Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede

Miten ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen?


Bosnian sota oli Jugoslavian hajoamissotiin kuulunut veristen sotatoimien sarja pääosin nykyisen Bosnia ja Hertsegovinan alueella. Se käytiin 29. helmikuuta 1992 – 21. marraskuuta 1995 serbien, kroaattien ja bosniakkien eli Bosnian muslimien välillä.
Kansallismieliset serbit aloittivat sodan, koska muslimien ja kroaattien johtama Bosnia itsenäistyi serbijohtoisesta Jugoslaviasta, ja serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa.
Kuuluisimmat sotatapahtumat lienevät serbien tekemät Sarajevon piiritys ja Srebrenican joukkomurha, jotka kohdistuivat bosniakkeihin. Sota oli Kroatian sotaa ankarampi, sillä Bosnia-Hertsegovinassa eri kansallisuudet olivat tilkkutäkkimäisesti toistensa lomassa. Näin syntyi monia rintamia kolmen eri kansallis-poliittisen ryhmittymän kesken. Lisäksi paikalliset samaa kansallisuutta edustavat päälliköt saattoivat sotia toisiaan vastaan. Esimerkiksi muslimien puolella taisteli tuhansia serbejä, minkä vuoksi Bosnian hallituksen joukkoja on oikeampaa kutsua bosniakeiksi kuin muslimeiksi.
Bosnian sodassa etniset puhdistukset, joihin liittyi joukkokarkotuksia, tappamista, ryöstämistä, tuhopolttoja, talojen räjäytyksiä, kidutuksia ja raiskauksia olivat laajempia kuin Kroatian sodassa. Bosniakkeja suljettiin joukoittain keskitysleireille, joissa heitä kuoli tuhansia. Keskitysleirejä ei suljettu, vaikka serbit niin lupasivat. Kiihkonationalistiset serbit perustelivat tekemiään muslimi-bosniakkien puhdistuksia sillä, että islam uhkasi levitä Jugoslaviaan ja Eurooppaan, jolloin serbien oli pysäytettävä muslimien eteneminen[1] vaikka väkivalloin. Myös kroaatit ja muslimit harjoittivat omalta osaltaan puhdistuksia. Sarajevon piirityksessä kuoli joissain yksittäisissä serbien kranaatti-iskuissa kymmeniä bosniakkisiviilejä.
Vaikka sota olikin ulospäin eri ryhmittymien välisten taistelujen sekava vyyhti, Slobodan Milošević käynnisti sen ajatuksenaan luoda hajoavaan Jugoslaviaan Suur-Serbia ajamalla muslimit, kroaatit ja muut kansallisuudet pois laajoilta alueilta. Bosnian sodan alussa muslimit ja kroaatit tekivät yhteistyötä kukistaakseen serbit, mutta pian äärinationalistiset kroaatit aloittivat sodan myös muslimeita vastaan. Lopulta kroaatit ja muslimit pääsivät sopuun ja taistelivat voitokkaasti serbejä vastaan, kunnes rauha saatiin aikaan. Sodassa kuoli yhteensä yli 100000 ihmistä, pääosin bosniakkeja.
Tausta

Historiaa
Islamilainen, turkkilainen Osmanien valtakunta levittäytyi 1400-luvulla Bosniaan. Seuraavina vuosisatoina monia alueen slaaveja kääntyi islaminuskoon. Kun osmanit vetäytyivät Bosnia-Hertsegovinasta, alue joutui Itävalta-Unkarin hallintaan. Näin myös Kroatian läntinen vaikutus ulottui Bosniaan. Tällöin Bosniasta tuli kansallisuuksien tilkkutäkki, joka oli kuin Jugoslavia pienoiskoossa.
Edeltäviä tapahtumia
Titon Jugoslavia ajautui 1980-luvun lopuilla talousvaikeuksiin. Kansallisuusaate nousi eri osatasavalloissa pintaan ja sai varsinkin Serbiassa ja hajallaan Jugoslaviassa asuvien serbien parissa kiihkokansallisia piirteitä. Serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa, ja he kokivat muiden kansojen polkevan heidän oikeuksiaan. Niinpä he ajoivat joko serbijohtoista Jugoslaviaa tai Suur-Serbiaa. Slovenian ja Kroatian kansalliset liikkeet veivät nämä kesällä 1991 itsenäisyyteen. Sloveniassa ja varsinkin Kroatiassa käyty sota enteili sotaa myös Bosniaan.
Poliittinen tilanne
Bosnia-Hertsegovinassa järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit 18. marraskuuta 1990. Yhtenäistä Jugoslaviaa edustavan Ante Markovićin monikansallisen puolueen kannatus oli vähäistä[2]. Eniten ääniä saivat eri kansanryhmien etuja ajaneet kansallismieliset puolueet. Yksikään puolueista ei tässä vaiheessa kannattanut Bosnian itsenäistymistä, mutta Radovan Karadzicin SDS julisti vastustavansa Bosnian irtautumista[3]. Suvereniteetista Jugoslavian sisällä oli paljon keskustelua[3].
Vaalien suurimmat puolueet olivat bosniakkien sosialistinen toimintapuolue SDA (Stranka Demokratske Akcije) johtajanaan muslimien asioita ajanut antikommunisti ja lakimies Alija Izetbegović, Serbien demokraattipuolue SDS (Srpska Demokratska Stranka, psykiatri ja serbinationalisti Radovan Karadžić, puolueella kytköksiä Serbian Slobodan Miloševićin johtamaan sosialistipuolueeseen[2]) ja kroaattien Kroatian demokraattinen liitto (HDZ, Stjepan Kljuić, puolue käytännössä Kroatian samannimisen puolueen sisarpuolue, mutta linjaeroja Kroatian puolueeseen nähden[3]). Muslimit pelkäsivät jo ennen vaaleja serbien ja kroaattien välisten vanhojen vihojen nousua[4]. Muslimit pitivät kroaatteja serbejä läheisempinä siksikin, että serbien cetnikit surmasivat muslimeja Focassa toisen maailmansodan aikana[4].
HDZ ja SDA eli bosniakit ja kroaatit tekivät tuohon aikaan yleensä yhteistyötä Bosnia-Hertsegovinassa[4]. Myös kommunistit olivat valmiita tarpeen vaatiessa muuhunkin kuin liittovaltioon[5]. SDA sai 41, SDS 34 ja HDZ 20 paikkaa[5]. Kommunistit saivat 10 ja Ante Markovićin uudistusvoimien liitto 11 paikkaa. Näin ollen eri kansojen kansallisia puolueita kannatti 95 yhteensä 130:sta kansanedustajasta[5]. 7-jäsenisen presidenttineuvoston johtoon tuli muslimien Alija Izetbegovic, koska SDA voitti eniten ääniä[5]. Serbien puolelta presidenttineuvostoon tulivat Biljana Plavsic ja Nikola Koljevic[4]. Serbit valtasivat jo ennen Bosnian sodan alkua Banja Lukan ympäristöstä laajan alueen, ns Bosanska Krajinan[6]. Kesäkuussa 1991 muslimit pidättivät Kroatian serbialueen Krajinan "sisäministeri" Milan Marticin, joka oli johtanut serbijoukkojen harjoituksia Bosniassa. Hallitus vapautti pian Marticin, jottei sota alkaisi Bosniassa[6].
Kun Kroatian sota alkoi, Bosnian tilanteen tiedettiin olevan lähellä räjähdystä.
Sotaa käyvän Kroatian tilanteen takia EY lupasi 16. joulukuuta 1991 tunnustaa ne entisen Jugoslavian alueella olevat valtiot, jotka täyttivät Badinterin komitean ehdot. Tämä loi paineen Bosnia-Hertsegovinan itsenäisyysjulistukselle ja sodalle, sillä serbit vastustivat itsenäistymistä. Serbit halusivat välttää sotaa Bosniassa jonkin aikaa, koska sota raivosi vielä Kroatiassa. Näin serbien ei tarvinnut käyttää voimiaan kahdella taistelutantereella yhtä aikaa.
Serbit perustivat ennen Kroatian itsenäisyysjulistusta Bosanska Krajinan, serbien itsehallintoalueen Bosnia-Hertsegovinaan Banja Lukan ympäristöön. Tämä ja muut perustetut serbialueet (SAO) käsittivät noin puolet Bosnia-Hertsegovinan pinta-alasta. Jugoslavian liittoarmeija aseisti Bosnia-Hertsegovinan serbit pääosin vuonna 1991, ja serbien puolue SDS julisti Bosnian serbialueet itsehallintoalueiksi toukokuussa. Kroatiasta vetäytyviä liittoarmeijan joukkoja asettui Bosniaan.
Sodan merkkejä
Bosnia-Hertsegovina ajautui sodan partaalle jo syksyllä 1991. Heinäkuussa paljastuivat Serbian asetoimitukset Bosnia-Hertsegovinan serbeille, ja kesäkuun alussa Kroatian serbialueen Krajinan miliisit pitivät harjoituksia Bosnian puolella. Sarajevon hallitus kontrolloi todellisuudessa vain pientä osaa maasta. Syyskuun alkuun mennessä Bosnia-Hertsegovinaan oli perustettu jo neljä serbien itsehallintoaluetta, jotka pyysivät Jugoslavian liittoarmeijan suojelusta. Maahan saapuikin kolme liittoarmeijan kolonnaa.
Sodan merkit olivat jo syksyllä selvät, samaan aikaanhan Kroatiassa taisteltiin ankarasti. Bosniakkijohtaja Alija Izetbegović pyysi YK:ta tulemaan Bosniaan, mutta YK ei suostunut, koska Bosnia ei virallisesti ollut sotatilassa. Syksyllä 1991 Länsi-Hertsegovinan kroaatit kieltäytyivät antamasta aseitaan Jugoslavian liittoarmeijalle. 19. syyskuuta liittoarmeija siirsi lisäjoukkoja Mostarin ympärille, mitä kaupungin hallinto julkisesti vastusti. Liittoarmeija tuhosi 30. syyskuuta JNA pienen Ravno-nimisen kroaattien asuttaman kylän Hertsegovinassa. Muslimit ja kroaatit pysäyttivät Višegradissa barrikadein ja konetuliasein vähäksi aikaa noin 60 panssarista koostuvan liittoarmeijan osaston, mutta armeija ajoi heidät pois 1000 asukkaan kanssa seuraavana päivänä[7] Näitä välikohtauksia ei kuitenkaan seurannut välittömästi väkivaltaisuuksien laajeneminen. Hertsegovinan kroaatit perustivat 18. marraskuuta oman ”Herzeg-Bosnan kroaattiyhteisön” (Hrvatska Zajednica Herceg-Bosna), joka ajoi alueen kroaattien asiaa.
Syksyllä serbiarmeija liikkui Bosnia-Hertsegovinassa[8] ja muun muassa Dubrovnikiin hyökättiin osin Itä-hertsegovinasta[9], ja jännitys kansojen välillä kasvoi.
EY ilmaisi lokakuussa tukensa Slovenian ja Kroatian aikoinaan ehdottamalle valtioliitolle[10], jota muslimien Itzetbagovic tuki, luultavasti uskoen EY:n auttavan. Lokakuussa kroaatit ja bosniakit (lähinnä muslimit) äänestivät yhteistuumin serbipuolueen pelistä ja julistivat Bosnia-Hertsegovinan suvereeniksi, jolloin serbit kävelivät ulos parlamentista. Karadzicin mielestä Jugoslavia oli ainoa kansainvälisesti tunnustettu valtio, ja että muslimit ja kroaatit yrittivät kaapata vallan Bosniassa, ja että serbit pysyvät Jugoslaviassa[10]. Suvereniteettipäätöksessä Bosnia-Hertsegovina kuuluisi Jugoslavian löyhään valtioliittoon vain, jos myös Kroatia olisi siinä mukana[10]. Karadzic sanoi serbien palauttavan laillisen järjestyksen Jugoslavian perustuslain hengessä[10].
Serbijohtaja Karadžić uhkasi muslimeja verilöylyllä, mikäli Bosnia-Hertsegovina itsenäistyisi[11]. Pian serbit perustivat oman parlamenttinsa, joka jätti Bosnia-Hertsegovinan kiinteästi Jugoslavian yhteyteen. Ajatukseen Bosnian itsemääräämisoikeudesta Karadžić suhtautui jyrkän kielteisesti. Täälläkin SDS halusi pitää serbit saman valtion valtapiirin alla. Joulukuussa 1991 Jugoslavian liittoarmeija ja serbien puolisotilaalliset joukot olivat valmiita sotaan Bosnia-Hertsegovinassa.
EY tunnusti Slovenian ja Kroatian tammikuussa 1992 Saksan painostuksesta[8].
Tammikuussa 1992 Bosnian kroaattien kansallismielisen HDZ-puolueen maltillinen johtaja Stjepan Kljuić väistyi syrjään ja antoi tilaa jyrkälle Mate Bobanille, joka edusti länsihertsegovinalaista ryhmittymää ja Franjo Tuđmania. Bosnia-Hertsegovinan kroaatit saivat hieman aseita Kroatiasta, vaikka maalla oli itsellään pula aseista. Kroatiaa tulitettiin ja sinne hyökkäiltiin Bosnia-Hertsegovinasta.

