MGM:n Normania nimitettiin "itsepäisen riippumattomaksi artistiksi" 3 vuosikymmenen ajan.[4] Norman tuotti suurimman osan musiikistaan luovina vuosinaan 1966–1978 aina People!-albumeistaan soolojulkaisuihinsa kuten Something New Under the Son. Kuolemaansa saakka hän julkaisi jatkuvasti albumeita ja äänitteitä levymerkillään Solid Rock Records.
Normanin kappaleet olivat laaja-alaisia ja käsittelevät sellaisia aiheita kuten politiikkaa ("The Great American Novel"), vapaata rakkautta ("Pardon Me"), sodanaikaisten journalistien passiivista kaupallisuutta ("I am the Six O'Clock News"), noituutta ja okkultismia ("Forget Your Hexagram"), eristäytyneisyyttä ("Lonely by Myself"), uskonnollista tekopyhyyttä ("Right Here in America") sekä monia muita aiheita, joita hänen kollegansa eivät tavallisesti käsitelleet.
Omien äänitteidensä lisäksi Larry Norman tuotti muutaman muun riippumattoman esittäjän musiikkia kuten Randy Stonehill ja Salvation Air Force. Maineikkain ja kiistellyin Normanin levymerkillä julkaistu albumi oli Daniel Amosin Horrendous Disc, jonka tuotti Mike "Clay" Stone.
Vuonna 1981 Norman ja hänen isänsä perustivat levymerkin Phydeaux Records vastatakseen siihen, että markkinoilla myytiin Normanin musiikin bootleg-äänitteitä. Normanin mukaan keräilijöiden joukossa hänen vinyylialbumeitansa myydään 400 dollarin hinnoilla.[10]
Vuonna 1989 Larryn ja hänen veljensä Charlesin oli tarkoitus esiintyä Moskovassa, Neuvostoliitossa. Norman vihjaa, että hän ja hänen veljensä sairastuivat syötyään aterian, joka tarjottiin heille "erityisruokalistalta". Pian jälkeenpäin Normanin huoneeseen tuli kolme sairaanhoitajaa ("kehoiltaan kuin [amerikkalaisen] jalkapallonpelaajat", Norman kuvaili), jotka kehottivat Normania menemään sairaalaan. Norman alkoi epäillä ja kieltäytyi. Neuvostoliiton armeijan henkilökunta perui konsertin 20 minuuttia esityksen alettua.[11] Tapauksesta huolimatta Norman palasi Venäjälle ja esiintyi Moskovan olympiastadionilla vuonna 1990. Tehtyään seitsemän menestyksekästä esitystä tuolla stadionilla Norman järjesti kaupunkiin yhtiönsä Solid Rock Recordsin sivukonttorin.[4]
Vaikutus
Rock- ja folkmusiikkiin
"Se on kuin jäävirta...se kasvaa, ja sitä ei voi pysäyttää."
Vuonna 1971 Time-lehti uutisoi Jeesus-liikkeen kasvusta, ja vaikka Larry Norman otti etäisyyttä siihen,[4] hänestä oli tullut liikkeen seuraajien suosituimpia muusikoita. Time uutisoi, että Eric Claptonista oli tullut "Jeesus-liikkeen käännynnäinen" ja eräässä vuoden 1971 kansijutussa mainittiin liikeen vaikuttamia jäseniä yhtyeistä Peter, Paul, and Mary ja Fleetwood Mac. Johnny Cash mainittiin myös, ja hän tuotti myöhemmin The Gospel Road -albumin ja videon.[3]
Norman pyrki auttamaan muusikoita, jotka kärsivät päihdeongelmista 1970-luvulla. Hän aloitti näyttelijöille ja muusikoille suunnatun raamattupiirin nimeltä "The Vineyard". Sen kasvettua folk rock artisti Bob Dylan osallistui myös opetukseen. Jälkeenpäin Dylan tutustui Normanin levyihin Only Visiting This Planet ja So Long Ago the Garden. Tänä aikana Dylan julkaisi kolme albumia, jotka olivat tyyliltään samanlaisia kuin Normanin: Slow Train Coming (1979), Saved (1980) ja Shot of Love (1981).[12]
Vaikka Norman sanoi vuoden 1984 haastattelussa, että hän ei tuntenut Dylania kovin hyvin, hän muisti ajatelleensa, että "Tämä on paras albumi, jonka olen koskaan kuullut." kun Slow Train Coming julkaistiin. Hän sanoi albumista: "En tule koskaan kirjoittamaan noin hyvää albumia, hän ei tule koskaan kirjoittamaan noin hyvää albumia - kukaan ei kykene siihen. Se kosketti minua joka osa-alueella. Tiedäthän miehet kamppailussa, niin kuin Dylan oli, kun hän kuoli itsellensä ja tuli kristityksi, ne ovat mielenkiintoisia... Pelkäsimme kaikki, että amerikkalaisen mielettömyyden evankelinen yksinkertaisuus vaikuttaisi häneen liikaa ja kirjoittaisi albumin, joka ei olisi hänen runouden lahjansa arvoinen. Tämä albumi on kuin rukous, se on kaunis rukous, sosiaalinen yhteys. Se on yhteys kaikille harhanäköisille ihmisille, jotka ovat vihaisia."[13]
Irlantilainen laulaja-lauluntekijä Van Morrison ja yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä John Mellencamp ovat sanoneet ihailevansa Larry Normanin musiikkia. Yli 300 artistia on tehnyt covereita Normanin kappaleista, mukaan lukien Sammy Davis Jr.[10]
Rockhistorioitsija Walter Rasmussenin väittämän mukaan Pete Townshend myönsi kerran, että The Whon vuoden 1969 albumi Tommy sai innoituksensa People!:n kappaleesta "Epic". Townshend on kuitenkin sittemmin kieltänyt yhteyden.[14][9]
Punkiin ja vaihtoehtorockiin
Punkpiireissä ja "Shalom Fellowship" -yhteisössä toimineet U2:n jäsenet sanoivat olevansa Larry Normanin musiikin "ihailijoita".[10] Molemmat artistit soittivat konsertteja Yhdistyneen kuningaskunnan Greenbelt Festival-tapahtumassa vuonna 1982.
Pixiesin Black Francis (oikealta nimeltään Charles Thompson IV, myöhemmin taiteilijanimeltään Frank Black) tutustui Larry Normanin musiikkiin 13-vuotiaana nähtyään hänet konsertissa. Tänä aikana Thompson sanoi Normanista: "Minusta uskonnolliset ihmiset eivät tainneet juuri kunnioittaa Larry Normania... hänellä kun oli kapinallisempi rock'n'roll-tyyppinen maine." "Pukeuduin kuin hän, näytin samalta kuin hän, hän oli ehdoton idolini."[15] Basisti Kim Dealin mukaan Pixiesin vuoden 1987 ep:n Come On Pilgrim nimi on peräisin iskulauseesta, jota Norman käytti konserteissaan. Samoin kappaleessa "Levitate Me" on samantapainen Normanin iskulause. [16] Äänittäessään Pixiesin albumia Surfer Rosa tuottaja Steve Albini tunnisti Pixiesin viittaukset ja ymmärsi, että hänellä ja Black Francisilla oli molemmilla "sama viehtymys" Normanin musiikkiin. He keskustelivat Larry Normanista pitkään äänittäessään albumia.[17] U2:n jäsenet esittelivät Normanin Black Francisille, kun Pixies esiintyi heidän kanssaan samalla kiertueella 1992.[18] Frank Blackin soololevy Frank Black and the Catholics (1998) sisältää coverin Larry Normanin kappaleesta "Six-Sixty-Six." Vuonna 2005 hän esiintyi Larry Normanin kanssa konsertissa, jonka odotettiin jäävän Normanin viimeiseksi. Parivaljakko esitti Normanin vuoden 1978 kappaleen "Watch What You're Doing."[1]
Larry Normanin veli Charles Normal on vaihtoehtorockkitaristi, joka esiintyi myös kesän 2005 konsertissa. Hän soittaa nykyisin yhtyeessä Guards of Metropolis (aiemmin Softcore) sekä Frank Blackin Catholics-taustayhtyeessä.
Nykyajan kristilliseen musiikkiin
Larry Normanin suhde kristinuskon kirkkoon ja nykyajan kristilliseen musiikkiin on ollut vuosia eripurainen. Portlandin uutis- ja radioasema KXL:n mukaan Normanin yhteiskunta-asema aiheutti kiistaa vanhoillisten kristittyjen joukossa. Hänen näkemyksensä rasismista ja köyhyydestä toivat hänelle tappouhkauksia 1970-luvulla.[11] Kristillisissä kirjakaupoissa Normanin musiikki oli julistettu pannaan, ja se on yleisesti vielä voimassa. Pannaan julistaminen ei johtunut ainoastaan Normanin yhteiskunta-asemasta, vaan  myös hänen suosimastaan seurastaan. Norman sanoi eräässä haastattelussa:
"Kirkot eivät aikoneet hyväksyä minua, kun näytän katutyypiltä pitkissä hiuksissa ja farkuissa. He eivät pitäneet äänittämästäni musiikista, ja minulla ei ollut halua julistaa ilosanomaa kääntyneille."[19]
Kysyttäessä onko hänen vuoden 1969 albuminsa Upon This Rock "kristillinen", Norman vastasi:
"Ei, se ei ollut kristillinen albumi niille uskoville, jotka halusivat, että kaikki pitää sanoa selkeästi. Se oli enemmänkin katutappelu. Sanoin [kristityille]...Tämä albumi ei ole teille."[19][20] Vuonna 1984 Norman sanoi mielipiteensä kristillisestä musiikista: "Olen tyytyväinen siihen, mitä Englannissa ja Euroopassa tapahtuu...mutta en ole järin innoissani kristillisen musiikin kaupallistumisesta Yhdysvalloissa." Kaksi vuotta ennen vuoden 1984 haastattelua hän valitti, että kristillinen musiikki tarkoittaa yleensä "kehnoa ajattelua, epärehellisiä kielikuvia ja huonoa runoutta" ja sanoi, että "En ole koskaan päässyt sen järkytyksen yli, kuinka huonoja  ne sanoitukset ovat."[13]
Kuitenkin viime vuosina monet nykyajan kristillisen musiikin esittäjät ovat nimenneet Normanin musiikkinsa vaikuttajakseen, erityisesti kristillisen rockmusiikin alalajissa. Hänet mainitaan usein vaikuttajaksi Keith Greenin ja Randy Stonehillin kristinuskoon kääntymiseen.[10] (Molemmista nimittäin tuli kristillisiä artisteja.) Hän antoi haastatteluja lehdille, jotka käsittelevät nykyajan kristillistä musiikkia ja otti vastaan alan palkintoja. Kysyttäessä suhteestaan nykyajan kristilliseen musiikkiin ja omaan musiikkiinsa, Norman vastasi: "Olen iloinen, jos olen rohkaissut muita artisteja."[19]
Vuonna 1986, Norman oli mukana kristillisen artistin Geoff Moore and the Distancen musiikkivideolla, jonka kappale oli cover Normanin "Why Should the Devil (Have all the Good Music?)" -kappaleesta.
Vuonna 1995 monet nykyajan kristillisen musiikin esittäjät julkaisivat tribuuttialbumin  One Way: Songs of Larry Norman. Useat suositut kristilliset artistit osallistuivat hankkeeseen, mukaan lukien dc Talk, Rebecca St. James, Audio Adrenaline ja Grammatrain.
Vuonna 2001 Norman otettiin Gospel Music Hall of Fameen sellaisten artistien kuin Elvis Presley seuraan.

