Alan Mathison Turing [ˈt(j)ʊ(ə)rɪŋ], OBE, FRS (23. kesäkuuta 1912 Lontoo – 7. kesäkuuta 1954 Wilmslow) oli brittiläinen matemaatikko ja logiikan tutkija, joka vuonna 1936 julkaisi formalisoimansa algoritmin ja tietojenkäsittelytieteessä käytetyn Turingin kone -käsitteen.[1] Häntä pidetään yhtenä modernin tietojenkäsittelyn merkittävimmistä uranuurtajista. Toisen maailmansodan aikana hän johti Saksan laivaston Enigma-salakirjoituskoneen purkutyötä brittitiedustelun Bletchley Park -tukikohdassa. Tämä työ saattoi lyhentää sotaa Euroopassa kahdesta neljään vuotta.[2] Sodan jälkeen hän suunnitteli yhden ensimmäisistä ohjelmoitavista digitaalisista tietokoneista ja myös rakensi prototyypin siitä Manchesterin yliopistossa. Hän esitti merkittäviä ja luonteenomaisesti provosoivia mielipiteitä keskustelussa koneiden ajattelukyvystä ja kehitti Turingin testin.
Muita hänen tutkimuskohteitaan olivat todennäköisyyslaskenta, kryptografia, lukuteoria ja algebra. Turing loi mainetta morfogeneesiteorian ideoijana. Sen avulla pyritään selittämään, millä tavoin geenit aiheuttavat eliöiden rakenteen ja muodon muodostumisen. Esimerkiksi seeprojen raitojen ja gepardien pilkkujen kehittymiseen liittyvät seikat kuuluvat morfogeneesin piiriin.
Turing oli homoseksuaali, minkä vuoksi häntä vainottiin. Turingille tehtiin kemiallinen kastraatio, ja hänen uskotaan tehneen itsemurhan syanidilla kyllästetyn omenan syömisellä.[3] Hänen ansionsa sotasalakirjoituksen parissa tunnustettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Elämä
Lapsuus ja nuoruus
Alan Turingin vanhemmat olivat Julius Mathison Turing ja Sara o.s. Stoney. Julius työskenteli brittien virkamiehistössä Intiassa (Indian Civil Service).  Sara, Madras Railway -rautatieyhtiön pääinsinöörin Edward Waller Stoneyn tytär, tuli raskaaksi heidän asuessaan Chhatrapurissa Orissan osavaltiossa.[4] Koska vanhemmat halusivat lapsensa kasvavan Englannissa, he palasivat Lontoon Maida Valeen, jossa Alan Turing syntyi 23. kesäkuuta 1912.[5] Tapahtumasta todistaa sininen laatta nykyisen Colonnade Hotelin ulkopuolella. [4][6]  Alanilla oli isoveli nimeltään John. Turingin isä toimi edelleen virkamiehenä Intiassa, joten Alanin lapsuusvuosina hänen vanhempansa matkustivat Englannin Guildfordin ja Intian välillä jättäen kaksi poikaansa perheen ystävien huostaan Englantiin. Jo hyvin varhain Turing osoitti merkkejä nerokkuudestaan, joka tuli myöhemmin selkeämmin esiin.[7]
Hänen vanhempansa ilmoittivat hänet St Michael'sin päiväkouluun kuuden vuoden ikäisenä. Koulun rehtori huomasi hänen poikkeukselliset lahjansa varhain, kuten myös monet hänen muistakin opettajistaan. 14-vuotiaana vuonna 1926 hän siirtyi Sherborne Schooliin, kuuluisaan ja kalliiseen yksityiseen oppilaitokseen Dorsetissa. Lukuvuoden ensimmäisenä päivänä Englannissa oli yleislakko, mutta Turing halusi olla niin innokkaasti paikalla ensimmäisenä koulupäivänään, että hän ajoi Southamptonista koululleen yksin polkupyörällään liki sadan kilometrin matkan yöpyen välillä majatalossa.[8]

Jotkut Sherbornen opettajat eivät arvostaneet Turingin luontaista kiinnostusta matematiikkaan ja tieteisiin. He painottivat pikemminkin klassista koulutusta. Hänen rehtorinsa kirjoitti hänen vanhemmilleen: ”Toivon, että hän ei putoa kahden koulun väliin. Jos hän haluaa jatkaa yksityiskoulussa, hänen täytyy tähdätä koulutetuksi. Jos hän aikoo olla vain tieteellinen spesialisti, hän tuhlaa yksityiskoulussa aikaansa.”[9]
Tästä huolimatta Turing menestyi edelleen erinomaisesti aineissa, joista hän piti, ja ratkaisi vuonna 1927 monimutkaisia ongelmia opiskelematta lainkaan laskuopin perusteita. 16-vuotiaana vuonna 1928 Turing tutustui Albert Einsteinin teoksiin; hän ei ainoastaan käsittänyt niitä, vaan päätteli Einsteinin teorian kyseenalaistavan Newtonin lait tekstistä, jossa tätä ei eksplisiittisesti ilmaistu.[10]
Turingin toiveet ja kunnianhimo koulussa lisääntyivät, kun hänen ja hieman vanhemman opiskelijan Christopher Morcomin välille kehittyi läheinen ystävyys. Morcom oli myös Turingin ensimmäinen romanttinen kiinnostus. Hän kuoli yhtäkkisesti vain muutama viikko heidän viimeisen Sherbornen-lukukautensa alkamisen jälkeen naudan tuberkuloosin aiheuttamiin komplikaatioihin. Hän oli saanut taudin juotuaan lapsena tartunnan saaneen lehmän maitoa.[11] Turingin usko särkyi, ja hänestä tuli ateisti. Hänen vakaumuksensa oli, että kaikkien ilmiöiden, myös ihmisen aivotoiminnan, täytyi olla materiaalisia.[12]
Yliopisto ja työ laskettavuuden parissa

Koska Turing ei halunnut opiskella klassisia aineita yhtä ahkerasti kuin tiedettä ja matematiikkaa, hän ei saanut stipendiä Cambridgen Trinity Collegeen vaan päätyi King's Collegeen, toiseen vaihtoehtoonsa. Hän opiskeli siellä vuosina 1931–1934 ja valmistui hyvin arvosanoin. Vuonna 1935 hänet otettiin King's Collegen jäseneksi (fellow) keskeistä raja-arvolausetta koskevan tutkielmansa perusteella.
Keskeisessä artikkelissaan "On Computable Numbers, with an Application to the Entscheidungsproblem" (jätetty 28. toukokuuta 1936) Turing muotoili uudelleen Kurt Gödelin vuonna 1931 saamat matemaattista todistusta ja laskettavuutta käsittelevät tulokset. Hän korvasi Gödelin universaalin, aritmetiikkaan pohjautuvan formaalin kielen Turingin koneilla, yksinkertaisilla formaaleilla malleilla. Hän todisti, että jonkinlainen niiden kaltainen kone voisi ratkaista minkä tahansa matemaattisen ongelman, jos se voitaisiin esittää algoritminä, vaikka todellisella Turingin koneella tuskin olisikaan käytännön sovellutuksia, sillä se olisi huomattavasti hitaampi kuin käytännöllisemmät vaihtoehdot.
Laskennan teoria tutkii nykyäänkin erityisesti Turingin koneita. Turing todisti edelleen, että Entscheidungsproblemiin ei ollut ratkaisua. Ensin hän osoitti, ettei pysähtymisongelmaa voitu ratkaista Turingin koneilla: ei ole mahdollista saada algoritmisesti selville, pysähtyykö tietty Turingin kone koskaan. Vaikka hänen todistuksensa julkaistiinkin vasta sen jälkeen, kun Alonzo Church oli tehnyt vastaavan todistuksen lambdakalkyylinsä suhteen, Turingin teos on huomattavasti helpommin lähestyttävissä ja intuitiivisempi. Myös siinä esitelty käsite "universaalista (Turingin) koneesta", koneesta joka kykenisi toimimaan minkä tahansa muun koneen tavoin, oli uudenlainen.
Suurimman osan vuosista 1937 ja 1938 hän vietti Princetonin yliopistossa opiskellen Alonzo Churchin ohjauksessa. Vuonna 1938 hän suoritti tohtorintutkintonsa (Ph.D.) Princetonissa; hänen tutkielmassaan esiteltiin suhteellisen laskennan käsite (), jossa Turingin koneiden lisäksi käytetään niin kutsuttuja oraakkelikoneita. Niiden avulla voidaan tutkia ongelmia, joita ei Turingin koneella voi ratkaista.
Palattuaan Cambridgeen vuonna 1939 hän osallistui Ludwig Wittgensteinin matematiikan perusteita koskeville luennoille.[13] Wittgenstein ja Turing väittelivät ja olivat erimielisiä: Turing puolusti formalismia ja Wittgenstein väitti, ettei matematiikka löydä mitään absoluuttisia totuuksia vaan pikemminkin keksii niitä.[14]
Kryptoanalyysi

Toisen maailmansodan aikana Turing osallistui saksalaisten käyttämien salakirjoitusjärjestelmien murtamiseen Bletchley Parkissa. Hän tukeutui ennen sotaa Puolan Biuro Szyfrówissa työskennelleiden Marian Rejewskin, Jerzy Różyckin ja Henryk Zygalskin kryptoanalyyttiseen tutkimukseen. Hän teki useita oivalluksia, jotka auttoivat murtamaan Enigma-koneen ja Lorenz SZ-40/42:n (kaukokirjoittimissa käytetty salauslaite, jolle britit antoivat koodinimen "Tunny") koodit. Jonkin aikaa hän johti Hut 8:aa, joka oli vastuussa Saksan laivaston viestinnän tulkitsemisesta.
Syyskuusta 1938 lähtien Turing oli työskennellyt osa-aikaisesti Government Code and Cypher Schoolissa (GCCS), brittien koodinmurtojärjestössä. Hän työskenteli Saksan Enigma-salauksen murtamisen parissa ja teki yhteistyötä GCCS:n vanhemman koodinmurtajan Dilly Knoxin kanssa.[15] 4. syyskuuta 1939, päivä sen jälkeen kun Yhdistynyt kuningaskunta oli julistanut sodan Saksalle, Turing ilmoittautui GCCS:n sodanajan tiloihin Bletchley Parkiin.[16]
Turingin–Welchmanin bombe

Viikkojen kuluessa saapumisestaan Bletchley Parkiin[16] Turing oli suunnitellut sähkömekaanisen laitteen, jonka avulla Enigma voitaisiin murtaa nopeammin kuin vuoden 1932 bomba-koneella. Uusi bombe-kone nimettiin aiemman puolalaisen bomban mukaan, johon se perustui. Matemaatikko Gordon Welchmanin ehdottamalla parannuksella varustetusta bombesta tuli yksi tärkeimmistä työvälineistä, ja tärkein automatisoitu väline, hyökkäyksessä Enigma-koodin suojaamaa viestintää vastaan.
Turingin kanssa Bletchley Parkissa työskennellyt kryptoanalyytikko Jack Good sanoi myöhemmin: "Turingin tärkein kontribuutio, omasta mielestäni, oli kryptoanalyyttisen bombe-koneen suunnittelussa. Hänellä oli ajatus, että voitaisiin soveltaa käytännössä loogista teoreemaa, joka kuulostaa harjaantumattomaan korvaan suhteellisen absurdilta; nimittäin sitä, että ristiriidasta voidaan päätellä kaikki."[17]
Bombe etsi Enigma-viestissä käytettyjä, mahdollisesti oikeita asetuksia (eli kiekkojen järjestystä, kiekkojen asetuksia jne.) käyttäen sopivaa "lunttia", osaa todennäköisestä selkotekstistä. Jokaiselle mahdolliselle kiekkojen asetukselle (joita oli 1019, tai sukellusveneiden Enigma-koneiden tapauksessa 1022, sillä niissä käytettiin lopulta neljää kiekkoa kolmen tavallisen sijaan)[18] bombe suoritti sähköisesti sarjan loogisia päätelmiä luntin perusteella. Bombe havaitsi mahdollisen ristiriidan ja hylkäsi asetuksen siirtyen seuraavaan. Suurin osa mahdollisista asetuksista aiheutti ristiriitoja, ja vain muutama jäi jäljelle tutkittavaksi yksityiskohtaisesti. Turingin ensimmäinen bombe otettiin käyttöön 18. maaliskuuta 1940.[19] Sodan loppuun mennessä oli käytössä useita satoja bombe-koneita.[20]
Hut 8 ja laivaston Enigma
Joulukuussa 1940 Turing ratkaisi laivaston Enigman indikaattorijärjestelmän, joka oli matemaattisesti monimutkaisempi kuin muut vastaavat järjestelmät. Turing keksi myös bayeslaisen tilastollisen tekniikan, jolle annettiin nimeksi "Banburismus", auttamaan laivaston Enigman murtamisessa. Banburismus-tekniikan avulla voitiin sulkea pois laskuista tiettyjä Enigman kiekkojen asetuksia, mikä vähensi bombe-koneiden käyttöön tarvittavaa aikaa.
Keväällä 1941 Turing ehdotti avioliittoa Joan Clarkelle, kollegalleen Hut 8:ssa, mutta kihlaus purettiin yhteisestä sopimuksesta kesällä.
Heinäkuussa 1942 Turing kehitti nimillä Turingismus tai Turingery tunnetun tekniikan sovellettavaksi Lorenz-salaimen murtamiseen. Sitä käytettiin saksalaisten uudessa Geheimschreiber-koneessa ("salakirjoittaja", yksi koodinimellä "Fish" tunnetuista koneista). Hän myös esitteli Fish-tiimin Tommy Flowersille, joka rakensi myöhemmin Max Newmanin ohjauksessa Colossus-tietokoneen. Colossus oli maailman ensimmäinen ohjelmoitava digitaalinen elektroninen tietokone. Se korvasi aiemmat yksinkertaisemmat koneet (kuten "Heath Robinsonin") ja sen suuremman nopeuden ansiosta päivittäin vaihtuvia salaimia voitiin murtaa.[21] Usein virheellisesti luullaan, että Turingilla oli keskeinen rooli Colossuksen suunnittelussa; näin ei kuitenkaan ollut.[22]
Turing matkusti Yhdysvaltoihin marraskuussa 1942 ja työskenteli yhdessä Yhdysvaltain laivaston kryptoanalyytikkojen kanssa laivaston Enigman ja bombe-koneiden parissa Washingtonissa. Hän avusti Bell Labsissa puheen salaukseen tarkoitettujen laitteiden kehittämistä. Hän palasi Bletchley Parkiin maaliskuussa 1943. Turingin poissaolon aikana Hugh Alexander oli noussut virallisesti Hut 8:n johtoon, ja hän olikin johtanut yksikköä käytännössä jo jonkin aikaa, sillä Turing ei juuri ollut kiinnostunut sen päivittäisistä ylläpitotehtävistä. Turingista tuli Bletchley Parkin kryptoanalyysikonsultti.
Sodan loppupuolella Turing aloitti koodinimellä Delilah tunnetun kannettavan puheensalauskoneen suunnittelun insinööri Donald Bayleyn avustamana ja opiskeli samaan aikaan elektroniikkaa. Koneelle oli suunniteltu erilaisia käyttötarkoituksia, sitä ei voitu käyttää pitkän matkan radiolähetyksissä eikä se valmistunut ajoissa käytettäväksi sodassa. Vaikka Turing esittelikin sitä virkamiehille salaamalla ja purkamalla tallenteen Winston Churchillin puheesta, Delilah-konetta ei otettu käyttöön.
Vuonna 1945 Turingille myönnettiin brittiläisen imperiumin upseerin (OBE) arvo, mutta hänen työnsä pysyi salaisena useiden vuosien ajan. Royal Societyn hieman hänen kuolemansa jälkeen julkaisema elämäkerta kertoi:

Varhaiset tietokoneet ja Turingin testi

Vuosina 1945–1947 hän työskenteli National Physical Laboratoryssa suunnitellen Automatic Computing Engine -tietokonetta (ACE). Hän esitteli artikkelissaan 19. helmikuuta 1946 Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäisen valmiin suunnitelman tietokoneesta, jossa sekä käskyt että data olivat samassa muistissa. Vaikka Turing onnistuikin ACE:n suunnitelussa, hankkeen aloittaminen viivästyi ja hän pettyi. Vuoden 1947 lopussa hän palasi Cambridgeen viettämään sapattivuotta. Sillä välin ACE rakennettiin valmiiksi ilman häntä ja se ajoi ensimmäisen ohjelmansa 10. toukokuuta 1950.
Vuonna 1948 hänet nimitettiin luennoitsijaksi Manchesterin yliopiston matematiikan osastolle ja vuonna 1949 hänestä tuli yliopiston tietotekniikan laboratorion apulaisjohtaja. Hän kehitti ohjelmia eräälle varhaisimmista todellisista tietokoneista, Manchester Mark I:lle. Samaan aikaan hän työskenteli abstraktimpien kysymysten parissa ja käsitteli artikkelissaan "Computing machinery and intelligence" (Mind, lokakuu 1950) tekoälyn ongelmaa. Hän ehdotti nykyisin Turingin testinä tunnettua koetta määrittämään tason, jonka ylittävää konetta voitaisiin kutsua ajattelevaksi. Jos tietokone onnistuisi huijaamaan kuulustelijaansa niin, että kuulustelija luulisi keskustelevansa ihmisen kanssa, koneen voitaisiin sanoa "ajattelevan".
Vuonna 1945 Turing ennusti, että jonain päivänä tietokoneet pelaisivat shakkia erittäin hyvin.[23] Vuonna 1948 hän alkoi laatia aiemman opiskelijakollegansa D.G. Champernownen kanssa shakkiohjelmaa tietokoneelle, jota ei ollut vielä olemassa. Tarpeeksi tehokasta konetta ohjelman suorittamiseen ei ollut, joten vuonna 1952 Turing pelasi shakkipelin simuloiden itse tietokonetta. Jokainen siirto kesti noin puoli tuntia. Peli tallennettiin;[24] ohjelma hävisi Turingin kollegalle Alick Glennielle, vaikka sen sanotaankin voittaneen pelin Champernownen vaimoa vastaan.[25]
Kaavoittuminen ja matemaattinen biologia
Turing työskenteli vuodesta 1952 kuolemaansa saakka vuonna 1954 matemaattisen biologian, erityisesti morfogeneesin parissa. Hän julkaisi aiheesta yhden artikkelin vuonna 1952, "The Chemical Basis of Morphogenesis", jossa hän esitteli hypoteesinsa kaavoittumisesta ().[26] Hän oli erityisen kiinnostunut Fibonaccin lehtiasennosta, Fibonaccin lukujen esiintyvyydestä kasvien rakenteessa. Hän käytti reaktio-diffuusiokaavoja, jotka ovat nykyisin keskeisessä asemassa kaavoittumisen tutkimuksessa. Hänen myöhempiä artikkeleitaan ei julkaistu ennen kuin vuoden 1992 teoksessa Collected Works of A.M. Turing.
Syyte homoseksuaalisuudesta ja kuolema

Turing oli homoseksuaali, ja hänen aikanaan homoseksuaaliset teot olivat Yhdistyneessä kuningaskunnassa laittomia.[4][27] Homoseksuaalisuutta pidettiin mielenterveyden häiriönä ja sen harjoittamisesta  voitiin tuomita oikeudessa. Vuonna 1952 Turingin 19-vuotias uusi tuttava Arnold Murray[28] auttoi rikostoveriaan murtautumaan Turingin asuntoon, ja Turing ilmoitti rikoksen poliisille. Poliisitutkinnan aikana Turing tunnusti olleensa suhteessa Murrayn kanssa, ja heitä syytettiin törkeästä siveettömyydestä Criminal Law Amendment Act 1885:n pykälän 11 nojalla. Turing ei katunut, ja hänet tuomittiin samasta rikoksesta kuin Oscar Wilde oli tuomittu yli 50 vuotta aikaisemmin.[29]
Turingin annettiin valita vankilan ja ehdonalaisen välillä, mutta jälkimmäisen ehtona oli libidoa vähentävien hormonihoitojen aloittaminen. Välttääkseen vankilatuomion hän hyväksyi estrogeenihormoni-injektiot, joita annettiin vuoden ajan. Niiden sivuvaikutuksiin kuului gynekomastia (rintojen suureneminen). Tuomion vuoksi hänen turvallisuusluokituksensa poistettiin eikä hän voinut enää konsultoida GCHQ:ta kryptografisissa kysymyksissä. Samaan aikaan julkisuudessa oltiin huolestuneita vakoilusta ja siitä, että homoseksuaalit olisivat alttiina neuvostoagenttien ansoille.
Turingin siivooja löysi Turingin 8. kesäkuuta 1954 kuolleena; hän oli menehtynyt edellisenä päivänä syanidimyrkytykseen. Myrkyn hän oli ilmeisesti saanut syanidilla kyllästetystä omenasta, joka lojui puoliksi syötynä hänen sänkynsä vieressä. Itse omenaa ei koskaan testattu ja syanidimyrkytys määritettiin kuolinsyyksi ruumiinavauksessa. Yleensä hänen kuolemansa uskotaan olleen tahallinen, ja se tuomittiin itsemurhaksi. Hänen äitinsä kuitenkin väitti sinnikkäästi, että kuolema oli vahinko ja johtui laboratoriokemikaalien huolimattomasta säilytyksestä. Elämäkertakirjailija Andrew Hodges ehdottaa, että Turing saattoi surmata itsensä tulkinnanvaraisella tavalla antaakseen äidilleen mahdollisuuden pitää kuolemaa onnettomuutena.[30] Muut ovat ehdottaneet, että Turing lavasti kohtauksen Lumikista, joka oli hänen lempisatunsa.[31] Koska Turingin homoseksuaalisuutta lienee pidetty turvallisuusriskinä, hänen on myös ehdotettu joutuneen salamurhatuksi.[32] Hänen ruumiinsa tuhkattiin Wokingin krematoriossa 12. kesäkuuta 1954.
Tunnustus kuoleman jälkeen

Vuodesta 1966 lähtien Association for Computing Machinery on myöntänyt vuosittain Turing-palkinnon henkilölle, jolla on ollut merkittävä vaikutus tietotekniikan kehitykseen. Sitä on pidetty laajalti tietotekniikan vastineena Nobel-palkinnolle.
Turingille on annettu erityyppisiä kunnianosoituksia Manchesterissä, jossa hän työskenteli elämänsä loppupuolella. Vuonna 1994 osalle A6010-tiestä (kaupungin sisempi kehätie) annettiin nimi Alan Turing Way.  Manchesterissä paljastettiin 23. kesäkuuta 2001 Turingin muistopatsas. Se sijaitsee Sackville Parkissa Manchesterin yliopiston Whitworth Streetin rakennuksen ja Canal Streetin ”homokorttelin” välissä. British Logic Colloquium ja British Society for the History of Mathematics pitivät 5. kesäkuuta 2004 yliopistolla juhlat Turingin elämän ja saavutusten kunniaksi, ja samana kesänä avattiin yliopiston Alan Turing -instituutti. Heinäkuussa 2007 avattiin Alan Turing Building, jossa sijaitsevat yliopiston matematiikan tiedekunta, Photon Sciences Institute ja Jodrell Bank Centre for Astrophysics.
23. kesäkuuta 1998, Turingin 86. syntymäpäivänä, hänen elämäkertansa kirjoittaja Andrew Hodges paljasti English Heritagen virallisen sinisen muistolaatan hänen lapsuudenkodissaan Warrington Crescentissä Lontoossa, nykyisessä Colonnade Hotelissa.[33][5] Turingin kuoleman 50-vuotispäivänä 7. kesäkuuta 2004 hänen entisellä asunnollaan Hollymeadessa, Wilmslow'ssa paljastettiin muistolaatta.
Useat yliopistot ovat kunnioittaneet hänen tietoteknisiä saavutuksiaan. 28. lokakuuta 2004 paljastettiin John W. Millsin valama pronssipatsas Surreyn yliopistossa Guildfordissa.[34] Patsaalla muistettiin sitä, että Turingin kuolemasta oli kulunut 50 vuotta. Se esittää häntä kantamassa kirjoja kampuksen halki. Myös Bletchley Parkissa paljastettiin 19. kesäkuuta 2007 luonnollisen kokoinen Turingin patsas, joka painaa 1,5 tonnia. Stephen Kettle veisti sen puolesta miljoonasta walesilaisen saviliuskeen palasesta.[35]
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Gordon Brown pyysi 10. syyskuuta 2009 hallituksensa puolesta kirjallisesti anteeksi Turingin kohtelua:[36][37]

Turingin saama tuomio kumottiin lopullisesti vuonna 2013,[38] ja virallinen armahdusesitys hyväksyttäneen Britannian hallituksessa.[27]
Vuonna 2014 sai ensi-iltansa Turingista kertova elokuva The Imitation Game. Elokuvan on ohjannut Morten Tyldum, ja Turingia näyttelee Benedict Cumberbatch.
Turing juoksijana
Alan Turing oli kansallisen tason maratoonari. Hän sijoittui viidenneksi Britannian vuoden 1948 olympiakarsinnoissa.[39] Turing Relay -juoksukilpailu[40] on kuusiosainen viestijuoksu joen rantaa pitkin Elystä Cambridgeen ja takaisin. Turing käytti reittiä juostessaan Cambridgessä; hänen paras aikansa maratonilla oli 2.46.[35]
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Copeland, B. Jack (toim.)| title = Colossus: The Secrets of Bletchley Park's Codebreaking Computers| location = New York| publisher = Oxford University Press| year = 2006}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hodges, Andrew| title = Alan Turing: The Enigma| location = New York| publisher = Simon & Schuster| year = 1983}}

CS1 maint: multiple names: authors list (link)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Hodges, Andrew| title = Alan Turing, arvoitus| others = Translated by Kimmo Pietiläinen| location = Helsinki| publisher = Terra Cognita| year = 2000| version = (Alkuteos: Alan Turing: The Enigma, 1992.)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Copeland, B. Jack (ed.)| title = The Essential Turing| publisher = Oxford University Press| year = 2004}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Copeland, B. Jack  (ed.)| title = Alan Turing's Automatic Computing Engine| publisher = Oxford University Press| year = 2005}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Yates, David M.| title = Turing's Legacy: A history of computing at the National Physical Laboratory 1945–1995| publisher = London Science Museum| year = 1997}}
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)