Sotatapahtumat

Sodan alku

Bosnia ja Hertsegovinassa oli muutamia hajanaisia yhteenottoja jo syyskuussa 1991. Maahan oli syntynyt monenlaisia vapaaehtoisluontoisia asekaarteja. Bosniakkipoliisin vahvuutta lisättiin, ja serbit julistivat perustamansa itsehallintoalueen irtautuvan bosniakkivaltiosta, mikäli maa itsenäistyisi. Joulukuussa 1991 Bosnia-Hertsegovinan johtava serbipoliitikko Radovan Karadžić uhkasi muslimeja jopa tuholla, kun sota syttyy. Karadzic sanoi myös liittoarmeijan puuttuvan asioihin, jos maa itsenäistyy Jugoslaviasta.
Nationalistista serbipropaganda syytteli Bosnian muslimeja ja kroaatteja[12]. Serbit näyttivät televisiossa serbinationalististen upseerien propagandaa, jossa muslimeja ja kroaatteja halvennettiin[13]. Näiden televisio-ohjelmien mukaan serbien tuli kostaa muslimien ja kroaattien heille satojen vuosien aikana tekemät vääryydet[13], koska serbit olivat ylpeitä. Televisiokertomusten mukaan mm. muslimit aikoivat tappaa kaikki yli 13-vuotiaat serbit ja raiskata serbinaiset, jotta nämä synnyttäisivät muslimeja[13]. Belgradin television mukaan kaikkien serbien olisi elettävä samassa valtiossa, ja että vain solidaarisuus pelastaa serbit, ja että serbit ovat Balkanin johtava kansa[13].
Tammikuussa 1992 portugalilainen Euroopan yhteisön rauhanvälittäjä Jose Cutileiro koetti sovitella konfliktia ehdottamalla Bosnian jakamista kolmeen kantoniin. Maaliskuun alussa serbit yrittivät turhaan muuttaa ehdotusta omalla aluejaollaan. Osapuolet allekirjoittivat suunnitelman 18. maaliskuuta 1992 Lissabonissa. Yhdysvaltain Jugoslavian lähettiläs vieraili 28 maaliskuuta antaen maansa tuen yhtenäiselle kantoneihin jakamattomalle Bosnialle. Izetbegovic hylkäsi Lissabonin sopimuksen tämän jälkeen. Tällöin Izetbegovic otti tietoisen riskin sodan syttymisestä. Izetbegovic katsoi sodan olevan hinta maansa itsenäisyydestä.
Vaikka serbipuolue SDS boikotoikin kansanäänestystä, se silti salli sen pitämisen[8].
Maaliskuun alussa 90% äänestäneistä kannatti Bosnia-Hertsegovinan itsenäistymistä[14], mutta serbit olivat jättäytyneet vaaleista pois. Kun vaalitulos julkaistiin, serbit perustivat tiesulkuja eri puolille Sarajevoa ja Bosniaa muka kostoksi siitä, että sarajevolaisissa häissä oli surmattu serbimies ja ortodoksipappi haavoittunut[14]. Serbit, joiden seassa oli cetnikkejä, ampuivat vuorokauden ajan tauotta ilmaan[8]. Karadzicin johtamien nationalistien hallintokeskuksesta Palesta julistettiin, että poliittinen ratkaisu ei onnistu[14]. Niinpä myös muslimit ostivat aseita puolustuskaarteilleen[14].
Bosnia-Hertsegovina julistautui itsenäiseksi 5. huhtikuuta 1992. Belgradilainen mafioso Arkan hyökkäsi jo 4. huhtikuuta Bileljinaan joukkioineen, joka surmasi[15] summamutikassa sata muslimia[16].
Yhdysvallat ja EU tunnustivat 6. huhtikuuta Bosnian itsenäisyyden[16]. Tämän jälkeen serbijoukot alkoivat raskain asein tulittaa Sarajevoa. Saman kuun aikana serbien paramilitäärit ja serbiarmeijan joukot hyökkäsivät moniin bosniakkienemmistöisiin kaupunkeihin[17], kuten Zvornikiin, Fočaan ja Višegradiin, josta ajoivat lähes kaikki muslimit pois huhtikuun loppuun mennessä[16].
Suurin osa bosniakkiasukkaista karkotettiin kaupungeista, jotka joutuivat kokemaan sodan ensimmäiset etniset puhdistukset, jotka olivat vastustajien siviilien karkotuksia, tappamista, ryöstämistä, talojen polttamisia tai räjäytyksiä ja niin edelleen. Etnisten puhdistusten tekijät erottelivat miehet ja naiset toisistaan. Miehet saattoivat joutua nälkäleireille kuolemaan, naiset raiskausleireille[18]. Monesti kuolemanleireille joutuivat muslimien merkittävässä asemassa olevat henkilöt[16].
Serbit itse perustelivat tekemiään puhdistuksia sillä, että islamilaiset ja muut ei-serbit uhkasivat serbejä[1]. Kuudessa viikossa serbit onnistuivat valtaamaan noin kaksi kolmasosaa Bosnia-Hertsegovinasta.[19]. Tämä johtui muun muassa siitä, ettei muslimeilla (bosniakeilla) ollut käytössään järjestynyttä vakinaista armeijaa, vaan puolustus oli vähin asein varustettujen paikallisten vapaaehtoisten asekaartien varassa[20]. Monien puolisotilaallisten joukkojen toiminnan motiivi oli ryöstämisestä saatava taloudellinen hyöty, kuten "Arkanin" tiikereillä[21].
Serbia ja Montanegro perustivat huhtikuun lopussa virallisesti tynkä-Jugoslavian, joka asetettiin YK:n aseidenvienti- ja öljysaartoon ja EY:n kauppasaartoon. Virallisesti liittoarmeija vetäytyi Bosnia-Hertsegovinasta huhtikuun lopussa, mutta käytännössä sen siellä olevat joukot nimettiin Bosnian serbiarmeijaksi. Toki noin 14000 sotilasta lähti Bosnia-Hertsegovinasta pois[18]. Tätä 80000 miehan vahvuista[18] BSA:ksi ristittyä JNA:n lohkoa johti Kroatian sodassa mainetta niittänyt pahamaineinen kenraali Ratko Mladić, jonka sukulaisia oli kuollut toisen maailmansodan aikaisessa Jugoslavian sisällissodassa.
Kroatian rauhaa turvaavat UNPROFOR-joukot eivät olisi riittäneet toimiin Bosniassa[18].
Maaliskuusta elokuuhun muutamat länsivallat, muun muassa Yhdysvallat, pudottivat serbien saartamiin Bosnia-Hertsegovinan kaupunkeihin suuren määrän ruokaa ja lääkkeitä.
Rintamalinjojen vakiintuminen
Rintamalinjat olivat suunnilleen vakiintuneet kesäkuun alussa. Länsi-Hertsegovinan kroaattialue irtautui kesällä Bosnia-Hertsegovinasta ja käytännössä liittyi Kroatiaan, mikä enteili sotaa bosniakkien ja kroaattien kesken, ja liittyi sellaisten kroaattipoliitikkojen kuin Franjo Tuđmanin ja Gojko Susakin ajamaan Bosnia-Hertsegovinan jakoon kroaattien ja serbien kesken. Samoihin aikoihin Kroatia ja bosniakkihallitus solmivat kuitenkin sotilasliiton.
Pakolaisia oli liikkeellä suuri määrä jo kesäkuun alussa[17], jolloin Sarejevon saarto umpeutui. ennen sitä kaupunkia oli jo alettu tulittaa muun muassa Trebevic-vuorelta[17].
Pakolaistulva kasvoi valtavasti kesällä. Etnisistä puhdistuksista alettiin puhua julkisesti vasta heinäkuussa 1992, vaikka niitä oli tehty jo Kroatian sodassa edellisenä vuonna. Serbien pystyttämät keskitysleirit nousivat julkisuuteen 4. elokuuta vankien kidutuksineen, nälkiinnyttämisineen ja mielivaltaisine surmaamisineen, vaikka serbit lupasivat sulkea leirit, ne jatkoivat toimintaansa siitä huolimatta. Yli 3 miljoonaa ihmistä oli joutunut pakolaiseksi Bosnia-Hertsegovinassa, ja serbit tappoivat vuoden 1992 elokuuhun mennessä noin 40000 siviiliä.
Rauhanyritykset ja bosniakkien ja kroaattien riidat
Kesäkuun lopussa 1992 YK:n joukot saapuivat Bosnia-Hertsegovinaan, mutta he eivät estäneet sotaa tai etnisiä puhdistuksia. Heidän tehtävänään oli pääosin sodan jalkoihin jäävien siviilien auttaminen, missä he myös monin kohdin epäonnistuivat. Serbit ajoivat muslimeja kodeistaan ja pistivät nämä kirjoittamaan todistuksen omaisuuden luovutuksesta. Keväällä 1993 neuvoteltiin muutaman kerran rauhasta, mutta rauhanneuvottelut kariutuivat yksi toisensa jälkeen. Ainakin yksi kansaa johtava puolue oli jokaisella neuvottelukerralla tyytymätön rauhansuunnitelmaan. Toukokuussa 1993 serbit hylkäsivät Vancen-Owenin rauhansuunnitelman. Samana vuonna serbit ja kroaatit saivat aatteen Bosnian jakamisesta Suur-Kroatiaan ja Suur-Serbiaan, kun bosniakit olivat joutuneet sodassa hyvin ahtaalle. Muodollisesti Bosnia-Hertsegovina olisi jaettu kolmeen etniseen valtioon. Tämän Owenin-Stoltenbergin rauhansuunnitelman mukaan serbit olisivat saaneet 53 prosenttia alueesta, kroaatit 17 % ja bosniakit 30 %. Bosniakit eivät hyväksyneet elokuussa esitettyä rauhanehdotusta.
Serbit ja muut taistelivat keskenään sodan aikana Brcon eli Posavinan käytävästä, joka yhdisti Banja Lukan-Derventan serbialueen Serbiaan[22]. Käytävä oli kapeimmillaan Brckon kohdalla vain muutaman kilometrin levyinen. Muslimit ja kroaatit koettivat monesti taistellen katkaista käytävän. Yleensä käytävä oli serbeille auki.
Bosniakkien ja kroaattien sota
Bosnian kroaatit perustivat oman armeijansa keväällä 1992 ja pyrkivät puhdistamaan itselleen muslimialueita. Ensimmäiset kroaattien hyökkäykset tapahtuivatkin keväällä 1992. Vaikka kesällä 1992 muslimien ja kroaattien johto sopi yhteistyöstä, kroaatit aloittivat monia paikallisia kahakoita ja tekivät etnisiä puhdistuksia. Kroaatit myös eliminoivat keskuudestaan muslimien kanssa yhteistyötä tekevän HOS:n. Näin kroaatit saivat suuren alueen valvontaansa. Ulkomaisia taistelijoita saapui puolustamaan muslimeja loppuvuonna 1992. Avoin sota kahden serbeille tappiolla olevan kansan välille syttyi vasta kun kroaatit hyökkäsivät bosniakkien kimppuun toukokuussa 1993. Katkera sota näkyi muun muassa Mostarissa, jossa kroaatit tulittivat muslimikaupunginosaa. Kroaatit puhdistivat bosniakkeja keväällä 1993 muun muassa Ahmićissa Keski-Bosniassa. Vaikka muslimien virallinen politiikka ei suosinut etnistä puhdistamista, jotkut heistä tekivät etnisiä puhdistuksia ja joukkomurhia, ja toisia kansallisuuksia pakeni muslimialueilta. Kroaattien hyökkäys ei bosniakkeja onnistunut kukistamaan.[23] Kroaattien ja muslimien sota lienee liittynyt serbien ja kroaattien haluun jakaa Bosnia-Hertsegovina bosniakkimuslimien kustannuksella. Usein on ajateltu bosniakkien puolustaneen sodassa monikulttuurista Sarajevoa ja Bosniaa, mutta sodan edetessä muslimien kanta jyrkkeni yhä enemmän oman ryhmän etujen ajamiseksi. Bosniakkien kaupungeista aidosti monikulttuurisin oli Tuzla, ei Sarajevo.
Kesällä 1993 YK julisti saarrettuja bosniakki- ja kroaattikaupunkeja suoja-alueiksi, ja lentokiellon Bosnia-Hertsegovinan ylle. Suoja-alueilta joukot määrättiin vetäytymään, ja nillä humanitääristen järjestöjen ja UNPROFOR-joukkojen piti saada toimia rauhassa.[24] Turvakaupungit olivat Sarajevo, Bihać, Goražde, Tuzla, Srebrenica ja Žepa.
Muslimit valtasivat kesäkuussa 1993 Travnikin kaupungin kroaateilta. Mostarin kuuluisa vanha kaarisilta, Stari most, romahti 9. marraskuuta 1993. Se oli kestänyt ihmeen pitkään eri osapuolien tulitusta. Elokuussa YK-joukkoja oli vähän aikaa vankeina Mostarissa. Syksyllä 1993 bosniakit olivat hyvin ahtaalla. Samaan aikaan serbialueiden talous oli aivan kuralla ja pula kaikesta, ja serbien taisteluinto oli laantunut, ja monet kynnelle kykenevät serbit pakenivat Serbiaan tai pois Jugoslaviasta[25].
Tammikuussa 1994 serbit vetäytyivät Naton ilmaiskujen pelosta vähäksi aikaa Sarajevon ympäristöstä. Helmikuun 6. päivänä serbien ampuma kranaatti tappoi 61 henkeä ja koko tulituskerta noin 200. Naton uhkaus ajoi serbit vetämään raskaat aseensa 20 kilometrin päähän Sarajevon ympäristöstä, mikä hieman rauhoitti taisteluja koko Bosnia-Hertsegovinassa. Nato onnistui iskuillaan keskeyttämään huhtikuussa 1994 serbien hyökkäyksen saarrettuun Goražden kaupunkiin.
Vuonna 1994 kroaatit ja bosniakit sopivat joidenkin mukaan lännen painostuksen takia kiistansa, ja jatkossa he tekivät yhteisiä sotilasoperaatioita serbejä vastaan. Länsi välitti tai painosti tämän rauhan. Länsi oli alkanut salaa tukea kroaatteja ja muslimeja, joiden armeijat olivat voimistuneet sodan edetessä. Vaikka kroaatit ja muslimit nyt tekivätkin yhteistyötä serbejä vastaan, heidän välillään vallitsi yhä syviä epäluuloja sodan loppuun asti, ja muun muassa muslimit varautuivat joillain alueilla yhä mahdollisiin taisteluihin kroaatteja vastaan.
Serbien yhtenäisyys rakoilee ja sota loppuu
Sodan edetessä alkoi eri alueiden serbien yhtenäisyys rakoilla. Kesällä 1994 Milošević oli kääntynyt Bosnian sotaa vastaan. Elokuussa vuonna 1994 Milošević lopetti Bosnian serbien tukemisen helpottaakseen Tynkä-Jugoslavian taloussaartoa. Lisäksi hänellä oli kiistoja kansallismielisen Bosnian serbijohtaja Radovan Karadžićin kanssa. Milošević piti myös Vojislav Šešeljin äärikansallismielisiä valtansa uhkaajina[26] ja liittoutui sotaa vastustavan Vuk Draskovicin kanssa. Karadžić oli hylännyt rauhansuunnitelman, joka sopi Miloševićille. Miloševićin luottohenkilö Zoran Lilić syytti Politika-lehdessä Bosnian serbejä laittomuuksista ja moraalittomuudesta, Sarajevon tulituksista ja etnisistä puhdistuksista sekä inflaation kiihdyttämisestä[27]. Karadzic pyöritti mustan pörssin kauppaa Bosniassa. Siellä oli serbialueellakin pula kaikesta, ja monet serbit pakenivat maasta sodan välttääkseen. Koska Serbia ei ollut virallisesti auttanut Bosnian serbejä, Milošević saattoi syyttää Bosnian laittomuuksista paikallisia kansallismielisiä serbejä. Näin Milošević luopui Suur-Serbia-haaveesta. Bosnian tukeminen oli äärimmilleen köyhtyneelle Serbialle taloudellinen rasite. Karadžić oli enemmän kiinnostunut omasta serbivaltiostaan Bosnia-Hertsegovinassa, ei suuresta serbimaasta niin kuin Milošević. Niinpä loppuvuonna 1994 Bosnian ja Serbian välinen raja suljettiin. Bosnian serbit hyökkäsivät Sarajevoa vastaan syksyllä 1994 ja katkaisivat sinne vievät avustuskuljetukset, mikä ajoi kaupungin nälänhädän partaalle. Bosniassa ja Kroatiassa monet serbit olivat katkeria Miloševićin hylättyä heidät. Serbiarmeija alkoi heiketä. Kiistoja oli myös Kroatian Krajinan ja Bosnia-Hertsegovinan serbihallitusten välillä.
Toukokuussa 1995 Nato pommitti Bosnia-Hertsegovinassa olevaa asevarastoa, kun serbit olivat tulittaneet saarrettua Sarajevoa raketein. Serbit ottivat yli 200 YK-sotilasta panttivangeiksi ja kahlehtivat näitä ihmiskilviksi Naton pommituskohteisiin. Tämän takia Nato joutui lopettamaan ilmaiskunsa. Lisäksi serbit ajelivat samaan aikaan Bosniassa varastamillaan YK:n ajoneuvoilla ja näin tiedustelivat vastapuolen asemia. Serbit koettivat näihin aikoihin vallata saartamansa bosniakkeja täynnä olevan Bihaćin alueen, jossa vallitsi nälkä.
Karadzic koetti erottaa kenraali Mladicin, muttei onnistunut siinä koska tämä oli liian suosittu[28].
Kroaatit tekivät eteläisessä Bosniassa melko laajan hyökkäyksen kesällä 1995. Elokuussa 1995 kroaatit ja bosniakit hyökkäsivät yhdessä serbejä vastaan laajalla alueella. Kroatiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa hyvin edennyt Operaatio Myrsky kesti vain muutaman päivän. Heikentyneen serbiarmeijan puolustus murtui, koska se ei saanut tukea Serbiasta. Karadzic määräsi serbit pakenemaan etnisten puhdistusten pelossa ja koska halusi säilyttää Bosnian serbit yhdessä. Hyökkäys ajoi suuren määrän serbejä pakoon laajalta alueelta Kroatiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa.
Nato pakotti syksyllä 1995 ilmapommituksilla serbit vetämään raskaat aseensa Sarajevon ympäriltä. Suurin osa YK:n joukoista oli vedetty pois Bosnia-Hertsegovinasta, joten serbien ei ollut niin helppoa ottaa suurta määrää panttivankeja YK:n sotilaista kuin edellisellä kerralla. Serbien sotilaallinen romahdus ja Naton toiminta johtivat lopulta taistelujen päättymiseen Bosniassa ja Kroatiassa. Virallisesti sotatilan päätti Yhdysvaltojen johdolla solmittu Daytonin rauhansopimus marraskuussa 1995. Se allekirjoitettiin 14. joulukuuta 1995 Pariisissa.[29]
Etniset puhdistukset Bosnian sodassa