Populaarikulttuuriin
Larry Norman teki cameo-esiintymisen vuoden 1972 elokuvassa Beware! The Blob.
1990-luvun puolivälissä Simpsons Comics julkaisi rajoitetun painoksen pilakuvan "Simpsonit"-sarjan mukaisesti tyylitellystä Larry Normanista, joka esittää kappaleen "Why Should the Devil Have all the Good Music?" Sarjakuvan lisäksi tehtiin Simpsonit-kello, joka sisältää keltaisen, kolmisormisen Larry Normanin.[21]
Kuolema
Norman kuoli 24. helmikuuta 2008 kotonaan Salemissa, Oregonissa perheensä ja ystäviensä läheisyydessä. Päivää aiemmin hän kirjoitti viestin kotisivulleen koskien sydänsairauttaan:
Olo on kuin olisin Cracker Jack -[karkki]pakkauksessa oleva yllätyspalkinto, jota Jumalan käsi kurottaa nostaakseen minut ylös. Olen ollut kuukausien ajan lääkityksessä. Haavani suurenevat koko ajan. On vaikeata hengittää. Olen valmis lentämään kotiin. En ole täällä kauempaa. En voi sille mitään. Sydämeni on liian heikko. Haluan sanoa hyvästit kaikille. Menneinä aikoina olette avomielisesti tukeneet minua rukouksin ja taloudellisesti, ja tarvitsemme varmaan vieläkin tukea. Haluan tulla haudatuksi yksinkertaisessa honka-arkussa, jossa on kukkia sisällä. Haluaisin työntää pimeyden pois niin urheasti kuin voin. Sivuilleni tulee tietoa hautajaisistani, jos jotkut teistä haluavat osallistua. Emme tiedä päivää, jolloin kuolen. Hyvästi, näkemiin, tapaamme vielä.[22]
Yksityiselämä
Larry Norman on maineikas erikoisesta luonteestaan. Q.Stone-yhtyeen Sakari Löytty on kuvaillut Kotimaa-lehden jutussa, että "Larry oli jonkin sortin luova hullu. Hän saattoi nukkua studion nurkassa ja yhtäkkiä vetää hienoja ideoita takataskustaan."[23] Mikko Löytty kertoo Soundi-lehden haastattelussa, että Normanin kanssa oli aluksi pelottavaa työskennellä: ”Se oli semmoinen singahteleva kumiukko, josta ei ikinä tiennyt, mitä se seuraavaksi tekisi.”[24]
Norman oli kahdesti naimisissa, molemmat liitot päättyivät eroon. Hänen entisiin ystäviinsä kuului kristityt muusikot Randy Stonehill, Daniel Amos, Tom Howard ja Steve Scott. Normanin kuoleman jälkeen World-lehti uutisoi, että Larrylla oli suhde australialaisen naisen, Jennifer McCallumin kanssa vuoden 1988 kiertueen aikana. Heille syntyi avioliiton ulkopuolinen poikalapsi. McCallumin sanoi julkistaneensa tiedon vasta nyt, koska Daniel Robinson, Larryn poika, oli jätetty osattomaksi Normanin testamentista.[25]
Dokumentti
Vuonna 2008 Normanin elämästä tehtiin dokumentti Fallen Angel: The Outlaw Larry Norman. Sen tuotti David DiSabatino, joka on tehnyt dokumentin myös Lonnie Frisbeesta. Dokumentti näytettiin Chicagon Wheaton Collegessa lokakuussa 2008, samassa yhteydessä Randy Stonehillin konsertin kanssa.[26][7]
Diskografia
1960-luvulta alkaen Larry Norman on osallistunut yli 90 albumin tekoon, mukaan lukien kokoelmalevyt ja konsertti-bootleg-äänitteet. Nämä äänitteet on julkaistu eri levy-yhtiöillä ja eri esittäjien kanssa. Alla on mainittu osa Normanin tuotannosta.

Lähteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset laulajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset musiikkituottajat
Luokka:Vuonna 1947 syntyneet
Luokka:Vuonna 2008 kuolleet


Tintin seikkailut (), lyhyemmin pelkkä Tintti, on belgialaisen sarjakuvataiteilija Hergén luoma sarjakuva. Tintti on yksi 1900-luvun tunnetuimmista ja luetuimmista eurooppalaisista sarjakuvista: sitä on myyty yli 200 miljoonaa kappaletta ja käännetty yli 50 kielelle.
Päähenkilö Tintti on nuori lehtimies ja matkailija, jonka rinnalla kulkevat uskollinen koira Milou, kapteeni Haddock, professori Tuhatkauno ja monet muut hahmot.
Hergéä on kehuttu selkeästä mutta silti ilmeikkäästä piirrostyylistään, mukaansatempaavista tarinoista ja myöhempien kirjojen tarkasta taustatutkimuksesta. Sarja sisältää monia eri lajityyppejä, kuten meriseikkailua (Yksisarvisen salaisuus ja Rakham Punaisen aarre) ja tieteisfantasiaa (Päämääränä kuu ja Tintti kuun kamaralla). Kaikille Tintti-kirjoille, poliittisiin tarkoituksiin tehtyä ensimmäistä Tinttiä Neuvostojen maassa lukuun ottamatta, on ominaista tilannekomiikan runsaus, jonka rinnalle myöhemmissä kirjoissa tulee myös hienostuneempaa satiiria.
Ensimmäisissä Tinteissä seikkailun juoni on hyvin yksinkertainen, ja Tintti lähinnä törmäilee paikasta toiseen vieraalla maaperällä. Myöhemmissä Tinteissä kertomusten juonet ovat monimutkaisempia ja niissä on tehty seikkailun ympäristöä koskevaa taustatyötä realistisuuden lisäämiseksi. Mielenkiintoinen kokeilu on sarjan osa Castafioren korut, jossa tapahtumapaikkana toimii jatkuvasti kapteeni Haddockin kotikartano ja joka ei ole muiden Tintti-kirjojen tapaan seikkailukertomus.
Henkilöhahmot
Tintti

Tintti on Tintin seikkailujen päähenkilö. Hän teki ensiesiintymisensä belgialaisessa sanomalehdessä 10. tammikuuta 1929 ja perustui suurelta osin Hergén aiempaan Totor-partiolaishahmoon. Tintti on nuori belgialainen lehtimies, joka sekaantuu vaarallisiin tapauksiin ja selvittää ne sankarillisesti. Vaikka Tintti esitetään tunnettuna toimittajana, hänet harvemmin nähdään varsinaisessa työssään. Tintti on asenteiltaan suhteellisen neutraali ja muita henkilöhahmoja värittömämpi puhtoinen sankarityyppi. Tintin henkilö muuttuu jonkin verran myöhemmissä kirjoissa, alkaen Castafioren koruista. Hän ei enää aktiivisesti hakeudu seikkailuihin, vaan joutuu niihin ympäristön vaikutuksesta. Etenkin tämä näkyy kirjoissa Lento 714 ja Tintti ja Picarot.
Milou

