Céline Marie Claudette Dion, C.C., (, s. 30. maaliskuuta 1968 Charlemagne, Québec, Kanada) on kanadanranskalainen laulaja. Hän on saanut vaikutteita pop-, rock- ja soulmusiikista. Dion on noussut vaatimattomasta taustasta yhdeksi kaikkien aikojen parhaiten myydyksi naisartistiksi, jonka levyjä on myyty lähes 250 miljoonaa kappaletta ympäri maailman. Dion on voittanut viisi Grammy-palkintoa ja oli vuonna 2004 kaikkien aikojen myydyin naisartisti. Dion on erityisen tunnettu vuoden 1997 Titanic-elokuvan tunnuskappaleesta "My Heart Will Go On". Dion on Las Vegasin kasinoiden residency-esitysten kaikkien aikojen menestynein sooloartisti.
Maaliskuussa 2017 Dion julkisti muotimallistonsa nimeltä The Céline Dion Collection joka tuli saataville syyskuussa 2017.
Varhaisvaiheet ja uran alku
Céline oli nuorin 14-lapsisesta perheestä, jonka Adhémar ja Thérèse Dion olivat perustaneet Charlemagne-nimiseen pikkukaupunkiin Quebecissä. Kaupunki sijaitsee 50 kilometriä Montrealista itään. Elämä suuressa kirkkokatolisessa perheessä oli taloudellisesti niukkaa, mutta perheessä vallitsi lämmin tunnelma ja harrastettiin musiikkia, joiden avulla perhe selviytyi. Dion nimettiin Hugues Aufrayn laulun ”Céline” (1966) mukaan.[1]
Céline kehitti musiikinlahjojaan laulamalla sisaruksilleen viisivuotiaasta alkaen vanhempiensa perustamassa pienessä kerhossa. Viikonloppuisin koko perhe esiintyi ja viihdytti paikallisissa tilaisuuksissa. Hän sävelsi 12-vuotiaana yhdessä äitinsä ja yhden veljensä kanssa ensimmäisen kappaleensa ”Ce n’était qu’un rêve” (). Hänen veljensä Michael lähetti kappaleen manageri René Angélilille, jonka nimen hän oli löytänyt suositun ranskaksi laulavan solistin Ginette Renon levyn takakannesta. Angélil piti Dionin äänestä ja päätti heti tehdä hänestä kansainvälisen menestyksen.
Angélil kiinnitti talonsa auttaakseen Célinen uran rahoittamista, ja vuonna 1981 he julkaisivat tämän ensimmäisen, ranskankielisen levyn ”La Voix du Bon Dieu” (suom. Jumalan ääni). Levy teki hänestä heti tähden Quebecissä ja nousi paikallisen singlelistan ykköseksi. Tämä tunnustus levisi pian ympäri maailman, sillä seuraavana vuonna hän voitti Tokiossa Yamaha World Song -festivaalilla kultamitalin, kuten myös parhaan esiintyvän muusikon palkinnon. Vuonna 1983 hänestä tuli ensimmäinen kanadalainen, joka oli saanut kultalevyn Ranskassa.
Kaupallinen menestys
18-vuotiaana Celine näki Michael Jacksonin televisiossa, ja hän sanoi Angélilille haluavansa myös tähdeksi. Celine muutti ulkonäköään: hän leikkautti hiuksensa ja korjautti hampaitaan, joiden takia eräs quebeciläinen huumorilehti oli nimennyt hänet Canine Dioniksi.[2] Hän aloitti myös englannin kielen kohentamisen, ja myöhemmin siitä oli hyötyä, kun hän menestyi Pohjois-Amerikan markkinoilla.
Vuonna 1987 hän teki levyn Incognito, joka menestyi hyvin Kanadan ranskankielisen väestön keskuudessa. Hän nautti tähteydestä ja sai useita Felix-palkintoja, ja levyjä myytiin runsaasti. Sveitsiläiset lauluntekijät Atilla Şereftuğ ja Nella Martinetti olivat kiinnostuneita hänestä, ja hänet valittiin edustamaan Sveitsiä vuoden 1988 Eurovision laulukilpailussa, jossa hän lauloi kappaleen ”Ne partez pas sans moi” (suom. Älkää lähtekö ilman minua). Dionin voitettua jännittäväksi muodostuneessa ääntenlaskussa Iso-Britannian yhdellä pisteellä Dublinissa 30. huhtikuuta 1988 järjestetyn kilpailun hänen uransa Euroopassa sai hyvän vauhdin ja hän sai tunnustusta myös ympäri maailmaa, kuten Neuvostoliitossa, Lähi-idässä, Japanissa ja Australiassa.
Celine Dionin ensimmäinen englanninkielinen levy Unison (1990) lisäsi edelleen hänen kansainvälistä kuuluisuuttaan siitä julkaistulla top-5:een nousseella singlellä ”Where Does My Heart Beat Now”. Dion sai myös ensimmäisen tunnustuksensa RIAA:lta, kun hän myi platinaa Yhdysvalloissa. Hänen varsinainen kansainvälinen läpimurtonsa tuli kuitenkin, kun hän lauloi alkumusiikin Disneyn menestyselokuvassa Kaunotar ja hirviö yhdessä Peabo Brysonin kanssa. Kappale oli Yhdysvaltojen listojen kärjessä viisi viikkoa ja hän sai Oscarin parhaimmasta elokuvaan tai televisioon tehdystä kappaleesta ja Grammy-palkinnon parhaasta duo- tai yhtyelauluesiintymisestä. Pian Unisonin ilmestymisen jälkeen Celine näytteli television minisarjassa Des fleurs sur la neige (suom. Kukkia lumella). Hän esitti nuorta Elisa-nimistä naista, jonka elämä oli vaikeaa ja jota pahoinpideltiin. Celine nautti roolistaan ja on siitä lähtien ollut kiinnostunut elokuvissa näyttelemisestä.
Dionin omaa nimeä kantavalla levyllä vuonna 1992 oli kappale ”Kaunotar ja hirviö”. Tällä levyllä oli myös neljä muuta menestykseksi noussutta kappaletta: ”Love Can Move Mountains”, ”Water From the Moon”, ”If You Asked Me To” ja ”Did You Give Enough Love”. Albumi myi kaksinkertaista platinaa Yhdysvalloissa ja kuusinkertaista platinaa Kanadassa ja toi hänelle myös useita palkintoja, kuten Juno Awardsin ja World Music Awardsin "vuoden parhaiten myyvästä kanadalaisesta naisartistista".
Menestys kasvaa
Menestyksen lisäksi Dionin elämässä tapahtui muitakin muutoksia, sillä Angélil oli nyt paitsi hänen managerinsa, myös hänen rakastettunsa. Suhde pidettiin salassa, koska he pelkäsivät yleisön reaktiota 26 vuoden ikäeroon. Loppuvuodesta 1993 Celine paljasti pelottomasti yleisölle ensimmäistä kertaa rakastavansa manageriaan René Angélilia.He kihlautuivat ja menivät lopulta naimisiin joulukuussa 1994. Häät nähtiin televisiossa ympäri Kanadaa.
Kolmannen englanninkielisen levynsä The Colour of My Love omistusosassa hän nimesi Angélilin ”rakkauden värikseen”.  Levyä myytiin Yhdysvalloissa kuusinkertaisesti platinalevyn verran. Menestyksiä olivat cover-kappale Jennifer Rushin ”The Power of Love”, joka oli Yhdysvalloissa listojen kärjessä neljä viikkoa, ja "When I Fall In Love". Britanniassa hän sai suurta suosiota kappaleella ”Think Twice”. Tämä kappale ja levy pysyivät Britannian listojen kärjessä viisi viikkoa peräkkäin, minkä jälkeen ”Think Twice” oli kärjessä vielä kaksi viikkoa. Single ylitti miljoonarajan, ja siitä tuli neljäs miljoonan myynyt naisartistin single Isossa-Britanniassa.
Vuonna 1995 Dion levytti kokoelman Carole Kingin kappaleita Tapestry Revisited, In My Life (kokoelma Beatlesin kappaleita tuottaja George Martinin kunniaksi).
Dion julkaisi edelleen ranskankielisiä levyjä englanninkielisten levytysten välissä, esimerkiksi albumit Dion chante Plamondon, Céline Dion à l’Olympia (1994) ja D’eux (tunnetaan myös nimellä The French Album) vuonna 1995.
Maaliskuussa 1996 julkaistiin huippusuosion saanut levy Falling into You. Levyllä oli useita menestyskappaleita, kuten ensimmäinen kappale ”A Walk to Remember”, cover-versio Eric Carmenin kappaleesta ”All by Myself”, ja hitti ”Because You Loved Me”. Levy oli listojen kärjessä 11 maassa ja voitti Grammy-palkinnon sekä ”vuoden levy” että ”paras poplevy” -kategorioissa 39. vuosittaisessa Grammy-juhlassa. Siitä tuli hänen siihen mennessä myydyin albuminsa. Se on saanut 11-kertaista platinaa Yhdysvalloissa, ja sitä on myyty noin 30 miljoonaa levyä ympäri maailman.
Samana vuonna Dionia pyydettiin esiintymään Atlantan olympialaisten avajaisseremoniassa. Hän esitti kappaleen ”The Power of the Dream” yhdessä säveltäjä David Fosterin ja Atlantan sinfoniaorkesterin kanssa.
Let’s Talk About Love ja Titanic
Falling Into You -levyn jälkeen ilmestyi 1997 levy Let’s Talk About Love. Vaikka edellisen menestyksen jälkeen oli vaikea jatkaa, Let's Talk About Love menestyi itse asiassa lähes yhtä hyvin kuin edeltäjänsä. Levy taltioitiin Lontoossa, New Yorkissa ja Los Angelesissa. Mukana oli vierailevia esiintyjiä, kuten populaarimusiikin suuret vokalistit Barbra Streisand, Bee Gees ja maailmankuulu oopperalaulaja Luciano Pavarotti, kuten myös monia kuuluisia lauluntekijöitä ja tuottajia.
Let's Talk About Love julkaistiin samana päivänä kuin Titanic-elokuvan ääniraita (1997). Molemmilla levyillä oli tunnuskappale ”My Heart Will Go On”, jonka oli tehnyt James Horner, ja tuottajina olivat James Horner ja Walter Afanasieff. Aluksi Celine ei olisi halunnut levyttää ”My Heart Will Go Onia”, ja hänen miehensä ja managerinsa sekä tuottaja James Horner joutuivat taivuttelemaan häntä. Kappaleesta tuli kaikkien aikojen parhaiten myynyt orkesterimusiikkia sisältävä ääniraita. Levy jatkoi menestystään ja sai timanttilevyn Yhdysvalloissa. Se toi Dionille valtavasti paikallisia ja kansainvälisiä palkintoja, kuten monta Juno-palkintoa, kaksi Grammya (kappale itse sai neljä, ja kaksi annettiin kappaleen tekijöille) vuonna 1999, kolme World Music Awardsia ”World’s Best selling Canadian Female Recording Artist of the Year” ansiosta, ”World's Overall Best Selling Recording Artist of the Year” ja ”World’s Best Selling Canadian Recording Artist of the Year”. Hän sai myös palkintoja saavutuksistaan Euroopassa ja Aasiassa. Vuonna 1998 hän sai kotimaassaan tunnustukset ”Officer of the Order of Canada” ja ”Officer of the National Order of Quebec” erinomaisesta panoksestaan nykymusiikkiin. Vuotta myöhemmin hänet nimettiin ”Canadian Broadcast Hall of Fame” -listalle.
Ennen taukoa
Walesin prinsessa Dianan kuoleman jälkeen Dion osallistui hänen muistokseen tehdylle kaksoisalbumille. Uransa huipulla Dionia pyydettiin esiintymään amerikkalaisen musiikkikanavan VH1:n Divas Live -ohjelmaan, jossa oli muitakin supertähtiä, kuten Aretha Franklin, Mariah Carey, Gloria Estefan ja Shania Twain, ja se vakiinnutti hänen asemaansa yhtenä nykymusiikin suurimmista diivoista.
Dion teki ahkerasti töitä studiossa ja julkaisi joululevyn These Are Special Times (1998), josta tuli lajinsa myydyimpiä levyjä. Listojen kärkeen päässyt ”I’m Your Angel”, duetto R. Kellyn kanssa, oli peräisin tältä levyltä, kuten myös ”The Prayer”, jonka hän levytti piirroselokuvaa Taikamiekka – Seikkailujen Camelot varten vuonna 1998 italialaisen oopperalaulajan Andrea Bocellin kanssa.
Vuonna 1999 Dion julkaisi levyn All the Way... A Decade of Song. Siinä oli hänen aikaisempia menestyksiään, kuten ”Beauty and the Beast”, ”The Power Of Love”, ”Because You Loved Me”, ”I’m Your Angel” ja klassikko ”My Heart Will Go On” sekä lisäksi seitsemän uutta kappaletta, muun muassa ”Thats The Way It Is”, uusi versio Roberta Flackin esittämästä kappaleesta ”The First Time Ever I Saw Your Face”, duettona Frank Sinatran kanssa kappale ”All The Way” (jonka hän omisti miehelleen), ja ”Then You Look at Me” (elokuvasta Bicentennial Man, johon kappaleen olivat tehneet jälleen Horner ja Jennings).  Mutta juuri kappaleita ”The First Time Ever I Saw Your Face” ja ”All The Way” kriitikot pitivät kehnoina, sillä niiltä puuttui hänen aikaisempi hillitty tyylinsä.[3]. Levyyn liittyvä videoita ja live-esityksiä sisältävä DVD julkaistiin samaan aikaan. Tällä levyllä Dion kertoi yleisölle pitävänsä taukoa musiikista ja keskittyvänsä perheeseen.
Uratauko
Dionin yksityiselämä kääntyi huonoon suuntaan, kun hänen miehellään René Angélililla todettiin kurkkusyöpä. Dion päätti keskittyä enemmän perhe-elämään ja kertoi väliaikaisesta tauosta, jotta pystyisi viettämään enemmän aikaa kotona ja hankkimaan lapsen. Uudenvuodenaattona 1999 Montrealissa Dion piti viimeisen taukoa edeltäneen esityksensä. Hedelmällisyyshoitojen jälkeen hän synnytti pojan, René-Charles Angélilin, tammikuussa 2001. Hänen poikansa kastetilaisuus 25. heinäkuuta televisioitiin suorana lähetyksenä ympäri Kanadan. Hän päätti kasvattaa poikansa monikieliseksi ja suunnitteli panevansa tämän kouluun, jossa voisi oppia englantia, ranskaa ja espanjaa.
Dionin tauon aikana julkaistiin lokakuussa 2000 kokoelmalevy The Collector’s Series…Volume One….
Paluu
A New Day Has Come, joka ilmestyi maaliskuussa 2002, päätti hänen kahden vuoden taukonsa musiikkimaailmasta. Levy pääsi heti listaykköseksi 17 maassa ja myi yli 600000 kappaletta Yhdysvalloissa ensimmäisen viikkonsa aikana, joka oli suurin ensimmäisen viikon levymyynti sinä vuonna. Levyllä on muun muassa kappaleet ”A New Day Has Come”, ”I’m Alive” (jota käytetään elokuvassa Stuart Little 2), ”The Greatest Reward”, joka on muunnelma kappaleesta ”L’envie d'aimer” (”Halu rakastaa”), kappale ranskalaisesta musikaalista Les dix Commandements (The Ten Commandments -elokuva), ja cover Etta Jamesin hitistä ”At Last”. Levyn suosio jatkui, ja sitä on sen jälkeen myyty kolminkertaista platinaa Yhdysvalloissa ja kuusinkertaista platinaa eli 600000 levyä Kanadassa, koko maailmassa yli 12 miljoonaa.
Musiikillisen suosionsa lisäksi Dionista on myös tullut yrittäjä. Hän kehitti oman parfyymin, josta tuli yksi vuoden 2003 myydyimmistä parfyymeistä, hänellä on oma lehti Céline Dion Magazine, ja hän avasi Nickles-nimisen ravintolaketjun Kanadassa ja Yhdysvaltojen pohjoisosissa, mutta luopui siitä jo 1997.
25. maaliskuuta 2003 hän aloitti A New Day show’nsa Las Vegasissa, ja hänen levynsä One Heart julkaistiin samaan aikaan kuin singlet, joista yksi, ”Have You Ever Been In Love”, pysytteli 14 viikkoa Billboard Adult Contemporary listan toisella sijalla, kuten myös uusi versio Roy Orbisonin kappaleesta "I Drove All Night". Levy on IFPI:n mukaan vuoden kymmenenneksi myydyin levy.
Dionin ranskankielinen levy 1 fille & 4 types (suom. 1 tyttö & 4 kaveria) julkaistiin lokakuussa 2003. Levyn S’il suffisait d’aimer tavoin tämänkin nauhoittamiseen meni vain viisi kuusi päivää, ja se on Dionin ja Jean-Jacques Goldmanin yhteistyötä. Heidät toi yhteen kolme yhteistä ystävää, Gildas Arzel, Eric Benzi ja Jacques Veneruso, jotka olivat aikaisemmin työskennelleet hänen kanssaan levyjen S'il suffisait d’aimer ja D’eux (tunnetaan myös nimellä The French Album) kanssa. Kriitikot ovat sanoneet sitä Dionin parhaaksi ja luonnollisimmaksi levyksi. Dion itse puhuu siitä ”nautinnon albumina”. Levyn ensimmäinen single, ”Tout l’or des hommes”, teki ennätyksen oltuaan lähimmäksi kärkeä päässyt ranskankielinen kappale BDS-ajan National (English) CHR Audience -listalla.
Vuonna 2004 Dion levytti ranskalais-quebeciläisen elokuvan Nouvelle-France tunnuskappaleen ”Ma Nouvelle-France”, jonka tekivät Luc Plamondon ja Patrick Doyle ja tuotti Christopher Neil. Heinäkuussa 2004, ”You and I”, uuden Air Canada mainoskampanjan sävelmä, pääsi Nielsen BDS:n mukaan ensimmäiseksi Kanadan ”mainstream adult contemporary” luokassa. A New Day… Live in Las Vegas levyllä ylimääräisenä ollut kappale oli yksi Top 100 -listan pyydetyimpiä singlejä Kanadan radioasemilla 23 viikon ajan.
Suosio jatkui kun Dion julkaisi ensimmäisen konseptialbuminsa Miracle lokakuussa 2004. Sen tuotti David Foster, ja se kuului Dionin ja valokuvaaja Anne Geddesin käynnistämään multimediaprojektiin. Levyn teema keskittyi vauvojen ympärille, ja se oli saatavilla kolmena eri versiona: ”Limited Edition” CD/DVD sisälsi 60-sivuisen version Miracle-kirjasta, Miracle CD:n ja ”making of the CD” DVD:n; 180-sivuisen kirjan ja Miracle CD:n sekä kirjan tekemisen taustoista kertovan DVD:n. Tammikuussa 2005, Miracle sai platinaa Yhdysvalloissa RIAA:n mukaan.
2. heinäkuuta 2005 Dion lähetti taltioidun esityksen kappaleestaan ”Love Can Move Mountains” Ontarioon Kanadaan osana maailmanlaajuisia Live 8 -konsertteja. Samana vuonna hän levytti kappaleen vDance With My Father” levylle So Amazing, joka on kunnianosoitus edesmenneelle Luther Vandrossille. 3. lokakuuta samana vuonna hän julkaisi levyn On Ne Change Pas, kokoelman menestyneimpiä ranskankielisiä kappaleitaan.
Katrina-hurrikaanin jälkeen Céline Dion on arvostellut julkisesti presidentti George W. Bushin Irakin sotaa koskevia ratkaisuja ja hidasta reagointia hurrikaanin uhrien auttamisessa. Céline Dionin voimakas liikuttuminen yllätti yleisön, kun hän puhkesi kyyneliin keskustellessaan ikävistä tapahtumista. Hän lupasi lahjoittaa miljoonaa dollaria avustustöihin.
A New Day… Live in Las Vegas
Vuoden 2002 alussa, Dion julkisti kolmivuotisen 600 esityksen sopimuksen esiintyä viisi kertaa viikossa viihdespektaakkelissa A New Day, Las Vegasin Caesars Palacessa. Dion sai idean esitykseen nähtyään Dragonen O:n levytystaukonsa alussa. Hän aloitti 25. maaliskuuta 2003 4000 paikan salissa, joka oli suunniteltu hänen esitystään varten. Esityksen on tehnyt Franco Dragone.
A New Day… Live in Las Vegas koostuu tanssista, musiikista ja visuaalisista tehosteista. Esityksessä Dion esittää kappaleitaan tanssijoitten ja tehosteiden tahdittamana. Vaikka kriitikot eivät arvostaneetkaan show’ta, yleisö otti sen hyvin vastaan, ja se oli loppuunmyyty joka kerta ensi-iltansa jälkeen maaliskuussa 2003. Syyskuussa 2004 sopimusta jatkettiin vuoteen 2007 saakka.[4]
Vuoden 2005 ensimmäisellä puoliskolla Dionin esitykseen myytiin 322000 lippua ja se sai voittoa 43,9 miljoonaa dollaria, kertoo kauppalehti Pollstar. Billboard sijoitti hänen esityksensä toiseksi "Mid-Year Concert Chart" -listalla. 17. heinäkuuta 2005 mennessä Dion on myynyt loppuun 315384:stä Las Vegasissa järjestettävistä show’sta. Viimeisen Las Vegasin konserttinsa hän piti 15. joulukuuta 2007. Kaikkiaan esityksiä oli 713. Ne keräsivät yleisöä noin kolme miljoonaa, joista suurin osa lähialueelta.
Maailmankiertue 2008–2009
Las Vegasin jälkeen Dion ei jäänyt lepäämään laakereillaan. Marraskuussa julkaistun Taking Chances levynsä myötä hän on lähdössä kiertueelle. Taking Chances -nimeä kantava kiertue on hänen kiertueistaan suurin. Se käsittää yli 25 maata ja noin sata konserttia. Kiertueella Celine Dion esiintyi ensimmäistä kertaa Suomessa.
Helmikuussa 2010 Yhdysvalloissa, Australiassa, Englannissa, sekä muutamissa muissa maissa tuotiin teatterilevitykseen ”Celine Through The Eyes of The World” -musiikillinen kaksituntinen dokumentaarileffa maailmankiertueen vaiheista. Esityksiä oli vain yhden viikon ajan. Loppukeväästä dokumentti julkaistaan yhdessä Taking Chances -DVD:n mukana.
Paluu Vegasiin 2011–
Lähes kaksi vuotta kestäneen maailmankiertueen jälkeen Dion palaa Las Vegasiin Caesars Palaceen kolmeksi vuodeksi, jonne hänelle suunnitellaan kokonaan uusi show. Hän tulee esiintymään yli 30-henkisen orkesterin kanssa laulaen klassikoitaan ja Hollywoodista tuttuja elokuvasävelmiä. Kokonaisuutta täydentää vastaavanlainen visualisointi, kuten A New Dayssä. Ensi-ilta on 15. maaliskuuta 2011. Esityksiä on 70 per vuosi.
Laulaja kertoi olevansa raskaana toukokuussa 2010 ja heinäkuussa uutisoitiin laulajan odottavan René Angélilin kanssa kaksospoikia.[5]
Lauantaina 23. lokakuuta kaksoset syntyivät keisarileikkauksella Floridassa, St. Maryn sairaalassa.
Vuoden 2012 alussa Celine ilmoitti levyttävänsä parhaillaan uutta materiaalia. Dionin ensimmäinen ranskankielinen albumi Sans attendre julkaistiin 2. marraskuuta 2012. Uusi englanninkielinen albumi Water and a Flame tullaan julkaisemaan syksyllä 2013.[6]
Dionin aviomies René Angélil kuoli syöpään 14. tammikuuta 2016.[7] Dionin veli Daniel kuoli syöpään kaksi päivää myöhemmin. Hän oli 59-vuotias.[8]
Valikoitu diskografia
Englanninkieliset albumit
Unison (1990)
Celine Dion (1992)
The Colour of My Love (1993)
Falling into You (1996)
Let’s Talk About Love (1997)
These Are Special Times (1998)
A New Day Has Come (2002)
One Heart (2003)
Miracle (2004)
Taking Chances (2007)
Water and a Flame (2013)
Ranskankieliset albumit