Erityisesti muslimit joutuivat sodassa etnisen puhdistuksen kohteeksi: heitä surmattiin usein joukoittain ja suljettiin keskitysleireihin. Lievemmissäkin tapauksissa muslimit ryöstettiin usein putipuhtaiksi ja heidän kotinsa joko räjäytettiin tai poltettiin. Monelle sodassa mukana olevalle serbille mahdollisuus ryöstää oli riittävä kannustin sotimiseen. Etnisistä puhdistuksista alettiin puhua laajalti vasta heinäkuussa 1992, vaikka niitä oli tehty Bosniassa jo maaliskuussa ja Kroatiassa viimeistään heinäkuussa 1991. Niihin osallistui alueen serbeistä noin kolmannes. Puhdistusten tarkoitus oli hävittää muslimien kulttuuri ja kansa Bosnia-Hertsegovinasta. Myös kroaatit harrastivat etnisiä puhdistuksia.
Kansainvälinen kriisinhallinta epäonnistui Bosniassakin
Kansainväliset neuvottelut eivät pysäyttäneet Bosnian sotaa, ennen kuin asetelma oli kääntynyt Bosnian serbeille epäedulliseksi ja Bosnian aluejako muistutti vuonna 1991 salaa Karadjordjevossa sovittua[30]. Suurvallat toimivat Balkanilla epäröiden ja neuvottomasti. Länsimaat viivyttelivät tai eivät tehneet mitään, eivätkä heidän uhkauksensa tehonneet. Pakon edessä tehtiin kansainvälisesti hätäisiä, puolinaisia toimia[31]. Kansainvälinen yhteisö ei kyennyt monestikaan siviilejä auttamaan, sotaa hillitsemään ja jatkuviin ihmisoikeusrikoksiin puuttumaan. YK ei kyennyt yleensä estämään serbien, kroaattien ja bosniakkien tekemiä sotatoimia. Yk-joukkoja sijoitettiin, mutta näitä oli liian vähän ja ne pelkäsivät serbejä. Tapahtumia entisessä Jugoslaviassa ohjasi lähinnä Bosnian serbiarmeijaksi naamioitu entinen Jugoslavian liittoarmeija. YK:n turvallisuusneuvoston jäsenmaat olivat lähes koko sodan ajan hyvinkin erimielisiä siitä, mitä kriisin hillitsemiseksi pitäisi tehdä. Kun YK perusti maaliskuussa 1993 Jugoslavia-tuomioistuimen, sen toiminta lepäsi tyhjän päällä, ja tuskin kukaan uskoi niihin aikoihin monenkaan sotarikoksista epäillyn joutuvan Haagiin oikeudenkäynteihin. Euroopan yhteisö EY yritti turhaan rajoittaa sotaa Bosniassa. Etyk, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokous, oli vielä heikompi. Oikeudesta voimankäyttöön eniten ihmisoikeuksia rikkonutta osapuolta, Bosnian serbejä vastaan päätettiin kansainvälisesti jo vuoden 1992 alkupuolella[31], mutta siihen ei laajassa mitassa ryhdytty kuin vasta vuonna 1995. Monien mielestä voimankäyttö olisi kuitenkin auttanut muun muassa Sarajevon piiritettyjä päätellen muutamasta välikohtauksesta[32], mutta se olisi vaatinut suurempia YK-joukkoja[33]. Poliittisilla neuvotteluilla olisi voitu avata Tuzlan lentokenttä[34]. Naton ilmaiskujen väitetään estäneen sodan lopussa esimerkiksi Goradzen valtauksen[35]. YK ei kyennyt estämään raiskauksia ja keskitysleireille sulkemisia, vaikka näihin puuttumisesta oli tehty erilliset päätökset[36]. YK-joukot suojasivat avustuskuljetuksia, joista monet joutuivat silti perääntymään tulituksen tieltä tai maksamaan piirittäjille veroa. Yhdysvaltalaiset pudottivat piiritettyihin kaupunkeihin avustustarvikkeita heti sodan alettua. Serbit ja muut ryöstelivät ja verottivat saarrettuihin kaupunkeihin matkaavia YK:n kuljetuksia[31]. Serbit sulkivat monesti Sarajevon lentoaseman ja estivät näin ilmasillan kautta tulevat avustuskuljetukset. Perille päässytkin apu oli monesti huonolaatuista, esimerkiksi eltaantuneita jauhoja, vanhoja sairaalavälineitä ja sydänlääkkeitä. Jotkut YK-sotilaat sortuivat itse erilaisiin kurittomuuksiin ja laittomuuksiin Bosnia-Hertsegovinan sodassa[37]. Vuoden 1994 syksyllä ja vuoden 1995 kesällä Bosnian serbit ottivat YK-sotilaita panttivangeiksi ja käyttivät heitä ihmiskilpinä Naton ilmahyökkäyksiä vastaan[38].
Länsimaat eivät halunneet lähettää joukkojaan Bosnia-Hertsegovinaan varsinkaan maasotaan. Entisen Jugoslavian alueella paikalliset sissiosastot olisivatkin olleet tehokkaita esimerkiksi Naton joukkoja vastaan. Ilmahyökkäyksiä kannatettiin herkemmin. Eri osapuolet, aluksi serbit ja myöhemmin muslimit sabotoivat kansainvälisen yhteisön tekemät rauhanehdotukset. Rauhanvälittäjinä toimivat entiset ulkoministerit Cyrus Vance Yhdysvalloista, David Owen Britanniasta ja Thorbjörn Stoltenberg Norjasta.
Vuonna 1993 Yhdysvallat pelkäsi Jugoslavian kriisin laajenemista Kosovoon. Tällöin sota olisi saattanut edetä Albaniaan ja Makedoniaan, jossa asuu paljon albaaneja. Tämä olisi saattanut ajaa keskenään kiistelevät Nato-maat Kreikan ja Turkin sotaan. Siksi Yhdysvallat lähetti rauhanturvaajia Makedoniaan.
Aseistetut joukot Bosnian sodassa
Bosniakkeja johti Alija Izetbegović, kroaatteja Mate Boban ja serbejä Radovan Karadžić. Muslimien armeijasta käytettiin nimeä Armija BiH, "Bosnia-Hertsegovinan armeija" ja kroaattien asejoukoista nimeä HVO.
Aseistettuja joukkoja, joita toimi Bosnian sodassa:
Kroaattien puolustuskokous (Hrvatsko Vijeće Obrane, HVO)
Bosnia ja Hertsegovinan armeija (Armija Bosne i Hercegovine, Armija BiH), tunnettu nimellä "Armija".
Serbitasavallan armeija (Vojska Republike Srpske, VRS) ja myöhemmin Bosnian serbiarmeija BSA.
Serbien "Valkoiset kotkat" (Beli Orlovi)
Serbien Arkanin "Tiikerit"
Serbien "Punabaretit"
Bosniakkien "Isänmaallinen liitto" (Patriotska Liga)
Bosniakkien "Vihreät baretit" (Zelene Beretke)
Kroaattien "Kroaattien puolustusvoimat" (Hrvatske Obrambene Snage HOS)
Monet muut puolisotilaalliset joukot
Tilinpäätös Bosnian sodasta
Viimeisimpien arvioiden mukaan Bosnian sodassa kuoli kaikkiaan 100000–110000 ihmistä, joista 40 % oli siviilejä.[39][40] Heti sodan jälkeen kuolonuhrien lukumääräksi arvioitiin noin 200000 ihmistä.[19] Noin 1,8 miljoonaa ihmistä pakeni tai joutui karkotetuksi.
Sarajevolaisen tutkimuskeskuksen mukaan sodan aikana Bosniassa oli ainakin 400 vankileiriä.[41]
Bosnian merkittävimmistä sotarikollisista toinen, Radovan Karadžić pidätettiin lähellä Belgradia heinäkuussa 2008, Ratko Mladić pidätettiin Vojvodinassa 26. toukokuuta 2011.[42]. Karadzic tuomittiin 2016.
Bosnia pysyi sodan jälkeen jaettuna kahteen entiteettiin. Köyhyys, työttömyys ja myös yhä kansojen väliset riidat varjostivat seuraavina vuosikymmeninä Bosnian arkea. Tyytymättömyys jo alussa laihana sopuna pidettyyn Daytonin rauhansopimukseen kasvoi ajan mukana. Bosnian serbit uhkasivat 2010 luvulla erota omaksi valtiokseen.
Katso myös