Milou on Tintin valkoinen karkeakarvainen kettuterrieri, joka seuraa häntä kaikkialle. Tintin ja Miloun suhde on erittäin syvä, ja he toistuvasti pelastavat toinen toisensa hengen. Milou kommentoi seikkailuja omalla maanläheisellä tavallaan, mutta lukuun ottamatta Tinttiä Neuvostojen maassa, muut eivät Miloun kommentteja kuule - kyseessähän on koira. Kapteeni Haddockin tavoin Milou on perso alkoholijuomille, ja toikkaroi humalassa lähes joka seikkailussa. Milou pitää myös luista ja ruuasta, jota se häikäilemättä varastelee. Milou on vahvasti slapstick-tyyppinen hahmo, jolla on kliseeksi asti taipumusta törmäillä kulkiessaan esteisiin. Myös Miloun kissajahdeista, hämähäkkipelosta ja hassunkurisista ilmeistä ja eleistä revitään jatkuvasti huumoria. Milouta on myös helppo pitää sympaattisena tämän jouduttua pulaan.
Miloun nimi tulee Hergén ensimmäisen tyttöystävän nimestä Marie-Louise. Milou on kuitenkin uroskoira.
Kapteeni Haddock

Kapteeni Archibald Haddock on Tintin paras ystävä. Hän on merikapteeni, joka esiintyy ensimmäisen kerran kirjassa Kultasaksinen rapu. Ensimmäisessä kirjassaan Haddock on säälittävä alkoholisti, jonka juoppohulluuskohtaukset ovat useamman kerran suistaa Tintin turmioon. Myöhemmissä kirjoissa Haddock on voimakkaampi ja saa jopa sankarillisia piirteitä. Haddockin liiallinen juominen tosin jatkuu satunnaisesti. Haddockin inhimilliset piirteet ja sarkastisuus toimivat vastapainona Tintin sankarillisuudelle.
Haddockilla on taipumusta äkkipikaisuuteen ja hän käyttää värikästä kieltä parjatessaan hänet suututtaneita henkilöitä, eläimiä tai jopa asioita. Haddockin mielijuoma on Loch Lomond -merkkinen viski. Haddock asuu esi-isälleen kuuluneessa Moulinsartin linnassa, jonka professori Tuhatkauno ostaa hänelle kirjan Rakham Punaisen aarre lopussa.
Haddockin nimi tulee Hergén vaimonsa kanssa käymästä keskustelussa, jossa vaimo mainitsi että haddock on "surkea englantilainen kala" (englannin sana haddock merkitsee koljaa). Hergé poimi nimen välittömästi.
Professori Teophilus Tuhatkauno

Professori Teophilus Tuhatkauno on huonokuuloinen keksijä, joka esiteltiin alun perin Rakham Punaisen aarteessa. Tuhatkauno on ydinfysiikassa, kemiassa, mekaniikassa ja biologiassa ansioitunut tiedemies, joka kehittää monet tarinoiden keskeisistä laitteista, kuten hainmuotoisen pienoissukellusveneen Rakham Punaisen aarteessa, kuuraketin Tintissä kuun kamaralla ja yliäänilaitteen Tuhatkaunon tapauksessa. Tuhatkaunon keksinnöt heijastelevat oman aikansa teknologista kehitystä, esimerkiksi kuuraketti edusti 1950-luvun tiedemiesten optimistisia näkemyksiä avaruustoiminnan läpimurrosta ja sekä Syldavian että Bordurian tiedustelupalvelujen havittelema yliäänilaite oli Hergén satiirinen viittaus Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton väliselle asevarustelulle.
Tuhatkaunon huonokuuloisuus on ollut hahmon ensiesiintymisestä lähtien yksi Tintti-sarjakuvien toistuvista vitseistä. Tuhatkaunon kyvyttömyys ymmärtää muiden puhetta saattaa äkkipikaisen kapteeni Haddockin raivon partaalle, ja Rakham Punaisen aarteessa myös suvaitsevainen Tintti ärsyyntyi professorin huonokuuloisuudesta. Tuhatkauno kuulee hänelle lausutut sanat väärin ja yleensä täysin päinvastaisessa merkityksessä, mikä saa hänet reagoimaan omalaatuisilla lausahduksilla kuulemiinsa sanoihin. Tuhatkauno ei tiedä, että hänellä on kuulovamma, vaan hän selittää "vasemman korvansa olevan hieman huonokuuloinen". Tarinassa Päämääränä Kuu Tuhatkaunolle annettiin kuulokoje, joka on hänellä käytössä myös sarjakuvan jatko-osassa Tintti kuun kamaralla, mutta kahden tarinan jälkeen hän luopuu kuulokojeesta. Kuulokojeella varustettu Tuhatkauno on vakavamielisempi hahmo verrattuna muihin tarinoihin, jossa hän on vahvasti humoristinen henkilö. Tuhatkaunon huonokuuloisuuteen pohjautuvia kielellisiä vitsejä ei ole täysin voitu kääntää suomennoksiin, joten suomenkielisessä käännöksissä hän toisinaan vaikuttaa kuulevan dialogin kannalta epäolennaisia sanoja.
Tuhatkaunon hahmon esikuva oli Hergén mukaan sveitsiläinen fyysikko Auguste Piccard, johon Bianca Castafiore sotkee Tuhatkaunon Castafioren koruissa. Tuhatkaunon esikuvia olivat myös edellisten Tintti-seikkailujen omalaatuiset tiedemiehet, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Nestor Halambique ja Salaperäisen tähden Kustaa Kalisteinen.
Dupont ja Dupond

Dupont ja Dupond ovat identtisiltä kaksosilta näyttävä poliisietsiväpari, jotka eivät kuitenkaan ole sukua toisilleen.[1] Dupont ja Dupond ovat vahvasti humoristisia hahmoja. He ovat työssään täysin epäpäteviä ja tyypillisesti päätyvät pidättämään vääriä henkilöitä, mutta saavat siitä huolimatta jatkuvasti merkittäviä ja kansainvälisiä tehtäviä. Dupontin ja Dupondin erottaa vain viiksien muodosta: Dupontilla viiksien päät kaartuvat hieman ulospäin.
Dupondtit ovat saaneet sekä olomuotonsa, vaatetuksensa että kävelytyylinsä ilmeisesti esikuvansa Charlie Chaplinin kulkuri-hahmolta. Dupontilla ja Dupondilla on yleensä mustat puvut, knallit ja kävelykepit, paitsi milloin he kansainvälisissä tehtävissä pukeutuvat valepukuihin "sulautuakseen joukkoon". Tällöin valeasut ovat täysin kliseenomaisia ja herättävät paikallisissa vain huomiota ja huvittuneisuutta. Epäpätevyyden ja hölmöyden lisäksi Dupontin ja Dupondin huumori perustuu erilaisiin törmäilyihin. Tyypillinen kuvio on, että kaksikosta toinen loukkaa itsensä, jonka jälkeen toinen moittii tätä tai nauraa tälle, mutta vain pienen hetken päästä toiselle osapuolelle käy aivan vastaavasti.
Tavanomainen sattumus on Dupontin ja Dupondin knallien uppoaminen iskun seurauksena niin syvälle päähän, että Tintti tai muu ulkopuolinen joutuu kiskomaan ne irti. He myös sotkeutuvat jatkuvasti sanoissaan, varsinkin silloin kun he yrittävät puhua turhan hienosti. Dupond ja Dupont saavat usein kuulla kunniansa kapteeni Haddockilta, joka ei voi sietää heidän hölmöilyjään.
Sivuhahmot