Luokka:Brittiläiset matemaatikot
Luokka:Brittiläiset filosofit
Luokka:Brittiläiset tietojenkäsittelytieteilijät
Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:Mielenfilosofit
Luokka:Royal Societyn jäsenet
Luokka:Tietotekniikan kehittäjät
Luokka:Loogikot
Luokka:Vuonna 1912 syntyneet
Luokka:Vuonna 1954 kuolleet
Luokka:Brittiläiset tilastotieteilijät
Luokka:Salakirjoitustekniikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Korealaisissa nimissä sukunimi tulee ensin, eli sukunimi on Kim ja etunimi Il-sung.
Kim Il-sung (, hanja: 金日成, Gim Il-seong, alk. Kim Sŏng-ju, 15. huhtikuuta 1912 – 8. heinäkuuta 1994) oli korealainen poliitikko ja Korean demokraattisen kansantasavallan eli Pohjois-Korean johtaja vuosina 1946–1994.
Kim Il-sung oli maansa pääministeri 1946–1972 ja presidentti vuodesta 1972, mutta Kimin todellinen valta perustui hänen asemaansa Korean työväenpuolueen pääsihteerinä. Hän on edelleen henkilöpalvonnan kohde Pohjois-Koreassa: häneen viitataan virallisesti nimellä ”Suuri johtaja” ja hänet on Pohjois-Korean korkeimman kansanneuvoston päätöksellä vuonna 1997 nimetty ”ikuiseksi presidentiksi” (katso  Wikilähteissä). Kim Il-sungin syntymäpäivä on kansallinen vapaapäivä Pohjois-Koreassa.
Pohjois-Korean entinen johtaja Kim Jong-il oli Kim Il-sungin poika ja nykyinen johtaja Kim Jong-un on hänen pojanpoikansa.
Elämäkerta
Lapsuus ja nuoruusvuodet

Kim Il-sungin lapsuudesta ja nuoruudesta on vaikea löytää luotettavaa tietoa. Pohjois-Korea on lähteissään liittänyt hänen varhaisvuosiinsa runsaasti legendanomaisia ja propagandistisia tietoja. Kimin tiedetään syntyneen äidinpuoleisten isovanhempiensa kodissa, pienessä Chilgolin kylässä. Mangyongdaen kylässä sijaitseva isänpuoleisten isovanhempien talo oli hänen lapsuuskotinsa ja tätä taloa näytetään nykyään matkailijoille suuren johtajan syntymäkotina.[1] Mangyondae on nykyään osa Pjongjangia.
Tuleva suuri johtaja oli jo pikkupoikana ollut patriootti, joka oli urheasti taistellut japanilaismiehitystä vastaan. Myös hänen vanhempansa ja isovanhempansa olivat olleet merkittäviä isänmaanystäviä ja vallankumouksellisia. Lisäksi hänen isänsä löi kymmenen rosvoa näiden poltellessa oopiumia.[2] Tapaus on ikuistettu myös pohjoiskorealaisiin elokuviin. Näiden ja monien muiden liioittelevien ja joskus jopa legendanomaisten pohjoiskorealaisten tarinoiden takia on  joidenkin vaikea uskoa edes oikeita tietoja Kim Il-sungin elämästä.[3]
Varmuudella tiedetään, että Kim Il-sungin isä oli nimeltään Kim Hyong-jik ja äiti Kang Pan-sok. Kim Hyong-jik oli tulevaa puolisoaan köyhemmästä perheestä. Kang Pan-sokin vanhemmat vastustivat aluksi tyttärensä avioliittoa Kim Hyong-jikin kanssa. Morsiamen vanhempien vastustus loppui, kun selvisi, että tuleva vävy oli harras kristitty, joka myös soitti seurakunnan tilaisuuksissa. Avioliiton solmimisen aikaan Kim Hyong-jik oli 15-vuotias ja Kang Pan-sok 17-vuotias. Kim Hyong-jik oli köyhän maanviljelijän poika, jonka oli onnistunut päästä koulutielle, mutta opinnot olivat jääneet kesken. Hän työskenteli aluksi opettajana ja myöhemmin perinteisen korealaisen lääketieteen harjoittajana. Perhe ei koskaan ollut mitenkään erityisen varakas saati vaikutusvaltainen.[4] Kim Hyong-Jik myös perusti vuonna 1917 Korean Kansallisseuran, joka oli vahvasti japanilaisvastainen.[5]
Pohjois-Korean ulkopuoliset lähteet eivät kuitenkaan tunne Kim Hyong-jikin perustamaa Korean kansallisseuraa. Kim Il-sung, joka kasteessa sai nimen Kim Song-ju, oli lapsista vanhin, ja perheeseen kuului myös kaksi nuorempaa poikaa. Toinen Kim Il-sungin veljistä kuoli 1932 japanilaisvastaisen taistelun aikana, kun taas toinen, Kim Jong-ju, toimi Pohjois-Korean varapresidenttinä 1970-luvulle asti. Perhe oli uskonnoltaan kristitty ja tuleva ”suuri johtaja” osallistui jumalanpalveluksiin varhaisaikuisuuteensa saakka. Isä Kim Hyong-jik yritti välittää musiikkiharrastuksensa myös pojilleen, ja Kim Il-sungin tiedetään olleen kiinnostunut musiikista koko elämänsä. Kristinuskon ohella perheen aatemaailmaan kuului vahvasti isänmaallisuus, ja kristinusko oli nimenomaan isänmaallisesti ajattelevien korealaisten uskonto. Pjongjangissa oli tuohon aikaan niin paljon kirkkoja, että sitä kutsuttiin ”Korean Jerusalemiksi”.[6] Perheen köyhyys oli varmasti myös yksi nuoren Kimin ajatusmaailmaan vaikuttanut tekijä.
1910-luvun Koreassa Japani kasvatti arvovaltaansa ja liitti maan lopulta valtakuntaansa. Monet korealaiset reagoivat siihen muuttamalla Kiinaan, missä oli kasvava korealaisyhteisö. Kimin perhe muutti Kiinaan noin 1920 Jilinin kaupunkiin, missä poika aloitti koulunsa. Isä työskenteli perinnelääkärinä ja Song-ju kierteli isänsä mukana potilaskäynneillä ja itsenäisyysliikkeen kokouksissa.[7]
Vuonna 1923 Kim Il-sung kävi koulua Koreassa Pjongjangissa. Hänen opettajansa Pjongjangissa oli hänen äitinsä sukulainen, Kang Ryang-uk, joka toimi myös metodistipappina. Hänen opetukseensa kuului myös isänmaallisia, japanilaisvastaisia lauluja. Myöhemmin Kim Il-sungin ollessa vallassa Kang Ryang-uk toimi Pohjois-Korean varapresidenttinä ilman minkäänlaista todellista vaikutusvaltaa.[8]
Kahden vuoden kuluttua, vuonna 1925, Kim Il-Sung opiskeli jälleen Kiinassa Jilinin kaupungissa. Siellä hän ei kuitenkaan ollut kuin kuusi kuukautta. Uusi koulu löytyi Yuwenista. Perheen taloudellinen asema oli heikentynyt, sillä isä oli kuollut. Äiti yritti elättää perheen pyykkärinä, mutta ansiot olivat heikot. Kim asui metodistikirkon asuntolassa, sillä siellä saattoi asua halvalla.[9] Näihin aikoihin hän on oletettavasti kuullut ensi kerran kommunismista, sillä koulun opettajakunnassa tiedetään olleen kommunisteja. Vuonna 1926 hän perustikin Alas imperialismi -liiton, joka koostui nuorista, japanilaisvastaisista kommunisteista.[10] Toisen lähteen mukaan Kim Il-Sung ei itse perustanut mitään liikettä, vaan oli mukana vasemmistolaisesti ajattelevien korealaisten ja kiinalaisten opiskelijoiden liikkeessä tavallisena rivijäsenenä.[11] Vuonna 1929 Kim erotettiin koulusta ja pidätettiin. Syynä oli japanilaisen siirtomaahallinnon vastainen toiminta. Tällöin hän oli jo hylännyt aiemman kristillisen ajattelunsa, ryhtynyt marxilaiseksi ja perustanut oman kommunististen nuorten ryhmänsä. Kun 1930-luku alkoi, oli Kim Song-ju omaksunut itselleen myöhemmin kuuluisuutta saaneen nimen Kim Il-sung.[12]
Sissipäällikkö
Vuonna 1931 Kim Il-sung liittyi Kiinan kommunistiseen puolueeseen. Hänestä tehtiin pian korealaisvähemmistöön kuuluvien nuorten organisoija. Hän asettui asumaan Mantšuriaan Antun maakuntaan, ollakseen lähempänä äitiään ja nuorempia veljiään. Hän päätti liittyä sisseihin, jotka taistelivat japanilaisia vastaan.
Omien muistelmiensa mukaan Kim Il-Sung sai näihin aikohin ensimmäisen taistelukosketuksensa. Oman kertomansa mukaan hän oli pienen joukon päällikkönä ja otti vastaan määräyksiä myös Kiinan kansallismielisiltä. Heillä oli yhteinen vihollinen, Japani, ja sen muodostama Mantšukuon nukkevaltio.[13]
Vuonna 1935 Kim Il-sung alkoi saavuttaa mainetta rohkeasta taistelustaan miehittäjiä vastaan. Komintern toteaa saman vuoden joulukuussa kirjoitetussa raportissaan hänen olevan ”luotettu ja kunnioitettu” japanilaisvastaisen toiminnan parissa.[14] Hän ei tosin ollut mikään kiistaton johtaja eikä ainoa huomattava sissijohtaja alueella, eikä hänen armeijansa myöskään ollut itsenäinen, vaan Kiinan kommunistien alainen. Kim Il-sung kohosi arvossa divisioonan komentajaksi, ja hänen komennossaan oletetaan olleen noin 200 miestä.
Maine kansallismielisten korealaisen parissa kasvoi 4. kesäkuuta 1937, kun Kim Il-sung ja noin 200 hänen komentamaansa miestä ylittivät Korean rajan Pochombon kylässä, surmasivat japanilaisia poliiseja ja hankkivat asetäydennyksiä. Japanilaiset hyökkäsivät Kimin ja hänen miestensä perään, mutta eivät koskaan tavoittaneet häntä ja hänen joukkojaan.[14] Hyökkäys oli osa yritystä nostattaa kansannousu Korean japanilaismiehittäjiä vastaan.
Sissiarmeija ei onnistunut nostattamaan kansannousua, mutta japanilaiset perustivat sitä vastaan vuonna 1937 erikoisyksikön. Erikoisyksikkö käytti sissien vastaisessa taistelussa raakoja otteita.[15]
Monet historioitsijat epäilevät, että samoihin aikoihin on ollut myös muita japanilaisvastaisia sissipäälliköitä, jotka olisivat käyttäneet nimeä Kim Il-sung. Etelä-Korean historioitsijat ovat myös väittäneet, että maan pohjoisosia pitkään hallinnut mies oli huijari, joka ei ollut koskaan ollutkaan sissipäällikkö. Epäilyjä eivät luonnollisestikaan ole hälventäneet liioittelevat ja sadunomaiset kertomukset, joita Pohjois-Korean propagandakoneisto on tuottanut.[16]
Yksityiselämästä on sissiajoilta säilynyt jonkin verran tietoa. Kim Il-sungin kerrotaan olleen rohkea, luotettava ystävä ja naistenmies. Pjongjangin eliitti on myöhemmin kertonut, että Kim Il-sungilla oli monia naispuolisia tovereita ja että hänellä on myös lapsia heidän kanssaan. Kim Il-sung on itse maininnut nimet Han Jong-ae ja Hong Hye-song. Hang Jong-ae oli hänen mukanaan Harbinissa tapaamassa Kominternin edustajia kun taas Hong Hye-song toimi sissijoukoissa perinteisen korealaisen lääketieteen harjoittajana.[17]
Kim Il-sung avioitui noihin aikoihin ensimmäistä kertaa, mutta avioliitto jäi lyhyeksi. Japanilaiset vangitsivat ja teloittivat aviopuolison. Japanin miehittäessä myös Kiinan pohjoisosat Kimin oli siirryttävä Neuvostoliittoon. Neuvostoliiton vuosinaan hän asettui asumaan Habarovskiin ja avioitui korealaisen Kim Jong Sukin kanssa. Heille syntyy yksi poika. Myöhemmin pariskunnalle syntyi vielä kaksi poikaa ja yksi tyttö. Vanhempi poika kuoli tapaturmaisesti ja nuorempi synnytyksessä yhdessä äitinsä kanssa. Pohjois-Korea väittää propagandassaan Kim Jong-ilin syntyneen sissileirissä Baekdu-vuorella, mutta tähän tai muihinkaan tietoihin ei ole koskaan saatu täydellistä varmuutta. On huomattava, että Kim Jong-ilin syntymä Baekdu-vuorella olisi poliittisen propagandan kannalta erittäin sopivaa: vuori näyttelee korealaisessa mytologiassa merkittävää osaa. Lisäksi neuvostoliittolaiset lähteet varmistavat, että Kim Il-sung oleskeli koko vuoden 1942 Vyatskojen kylässä, missä hän komensi korealaisista sekä mantšurialaista pakolaisista koottua puna-armeijan osastoa. Hänen sotilasarvonsa oli tuolloin kapteeni. Puoliso Kim Jong Suk työskenteli noihin aikoihin lastentarhassa.
Neuvostoliiton vuosinaan Kim Il-sung osallistui sekä sotilaalliseen että poliittiseen koulutukseen. Fyysisissä harjoitteissa hän ei menestynyt, sillä hänen fyysinen kuntonsa oli huono. Ju Song-chol, Neuvostoliitossa asunut korealainen, joka toimi Kim Il-sungin tulkkina, on myöhemmin kertonut muistojaan tästä ajasta eteläkorealaisille toimittajille ja kertonut, että neuvostoliittolaiset kouluttajat vakuuttuivat Kim Il-sungin älykkyydestä ja johtajan ominaisuuksista. Joidenkin lähteiden mukaan Kim Il-sung kävi Moskovassa neuvotteluita vuosina 1943 ja 1944. Se, mistä neuvoteltiin, on jäänyt hämäräksi.[18]
Pohjois-Korean synty ja Korean sota
Toinen maailmansota päättyi, kun Japani antautui. Korea vapautui pitkästä japanilaismiehityksestään, ja miehitystä vastustaneet korealaiset saattoivat viimeinkin palata kotiin. Kotiin palaajien joukossa oli myös Kim Il-sung.
Se, miten kotiinpaluu tapahtui, oli Kim Il-sungille suuri pettymys. Hän pääsi palaamaan kotimaahansa vasta syyskuun 19. päivä vuonna 1945, kuukausi Japanin antautumisen jälkeen. Hän nousi maihin Wŏnsanin satamakaupungissa, neuvostoliittolaisessa sotilaspuvussa. Paikalla ei ollut riemuitsevia kansanjoukkoja. Kim Il-sung oli kuvitellut palaavansa kotimaahansa voittoisan sissiarmeijansa kärjessä. Näin vaatimaton kotiinpaluu onkin haluttu Pohjois-Korean historiassa unohtaa.[19] Liittoutuneiden Koreaa koskevat suunnitelmat kuitenkin muuttivat sekä Kim Il-sungin että miljoonien muiden korealaisten elämän.
Liittoutuneet olivat toisen maailmansodan aikana sopineet, että Korea otetaan sodan jälkeen kansainväliseen hallintaan. Maa jaettiin 38. leveyspiirin kohdalta Etelä- ja Pohjois-Koreaan. Neuvostoliitto hallitsi pohjoista puolta ja Yhdysvallat eteläistä. Aluksi Neuvostoliitto muodosti elokuussa 1945 kansallismielisten ja kommunistien kansankomitean. Sen puheenjohtajaksi tuli Cho Man-sik, kristitty ja luultavasti neuvostovyöhykkeen suosituin poliitikko. Kansalliskomitean aika jäi lyhyeksi, sillä neuvostoliittolaiset viranomaiset tuomitsivat kansalliskomitean kansallismieliset jäsenet ”taantumuksellisiksi”. Cho Man-sik tuomittiin kotiarestiin, eikä hänen myöhemmästä kohtalostaan tiedetä mitään.[20] Hänet oletettavasti surmattiin Korean sodan aikana.[21] Areena oli nyt vapaa Kim Il-sungille ja hänen kannattajilleen.
Kim Il-sung nousi näin Neuvostoliiton antamalla huomattavalla myötävaikutuksella pohjoisosan johtajaksi ja vuonna 1946 väliaikaishallituksen pääministeriksi. On huomattava, että Koreassa oli pitkään toiminut aktiivinen kommunistinen puolue. Neuvostoliitto ei kuitenkaan luottanut tähän varsin itsenäiseen puolueeseen, ja sen johto päätettiin vaihtaa. Syyskuussa 1945 Pjongjangissa surmattiin puolueen johtaja Hyon Chun Hyok sekä muita Neuvostoliittoon kielteisesti suhtautuneita kommunisteja. Surmattujen määrästä ei ole tarkempaa tietoa; eräiden lähteiden mukaan muutama kymmenen, joidenkin mukaan satoja.[22] Kim Il-sungin johtamasta Korean kommunistisesta puolueesta tuli maan johtava voima, ja se yhdessä muiden vasemmistolaisten ja isänmaallisten puolueiden kanssa yhdistettiin Korean työväenpuolueeksi. Kim Il-sungin johdolla aloitettiin ohjelma, jonka mukaisesti teollisuus kansallistettiin vuonna 1946. Samana vuonna käynnistyi myös maareformi, joka valmisteli myöhempää maatalouden kollektivointia sekä tilojen osuustoiminnallistamista. Näin Pohjois-Korea seurasi Itä-Euroopan maiden sisäpoliittista kehitystä.
9. syyskuuta 1948 Kim Il-sung julisti Korean demokraattisen kansantasavallan perustetuksi Neuvostoliiton tuella, sen jälkeen, kun amerikkalainen sotilashallinto oli perustanut Korean tasavallan muutamaa viikkoa aiemmin. Seuraavana vuonna alkoi olla selvää, että Korea oli pysyvästi jakautunut. Sekä Etelä- että Pohjois-Korea pitivät itseään ainoana laillisena korealaisena valtiona. Etelä-Korean hallitusta herjattiin muun muassa ”sätkynukeiksi”, kun taas etelässä herjattiin pohjoista ”sylikoiriksi”. Tuhansia pakolaisia siirtyi pohjoisesta etelään pakoon kommunistista pakkovaltaa samalla, kun etelästä vastaavasti pakeni tuhansia pohjoiseen pakoon Yhdysvaltojen joukkojen ja Syngman Rheen hallituksen vainoa. Kiinan sisällissodan päättyminen kommunistien voittoon rohkaisi Kim Il-sungia, joka halusi yhdistää Korean sodalla ja neuvotteli asiasta Stalinin kanssa, joka myöntyi ajatukseen. Kyseisille keskusteluille saatiin vahvistus vuonna 1994, kun Venäjän presidentti Boris Jeltsin luovutti keskusteluita koskevat asiakirjat maansa arkistosta Etelä-Korean presidentille Kim Young-Samille. Neuvostoliitto toimitti Pohjois- Koreaan merkittävän määrän uutta aseistusta.[23] ,[24]
Sota puhkesi 25. kesäkuuta 1950 Pohjois-Korean armeijan yllätyshyökkäyksellä Etelä-Koreaan. Se alkoi Pohjois-Korean kannalta lupaavasti, ja Soul vallattiin nopeasti, mutta käänne tapahtui syyskuussa, kun YK:n joukot, joita Yhdysvallat johti, nousivat Korean niemimaalle. Soul vallattiin takaisin, kuten myös Pjongjang, ja Kim Il-sung hallituksineen pakeni jälleen Kiinaan. Kiina lähetti joukkoja, joiden avulla pohjoisen joukot valtasivat jälleen Pjongjangin ja Soulin. Sota aaltoili yli niemimaan, ja aselepo solmittiin 27. heinäkuuta 1953. Aselepolinja oli lähes sama kuin alkuperäinen jakolinja. Kansalle sota esitettiin voittoisana sotana, jonka Yhdysvallat aloitti. Virallisesti sota ei ole päättynyt vieläkään, sillä rauhansopimusta ei ole tehty.
Sodan tuhot olivat mittavat. Mitään yleisesti hyväksyttyä tietoa kuolonuhreista tai vammautuneista ei ole esitetty. Uhreja on joka tapauksessa miljoonia. Yhdysvaltalaisten kaatuneiden, kadonneiden ja muiden menehtyneiden määrä on 52000 henkilöä. Lisäksi materiaaliset tuhot olivat massiiviset.[25]
Koska sota oli hävitty ja maa oli raunioina, tarvittiin syyllisiä. Puoluetta piti ”puhdistaa”. Elokuun 3. päivänä 1953 käynnistyi suuri oikeudenkäynti. Tunnettuja uhreja olivat muiden muassa Pohjois-Korean neuvotteludelegaation tulkki Sol Jang Sik, joka tunnetaan myös siitä, että hän oli kääntänyt Shakespearen tuotantoa koreaksi, ulkoministeri Pak Hong Jong sekä myös tykistön komentaja Mu Chong, joita kaikkia vastaan esitettiin mitä mielikuvituksellisimpia syytteitä.[26]
Suuri johtaja