Bosnia-Hertsegovinan armeija
Bosnian sodan alku
Bosnian sodan aikajana
Etniset puhdistukset Bosnian sodassa
Bosnian sodan keskitysleirit
Lähteet
Yleiset lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rutanen, Reijo| title = Serbia - Euroopan sairain mies| publisher = Gaudeamus| year = 2002| id = ISBN 951-662-869-9}}
Terttu Lensu, Marijan hiljainen sota, WSOY 2000, WS Bookwell Oy Juva 2000, ISBN 951-0-24361-2
Marita Vihervuori: Tervetuloa helvettiin: välähdyksiä Jugoslavian perintösodasta, Otava 1999,ISBN 951-116-390-6
Roy Gutman: Kansanmurhan todistaja - raportti etnisistä puhdistuksista Bosniassa, Like 1993,ISBN 951-578-160-4
Yrjö Lautela ja Jyrki Palo: Jugoslavia – kansakunta, jota ei ollut, VAPK-Kustannus 1992,ISBN 9513709566
Mary Kaldor, Uudet ja vanhat sodat, Kustannus Oy Taifuuni 2001, Tallinna 2001, ISBN 951-881-078-7, Riikka Taipale (suom.),
Sarajevo ja sen ympäristö, Timo Virtala, Savukeidas 2013, ISBN 9789522680662
Luca moconesi, Mostarin tien liftarit - suomalainen palkkasoturi Bosnian sodassa, WSOY 1997, ISBN 951-021-906-1
Jani Anttola, Mustat lesket, Tammi 1998, ISBN 951-311-173-3
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Slavenka Drakulić: Eivät tekisi pahaa kärpäsellekään - sotarikolliset tuomiolla, Suomen rauhanpuolustajat 2005, Pystykorvakirja, Like Helsinki 2005, ISBN 952-471-612-7 (sid.), Petri Stenman (suom), alkuteos They would never hurt a fly: war criminals on trial in The Hague
Lähdeviitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Romaaneja
Jani Anttola: Mustat lesket: vuosi vapaaehtoisena Bosnian muslimijoukoissa. Tammi 1998.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Lukio on Suomessa yleissivistävä ja vapaaehtoinen toisen asteen oppilaitos, jonne on mahdollista pyrkiä suoritettuaan oppivelvollisuuden. Lukiokoulutuksessa on mahdollista suorittaa ylioppilastutkinto ja siten valmistua lukiosta ylioppilaaksi. Tavanomaisesti opiskelijat osallistuvat ylioppilaskirjoituksiin, mutta lukion oppimäärän voi suorittaa ilmankin. Silloin opiskelija saa vain lukion päättötodistuksen. Lukio antaa valmiudet jatkaa opintoja korkea-asteella (yliopistot ja ammattikorkeakoulut) ja lukion oppimäärään perustuvissa ammatillisissa erikoisoppilaitoksissa.
Lukion historia
Lukio on oppilaitoksena syntynyt yleissivistävästä, yliopistoon valmistavasta koulutuksesta. Tätä opetusta antoivat 1800-luvun alkupuolella kaupunkien kymnaasit ja Turun triviaalikoulu. (Turussa ei ollut kymnaasia, sillä se oli muutettu 1640 yliopistoksi.) Lukion syntyyn vaikutti Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston vuonna 1852 tekemä uudistus, jossa yliopistoon pääsyn ehdoksi asetettiin ylioppilastutkinto. Tähän tutkintoon saivat osallistua kymnaasien eli lukioiden opiskelijat. Vuoden 1872 koulujärjestyksessä näistä kouluista tuli yhtenäisiä kahdeksanvuotisia lyseoita, jotka olivat valtion poikakouluja. Yleisnimeksi lyseoille, tyttölyseoille ja yhteiskouluille muodostui oppikoulu.
Sotien välisenä aikana muodostui yhä selvemmäksi ilmiö, että kaikki eivät suorittaneet lyseota loppuun. Tämä tunnustettiin jakamalla oppikoulu virallisesti viisivuotiseen keskikouluun ja kolmivuotiseen lukioon. Siirryttäessä peruskoulujärjestelmään 1970-luvulla keskikoulut ja kansakoulujärjestelmä yhdistettiin peruskouluiksi ja useimmat lukiot kunnallistettiin. Nyt lukioon pääsyn ehdoksi tuli peruskoulun päättötodistus.
Lukiojärjestelmää on sittemmin uudistettu vuosien 1983 ja 1998 lukiolaeilla[1] sekä vuosina 1982, 1985, 1994, 2003 ja 2014 muutetuilla opetussuunnitelmien perusteilla. Lukio muuttui kurssimuotoiseksi vuonna 1982. Samalla kouluja kehotettiin ottamaan käyttöön jaksojärjestelmä.
Kurssimuotoisuus hahmottuu
Lukio-opiskelun muotoihin tuli muutoksia 1980–1990-luvuilla. Opetusministeriö pyrki 1970-luvulta 1990-luvun puoliväliin saakka yhdistämään ammattikoulutuksen ja lukion nuorisokouluksi. Se ei toteutunut, mutta hankkeen tuloksena oli vuonna 1998 aloitettu kaksoistutkinto.
Iltaoppikouluissa oli 1960-luvun lopussa tehty luokattoman järjestelmän kokeilu. Kouluhallinto halusi tutkia järjestelmän soveltavuutta myös päivälukioihin. Helsinkiläisessä Mäkelänrinteen yhteiskoulussa oltiin hyvin kiinnostuneita kokeilusta. Toinen kokeiluun halukas oli valtion virallinen kokeilukoulu Alppilan yhteislyseo.[2]
Mäkelänrinteellä kehiteltiin uusia piirteitä luokattomuuteen. Esimerkiksi opiskelun ohjaukseen kiinnitettiin suurta huomiota. Sinne syntyi myös erikoislinja urheilijoille, jotka erityisesti tarvitsivat joustavaa järjestelmää. Koeviikkojärjestelmä sai alkunsa sieltä. Mäkelänrinteen kokeilussa luokkaryhmistä luovuttiin kokonaan: opiskelija sai vapaana luokkasidoksista noudattaa omaa ohjelmaansa ja hidastaa tai nopeuttaa opiskeluaan. Alppilan lukiossa annettiin oppilaille suuri vapaus valita kurssinsa ja ne yritettiin toteuttaa työjärjestyksessä mahdollisimman tarkoin. Alppilan varovaisemman kokeilun tulos oli, että luokattomuus-sanan asemesta otettiin käyttöön termi kurssimuotoisuus. Vuonna 1982 otettiin lukioissa valtakunnallisesti käyttöön uusi kurssimuotoinen luokallinen opetussuunnitelma suosituksin toteuttaa se jaksojärjestelmässä.[2]
Lukio-opinnot
Lukio-opiskelun päämääränä on yleisesti ylioppilastutkinnon suorittaminen. Lukion oppimäärä koostuu vähintään 75 yhden opintoviikon mittaisesta kurssista, joista 47 tai 51 on pakollisia uuden opetussuunnitelman mukaan. Pakollisten kurssien määrä riippuu opiskelijan valitsemasta matematiikan laajuudesta, joka voi olla joko lyhyt tai pitkä. Suoritettuaan lukion oppimäärän opiskelija saa automaattisesti lukion päättötodistuksen ja mikäli hän on suorittanut hyväksytysti ylioppilastutkintoon kuuluvat kokeet tulee hänestä ylioppilas. Ylioppilaaksi ei voi siis valmistua, jos lukion oppimäärä on suorittamatta. Toisaalta lukiosta voi valmistua ilman ylioppilaaksi tuloa.
Lukion tuntijako
Taulukossa on mainittu sekä valtakunnalliset vuonna 2004 käyttöön otettu tuntijako ja vuonna 2016 voimaan tuleva uusi tuntijako[3] että vuonna 2016 tietyissä lukioissa alkava kokeilutuntijako.[4]

Kielissä on käytetty seuraavia oppimäärän laajuutta kuvaavia koodeja: A-kieli peruskoulun 3. tai 4./5. luokalta alkanut kieli, B1-kieli peruskoulun 7. luokalta alkanut kieli, B2-kieli peruskoulun 8. luokalta alkanut kieli ja B3-kieli lukiossa alkanut kieli.[5]
Kuvataiteessa ja musiikissa opiskelijan on opiskeltava yksi pakollinen kurssi kumpaakin ainetta sekä sen lisäksi yksi pakollinen kurssi jommastakummasta aineesta.
Valtakunnallisten pakollisten ja syventävien kurssien lisäksi jokaisella koululla on omia koulukohtaisia kursseja (syventävät/soveltavat).
Kieliohjelma
Kielet jaetaan lukiossa kolmeen laajuuteen. Pitkän (A-kieli) ja keskipitkän (B1-kieli) opiskelu on kaikille pakollista. Opiskelijan on siis opiskeltava ainakin kahta kieltä, joista ainakin toisen on oltava pitkä kieli ja toisen toinen kotimainen kieli. Yhden pitkän ja yhden keskipitkän sijaan voi lukea myös kahta tai useampaa pitkää kieltä. Lyhyet kielet (B2- ja B3-kielet) ovat opiskelijoille valinnaisia.
Lähes kaikki opiskelevat pitkänä englantia, muut suosituimmat A-kielet ovat järjestyksessä saksa, ruotsi, suomi ja ranska. Keskipitkänä kielenä lähes kaikki opiskelevat toista kotimaista kieltä.
Lyhyissä kielissä ei ole pakollisia kursseja, vaan kummassakin on kahdeksan valtakunnallista syventävää kurssia. B3-kielen kahden ensimmäisen kurssin jälkeen kielet ovat samanpituisia, eli esimerkiksi B2-kielen kurssi 1 vastaa B3-kielen kurssia 3 jne. Nykyään useissa lukioissa näiden kielten ryhmät usein yhdistetään, jolloin kaksi ensimmäistä B3-kielen kurssia suoritettuaan opiskelija jatkaa kyseisen kielen opintojaan B2-kielen ensimmäisestä kurssista ja suorittaa tämän oppimäärän.
Suosituimmat lyhyen oppimäärän kielet (vähintään 6 kurssia käyneiden lukumäärän perusteella) ovat saksa, ranska, espanja ja venäjä.[6]
Eri laajuisina opiskellut kielet (muuten kuin äidinkielenä) (opiskelijoiden määrän mukaisessa järjestyksessä keväällä 2006 valmistuneiden keskuudessa) olivat englanti (99,5%), ruotsi (92,5%), saksa (35,4%), ranska (19,7%), espanja (10,3%), suomi (6,4%), venäjä (5,6%), italia (4,3%), latina (3,8%) ja saame (0,1%) sekä "muu kieli" 1,2%.[6]
Valinnaiset kurssit
Lukion valinnaiset kurssit ovat joko syventäviä tai soveltavia. Syventäviä kursseja on kahdenlaisia: Valtakunnallisten syventävien kurssien sisältö määrätään valtakunnallisesti, ja se kuuluu osana ylioppilastutkinnossa testattavaan tietomäärään. Koulukohtaisten syventävien sisällöstä päättävät koulut itse, ja ne arvostellaan valtakunnallisista poiketen pelkällä suoritusmerkinnällä tai numerolla, joka ei vaikuta aineen keskiarvoon. Soveltavat kurssit sisältävät koulukohtaisesti valittuja aiheita, jotka voivat ylittää perinteisiä oppiainerajoja. Pakollisten kurssien lisäksi oppilaalla pitää olla suoritettuna vähintään 10 syventävää kurssia, ennen kuin hänet voidaan hyväksyä ylioppilaaksi. Soveltavien kurssien osalta ei ole mitään määräyksiä.
Erityistehtävän saaneet lukiot