Näiden ohella Tintissä on useita sivuhahmoja, jotka esiintyvät useammassa kuin yhdessä seikkailussa. Näistä merkittävimpiä ovat Khemedin emiiri Ben Kalish Ezab ja hänen ilkikurinen poikansa Abdullah, santheodoroslainen kenraali Alcazar, konnamainen merimies Allan, diivamainen italialainen oopperalaulajatar Bianca Castafiore, portugalilainen kauppias Oliveira da Figueira, roistomainen saksalaistohtori J. W. Müller, Moulinsartin linnan hovimestari Nestor, rikollispäällikkö Roberto Rastapopoulos ja vakuutusyhtiö Turman johtaja Seraphin Lampion.
Kuvitteellisia maita
Myöhempiin seikkailuihin Hergé loi useita kuvitteellisia maita. Tintti-tarinoiden valtioista yksityiskohtaisimmin kuvattu lienee Balkanin niemimaalla sijaitseva rauhanomainen Syldavian kuningaskunta, jonka esikuvana on Hergén itsensä mukaan toiminut Albania. Syldavian vihamielinen ja valloitushaluinen rajanaapuri on erilaisten sotilashallitusten hallinnoima Borduria (pääkaupunkinaan Szohôd), joka tarinassa Kuningas Ottokarin valtikka edustaa silloista natsi-Saksaa; Tuhatkaunon tapauksessa Borduria on kuitenkin muuttunut stereotyyppiseksi itäblokin kommunistidiktaaturiksi. Kuningas Ottokarin valtikassa Tintti puolustaa Syldaviaa Borduriaa vastaan, mutta Tuhatkaunon tapauksessa Syldavia onkin siirtynyt "pahojen puolelle" tavoittelemaan Tuhatkaunon kehittämää asetta.
Etelä-Amerikassa sijaitseva San Theodoros on satiirinen parodia tyypillisestä banaanitasavallasta, jossa vallankaappaukset ovat jokapäiväisiä ja sotilaat vaihtavat jatkuvasti puoliaan. Seikkailussa Tintti ja Picarot ulkovallat sekaantuvat San Theodorosin sisäisiin asioihin: Neuvostoliiton kaltainen Borduria kannattaa kenraali Tapiocan hallintoa, ja kapitalistinen International Banana Company taasen tukee kenraali Alcazarin johtamaa Picarot-sissiliikettä. Maan rajanaapuri Nuevo Rico on hyvin samankaltainen maa. Särkyneessä korvassa molemmat maat käyvät kilpailevien brittiläisen ja yhdysvaltalaisen öljy-yhtiön yllytyksen seurauksena keskenään sodan öljyrikkaan Gran Chapon maa-alueen hallinnasta. San Theodorosin ja Nuevo Ricon välinen sota on parodia Bolivian ja Paraguayn vuosina 1932–35 käydystä Chacon öljysodasta, jossa sotivia maita tukivat Standard Oil ja Shell.
Tintti-seikkailuissa Mustan kullan maa ja Seikkailu Punaisella merellä nähdään myös Arabian niemimaalla sijaitseva Khemed, jonka hallitsijan emiiri Ben Kalish Ezabin valtaa uhkaa jatkuvasti vallanhimoinen šeikki Bab El Ehr. Salaperäisen tähden uusitussa versiossa Yhdysvallat on vaihdettu São Ricoksi, joka nimestään päätellen sijaitsee San Theodorosin ja Nuevo Ricon tavoin Etelä-Amerikassa. Faaraon sikareissa ja Sinisessä lootuksessa esiintyy Rawhajpoutahlahin maakunta Intiassa. Sinisessa lootuksessa myös pikaisesti mainitaan Poldomoldaquen ja Poldavian kuvitteelliset valtiot. Lennossa 714 Rastapopoulosin kätyreinä toimii joukko vapaustaisteilijoita, jotka ovat kotoisin sisällissodan kouriin joutuneesta Sondonesiasta.
Tintin ideologia
Ensimmäinen Tintti-kirja, Tintti Neuvostojen maassa, oli poliittinen satiiri Neuvostoliiton oloista. Tarinan sisällön on sanottu olleen pitkälti Norbert Wallezin, Tintin julkaisseen lehden syvästi katolisen päätoimittajan tilaama, mutta Hergé ei pannut asiassa vastaan, vaan sanoi myöhemmin katsoneensa olevansa oikealla puolella. Tintti Neuvostojen maassa julkaistiin suomeksi vasta 1986. Lähteenä albumissa oli käytetty vain Belgian entisen Neuvostoliiton konsulin Joseph Douillet'n kirjaa.
Seuraavaksi Hergé olisi halunnut sijoittaa tarinan Yhdysvaltoihin, maahan joka kiehtoi häntä, mutta Wallez oli eri mieltä: hän ei pitänyt protestantismin ja liberalismin hallitsemasta Amerikasta. Sen sijaan hän tilasi Hergéltä Belgian Kongoon sijoittuvan seikkailun, koska siirtomaa tarvitsi siihen aikaan valkoisia työläisiä. Lopputulos Tintti Afrikassa heijasti aikansa kolonialistisia asenteita. Vuoden 1946 väriversioon Hergé muutti pahiten ajastaan jälkeenjääneitä kohtia: esimerkiksi kongolaisten lasten Belgian historian oppitunti vaihdettiin matematiikantunniksi. Kirjan isällinen suhtautuminen kongolaisiin lienee ollut kuitenkin enemmän naiivi kuin rasistinen, ja joka tapauksessa albumi toi sarjakuvaan tärkeän elementin: kansainvälisen kaupan.
Käännekohdat
Tintti Amerikassa merkitsi käännekohtaa. Amerikka-kuvaus oli kylläkin edellisten tapaan vielä hyvin karrikoitu, johtuen pitkälti Hergén vähäisestä Amerikka-tietämyksestä: Amerikka oli Al Caponen, cowboyiden ja "suurten asioiden" maa. Hergé kuitenkin otti puolustavan kannan työläisten, intiaanien ja mustien oikeuksia kohtaan. Hän arvosteli lynkkayksia, intiaanien maiden viemistä ja Yhdysvaltain liike-elämän raakuutta.
Vielä käänteentekevämpi oli Kiinaan sijoittunut viides albumi, Sininen lootus. Zhang Chongren, Brysselissä opiskellut kiinalainen, oli kuullut Hergén suunnittelevan Kiinaan sijoittuvaa seikkailua, ja vetosi Hergéen, jotta tämä ei kuvaisi kiinalaisia perinteisten eurooppalaiskliseiden mukaisiksi. Zhangin opastuksella Hergé teki ensimmäistä kertaa myöhemmin leimalliseksi tullutta tarkkaa tutkimustyötä, jonka johdosta kuvaus vieraasta maasta on huomattavasti aiempia tarkempi. Kirja kritisoi voimakkaasti japanilaisten ja länsimaalaisten sekaantumista Kiinan asioihin ja kiinalaisiin kohdistettua rasismia.
Toinen maailmansota
Toinen maailmansota vaikutti useisiin Tintti-albumeihin, sekä itsessään että Belgian natsimiehityksen kautta. Vaikka Hergé itse oli lähellä Belgian äärioikeistolaista rexististä liikettä, oli Kuningas Ottokarin valtikka selvästi natsivastainen: Bordurian tukema Musstler (Muss</b>olini-Hi<b data-parsoid='{"dsr":[15982,15992,3,3]}'>tler) pyrkii kaappaamaan vallan Syldavian kuninkaalta Muskar XII:lta. Tarina perustuu hyvin suoraan Itävallan Anschlussiin eli Saksaan liittämiseen vuonna 1938.
Kiistellympi tapaus on miehityksen aikana kirjoitettu Salaperäinen tähti, joka kertoo kahdesta kilpailevasta tutkimusryhmästä tavoittelemassa Jäämerelle pudonnutta meteoriittia. Hergé pyrki valitsemaan niin sadunomaisen aiheen kuin suinkin välttääkseen sensuurin. Kuitenkin Tintin ryhmä on valittu yksinomaan akselivaltojen tai neutraalien maiden tiedemiehistä, kun taas kilpaileva ryhmä koostuu amerikkalaisista. Kilpailevan ryhmän taustalla olevalla häikäilemättömällä Blumenstein-pankkiirilla on lisäksi juutalainen nimi ja stereotyyppisen juutalaisen elkeet. Myöhemmässä versiossa pankkiirin nimi muutettiin Bohlwinkeliksi ja Amerikka-viittaukset vaihdettiin kuvitteelliseen Sao Ricon eteläamerikkalaiseen valtioon. Vaikka nimi "Bohlwinkel" pohjautuikin belgialaiseen makeiskauppaa merkitsevään bolwinkel-sanaan, myöhemmin Hergélle ilmeni, että "Bohlwinkel" oli myös suosittu sukunimi Israelissa.
Loput natsimiehityksen aikana kirjoitetut tarinat välttivät kannanottoja: Yksisarvisen salaisuus, Rakham Punaisen aarre ja Seitsemän kristallipalloa ovat epäpoliittista aarteenetsintää kaukaisissa maailmankolkissa.
Sodan jälkeen
Sodanjälkeiset kirjat ovat poliittisesti vähemmän kiisteltyjä. Ensimmäinen sodan jälkeen ilmestynyt kirja, Auringon temppeli, on jatkoa Seitsemälle kristallipallolle. Myöhemmissä kirjoissa tyypillisiä teemoja ovat ihmisoikeudet, antirasismi ja antitotalitarismi. Seikkailu punaisella merellä tosin toi rasismisyytöksiä, jonka johdosta Hergé uusi kirjan dialogia myöhempiin versioihin. Muita teemoja ovat muun muassa öljypolitiikka, huumeet, kansainvälinen kauppa ja aseiden salakuljetus.
Hergé sivusi natsiteemoja tarinassa Tuhatkaunon tapaus, jossa esitellyn Bordurian valtion poliisit käyttävät olkavarressaan punaisia nauhoja, joiden valkoisen kehän sisälle on sijoitettu musta, viiksiä muistuttava symboli. Myös Szohodin militaristinen asennoituminen maailmanpolitiikkaan on viittaus natseihin.
Uransa alkuaikoina Hergé teki Tintistä silloiseen poliittiseen tilanteeseen sopivan, ja toimi samoin uransa lopulla. Näin Hergé dokumentoi 1900-luvun aikana tapahtuneita muutoksia.[2]
Jatkumo
Tintti-tarinoiden jatkumo alkoi Faaraon sikareista, jolle Hergé teki suoran jatko-osan Sininen lootus. Faaraon sikareissa Hergé teki juonesta ensimmäisen kerran yhtenäisen tarinan edellisten seikkailujen episodimaisen rakenteen sijasta, ja Sinisestä lootuksesta lähtien hän pyrki kuvaamaan hahmot ja ympäristön todenmukaisesti. Kolmeen ensimmäiseen tarinaan Tintti Neuvostojen maassa, Tintti Afrikassa ja Tintti Amerikassa ei ole tehty viittauksia myöhemmissä tarinoissa, joten niiden tapahtumia ei ole tunnustettu Faaraon sikareiden jälkeisissä kertomuksissa. Kultasaksisessa ravussa Hergé esitteli kapteeni Haddockin, Yksisarvisen salaisuudessa hän toi tarinoihin Moulinsartin kartanon ja sen jatko-osassa Rakham Punaisen aarteessa esiteltiin professori Tuhatkauno. Moulinsartin linnasta Hergé teki tarinoiden keskeisimmän tapahtumaympäristön, ja esimerkiksi Castafioren koruissa kaikki juonen tapahtumat sijoittuvat Moulinsartin tontin sisäpuolelle. Hän myös muokkasi hahmoja myöhemmissä tarinoissa; esimerkiksi Kuningas Ottokarin valtikassa hän antoi etsiväkaksikolle nimet "Dupont" ja "Dupond", vaikka edellisten tarinoiden alkuperäisissä painoksissa heiltä olivat puuttuneet nimet. Hergé myös esitteli tarinoissa kuvitteellisia maita, joissa päähahmot seikkailevat myös myöhemmissä tarinoissa.
Tyypillinen kerrontatapa sarjakuvien jatkumossa on esitellä hahmoja, jotka ovat tehneet ensiesiintymisensä edellisissä seikkailuissa. Osasta hahmoista Hergé teki sarjan vakiohahmoja, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Bianca Castafioresta ja Yksisarvisen salaisuuden Nestorista. Faaraon sikareiden etsiväkaksikosta Dupontista ja Dupondista,  Kultasaksisen ravun kapteeni Haddockista Rakham Punaisen aarteen professori Tuhatkaunosta Hergé päätti tehdä sarjan keskeiset hahmot Tintin ja Miloun rinnalle. Ensimmäisen kerran Hergé esitteli useita edellisissä tarinoissa esiteltyjä hahmoja Seitsemässä kristallipallossa, jossa nähdään Castafioren ja Nestorin ohella myös Särkyneen korvan kenraali Alcazar. Eniten vanhoja hahmoja Hergé esitteli Seikkailussa Punaisella merellä, jossa ovat mukana Nestorin, Castafioren ja Alcazarin ohella myös Ben Kalish Ezab, Abdullah ja Bab El Ehr Mustan kullan maasta, Dawson Sinisestä lootuksesta, Oliveira da Figueira Faaraon sikareista ja Mustan kullan maasta, J. W. Müller Mustan saaren salaisuudesta ja Mustan kullan maasta, Allan Kultasaksisesta ravusta, Roberto Rastapopoulos Faaraon sikareista ja Sinisestä lootuksesta ja Seraphin Lampion Tuhatkaunon tapauksesta.