Urasaavutuksia

Céline Dionin levyjä on RIAA:n mukaan myyty Yhdysvalloissa yli 47 miljoonaa ja Euroopassa IFPI:n mukaan 40 miljoonaa, mikä tekee hänestä Euroopan parhaiten myyneen naisartistin. Maailmanlaajuisesti yli 180 miljoonan albumin ja 35 miljoonan singlen myynnillään hän sijoittuu yhdeksi eniten myyneistä naisartisteista musiikin historiassa.
Dion on Kanadan musiikkihistorian menestynein artisti.
15. syyskuuta 2004 Dion sai Diamond-palkinnon World Music Awards tilaisuudessa, kun hänen levyjään oli myyty hänen uransa aikana 175 miljoonaa. Vain yksi naisartisti, Mariah Carey, on saanut palkinnon häntä ennen.[9]
Eurovision laulukilpailun voitto Sveitsin edustajana vuonna 1988.
Hänen arvioitu varallisuutensa on 320–400 miljoonaa dollaria.[10]
Vuonna 1998 hän sai kaksi kaksi kotimaista kunnianosoitusta peräkkäisinä päivinä: 30. huhtikuuta hänen kotilääninsä teki hänestä ”Officer of the National Order of Quebec”, ja 1. toukokuuta hänestä tuli ”Officer of the Order of Canada”.
Hän sai tähden Kanadan ”Walk of Famelle” Torontoon 25. kesäkuuta 2003, ja tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 2004.
The French Albumia on myyty yli yhdeksän miljoonaa kappaletta ympäri maailman, ja se on kaikkien aikojen myydyin ranskankielinen levy.
Yhdysvalloissa Dion, Britney Spears, Madonna, Mariah Carey, Whitney Houston, Shania Twain, ja Dixie Chicks ovat ainoat naisartistit, jotka ovat saaneet useita Diamond (myyty yli 10 miljoonaa levyä) -palkintoja.
Englannissa Dion on saanut listasuosiota: 2 kertaa sija 1, 13 kertaa ”Top 10” ja 23 kertaa ”Top 40” single. Albumilistalla 5 kertaa sija 1, 10 kertaa ”Top 10” ja 14 kertaa ”Top 40”.
Yhdysvalloissa The Billboard Hot 100 -lista on rankannut Dionin: 5 kertaa sija 1, 10 kertaa ”Top 10” ja 24 kertaa ”Top 100” single. The Billboard 200 -levylistalla: 4 kertaa sija 1 ja 9 kertaa ”Top 10”.
Céline Dion esitti elokuvasta Titanic kappaleen ”My Heart Will Go On”, joka on 1990-luvun toiseksi myydyin cd ja kaikkien aikojen myydyin orkesterimusiikkia sisältävä ääniraita. Lisäksi hänen levynsä Falling into You ja Let's Talk About Love ovat molemmat kolmannella sijalla, kun niitä kumpaakin on myyty yli 30 miljoonaa kappaletta.
Yhdysvalloissa Céline Dionin kappaletta ”I Drove All Night” levyltä ”One Heart” käytettiin vuosina 2003–2004 Chryslerin mainoskampanjassa.
Celine Dionin versio AC/DC:n kappaleesta ”You Shook Me all Night Long” valittiin Total Guitar -lehden toimittajien äänestyksessä kaikkien aikojen huonoimmaksi coveriksi.
Laulu
Celine Dionia on usein kehuttu lyyrisyydestään ja ilmaisuvoimaisista sanoistuksista. Vuonna 2003 hän oli yhdeksäs MTV:n MTV’s 22 Greatest Voices in Music -listalla. Cove-lehden The 100 Outstanding Pop Vocalists -listalla Dion oli neljäs edellään vain Christina Aguilera, Mariah Carey ja Michael Jackson.
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 Viralliset kotisivut
 Kansainvälinen Céline Dion keskustelupalsta 10 kielellä.
 fanisivusto
 Céline Dionin sukujuuret