Joillekin lukioille on määrätty valtakunnallinen erityistehtävä taiteessa tai tieteessä. Näitä lukioita on lueteltu artikkelissa Luettelo valtakunnallisen erityistehtävän saaneista lukioista. Näissä lukioissa opiskelijan on suoritettava erityistehtävään kuuluvia kursseja tietty määrä ja hänellä on oikeus jättää kahdeksan valtakunnallisesti pakollista kurssia pois opinto-ohjelmastaan. Jotkin lukiot rajoittavat aineet, joista voi kursseja jättää pois, mutta joissakin opiskelija saa valita poisjättämänsä kurssit vapaasti. Kuitenkin jokaisesta pakollisesta oppiaineesta on suoritettava puolet pakollisista kursseista (parittomista kurssien määrästä pitää suorittaa puolikkaasta seuraavan kokonaisluvun verran kursseja) ja kirjoitettavien aineiden kaikki pakolliset tulee suorittaa. Yleisiä kevennettäviä aineita ovat muun muassa ruotsi/matematiikka (toinen on pakollista kirjoittaa), uskonto, biologia, maantiede, kemia, fysiikka ja liikunta.
Erityistehtävän saaneiden lukioiden suosio on suuri. Moniin pääsee sisään vain vajaa puolet hakijoista, ja opiskelu erityislukiossa poikkeaa monin tavoin yleislukioista. Esimerkiksi korkeakoulut voivat antaa hyväksilukuja joistakin erityislukioissa suoritetuista kursseista. Erityislukioiden erityistehtävään kuuluvat kurssit suoritetaankin usein kunkin alan ammattilaisten ohjauksessa, ja tällöin kyse on todellisesta painotuksesta. Usein tähän sekoitetaankin jotakin ainetta erityisesti painottavat yleislukiot (esimerkiksi monet lukiot voivat tarjota teatteritaiteen tai valokuvauksen kursseja), joiden opiskelijalla ei kuitenkaan ole em. vähennysoikeutta valtakunnallisesti pakollisista kursseista. Opettajatkin ovat tällaisissa lukioissa harvemmin muodollisesti päteviä opettamassaan erityisaineessa.
Suoritusaika

Lukion suoritusaika on normaalisti 2–4 vuotta, erityisluvalla vielä pidempään. Ylioppilaaksi on mahdollista valmistua joko syksyllä tai keväällä. Suurin osa opiskelijoista valmistuu kolmessa vuodessa ja vain ani harva kahdessa. Erityislukioissa opiskelu venyy usein 3,5 tai neljään vuoteen.
Toisen vuosikurssin opiskelijoita kutsutaan penkinpainajaisten jälkeen "vanhoiksi", koska he ovat perinteisesti olleet tämän jälkeen lukion opiskelijoiden vanhinta ikäluokkaa. Nykyään näin ei kuitenkaan ole, sillä luokattomassa lukiossa on lähes aina myös pidempään kuin kolme vuotta kirjoilla pysyviä opiskelijoita. Viimeisen vuoden opiskelijaa kutsutaan abiturientiksi, "abiksi". Abiturientit eivät myöskään aina siirry kokonaan ns. lukulomalle, vaan monet keräävät kursseja vielä loppukevään, penkinpainajaisten jälkeenkin. Perinteistä kuitenkin halutaan pitää kiinni. Lukiolaisten erityisiä opiskelujen ulkopuolisia tapahtumia ovat vanhojen tanssit ja abiturienttien penkinpainajaiset.
Lukion merkitys opiskelijalle
Jos opiskelijalla on tavoitteena esimerkiksi korkea-asteen opinnot, joissa opiskelun lähtökohtana ovat hyvät kielelliset, matemaattiset tai yhteiskunnalliset valmiudet, on lukio tällöin oikea valinta toisen asteen oppilaitokseksi. Periaatteessa sekä lukio että kolmivuotinen ammattitutkinto antavat yhtäläisen korkeakoulukelpoisuuden, mutta erityisesti yliopistojen pääsykokeet muodostuvat pelkän ammattitutkinnon suorittaneelle vaikeaksi. Sen sijaan joillekin ammattikorkeakoulujen koulutusohjelmilla opiskelevista huomattava osa on suorittanut saman alan ammattitutkinnon (esimerkiksi insinöörikoulutusohjelmat). Käytännössä monet lukioon menevät opiskelijat eivät vielä tiedä omaa tulevaisuuden alaansa peruskoulun jälkeen, joten lukio on luonteva ratkaisu. Suurissa kaupungeissa lukioiden keskiarvorajat voivat olla verrattain korkeita, jolloin heikon opiskelijan on joko hakeuduttava syrjäisen maaseudun lukioon tai ammattioppilaitokseen. Maaseudulla lukion keskiarvoraja voi sen sijaan olla niin matala, että joillekin ammattioppilaitosten linjoille on hankalampi päästä. Osa heikon keskiarvon saaneista käy valinnaisen kymppiluokan korottaakseen numeroitaan ja päästäkseen haluamaansa oppilaitokseen.
Kaksois- ja kolmoistutkinnot

Osassa ammattikouluista ja lukioista voi suorittaa ammattitutkinnon yhteydessä myös ylioppilastutkinnon; tällöin puhutaan kaksoistutkinnosta. Kaksoistutkintolaisilla opiskelu kestää yleensä kolmesta neljään vuotta. Tällöin osa ammattitutkinnon opinnoista korvataan lukion oppimäärään sisältyvillä pakollisilla kursseilla. Opiskelija saa ammattioppilaitoksen päästötodistuksen ja ylioppilastutkintotodistuksen. Tällainen ammattilukio voidaan toteuttaa useilla tavoin: valinta pitkän ja lyhyen matematiikan välillä voi määräytyä automaattisesti. Pakollisten kurssien lisäksi saatetaan tarjota myös mahdollisuus lukea jonkin yksittäisen aineen, esimerkiksi fysiikan, syventävät kurssit.
Mahdollista on myös suorittaa sekä ammatillinen perustutkinto että lukion koko oppimäärä. Tällöin puhutaan kolmoistutkinnosta.
Lukiokoulutuksen järjestäminen
Lukioiden ylläpitäminen on vapaaehtoista, mutta suurin osa Suomen kunnista ylläpitää ainakin yhtä lukiota. Ongelmana lukion pitämisessä on pienille kunnille riittävän opiskelijamäärän saanti. Näissäkin kunnissa täytyy toteuttaa valtioneuvoston asetusta, jonka mukaan valtakunnalliset syventävät kurssit tulee tarjota opiskelijalle valittaviksi.[7]
Opetushallitus myöntää halukkaille kunnille ja yhteisöille opetuksen järjestämisluvat. Luvan saanti edellyttää, että hakijalla on taloudelliset ja ammatilliset edellytykset järjestää lukio-opetusta. Lukio-opetusta ei saa järjestää taloudellisen hyödyn tavoittelemiseksi, mutta opetuksenjärjestäjät ovat oikeutettuja valtionapuun.
Lukio-opiskelijan opintososiaaliset edut eivät ole yhtä hyvät kuin peruskoululaisen, mutta lukio-opiskelijalla on oikeus ilmaiseen opetukseen, opiskelijahuoltoon sekä yhteen ilmaiseen lounaaseen päivässä. Koulukirjat ja opetusmateriaalit ovat opiskelijan omalla vastuulla, mikä on eräänlainen jäänne vanhalta oppikouluajalta. Koulumatkoihin sen sijaan voi saada tukea Kansaneläkelaitokselta, ja opiskelijalla on oikeus opintotukeen, johon vaikuttavat vanhempien tulot alle 20-vuotiaalla opiskelijalla.
Lukiokoulutuksessa ei tunneta perusopetuksen lähikoulukäsitettä. Sen sijaan jokaisella on oikeus hakea yhteishaussa haluamaansa lukioon, joka valitsee opiskelijat perusopetuksen päättötodistuksen lukuaineiden keskiarvon mukaisessa järjestyksessä. Tästä poikkeuksen voivat tehdä erityisen koulutustehtävän saaneet lukiot, jotka järjestävät usein pääsykokeen. Tarvittava keskiarvo määräytyy lukioittain hakijoiden mukaan, joten keskiarvoraja on yleensä huomattavasti korkeampi esimerkiksi suurten kaupunkien suosituissa lukioissa kuin 5000 asukkaan kuntien lukioissa, joskin joihinkin pienempiinkin lukioihin on päätetty tietty keskiarvoraja, joka opiskelijan pitää ylittää päästäkseen lukioon.
Katso myös
Aikuislukio
Ammattikorkeakoulu
International Baccalaureate – kansainvälinen lukiokoulutus
High school
Koulutus
Luettelo Suomen lukioista
Lukiovertailu
Peruskoulu
Suomen Lukiolaisten Liitto
Yliopisto
Lähteet

Aiheesta muualla

 Kansallinen koulutuksen arviointikeskus, 23.9.2012

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Life Is Strange on Dontnod Entertainmentin luoma ja Square Enixin vuonna 2015 julkaisema seikkailupeli. Peli julkaistiin alun perin Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle, PlayStation 4:lle, Xbox 360:lle ja Xbox Onelle.[1][2] Se julkaistiin kesäkuussa 2016 OS X:lle,[3] heinäkuussa 2016 Linuxille,[4] joulukuussa 2017 iOS:lle sekä heinäkuussa 2018 Androidille.[5][6] Peli keskittyy Max Caulfieldiin, joka näkee näyn kotikaupunkiaan uhkaavasta myrskystä ja huomaa kykenevänsä kelaamaan aikaa taaksepäin.
Peli on julkaistu viitenä episodina, joista ensimmäinen on julkaistu tammikuussa 2015 ja viimeinen lokakuussa samana vuonna.[1][2]
Pelille on julkaistu vuonna 2017 esiosa nimeltä Life Is Strange: Before the Storm. Pelissä ohjataan Maxin ystävää Chloe Pricea sekä seurataan tämän elämää ennen LIfe Is Strangen tapahtumia.[7] Lisäksi vuonna 2018 ilmestyi jatko-osa Life Is Strange 2, jolla on eri hahmot ja eri tapahtumapaikka.
Tarina
Tarina sijoittuu vuoteen 2013 ja kertoo 18-vuotiaasta Maxine ”Max” Caulfieldista. Max on hyväksytty pelin alussa opiskelemaan valokuvausta Oregonin osavaltiossa sijiatsevassa pikkukaupunki Arcadia Bayssä sijaitsevaan Blackwellin akatemiaan. Yksinäinen ja omissa maailmoissaan oleileva Max todistaa naistenhuoneessa vanhan ystävänsä Chloe Pricen tapon, huomaten voivansa kelata aikaa taaksepäin. Max korjaa tilanteen pelastamalla Chloen, joka on muuttunut paljon viime näkemisestä. Max kertoo Chloelle kyvystään, ja he käyttävät aikamatkailua hyväkseen selvittääkseen kadonneen Rachel Amberin tapauksen. Pian Max ja Chloe ystävystyvät uudestaan. Max joutuu pian vaikeuksiin koulun oppilaiden ja työntekijöiden sekä ulkopuolisten Arcadia Bayn asukkaiden kanssa, eikä tilannetta myöskään helpota nuorten naisten huumaus- ja katoamistapaukset, sekä Maxin näyt kylän tuhoavasta tornadosta.
Pelaaminen
Life Is Strange on graafinen seikkailu kolmannen persoonan näkökulmasta. Pelaaja ohjaa Max Caulfieldia, joka voi kelata aikaa taaksepäin estääkseen tiettyjä tapahtumia tai muuttaakseen tekemiään valintoja. Pelaaja voi myös tutkia esineitä tai ottaa niitä, ratkaista joitain pulmia ja tehdä pieniä muutoksia ympäristöön. Pelaajan tulee tehdä valintoja, jotka vaikuttavat myöhemmin pelin tarinaan. Kerätyt esineet pysyvät pelaajan käsissä jopa ajan taaksepäin kelaamisen jälkeen.
Pelaaja voi tutkia eri paikkoja ja kommunikoida ei-pelattavien hahmojen kanssa. Jos käydyn keskustelun jälkeen kelaa aikaa taaksepäin, keskusteluihin voi aueta uusia vaihtoehtoja, perustuen ennen ajan kelaamista saatuun tietoon. Jotkut pelaajan tekemät valinnat vaikuttavat myöhemmin pelin juoneen sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä. Joskus hyvältä lyhyellä aikavälillä vaikuttanut valinta voi osoittautua huonoksi tai päinvastoin.
Juoni