Tunnelman ja juonijatkumon pysyvyyden takia Hergé kuvasi hahmojen reaktioita edellisten seikkailujen jäljiltä; esimerkkinä Lennossa 714 Tintti hämmentyy nähdessään pääkonnan Rastapopoulosin, joka oli viime kerralla tarinan Seikkailu Punaisella merellä loppuratkaisussa lavastanut oman kuolemansa. Vastaavasti tarinan Tintti kuun kamaralla jälkeisissä seikkailussa tehdään viittauksia Tintin ja hänen kumppaneidensa kuumatkaan: Tuhatkaunon tapauksessa Bordurian pääkaupungin Szohôdin lentoaseman poliisi onnittelee Tinttiä ja Haddockia onnistuneesta kuumatkasta, ja Lennossa 714 Haddock kertoo olevansa kumppaneidensa kanssa matkalla kansainväliseen avaruuskonferenssiin Sydneyssä, koska he ovat kunniavieraita ensimmäisinä kuumatkailijoina.
Viimeinen valmiina julkaistu Tintti-tarina Tintti ja Picarot voidaan nähdä eräänlaisena jatkumon huipentumana. Tarina viedään Särkyneessä korvassa esiteltyyn San Theodorosin banaanitasavaltaan, jossa esitellään tarinan hahmoista Alcazar, Pablo, tohtori Ridgewell ja edellisissä tarinoissa vain mainittu kenraali Tapioca. Pääkonnan rooliin nousee Tuhatkaunon tapauksesta tuttu Szohôdin poliisipäällikkö Sponsz, joka tahtoo kostaa nöyryytyksensä Tintille. Bordurian diktaattorin Plekszy-Gladzin viiksistihallinto on liitossa Tapiocan hallituksen kanssa, joten Tuhatkaunon tapauksessa nähdyt Plekszy-Gladzin viiksisymbolit tekevät myös paluun. Haddockin lempijuoman, Loch Lomond -viskin valmistajalla on myös oma sivuroolinsa Tapiocan hallitusta kannattavien yritysten joukossa.
Sovinismi
Hergéä on toisinaan syytetty sovinismista, koska naishahmot puuttuvat lähes tyystin tai ovat hyvin kliseisiä. Hergé kiisti syytökset ja sanoi, "minusta naiset eivät kuulu Tintin maailmaan, joka on miehisen ystävyyden valtakuntaa...".
Uudelleenpiirtämisistä
Tintti-sarjakuvia piirrettiin Hergén studioilla uusiksi kansainvälistä levitystä varten. Esimerkiksi Salaperäisen tähden vihamielisen retkikunnan Yhdysvaltain lippu vaihtuu Sao Ricon lipuksi ja Mustan kullan maan brittisotilaat arabeiksi. Samalla Hergé "ajankohtaisti" yksityiskohtia. Faaraon sikareissa Tintti hämmästyy suuresti, kun šeikki esittelee hänelle Päämääränä Kuu -albumin, seikkailun, jonka Tintti kokee vasta paljon myöhemmin.
Koska Hergé piirsi Tinttiä jo 1920-luvulta saakka, sarjakuva on kokenut julkaisu- ja piirrosasussa useita muutoksia. Ensin Hergé piirsi tarinansa jatkokertomuksiksi lehtiin ja myöhemmin ne julkaistiin kirjoina. Ensimmäinen Tintti-kirja Tintti neuvostojen maassa ilmestyi vuonna 1930. Hergén tyylin kehitystä voi seurata tämän albumin suomennoksesta, sillä poliittisen asenteellisuuden vuoksi tätä seikkailua ei ole muutettu lainkaan vuoden 1930 asusta.
62 sivua
Toisen maailmansodan aikaan paperin hinta Keski-Euroopassa nousi huomattavasti ja Tintin ranskalainen kustantaja Casterman hankki uuden offsetpainokoneen. Kustantaja pyysi Hergéä tekemään uudet albuminsa 62-sivuisiksi paperin kulutuksen vähentämiseksi. Aikaisemmat kirjathan olivat olleet 120–140-sivuisia. Uusi painokone mahdollisti nelivärisyyden, joten uudeksi Tintti- ja sarjakuvaformaatiksi yleensäkin tuli 62-sivuinen nelivärinen albumi.
1930-luvulla julkaistuilla Tintin seikkailuilla oli menekkiä 1940-luvullakin. Hergé palkkasi jo sodan aikana piirtäjiä vanhojen albumien muutostöitä tekemään. Tästä piirtäjäryhmästä kehittyi vuonna 1950 perustettu Studios Hergé -osakeyhtiö. Piirtäjäryhmään kuuluivat muun muassa Bob De Moor, Roger Leloup ja Edgar P. Jacobs, jotka itsekin ovat luoneet menestyksekkäitä sarjakuvahahmoja. Viimeksi mainittu on kuvattu Faaraon sikareiden kannessa muumioituna egyptologina.
Mustan saaren salaisuus
Mustan saaren salaisuus on kohdannut vuosien varrella eniten muutoksia: se on piirretty uudelleen kolmeen kertaan. Ensimmäinen mustavalkoinen 124-sivuinen albumi ilmestyi vuonna 1938, ja 62-sivuiseksi ja neliväriseksi seikkailu muuttui vuonna 1943. 1960-luvulla seikkailu piirrettiin jälleen kokonaan uudelleen Tintin brittiläisen kustantajan pyynnöstä. 1950-luvun viimeisinä vuosina Tintti löi itsensä läpi saarivaltiossa ja koska Mustan saaren salaisuus tapahtuu Brittein saarilla olisi albumi ollut omiaan siellä julkaistavaksi. Vuoden 1943 versiossa oli kuitenkin runsaasti Isoa-Britanniaa koskevia asiavirheitä, joten Hergé suostui kustantajan pyyntöön ja uusi versio ilmestyi ranskaksi vuonna 1965 ja englanniksi vuonna 1966.
Jotta yksityiskohdat uuteen Mustan saaren salaisuuteen tulisivat varmasti oikein, Hergé lähetti kollegansa Bob de Moorin Brittein saarille kokoamaan aineistoa. Erityisesti de Moorin tuli tutustua Sussexin kallioiden erityismuotoihin, rekisterikilpiin ja rautatiesiltoihin. Hän vieraili muun muassa Scotland Yardissa, paloasemalla ja Edinburghin poliisin räätäliosastolla, josta hän sai mukaansa täydellisen skottipoliisin univormun. Englantilaisen ja skotlantilaisen poliisin virka-asut kun poikkesivat hieman toisistaan.
Uudelleenpiirtämisen yhteydessä Hergé ajanmukaisti monta yksityiskohtaa, mutta tarinan juoni jäi entiselleen. Belgialaisen tutkijan Benoît Peetersin silmään on erityisesti jäänyt palolaitos. Hergé vaihtoi palokärryjen tilalle nykyaikaiseen paloauton. Paloaseman lukkoa ei kuitenkaan ole uusittu ja se on edelleen avattava 1930-luvun suurella avaimella. Ajanmukaistaminen toi mukanaan pieniä anakronismeja.
Vuonna 1996 Ranskassa julkaistiin uudelleen myös vuoden 1943 Mustan saaren salaisuus. Tintin seikkailujen digitalisointi aloitettiin tästä albumista. Alkuperäisten painofilmien käsittelyn yhteydessä on korostettu ajan haalistamia mustia viivoja. Hergéhän on niin sanotun selkeän viivan koulukunnan perustaja, joten viivojen korostus on ollut taiteelliselta kannalta erittäin olennainen.
Vielä 1980-luvulla sarjoja korjailtiin uusissa painoksissa. Tintti Amerikassa -albumin ensimmäisessä suomenkielisessäkin painoksessa oli vielä tummaihoisia sivuhahmoja, jotka myöhemmissä painoksissa on muutettu valkoihoisiksi.
Tintti Suomessa
Nykyään Tintti kumppaneineen on yleismaailmallisesti tunnettu, mutta maailmanmaine ei kuitenkaan syntynyt hetkessä. Tintti löi itsensä läpi Suomessa ja suuressa osassa muutakin maailmaa vasta 1970-luvulla, vaikka Tinttiä oli yritetty tuoda esiin jo aiemmin. 1950-luvulla sarjakuvaa julkaistiin nimellä Tim Uudessa kuvalehdessä. Vuosina 1961–62 WSOY julkaisi suomeksi neljä Tintti-albumia. Nämä kovakantiset sarjakuvakirjat eivät löytäneet suomalaista ostavaa yleisöä ja kustantaja jätti julkaisemisen sikseen. 1960-luvun taitteessa Tinttiä yritettiin markkinoida kansainvälisesti myös ranskaa puhumattomiin maihin - Suomen lisäksi markkinointi epäonnistui muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa. Eräänä syynä saattoi olla väärin arvioitu kohderyhmä: Tinttiä markkinoitiin Suomessa ja Ruotsissa nimenomaan lapsille, mistä syystä esimerkiksi sopimattomaksi katsotun viskin nimi vaihdettiin "malspiikiksi". Kun kovakantisia albumeita kuitenkin myytiin vain kirjakaupoissa, eivät kohderyhmä ja tarjonta kohdanneet.
Sen sijaan esimerkiksi Isossa-Britanniassa ja Tanskassa Tintti otettiin mielihyvällä vastaan. Varsinaisen läpilyönnin Tintti teki Suomessa 1970-luvun alussa, jolloin Otava alkoi julkaista Tintin seikkailuja. Otava sai vinkin julkaisemiseen Ruotsista, jossa Tintin menestys oli alkanut paria vuotta aiemmin.[3] Otava julkaisi 2000-luvulla Tintit värillisinä kovakantisina versioina sekä myöhemmin
mustavalkoiset versiot alkupään albumeista.
Tintti-albumien suomentajina toimivat Heikki ja Soile Kaukoranta sekä Jukka Kemppinen. Vuonna 2015 Otava alkoi julkaista Heikki Kaukorannan suomennoksia varhaisten Tintti-seikkailujen alkuperäisistä mustavalkoisista versioista uutena sarjana nimellä Lehtimies Tintti seikkailee.
Vuoden 2011 elokuva
Steven Spielbergin ohjaama Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus -animaatioelokuva tuli esitykseen 2011. Elokuvan tarina perustuu albumeihin Kultasaksinen rapu, Rakham Punaisen aarre ja Yksisarvisen salaisuus.[4] Elokuvassa käytetään liikkeentunnistustekniikkaa, jolla näyttelijöiden liikkeet siirretään tietokoneelle kolmiulotteisen animaation liikkeiden pohjaksi. Tinttiä esittää Jamie Bell[5] ja Kapteeni Haddockia Andy Serkis.
Tintti-albumit alkuperäisessä ilmestymisjärjestyksessä
Tintti Neuvostojen maassa, 1930
Tintti Afrikassa, 1931
Tintti Amerikassa, 1932
Faaraon sikarit, 1934
Sininen lootus, 1936
Särkynyt korva, 1937
Mustan saaren salaisuus, 1938
Kuningas Ottokarin valtikka, 1939
Kultasaksinen rapu, 1941
Salaperäinen tähti, 1942
Yksisarvisen salaisuus, 1943
Rakham Punaisen aarre, 1944
Seitsemän kristallipalloa, 1948
Auringon temppeli, 1949
Mustan kullan maa, 1950
Päämääränä kuu, 1953
Tintti kuun kamaralla, 1954
Tuhatkaunon tapaus, 1956
Seikkailu Punaisella merellä, 1958
Tintti Tiibetissä, 1960
Castafioren korut, 1963
Lento 714, 1969
Tintti ja Picarot, 1976
Tintti ja aakkostaide, 1986
Muut albumit
Tintti ja nollapiste, Hergén hylkäämä sarjakuva-albumiprojekti, jonka käsikirjoitus ei ollut hänen
Tintti Haijärvellä, samannimisestä animaatioelokuvasta tehty sarjakuva-albumi, joita kumpaakaan Hergé ei ollut tekemässä
Un jour d'hiver, dans un aéroport, Hergen keskeneräinen kolmisivuinen luonnos [6]
Tintti-animaatiot
Le crabe aux pinces d'or (1947), stop motion -animaatioelokuva
Les Aventures de Tintin, d'après Hergé (1957–1962), animaatiosarja
Tintti ja auringon temppeli (1969), animaatioelokuva
Tintti Haijärvellä (1972), animaatioelokuva
Tintin seikkailut (1991), animaatiosarja
Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011), animaatioelokuva
Lisäksi Tintistä on tehty kaksi tavallista elokuvaa, Tintti ja merirosvon aarre (1961) sekä Tintti ja siniset appelsiinit (1964).
Lähteet
Reijo Valta. Brestin jyräys! WSOY:n Tintit. Ok Jyväs-Ainola 2005.
Erkki Vettenniemi, Juha Petäjä, "Maailman tunnetuin lehtimies lähti Neuvostojen maahan 75 vuotta sitten", Helsingin Sanomat, 10. tammikuuta 2004.
Jukka Rislakki: "Tintti poliittisena eläimenä", Näköpiiri 8/1979.
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Hergé luonut muita sarjakuvia kuin Tintti?