Sodan jälkeen Kim Il-sung valjasti kansakunnan ja Korean työväenpuolueen jälleenrakennukseen. Sodan tuhoja korjattiin kolmivuotissuunnitelmassa 1954–1956. Sosiaali- ja perhepoliittisilla uudistuksilla mahdollistettiin myös naisten osallistuminen koulutukseen ja työelämään. Pääkaupunki Pjongjang rakennettiin lähes kokonaan uudelleen komeaksi paraatikaupungiksi, jota ylpeänä esiteltiin ulkomaalaisille. Sen jälkeen julistettiin viisivuotissuunnitelma 1957–1961. Maan elintaso nousi huomattavasti aina 1970-luvulle saakka, joskin tietyistä kulutustavaroista oli pulaa ja elintasoero maaseudun ja kaupunkien välillä kasvoi. Tuolloin maan talous ajautui kriisiin johtuen muun muassa öljyn hinnan noususta, maan kasvavasta eristäytymisestä ja siitä, että sen vientituotteet eivät pärjänneet kilpailussa maailmalla. Vuonna 1958 puolueessa toimeenpantiin jälleen puhdistuksia. Uhreina oli tällä kertaa Neuvostoliiton reformeihin myönteisesti suhtautuneita henkilöitä. Tämän jälkeen Kim Il-sung piti puheen, jossa hän totesi, että ”turmiollinen ryhmäkuntaisuus” on iäksi poistettu puolueesta.[27]
Samoihin aikoihin alettiin julistaa Kim Il-sungin juche-aatetta. Juche (omavaraisuus) on marxismi-leninismin korealainen sovellutus, joka perustuu täydelliseen riippumattomuuteen ja omavaraisuuteen. Kim Il-sung käytti termiä ”Juche-aate” ensimmäistä kertaa puheessaan vuonna 1955. Se luotiin herättämään sekä kansallista ylpeyttä että sisäistä solidaarisuutta. Lisäksi tarkoituksena oli nostaa Kim Il-sungin omaa auktoriteettia. Marxismi-leninismi oli kuitenkin vielä tärkein viitekehys ja Juche-aate sen paikallinen ja ajallisesti rajoittunut sovellus.[28]
1960-luvulla Pohjois-Koreassa alettiin toteuttaa uutta väestöpolitiikkaa. Kansa jaettiin sosiaalis-poliittisiin kategorioihin. Samantapaista luokittelua oli myös muissa sosialistisissa maissa, mutta Pohjois-Korea meni luokittelussaan pisimmälle. Kansa jaettiin kolmeen pääryhmään, jotka puolestaan jakautuivat yhteensä 51 alaryhmään. Se, mihin ryhmään kuului, määritteli oikeuden saada hyödykkeitä, pääsyn ammatteihin, opiskelupaikkoihin ja jopa väestösuojaan.
Korkeimpaan ryhmään kuuluivat vallankumouksen kaaderit. Seuraavassa ryhmässä olivat työläiset ja talonpojat, jotka olivat arvostettuja, mutta ilman poliittisia oikeuksia. Alimpaan ryhmään kuuluivat entiset porvarit, toisinajattelijat ja ne, joiden perheet olivat muuttaneet Etelä-Koreaan. Alimman ryhmän jäsenet eivät päässeet hyviin työpaikkoihin, ja heitä rangaistiin ankarasti poliittisista rikoksista. Eräiden tarkkailijoiden mukaan Pjongjangissa asuminen on edelleen kiellettyä alimman ryhmän jäseniltä sekä invalideilta.[29] Kyseenalaisesta väestöpolitiikasta huolimatta Kim Il-sungin hallinto nautti 1960–1970-lukujen vaihteessa hyvästä maineesta. Myös länsimaisten tarkkailijoiden mielestä sen talous oli kehitysmaaksi hyvässä kunnossa, ja sen koululaitosta pidettiin Etelä-Koreaa toimivampana. Poiketen muista kylmän sodan aikaisista itäblokin johtajista Kim Il-sung käytti toisinaan länsimaista pukua.[30]
Vuonna 1952 Kim Il-sung avioitui Kim Song-aen kanssa. Heillä on luultavasti neljä lasta. Tunnetuin on Kim Pyong-Il, joka oli maansa Suomen suurlähettiläs vuosina 1994–1998. Juche-aate osoittautui erittäin pragmaattiseksi, kun oli kysymys Kim Il-sungin vallan säilyttämisestä. 1960-luvulla alkoi myös valtavat mittasuhteet saava Kim Il-sungiin kohdistuva henkilöpalvonta: paitsi ”suuri johtaja”, Kim Il-sung on myös ”suuri isä” ja ”kansakunnan aurinko”. Ulkopolitiikassa hän joutui tasapainottelemaan Kiinan ja Neuvostoliiton välillä. Aluksi hän oli Kiinan, mutta vuoden 1966 jälkeen Neuvostoliiton puolella. Pohjois-Korean välit säilyivät kuitenkin kumpaankin osapuoleen, ja peluuttamalla Kiinaa ja Neuvostoliittoa toisiaan vastaan onnistuttiin hankkimaan itsenäinen asema ulkopolitiikassa.[31] Vuonna 1967 Korean työväenpuolueessa tehtiin jälleen puhdistuksia. Kim Il-sungin vastustajat eivät voineet hyväksyä yhä massiivisempaa henkilökulttia ja vallan keskittymistä Kim Il-sungin perheelle ja sukulaisille.[31] Tunnetuin puhdistusten uhri lienee puolueen pääsihteeri Kim Kwang Hyup. Kim Il-sung julisti tuolloin, että ”luokkaviholliset ja puolueen viholliset on tuhottava kolmanteen polveen asti.”
Vuonna 1972 astui voimaan Korean demokraattisen kansantasavallan uusi perustuslaki. Siinä Kim Il-sungilla määriteltiin olevan presidentin asema. Hänen 60-vuotispäivänään henkilöpalvonta sai jälleen uudet mittasuhteet; vallankumousmuseon avajaisissa kävi peräti 300 000 ihmistä, ja museon eteen pystytettiin Kim Il-sungia esittävä, 27 metriä korkea pronssipatsas. Samana vuonna Kim ilmoitti pyrkivänsä Koreoiden rauhanomaiseen yhdistymiseen. Kuitenkin samana vuonna Pohjois-Korean tiedustelupalvelu yritti murhata Etelä-Korean presidentin Park Chung Heen. Puheet ”rauhanomaisesta yhdistymisestä” joutuivat tämän lisäksi yhä oudompaan valoon, kun 1974 Etelä-Koreassa löydettiin maat erottavan demilitarisoidun vyöhykkeen alittava hyökkäystunneli. Kaikkiaan tunneleita on löydetty 17 kappaletta, viimeisin vuonna 1990.
Vanhempi valtiomies
Vuonna 1980 pidettiin Korean työväenpuolueen kuudes kokous. Kokouksessa Kim Il-sung nimesi seuraajakseen poikansa Kim Jong-ilin. Puolue ei kuitenkaan mukisematta hyväksynyt omalaatuista dynastista vallanperimystä virallisesti kommunistisessa valtiossa eikä myöskään yhä suurempiin mittasuhteisiin ja legendanomaisiin kertomuksiin yltyvää henkilöpalvontaa. Kansalle kerrottiin muun muassa, miten Kim Il-sung oli muutamassa sekunnissa ratkaissut asuntojen suunnitteluun liittyvän ongelman, jota arkkitehdit turhaan olivat pohtineet[32] Kimin vastustajat vietiin työleireille. Kimin 70-vuotispäivinä hänen kunniakseen valmistui näyttävä Juche-torni. Torni koostuu 25500 graniittipaadesta, yhdestä jokaista johtajan elinpäivää kohden. 1984 Kim Il-sung matkusti Neuvostoliittoon ja sai sieltä pyytämäänsä ase- ja talousapua. Samana vuonna hän allekirjoitti lain, jolla Kiinan innoittamana hyväksyttiin yhteisyritykset ulkomaalaisten kanssa, ja lisäksi julistettiin, että kaupankäynti kenen kanssa tahansa oli mahdollista. Pääpaino oli kuitenkin kaupassa kehitysmaiden kanssa.[33]
Pohjois-Korean talous heikkeni tuista ja yhteisyrityspyrkimyksistä huolimatta huolimatta koko 1980-luvun ajan. Maassa oli puutetta erityisesti teräksestä, raudasta ja sementistä. Tehtaita suljettiin, koska raaka-aineista ja energiasta oli jatkuvaa pulaa; sähkövirtaakin riitti vain muutamalle tunnille joka päivä. Kuitenkin armeijalle ohjattiin 25–50% kaikista resursseista, sillä Kim Il-sung antoi julistuksen, jolla asetettiin voimaan ”Armeija ensin” -politiikka. 1991 Kim Il-sung vieraili viimeisen kerran Kiinassa. Hän ei saanut tuliaisiksi toivomaansa talousapua, vaan joutui kuuntelemaan luennointia talousreformeista ja ulkomaille avautumisen hyvistä puolista.[34]
1990-luvulla maahan tuli nälänhätä. Pohjois-Koreassa arvellaan olleen kovin ottein tukahdutettuja sisäisiä levottomuuksia. Osa kenraalikunnasta halusi vapaampia oloja ja yritti vallankaappausta. Kaksi kenraalia pidätettiin ja surmattiin, ja lisäksi armeijassa oli puhdistuksia.[35] 9. huhtikuuta 1992 perustuslakiin tehtiin lisäys, jonka mukaan kaikein politiikan tulee pohjautua Juche-aatteeseen. 1993 Kim Il-sung siirsi kansallisen puolustusneuvoston puheenjohtajuuden pojalleen Kim Jong-ilille. 1993 Kim Il-sung halusi aloittaa yhdentymisneuvottelut Etelä-Korean kanssa, sillä hän oli asettanut maiden yhdistymisen elämäntyökseen. Etelä-Korean, Yhdysvaltojen ja Pohjois-Korean neuvottelijat tapasivat toisensa kesäkuussa 1993.[36] Oli suunniteltu, että yhdistyessään Koreoilla olisi omat yhteiskuntajärjestelmänsä valtioiden muodostaessa konfederaation.[37]
Samana vuonna Kim Il-sung totesi puheessaan sosialismin kriisin ennenkuulumattoman suureksi ja viimeiseksi jääneessä uudenvuoden puheessaan talouden tarvitsevan oikaisuja.[38] Onkin olemassa joitakin merkkejä siitä, että aivan viimeisinä aikoinaan Kim Il-sung olisi pyrkinyt jonkinlaisiin muutoksiin talouspolitiikassaan. Pohjois-Koreasta etelään loikannut Kang Myong-do on kertonut mielenkiintoisesta pikku tapauksesta. Vuonna 1992 Kim Il-sung oli ihmetellyt, miksi vain kahden Pjongjangin voimalan savupiipusta tuli savua. Hän oli lähettänyt virkailijansa paikalle, joille oli kerrottu, että Anjun kaivokset eivät toimita hiiltä. Kim Il-sung oli hämmästynyt; olihan hän juuri lukenut raportin, jossa oli selvitetty Anjun kaivosten tuottavan hiiltä 120% enemmän kuin oli suunniteltu. Virkailijat oli lähetty kaivoksille selvittämään syytä miksi hiiltä ei toimitettu. Syy löytyi: kaivostyöläisillä ei ollut mitään syötävää. Suuri johtaja oli hämmentynyt ja vihainen siitä, että häneltä salataan asioita. Kim Il-sung oli elänyt viime vuodet eräänlaisena osa-aikaeläkeläisenä keskittyen lähinnä ulkopolitiikkaan, ulkomaisten toimittajien tapaamiseen ja muistelmien kirjoittamiseen. ”Voimalan tapaus” oli yksi niistä tapauksista, jotka saivat Kim Il-sungin paitsi ajamaan Koreoiden yhdistymisen asiaa myös kiinnostumaan uudelleen kotimaan asioista.[39]
Koreoiden yhdistymisneuvottelut eivät kuitenkaan päässeet alkua pidemmälle, ennen kuin Kim Il-sung kuoli sydänkohtaukseen 8. heinäkuuta 1994. On huhuttu, että ennen kuolemaansa Kim Il-sung olisi riidellyt rajusti poikansa kanssa maan talouden kehnosta tilasta. Osa ”suuren johtajan” lääkäreistä kuoli salaperäisessä helikopterionnettomuudessa.[36] Valtiolliset hautajaiset pidettiin 18. heinäkuuta, ja maahan julistettiin kolme vuotta kestävä suruaika. Tätä nykyä Kim Il-sungin maalliset jäännökset lepäävät Kumsusanin mausoleumissa Pjongjangissa. Kuolemaan liitettiin Pohjois-Koreassa legendanomaisia kertomuksia: eräässä kaupungissa mehiläiset olivat kerääntyneet ”suuren johtajan” patsaan ympärille suremaan, toisen tapauksen mukaan kolme vuotta Kim Il-sungin kuoleman jälkeen hänen patsaansa yläpuolelle oli kehittynyt ”kaksinkertainen sateenkaari, minkä jälkeen patsaan yläpuolella oli pitkään tuikkinut kirkas tähti”. Nykyäänkin Kim Il-sungia kutsutaan arvonimillä ”suuri johtaja” ja ”ikuinen presidentti”.
Jälkimaine