Hahmot
Maxine ”Max” Caulfield on pelin päähenkilö. Jokseenkin ”nynny” ja yksinäinen tyttö, joka huomaa osaavansa kelata aikaa taaksepäin sekä siirtyä valokuvien avulla ajasta toiseen.
Chloe Price on Maxin paras ystävä, johon tämä ei ole pitänyt yhteyttä pitkään aikaan. Muuttui kiltistä tytöstä vuosien saatossa rääväsuiseksi punkkariksi, joka ei menesty elämässään.
Mark Jefferson on yksi maailman parhaimmista valokuvaajista ja valokuvauksen opettajaBlackwellin akatemiassa. Paljastuu mielipuoleksi, joka huumaa ja kidnappaa tyttöjä valokuvatakseen näiden ”viattomuuden” ja tappaa heidät yliannostuksilla mikäli osoittautuvat huonoiksi kuvauskohteiksi. Manipuloi Nathan Prescottia ja tämän perhettä.
David Madsen on Blackwellin vihattu ja vainoharhainen koulun turvallisuuspäällikkö. Chloen isäpuoli, Joycen nykyinen aviomies ja sotaveteraani.
Raymond ”Ray” Wells on Blackwellin rehtori, joka yrittää tasapainoittaa välittämisensä oppilaidensa hyvinvoinnista koulun rahoittajien miellyttämisen kanssa.
Warren Graham on tieteestä kiinnostunut poika. Ihastunut Maxiin ja pelaajan valinnoista riippuen tunne on molemminpuolista.
Kate Marsh on uskovainen ja hyväkäytöksinen oppilas. Maxin ystävä. Hänet huumataan koulun suosituimpien oppilaiden kerhon, Vortex Clubin, bileissä ja hänestä kuvataan nöyryyttävä video, jonka seurauksena hän päätyy yrittämään itsemurhaa.
Joyce Price on Chloen äiti ja tarjoilija läheisessä Two Whales Diner -kuppilassa. Mennyt entisen miehensä ja Chloen isän Williamin kuoleman jälkeen naimisiin Davidin kanssa.
Victoria Chase on Blackwellin suosituin oppilas, joka vihaa Katea ja Maxia. Tekee mitä vain ollakseen koko koulun suosiossa. Hänen parhaat ystävänsä ovat Courtney Wagner ja Taylor Christensen.
Nathan Joshua Prescott on Blackwellin akatemiaa rahoittavan perheen poika. Hän on henkisesti epävakaa ja koulun epämiellyttävin oppilas, joka vihaa Maxia ja Chloea ja on Jeffersonin manipuloinin kohde. Käy huumekauppaa oppilaiden kanssa.
Frank Bowers on paikallinen huumediileri ja kadonneen Rachelin Amberin ystävä. Hänellä on koira nimeltä Pompidou.
Brooke Scott on Blackwellin oppilas, joka on Warrenin tavoin kiinnostunut tieteestä ja sen vuoksi ihastunut Warreniin.
Justin Williams on rullalautailusta pitävä Blackwellin oppilas ja Chloen ystävä.
Daniel DaCosta on introvertti Blackwellin oppilas, joka on taitava piirtämään, mutta joutuu usein koulukiusatuksi.
William Price oli Chloen isä. Kuolee ennen pelin alkua auto-onnettomuudessa, murtaen Pricen perheen täysin. Max saa mahdollisuuden pelastaa tämän kyvyllään, mutta tajuaa että se muuttaa asiat pahemmiksi, joten hän antaa Williamin kuolla uudestaan.
Rachel Amber oli Chloen ystävä aikana, jona Max oli poissa Arcadia Baystä. Hän katosi kuusi kuukautta ennen pelin tapahtumia. Poliisi ja Rachelin vanhemmat olivat jo lopettaneet etsinnät, mutta Chloe ei antanut periksi. Lopulta paljastuu, että Nathan oli kidnapannut hänet ja vahingossa tappanut yliannostuksella huumeita.
Episodi 1: Chrysalis
Maxine ”Max” Caulfield näkee kesken Mark Jeffersonin pitämän valokuvausluennon näyn majakasta, jota lähestyy suuri tornado. Naistenhuoneessa hän näkee kuinka hänen luokkatoverinsa Nathan Prescott ampuu sinitukkaista tyttöä, joka paljastuu myöhemmin hänen entiseksi parhaaksi ystäväkseen Chloe Priceksi. Yhtäkkiä Max palaa ajassa takaisin hetkeen, jolloin oli juuri nähnyt näyn tornadosta, ymmärtäen omaavansa kyvyn kelata aikaa taaksepäin. Max ja Chloe tapaavat uudelleen ja alkavat viettää enemmän aikaa yhdessä. Kävelyllä majakan luona he epäilevät näyn olleen ennustus tulevasta: tornado tulee tuhoamaan Arcadia Bayn. Lisäksi he epäilevät Nathan Prescottin salaavan jotain ja aikovat ottaa asiasta selvää. Kaikkiem yllätykseksi Arcadia Bayhyn ilmestyy hetkellinen lumisade.
Episodi 2: Out of Time
Seuraavana päivänä Maxin luokkatoveri Kate Marsh joutuu kiusatuksi, koska hänestä oli levitetty internettiin video, jossa hän huumattuna suuteli lukuisia oppilaita suosituimpien oppilaiden kerhon, Vortex Clubin, bileissä. Max tapaa Chloen Two Whales Dinerissa, Chloen äidin, Joycen, omistamassa kuppilassa ja he päättävät kokeilla Maxin voimia sekä paikan päällä että Chloen piilopaikassa romuttamolla. Mutta Max alkaa kärsiä nenäverenvuodoista ja pyörtyy. Max palaa Blackwelliin, mutta kesken tunnin Kate menee koulun katolle ja yrittää itsemurhaa. Max yrittää useita kertoja kelata aikaa, kunnes tuleekin pysäyttäneeksi ajan. Katolla pelaajan voi yrittää suostutella Katen luopumaan itsemurha-aikeistaan. Tapahtuneen jälkeen Max päättää selvittää mitä Katelle oli tapahtunut sekä löytää Chloen kuukausia kateissa olleen ystävän Rachel Amberin. Samana iltana tapahtuu myös ennustamaton auringonpimennys.
Episodi 3: Chaos Theory
Max ja Chloe murtautuvat yöllä Blackwelliin rehtori Raymond Wellsin toimiston sekä koulun uimajoukkueen altaaseen yrittäen vältellä koulun vainoharhaista turvallispäällikkö David Madsenia, joka on Chloen isäpuoli. ja Frankin asuntoautoon etsiäkseen vihjeitä Rachelista. Seuraavana aamuna lintuja ja valaita löytyy kuolleena ympäri Arcadia Baytä, Maxin ja Chloen murtautuessa Frank Bowersin, Chloen huumediilerin ja Rachelin ystävän, asuntovaunuun. Chloe saa tietää Rachelilla olleen suhde Frankin kanssa ja tuntee itsensä petetyksi. Max asuntolaan ja löytää valokuvan itsestään ja Chloesta päivältä, jona Chloen isä William kuoli. Hän siirtää valokuvan kautta vahingossa kyseiseen päivään ja Max estää Williamin kuoleman auto-onnettomuudessa. Mutta palatessaan nykyhetkeen, hän on luonut vaihtoehtoisen todellisuuden, jossa William on elossa ja Chloe neliraajahalvaantunut, koska oli joutunut onnettomuuteen omalla autollaan.
Episodi 4: Dark Room
Max auttaa Chloea arkisissa askareissa, mutta päivän päätteeksi hidasta kuolemaa valmiiksi tekevä Chloe pyytää yliannostuksen lääkkeitä pelastaakseen vanhempansa rahapulaltaan. Max käyttää valokuvaansa peruakseen päätöksensä ja päästäkseen. He tutkivat Prescottien omistaman hylätyn ladon ja löytävät maanalaisen bunkkerin. Bunkkeri oli täynnä valokuvia Katesta, Rachelista ja muista tytöistä huumattuina ja sidottuina. Valokuvien avulla Max ja Chloe löytävät Rachelin jäänteet ja Chloe vannoo kostoa pääepäillylleen, Nathanille. He menevät illalla Vortex Clubin bileisiin etsimään Nathania sekä varoittamaan Nathanin ystävää ja koulun suosituinta tyttöä Victoria Chasea, nähden taivaalla myös illuusion kahdesta täysikuusta. He saavat vain tekstiviestin, jossa Nathan vannoo tuhoavansa todisteet. Mutta kun Max ja Chloe palaavat Rachelin jäänteiden luokse, tekstiviestin todelliseksi lähettäjäksi paljastunut Jefferson huumaa Maxin ja ampuu Chloen.
Episodi 5: Polarized
Max herää Jeffersonin bunkkerista, jonne Jefferson oli huumannut ja kidnapannut Blackwellin tyttöopiskelijoita valokuvatakseen näiden ”viattomuuden” ennen kuin se ehtisi ”turmeltua”. Jefferson oli ottanut Nathanin oppipojakseen Prescottien rahoitettua hänen bunkkerinsa. Nathan oli aikoinaan tappanut Rachelin antamalla vahingossa yliaonnostuksen. Nyt Jefferson oli tappanut Nathanin ja aikoi tehdä saman Maxille kunhan hänestä otetut kuvat olisivat valmiit. Max pääsee kelaamaan aikaa pöydällä olevista valokuvista ja ajautuu aikajanaan, jossa hän varoittaa Davidia Jeffersonista ja Nathanista, järjestäen nämä vankilaan, sekä voittaa valokuvakilpailun, päästen esittelemään kuvaansa San Franciscoon. Mutta tornadon saapuessa Arcadia Bayhyn tästä huolimatta, hän palaa ajassa taaksepäin peruakseen osallistumisensa kilpailuun. Mutta tulee rikkoneeksi aikajatkumon ja ystävänsä Warren Grahamin avulla tajuaa aiheuttaneensa itse tornadon sekä kaikki aiemmat selittämättömät ilmiöt voimiensa käytöllä. Max palaa Warrenilla olevan kuvan avulla vielä kerran menneisyyteen pelastaakseen Chloen hengen ja näkee jälkeenpäin kaikki vaihtoehtoiset todellisuudet muodostuneena painajaismaiseksi näyksi. Näyn jälkeen Max ja Chloe seisovat majakan luona tornadon lähestyessä ja tajuavat, että Maxin ainut keino sen pysättämiseksi olisi palata hetkeen, jolloin otti valokuvan naistenhuoneessa ja antaa Chloen kuolla Nathanin luotiin. Pelaajan on päätettävä uhraako Chloen pelastaakseen Arcadia Bayn tuholta vai uhraako Arcadia Bayn pelastaakseen Chloen kuolemalta.

Ääninäyttelijät

Vastaanotto
Episodit ovat saaneet vaihtelevia arvioita. GameSpot on antanut kahdelle ensimmäiselle osalle arvosanaksi 7/10, kolmannelle 8/10 ja kahdelle viimeiselle 6/10.[8]
Katso myös
Life Is Strange: Before the Storm
The Awesome Adventures of Captain Spirit
Life Is Strange 2
Lähteet

Aiheesta muualla
 at MobyGames
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Android-pelit
Luokka:iOS-pelit
Luokka:Linux-pelit
Luokka:Mac OS -pelit
Luokka:PlayStation 3 -pelit
Luokka:PlayStation 4 -pelit
Luokka:Seikkailupelit
Luokka:Vuoden 2015 videopelit
Luokka:Windows-pelit
Luokka:Xbox 360 -pelit
Luokka:Xbox One -pelit

Mikä on Life Is Strange -pelin ikärajasuositus?


Helppo elämä on suomalainen MTV3-kanavan esittämä draamasarja, jonka on tuottanut Moskito Television Oy. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin 5. tammikuuta 2009 ja sen viimeinen jakso esitettiin 29. toukokuuta 2011. Sarjan ensimmäinen tuotantokausi esitettiin uusintana 7. tammikuuta – 25. maaliskuuta 2013[1], toinen 7. heinäkuuta 2014 alkaen.
Sarjan levitysoikeudet on myyty myös Yhdysvaltoihin.[2]
Vastaanotto
Suosio
Sarja nousi suosituksi heti ensimmäisestä jaksosta alkaen, jolloin sarja keräsi katsojaennätyksensä 904000 katsojaa.[3] Katsojaluvut pysyivät vahvoina läpi kauden; keskimäärin katsojia oli ensimmäisellä tuotantokaudella lähes 800000.[4] Myös sarjan saama palaute on ollut myönteistä, ja esimerkiksi Keskisuomalaisen ohjelmakriitikko kuvaili sarjaa "virkistävän erikoiseksi ja laadukkaaksi" sekä "kaikin puolin taidolla toteutetuksi".[5] Toisella tuotantokaudella katsotuin jakso oli niin ikään kauden avausjakso; tuolloin katsojia oli keskimäärin 784000.[6] Toisen tuotantokauden keskimääräinen katsojaluku oli 635000 katsojaa eli edelliskautta hieman heikompi.[7]
Palkinnot
Helppo elämä on ollut myös televisioalan palkinnoissa voitokas. Sarja oli 13. helmikuuta 2010 järjestetyssä Venla-gaalassa ehdokkaana viidessä eri kategoriassa ja näin ollen oli eniten ehdokkuuksia saanut ohjelma.[8] Ehdokkuuksista sarja voitti yhteensä kolme – parhaan mies- ja naisnäyttelijän sekä draamasarjan palkinnot – ja oli animaatiosarja Pasilan kanssa eniten palkintoja voittanut ohjelma.[9] Sarja on lisäksi palkittu Kultainen TV -palkinnolla.[10] Sarja sai kansainvälistä huomiota, kun Carl-Kristian Rundman palkittiin parhaan miesnäyttelijän Seoul International Drama Awards -palkinnolla roolistaan Helpossa elämässä. Lisäksi sarja oli samassa kilpailussa ehdokkaana parhaan käsikirjoituksen ja parhaan minisarjan palkinnon saajaksi.[11] Helppo elämä voitti tammikuussa 2011 parhaan draamaohjelman Kultainen Venla -palkinnon. Lisäksi Taneli Mäkelä oli ehdolla parhaan näyttelijän Kultainen Venla -palkinnon saajaksi,[12] joskaan ei ole paljastettu, minkä roolityön ansiosta hänet oli nimetty; Mäkelä esiintyi vuonna 2010 Helppo elämä -sarjan lisäksi myös televisiosarjoissa Ihmisten puolue ja Kotikatu sekä teki vierailun sarjassa Taivaan tulet. Helppo elämä on lisäksi ehdolla useissa eri kategorioissa kesäkuussa 2011 järjestettävällä Monte Carlon televisiofestivaalilla.[13]

Tuotanto
Suomessa

Sarjan ensimmäinen tuotantokausi, johon sisältyy yhteensä kaksitoista jaksoa, kuvattiin vuonna 2008. Televisiossa jaksot esitettiin 5. tammikuuta 2009 – 23. maaliskuuta 2009. Ohjelmaa esitettiin tuolloin maanantaisin kello 20. Sarjan saavuttaman suuren suosion ansiosta sarjaan kuvattiin syksyllä 2009 toinen tuotantokausi, johon sisältyy toiset kaksitoista jaksoa. Kaikki sarjan päänäyttelijät olivat mukana myös toisella tuotantokaudella.[14] Kausi esitettiin televisiossa 14. maaliskuuta 2010 – 30. toukokuuta 2010.[15] Ohjelman esitysajankohta siirrettiin toiselle kaudelle sunnuntai-iltaan kello 21, ja samalla sarja sai K13-merkinnän. Sarja jatkui kolmannelle kaudelle,[16] joka esitettiin 3. huhtikuuta 2011 – 29. toukokuuta 2011. Päänäyttelijöistä mukana olivat Carl-Kristian Rundman, Anu Sinisalo sekä Sanna Toivanen. Rundmanin ja Sinisalon roolihahmoille oli käsikirjoittajan mukaan luvassa "yhteisiä työprojekteja".[17] Kahdeksasta jaksosta koostuva kolmas kausi jäi sarjan viimeiseksi. Tuottajan mukaan syy lopettamiseen oli se, että sarja haluttiin päättää "grande finaleen".[18]
Englanninkielinen versio
Syyskuussa 2010 tiedotettiin, että Warner Brothers on ostanut Helppo elämä -sarjan pohjoisamerikkalaiset oikeudet Moskito Televisionilta. Sarjasta on suunnitteilla Easy Living -nimellä kulkeva ns. "remake-versio" eli sarja kuvataan uudelleen englannin kielellä ja yhdysvaltalaisilla näyttelijöillä. Lisäksi Helppo elämä oli esillä Cannesin tv-messuilla lokakuussa 2010, kun Digital Rights Group lanseerasi sarjan muun maailman markkinoille.[19] Helppo elämä on optioitu Yhdysvaltojen lisäksi 4–5 muuhun maahan, joissa osassa esitettäisiin alkuperäisversio ja osassa dubattu versio.[20]
Sarjan henkilöt

Päähenkilöt
Tapio Mikkonen (es. Carl-Kristian Rundman) on Jaanan aviomies sekä Jarin ja Päivin isä. Tapio on tottunut hankkimaan elantonsa erittäin kyseenalaisilla keinoilla, mutta ei siltikään ole pohjimmiltaan paha.
Jaana Mikkonen (es. Anu Sinisalo) on Tapion vaimo sekä Jarin ja Päivin äiti. Jaana on itsevarma nainen ja kykenee käyttämään häikäilemättömiä keinoja saadakseen haluamansa, mikä on välillä hänelle kostautunutkin. Jaana kuitenkin rakastaa lapsiaan kovasti ja tahtoisi, että heillä olisi ympärillään täydellinen perhe.
Jari Mikkonen (es. Antto Orasmaa) on Tapion ja Jaanan esikoinen ja Päivin isoveli. Vanhempiensa tavoin myös Jari on välillä sekaantunut rikolliselle tielle. Tämä oli koitua lopulta jopa Jarin kohtaloksi, kun Jari sekaantui Lampisen bisneksiin. Jari katosi yli vuoden ajaksi, ja hänen vanhempansa laittoivat kuolleeksijulistamisen vireille, kunnes Jari yhtäkkiä ilmestyikin takaisin Helsinkiin siskonsa luokse.
Päivi Mikkonen (es. Sanna Toivanen) on Mikkosten perheen kuopus. Nuoresta iästään huolimatta Päivi on joutunut kokemaan kovia – raiskauksen, abortin sekä vanhempiensa rikolliset puuhat. Päivi ei ole täysin voinut hyväksyä Tapion ja Jaanan keinoa hankkia perheen elanto ja hän hakikin itsenäisyyttä itselleen uskonlahkon kautta.
Sivuhenkilöt

RoolihahmoEsittäjäTuotantokausi123Erkki "Eki" JulkunenTaneli MäkeläxxxTimo "Timppa" MikkonenPertti SveholmxxxVesa HeinivaaraKari SorvalixxxLiisa PeltolaHeidi HeralaxxAune MikkonenHeidi KrohnxxJouni LampinenJani VolanenxxKirsi LampinenLotta LehtikarixxOskuKari HevossaarixxNiklas HolmströmJon-Jon GeitelxxEetuPetrus KähkönenxxNinaRuut Haapa-ahoxxSanteri PeltolaMika NuojuaxxSirkka MöttönenHelena VierikkoxxMaire HuovinenTiia LoustexSeppo HuovinenJaakko KytömaaxPekka KoivumäkiTapio LiinojaxPiia EkströmJonna JärnefeltxKevin RantanenIlkka VillixVesa TuomelaJanne HyytiäinenxLupuMalla MalmivaaraxLinkolaKari HeiskanenxSalminenLasse KarkjärvixyhdistysläinenJohanna af SchulténxTeija HolmströmAnna-Leena HärkönenxIvar HolmströmNicke LignellxSirolaSesa LehtoxIlkka VähämääTeemu AromaaxChristina WireniusJohanna KerttulaxAkselJuho MilonoffxSariSatu PaavolaxRiittaSanna SaarijärvixMiraInari SirolaxEdith SödergralmKristiina ElsteläxAnja HakkarainenKatja KiuruxRisto PennanenJari SalmixMarja-Liisa TuomelaHanna VahtikarixAnatoliViktor DrevitskixSuviJenni BanerjeexAri GaunerAntti LuusuaniemixRepaleAsko Sahlmanxseurakunnan pappiJukka-Pekka PaloxSergeiAndrei TsumakxxAntti SarjolaSvante MartinxKristaKrista KosonenxMirja LuukkonenMinna SuuronenxAnaReino NordinxJoonasLauri TilkanenxLariMiikka Tuominenx
Juoni