Ukkonen eli ukonilma on voimakas sääilmiö, jossa pilviin syntyneet erimerkkiset staattiset sähkövaraukset purkautuvat salamaniskuina. Salaman valokaari kuumentaa ilmaa, joka laajenee ääntä nopeammin. Ilman nopea kuumeneminen aiheuttaa shokkiaallon, jonka ihminen havaitsee lähellä iskua paukauksena ja kauempana jyrinänä. Ukkospilvi varautuu, kun rakeet törmäilevät toisiinsa ja synnyttävät hankaussähköä.
Ukkosella yleensä tuulee kovasti ja sataa rankasti. Ukkonen on potentiaalisesti vaarallinen ilmiö ihmiselle. Salamat kuitenkin iskevät ihmisiin vain harvoin. Useammin ukkonen vaurioittaa tele- ja sähköverkkoihin kytkettyjä laitteita. Salamat iskevät useammin korkeisiin paikkoihin ja rakennelmiin.[1][2]
Ukkosen jälkeen ilma voi tuoksua otsonipitoiselta, sillä salamanisku tuottaa hapesta otsonia.
Ihmisten lisäksi myös eläimet (esim. koirat) saattavat pelätä ukkosta.[3]
Ukkosen syntyminen

Ukkonen syntyy korkeaksi kasvaneissa ukkospilvissä. Niissä on muun muassa lumirakeita, rakeita ja jääneulasia, jotka hankaavat toisiaan törmäillessään pilven sisällä vallitsevissa ilmavirtauksissa. Syntyy hankaussähköä. Esimerkiksi törmäävä rae ja pieni lumirae varautuvat eri tavoin[4]. Koska ukkospilvessä on alkuvaiheessa nouseva pyörteinen ilmavirtaus, jääkiteet ja lumirakeet törmäilevät toisiinsa ja lopulta asettuvat eri korkeuksille[5][6]. Näin syntyy pilven eri osien välille, pilvien välille ja pilven ja maan välillä lopulta suuria sähkövarauksia, jotka purkautuvat salamoina.
Kehittyvän ukkospilven sisällä tapahtuu ennen ensimmäistä salamaniskua pienempiä sähköpurkauksia, jotka kertovat salamoinnin alkamisen olevan mahdollista. Yleensä ensimmäiset salamat ovat pilvisalamoita, ja aikaisintaan muutamien minuuttien kuluttua kasvava ukkospilvi alkaa tuottaa maasalamoita. Pilven alaosan negatiivinen varaus luo positiivisen varauksen alleen maanpinnalle. Kun purkauskanava kuumenee yhtäkkiä 30000 asteeseen, ilma laajenee räjähtäen ja lähettää paineaallon. Salamanisku on yleensä monikertainen eli samaa tai osittain samaa purkauskanavaa pitkin tapahtuu sekunnin murto-osassa useita salamapurkauksia. Pilven varaustilojen äkillinen muutos synnyttää lähialueella usein lisää salamanlyöntejä, joiden jälkeen seuraa tauko, kunnes jännite pilvessä on jälleen kasvanut riittävästi uuden salaman muodostumiseksi.
Usein salaman lähiosumasta kuuluu vain paukahdus, mutta jos esimerkiksi pilvisalama on useita kilometrejä pitkä, sen eri osista lähteneet paineaallot saapuvat kuulijan korviin eri aikaan ja jyrinä kestää pitkään. Ukkosesta iskee maahan tavallisemmin positiivisia salamoita. Noin kuudesosa maasalamista on pitempiä, voimakkaampia, pidemmälle ukkospilven keskustasta ulottuvia positiivisia salamia. Positiivinen salama iskee helpommin maahan ennen ukkossateen alkamista. Pidempään kestävät salamat sytyttävät helpommin tulipaloja.
Ukkonen voi olla noin puoli tuntia kestävä yksisoluinen ukkonen tai 2–6 tuntia kestävä monisoluinen ukkonen. Suomessa ovat harvinaisia Yhdysvaltain keskilännessä tornadoja aiheuttavat voimakkaat, pitkäikäiset supersolu-ukkoset.
Yleisyys