Kim Il-sungia pidetään nykyään tiukkana stalinistisena diktaattorina, joka loi valtion, jossa ei juurikaan tunneta ihmisoikeuksia eikä kansalaisvapauksia. Lisäksi hän jätti maalleen monella tapaa ongelmallisen perinnön.
Dynastinen vallanperimys vieraannutti Pohjois-Koreaa sosialistisesta leiristä. Vielä vuonna 1970 Pohjois-Korean ”Poliittisen terminologian sanakirjassa” pidettiin periytyvää valtaa jäänteenä ”feodaalisista orjayhteiskunnista”. Vuonna 1972 oli kyseinen määritelmä poistettu. Kim Il-sungin pojan, joulukuussa 2011 kuolleen valtionpäämiehen Kim Jong-ilin jälkeen valta siirtyi Kim Jong-ilin pojalle Kim Jong-unille ilman, että kansa sai esittää mielipidettään.
Maan poliittinen eliitti on eristäytynyt kansan enemmistön elämästä nauttien elintasosta, josta maan enemmistö voi vain haaveilla. Jo se tekee syvällisten uudistusten ajamisen vaikeaksi. Maasta loikanneet korkeat virkamiehet ovat kertoneet, että yksistään ”suurella johtajalla” oli kymmeniä huviloita eri puolilla maata. Kauaksi oli edetty siitä nuoresta idealistisesta Kim Song-justa, joka kirjoitti, että ”...mitä rikkaampia ihmiset ovat, sitä kylmäsydämisempiä he ovat... rikkaus on ansa, joka nielee ja tuhoaa hyveen..”[40]
Pohjois-Koreaa on kuvattu ”stalinistiseksi järjestelmäksi” ja ”erakkovaltioksi”. Yhdysvaltain entinen presidentti George W. Bush on nimittänyt sitä ”roistovaltioksi”.
Kim Il-sung oli asettanut elämäntyönsä päämääräksi yhtenäisen Korean. Hänen aloittamansa sota kuitenkin syvensi Koreoiden välistä kuilua, eivätkä Pohjois-Korean nykyiset vaikeudet ja totalitarismi ole tehneet sen järjestelmää eteläosan asukkaille mitenkään houkuttelevaksi. Lisäksi monet iäkkäät eteläkorealaiset muistavat Pohjois-Korean miehitysjoukkojen ja poliittisen koneiston sodanaikaiset julmuudet. Kim Il-sungin ”kymmenen kohdan ohjelmansa Koreoiden riippumattoman ja rauhanomaisen jälleenyhdistämisen puolesta” on saanut mm. YK:n yleiskokouksen hyväksynnän.
Komentotalous sai ihmeitä aikaan, kun maata jälleenrakennettiin Korean sodan jäljiltä. Sen jäykkyys on kuitenkin aiheuttanut vakavia ongelmia. Ongelmia alkoi ilmetä jo 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa, kun maa alkoi velkaantua. Maan mainetta luotettavana kauppakumppanina ei ole lisännyt se seikka, että ulkomailta tilatut koneet ja tarvikkeet on jätetty maksamatta.[41] Lisäksi suuria summia on tuhlattu henkilökultin vaatimiin festivaaleihin ja monumentteihin.
Pohjois-Korean talous on erittäin huonossa kunnossa johtuen pitkälti katovuosista, sosialistimaiden kaupan romahduksesta ja paikalleen jämähtäneestä tekniikasta.
Maatalouden vaikeudet alkoivat jo 1970-luvulla. Tuolloin käynnistettiin Kim Il-sungin määräyksestä ”Vallatkaa lisää maata!” -ohjelma. Tällöin kukkuloiden ja vuortenrinteiden metsät kaadettiin, ja niistä yritettiin tehdä viljelysmaita. Sadevesi ja eroosio tekivät kukkulat ja vuorten rinteet paljaiksi, ja niiltä valunut maa-aines täytti kastelukanavat ja ojat.[42]
Hallituksen toimenpiteistä huolimatta osa väestöstä tarvitsee edelleen kansainvälisten järjestöjen apua. Maassa esiintyy aliravitsemuksen aiheuttamia sairauksia.
Maan omassa propagandassa Kim Il-sung on jumalallinen johtaja, joka on valistanut niin tiedemiehiä kuin taiteilijoitakin.
Sitaatteja Kim Il-sungin ajatuksista
"Lenin eli, Lenin elää ja Lenin tulee elämään"
”Kaikkein tärkein asia taiteessa ja kirjallisuudessa on kuvata todellisuuttamme elävästi – todellisuutta, jossa ihmeitä tehdään kaikkialla, jokainen muuttuu uudeksi kommunistiseksi ihmiseksi ja suuri Chollima-edistys jatkuu.”
”Nuoriso ei saa ajautua pasifismiin ja erityisesti on varottava revisionistisen suuntauksen lietsomaa sodan pelkoon vajoamista.”
”Mitä hyötyä on teknologiasta, jos se erotetaan puolueen johtajuuden ulkopuolelle?”[43]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Courtois, Stéphane et al.| title = Kommunismin musta kirja: Rikokset, terrori, sorto| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2000| version = Suomentajat: Kaarina Turtia, Matti Brotherus ja Heikki Eskelinen| id = ISBN 951-0-25073-2}}
Huotari, Tauno-Olavi: ”Erakkovaltakunnasta talousihmeeseen”. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Vesterinen, Ilmari et al| title = Korea: kolme ovea tiikerin valtakuntaan| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2000| id = ISBN 951-662-797-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Martin, Bradley K.| title = Under The Loving Care Of The Fatherly Leader: North Korea And The Kim Dynasty| publisher = Thomas Dunne Books, St. Martins Press| year = 2004| id = ISBN 0-312-32221-6}}
Seppinen, Jukka: Vaaran vuodet? Suomen selviytymisstrategia 1944- 1950. Minerva kustannus 2008, Karisto Oy:n kirjapaino Hämeenlinna. ISBN 978-952-492-151-0
Viitteet