Ensimmäinen tuotantokausi
Mikkosten perhe elää täydellistä elämää: perhe asuu suuressa omakotitalossa Espoossa ja perheen isä, Tapio, on menestyksekäs liikemies. Todellisuus on kuitenkin toinen. Perheelle on kertynyt lamavuosilta yhteensä neljän miljoonan euron takausvelat ja perheen talon omistaa Tapion rikollinen tuttava Eki Julkunen. Tapion vaimo, Jaana, asuu kotiäitinä ja pyrkii häikäilemättömästi Koti- ja kouluyhdistyksen puheenjohtajaksi. Perheen lapset Jari ja Päivi ovat tottuneet makeaan elämään, mutta tietävät kuinka perheen elämäntapa on kustannettu vuosien saatossa.
Kieltäydyttyään Ekin tarjoamasta rahakkaasta ryöstökeikasta Tapio aloittaa uudenlaiset - lähes lailliset - rakennusbisnekset veljensä Timpan kanssa. Yritys kuitenkin kaatuu ja hankkeeseen sijoitetut rahat häviävät kuin tuhka tuuleen. Tapion tilannetta ei auta se, että vaimo aloittaa lyhytmittaisen salasuhteen toisen miehen, apulaiskaupunginjohtaja Pekka Koivumäen kanssa. Tapio kuitenkin kuulee siskoltaan Liisalta uudesta laista, jonka nojalla lamavuosien velkoja voidaan antaa tietyin ehdoin anteeksi. Mikkonen hieroo sopimuksen perintätoimiston kanssa ja pian perhe on vapaa veloistaan. Tapio aloittaa tämän jälkeen työt IT-alan yrityksessä, mutta taivaalla on jälleen uusi pilvi: Eki kiristää Tapion vielä yhteen keikkaan. Tällä keikalla Tapio korvaa rahat, jotka Jari on eräällä epäonnistuneella ryöstöllä kadottanut. Kun käy ilmi, että kyseessä ei olekaan tavallinen kuutamokeikka vaan Ekin kauna hänen "liiketuttuaan" Lampista kohtaan, Tapion mitta täyttyy. Tilanne poliisien piirittämässä Lampisen talossa päättyy laukauksiin.
Toinen tuotantokausi
On kulunut kuusi kuukautta Lampisen talon laukauksista. Mikkoset ovat muuttaneet pienempään taloon kaupungin laitamille, Tapio elättää perheensä rehellisesti ja Jaanakin on alkanut etsiä itselleen työtä. Ampumavälikohtausta käsitelleessä oikeudenkäynnissä Eki tuomitaan murhasta elinkautiseen vankeuteen, kun taas kaikki syytteet Tapiota vastaan hylätään todisteiden puuttuessa. Eki on kuitenkin osannut varautua tuomioonsa: kun kaksi miestä ovat viemässä häntä vankilaan, häntä kuljettanut pakettiauto kiilataan tien sivuun ja raskaasti aseistautuneet miehet ampuvat kuljettajat. Vapaalle jalalle päätynyt Eki tunkeutuu Lampisen kotiin ja ampuu tämän raskaana olevan vaimon, Kirsin, ja katoaa sen jälkeen ulkomaille.
Jaana saa töitä CMC-nimisestä yrityksestä – joskin hieman kyseenalaisilla keinoilla: väärentämällä ansioluettelonsa. Jaana työskentelee firmassa häikäilemättömällä tavalla eikä välitä lakienkaan rikkomisesta. Lopulta Jaana vaatii firman osakkuutta itselleen: 50 prosenttia yrityksestä Jaanan nimiin tai hän lähtee. Yrityksen johtaja, Chrisu, suostuu. Jaana alkaa tehdä suuria ostoksia firman nimiin – luksusasunto, autoja, vaatteita... Pian karu totuus käy kuitenkin ilmi: verottaja hakee CMC:tä konkurssiin ja Jaana on yhtä lailla vastuussa yrityksen sotkuista kuin Chrisu.
Tapio irtisanotaan työpaikaltaan säästökustannusten vuoksi. Tapio perustaa irtisanomisensa jälkeen useita remonttiyrityksiä, joiden nimissä hän tekee "haamuremontteja" ja tienaa näin veronkiertoteitse suuria summia rahaa. Konkurssin myötä talousvaikeuksissa olevalle Jaanalle hän lupaa huolehtivansa perheen taloudesta kuten ennenkin, ja he voivat jäädä luksusasuntoonsa.
Päivi jatkaa uskonnollisessa liikkeessä toimimista. Hän hankkii yhdessä liikkeen perustajan, Oskun, ja poikaystävänsä Niklaksen kanssa toimitilat, jossa he voivat kokoontua säännöllisesti. Pian toiminta alkaa kuitenkin luisua käsistä ja käy ilmi, ettei Oskukaan ole toiminut täysin rehellisesti. Osku alkaa käyttäytyä uhkaavasti muita kohtaan ja lopulta tilanne raukeaa Tapion ja Oskun välienselvittelyyn, jossa ei kaihdeta fyysistä väkivaltaa. Päivi huomaa pian olevansa raskaana, ja Niklas ilostuu uutisesta. Päivi ei kuitenkaan tahdo pitää lasta ja tekee abortin. Tästä raivostunut Niklas toteaa koko Päivin perheen joutuvan helvettiin ja poistuu.
Jari aloittaa opiskelut Kauppakorkeakoulussa päästyään sisään lunttaamalla. Opiskelu ei kuitenkaan maistu ja Jari aloittaa sattuman kautta yhteistyön Lampisen kanssa. Lampinen myy rikkaille ihmisille loma-asuntoja, joita ei ole olemassakaan. Suomeen palannut Eki varoittaa Jaria Lampisesta, mutta Jari ei kuuntele. Jari onnistuu saamaan asiakkaakseen rikkaan venäläisen liikemiehen, Anatolin, jolle raha ei ole ongelma. Liikemies vaatii sittemmin nähdä alueen, jota on ostamassa. Todellisuudessa koko aluetta ei ole olemassa, joten Lampinen ja Jari vievät porukan sattumanvaraiseen paikkaan, jonka he väittävät olevan tuleva lomakylä. Eki seuraa heitä salaa autollaan. Hetken jo näyttää siltä, että Lampisen selitykset uppoavat venäläisiin, kunnes yhtäkkiä Anatoli ottaa aseen esiin ja ampuu Lampisen, minkä jälkeen hän kääntää tähtäyksen Jariin. Toisaalla Tapio ja Jaana ihmettelevät, miksei Jari tullut siskonsa ylioppilasjuhliin. Juhlien loputtua Eki vie Jaanalle ja Tapiolle Jarin ajokortin, jonka on löytänyt rantavedestä. Jaana ja Tapio purskahtavat itkuun.
Kolmas tuotantokausi
Jarin katoamisesta on kulunut vuosi. Tapio ja Jaana ovat saavuttaneet unelmaelämänsä; he asuvat suuressa asunnossa ja rahaa tulee. Päivi on aloittanut opiskelut ja muuttanut pois kotoa; Eki istuu vankilassa tuomiotaan.
Eräänä päivänä poliisivoimista erotettu Heinivaara saapuu yllättäen vierailulle Tapion luokse ja kertoo poliisin aloittavan suuret toimet harmaan talouden kitkemiseksi. Heinivaara kehottaa Tapiota piilottamaan rahansa nopeasti, jos mielii välttyä sotkuilta. Tapiolla on vaikeuksia saada rahoja ulos tileiltä, ja Jaana keksii pyytää apuun lakimies Antti Sarjolaa. Sarjola keksii keinon keplotella rahat suomalaisilta tileiltä ja siirtää ne lopulta sveitsiläiseen pankkiin. Järjestely paljastuu kuitenkin huijaukseksi ja Mikkoset menettävät rahansa Sarjolalle, jota yrittävät vielä uhkailla – tuloksetta.
Jaana raivostuu rahat menettäneeseen Tapioon ja ilmoittaa haluavansa erota. Jaana muuttaa hotelliin ja tutustuu siellä nuoreen Lariin, jonka kanssa hän aloittaa suhteen. Tapio lyöttäytyy Heinivaaran kanssa yhteen varallisuutensa kartuttamiseksi. Heinivaara omistaa yrityksen, joka järjestelee pimein keinoin julkisten hankintojen tarjouskilpailuvoittoja asiakkailleen. Miehet yrittävät saada selville toisten yritysten tarjousten sisältöjä joko murtautumalla yhtiöiden toimistoihin tai tietosuojajärjestelmiin - kyseessä on miljoonaluokan bisnes.
Mikkosten elämä saa käänteen, kun kuolleeksi julistettu Jari saapuu yllättäen siskonsa luo. Jari on elänyt Lampisen antamalla valehenkilöllisyydellä Pasi Niemisenä ympäri Eurooppaa. Jari kokeilee nyt asettua asumaan kotimaahansa uudella identiteetillä, mikä osoittautuu kuitenkin mahdottomaksi: Pasi Nieminen on oikeasti olemassa. Jari turhautuu ja päättää ilmoittautua vanhemmilleen. Jälleennäkeminen on tunteikas: Jaana hylkää suhteensa nuoreen Lariin.
Yhdistynyt perhe kokee merkittävän vastoinkäymisen, kun paljastuu että Lampisen ampuneista venäläisistä yksi, Sergei, on elossa. Sergei pääsee Jarin kintereille ja vaatii tätä maksamaan hyvityksenä menehtyneistä ystävistään yhteensä 900 000 euroa – 5 000 euroa kutakin päivää kohden, jonka haluaa elää. Vaihtoehtoisesti Jari kertoisi, kuka lammella ammuskeli.
Tapio ja Jaana pyrkivät tekemään kaikkensa poikaansa auttaakseen. Tilannetta monimutkaistaa se, että Tapio on möläyttänyt Heinivaaralle Jarin olleen mukana rahankuljetusauton ryöstössä. Näin ollen poika ei voi ilmoittautua poliisille. Jarin tilanteeseen turhautuneena Tapio tulee lipsauttaneeksi tiedon lammella ammuskelleesta Ekistä Jarille. Jari päättää kuitenkin olla paljastamatta kummisetäänsä Sergeille, vaikka Jaana vaatiikin poikaansa näin tekemään.
Mikkoset pyrkivät ostamaan Jarille aikaa Heinivaaran bisnesten kautta. Kun Heinivaara kuitenkin osoittautuu haluttomaksi tekemään yhteistyötä Jaanan kanssa, Mikkoset päättävät hoitaa suuren tarjouskilpailun ohi Heinivaaran yhtiön. Paljastuu, että monivyyhtisessä tarjouskilpailuverkossa on mukana myös Mikkosilta rahaa petkuttanut Sarjola. Jaana ja Tapio näkevät tilanteessa mahdollisuuden kostoon ja poikansa pelastamiseen.
Jari on piileskellyt paljon siskonsa luona, ja sisarukset ovat keskustelleet Jarin historiasta. Kun Jari tulee paljastaneeksi Päiville lammella ammuskelleen Ekin, Päivi marssii oikopäätä poliisille tekemään ilmiannon pelastaakseen veljensä. Sergei saa poliisilta sisäpiirivihjeen ampujasta ja koettaa surmata Ekin vankilassa tässä kuitenkaan onnistumatta. Eki pakenee Mikkosten avustuksella Jarin lavastetuissa hautajaisissa, jonne saa luvan poistua vankilasta.
Jarin hengen pelastamiseksi tarvittavat rahat pyritään siirtämään niin, että Sarjola kustantaisi Sergeille Jarin loppuvelan. Operaatio vaatii pitkää suunnittelua ja osapuolten hämäämistä. Tapiota kuitenkin varjostaa Heinivaara, joka on päässyt vihille sekä Jarin elossa olosta, että Ekin olinpaikasta. Jari päättää pelastaa sekä itsensä että perheensä ja menee Heinivaaran toimistolle surmaamistarkoituksessa – tuloksetta.
Sarjola saa surmansa venäläisten luodeista rahanvaihdon yhteydessä. Tapio on kuitenkin onnistunut vaihtamaan Sarjolan salkun toiseen identtiseen – näin ollen Mikkoset saivat rahat välistä. Venäläisille annettu salkku sisältää pommin, joka surmaa Jarin kintereillä olevan Sergein. Perhe pelastuu. Mikkoset nousevat laivaan, joka lipuu kohti horisonttia. Yksi jää kuitenkin rannalle – Päivi päättää jäädä koettamaan uutta elämää ilman muuta perhettä.

Jaksot

Ensimmäinen tuotantokausi

JaksoNimiEnsiesitysUusintaKatsojamäärä
(ensiesityksessä)1.Omilla poluilla05.01.200907.01.2013904 0002.Ja syyllinen olet sinä12.01.200914.01.2013710 0003.Etana etana, näytä sarves19.01.200921.01.2013732 0004.Tilaisuus tekee miehen26.01.200928.01.2013716 0005.Uudet vaatteet02.02.200904.02.2013719 0006.Itsenäisiä päätöksiä09.02.200911.02.2013764 0007.Läpimurto16.02.200918.02.2013813 0008.Tulo- ja menoarvioita23.02.200925.02.2013743 0009.Vapaus02.03.200904.03.2013809 00010.Hyviä töitä09.03.200911.03.2013725 00011.Ei rahasta vaan rakkaudesta16.03.200918.03.2013740 00012.Ystävyys, yhteistyö, avunanto23.03.200925.03.2013712 000
Toinen tuotantokausi

JaksoNimiEnsiesitysUusintaKatsojamäärä
(ensiesityksessä)13.Oikeus ja kohtuus14.03.201007.07.2014784 00014.Pelko21.03.201014.07.2014672 00015.Perhe28.03.201021.07.2014719 00016.Ruumis ja veri04.04.201028.07.2014552 00017.Äidin syliin11.04.201004.08.2014609 00018.Likainen peli18.04.201011.08.2014687 00019.Pelastautukoon ken voi25.04.201018.08.2014610 00020.Se pienellä painettu02.05.201025.08.2014672 00021.Kättä päälle, nimi alle09.05.201001.09.2014637 00022.Tästä maailmasta16.05.201008.09.2014581 00023.Viivan alla23.05.201015.09.2014548 00024.Valkolakki30.05.201022.09.2014583 000
Kolmas tuotantokausi

JaksoNimiEnsiesitysKatsojamäärä25.Uusperhe03.04.2011810 00026.Lottovoittajia10.04.2011772 00027.Tuhlaaja24.04.2011553 00028.Tiedon valta01.05.2011736 00029.Kissoja ja hiiriä08.05.2011699 00030.Kevyet mullat15.05.2011306 00031.Epäluulon alkeet22.05.2011527 00032.Helppoa elämää29.05.2011600 000
[21]
Osa 30 esitettiin samaan aikaan, kun Yle TV2 esitti jääkiekon maailmanmestaruusottelun finaalin, joka keräsi lähes 2,5 miljoonaa televisiokatsojaa,[22] millä on oletettavasti ollut vaikutusta myös Helpon elämän katsojalukuihin.
DVD-julkaisu
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin DVD:llä lokakuussa 2009. Ensimmäisestä tuotantokaudesta on julkaistu myös Blu-ray -versio. Sarjan toinen kausi ilmestyi DVD:nä ja Blu-rayna 19. elokuuta 2010. Kolmas kausi julkaistiin DVD:nä ja Blu-rayna 25. elokuuta 2011. Kaikki kolme kautta sisältävä yhteisboksi julkaistiin 10. marraskuuta 2011.

Lähteet

Aiheesta muualla

Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.
Luokka:Suomalaiset draamasarjat
Luokka:2000-vuosikymmenen televisiosarjat

Kuinka monta televisiosarjaa Moskito Television Oy on tuottanut?