Luokka:Kanadalaiset laulajat
Luokka:Euroviisuvoittajat
Luokka:Sveitsin euroviisuedustajat
Luokka:Vuoden 1988 euroviisuedustajat
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Companion of the Order of Canada
Luokka:1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Officer of the National Order of Quebec
Luokka:Kanadanranskalaiset
Luokka:Vuonna 1968 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Virvoitusjuoma on yleinen nimitys eri tavoin valmistetuille alkoholittomille tai vain vähän (enintään 2,8 %) alkoholia sisältäville juomille.[1] Niitä voidaan nauttia sekä ruoan kanssa että sellaisenaan janon tyydyttäjänä. Virvoitusjuomia ovat esimerkiksi kivennäisvedet, hedelmämehu- ja esanssilimonaatit, alkoholittomat viinit ja kalja.[2] Monet virvoitusjuomat koostuvat pääasiassa vedestä, sokerista ja aromeista.[3] Virvoitusjuomissa on usein mukana myös erilaisia happoja, kuten fosforihappoa, hiilihappoa ja sitruunahappoa.[4] Light- eli kevytvirvoitusjuomissa käytetään sokerin sijasta keinotekoisia makeutusaineita, kuten aspartaamia ja asesulfaamia.[3][5][6]
Tunnettuja virvoitusjuomamerkkejä ovat muun muassa Coca-Cola, Dr Pepper, Mountain Dew, Sprite, 7 Up, Pepsi ja Fanta.[7]
Kofeiinipitoisia virvoitusjuomia kutsutaan energiajuomiksi, vaikka ne eivät varsinaisesti sisällä energiaa muita virvoitusjuomia enempää.[8] Energiajuomamerkkejä ovat esimerkiksi Red Devil, ED, Mad Croc, Teho ja Red Bull.[9]
Virvoitusjuomia myydään yleensä tölkeissä tai pulloissa, baareissa myös laseittain niin että tiskillä yhdistetään vesi, makusiirappi ja hiilihappo. Yhdysvaltalaiset juovat virvoitusjuomansa usein jäiden kanssa, ja tapa on levinnyt yhdysvaltalaistyylisiin hampurilaispaikkoihin.
Kulutus
Suomalaiset juovat vuodessa hiilihapollisia virvoitusjuomia keskimäärin noin 60 litraa, norjalaiset noin 115 ja ruotsalaiset noin 75 litraa.[10] Sokerittomat kevytvirvoitusjuomat ovat Suomessa enemmän naisten kuin miesten suosiossa.[11]
Terveysvaikutukset
Sokeripitoiset virvoitusjuomat sisältävät runsaasti energiaa, mutta energian saaminen niiden välityksellä ei aiheuta vastaavaa kylläisyyden tunnetta kuin kiinteän ruoan nauttiminen. Lisäksi virvoitusjuomissa on hyvin vähän tai ei ollenkaan ravintoaineita.[12] Maailman syöpärahaston yhteenvetotutkimuksen mukaan korkeasti sokeroitujen juomien kulutusta tulisi vähentää, koska ne lihottavat ja kohottavat näin ollen syöpäriskiä.[13]
Kevytjuomissa käytettyjen makeutusaineiden turvallisuudesta käydään säännöllisesti julkista keskustelua.[14] Niiden vaikutuksia hampaisiin on myös tutkittu ja havaittu, että aspartaami ei aiheuta reikiä. Happamuutensa takia kevytjuomat aiheuttavat kuitenkin haittoja hampaiden kovakudokselle.[5]
Historiaa Suomessa
Virvoitusjuomien myynnin voidaan katsoa Suomessa alkaneen 1865, kun August Ludvig Hartwall perusti Helsinkiin kivennäisvesikioskeja, joissa myytiin myös makeisiin mehuihin sekoitettua mineraalivettä (sekä Koskenkorva-viinan ja kivennäisveden sekoituksen, "kossuvissyn" esiastetta). Vuoden 1865 kesä oli kuuma ja kaivovesien laatu Helsingissä oli huono, joten juomat tekivät kauppansa. Suomen ensimmäisiä pullotettuja virvoitusjuomia olivat Omenapore ja Sitruunasooda. Virallisesti Coca-Cola tuli Suomeen Helsingin olympialaisissa vuonna 1952, tosin Helsingin Stockmannilla Coca-Colaa oli saatavilla jo 1930-luvulla.[15]
Virvoitusjuomat yleistyivät Suomessa vasta 1950-luvulla ja pysyivät juhlajuomina 1970-luvulle asti.
Muuta
Ranskalaisen 60 Millions de Consommateurs -lehden teettämässä laboratoriotutkimuksessa tarkasteltiin Ranskan 19 suosituinta virvoitusjuomaa. Tutkituista juomista kymmenessä todettiin olevan pieniä määriä alkoholia. Coca-Colan ja Pepsin alkoholipitoisuus oli noin 0,001 prosenttia.[16][17]
Katso myös
Sitruunasooda
Lähteet

En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli ensimmäinen keinotekoinen makeutusaine?


Rick Riordan (s. 5. kesäkuuta 1964 San Antonio, Texas, Yhdysvallat)[1] on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on kirjoittanut Percy Jackson -nuortenkirjasarjan. Fantasiasarjan aloittaa Salamavaras (2005).
Riordan on kirjoittanut Percy Jackson -sarjan lisäksi tälle jatkoa olevan Olympoksen sankarit -sarjan sekä rikosromaanisarjan Tres Navarre. Hän on opettanut englantia ja historiaa kouluissa. Hän asuu vaimonsa ja kahden poikansa kanssa syntymäkaupungissaan San Antoniossa. Riordan on myös kirjoittanut The 39 Clues -kirjasarjan ensimmäisen kirjan The Maze of Bones () Riordanin  nuortenkirjasarja on nimeltään Kanen aikakirjat, joka sekoittaa Percy Jacksonien tapaan suuria muinaiskulttuureja tähän päivään. Kanen aikakirjat kertoo muinaisen Egyptin jumalista. Riordanin Punainen pyramidi voitti vuoden 2010 School Library Journal-palkinnon.[2]
Näiden jälkeen
Riordan on aloittanut kirjasarjan "Magnus Chase", joka edellisten sarjojen tavoin sekoittaa muinaiskulttuureita nykyaikaan. Sarja kertoo viikinkijumalista. Riordan on kirjoittanut myös Olympoksen Sankarit-sarjan jälkeiseen aikaan sijoittuvan kirjasarjan The Trials of Apollo, joka kertoo muiden jumalten rangaistuksena puolijumalaksi muutetun Apollonin seikkailuista. Kirjasarjan ensimmäinen ja toinen osa on käännetty suomeksi.
Percy Jackson & The Olympians -sarja
Salamavaras (2005, suomeksi 2007)
Hirviöidenmeri (2006, suomeksi 2008)
Titaanien kirous (2007, suomeksi 2009)
Labyrinttitaistelu (2008, suomeksi 2010)
Jumalten sota (2009, suomeksi 2010)
Percy Jackson & The Olympians -fanikirjat
The Demigod Files (ei suomennettu)
Demigods and Monsters (ei suomennettu)
Demigod diaries (ei suomennettu)
Olympoksen sankarit -sarja
()
Eksynyt sankari (2010, suomeksi 2011)
Merenjumalan poika (2012, suomeksi 2012)[3]
Athenen merkki (2012, suomeksi 2013)
Haadeksen talo (2013, suomeksi 2014)
Olympoksen veri (2014, suomeksi 2015 maaliskuu)[4])[5]
Kanen aikakirjat -sarja
()
Punainen pyramidi (2010, suomeksi 2011)
Liekehtivä valtaistuin (2011, suomeksi 2012)
Pedon varjo (2012, suomeksi 2013)
Magnus Chase -sarja
(engl. Magnus Chase)
Kesän miekka (2015, suomeksi 2016)
Thorin vasara (2016, suomeksi 2017)
Kuolleiden laiva (2017, suomeksi 2018)
Apollon-sarja
(engl. The Trials of Apollo)
Vaiennut oraakkeli (2016, suomeksi 2017)
Synkkä ennustus (2017, suomeksi 2018)
The Burning Maze (2018, ei suomennettu)
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Vuonna 1964 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Slaavilaisen mytologian ja slaavilaisen muinaisuskon varhaisimmat juuret juontuvat hyvin kauas indoeurooppalaisten kansojen menneisyyteen, jopa aikaan ennen slaavilaisen kielimuodon eriytymistä. Joidenkin osien on ounasteltu periytyvän neoliittiselta tai jopa mesoliittiselta kaudelta. Slaavilaisessa mytologiassa on paljon yhteisiä piirteitä muiden indoeurooppalaisten kansojen mytologian ja uskonnon kanssa, minkä vuoksi niiden arvellaan kehittyneen yhdestä indoeurooppalaisesta uskonnosta.
Slaavilaisella mytologialla ei ole juuri lainkaan kirjallisia tietolähteitä, joten useimmat myytit on rekonstruoitu pitkän tutkimustyön tuloksena vasta hiljattain. Jälkiä muinaisten slaavien uskomuksista löytyy etenkin slaavilaisten kansojen kansanperinteestä, mutta myös vertailu muihin indoeurooppalaisiin mytologioihin on osoittautunut hedelmälliseksi. Miltei kaikki tiedot on tämän vuoksi kuitenkin kyseenalaistettu, ja esimerkiksi slaavien jumalperheestä on hyvin erimielisiä näkemyksiä. Yleisimmin hyväksytyn käsityksen mukaan slaavien tärkeimmät jumalat olivat ukkosen jumala Perun ja manalan jumala Veles. Lisäksi on tärkeää huomata, että slaavien muinaisusko ei suinkaan ollut mikään yhtenäinen järjestelmä, vaan uskomukset ja palvonnan kohteet vaihtelivat suuresti niin maantieteellisesti kuin ajallisestikin.
Slaavilaisen mytologian tietolähteet
Toisin kuin kreikkalaisella tai egyptiläisellä mytologialla, slaavilaisen mytologian tutkimuksella ei ole käytettävissään kirjallisia alkuperäislähteitä. Slaaveilla ei voida todistaa olleen minkäänlaista kirjoitusjärjestelmää ennen kristinuskon saapumista, vaikka joitakin kiistanalaisia tapauksia on olemassa (esimerkiksi Velesin kirja). Sen vuoksi kaikki uskomukset ja perinteet siirrettiin suullisesti sukupolvelta toiselle, ja monet niistä painuivat unohduksiin kristinuskon saapumista seuranneina vuosisatoina. Kirjakielen slaaveille loivat 800-luvulla veljekset Kyrillos ja Metodios, kyrillistä aakkostoa edeltäneen glagoliittisen kirjaimiston isät, jotka Bysantin keisari lähetti slaaveja opettamaan. Kirjoitettu slaavi jäi kuitenkin pienen kaupungeissa asuneen hengellisen kansanosan yksinoikeudeksi, ja slaavinkieliset tekstit olivat voimakkaasti sidoksissa kristinuskoon. Maaseudun väestö jatkoi elämää entiseen tapaan, ja heidän uskomuksensa siirtyivät edelleen ainoastaan suullisesti. Ei-slaavilaiset kristityt lähetystyöntekijät kirjoittivat muistiin joitakin harvoja merkintöjä slaavien uskonnosta, mutta he eivät suhtautuneet pakanauskomuksiin kovinkaan objektiivisesti tai kiinnostuneina.
Arkeologisia jäännöksiä vanhoista jumalankuvista ja palvontapaikoista on löydetty, mutta niistä ei ole saatu paljonkaan lisävalaistusta. Palasia vanhoista myyttisistä uskomuksista ja pakanajuhlista on periytynyt tähän päivään kaikkien slaavilaisten kansojen kansanlauluissa, -tavoissa ja -tarinoissa. Ikivanhojen myyttien selvittely näistä kansanperinteessä tuhansia vuosia kulkeneista jäänteistä on monimutkainen ja vaikea tehtävä, joka usein johtaa tutkijoita harhateille. Tämä voi johtaa vääriin tulkintoihin ja sekaannuksiin, ja puhtaat väärennökset hankaloittavat tutkimusta entisestään.
Kirjalliset lähteet
Slaavilaisesta mytologiasta ei ole kirjallisia lähteitä ennen slaavien jakautumista länsi-, itä- ja eteläslaaveihin. Mahdollinen poikkeus on lyhyt huomautus Herodotoksen Historiassa, jossa mainitaan Neuri-heimo kaukana pohjoisessa. Heimon jäsenet muuttivat Herodotoksen mukaan itsensä susiksi useiksi päiviksi joka vuosi. Jotkut tutkijat ovat tulkinneet tämän slaavilaisten ihmissusiuskomusten pohjalta, kun toiset uskovat Herodotoksen viitanneen vanhaan slaavilaiseen karnevaalijuhlaan, jossa nuoret miehet kuljeksivat naamioituina ympäri kylää. Heihin on joskus viitattu nimellä vucari (susimiehet). "Neurin" yhdistäminen esislaaveihin on kuitenkin kiistanalaista. Ensimmäinen varma kirjallinen maininta slaaveista on 500-luvun bysanttilaisen historioitsijan Prokopioksen teoksessa Bellum Gothicum. Siinä hän kuvaa eteläslaaviheimoa, joka ylitti Tonavan suunnaten etelään. Prokopioksen mukaan nämä slaavit palvoivat vain yhtä jumalaa, kaiken herraa, joka hallitsi salamaa ja ukkosta. Historioitsija ei mainitse tämän ylijumalan nimeä, mutta hänen kuvauksestaan on melko selvää että kyseessä on Perun. Prokopios mainitsee slaavien uskoneen myös moniin paholaisiin ja keijukaisiin.

Todennäköisesti 1000-luvun alussa kirjoitetussa Nestorin kronikassa on paljon arvokkaita viittauksia itäslaavien pakanallisiin uskomuksiin. Kronikka kuvaa muinaisen itäslaavivaltion historiaa. Vaikka käsikirjoitus koottiin 1100-luvun alussa, se sisältää kopioita ja viittauksia vanhempiin dokumentteihin ja kuvaa tapahtumia ennen kuin ruhtinas Vladimir Suuri kastoi kristinuskoon koko Kiovan Venäjän. Kaksi jumalaa, Perun ja Veles, mainitaan tekstissä, joka kuvaa 900-luvun rauhansopimusta itäslaavien pakanallisten hallitsijoiden ja bysanttikeisareiden välillä. Myöhemmin kronikan oletettu laatija Nestor kuvaa jumalperhettä, jonka samainen ruhtinas Vladimir esitteli Kiovassa vuonna 980 ennen kääntymistään kristinuskoon. Tähän ryhmään kuuluivat Perun, Hors, Dažbog, Stribog, Simargl ja Mokoš. Muut kronikat mainitsevat myös Svarogin. Kiinnostavia ovat myös itäslaavilaisen eepoksen Laulu Igorin sotaretkestä () katkelmat, joissa viitataan Velesiin, Dažbogiin ja Horsiin. Alkuperäinen eepos on ajoitettu 1100-luvun lopulle, tosin sen aitoudesta on jonkin verran väitelty.
Lukuisimmat ja rikkaimmat kirjalliset lähteet on länsislaavilaisella pakanuudella: viimeiset heimot pakotettiin kristinuskoon vasta 1100-luvun loppupuolella. Saksalaiset lähetystyöntekijät ja papit, jotka taistelivat pakanallisia uskomuksia vastaan, kirjasivat muistiin myös slaavien mytologiaa. He kuvasivat tarkoituksellisestikin slaavit verenhimoisina epäjumalanpalvojina ja barbaareina. Koska papit eivät osanneet slaavien kieltä, heidän kuvauksensa ovat sekoitus arvokasta tietoa, virheellisiä käsityksiä ja rankkaa liioittelua.
Thietmar von Merseburg kronikassa 1000-luvun alusta kuvataan temppeliä Riedegostin (Radagast) saarella, jossa palvottiin suurta jumalaa nimeltä Zuarasic (Svarogič). Thietmarin mukaan tämä oli pakanaslaavien pyhin paikka, ja Svarogič oli heidän tärkein jumalansa. Toinen arvokas dokumentti on saksalaisen Helmoldin myöhään 1100-luvulla kirjoittama Chronica Slavorum. Hän mainitsee "mustan jumalan" Zernebohin (Tšernobog), Porenut-jumalan, Živa-jumalattaren, joitakin nimettömiä jumalia, joiden patsailla oli useita päitä, sekä lopuksi Rügenin saarella palvotun Svantovitin (Svetovid), joka Helmoldin mukaan oli länsislaavien tärkein jumala.
Kolmas ja tärkein lähde on tanskalaisen kronikoitsijan Saxo Grammaticuksen Gesta Danorum, jossa hän kuvaa vuonna 1168 käytyä sotaa tanskalaisten ja Rügenin saaren slaavien välillä. Sodassa heidän kaupunkinsa vallattiin ja siellä sijainnut Svantovitin suuri temppeli tuhottiin. Saxo kuvaa pikkutarkasti Svantovitin palvontaa, siihen liittyneitä tapoja ja jumalan korkeaa nelipäistä patsasta. Hän mainitsee myös muiden slaaviheimojen monipäisiä jumalia: Rugievitin, Porevitin ja Porentiuksen. Neljäs lähde ovat saksalaisen soturipiispan Pyhän Oton kirjoitukset. Otto johti 1100-luvulla useita retkiä lähellä Itämerta eläneiden slaavilaisten heimojen alueelle. Käsikirjoituksen mukaan tärkein slaavilaisten jumala oli Triglav. Wolgastin ja Havelbergin kaupungeissa palvottiin sodanjumala Gerovitia, joka mahdollisesti vastasi itäslaavien Jariloa.
Arkeologiset löydöt

Arkeologisissa tutkimuksissa on löydetty useiden slaavilaisten jumalien patsaita. Vuonna 1848 löytyi Zbrucz-joen varrelta Ukrainasta korkea nelikasvoinen kivipatsas. Koska se muistutti suuresti Saxo Grammaticuksen kuvausta Rügenin saaren temppelin vastaavasta, patsas nimettiin heti Svantovitiksi, tosin tämäkin oletus on sittemmin kyseenalaistettu. Muualta löydettiin lisäksi toisia monikasvoisia patsaita. Pieni nelikasvoinen luusta kaiverrettu patsas 900-luvulta löydettiin keskiaikaisen bulgaarivaltakunnan pääkaupungin Preslavin raunioista. Läheltä Neubrandenburgia Saksasta Tollensesee-järven saarelta löytyi kaksipäinen ihmisenkokoinen ja puusta valmistettu veistos; keskiajalla alueella asui slaavilainen Dolenain-heimo, jonka nimi on säilynyt järven nimessä. Edelleen Dalmatiasta Kroatiasta löytyi kolmipäinen patsas kukkulalta, jonka nimi Suvid muistuttaa Svantovitia (Svetovid). Lähellä sijaitsee myös Dinara-vuoren Troglav-niminen huippu.
Myös useiden alttareiden jäännöksiä on löydetty. Rügenin saarella sijaitsevalla Arkonan niemellä suoritetut kaivaukset paljastivat suuren temppelin ja kaupungin jäänteet, joita pidetään samoina kuin mitä Saxo Grammaticus kuvasi. Novgorodista löydettiin Perunille omistetun alttarin jäännöksiä. Alttarin keskuskumpareella seisoi jumalan patsas. Sitä ympäröi kaivanto ja kahdeksan alttarikomeroa, jotka sisältävät uhrialttarien jäänteitä. Enemmän tai vähemmän samalla tavalla sommitellun linnoituksen jäänteet löydettiin läheltä Břeclavia Tšekistä paikasta, jonka nimi Pohansko (pakanallinen) on melko viitteellinen. Merkittäviä ovat myös Ukrainassa ja Valkovenäjällä vaikuttaneen tšernjahov-kulttuurin keramiikanpalaset 300-luvulta. Venäläinen arkeologi Boris Rybakov tulkitsi niihin piirretyt symbolit muinaiseen slaavilaiseen kalenteriin liittyviksi.
Kansanperinne
Useat slaavilaiset kansat käännytettiin kristinuskoon 600-luvun ja 1100-luvun välisenä aikana. Kristinusko kukoisti kuitenkin lähinnä vain kaupungeissa ja paremman väen keskuudessa, ja erityisesti maaseudulla vanhat myytit säilyivät elinvoimaisina. Kristityt papit ja munkit taistelivat slaavilaisissa maissa (erityisesti Venäjällä) vuosisatoja niin sanottua kaksoisuskoa vastaan: toisaalta talonpojat antoivat kastaa itsensä, kävivät jumalanpalveluksissa ja viettivät uusia kristittyjä juhlia, mutta harjoittivat silti itsepäisesti vanhoja riittejä vielä silloinkin, kun muinaiset jumalat ja myytit olivat täysin unohtuneet. Tämä johtui siitä, että slaavilaisen talonpojan näkökulmasta kristinusko ei korvannut vanhaa slaavilaista mytologiaa, vaan toi siihen uusia aineksia. Kristinusko tarjosi ehkä toivon pelastuksesta ja kuolemanjälkeisestä elämästä, mutta tässä maailmassa selviytymiseen, vuotuiseen sadonkorjuuseen ja karjan suojelemiseen tarvittiin vanhoja suojelusjumalia, kotihenkiä ja hedelmällisyysriittejä. Tätä ongelmaa kirkko ei koskaan kyennyt todella ratkaisemaan, korkeintaan se saattoi korvata pakanajumaluuden pyhimyksellä tai marttyyrilla. Kultti itse kuitenkin säilyi, samoin myyttinen käsitys maailmasta, jonka avulla luonnonilmiöt selitettiin.
Slaavilaisen mytologian tutkimus joutui siten vaikeaan tilanteeseen. Slaavien kansanuskomukset ja -perinteet ovat epäilemättä rikkain lähde vanhojen pakanallisten uskomusten selvittelyyn, mutta tietolähteen tulkitseminen ei ole yksinkertainen tehtävä. Kansanlaulut, -tarinat ja -juhlat menettivät alkuperäisen myyttisen luonteensa ja tarkoituksensa kauan sitten, ja niistä tuli pelkkää taikauskoa tai merkityksetön perinne, jota toistettiin ja siirrettiin jälkipolville ymmärtämättä sen tarkoitusta. Ihmisillä oli epämääräinen käsitys, että joitakin juhlia tuli viettää, tarinoita kertoa ja lauluja laulaa, koska niin oli aina tehty. Vanhojen jumalien kultteja sekoitettiin uusien kristittyjen pyhimysten kunnioittamiseen, vanhat rituaalit sekoittuivat kristillisiin juhliin, ja vuosisatojen aikana ne sulautuivat toisiinsa täydellisesti. Tämä johti tutkijat analysoimaan itse kansanperinteen rakennetta ja suunnittelemaan menetelmiä, joiden avulla vanha mytologia saataisiin siitä esiin. Kansanperinteen kertomukset voidaan karkeasti jakaa kahteen osaan:

Sadut mielikuvituksellisista henkilöistä ja otuksista, sellaisista kuin Alkonost, Baba Jaga, Koštšei, Tulilintu ja Zmei Gorynytš, laulut ja tarinat legendaarisista sankareista kuten venäläisistä bogatyreista sekä erilaisiin paholaisiin ja henkiin kohdistuva taikausko (domovoi, liho, vilat, vampyyrit, vodjanoi ja niin edelleen). Monet näistä kertomuksista ja uskomuksista voivat olla hyvin vanhoja, ja ne sisältävät ainakin joitakin elementtejä vanhoista myyteistä vaikka eivät itse ole myyttejä. Niistä puuttuu syvempi uskonnollinen tarkoitus ja ne vaihtelevat suuresti slaavilaisten kansojen välillä.
Useiden kristittyjen juhlien vietto kansan keskuudessa sekä pyhimyksiin liittyvät yleiset uskomukset. On esimerkiksi melko selvää, että profeetta Elia, joka Raamatun mukaan nousi taivaaseen tulisissa vaunuissa, oli sopiva korvaaja ukkosenjumala Perunille. Monissa slaavilaisissa maissa Elian nimi onkin Ilja Gromovik (, ukkonen). Samalla tavoin jälkiä muinaisista jumalista voidaan liittää moniin muihinkin pyhimyksiin. Näitä ovat esimerkiksi Pyhä Vitus, Pyhä Yrjö, Pyhä Blasius, Neitsyt Maria ja Pyhä Nikolaus. On myös ilmeistä että useat kansanjuhlat, kuten keväällä vietettävä Jare tai Jurjevo sekä kesän Ivanje tai Ivan Kupala, liittyvät molemmat vain löyhästi kristillisiin juhliin ja niissä on paljon esikristillistä ainesta. Näillä uskomuksilla on huomattavaa uskonnollista merkitystä ihmisille, jotka niitä yhä harjoittavat. Ongelma on tietysti se, että esikristillisen uskonnon ainekset ovat täysin sekoittuneet yleiseen kristillisyyteen.
Vanhojen slaavilaisten myyttien rekonstruoiminen on siksi todellista salapoliisityötä ja vaatii taitoa monilla tieteenaloilla kuten semiotiikassa, kielitieteessä, filologiassa ja etnologiassa. Kansanperinnettä tulee analysoida rakenteen tasolla, ei vain yksittäisinä lauluina ja tarinoina. Ryhmittäin tarkasteltuina niistä löytyy merkkejä ja symboleita, joilla on jokin sisäinen logiikka. Lähinnä nämä merkit ovat avainsanoja, jotka tarkoittavat enemmän kuin vain henkilöiden, paikkojen tai asioiden nimiä. Tällaiset pysyvät avainsanat eli epiteetit ovat hyvin tyypillisiä myös venäläisessä kertomarunoudessa, bylinoissa: substantiiveihin liitetään jokin vakiomääre. Esimerkiksi sana metsä saa määreekseen adjektiivin tumma, Venäjä on pyhä ja kukat sinisiä. Tällaiset avainsanat auttavat tutkijoita seulomaan mytologian jälkiä kansanperinteestä, koska vaikka tarinan päähenkilön nimi olisi vaihtunut moneen kertaan, häntä luonnehtiva määre säilyy.
Mytologian tutkimuksessa nämä määreet ilmenevät esimerkiksi seuraavasti: slaavilainen ukkosenjumala Perun korvattiin enimmäkseen profeetta Elialla, Ilja Gromovikilla. Perunia vastasi kuitenkin joskus myös arkkienkeli Mikael ja joskus jopa kristinuskon Jumala, kun taas joissakin venäläisissä ja valkovenäläisissä tarinoissa hänet alennettiin satuhahmon tasolle. Huolimatta itse nimen ja hahmon muutoksista näissä tarinoissa on aina mukana tiettyjä määreitä, joita käytettiin Perunin symboleina vanhoissa myyttisissä teksteissä ja jotka ovat selvinneet kansanperinteessä. Perun on aina gore (yläpuolinen, ylhäällä, korkealla, vuoren huipulla tai taivaassa), hän on suh  (kuiva, märän vastakohtana) hän iskee (treska) ja lyö (razbija) nuolilla (strela) tai salamoilla (molnija). Nämä avainsanat säilyvät aina kansanperinteessä vaikka itse Perunin nimi olisi aikaa sitten unohdettu. Siksi symbolit auttavat tunnistamaan Perunin häntä vastaavista kristityistä tai myöhemmän kansanperinteen hahmoista.
Tällaista menetelmää käyttäen ja vertaamalla slaavilaista mytologiaa muiden indoeurooppalaisten mytologioiden (erityisesti balttilaisen mytologian) rakenteeseen sekä toisinaan käyttäen historiallisia viittauksia slaavilaisesta pakanuudesta on joitakin vanhoja myyttejä saatu kaivettua esiin. Slaavilaisen mytologian tutkimus on edistynyt huomattavasti viimeisen 30 vuoden aikana, enimmäkseen venäläisten filologien Vladimir Toporovin ja Vjatšeslav Ivanovin sekä kroaattitutkijoiden Radoslav Katičićin ja Vitomir Belajin ansiosta. Arvokkaita ovat myös venäläisen Boris Uspenskin tutkimukset samoin kuin serbialaisen filologin ja etnologin Veselin Čajkanovićin. Kansanperinteen kritiikitön tutkiminen voi kuitenkin johtaa tutkijan täydellisesti harhaan, kuten seuraavassa nähdään.
Väärät tulkinnat ja väärennökset

Slaavilaista mytologiaa tutkittaessa lähteiden aitouden ja luotettavuuden kriittisessä tarkastelussa ei voi olla liian huolellinen. Kiinnostus muinaisten slaavien uskomuksiin on kasvanut aina renessanssin ajoista, ja siten myös sekaannusten, virheiden, väärien tulkintojen ja puhtaiden mielikuvituksen tuotteiden määrä on myös lisääntynyt. Ennen 1900-luvun puoliväliä ei ollut olemassa mitään tieteellistä menettelytapaa kansanperinteen tulkintaan, ja historiallisten ja arkeologisten lähteiden puuttuessa epäoikeutetut spekulaatiot saivat rauhassa kukoistaa. Esimerkki ilmeisen täydellisestä väärintulkinnasta on rakkauden jumalatar Lada (Lado), jonka nimi otettiin slaavilaisen häälaulun säkeistä mutta ei ilmeisesti tarkoita mitään. On melko varmaa, että kyseinen jumala ei ole koskaan kuulunut slaavien jumalperheeseen. Sellaiset jumalat kuin Koleda ja Kupala on otettu slaavilaisten kansanjuhlien nimistä: Koleda joulusta, Kupala Ivan Kupalasta (kirjaimellisesti Johannes Kastaja), jonka juhlapäivää vietetään kesäpäivänseisauksen aikaan monissa slaavilaisissa maissa. Juhlissa on kyllä aineksia esikristilliseltä ajalta, mutta jumalien keksiminen juhlien nimistä ei selvästikään ole oikea menetelmä vanhan mytologian tulkitsemiseksi.
Thietmar von Merseburgin kronikan väärä tulkinta johti sekaannukseen Svarogič-jumalan ja Radegastin kaupungin välillä, jossa Svarogičin temppeli sijaitsi. Nimi Radegast voidaan helposti käsittää merkitsevän "rakasta vierasta", mikä johti tulkintaan slaavilaisesta vieraanvaraisuuden jumalasta Radegastista. Samalla tavoin Helmoldin mainitsemalle Tšernobogille (musta jumala) keksittiin vastapariksi Belobog, valkoinen jumala. Tätä nimeä ei ole löydetty mistään luotettavasta historiallisesta lähteestä, mutta koska oli olemassa musta jumala, täytyi olla myös valkoinen jumala, ja oletetusta Belobog-Tšernobog -dualismista kirjoitettiin sivukaupalla tekstiä. Monet kirjat ja tieteelliset tutkimukset olettavat yhä, että muinaiset slaavit palvoivat kyseisiä jumalia.
Vielä sekaannuksia ja vääriä tulkintoja pahempia ovat tahalliset väärennökset. 1800- ja 1900-luvuilla romanttiset, nationalistiset ja uuspakanalliset liikkeet saivat suuren yleisön kiinnostumaan slaavilaisesta mytologiasta, ja siihen liittyvän todistusaineiston väärentämisestä tuli eräänlainen harrastus. Usein sen tarkoitus oli tukea ryhmän omaa ideologiaa. "Löydettiin" slaavilaisia jumalia esittäviä patsaita ja "taltioitiin" kansanlauluja ja -tarinoita, joissa puolet slaavien jumalperheestä kuvattiin poimimassa kukkasia ja tanssimassa nuotion ympärillä.
1800-luvulla julkaistu Veda Slovena on bulgarialaisten kansanlaulujen ja -legendojen kokoelma, jossa on paljon viittauksia slaavilaiseen mytologiaan mutta jota useimmat tutkijat pitävät väärennöksenä. Tuoreempi esimerkki on kiistelty Velesin kirja, jonka väitetään olevan alkuperäinen kirjallinen slaavilaista mytologiaa kuvaava lähde 800- tai 900-luvuilta. Se on kirjoitettu kyrillisiä aakkosia muistuttavilla kirjaimilla, mutta slaaveilla ei voida osoittaa olleen minkäänlaista kirjallista järjestelmää ennen kristinuskoon kääntymistään puhumattakaan siitä, että he olisivat käyttäneet kyrillistä kirjaimistoa. Slaavilaiset uuspakanat pitävät Velesin kirjaa pyhänä kirjanaan ja väittävät sen olevan aito. Alkuperäinen puulle kirjoitettu teos on todennäköisesti hävinnyt, eikä sen aitoutta voida siksi tarkistaa.
Kalenteri ja juhlapäivät
Slaavilaiset myytit olivat syklisiä ja toistuivat vuodenaikojen ja luonnon kiertokulun mukaan joka vuosi erilaisten juhlien muodossa. Siksi slaavilaisen mytologian ymmärtämiseksi on tärkeää tietää myös slaavien käyttämästä ajanlaskusta. Arkeologisten ja kansanperinteestä saatujen todisteiden perusteella on ollut mahdollista selvittää slaavien kalenterin joitakin piirteitä, pääasiassa suuria juhlia.
Slaavit käyttivät ilmeisesti kuukalenteria. Vuosi alkoi maaliskuun ensimmäisenä päivänä samalla tavoin kuin muissa indoeurooppalaisissa kulttuureissa, joiden kalenterijärjestelmä tunnetaan paremmin. Vanhan vuoden viimeisestä yöstä ja uuden vuoden ensimmäisestä päivästä käytettiin ilmeisesti nimiä velja noc ja velik dan (suuri yö, suuri päivä). Kristinuskon omaksumisen jälkeen nämä nimet siirrettiin kuvaamaan pääsiäistä. Ortodoksiseen kirkkoon kuuluvissa slaavilaisissa maissa pääsiäisen nimitys on yhä suuri päivä (esimerkiksi ukrainaksi Великдень), kun katoliset slaavit kutsuvat sitä suureksi yöksi (esimerkiksi tšekiksi velikonoce). Pakana-aikana juhlan viettoon kuuluivat naamioihin ja lampaanvillatakkeihin sonnustautuneet šamaanit, jotka kulkivat ympäri kylää. Uskottiin nimittäin, että suuren yön aikana kuolleiden esi-isien henget tulivat taloihin juhliman uutta vuotta elävien sukulaistensa kanssa. Vuoden viimeisen päivän jumala olikin manalan jumala Veles.

Slaaveilla oli myös suuri Jarilolle, kasvillisuuden ja hedelmällisyyden jumalalle omistettu juhla, jota vietettiin keväällä. Nuorten tyttöjen ja poikien kulkue kiersi kylissä kantaen vihreitä oksia ja kukkia uuden elämän merkkeinä. He kulkivat talosta taloon laulaen lauluja ja siunaten talonväkeä. Kulkueen johtaja ratsasti tavallisesti hevosella ja esitti Jariloa. Tapana oli ilmeisesti myös valmistaa koristeellisia munia (pisanki): tämä perinne siirtyi myöhemmin myös pääsiäisen viettoon.
Kesäpäivänseisauksen juhlaa (Ivanje, Kupala) vietettiin melko lailla samalla tavalla kuin suuria häitä. Yhtymäkohtia on myös juhannuksen viettoon. Pakana-aikana juhlaan kuului todennäköisesti yleiset orgiat. Edellisenä yönä syötiin ja juotiin ja sytytettiin suuria nuotioita, nuoret tanssivat ja hyppivät tulien yli. Nuoret tytöt yrittivät erilaisten rituaalien avulla selvittää tulevaa naimaonneaan: he solmivat kukkaseppeleitä, viskasivat ne jokeen ja tekivät ennusteita siitä, miten ja minne seppeleet kelluivat. Rituaalinen kylpeminen oli tänä yönä myös tärkeää, mikä sopi hyvin kirkon myöhemmin tälle juhlalle antamaan merkitykseen, Johannes Kastajan (Ivan Kupala) muistopäivään.
Keskikesällä vietettiin ukkosenjumala Perunille omistettua juhlaa. Kristillisenä aikana juhla muuttui profeetta Elialle omistetuksi. Tätä pidettiin vuoden pyhimpänä aikana, ja jotkut historialliset lähteet viittaavat ihmisuhrien käyttöön. Sadonkorjuu alkoi todennäköisesti tämän juhlan jälkeen.
Sadonkorjuun päätösjuhlan ajankohta on epäselvä. Historialliset lähteet mainitsevat siihen liittyvän kiintoisan perinteen, jota harjoitettiin nykyään Saksalle kuuluvalla Rügenin saarella sodan ja hedelmällisyyden jumalan Svantovitin temppelissä. Ihmiset kerääntyivät temppelin eteen, johon papit sijoittivat valtavan, melkein ihmisen kokoisen vehnäkakun. Ylin pappi seisoi kakun takana ja kysyi ihmisiltä näkivätkö he hänet. Vastauksesta riippumatta pappi sitten pyysi, että seuraavana vuonna ihmiset eivät näkisi häntä kakun takaa. Pyynnössä toivottiin, että seuraava vuosi olisi vieläkin satoisampi.
Myös talvipäivänseisauksen aikaan todennäköisesti juhlittiin. Myöhemmin tämä juhla liittyi joulun viettoon. Monissa slaavilaisissa maissa joulua kutsutaan nimellä božić, joka tarkoittaa pientä jumalaa. Vaikka nimi sopii hyvin myös kristilliseen ajatukseen joulusta, se on todennäköisesti pakanallista alkuperää: ilmeisesti se viittasi uuden auringonjumalan syntymään vanhan kuollessa vuoden pisimpänä yönä. Vanhaa auringonjumalaa kutsuttiin nimellä Svarog ja tämän poikaa nimellä Dažbog. Vaihtoehtoinen ja ehkä alkuperäinen nimi tälle juhlalle oli kračún.
Kosmologia
Slaavit käyttivät maailmanselityksessään melko tyypillistä indoeurooppalaista kosmologista käsitettä, Maailmanpuuta. Se oli joko tammi tai jonkinlainen mänty. Maailmanpuun myyttinen symboli selvisi slaavilaisessa kansanperintessä monia vuosisatoja pakanuuden ajan jälkeenkin. Puussa sijaitsivat maailmankaikkeuden kolme tasoa. Sen latvus kuvasi taivasta ja taivaallisten jumalten valtakuntaa, kun taas runko oli kuolevaisten valtakunta. Puun juuret kuvasivat manalaa ja kuolleiden asuinpaikkaa. Vastoin muiden kulttuurien käsityksiä näyttää siltä, että manala oli slaavilaisessa mytologiassa melko mukava paikka, vehreä maailma jossa oli ikuinen kevät.
Kolme valtakuntaa sijaitsivat päällekkäin, vertikaalisesti maailmanpylväässä vastakohtana tavallisen maailman vaakasuoruudelle. Jumalten ja kuolevaisten alue sijaitsi litteänä pidetyn maailman keskellä meren ympäröimänä. Meren toisella puolella oli kuolleiden maa, jonne linnut lensivät talveksi palatakseen keväällä. Monissa kansantarinoissa meren taakse meneminen tai meren takaa palaaminen tarkoittivat kuolemista ja takaisin henkiin heräämistä. Tämä muistuttaa ikivanhaa ja useissa kulttuureissa esiintyvää myyttistä käsitystä, jonka mukaan tuonpuoleinen saavutetaan jonkinlaisen vesistön yli kulkemalla. Vaakasuunnassa maailma oli jaettu neljällä pisteellä, jotka kuvasivat neljän tuulen suuntaa (pohjoisen, eteläisen, itäisen ja läntisen). Maailmalla oli siis kaksi ulottuvuutta, ja se jakaantui pystysuuntaisella akselilla kolmeen ja vaakasuuntaisella neljään osaan. Jaottelulla oli tärkeä osa mytologiassa, ja se esiintyy monissa slaavilaisia jumalia esittävissä patsaissa, erityisesti kolmipäisen Triglavin ja nelipäisen Svantovitin kuvissa.
Aurinkoa pidettiin naispuolisena jumaluutena ja Kuuta miespuolisena päinvastoin kuin indoeurooppalaisissa mytologioissa yleensä. Balttilainen mytologia, joka on lähinnä slaavilaista, on myös tässä suhteessa sen kanssa samanlainen.
Jumalat

Slaavit palvoivat hyvin suurta määrää jumalia laajalla maantieteellisellä alueella Itämereltä Mustallemerelle yli 600 vuoden aikavälillä. Jumalat ja uskomukset olivat myös hyvin paikallisia jopa niin, että kukin heimo palvoi omia jumaliaan omilla tavoillaan. Slaavien mytologiassa on kuitenkin yhteisiä piirteitä, joita tutkimalla voidaan luoda kuva alkuperäisestä slaavilaisesta muinaisuskosta samalla tavoin kuin slaavilaiset kielet periytyvät yhteisestä alkukielestä.
Ylijumala
Jotkut uudet teoriat pitävät slaavien ylijumalana Rodia tai Svarogia, ja osa heimoista palvoi ylijumalana myös Svantovitia tai Triglavia. Paras ehdokas ylijumalaksi on kuitenkin Perun, jonka nimi esiintyy useimmin kaikissa historiallisissa lähteissä. Perun on itse asiassa ensimmäinen slaavilainen jumala, joka mainitaan historiankirjoituksessa (Prokopios mainitsee, että ukkosen ja salamoiden jumala on slaavien ainoa jumala ja ylijumala). Nestorin kronikka ilmoittaa hänet Kiovan Venäjän (Kiovan Rus) pääjumalaksi. Lyhyt huomautus Helmoldin Chronica Slavorumissa väittää, että länsislaavit uskoivat yhteen taivaanjumalaan, joka hallitsisi kaikkia muita jumalia. Ylijumalan nimeä ei tosin mainita.
Perunin ylijumaluutta puoltaa myös se, että kaikki slaavit eri puolilla Eurooppaa tunsivat hänet, minkä osoittaa Perunin nimestä johdettujen nykyistenkin paikannimien laaja kirjo slaavilaisissa maissa. Kansanperinnettä analysoimalla on myös havaittu, että Perun oli ainoa slaavilainen jumala, joka rinnastettiin kristinuskon Jumalaan. Nämä todisteet osoittavat vahvasti, että Perun oli alkuperäisen slaavilaisen muinaisuskon ylijumala.
Perunilla oli kuitenkin myös kilpailija. Roman Jakobson on osoittanut, että aina kun Perun mainitaan historiallisissa teksteissä, samassa yhteydessä mainitaan myös toinen jumala, Veles. Tämä suhde näkyy myös paikannimissä: jos vuoren tai kukkulan nimi voidaan yhdistää Peruniin, on alangolla yleensä joen lähellä paikka, jonka nimi muistuttaa Velestä. Samoin kuin Perun rinnastettiin Jumalaan, oli Saatana Velesin vastine kristinuskossa.
Perun ja Veles

Ivanov ja Toporov rekonstruoivat vanhan myytin slaavien kahdesta tärkeimmästä jumalasta, Perunista ja Velesistä, jotka olivat melkein joka suhteessa toistensa vastakohtia. Perun on taivaallinen ukkosen ja salamoiden jumala, joka hallitsee elävää maailmaa ylhäältä käsin. Hänen linnoituksensa sijaitsee Maailmanpuun ylimmällä oksalla. Veles puolestaan yhdistetään vesiin ja maahan. Hän on manalan jumala, joka hallitsee kuolleiden valtakuntaa alhaalta, Maailmanpuun juurista. Perun antaa maanviljelijöille sateen ja on aseiden sekä sodan jumala. Veles puolestaan suojelee paimenia ja on karjan jumala, ja hänet yhdistetään taikuuteen ja kaupankäyntiin. Perun luo järjestystä, Veles kaaosta.
Näiden kahden välistä kosmista taistelua kuvaa useissa indoeurooppalaisissa kulttuureissa esiintyvä myytti taistelusta myrskyn jumalan ja lohikäärmeen välillä. Salamoiden avulla taivaasta hyökäten Perun vainoaa käärmemäistä vihollistaan Velesiä. Veles pilkkaa Perunia ja pakenee muuttaen itsensä erilaisiksi eläimiksi. Lopuksi Perun surmaa Velesin tai tämä pakenee veteen, manalaan. Käytännössä kyse on samasta asiasta, sillä tappamalla Velesin Perun ei tuhoa häntä, vaan palauttaa hänet oikealle paikalleen kuolleiden valtakuntaan. Siten Perun palauttaa jälleen Velesin häiritsemän maailmanjärjestyksen. Ajatus myrskystä ja ukkosesta jumalallisena taisteluna ylijumalan ja tämän arkkivihollisen välillä oli hyvin tärkeä slaaveille, ja se eli vielä pitkään sen jälkeen kun Perun ja Veles oli korvattu Jumalalla ja Saatanalla.
Perunin ja Velesin vihollisuus selitettiin sillä, että Veles olisi varastanut Perunin karjaa tai päinvastoin (koska Veles on karjan jumala, omistusoikeus ei ole itsestään selvä). Aihe jumalallisen karjan varastamisesta on myös yleinen indoeurooppalaisessa mytologiassa, ja se voidaan käsittää sateen metaforana. Koska Veles yhdistetään vesiin ja Perun taivaaseen sekä pilviin, on jälleen epäselvää kummalle sateen pitäisi kuulua. Toinen syy vihamielisiin suhteisiin voi olla vaimon varastaminen. Kansanperinteen perustella näyttää selvältä, että aurinkoa pidettiin Perunin vaimona. Auringon "kuoleminen" joka ilta sen painuessa horisontin taakse käsitettiin siten, että Veles varasti Perunin vaimon, jonka Perun taas ryösti aamulla takaisin itselleen.
Jarilo ja Morana
Radoslav Katičić ja Vitomir Belaj jatkoivat Ivanovin ja Toporovin viitoittamaa tietä ja rekonstruoivat myytin, joka kertoo hedelmällisyyden ja kasvillisuuden jumalasta Jarilosta sekä hänen sisarestaan ja vaimostaan Moranasta, joka on naispuolinen luonnon ja kuoleman jumalatar. Jarilo yhdistetään kuuhun, kun taas Moranaa pidetään auringon tyttärenä. Molemmat ovat Perunin lapsia ja syntyneet uuden vuoden yönä. Samana yönä Jarilo kuitenkin kaapataan kehdostaan ja viedään manalaan, jossa Veles kasvattaa hänet omana poikanaan. Kevään juhlassa Jarilo palaa kuolleiden maailmasta tuoden kevään eläville. Hän tapaa sisarensa Moranan, ja myöhemmin kesällä vietetään heidän jumallallisia häitään. Ylijumalan lasten liitto tuo hedelmällisyyttä ja rikkautta maahan taaten runsaan sadon. Koska Jarilo on myös Velesin kasvattipoika, avioliitto tuo rauhan kahden suuren jumalan välille; toisin sanoen se varmistaa, että myrskyt eivät vahingoita satoa.
Sadonkorjuun jälkeen Jarilo on kuitenkin uskoton vaimolleen, joka surmaa tämän (palauttaa hänet manalaan) uudistaen vihollisuuden Perunin ja Velesin välillä. Ilman aviomiestään luonnon jumalatar Morana kuihtuu ja paleltuu alkavassa talvessa: hän muuttuu kauheaksi, vanhaksi ja vaaralliseksi pimeyden ja pakkasen jumalattareksi, joka kuolee vuoden loppuessa. Myytti toistuu joka vuosi, ja sen osien uudelleen kertomisen kanssa samaan tahtiin kulkivat suuret vuotuiset juhlat.
Svantovit ja Triglav

On hiukan ironista, että toistaiseksi näiden kahden jumalan asemaa esislaavilaisessa jumalperheessä ei ole voitu tarkkaan selvittää, vaikka heistä on suurin määrä kirjallisia todisteita. Epäilemättä Svantovit (Svetovid, Svantevid, Svantovid) ja Triglav olivat tärkeitä kaikille slaaveille, mikä ilmenee heihin yhdistettävien paikannimien huomattavasta määrästä ja monipäisistä patsaista, joita on löydetty useista slaavilaisista maista. Molempia jumalia pidettiin ylijumalina joillakin paikkakunnilla. Molempia myös kuvattiin hevosella, mutta Svantovitin hevonen oli valkoinen ja Triglavin musta. Patsaissa Svantovitia kuvattiin nelipäisenä kun taas Triglavilla (jonka nimi merkitseekin kolmipäistä) oli kolme päätä. Svantovit yhdistettiin myös sadonkorjuuseen, kaupankäyntiin ja voittoon sodassa.
Svantovitista ja Triglavista on esitetty useita hypoteeseja, esimerkiksi että he olivat itse asiassa yksi ja sama jumala tai että he olivat yhdistelmiä kolmesta ja neljästä jumalasta. Slaavilaiset uuspakanat ajattelevat Triglavia kolminaisuutena. Svantovitin on myös väitetty olleen myöhäinen länsislaavilainen versio Perunista tai Jarilosta. Mikään näistä hypoteeseista ei ole erityisen tyydyttävä, ja enimmäkseen ne ovat vain villiä spekulaatiota.
Svarog, Svarogič ja Dažbog
Svarogin nimi esiintyy vain itäslaavilaisissa käsikirjoituksissa, jossa se rinnastetaan yleensä kreikkalaiseen takomataidon jumalaan Hefaistokseen. Nimi on kuitenkin hyvin vanha, mikä saattaa merkitä sitä, että myös Svarog kuului esislaavilaiseen jumalperheeseen. Sanan juuri svar merkitsee kirkasta ja pääte -og ilmaisee paikkaa. Vertailu vedalaiseen Svargaan viittaa siihen, että Svarog merkitsi yksinkertaisesti taivasta. On mahdollista, että hän oli alkuperäinen taivaan jumala, ehkä slaavilainen versio indoeurooppalaisesta alkujumalasta Dyēuksesta. Nimi voidaan yhdistää myös ahjoon, mikä yhdessä Hefaistos-rinnastuksien kanssa viittaisi siihen, että Svarog oli tulen ja sepäntyön jumala. Ivanovin ja Toporovin tulkinnan mukaan Svarogilla oli kaksi poikaa: Svarogič tai Svarozič, joka kuvasi maanpäällistä tulta, ja Dažbog, joka kuvasi tulta taivaassa ja yhdistyi siten aurinkoon. Svarogin uskottiin takoneen auringon ja antaneen sen pojalleen Dažbogille, jotta tämä kuljettaisi sitä taivaan poikki.
Voidaan osoittaa, että Dažbogin tunsivat kaikki kolme slaavien päähaaraa. Hän olisi siten tärkeä esislaavilainen jumala. Venäläisissä käsikirjoituksissa hänet yhdistetään aurinkoon, ja kansanperinne muistaa hänet hyväntahtoisena valon ja auringon jumalana. Serbialainen perimätieto antaa hänestä kuitenkin paljon synkemmän kuvan: hänet muistetaan Dabogina, pelottavana ja rampana jumalana, joka vartioi manalan portteja ja joka yhdistettiin kaivostoimintaan ja arvometalleihin. Veselin Čajanković huomautti, että nämä kaksi katsantokantaa sopivat melko hyvin yhteen slaavilaisessa symboliikassa. Siten hyväntahtoinen Dažbog kantaa aurinkoa taivaan poikki, kun taas häijy ja ruma Dabog kuljettaa auringon manalan läpi yöllä. Tämä voidaan yhdistää myös auringon vuotuiseen kiertoon: hyväntahtoinen persoona yhdistetään nuoreen kesäaurinkoon, pahansuopa vanhaan talviseen aurinkoon.
Venäläiset talonpojat palvoivat Svarogičia tulen henkenä kauan kristinuskon omaksumisen jälkeenkin. Myös länsislaavit tunsivat hänet, mutta he palvoivat häntä pyhän Radegastin kaupungin ylijumalana. Svarogič on yksinkertaisesti diminutiivimuoto Svarogin nimestä. Erään näkemyksen mukaan Svarog olisi kaikkien muiden slaavilaisten jumalten esi-isä, jolloin Svarogič voisi viitata mihin tahansa muista jumalista. Dažbog, Perun ja Veles voisivat siis kaikki olla Svarogičeja.
Mytologian kehitys
Ivanov ja Toporov luonnostelivat myös slaavilaisen mytologian kehityskulkua yrittäen selittää, miten se kehittyi alkuperäisestä esislaavilaisesta jumalperheestä.
Ensimmäinen askel kehityksessä oli slaavien jakautuminen itä-, länsi- ja eteläslaaveihin, jolloin myös eri haarojen jumalat eriytyivät. Näitä jumalia ovat esimerkiksi Rod ja Mokoš. Sellaiset jumalat kuin Hors ja Simargl tulkitaan joskus itäslaavien lainoiksi skyyttinaapureiltaan.

Jumalaisen toiminnan abstraktin henkilöitymän tasolla on sellaisia käsitteitä kuin pravda ja krivda (oikea ja väärä) tai dobra kob ja zla kob (hyvä ja paha kohtalo tai onni). Näiden käsitteiden, jotka esiintyvät useissa slaavilaisissa saduissa, arvellaan periytyvän ajalta, jolloin vanhat myytit olivat jo muuttumassa legendoiksi ja tarinoiksi. Loius Leger huomautti, että useat menestystä, kohtaloa tai onnea kuvaavat sanat ovat kaikki yhteydessä vanhaan slaavilaiseen Jumalaa merkitsevään sanaan bog. Vaikka sitä käytettiin viittaamaan kristinuskon Jumalaan, sana on pakanallista alkuperää ja melko vanha.
Seuraava askel oli historiallisten perinteiden mytologisoituminen. Kehitys alkoi jo pakanallisilla ajoilla ja jatkui pitkään kristinuskon saapumisen jälkeenkin. Tätä kautta luonnehtivat laulut ja kertomukset legendaarisista sankareista, jotka vaihtelevat heimojen tarumaisista johtajista (esimerkiksi tarinat kolmesta veljeksestä Lech, Čech ja Rus, jotka olivat slaavilaisten kansojen kantaisiä) todellisiin historiallisiin henkilöihin kuten 1400-luvun kroatialais-unkarilaiseen kuninkaaseen Matias Corvinukseen tai eteläslaavilaiseen Prinssi Markoon, jotka kansanrunous ja tarinat tekivät kuolemattomiksi. Venäläiset bylinat bogatyreista, puolalaiset legendat Krak Lohikäärmeentappajasta, tšekkiläisten tarinat Libušesta ja Prahan perustamisesta kuuluvat kaikki tähän sarjaan. Nämä tarinat paljastavat yhä aineksia vanhoista myyteistä (esimerkiksi sankari surmaamassa lohikäärmettä muistuttaa Perunin ja Velesin välisestä taistelusta).
Satuihin ilmaantui myös tiettyjä vakiintuneita hahmoja. Näitä ovat noita-akka Baba Jaga, Koštšei kuolematon, rosvo Solovei-Razboinik, Vodjanoi, kolmipäinen lohikäärme Zmei Gorynytš ja niin edelleen. Tässä vaiheessa voi tuskin enää puhua mytologiasta. Pikemminkin kyseessä ovat tarinat, joissa on katkelmia vanhoista myyteistä, mutta joiden rakenne ja tarkoitus eivät ole selviä.
Kehityksen alin taso sisältää paljon koti- tai luonnonhenkiä ja taianomaisia olentoja, jotka vaihtelevat suuresti slaavilaisten kansojen välillä. Myyttinen rakenne on jo käytännöllisesti katsoen huomaamaton, mutta jotkut uskomuksista voivat olla hyvinkin vanhoja. Niinkin varhain kuin 400-luvulla Prokopios mainitsee, että slaavit palvoivat joen ja luonnon henkiä. Näiden uskomuksien jäänteitä voi yhä löytää slaavilaisten tarinoista vila-keijuista, vampyyreista, noidista ja ihmissusista.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Charles Phillips ja Michael Kerrigan| title = Forests of the Vampire: Slavic Myth| publisher = Time-Life Books BV, Amsterdam| year = 1999| id = ISBN 0-7054-3613-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Harvilahti, Lauri| title = Bylinat: Venäläistä kertomarunoutta| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen kirjallisuuden seura| year = 1985| version = Tietolipas 98| id = ISBN 951-717-406-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nestorin kronikka| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| version = (Povest’ vremennyh let.) Dmitri Sergejevitš Lihatšovin venäjänkielisestä tulkinnasta suomentanut Marja-Leena Jaakkola. Kuvittanut Mjud Metšev| id = ISBN 951-0-19828-5}}
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Warner, Elizabeth| title = Ihmeseppiä ja tsaarinpoikia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1986| version = (Heroes, monsters and other worlds from Russian mythology, 1985.) Kuvittanut Alexander Koškin. Suomentanut Paula Pesonen. Maailman taruaarteet. Venäjä| id = ISBN 951-0-12852-X}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. {{Country data {{{1}}}| flaglink/core
| variant =
| size =
| name =
| altlink =national rugby union team
| altvar =rugby union}}
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*


Koala eli pussikarhu (Phascolarctos cinereus) on australialainen puissa elävä pussieläin. Se on koalojen heimon ainoa jäljellä oleva laji. Koala syö ravinnokseen eukalyptusten lehtiä ja koska lehdet ovat myrkyllisiä, se kykenee syömään vain joitakin eri eukalyptuslajeja. Lehdet ovat kuitupitoisia, vähäravintoisia ja vaikeasti sulavia, joten koala nukkuu suurimman osan päivästä säästäen näin energiaa. Koalan tunnistaa helposti kookkaasta kuonostaan ja mäyrämäisestä olemuksestaan.
Taksonomia
Nimeäminen
Koalan löytymisen jälkeen se kuvattiin vuonna 1808 vompattilajina. Ranskalainen eläintieteilijä ja anatomi Henri Marie Ducrotay de Blainville ehdotti 1816 koalan suvun nimeksi Phascolarctos,[1] joka muodostuu kahdesta kreikan sanasta: phaskolos eli pussi ja arktos, joka tarkoittaa karhua.[2] Vuotta myöhemmin Georg August Goldfuss käytti lajista kaksiosaista nimeä Lipurus cinereus,[1] jossa "cinereus" tarkoittaa tuhkanväristä.[2] Tämän jälkeen suvun nimeksi ehdoteltiin myös nimiä Morodactylus ja Draximenus. Ranskalainen eläintieteilijä Anselme Gaëtan Desmarest ehdotti vuonna 1820 lajille nimeä Phascolarctos fuscus, René-Primevère Lesson vuonna 1827 nimeä Phascolarctos flindersii, vuosina 1825–1835 Frederick Griffith, Smith ja Pidgeon kannattivat nimeä Phascolarctos koala ja 1830 Burnett ehdotti nimeä Koala subiens. Lopulta nimeksi kuitenkin vakiintui de Blainvillen ehdottamasta suvun nimestä ja Goldfussin lajiosasta muodostunut Phascolarctos cinereus.[1]
Lajin yleisnimen arvellaan yleisesti olevan peräisin jonkin Australian alkuperäiskansan lajista käyttämästä nimityksestä. Näitä nimityksiä ovat muun muassa colo, koolah, boorabee, karbor, colah ja kaola. Vaikka tarkkaa alkuperäistä nimitystä ei tiedetä, arvellaan nimen tarkoittavan alkuperäiskielellään "ei juo".[2]
Alalajit
Koalan jakaminen alalajeihin on edelleen kiistanalaista. Luonnontieteilijät eivät ole päässeet yhteisymmärrykseen siitä onko alalajeja kaksi vai kolme, tai siitä onko niitä yleensä ottaen ainoatakaan[3]. Kolme alalajia on nimetty ja ne ovat 1923 nimetty Phascolarctos cinereus adjustus, 1935 nimetty Phascolarctos cinereus victor sekä Phascolarctos cinereus cinereus.[4][2] Edellä mainituista Phascolarctos cinereus adjustus -alalajiksi on luokiteltu Queenslandissa, koalan esiintymisalueen pohjoisimmassa osassa elävä populaatio. Phascolarctos cinereus victor -alalajiin on katsottu kuuluvan Victorian osavaltion populaatio ja Phascolarctos cinereus cinereus -alalajiin on katsottu kuuluvan Uuden Etelä-Walesin alueen populaatio.[2] Alalajien eroja ovat aikuisten yksilöiden koko: eteläiset koalat ovat huomattavasti pohjoisia yksilöitä isompia, sekä koalan turkki: eteläisten koaloiden turkki on pohjoisia yksilöitä tiheämpää ja usein myös ruskeampaa.[5]
Anatomia ja fysiologia