Kirjallisuutta

Kang Chol-hwan & Pierre Rigoulot: Pjongjangin akvaariot, 10 vuotta Pohjois-Korean gulagissa. Suomentanut Lotta Toiviainen. Kustannusosakeyhtiö Siltala, Helsinki 2009. ISBN 978-952-234-015-3

Luokka:Diktaattorit
Luokka:Hallitsijat
Luokka:Pohjoiskorealaiset poliitikot
*
Luokka:Vuonna 1912 syntyneet
Luokka:Vuonna 1994 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Helsinki-Malmin lentoasema (usein lyhyesti Malmin lentokenttä, ; ) on  lentoasema Malmin kaupunginosassa Koillis-Helsingissä noin kymmenen kilometriä Helsingin keskustasta koilliseen. Vuonna 1936 valmistunut lentoasema oli vuoteen 1952 saakka Helsingin päälentoasema lukuun ottamatta vuosia 1944–1946, jolloin kenttä oli valvontakomission hallinnassa. Tuona aikana päälentoasemana toimi Hyvinkään lentokenttä. Vuoteen 1946 saakka Helsinki-Malmin lentoaseman alue kuului Helsingin maalaiskuntaan ja sen jälkeen Helsingin kaupunkiin.
Nykyisin lentoaseman toiminta koostuu lentokoulutuksesta, yleisilmailusta ja viranomaislennoista. Laskeutumisten määrällä mitattuna Helsinki-Malmin lentoasema on Helsinki-Vantaan jälkeen Suomen toiseksi vilkkain.[1] Finavian mukaan vuonna 2012 Helsinki-Malmin lentoasemalle tehtiin yli 38000 lentoonlähtöä ja laskeutumista. Malmin lentokenttäalueen pinta-ala on 138 hehtaaria, ja se on kokonaisuutena luetteloitu valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi[2].
Suomen hallitus teki vuonna 2014 periaatepäätöksen vetäytyä Malmin kentältä ”asuinrakentamisen edellytysten parantamiseksi Helsingin seudulla”. Hallitus asetti edellytykseksi tälle muutokselle Rajavartiolaitoksen ja siviili-ilmailun siirtämisen korvaavalle kentälle. Helsingin kaupunki osti maa-alueen kiinteistön Finavialta saman vuoden marraskuussa, ja valtion on määrä vetäytyä kentältä vuoden 2016 loppuun mennessä. Kaupunkisuunnitteluvirasto on valmistellut kaavarunkoluonnoksen, jossa alueelle sijoitetaan asuntoja noin 25000:lle asukkaalle. Lentokentän säilyttämistä kannattavat ovat vastustaneet rakentamissuunnitelmia.
Finavia vetäytyi kentän ylläpitovastuusta 31. joulukuuta 2016. Viimeinen lennonjohdon ohjaama laskeutuminen tapahtui tasan kello 17.00. Viimeinen laskeutunut kone oli BF-Lento Oy:n Cessna 152 OH-CRA. Lentotoiminta Finavian operoimana päättyi klo 22.00 ja lentotoiminnan operointi siirtyi Malmin lentokenttäyhdistys ry:n vastuulle 1. tammikuuta 2017 klo 00.00. Samalla lentokenttä siirtyi kokonaisuutena Helsingin kaupungin ylläpitovastuulle.
Historia

Helsingin ensimmäisen lentokentän, Helsingin lentoaseman, rakennustyöt alkoivat vuonna 1935, ja se valmistui toimintakuntoon Helsingin maalaiskunnan Malmin alueella olevalle Tattarisuolle vuonna 1936.  Kenttäalue oli hyvin vetistä ja sen muokkaaminen lentokentäksi oli vaikeaa. Väliaikaiseen käyttöön kenttä otettiin 16. joulukuuta 1936. Ensimmäisenä laskeutui lentomestari Urho Heiskalan ohjaama VL Tuisku, toisena Suomen Ilmapuolustusliiton De Havilland Moth ”Pilvetär” (OH-ILD) ohjaimissaan everstiluutnantti Ahonius. Varsinaisen lentoliikenteen avasi kolmas kone, Ernst Rollin lentämä ruotsalaisen Aerotransportin Junkers Ju 52 ”Södermanland”.[3]
Aero O/Y:n, nykyisen Finnairin, lentokoneet muutettiin kellukkeilta pyörille viipymättä, ja ne siirtyivät yleisilmailukoneiden kanssa uudelle kentälle. Vuonna 1937 kentän pinta käsiteltiin öljyimeytyksellä ruiskuttamalla siihen kaksi kilogrammaa öljyä neliömetrille[4] muun muassa pölyämisen vähentämiseksi. Samana vuonna kentälle asennettiin Telefunken-yhtiön valmistamat mittarilähestymislaitteet. Dag Englundin ja Vera Rosendahlin suunnittelema, funktionalistista tyyliä edustava terminaalirakennus valmistui vuonna 1938,[5][6] ja lentoaseman juhlalliset avajaiset pidettiin 15.toukokuuta 1938. Kentän avajaiset olivat osa juuri meneillään ollutta kansainvälistä ilmailunäyttelyä. Kentän vihkiäisten juhlavieraina olivat presidentti Kallion sairastuttua puoliso Kaisa Kallio, marsalkka Mannerheim ja pääministeri A. K. Cajander.[7]Kesällä 1939 kiitotiet ja kenttärakennusten edusta kestopäällystettiin paikalla valetuilla betonilaatoilla.
Malmin lentokenttä suunniteltiin kokonaisuutena alusta lähtien kansainväliseksi lentoasemaksi yhtenä ensimmäisistä maailmassa. Sen kautta Helsinkiin ja Helsingistä voitiin matkustaa paljon aiempaa nopeammin. 1930-luvun lopulla kotimaan reitit kattoivat jo suurimmat kaupungit, ja vuonna 1940 lentämällä pääsi aina Petsamoon saakka. Ennen sotaa ja sotien välisenä aikana Malmille liikennöi päivittäin koneita Berliinistä, Amsterdamista, Tallinnasta ja Varsovasta. Ruotsista lentoja oli  kaksi kertaa päivässä.[8]
Talvisota keskeytti siviili-ilmailun Malmilla, ja kenttä siirtyi ilmavoimien käyttöön. Siviililentotoiminta hoidettiin muilta kentiltä. Jatkosodassa Malmilta lennettiin sekä siviililiikennettä että sotilaslentoja. Kun jatkosota päättyi syyskuussa 1944, lentoasema siirtyi liittoutuneiden valvontakomission haltuun ja palautettiin takaisin suomalaisten hallintaan vasta vuoden 1946 lopussa. Tänä aikana siviililennot siirrettiin Hyvinkään lentokentälle. [9]
Sodan aikana ilma-alukset olivat kehittyneet suuremmiksi ja painavammiksi, ja sodan jälkeen matkustajalentokoneteollisuus ja -lentotoiminta alkoivat kukoistaa. Tämä asetti myös Malmin lentoaseman uuden tilanteen eteen. Huomattiin, että syvään savikkoon alun perin soiselle maaperälle rakennetut kiitotiet vaatisivat huomattavia taloudellisia panostuksia, jotta ne kestäisivät entistä suurempien koneiden aiheuttaman rasituksen. Kustannuslaskelmat osoittivat, että kiitoteiden pidentäminen, paaluttaminen ja muut vahvistavat työt tulisivat liian kalliiksi, joten suunnitelmista luovuttiin.
Suomeen saatiin uusi kansainväliset mitat täyttävä kenttä vuonna 1952, kun nykyinen Helsinki-Vantaan lentoasema valmistui. Kaikki säännöllinen lentoliikenne siirtyi Malmilta asteittain uudelle kentälle. Malmin kenttä toimi vielä useita vuosia kaupallisen ilmailun uuden aluevaltauksen, seuramatkojen palveluksessa.
Tämän jälkeen Malmista kehittyi Suomen suurin lentäjien koulutuskeskus ja pääkaupunkiseudun yleisilmailukenttä. Suomen Ilmailuliitto järjesti Malmilla moottorilentokursseja jo kesällä 1953.[10] Malmi kuitenkin palveli Finnairin aikataulunmukaista kotimaan lentoliikennettä useiden viikkojen ajan virkamieslakon aikana 1986, jolloin Helsinki-Vantaan lentoasema oli suljettuna.[11] Malmin lentoasema sai kansainvälistä huomiota toukokuussa 1987, jolloin Mathias Rust lähti sieltä kuuluisalle lennolleen Punaiselle torille.[12]
Toiminta

Nykyään Helsinki-Malmin lentoasema on yleisilmailukäytössä. Asemalla toimii useita kaupallisia ilmailualan yrityksiä muun muassa yleisölennätys-, taksilento-, lentokonevuokraus-, helikopterivuokraus-, laskuvarjohyppy-, kuumailmapallolento- ja lentokoulutusyrityksiä sekä useita ilmailukerhoja mukaan lukien Suomen Ilmailuliitto.
Malmin lentokenttä on keskittynyt ammattilentäjäkoulutukseen ja ammattimaiseen lentotoimintaan. Kaikesta liikenteestä koulutuslentoja on 75–80 prosenttia,[13] ja vuonna 2002 Helsinki-Malmin lentoasemalla koulutettiin puolet kaikista Suomen lentäjistä ja kaksi kolmasosaa ammattilentäjistä.[14]
Harrasteilmailun osuus on noin 20 prosenttia kentän toiminnasta. Harrastelentäjiä on Malmilla noin 700. llmailutoimintaa tukevissa yhdistyksissä ja lentokerhoissa lisäksi useita tuhansia jäseniä. Malmin Ilmailukerhossa on noin 400 jäsentä, Espoon Moottorilentäjissä noin 100 jäsentä ja Poutahaukoissa noin 30 jäsentä. Ilmailukerhot muun muassa tarjoavat lentokoulutusta jäsenilleen. Malmilla toimii myös Lennokkikerho RAKU ry sekä Laskuvarjohyppykerho Skydive Finland ry. Laskuvarjohyppyjä tehtiin 13500 vuonna 2013.
Liikenteellisestä näkökulmasta Malmin lentoasema on ainoa vapaalla aikataululla palveleva kevyemmän liikenteen kansainvälinen lentokenttä 150 km säteellä pääkaupungista. (Helsinki-Vantaan lentoasema on Suomen ainoa ns. koordinoitu lentoasema, joka ei palvele aikataulutonta liikennettä ilman tunteja ennen matkaan lähtöä tehtävää ajanvarausta[15]). Malmin ja muiden lentopaikkojen välistä lentoliikennettä rekisteröitiin pelkästään kentän omien toimijoiden kesken vuonna 2013 noin 7500 laskeutumista[16], mikä tekee Malmista matkalentoliikenteen suoritteiltaan Suomen toiseksi vilkkaimman lentokentän.[17]
Malmin lentoasema on toiminut poikkeustilanteissa, kuten vuoden 1986 virkamieslakon aikana, Helsinki-Vantaan lentoaseman varakenttänä kevyemmälle kalustolle.[18] Rajavartiolaitoksen vartiolentolaivueen Helsingin vartiolentueen tukikohta sijaitsi Malmilla vuoden 2016 loppuun asti, jolloin se siirtyi muualle muiden valtion toimintojen ohessa (yhteensä noin 14% kentän laskeutumisista[19]).
Lentoasemalla toimii noin 30 yksityistä kaupallista yritystä[20], noin 20 yhdistystä[21] sekä Helsingin Pelastuslaitos[22]. Kansainvälisenä rajanylityspaikkana kentällä on saatavilla myös Rajavartiolaitoksen ja Tullin palvelut. Vuonna 2005 Helsinki-Malmin lentoaseman yritykset työllistivät 473 henkilöä, joista 348 vakituisia ja 125 sivutoimisia. Lentoaseman yritysten liikevaihto oli yhteensä 33 miljoonaa euroa.[23]
Funkistyylinen Malmin lentokenttä on yksi Helsingin kaupungin turisminähtävyyksistä.[24] Asemalla on nähtävissä uusia ja vanhoja lentokoneita, ja näköalaravintolasta voi nähdä lentokoneiden nousut ja laskut. Kentältä voi tilata sightseeing-lennätyksiä.[25] Kentällä järjestettävät ilmailunäytökset ja muut yleisötapahtumat ovat suosittuja.[26][27][28]
Loppuvuodesta 2015 kentän operaattoriksi Finavian tilalle tarjoutui yksityinen operaattori Aviastar. Sen liiketoimintasuunnitelman mukaan kentän olisi mahdollista tulla toimeen omillaan.[29] Vuonna 2015 perustettu Go! Aviation ilmaisi myös halukkuutensa siirtää Helsingin toimintonsa kentälle, mutta yhtiön lentotoiminta ei koskaan päässyt alkamaan.[30]
Finavia luopui Malmin lentoaseman ylläpidosta 31. joulukuuta 2016. Lentokenttää operoi 1. tammikuuta 2017 alkaen Malmin lentokenttäyhdistys ry vuoteen 2019 ulottuvalla vuokrasopimuksella Helsingin kaupungin kanssa. Malmin kentän ilmailuyhdistykset ja lentokerhot sekä lähes kaikki yksityiset lentokoulut ja muut ilmailualan yritykset toimivat siellä edelleen.
Kiista toiminnan jatkumisesta
Vuodesta 2000 lähtien on tehty lukuisia selvityksiä Malmin lentokentän korvaavista ratkaisuista ja yleisilmailun mahdollisuuksista.[31]
Liikenne- ja viestintäministeriö antoi kesäkuussa 2005 Ilmailulaitokselle uuden toimeksiannon selvittää päävaihtoehtoina Malmin lentoaseman toiminnan jatkamista ja/tai uuden korvaavan lentoaseman rakentamista pääkaupunkiseudulle. Helmikuussa 2008 ministeriö päätti käynnistää yleisilmailukentän sijaintivaihtoehtojen ympäristövaikutusten arvioinnin (YVA). Valmisteluvaiheessa ongelmaksi muodostui, ettei ministeriöllä eikä millään muullakaan taholla ollut siinä vaiheessa hanketta uuden lentokentän rakentamiseksi. Ministeriö teki eri osapuolille alkuvuodesta 2011 esityksen yhteistoiminnan järjestämisestä YVA:n toteuttamiseksi. Saamiensa vastausten perusteella ministeriö katsoi, ettei YVA-prosessia jatketa ilman maankäytön suunnittelusta vastaavien viranomaisten osallistumista hankkeeseen, ja sijaintikysymys piti siirtää ratkaistavaksi maakuntakaavassa.[32]
Syyskuussa 2013 riippumaton kansalaisryhmä esitti ehdotuksensa, jossa kenttäalueen suunnittelun lähtökohtana olisi ilmailun, liiketoiminnan, harrastekäytön ja asumisen yhdistelmä.[33]
Suomen hallitus päätyi 25. maaliskuuta 2014 kehysriihessään periaateratkaisuun vetäytyä Helsinki-Malmin lentokentältä siten, että alue olisi Helsingin kaupungin käytettävissä viimeistään 2020-luvun alussa.[34] Helsinki osti Finavialta kentän kiinteistöt marraskuussa 2014,[35] ja Kaupunkisuunnitteluvirasto sai syyskuussa 2015 valmiiksi luonnoksen alueen kaavarungosta. Alueelle on kaavailtu asuntoja noin 25000 ihmiselle ja 2000 työpaikkaa.[36]
Oikeuskanslerille tehtiin kantelu, jonka mukaan kehysriihipäätös olisi tehty ilman asiaankuuluvia tietoja ja virheellisin perustein. Syyskuussa 2015 oikeuskansleri totesi, ettei valtion vetäytymispäätöksessä ole rikottu mitään nimenomaista lainsäädäntöä. Näin ollen valtio aikoo vetäytyä tehtyjen päätösten mukaisesti kentältä vuoden 2016 loppuun mennessä, ja tämän toteutuessa Helsinki-Malmin lentokentän maa-aluetta hallinnoi vuoden 2017 alusta lähtien yksin Helsingin kaupunki. Alueen asuinrakentamiskäyttöön mahdollistavat seutu- ja yleiskaava-asiat ovat vireillä.[31]
Malmin lentokentän säilyttämistä ilmailukäytössä kannattaa erityisesti Malmin lentoaseman ystävät ry.[37] Yhdistyksen tavoitteena on lentokentän toiminnan kehittäminen, edistäminen ja tukeminen.[38] Yhdistys teetti TNS Gallupilla mielipidetutkimuksen lentokentän tulevaisuudesta elokuussa 2014. Kysyttäessä Uudellamaalla asuvilta, tulisiko Malmin lentokenttä säilyttää nykyisessä käytössään lentokenttänä vai muuttaa asuntorakentamiskäyttöön, 59% vastaajista halusi säilyttää kentän nykyisessä käytössään. 67% vastaajista oli tällä kannalla, mikäli asuinrakentamisen tavoitteet voitaisiin täyttää muilla tavoin.[39] Malmin lentoaseman ystävät ry jätti lokakuussa Uudenmaan ely-keskukselle esityksen Malmin lentokentän ja sen rakennusten suojelusta rakennusperinnön suojelua koskevan lain nojalla.[35] Sen ylläpitämässä, lentoaseman säilyttämistä puoltavassa adressissa oli syyskuussa 2015 noin 70000 allekirjoitusta.[36] Kentän ilmailukäytössä säilyttämisen puolesta laadittiin myös kuntalaisaloite, jonka allekirjoitti 13197 kaupunkilaista. Kaupunginvaltuusto päätti kaupunginhallituksen esityksen mukaisesti maaliskuussa 2016, ettei aloite anna aihetta toimenpiteisiin.[37]
Suomen lennonjohtajien yhdistys ry pitää Malmin lentokenttää olennaisena osana pääkaupunkiseudun ilmaliikenneverkostoa. Yhdistyksen mukaan suurin osa Malmilta suoritettavista koulutus- ja helikopterilennoista ei sovellu liikennelentokoneiden joukkoon Helsinki-Vantaalle. Yhdistys pitää kentän lakkauttamista ja lentokoulutuksen siirtämistä pois sen valvotusta ympäristöstä turvallisuusriskinä.[40] Liikennelentäjäyhdistysten kattojärjestö Suomen lentäjäliitto on luonnehtinut kentän lakkautushanketta virheeksi ja katsonut sen heikentävän kasvun edellytyksiä.[41]
Kansalaisten lakialoite "Lex Malmi"[42] luovutettiin eduskunnalle 8. helmikuuta 2017. Aloitteessa esitetään Malmin lentoaseman säilyttämistä ilmailukäytössä lainsäädännön kautta. Aloitteen tavoitteena on Helsingin seudun ja Suomen saavutettavuuden turvaaminen lentoliikenteen kasvaessa sekä valtakunnallisesti ja kansainvälisesti tunnustetun kulttuuriperintöympäristön säilyttäminen.
Helsingin kaupunki tyhjensi kentän lentokonehallit saatuaan kiinteistöt omistukseensa. 60 lentokoneen lämmitettyä hangaaria on pidetty pääasiassa tyhjillään kun lentokoneet varastoidaan ulkosalle. Helsingin kaupunki on ohjeistanut halleja vuokraavaa Tukkutoria, että tiloja voi vuokrata ainoastaan tapahtumakäyttöön. Pelastuslaitoksen mukaan tilat eivät kuitenkaan sovellu sitä varten. Iltalehden laskelmien mukaan kaupunki on menettänyt marraskuuhun 2018 mennessä neljännesmiljoonan vuokratulot puolessatoista vuodessa.[43]
Valvomaton lentopaikka
Helsingin kaupunki ja Malmin lentokenttäyhdistys ry allekirjoittivat 21. joulukuuta 2016 vuokrasopimuksen, joka päättyy viimeistään vuoden 2019 lopussa ja jolla yhdistys saa käyttöönsä noin 39 hehtaarin alueen lentotoimintaa varten[44]. Vuokra-alueeseen kuuluu kiitotie 18/36 ympäristöineen[45]. Alueen vuosivuokra on 92000 euroa[44] ja vuokraus mahdolistaa lentotoiminnan jatkamisen Malmilla, kenttä tulee toimimaan ilmailumääräysten mukaisena AGA M1-1 lentopaikkana[45]. Kentällä ei ole vuoden 2016 jälkeen lennonjohtopalveluja[44].
Merkitys
Kulttuuriperintöarvot
Museovirasto on luetteloinut Malmin lentoaseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi[2] ja puoltaa lentokentän säilyttämistä.[46] Malmin lentoaseman poikkeuksellisen hyvin säilynyt sotia edeltävän ajan ilmailumiljöö[5][6] on saanut myös kansainvälistä tunnustusta: Se otettiin World Monuments Fundin julkaisemalle maailman sadan uhanalaisimman kulttuurikohteen listalle vuosina 2004 ja 2006.[47] Malmin lentoasema kokonaisuutena kuuluu myös modernin arkkitehtuurin merkittäviä kohteita kartoittavan ja säilyttävän kansainvälisen DoCoMoMo-työryhmän Suomen kohdelistalle.[48] Kulttuuriperintöorganisaatio Europa Nostra valitsi Malmin lentoaseman yhdeksi Euroopan seitsemästä uhanalaisimmasta kulttuuriperintökohteesta maaliskuussa 2016.[49]
Liikenteellinen merkitys
Kun Suomen päälentokenttä, eli Helsinki-Vantaa, on Suomen ainoa ns. slot-koordinoitu lentoasema, joka palvelee aikataulutonta liikennettä vain erillisestä, tunteja etukäteen tehtävästä anomuksesta,[50]) on Malmin lentoasema puolestaan 150 kilometrin säteellä Helsingistä ainoa liikelentoja ja muuta aikataulutonta liikennettä vapaasti palveleva kansainvälinen lentokenttä.[51]
Liikenne- ja viestintäministeriön asiantuntijatyöryhmä ei vuonna 2015 kyennyt osoittamaan korvaavaa kenttää Malmin lentokentän toiminnoille. Yksityisellä rahoituksella toimivaa kenttää ei olisi ryhmän mukaan mahdollista toteuttaa ilman julkista tukea.[31]
Luontoarvot
Malmin lentokenttä on merkittävä alueellinen lintuparatiisi avoimuutensa ja aluetta ympäröivän turva-aidan ansiosta. Kentän niittyalue on äärimmäisen uhanalaisen heinäkurpan merkittävimpiä syyslevähdyspaikkoja Suomessa, ja siellä tavataan useita EU:n lintudirektiivin I liitteessä mainittuja lajeja, joiden suojeluun tulee kiinnittää erityistä huomiota.[52] Riippumattomien asiantuntijoiden kesällä ja syksyllä 2015 toteuttamissa alustavissa kenttätutkimuksissa todettiin Malmin lentokenttäalueen olevan myös useiden Euroopan unionin luontodirektiivin liitteen IV(a) yksilöimien, tiukkaa suojelua edellyttävien nisäkäslajien elinympäristö[53] ja lajirikas perhosniitty.[54]
Kenttäalueen laitoja kiertää 5,7 kilometrin kuntorata ja ulkoilureitti.[55] Ulkoilupolun koillisella metsäosuudella kasvaa mesimarjaa, käenkukkaa ja puna-ailakkia.[56]
Tilastot

Huom. Vuodesta 2010 eteenpäin Finavia ei ole tilastoinut Helsinki-Malmin lentokentän matkustajia. Tavaraliikennettä Finavia ei ole tilastoinut Helsinki-Malmin lentokentän osalta, eikä kaupallisen lentoliikenteen erillinen tilastointi ole ollut käytäntönä.

Muuta
Englantilainen muusikko Ed Sheeran konsertoi Malmin lentokentällä 24. heinäkuuta 2019 osana Divide-kiertuettaan.[59] Konsertin kaikki 60000 lippua myytiin loppuun 20 minuutissa.[60]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Sipilä, Haikarainen, Wahl ym.| title = Malmi– Helsingin lentoasema| publisher = Minerva Kustannus Oy| year = 2008| id = ISBN 978-952-492-145-9}}
Aiheesta muualla

, Malmin lentoaseman ystävät ry:n sivusto
 (pdf)

Lentoasema Malmi
Lentoasema Malmi
Lentoasema Malmi
Lentoasema
Luokka:Suomen lentoasemat
Luokka:Modernistinen arkkitehtuuri
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Helsingin Malmin lentokenttä rakennettiin?


Paul Klee (18. joulukuuta 1879 Münchenbuchsee, Bernin kantoni, Sveitsi – 29. kesäkuuta 1940 Muralto, Ticino) oli saksalais-sveitsiläinen taidemaalari. Hänen taiteensa leikittelee abstraktin ja esittävän taiteen välimaastossa. Klee kehitti merkittävästi modernia taidetta.[1]
Klee oli muun muassa ekspressionistisen Der Blaue Reiter -ryhmän jäsen. Hänen taiteessaan on vaikutteita myös fauvismista ja kubismista sekä Robert Delaunayn värinkäytöstä ja Wassily Kandinskyn abstrakteista maalauksista.[1]
Kleen tyyli on näennäisen yksinkertainen. Sen tyypilliset piirteet, kuten ohuet ilmeikkäät viivat, pisteet ja yksinkertaiset selkeät kuviot väritaustoilla muotoutuivat hänen Bauhausin aikoinaan. Hänen teostensa tunnelma vaihtelee lyyrisyydestä huumoriin ja ironiaan. Monissa Kleen maalauksissa on kaikkeudellisia fantasianäkymiä. Kleellä on ollut paljon vaikutusta surrealismin, naivismin ja abstraktin taiteen kehitykseen.[1]
Elämä
Musiikkia ja taidetta
Klee syntyi Münchenbuchseessa lähellä Berniä Sveitsissä. Hänen isänsä oli musiikinopettaja ja äiti sveitsiläinen laulaja. Sveitsin lain mukaan Klee sai automaattisesti Saksan kansalaisuuden isänsä mukaan.[2]
Lapsena Klee osoitti musikaalista lahjakkuutta, ja hänen vanhempansa toivoivat hänestä viulistia. Aikuistuessaan hän päätti kuitenkin valita ammatikseen kuvataiteen, ja musiikki jäi tärkeän harrastuksen asemaan. Klee aloitti taideopintonsa Münchenin taideakatemiassa vuonna 1898, jolloin hän alkoi pitää päiväkirjaa vuoteen 1918 asti.[2] Hänestä kehittyi vähitellen taitava ja kekseliäs piirtäjä. Öljyväritekniikka aiheutti hänelle pitkään päänvaivaa. Myös värienkäyttö oli pitkään varovaista.
Klee matkusti opintomatkalle Italiaan vuosina 1901–1902. Palatessaan Berniin hän toimi konserttiviulistina. Vuonna 1905 hän vieraili Pariisissa yhdessä taidemaalari Louis Moillietin (1880–1962) ja kirjailija Hans Bloeschin (1878–1945) kanssa.[2]
Klee avioitui vuonna 1906 pianisti Lily Stumpfin (1876–1946) kanssa, ja vuonna 1907 heille syntyi poika Felix (1907–1990). Klee ryhtyi koti-isäksi yrittäen samalla myös sinnikkäästi kehittyä taiteilijana. Vuonna 1910 pidettiin Kleen ensimmäinen yksityisnäyttely Bernissä, ja se kiersi kolmessa muussa Sveitsin kaupungissa. Vuonna 1911 Klee alkoi luetteloida työnsä ja perusti taiteilijoiden yhteistoimintajärjestön Seman. Klee tapasi taiteilijat August Macken, Franz Marcin, Alexei von Jawlenskyn, Gabriele Münterin ja Wassily Kandinskyn.
Tuona talvena hän liittyi Der Blaue Reiter taiteilijaryhmän julkaisun toimituskuntaan.[2] Hänen grafiikan vedoksiaan hyväksyttiin ”Der Blaue Reiterin” näyttelyyn vuonna 1912. Samana vuonna hän matkusti Pariisiin ja näki kubistista taidetta, sekä Robert Delaunayn abstrakteja värisommitelmia. Seuraavana vuonna hän sai tehtäväkseen kääntää Delunayn esseen "Valo" saksaksi Kleen omaksuessa sen esittämiä ajatuksia taiteessaan.[2]
Kleen taiteilijauran käännekohta oli matka Tunisiaan keväällä 1914 August Macken kanssa. Etelän auringossa Klee löysi etsimänsä värimaailman. Hän kirjoitti päiväkirjaansa ”Väri on ottanut minut valtaansa... Tänä onnellisena hetkenä väri ja minä olemme yhtä. Olen taidemaalari.”
Ensimmäinen maailmansota olisi voinut katkaista Kleen lupaavan taiteilijauran, mutta häntä ei kuitenkaan lähetetty rintamalle. Klee siirrettiin tammikuussa 1917 hallinnollisiin tehtäviin Gersthofeniin, jossa hän saattoi maalata vapaa-aikanaan. Hänen taiteensa myi hyvin ja häntä pidettiin jo tuolloin eräänä Saksan parhaimmista taiteilijoista. Klee kotiutettiin vuonna 1918.[2]
Sodan jälkeen taidekauppias Hans Goltz sai yksinoikeuden myydä Kleen töitä. Kleen teokset myivät hyvin, ja Goltz järjesti vuonna 1920 retrospektiivisen näyttelyn Kleen 362 teoksesta. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin kaksi monografiaa, joissa on myös Paul Kleen päiväkirjamerkintöjä.
Bauhausin opettajana
Vuonna 1921 Klee aloitti opetustyönsä Bauhaus-taidekoulussa Weimarissa kirjansidontatyöpajan opettajana. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin myös metallityöpajan ja värilasityöpajan opettajaksi. Hän ystävystyi uudestaan Kandinskyn kanssa hänenkin alettua opettamaan Bauhausissa. Vuonna 1923 270 Kleen teosta oli esillä Berliinissä. Kleen ensimmäinen näyttely Yhdysvalloissa oli vuonna 1924, jossa hän piti luennon modernista taiteesta. Luento julkaistiin myöhemmin kirjana.[2]
Opettajan ja taiteilijan roolien yhdistäminen oli toisinaan ongelmallista, mutta toisaalta Klee arvosti Bauhausin virikkeellistä ja luovaa ilmapiiriä. Vuonna 1925 Bauhaus muutti Weimarista Dessauhun. Klee julkaisi Pedagogisen luonnoskirjansa. Surrealistit ylistivät hänen ensimmäistä näyttelyään Pariisissa.[2]
Perhe muutti asumaan vuonna 1925 Walter Gropiuksen suunnittelemaan paritaloon Dessaussa, jonka se jakoi Kandinskyn pariskunnan kanssa. Klee matkusti Egyptiin loppuvuodesta 1928. Kleellä on vuonna 1930 yksityisnäyttely New Yorkin Museum of Modern Artissa. Seuraavana vuonna Klee erosi Bauhausista, koska hänestä oli yhä vaikeampaa yhdistää opettajan työtä taiteilijan työhön. Syksyllä hän jatkoi kuitenkin opettajana Düsseldorfin taideakatemiassa, joka tarjosi hänelle joustavammat työajat kuin Bauhaus.[2]
Adolf Hitlerin valtaantulo tammikuussa 1933 johti lähes välittömästi Kleen irtisanomiseen Düsseldorfin taideakatemiasta. Natsi-Saksa ei suvainnut modernia eikä kokeilevaa taidetta, vaan luokitteli Kleen tuotannon ”rappiotaiteeksi” ja ”sairaan mielen tuotoksiksi”. Myös Paul Kleen toiminta taiteilijana kiellettiin. Hänen teoksistaan 102 takavarikoitiin Saksan museoista. Klee muutti joulukuussa 1933 Saksasta synnyinmaahansa Sveitsiin. Perhe asettui asumaan Berniin.[2]
Viimeiset vuodet
Kleen viimeiset vuodet olivat piinallisia, sillä hän sairasti kivuliasta ihotautia sklerodermaa. Sen eräs oire oli nielemisen vaikeus. Kleen kansainvälinen maine alkoi kuitenkin olla jo suuri, ja muun muassa Picasso kunnioitti häntä vierailulla vuonna 1937. Samana vuonna Paul Kleen takavarikoituja teoksia oli esillä "Rappiotaiteen näyttelyssä" Münchenissä.[2]
Vuonna 1938 Kleen maalauksiin ilmestyi salaperäisiä, synkkiä merkkejä. Seuraavana vuonna hän loi sarjan enkelien kuvia.[2]
Vuonna 1940 Kleen isä kuoli ja Paul Klee kuoli skleroderman seurauksena.[2] Hän toivoi viimeisinä vuosinaan saavansa Sveitsin kansalaisuuden. Sveitsin valtio suhtautui kuitenkin epäluuloisesti Saksasta paenneisiin taiteilijoihin, sillä heitä pidettiin epäilyttävän vasemmistolaisina. Niinpä Kleen kansalaisuushakemusta käsiteltiin hitaasti, ja kun viranomaiset olivat vihdoin valmiita myöntämään kansalaisuuden, Klee oli jo kuollut.
Taide

Kleen taidetta on vaikea luokitella mihinkään tyylisuuntaan kuuluvaksi. Se sisältää aineksia muun muassa kubismista, surrealismista ja naivismista. Teosten aiheet tuntuvat olevan peräisin vaihtoehtoisesta todellisuudesta, jossa suunnistetaan salaperäisten symbolien avulla. Joskus hänen aiheensa ovat täysin abstrakteja, mutta useimmiten hän liikkuu jossain abstraktin ja esittävän taiteen välimaastossa. Klee tarjoaa säästeliäästi kiinnekohtia todellisuuteen ja jättää paljon katsojan mielikuvituksen varaan.
Kooltaan teokset ovat usein varsin pieniä, ja niiden luomiseen on käytetty vaihtelevasti öljyvärejä, vesivärejä ja mustetta. Klee oli myös erinomainen piirtäjä, joka saattoi muutamalla viivalla luoda nokkelia ja humoristisia kuvia.
Lasten piirustukset olivat merkittävä innoituksen lähde Kleelle. Hän sanoi kadehtivansa lasten kykyä tulkita ennakkoluulottomasti ympärillään näkyviä asioita. Myös musiikki innosti häntä. Voi sanoa, että monet Kleen teokset ovat väreiksi muutettua musiikkia.

Kleellä oli myös kirjallisia kykyjä. Hän kirjoitti taideteoreettisia tutkielmia ja antoi teoksilleen runollisia nimiä, kuten Pohjoisen metsän jumala ja Muinainen ääni. Teosten nimillä on keskeinen osuus Kleen taiteessa, sillä ne vihjaavat katsojalle niiden tarkoituksesta. Tosin Klee myös väitti, että hänen ajatuksiaan ei voi ymmärtää tässä maailmassa, vaan ainoastaan näkymättömässä, tuonpuoleisessa ulottuvuudessa. Bauhausin opiskelijat nimittivät häntä ”Bauhausin Buddhaksi”.
Kleen myöhäisessä 1930-luvun tuotannossa on nähtävissä aikaisempaa synkempiä sävyjä. Saksan poliittinen tilanne ja taiteilijan sairaus vaikuttivat aihevalintoihin ja tyyliin. Erityinen tunnusmerkki tuon ajan teoksille on paksujen mustien ääriviivojen runsaus.
Tuotanto
Paul Klee alkoi kirjata jokaisen työnsä järjestelmälliseen luetteloon vuodesta 1911 alkaen, palaten kolmi- tai nelivuotiaana tekemiinsä piirustuksiin. Kuolemaansa saakka hän luetteloi lähes kaikki tekemänsä työt, numeroiden ne ja yhdistäen ne tekovuoteen. Bernissä valmistettu cataloque raisonné, Paul Kleen tuotannon kattava luettelo sisältää yhdeksän osaa ja siinä on yhteensä 9 800 piirustusta, grafiikan vedosta, maalausta ja kuvitusta.[3]
Kleen tuotantoon voi tutustua muun muassa Bernissä vuonna 2005 avatussa Paul Klee -keskuksessa (Zentrum Paul Klee). Rakennus on arkkitehti Renzo Pianon suunnittelema ja museon kokoelmaan kuuluu noin 4 000 Kleen teosta.
Teoksia
Varhaisia töitä

Huoneeni, 1896.
Neito puussa, 1903.
Tervehdys, 1903.
Nainen ja eläin, 1904.
Omakuva, 1911.

Mystinen ja abstrakti kausi 1914-1919

Intohimon puutarha, 1913.
August Macke, Kairouan III, 1914.
Matkustavia lintuja, 1917.
Kukkamyytti, 1918.

Bauhaus-aika ja Düsseldorf 1920-1933

Angelus Novus (Uusi enkeli), 1920.
Crystal Gradation, 1921.
Trumpetin ääniä, 1921.
Hymyn alku, 1921.
Sisäisen valon pyhyys, 1921
Noita ja kampa, 1922.
Punainen ilmapallo, 1922.
Viserryskone, 1922.
Kevyempi puoli, 1923.
Kalamagiaa 1925.
Ilta, 1929.
Hedelmiä punaisella, 1930.
Polyfonia 1932.
Tulevaisuuden ihminen, 1933.

Myöhäistuotanto Sveitsissä

Eräs, joka ymmärtää, 1934.
Mietiskelyä, 1938.
Sankarillisia ruusuja, 1938.
Vihanpurkaus, 1939.
Nainen talonpoikaispuvussa, 1940.

Suomennetut teokset
Über die moderne Kunst 1945 (suomennettu Modernista taiteesta 1987)
Citation error, replace with{{cite book| title = Pedagoginen luonnoskirja; Modernista taiteesta| location = Helsinki| publisher = Kuvataideakatemia: Taide| year = 1997| version = (Pädagogisches Skizzenbuch, 1925; Über die moderne Kunst, 1945.) Suomennos: Bjarne Lindroos ja Kimmo Pasanen| id = ISBN 951-608-027-8}}
Paul Kleen ajatuksia modernista taiteesta, Taide, 1961, No 1, s. 8-11
Citation error, replace with{{cite book| title = Veren kello| location = Siuro| publisher = Palladium kirjat| year = 2009| version = Toimittanut ja suomentanut Markku Into| id = ISBN 978-952-9893-50-8}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Susanna Partsch| title = Paul Klee| publisher = Taschen| year = 2003| id = ISBN 3-8228-5981-8}} Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

, näyttely Lontoon Tate Modernissa 16.10.2013 – 9.3.2014.

Luokka:Bauhaus
Luokka:Saksalaiset taidemaalarit
Luokka:Sveitsiläiset taidemaalarit
Luokka:Vuonna 1879 syntyneet
Luokka:Vuonna 1940 kuolleet

Miksi Paul Klee on saksalais-sveitsiläinen?