Ukonilmoja esiintyy kaikkialla maapallolla napaseutuja myöten, mutta yleisimpiä ne ovat trooppisten sademetsien alueella, jossa niitä eräillä seuduilla esiintyy lähes päivittäin. Joka hetki eri puolilla maapalloa on meneillään noin 2000 ukonilmaa.[7] Kampala ja Tororo Ugandassa on kumpikin toisinaan mainittu paikaksi, jossa ukkosta esiintyy eniten[8], mutta samaa on väitetty myös Indonesian Bogorista ja Singaporesta. Myös muun muassa Australian Darwin, Caracas, Manila ja Mumbai ovat tulleet tunnetuiksi usein toistuvista ukonilmoistaan. Runsaasti ukkosia esiintyy eräillä seuduilla tiettyinä vuodenaikoina monsuunituulten yhteydessä sekä trooppisia sykloneja ympäriöivillä sadealueilla.[9]
Lauhkeassa vyöhykkeessä ukonilmoja on enimmäkseen keväällä ja kesällä, joskin sellainen saattaa joskus kylmän rintaman alueella tai sen edellä esiintyä kaikkina vuodenaikoina.[10] Niitä saattaa esiintyä myös kylmässä ilmamassassa, joka kulkee kylmän rintaman jäljessä niitä lämpimämpien vesien yli. Napaseuduilla ukkoset ovat maanpinnan matalien lämpötilojen vuoksi harvinaisia.
Yhdysvalloissa monet voimakkaimmista ukkosista esiintyvät Keski-Lännessä ja Etelävaltioissa. Niihin saattaa liittyä raekuuroja ja voimakkaita tornadoja. Yhdysvaltain länsirannikolla ukkoset ovat melko harvinaisia[11], mutta sisämaassa kuten Sacramenton ja San Joaquinin laaksoissa Kaliforniassa ne ovat jo selvästi yleisempiä. Keväällä ja kesällä niitä esiintyy eräillä alueilla Kalliovuorilla lähes päivittäin, samoin kuin kesällä Floridan keski- ja eteläosissa.
Suomessa esiintyy ukkosta eniten kesäkuun puolivälistä elokuun puoliväliin, ja erityisen voimakkaita ukkoset ovat heinäkuun loppupuolella kello 16:n jälkeen[12]. Kullakin paikkakunnalla Suomessa ukkostaa keskimäärin 12 päivänä vuodessa[13]. Toisinaan Etelä-Suomessa kuitenkin ukkostaa vain neljänä, toisinaan jopa 20 päivänä vuodessa.[14]. Kaikkiaan jossakin päin Suomea ukkostaa keskimäärin 100 päivänä vuodessa.[15]. Eniten ukkostaa Kaakkois- ja Itä-Suomessa ja Pohjanmaalla[15], vähemmän Lapissa ja rannikolla[16]. Vuodessa Suomen alueelle iskee keskimäärin noin 150000 salamaa[13], vähäukkosisena kesänä tästä puolet ja runsasukkosisina kaksi kertaa enemmän[15].
Ukkostyyppejä
Rintamaukkonen
Rintamaukkonen syntyy kylmän tai lämpimän rintaman yhteyteen lämpimän ja kostean ilman kiivetessä pakotetusti rintamapintaa pitkin ylöspäin. Tällöin virtauksen ja nousuliikkeen pakottavana tekijänä on ilmamassojen ero[17] eikä esimerkiksi auringon maata lämmittävä vaikutus tai vuorokaudenaika.[18] Rintamaukkosessa ei ole vuorokausivaihtelua. Rintamaukkoset voivat olla todella kovia, ja kovimmat ukkoset ovat yleensä rintamaukkosia.
Ilmamassaukkonen

Ilmamassaukkonen eli lämpöukkonen syntyy kostean, lämpimän ilmamassan sekä lämpimän maanpinnan vaikutuksesta. Tavallisimmin auringon suoraan lämmittämä lämmin kostea ilma kohoaa, tiivistyy pilveksi, joka kasvaa valtavan suureksi kukkakaalia muistuttavaksi möykyksi. Tämä pilvi alkaa sataa, ja pian myös ukkostaa. Jos ilma on hiostava ja kuuma, ja aamulla näkyy kohoavia kumpupilviä, syntyy todennäköisesti ilmamassaukkonen. Ensin syntyy vain pieni kumpupilvi (Cumulus), jonka jälkeen pilvestä kehittyy satava kuuropilvi ja lopulta ukkonen. Lämpöukkosen ilmaa raikastava vaikutus on lyhytkestoinen. Lämpöukkosta voi esiintyä korkeapaineen aikana, jos alailmakehän kosteus ja muut olot ovat sopivia. Heikkotuulisuus suosii hidasliikkeisiä lämpöukkosia. Lämpöukkonen liittyy rauhattomaan, epävakaaseen ilmakehään, jossa korkea ukkospilvi syntyy helposti voimakkaiden nousuvirtausten takia. Lyhytikäisten, paikallisten lämpöukkosten tarkkaa paikkaa ei osata sääennustuksessa ennustaa, voidaan vain sanoa, että mahdollisesti ukkosta.
Lämpöukkosen mahdollisuudesta vuorokauden sisään kertovat vallinharjapilvi ja kokkarepilvi. Taivaan suhteellisen vaalea sini ja se, että kaukana olevat pilvet näkyvät vain hämärästi. Lämpöukkosta enteilee taivaalla näkyvien kumpupilvien kasvu leveyttään suuremmiksi, tornimaisiksi, ja valtavan suuret kumpupilven möhkäleet (Cumulus congestus) ennakoivat mahdollista ukkosta parin tunnin kuluessa, varsinkin jos niitä näkyy kuumana kesäisenä iltapäivänä tai kesäiltana. Viimeistään Cumulonimbuksen ilmestyminen jonnekin taivaan osaan voi merkitä pikaista ukkosta, mutta vain siinä tapauksessa, että pilvi tulee kohti. Pikaista ukkosta voi myös ennustaa tummapohjaisen tai tumman, satavan pilven tuleminen kohti. Lämpöukkosta voi ennakoida monet taivaalla näkyvät alasinpilvet ja/tai kukkakaalin muotoiset valtavat vuorimaiset pilvimöykyt. Kaukainen sade joka näkyy pilven alla tummina pystysuorina tai vinoina maahan ulottuvina viiruina tai ohi mennyt sadekuuro voi ennustaa lämpöukkosta, varsinkin jos siihen liittyy ilman viileneminen ja kostuminen.
Ukkosen vaarat

Ukkosen vaarat liittyvät salamointiin, joskus esiintyviin suuriin rakeisiin, voimakkaisiin trombeihin tai syöksyvirtauksiin sekä kaatosateen aiheuttamiin äkillisiin tulviin. Salama pystyy kohdalle osuessaan tappamaan tai vammauttamaan vakavasti, tai sytyttämään tulipaloja. Useammin se aiheuttaa aineellisia vaurioita. Suomessakin on sattunut tapauksia, joissa ukkospilvestä satavat harvinaisen suuret rakeet ovat rikkoneet autojen tuulilaseja.
Esimerkiksi Yhdysvalloissa määritellään vakavaksi ukkoseksi ukkonen, joka kehittää yli 25m/s puhaltavia tuulia, sataa yli 2,0–2,5 sentin läpimittaisia rakeita tai johon liittyy suppilopilviä tai tornadoja. Kanadassa taas määritellään lisäksi vaarallisen voimakkaan sateen rajaksi 50mm/h.
Ukkosen voimakkuudesta

Heikko ukkonen iskee 1–10 maasalamaa, keskinkertainen 11–32 maasalamaa 100km² ruutuun. Kova ukkonen räpsii 33–100 salamaa, raju 101–320 salamaa ja poikkeuksellisen raju yli 320 salamaa 100km² ruutuun[19]. Raju ukkonen räiskii 10 sekunnin välein, ja kovakin minuutin välein[20]. Poikkeuksellisen raju ukkonen lyö salamoita maahan yli 80 kertaa 100 neliökilometrin alueella[21] alle 10 sekunnin välein. Suurin osa Suomen salamoista iskee rajuista ukkosista, ja yleensä ukkoset ovat heikkoja. Heikossa ilmamassaukkosessa on 1–3 ukkossolua, mutta voimakkaissa rintamaukkosissa jopa 20. Merkittävä ukkonen iskee päivässä yli 1000 salamaa Suomen kamaralle, ja näitä esiintyy 10 kesässä. Voimakas ukkonen taas räiskii yli 5000–10000 salamaa Suomeen päivässä. Yli 5000 salaman ukkosia on vain 1–3 kesässä[22]. Nämä tuottavat suurimman osan vuoden salamoinnista. Useimmiten salamoi vain vähän ja paikallisesti. Voimakas ukkonen iskee Etelä- ja Keski-Suomeen yli 2000 salamaa päivässä[23]. Pahimmilla alueilla on Suomessa 20 ukkospäivää vuodessa, ja niillä iskee korkeintaan 65–100 salamaa sadalle neliökilometrille.[20]
Ukkosen etäisyys