Koala on pussieläimeksi keskikokoinen ja sen ruumista peittää paksu turkki. Karvapeite on väriltään harmaa tai ruskea ja siinä voi olla valkoista.[6] Albiinot ovat harvinaisia, mutta mahdollisia.[7] Koalan turkkia pidetään lämmöneristyskyvyltään yhtenä eläinkunnan parhaista.[8] Aikuinen koala kasvaa keskimäärin noin 70–80 cm:n pituiseksi. Urokset voivat olla jopa puolet naaraita suurempia. Koalan pää on muuhun ruumiiseen verrattuna iso ja sillä on huomattavan kokoinen nenä sekä isot karvaiset korvat. Silmät ovat eteenpäin suuntautuneet ja otsa on korkea. Muista puissa elävistä pussieläimistä poiketen koalalla ei ole häntää.[6] Sillä on vain 11 kylkiluuta, eikä ollenkaan polvilumpioita[9][10]
Koalan etu- ja takaraajat ovat suurin piirtein yhtä pitkät ja kaikissa raajoissa on viisi varvasta. Takajaloissa kaksi varvasta on kuitenkin kasvanut yhteen. Etutassujen varpaista kaksi sijaitsee hieman erillään muista varpaista niin, että koalan tarttuessa kiinni puunoksaan kaksi varvasta sijoittuvat toiselle puolen oksaa kuin loput kolme. Syntynyt ote on tukeva ja sopii erityisen hyvin kiipeämiseen ja oksaan tarrautumiseen. Takajalkojen suurinta varvasta lukuun ottamatta kaikissa tassujen varpaissa on pitkät terävät kynnet. Yhteen kasvaneissa varpaissa on kaksi kynttä.[5] Koala on yksi harvoista ei-kädellisistä eläinlajeista, joilla on sormenjäljet.[11]
Koalan silmien pupillit ovat muista pussieläimistä poiketen pystysuorat viillot.[12] Sen näköaisti on heikko, mutta kuulo- ja hajuaistit ovat hyvin kehittyneet.[13] Koalan aivot ovat sen pään kokoon suhteutettuna pienet. Nenää peittää pehmeä, nahkea ja tumma iho.[13] Koalan ruumis on hyvin lihaksikas, sillä se on sopeutunut jatkuvaan kiipeilyyn. Hartialihas ei ole jakautunut.[9] Uroskoaloilla on rinnassaan noin 85mm korkea ja 50mm leveä hajurauhanen.[14] Naaraskoalilla on vatsan puolella pussi, jossa se kantaa poikasiaan. Pussin sisällä on kaksi nisää ja pussin suulla on vahva sulkijalihas, joka estää pussia avautumasta.[15] Koalan ruoansulatusjärjestelmä on monimutkainen ja kehittynyt, sillä sen täytyy kyetä käsittelemään eukalyptusten sisältämiä myrkkyjä. Koalan umpisuoli on jopa kaksi metriä pitkä ja sen halkaisija on 10 cm.[16]
Koalan aineenvaihdunta on hidasta ja ruumiinlämpö on keskimäärin 36,6°C, joka on matalampi kuin istukkanisäkkäillä.[5] Koala sietää mataliakin lämpötiloja ja hypotermia iskee siihen vasta ruumiinlämmön pudotessa alle 29°C.[17] Koaloilla on sinusarytmia eli sen hengitystahti ja pulssi eivät kulje samassa tahdissa. Pulssin on kuitenkin arvioitu olevan 70–140 lyöntiä minuutissa.[5] Vankeudessa elävillä yksilöillä leposyke voi normaalioloissa olla 60–80.[18] Levossa koalan hengitysnopeus on noin 10–11 hengenvetoa minuutissa. Koalat säätelevät ruumiinlämpöään läähättämällä, jolloin hengitysnopeus voi nousta jopa 230 hengenvetoon minuutissa.[17]
Kanta

Koaloiden historiallisesta levinneisyydestä tai lukumääristä ei ole tarkkaa tietoa. Tutkijat kuitenkin arvioivat koaloiden määrän supistuneen 50–90% eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumisen jälkeen.[19] Eurooppalaisten uudisasukkaiden tekemä ensimmäinen merkintä koaloista on vuodelta 1798 eli vasta kymmenen vuotta ensimmäisten uudisasukkaiden saapumisen jälkeen.[20] Aikaisemmin koalat olivat yksi Australian alkuperäiskansojen ravintonaan käyttämistä eläimistä, mutta niiden metsästys ei rikkonut koalapopulaation tasapainoa. Eurooppalaiset alkoivat kuitenkin metsästää koaloita niiden turkin vuoksi ja 1800-luvun lopusta 1900-luvun alkuun noin kolme miljoonaa turkkia päätyi myytiin.[21][22] Etelä-Australian koalat metsästettiin sukupuuttoon ja Victorian populaatio hyvin lähelle katoamista. Lajin katoamista on pyritty paikkaamaan siirtämällä koaloita muilta alueilta niille alueille, joilta laji on kadonnut. Koalaoiden uudelleensijoittaminen on aiheuttanut joidenkin, erityisesti saarissa sijaitsevien alueiden ylikuormituksen koaloiden määrän lisääntyessä yli alueen ylläpitokapasiteetin.[22]
Koala elää metsäisillä alueilla Australian itä- ja eteläosissa Atherton Tablelandiltä Victorian rannikolle.[23] Laji elää myös muutamilla lähisaarilla, kuten Kangaroo Islandilla. Australian osavaltioista koalaoita tavataan Queenslandin, Uuden Etelä-Walesin, Victorian ja Etelä-Australian alueilla. Niitä ei kuitenkaan esiinny tasaisesti koko alueella vaan ne ovat pirstaloituneet erillisiksi populaatioiksi.[22] Queenslandin osavaltiossa arvellaan 1900-luvun alussa olleen miljoonia koaloita, mutta nykyinen kanta koostuu vain arviolta 100000–300000 yksilöstä.[24] Australian Koala Foundation on arvellut vapaudessa elävien koaloiden määräksi jotain 45000 ja 80000 välillä.[25][22] Australian Koala Foundationin antamia lukuja on kritisoitu liian pieniksi. Järjestö ilmoittaa lukujen sisältävän vain populaatiot, joita voi terveen genetiikan kannalta pitää vakaina ja pysyvinä populaatioina.[22]
Elintavat

Koala on pääsääntöisesti yöeläin. Koala kiipeää ja laskeutuu puista aina pää ylöspäin. Koala elää pääsääntöisesti puissa, mutta se saattaa välillä laskeutua maahan esimerkiksi siirtyessään puusta toiseen. Maassa liikkuessaan se kävelee liikuttaen vuorotellen vastakkaisten puolien etu- ja takajalkoja. Juostessa liikkuminen tapahtuu niin että molemmat etujalat ja molemmat takajalat käyvät maassa vuorotellen.[9] Koalat osaavat uida, mutta se ei ole niiden yleinen liikkumatapa. Koala ui vain, mikäli yksilön elinalue sitä vaatii.[26]
Koala viettää noin 20 tuntia päivästä nukkumalla tai lepäämällä. Se etsii kotipuustaan sopivan oksan tai oksanhaaran, jossa se kykenee lepäämään mukavassa asennossa. Kylmällä säällä koala käpertyy pieneksi mytyksi, jolloin kylmyydelle altistuu mahdollisimman pieni osa sen pinta-alasta. Kuumalla ilmalla koala päinvastoin pyrkii asettumaan niin että sen pinta-ala on mahdollisimman suuri, esimerkiksi levittämällä raajansa levälleen.[26]
Lisääntyminen

Koalat saavuttavat sukukypsyytensä toisena elinvuonnaan.[27] Urokset kuitenkin lisääntyvät ensimmäisen kerran neljävuotiaina tai myöhemmin, koska koalapopulaation hierarkia ei salli niiden pariutua aikaisemmin.[13] Koaloiden lisääntymiskausi sijoittuu kevät- ja kesäkuukausille eli Australiassa noin syyskuusta maaliskuuhun. Naaraiden kiima kestää noin 35 päivää ja sillä voi lisääntymiskauden aikana olla useita kiimoja. Synnytyksiä on kauden aikana kuitenkin vain yksi. Naaras saa pääsääntöisesti yhden poikasen kerrallaan. Myös kaksoset ovat mahdollisia, mutta toinen niistä useimmiten menehtyy poikasten kasvaessa ja yhden poikasen viedessä emon pussista kaiken tilan.[28]
Naaras synnyttää jälkeläisensä 35 vuorokauden kuluttua hedelmöityksestä. Vastasyntynyt poikanen on noin kaksi senttiä pitkä ja painaa alle gramman. Se on karvaton ja sokea. Se ryömii emonsa vatsapuolen pussiin ilman apua ja tarrautuu kiinni toiseen nisään seitsemän kuukauden ajaksi. Poikasen siirtymisen ajan emo istuu paikallaan, jalat levällään niin ettei mitään ole poikasen tiellä. Emo imettää poikasta kuudesta seitsemään kuukautta. Poikasen kehitys on muiden pussieläinten kehitystä hitaampaa, koska koalaemo pyrkii, ravinnosta saamansa vähäisen energiamäärän vuoksi, säästelemään energiaansa. Poikanen alkaa kurkkia ulos pussista ensimmäistä kertaa noin viikolla 22, jolloin sen silmät avautuvat. 22–30 viikkojen aikana poikanen alkaa syödä maidon lisäksi emon tuottamaa löysää ulostetta, jota kutsutaan Australiassa nimellä pap. Uusi ravinto sisältää emon elimistössä olevia mikro-organismeja, joita poikasen elimistö tarvitsee kyetäkseen sulattamaan eukalyptuksen lehtiä. Tämän tarkoitus on valmistaa poikasen elimistö eukalyptuksen lehtiin.[28] Kun pussi alkaa käydä jälkeläiselle ahtaaksi, poikanen kapuaa emonsa selkään. Tämänkin jälkeen emo imettää poikasta vuoden ikäiseksi asti. Poikanen pysyy emonsa luona kunnes tämä saa uuden poikasen. Koaloiden on arveltu adoptoivan itselleen muiden koaloiden poikasia, mikäli tämä on menettänyt oman emonsa. Vankeudessa elävät koalaemot voivat myös väliaikaisesti kantaa selässään myös muita kuin omaa poikastaan.[29]
Ravinto

Koalan ravinto koostuu pääasiassa eräiden eukalyptuslajien, sekä joidenkin sen sukulaisten kuten Corymbian, Angophoran ja Lophostemonn lehdistä.[30] Toisinaan se saattaa täydentää ruokavaliotaan muiden puiden, kuten akasioiden lehdillä.[27] Ravintona käytettäviä lajeja on yleensä vain muutama ja ne voivat vaihdella alueittain. Yhden alueen koaloiden suosima eukalyptuslaji saattaa toisella alueella jäädä syötäväksi käytettävien lajien ulkopuolelle. Ennen syömistä koala tutkii lehdet tarkkaan haistelemalla niitä. Koala juo harvoin, sillä se pystyy tyydyttämään vedentarpeensa syömistään lehdistä saamallaan nesteellä.[16]
Aikuinen koala syö 200–400 grammaa lehtiä vuorokaudessa.[16] Se hienontaa ne hienoksi puuroksi poskihampaillaan. Lehdet ovat sitkeitä, erittäin niukkaravinteisia ja myrkyllisiä useimmille muille eläimille. Koalan ruoansulatuselimistö on kuitenkin sopeutunut eliminoimaan myrkyt ruokaa käsitellessään.
Fossiilit ja evoluutio
Fossiilien perusteella tunnetaan viisi muuta Phascolarctos-suvun lajia. Koalan lähimpiä jäljellä olevia sukulaisia ovat vompatit.
Nykytila

Uhat
Pahin koaloihin nykyisin kohdistuva uhka on elinympäristön tuhoutuminen. Tämä on pääsääntöisesti ihmisten aiheuttamaa heidän raivatessaan koalan tarvitsemia metsiä maataloutta ja asutusta varten. Eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumisen jälkeen arviolta 44% eukalyptus- ja muista metsistä on kaadettu ihmisten tieltä.[22] Elintilan tuhoutumisesta seuraa myös muiden ihmisen aiheuttamien negatiivisten vaikutusten lisääntyminen. Näitä ovat esimerkiksi autojen sekä lemmikkieläinten kuten koirien ja kissojen aiheuttamat kuolemat. Metsien hakkuut lisäävät myös kasvillisuuden lakastumista, mikä puolestaan heikentää koalan ravinnon saantia. Ihmisten lisäksi koaloiden elintilaa tuhoavat myös pensaspalot, jotka voivat tuhota alueen koalapopulaation myös suoralla vaikutuksella.[31]
Koalan sairauksista suurimman uhkan aiheuttaa klamydia, joka on koaloiden keskuudessa hyvin yleistä. Neljä yleisintä bakteerin aiheuttamaa sairautta ovat sidekalvotulehdus, keuhkokuume, virtsatientulehdus sekä tulehdukset sukupuolielimissä. Näistä seuraa sokeutta sekä naaraiden hedelmättömyyttä. Klamydian lisäksi koalat kärsivät myös syövistä.[31] Koalalla esiintyy huomattavan paljon erilaisia verisyövän muotoja sekä immuunikatoa. Tauteja aiheuttaa retrovirus, joka on ilmeisesti levinnyt koaloihin vasta äskettäin. Viruksesta on paraikaa tulossa osa koalan perimää, eli se on fuusioitumassa koalan kanssa, ja vain aivan eteläisimmän Australian koaloissa virusta ei vielä esiinny.[32]
Lajin nykyisiä saalistajia ovat kiilapyrstökotka (Aquila audax) ja isohaukkapöllö (Ninox strenua), jotka hyökkäävät poikasten kimppuun.[33]
Suojelutoimet
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on listannut koalan vaarantuneeksi lajiksi.[34] Kuten suurinta osaa muistakin Australian eläimistä, on koalaakin kiellettyä pitää lemmikkinä. Aikaisemmin Australian hallitus on jättänyt koaloiden suojelemisen osavaltioiden tehtäväksi ja kaikilla neljällä koalan elinalueisiin kuuluvalla osavaltiolla on ollut omat lainsäädäntönsä lajin suojelemiseksi. Ne ovat myös määrittäneet omat uhanalaisuusluokituksensa koskien lajin esiintymistä kyseisessä osavaltiossa. Victorian osavaltion luonnossa elävä koalakanta on lukumäärältään Australian suurin eikä sille ole määritetty virallista luokitusta.[35] Vuonna 2012 Australian ympäristöministeriö kuitenkin lisäsi Queenslandin, Uusi Etelä-Walesin ja Australian pääkaupunkiterritorion koalapopulaatiot valtion uhanalaisten lajien listalle.[36]
Laji on aikaisemminkin ollut suojeltu osina vuoden 1975 Wildlife Actia sekä vuoden 1988 Flora and Fauna Guarantee Actia. Valtaosassa Queenslandia koala oli luokiteltu yleiseksi lajiksi, mutta Itä-Queenslandin bioalueella sen tila oli määritelty alueellisesti vaarantuneeksi.[37] Queensland on kehittänyt koalansuojeluohjelman vuosille 2006–2016 ja osavaltio sijoittaa ohjelman neljän ensimmäisen vuoden aikana 2,1 miljoonaa Australian dollaria sen toteuttamiseen.[24] Ennen valtiotason uhanalaisuuslistausta Uusi Etelä-Wales oli määritellyt koalan vaarantuneeksi lajiksi.[38] Yhdysvallat määritteli vuonna 2000 koalan uhanalaiseksi () lajiksi.[39]
Esiintyminen kulttuureissa

Koala on yksi Australian tunnetuimmista ikoneista sekä yksi suosituimmista turistinähtävyyksistä. Hundloe ja Hamilton arvioivat vuonna 1996 Australian turismiin liittyvästä liikevaihdosta noin 1,1 miljardin dollarin olevan koalan ansiota ja koalaturismin tarjoavan noin 9000 työpaikkaa.[19] Koala on Queenslandin virallinen kansalliseläin.[40]
Erään Australian alkuperäiskansan tarinana mukaan koala menetti häntänsä suuressa pensaspalossa.[41] Useiden heimojen tarinoihin kuuluu myös uskomus siitä, että koalaan liittyviin perinteisiin kohdistuvasta epäkunnioituksesta seuraa suuri kuivuus.[42]
Koala esiintyy hahmona australialaisessa piirretyssä Vili Vilperi sekä animesarjoissa Fushigi na koala Blinky ja Koala boy Kokki. Australialainen suklaamerkki Caramello Koala valmistaa koalan mallisia suklaakonvehteja.
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = A.K. Lee & F.N. Carrick| title = Fauna of Australia Volume 1B Mammalia| chapter = 31. Phascolarctidae| publisher = Australian Government Publishing Service| year = 1989| id = ISBN: 0-644-06056-5| format = [ Kappaleen verkkoversio] (pdf)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ann Sharp| title = The Koala Book| publisher = Pelican| year = 1995| version = Australian Koala Foundation| id = ISBN 1-56554-160-X}}
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)

Viitteet

Aiheesta muualla
 Maailman ensimmäinen ja vanhin koaloiden turvapaikka Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
CS1 maint: unrecognized language (link)

Luokka:Koalat
Luokka:Uhanalaiset nisäkkäät
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:59.2 Nisäkkäät
Luokka:Australian kotoperäiset eläimet

Kuinka monta tuntia jättiläispanda nukkuu päivän aikana?


Paleoseeni on geologinen ajanjakso, epookki, liitukauden jälkeen 66–56 miljoonaa vuotta sitten. Paleoseenista alkaa kenotsooinen maailmankausi ja paleogeenikausi.[1]
Tällä kaudella nisäkkäät alkoivat kehittyä suuriksi, kun dinosaurukset olivat kuolleet sukupuuttoon edeltävän liitukauden lopussa. Maapallolla oli lämmintä ja metsät peittivät laajoja alueita. Kauden lopussa koettiin kuuma lämpöhuippu PETM. Kauden alusta on löydetty niukasti fossiileja, mutta 0,4–0,5 miljoonan vuoden kuluttua liitukauden lopun joukkosukupuutosta alkoi kehittyä uusia lajeja, muun muassa liitukauden nisäkkäiden jälkeläisiä.
Mannerliikunnot
Liitukauden ja paleogeenikauden rajalla on harvinaista maa-alkuainetta iridiumia sisältävä kerrostuma, KT-raja, jonka arvellaan syntyneen suuren asteroidin törmäyksessä, joka ehkä aiheutti dinosaurusten tuhon.
Paleoseenilla Amerikka oli hyvin lähellä Afrikkaa ja Eurooppaa. Grönlanti oli Euroopassa kiinni. Merien pinta oli nykyistä korkeammalla, koska jäätiköitä ei ollut, paitsi ehkä pieniä navoilla ja korkeimmilla vuorilla. Australia oli kiinni Etelämantereessa, ja Etelämanner taas oli kiinni tai lähes kiinni saarten muodostaman kaaren kautta Etelä-Amerikassa. Mantereiden asento oli sellainen, että maapalloa pääsi kiertämään lämmin merivirta. Kylmät virtaukset olivat heikkoja. 56-55 miljoonaa vuotta sitten Grönlanti irtosi Skandinaviasta. Kauden lopulla 55-53 miljoonaa vuotta sitten Australia irtosi Etelämantereesta.[2]
Ilmasto
Paleoseenin alussa oli luultavasti lyhyehkö kylmä kausi, jonka aiheutti liitukauden lopun asteroiditörmäyksen ilmakehään nostattama pöly. Muuten paleoseenin alku oli vain hieman nykyistä lämpimämpi. Ilmasto muuttui kuitenkin nopeasti nykyiseen verrattuna kuivemmasta kosteammaksi. Muutos oli nopeinta kauden keskivaiheilla.
Paleoseenin lopussa ja eoseenikauden alussa oli lämpötilamaksimi, jollaista ei ole saavutettu muulloin kenotsooisella maailmankaudella. Lämpötila nousi melko lyhyessä ajassa 8–10 astetta. Tällöin puita kasvoi jopa 80. leveysasteella.
Eläimistö

Liitukauden, dinosaurusten valtakauden, jäljiltä kauden alun nisäkkäät olivat pieniä yöeläimiä: hyönteissyöjiä ja kasvinsyöjiä. Monet paleoseenin eläimet olivat sopeutuneet metsäelämään ja puissa kiipeilyyn. Eläimistöön kuului oravamaisia ja siilimäisiä nisäkkäitä sekä lepakoita. Liitukauden joukkotuhosta selvisi Pohjois-Amerikassa noin kilon painoisia nisäkkäitä tai nämä olivat lisääntymiskykyisimpiä. Nisäkkäät kasvoivat ja lajiutuivat uusiksi lajeiksi kauden edetessä. Noin neljässä miljoonassa vuodessa joukkosukupuuton jälkeen evoluutio oli kehittänyt koirankokoisia nisäkkäitä eri evoluutiohaaroihin. Eläimistössä oli lammasmaisia, hevosmaisia ja sarvikuonomaisia melko pieniä eläimiä sekä nokkaeläimiä ja marsumaisia pussieläimiä, jotka olivat kengurujen edeltäjiä.
Kädelliset ilmestyivät paleoseenilla kehittyen oravamaisista eläimistä ja kasvaen metrin mittaisiksi. Puupäästäistä muistuttavista paleoseenin kädellisistä lähtivät kehittymään apinat. Apinoihin ja ihmiseen johtanut hyönteissyöjän kaltaisten linja oli eronnut omaksi kehityshaarakseen jo aikaisemmin.
Monet eläimet kehittyivät petoeläinten kaltaisista. Kauden alkuvaiheilla petoeläinten kaltaisista erosivat petojen ja kavioeläinten kantamuodot. Kauden lopulla kavioeläinten päälinjasta erosivat kamelin ja hirvieläinten edeltäjä, norsun ja valaan edeltäjä, ja sarvikuonon ja hevosen edeltäjä sekä titaanin, sarvikuonomaisen lajin edeltäjä.
Varhaisella paleoseenilla eli jossain määrin skunkkia muistuttava kasveja ja eläimiä syövä Chriacus.
Yksi varhaisimmista paleoseeniajan nisäkkäistä oli istukallinen hieman rottamainen Deltatherium joka tunnetaan myös liitukaudelta. Sittemmin sukupuuttoon kuolleet kreodontit, muun muassa Hyaenodon, olivat kauden johtavia nisäkkäitä, ne muistuttivat koiran ja karhun yhdistelmää. 30-senttinen Miacis oli koiraa muistuttava varhainen nykyisten petoeläinten edeltäjä.
Noin 50 miljoonaa vuotta sitten eli nykyisten hevosten kantamuoto Eohippus, joka muistutti ruumiiltaan antilooppia mutta jonka pää oli kuin hevosella.[3]
Kasvinsyöjät

Paleoseeniajan kasvinsyöjiin kuului ruohoa laiduntava, lampaankokoinen, gasellijalkainen ja hevosenpäinen Ectoconus. Ectoganus oli hieman ahmaa muistuttava matala kasvinsyöjä. Myöhäisen paleoseenilla Caprolestes muistutti oravaa. Ptilodus oli oravan tapainen liitukaudelta periytynyt nisäkäs, kuten myös Plesiadispis, puoliapinoiden edeltäjä.
Phenacodus oli Condylartha-ryhmään kuuluva varhainen kasvinsyöjäsorkkaeläin, joka  muistutti kyyryssä olevaa gasellia. Dinocerata-ryhmän kasvinsyöjämesonykit (sorkkaeläimet) olivat sarvikuonomaisia. 55–60 miljoonaa vuotta sitten eli norsujen hyvin kaukainen edeltäjä, sian kokoinen tamaanimainen Moeritheres. Myöhäispaleoseenilla 63,6–57,8 miljoonaa vuotta sitten eli Barylambda, joka oli kauden suurimpia nisäkkäitä. Se oli kasvinsyöjä, jolla oli tukeva häntä ja lyhyet, tukevat jalat. Eturaajat olivat takaraajoja pidemmät ja jaloissa oli viisi varvasta. Luultavasti se söi puiden lehtiä. Meniscotherium oli suurta rottaa muistuttava kavioeläinten edeltäjä. Myöhemmin sukupuuttoon kuolleen heimon Multituberculates (multituberkulaatit) lajit olivat jyrsijämäisiä kasvinsyöjiä.
Petoeläimet
Paleoseenilla nisäkkäitä pyydystivät krokotiilit ja jättiläislinnut. Nisäkkäistä alkoi kehittyä vähitellen sutta tai karhua muistuttavia saalistajia kreodontteja (Creodonta) ja nykyisten petoeläinten (Carnivora) koiramaisia edeltäjiä. Kreodonttien ja nykyisten petoeläinten kantamuotona on pidetty liitukaudella elänyttä Cimolestidae-ryhmää. Etelä-Amerikassa kehittyi saalistajapussieläimiä esimerkiksi borhyaenidit (Borhyenidae) ryhmästä Didelphidae. Kreodonttien ja nykyisten petoeläinten esivanhemmat olivat luultavasti paleoryctidejä, rotan kokoisia liitukauden tyypillisiä piennisäkkäitä. Tyypillinen varhaispetoeläin oli koiraa muistuttava pitkä, matalajalkainen, pitkäkuonoinen Proctitis, joka oli paleoseeniajalle tyypillinen varhaispetoeläin, viverravidi (Viverravidae) joka söi hyönteisiä mutta myös pieneläimiä. Viverravideja pidetään joskus nykyisten petoeläinten esivanhempina. Myöhäispaleoseenilla ilmestyi toinen petoeläinryhmä, Miacidae, esimerkiksi Uintacyon, joka voi olla nykyisten petoeläinten edeltäjä. Mesonykit (Mesonychia) olivat sutta, karhua tai hyeenoita muistuttavia sorkkapetoeläimiä. Palaeoryctis oli päästäismäinen hyönteissyöjä, ja Prodiacodon oli siilin varhainen sukulainen.
Taeniodontit
Noin 0,5 miljoonaa vuotta kauden alun jälkeen oli Pohjois-Amerikassa kehittynyt taeniodontteja (Taeniodonta) luultavasti myöhäisen liitukauden hyönteissyöjistä. Taeniodontti muistutti oravan ja koiran sulautumaa, jolla oli kärsä ja kädet sekä suuri häntä. Tunnetuin taeniodontti on opossumia muistuttava Onychodectes joka oli ison kissan tai pienen koiran kokoinen ollen noin 60 cm pitkä. Eläimellä olivat suuret kaivueturaajat ja pitkä häntä. Eläin söi kasveja ja myös pieniä eläimiä, eli oli kaikkiruokainen. Myöhemmin taeniodonttien kehittyessä niiden kallo lyheni ja leveni evoluution edistyessä. Erikoistumattomat taeniodontit kuten Onychodectes elivät vain keskipaleoseenille asti, ja juurten kaivajat jäivät tämän jälkeen jatkamaan tätä haaraa. Mutta myös 0,5 miljoonaa vuotta paleoseenin alusta eli Wortmania, joka oli kehittynyt taeniodontti, stylinodontidi joka painoi vain 20 kiloa. 2 miljoonaa vuotta myöhemmin ilmestyi Psittacotherium joka oli 50 kiloa painava suuri stylinodontidi, joka kaivoi maasta juuria. Se viihtyi kosteilla seuduilla ja oli kömpelöliikkeinen.
Linnut
Tunnettuja eläimiä olivat strutsia muistuttavat jättiläislinnut (hirmulinnut) jotka eivät kyenneet lentämään, esimerkiksi valtava Gastonris. Todella hirviömäinen jättilintu Diathryma ilmestyi myöhäisellä paleoseenilla. Lintu oli hieman strutsimainen 2 metriä korkea, 200 kilon painoinen. Myöhäisellä paleoseenilla ilmestyivät varhaiset pöllötyypit Ogygoptynx ja Berruornis Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Elikö dinosauruksia vielä paleoseenilla?
Moneen kertaan on väitetty löydetyn paleoseeniajan dinosauruksia, ja aina liitukauden jälkeistä kerrostumista löydetyt luut ovat olleet sinne maanmullistuksissa siirtyneitä. Mutta vuonna 2009 amerikkalainen tutkija James Faaset julkisti löytäneensä 36 hadrosauruksen luuta San Juanin altaasta pohjoisesta New Mexicosta. Luut ovat paleoseenilla todetussa Ojo Alamon hiekkakivessä. Kerrostuma josta luut löytyivät on normaalisti magnetoitunut kerrostumavyöhyke, varhaiapeloeseenikautinen "krooni" C29n[4]. Vaikka dinosauruksia olisikin elänyt paleoseenin alussa, joka tapauksessa ne harvinaistuivat merkittävästi liitukauden lopussa.
Paleoseenin jako
Dania-vaihe (Danian) 66-61,6 miljoonaa vuotta sitten[1]
Selandia-vaihe (Selandian) 61,6-59,2 miljoonaa vuotta sitten[1]
Thanet-vaihe (Thanetian) 59,2-56 miljoonaa vuotta sitten[1]
Jako Pohjois-Amerikassa
Pohjois-Amerikasta on tehty merkittäviä paleoseeniajan nisäkäslöytöjä.
Torrejon-vaihe (Torrejonian)  64-61 miljoonaa vuotta sitten, jaetaan 6 alajaksoon
Tiffany-vaihe (Tiffanian) 61-56 miljoonaa vuotta sitten.
Puerco-vaihe (Puercan)
Näitä edelsi Lance-vaihe (Lancian) litukauden Maastricht-vaiheen lopussa
Paleoseenin-eoseenin lämpöhuippu ja joukkotuhojen syyt
Paleoseenin lopulla saavutettiin paleoseenin-eoseenin lämpöhuippu (PETM tai IETM) joka ilmeisesti aiheutti monien lajien tuhon. Tämä oli geologisesti katsoen juuri alkaneen kenotsooisen maailmankauden yksi merkkitapahtuma. Meren lämpötilat nousivat 8–10 astetta muutamassa tuhannessa vuodessa ja meri lämpeni koko syvyydeltään. Meren kemiassa sattui dramaattisia muutoksia. Hiili-isotooppien suhde muuttui monin paikoin. Kevyttä hiili-isotooppia C-12 tulvi ilmakehään syrjäyttäen raskaamman C-13:n. Hiiltä sisältävä kaasu oli mahdollisesti ainoastaan metaania. Metaani on lähtöisin klatraateista, mineraaleista joissa on metaanihydraattia. Näitä klatraatteja esiintyy mannerten reunoilla olevissa kerrostumissa, sedimenteissä. Metaanilla on 21 kertaa suurempi kasvihuonevaikutus (maailmanlaajuinen lämmityspotentiaali Global Warming Potential GWP) kuin hiilidioksidilla. Metaani hajoaa ja vapauttaa hiilidioksidia. Hiilidioksidi kasvattaa meren happamuutta ja liuottaa pois kalkkikuoria. Muutos näkyy kivissä punaisena savena, koska kalkki puuttuu siitä. Karbonaattikuoria alkoi esiintyä lajeilla vasta 50000 vuoden kuluttua, ja palautuminen normaaliin kesti 100000 vuotta. Eoseenin alussa Maa säilyi lämpimänä 80000–200000 vuotta.
Lähteet

Luokka:Kenotsooinen maailmankausi

Elikö maapallolla paleoseeni ajanjaksolla dinosauruksia?