Ukkosen jyrinä kuuluu 10–20 kilometrin päähän, ja varsinkin yöllä salamat voivat näkyä huomattavasti kauemmaksi elosalamoina, jotka tunnetaan myös kalevantulina. Taivaalla näkyvä kaukainen ukkospilvi valkeine alasimineen voi olla 30–300km:n päässä eli ei aina vaarallisen matkan päässä. Vasta 10–30km:n etäisyydeltä näkyy ukkospilven mustanharmaa alapuoli, ja siltä etäisyydeltä ukkospilvi voi saavuttaa havaitsijan 10–60 minuutissa. Radion AM-alueella kuuluvasta rätinästä voi päätellä ukkosen olevan ehkä alle 150 kilometrin päässä. Jos sääennusteessa luvattua ukkosta ei ole vielä ollut, voi olla viisasta jättää vaikkapa veneretki tekemättä. Sisällä valojen vilkkuminen viittaa ukkosen olevan hyvin lähellä, karkeasti ottaen ehkä alle 20km:n päässä.
Suomessa esiintyy ukkosta eniten kesäkuun puolivälistä elokuun puoliväliin, ja erityisen voimakkaita ukkoset ovat heinäkuun loppupuolella kello 16:n jälkeen[12].

Ukkosta synnyttäviä sääjärjestelmiä

Rintaman luonteisia ukkosia, jotka useimmiten liittyvät matalapaineisiin. Ukkosta on monesti voimakkain matalan keskustan/osakeskuksen lähellä. Ukkosta esiintyy muun muassa seuraavissa säärintamissa:
Kylmä rintama
Lämmin rintama sadepilvien sisässä tai sateen jälkeisellä muuten selkeällä alueella kesällä myös ukkospilviä
Okluusiorintama, kylmässä okluusiossa itsessään ukkosia, lämpimän okluusion yhteydessä samaan tapaan kuin lämpimän rintaman yhteydessä
Matalan sola, yläsola tai konvergenssivyöhyke
Kuuronauha eli mesomittakaavan konvektiivinen järjestelmä
Säärintamien ulkopuolella
Ilmamassaukkonen eli lämpöukkonen helteisessä keskileveysasteiden ilmamassassa, Suomessa tyypillisesti kesällä iltapäivällä tai illalla, mutta voi esiintyä syksylläkin, jolloin lämmintä ilmaa tulee etelästä. Joskus kesällä ukkosta on korkeapaineenkin aikana.
Kylmä pisara ylempänä troposfäärissä
Maan ja meren raja
Vuoristoalueen luoma nousuvirtaus
Meteorologiset vaatimukset ukkoselle
Riittävän paksu epävakaa kerros (syvä konvektio) 3000m / paineen mukaan 250hPa[24]
Alhaalta pääsee kyllin kosteaa ilmaa korkeuteen, joka on yli 100hPa jäätymispisteen yläpuolella
Pilven huippu nousee yli −18°C korkeuteen, −15°C riittää teoriassa, vastaa n. 6–7km[25]
Riittävän paljon konvektiivista energiaa Capea – iso Cape vähentää pilven huipun lämpötilavaatimuksen −15°C:hen.
Säähäiriö joka laukaisee ukkosen mm. maan ja meren raja, säärintama, vuoristo
Lisäksi vielä riittävä tuuliväänne konvektiivisella alueella
Uskomuksia ukkosesta

Ukkonen ei nouse (suurten) vesistöjen yli: Ukkospilvet pystyvät liikkumaan mihin tahansa. Ne liikkuvat ylemmässä ilmakehässä vallitsevien tuulten mukaan, jotka monesti puhaltavat eri suuntiin kuin maanpintatuuli. Usein salamoivan ukkospilven tullessa kohti se meneekin ohi tai sammuu ennen kohdalle tuloa, jolloin syntyy vaikutelma paikan kiertäneestä ukkosesta. Monesti vesistöjen yllä on viileämpää, mikä aiheuttaa ukkoseen liittyviä nousuvirtauksia hillitsevän korkeapaineen veden ylle. Voimakas ukkonen kuitenkin pääsee isonkin vesistön yli. Tietyissä lämpöoloissa elokuussa lämpimän veden yllä on kuitenkin matalapaine, jolloin vesistö ei "pysäytä" ukkospilven kulkua vesistön yli. Joet ja voimajohdot eivät vaikuta ukkospilviin tai niiden liikkeeseen, eikä korkea masto houkuttele tai luo ukkosta, vaikka salama siihen tavallista useammin iskeekin.
Ukkonen liikkuu vastatuuleen: Ennen ukkosta tuulee usein ukkospilveen päin, mikä johtuu ukkospilven sisäisen voimakkaan nousuvirtauksen imusta pilven etureunalla.
Ukkonen purkaa ilmakehän sähkövarauksia: Tällä ei ole maallikon kannalta merkitystä. Ukkospilvi on generaattori, joka kehittää itse sähkönsä. Sähkö on rakeiden ja lumihiutaleiden törmäyksissä synnyttämää hankaussähköä.
Ukkonen menee pois ja palaa takaisin, ns. kiertävä ukkonen: Tämä on harvinaista, yleensä ukkosalueella on monta ukkossolua (pilveä) ja uusia syntyy jatkuvasti. Kun edellinen ukkossolu menee ohitse, uusi tulee perästä.
Ukkonen nousee päälle tai ”on päällä”: Meteorologia tuskin tuntee moista määrittelyä. Ukkospilvisolu kulkee tuulen mukana ja on havaitsijan päällä silloin kun sataa, oli salamointi sitten verkkaista tai kiivaampaa. Silti ukkosen voidaan sanoa olevan kohdalla tai päällä, jos salaman ja ukkosen jyrähdyksen väliaika on lyhyt ja salama iskee aivan lähelle.
Salama ei iske kahta kertaa samaan paikkaan: Salaman iskupaikka on satunnainen, mutta sillä on taipumus iskeä normaalia korkeammalle oleviin paikkoihin ja kulkea johtavaa maata, esimerkiksi vetistä ojaa tai peruskalliota pitkin.
Ennen ukonilmaa on painostava ja hiostava tunne: Pitää paikkansa, ukkosia syntyy helpommin kuumassa ja kosteassa ilmassa, joka tuntuu ihmisestä painostavalta. Monesti ukkospilveen liittyvä kylmä laskuvirtaus raikastaa hetkeksi ilmaa, vaikka kyse olisi lämpöukkosesta helteisessä ilmassa. Ilma puhdistuu laajemmin, jos kyse on kylmään rintamaan liittyvästä ukkosesta.
Ukkonen kansanperinteessä

Dramaattisuutensa vuoksi ukonilman syntyä on selitetty eri kansojen tarustossa yleensä itse ylijumalan kuvitteellisilla tekemisillä. Suomen kielen sana ukkonen, ukonilma, tulee Ukko-jumalasta. Muinaisnorjan ja skandinaavien Thor lienee antanut panoksensa nykyenglannin thunder-sanaan. Myös kreikkalaisten Zeus, roomalaisten Juppiter, kiinalaisten Lei Gong ja japanilaisten Raiden olivat ukkosenjumalia. Balttilainen Perkele oli ukkosenjumala, ja sana on lainautunut Suomen kieleen kaikkien tuntemana voimakkaana kirosanana. Lisäksi juutalais-kristillinen Jumala on taivaan jumala jäänteenä ajoilta, jolloin juutalaisuus oli polyteistinen.
Ukkosen aikana sade huuhtoo maata, ja toisinaan sateen jälkeen maasta paljastuu muinaisia esineitä. Entisaikoina sateen jälkeen löydettyjä kivikautisia kirveitä ja muita teroitettuja kiviesineitä on arveltu ukkosenjumalan maahan heittämiksi, ja niitä on kutsuttu muun muassa ukonvaajoiksi, vuolimiksi ja ukonkirveiksi. On ehkä uskottu, että kiviesine on syöksynyt maahan salaman iskiessä. Vastaavia uskomuksia on ollut eri puolilla Euraasiaa.
Tietoa salamaan liittyvästä kansanperinteestä löytyy artikkelista salama.
Katso myös
Ukkoskuuro
Salama
Salamalta suojautuminen
Sähköinen suojautuminen ukkoselta
Kuuro- ja ukkospilvi
Monisoluinen ukkonen
Supersolu
Kylmä rintama
Iltapäiväkuuro
Kuuronauha
Matalan sola
yläsola
Kylmä pisara
Ukkosen ennakointi
Ilmakehän epävakaisuus
Myrskybongaus
Brontofobia
Syöksyvirtaus
Trombi
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuomi, Tapio J. & Mäkelä, Antti| title = Ukkosta ilmassa| location = Helsingissä| publisher = Tähtitieteellinen yhdistys Ursa| year = 2009| version = Ursan julkaisuja 116| id = ISBN 978-952-5329-78-0}}
Aiheesta muualla

 sadetutka ja valikosta salamatutkakin

 Ilmatieteen laitoksen verkkopalvelussa

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit