Unkarin alueen kirjoitettu historia alkaa roomalaisista. Unkarilaisten kielelliset esi-isät saapuivat maahan varhaisella keskiajalla.
Unkarilaisten eli madjaarien alkuperästä ja Unkariin siirtymistä varhaisemmasta historiasta kertoo artikkeli unkarilaiset.
Kansainvaellukset ja unkarilaisten maahantulo

Antiikin aikana nykyisen Unkarin tienoilla oli kaksi Rooman provinssia, Pannonia ja Daakia. Rooma menetti Pannonian 300-luvun lopulla, minkä jälkeen sen valtasivat ensin germaaniheimot, sitten slaavit. Suurelle alangolle levittäytyi paimentolaiskansoja, kuten hunnit, bulgaarit ja avaarit. Avaarit hallitsivat Karpaattien altaan aluetta 500-luvulta 700-luvulle, kunnes Kaarle Suuren johtamat frankit voittivat heidät vuoden 800 tienoilla. Frankit ottivat haltuunsa alueen länsiosan, jonne syntyi slaavilaisten vasallien ruhtinaskuntia, kuten Kroatia ja Määri. Etelä- ja itäosat olivat löyhästi Bysantin ja Bulgarian vallassa.[1]
Unkarilaiset elivät 800-luvulla vielä nykyisen Ukrainan lounaisosissa, mutta he oppivat tuntemaan tulevan kotimaansa sotaretkillä. Kun petsenegit hyökkäsivät unkarilaisten kimppuun, nämä ylittivät Karpaatit päällikköjensä Árpádin ja Kurszánin johdolla, todennäköisesti keväällä 895, ja ottivat valtaansa harvaan asutetun Suuren alangon. Kun Kurszan kuoli 904, Árpád pääsi yksin johtoasemaan. Unkarilaiset tuhosivat Määrin valtakunnan, voittivat Baijerin rajakreivin vuonna 907 ja valtasivat myös Transdanubian.[2][3]
Seuraavan puolen vuosisadan aikana unkarilaiset tulivat tunnetuksi ryöstöretkistään, jota he tekivät pitkin Länsi-Eurooppaa. He kärsivät kuitenkin ratkaisevan tappion Saksan kuninkaalle Otto I:lle vuonna 955, ja ryöstöretket lakkasivat vähitellen.Vuonna 973 ruhtinas Géza lähetti lähetystön keisari Otto IIn luo, ja seuraavana vuonna hän kääntyi perheineen kristinuskoon. Hänen poikansa Vajk kastettiin Tapaniksi ().[3][4]
Unkarin valtion synty ja keskiaika

Vuosina 997–1038 hallinnut Tapani Pyhä I (István) kruunattiin Unkarin ensimmäiseksi kuninkaaksi legendan mukaan joulupäivänä 1000 yöllä.[5] Samaan aikaan valtion ensimmäiset rajat astuivat voimaan, pääkaupungiksi nimettiin Esztergom ja kristinusko tuli maan viralliseksi uskonnoksi. Uskonpuhdistuksia jatkettiin vielä pitkälle Pyhä Tapanin valtakauden aikana. Tapani loi vakaan ja vahvan valtiojärjestelmän frankilaisen malliin. Häntä pidetään Unkarin valtion perustajana. Italialaissyntyinen Gerard Sagredo, joka tunnetaan nimellä Pyhä Gellért, saapui maahan Tapani Pyhän käännyttäessä maata kristinuskoon. Gellért kirjoitti Unkarin ensimmäiset teologiset teokset, hänestä tuli piispa ja hän perusti katedraalin ja luostarin. Näiltä ajoilta on myös varhaisin säilynyt unkarinkielinen kirjoitus, vuonna 1055 Balaton-järven pohjoisrannalle perustetun luostarin perustuskirja. Kuningas Tapanin kuoltua maa joutui valtataisteluiden riivaamaksi ja joutui melkein Saksan ja Bysantinkin valloittamaksi, kunnes vuonna 1077 valtaan noussut László I Pyhä palautti järjestyksen maahan. Piispa Gellért julistettiin pyhimykseksi kuningas Tapanin kanssa 20. elokuuta vuonna 1083 kuningas Pyhä Lászlón aloitteesta.[6] Nykyään elokuun 20. on Unkarin valtion juhlapäivä.

Kuningas Andreas II oli yksi Viidennen Ristiretken johtavista hahmoista vuosina 1217–1218.[7] Vaikka itse ristiretki oli sotilaallisesti tappiollinen, ulkopoliittisesti se oli Unkarille ja kuninkaalle kannattava. Menestyksekkäästi ja itsevarmasti hallinneen László I Pyhän valtakauden jälkeen, 1200-luvun alussa Unkarin taloudellinen ja sisäpoliittinen tila kuitenkin heikkeni sen verran, että kuningas Andreas II joutui tekemään vuonna 1222 kultaisen bullan, joka määritteli aatelisten ja aatelittomien oikeudet. Oikeudet saivat kuitenkin pian väistyä, sillä mongolit (tataarit) hyökkäsivät vuosien 1241–1242 aikana Unkariin. Kyliä ja kaupunkeja – niiden joukossa Buda ja Pest – joutui ryöstelyn ja tuhoamisen kohteeksi. Kuningas Béla IV itsekin joutui pakenemaan Muhin taistelusta  ja elämään lyhyen ajan piiloutuneena, kunnes mongolien ylikaani Ögödei yllättäen kuoli ja Unkarissa sotatoimia johtanut Batu-kaani veti joukkojaan maasta palaten Mongoliaan. Kuningas Béla IV palasi Budaan ja ryhtyi elvyttämään runneltua maata.[8] Tällöin alettiin rakentaa laajaa, kivilinnoja käsittävää puolustusjärjestelmää, joka nykyään ulottuu Unkarin naapurimaiden puolelle. 1200-luvun toisella puoliskolla Budasta tehtiin valtakunnan pääkaupunki.
Árpád-dynastian sammuttua 1301 maan hallitsijaksi tuli ranskalainen Anjou-suvun Kaarle Robert.[9] 1300-luvun alussa Unkarin sisäpoliittiset sekä taloudelliset kriisit uusiutuivat ja ainoastaan Kaarle Robert sai tilanteen hallintaansa. Hänen jälkeensä valtaistuimella seurasi poikansa Ludvig I Suuri joka laajensi sotatoimillaan isänsä vakauttamaa Unkarin valtakuntaa. Sigismund Luxemburgilainen noustuaan Unkarin kuninkaaksi onnistui myös saamaan Böömin ja myöhemmin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtaistuimen. Hän yritti estää kirkon kahtiajakautumisen ja rauhoittamaan Ranskan ja Englannin kuninkaiden välejä sekä kävi osittain onnistuneita puolustustaisteluita Unkarin rajoja uhkaavien ottomaanien kanssa.

1400-luvun puolivälissä jälleen uusiutuvien hallitsijakiistojen vuoksi valtionhoitajaksi nimetty aatelinen ja ritari János Hunyadi löi armeijallaan Osmanien valtakunnan hyökkäyksen Nándorfehérvárin (nyk. Belgradin) taistelussa vuonna 1456. Hänen pojastaan Matias (Mátyás) Corvinuksesta tuli kuningas vuonna 1458 ja hänen aikanaan Unkari oli poliittisen ja kulttuurisen vaikutuksensa huipulla.[9] Buda oli tällöin renessanssikulttuurin johtava keskus. Matiaksen hallituskaudella Unkariin kuului muun muassa Ala-Itävalta, Steiermark, Määri ja Sleesia.
Matiaksen kuoltua kuoli unkarilaisten mielestä myös oikeus, sillä kuningas Matias miellettiin oikeudenmaisimmaksi kuninkaaksi. Syntyi sisäisiä kiistoja ja aatelisto alisti talonpoikia kovin ottein. Vuonna 1514 kansa nousi György Dózsan johdolla kapinaan, mutta se kukistettiin.[10] Maan olot vain kurjistuivat.
Osmanien valtakunta valmistautui uuteen sotaan ja vuoden 1526 Mohácsin taistelussa unkarilaiset kärsivät ankaran tappion. Lisäksi nuori kuningas Lajos II salamurhattiin taistelun jälkeen, jonka johdosta aatelisten välille puhkesi laajoja kiistoja sekä kaaos. Buda jätettiin täysin suojaamattomaksi ja näin osmanit tekivät ryöstelyrynnäkön kaupunkiin, josta kuningatar ja hovi ehdittiin evakuoimaan Bratislavaan hetki ennen heidän tuloa. Turkkilaiset valtasivat Budan pysyvästi vasta 1541. Unkari pirstoutui kolmeen osaan: länsiosat joutuivat Habsburgien hallintaan, Transilvaniasta tuli osmaneille veroja maksava autonominen ruhtinaskunta ja muut osat siirtyivät turkkilaisten valtaan, jossa taas unkarilaiset ja turkkilaiset ottivat jatkuvasti yhteen valloittelemalla pienempiä ja suurempia linnoja toisiltaan noin 150 vuoden ajan. Pirstoutumista edesauttoivat myös unkarilaisten aatelisten eripuraisuus. Unkarilla oli pitkään (sulttaanin lisäksi) kaksi yhtäaikaista, kiistelevää kuningasta, Transilvanian ruhtinas János Szapolyai sekä Ferdinand I Habsburg, myöhempi saksalais-roomalainen keisari.[10] Myös 1130-, 1310- sekä 1440-luvulla Unkarilla oli lyhyen ajan kaksi yhtäaikaista kuningasta.
Turkkilaisten mukana Unkariin kantautui kuitenkin myös monia hyviäkin asioita. Esimerkiksi kahvi, paprika, maissi, lisäksi suurin osa Unkarin nykyisistä kylpylöistä on rakennettu turkkilaisten aikana.
Habsburgien valta

1686 länsivaltojen yhtyneet armeijat ajoivat turkkilaiset Budasta ja 1699 koko Unkarista. Habsburgit tulivat valtaan ja ottivat myös Unkarin kuninkaan arvonimen. Kuitenkaan Unkari ei muodollisesti missään vaiheessa kuulunut heidän hallitsemaansa Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan. Habsburgit antoivat muiden vähemmistökansalaisuuksien tulla maahan lieventämään unkarilaisten itsenäisyyshaluja. Se ei paljon vaikuttanut ja jo 1703–1711 käytiin Ferenc Rákóczi II:n johtama itsenäisyyssota.[11] Vähälukuisemmat ja ranskalaisten liittolaistensa jättämät unkarilaiset kuitenkin hävisivät sen.
Kapinan jälkeen seurasi poikkeuksellisen pitkä rauhan aika, jolloin Unkarin talous kehittyi pitkin harppauksin. Perustettiin tehtaita, teattereita ja sanomalehtiä. Pestin merkitys kansainvälisessä kaupassa kasvoi. Buda sai takaisin asemansa Unkarin hallinnon keskuksena. 15. heinäkuuta 1846 avattiin Unkarin ensimmäinen rautatieyhteys Pestin ja Vácin välille.[12] Ensimmäinen höyrylaiva laskettiin Tonavalle – hanketta rahoittaneen  kreivi István Széchenyin ansiosta – 16. maaliskuuta 1831. Pian niitä tuli muillekin Unkarin merkittävimmille sisävesistöille (Tisza-joki 3. syyskuuta 1833, Balaton-järvi 21. syyskuuta 1846.) sekä Välimerelle (Unkarin Adrianmeren kaupunkeihin). Samoihin aikoihin aloitettiin Tonavan ja Tiszan säännöstely jatkuvien tulvien estämiseksi. Budapestin edustavin ja vanhin pysyvä silta, Ketjusilta, otettiin käyttöön vuonna 1849. Hanke oli niin myös Széchenyin ansiota ja toteutuksesta vastasitvat englantilainen William Tierney Clark sekä skottilainen Adam Clark.
1800-luvun Unkarin hyvinvointi kuitenkin aiheutti sen, että rikkaat rikastuivat ja köyhät köyhtyivät. Unkarilaisuus oli jäämässä Habsburgien germaanisten vaikutteiden varjoon.

15.3.1848 unkarilaiset kävivät jälleen kapinoimaan vaatien itselleen itsehallintoa. Unkari julistettiin tasavallaksi ja valtionhoitajaksi valittiin Lajos Kossuth. Itävallan keisari Frans Joosef I kukisti kuitenkin kapinan Venäjän avulla ja teloitutti johtajat.[13] Unkarilaiset käyttivät kapinassa ensimmäistä kertaa punavihervalkoista lippuaan.
Suomalais-ugrilaisuus
1800-luvulla ja varsinkin kansallisromantiikan aikana 1870–1890-luvuilla,unkarilaisten jo muutenkin vahva kansallisuusaate voimistui entisestään. Unkarilaisten suomalais-ugrilaisuuden "löytyminen", kun eräät unkarilaiset tutkimusmatkailijat olivat vierailleet Suomen, Viron sekä muun Baltian ja Venäjän eri alueilla – esimerkiksi Antal Reguly 1839, Pál Hunfalvy 1869, nuorempi Jankó János 1896 ja Zoltán Kodályn vierailu Ilmari Krohnin vieraana – ja tehneet merkittäviä muistiinpanoja ja tallenteita erilaisista suomalaisista kansanperinteistä, kuten lauluista, kielestä sekä kulttuurista, jotka yllättävän paljon muistuttivat unkarilaisia, kun taas vastaavaa samanlaisuutta ei löytynyt Unkarin naapurikansoilta. Saman joutuivat toteamaan 1800-luvulla Unkarissa vierailleet suomalaiset kansanperinne- ja kielentutkijat. M. A. Castrén pääsi lähemmin tutkimaan unkarin kieltä kansanperinnetutkija Antal Regulyn asuessa Suomessa ja Lapissa. Kahden maan kirjallisuus ja taide lähenivät toisiaan ja lukuisat suomalaiset taiteilijat, kuten esimerkiksi Eliel Saarinen (joka suunnitteli ensimmäiset kaarikadut Budapestiin), Akseli Gallen-Kallela, Yrjö Liipola, Ilmari Krohn, viettivät pitkiäkin aikoja Budapestissa ja muualla Unkarissa. Eräiden lähteiden mukaan J. L. Runebergiä olisi innoittanut Mihály Vörösmartyn 1836 sanoittama unkarilainen kansallissävelmä "Szózat" "Maamme laulua" sanoittaessa. Kalevala käännettiin unkariksi ensimmäisen kerran vuonna 1872. Se on tähän päivään asti pakollinen kirja Unkarin lukioissa. Muita koulussa opetettuja kirjoja ovat muun muassa Väinö Linnan Tuntematon sotilas sekä Mika Waltarin Sinuhe egyptiläinen.
Kaksoismonarkia
Kärsittyään tappion Preussia vastaan vuoden 1866 sodassa Itävalta oli valmis sovintoon unkarilaisten kanssa. Seuraavana vuonna 1867 muodostettiin Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia, jossa Unkari sai laajoja vapauksia ja oli tasavertainen Itävallan kanssa. Tarkoituksena oli vähentää unkarilaisten itsenäisyysintoa. Yhteistä oli ulko- ja puolustuspolitiikka ja rahalaitos. Lippuna oli Itävallan ja Unkarin värien yhdistelmä. Lisäksi vaakunassa oli kummankin maan vaakunat. Itävallan omat ehdot taas olivat muun muassa Unkarin siviililain uudistaminen. Etenkin talonpoikien sekä erilaisten vähemmistöjen asemaa parannettiin, mihin unkarilaiset aateliset aiemmin eivät olleet suostuneet etujensa menettämisen pelossa.

Marraskuun 17. vuonna 1872 Budan, Óbudan ja Pestin kaupungit yhdistyivät yhdeksi Budapestiksi, josta tuli Unkarin hallinnon keskus. Kaksoismonarkian alkamisesta noin 50 vuoden ajan Unkari ja erityisesti sen pääkaupunki vaurastuivat merkittävästi. Kaupungin keskustaa ja sen muita asuinalueita suunniteltaessa pyrittiin usein ottamaan esimerkkiä pariisilaisesta kaupunginsuunnittelusta. 28. lokakuuta 1877 otettiin käyttöön Läntinen Rautatieasema (Nyugati pályaudvar). Budapestin kuuluisa oopperatalo sekä Itäinen Rautieasema (Keleti pályaudvar) valmistuivat vuonna 1884. Kaupungin ensimmäinen – ja Lontoon jälkeen maailman toiseksi vanhin – metro avattiin vuonna 1896 sekä Imre Steindlin suunnittelema Parlamenttitalo, jonka rakentamiseen käytettiin yli 40kg puhdasta kultaa, valmistui vuonna 1904.
Akseli Gallen-Kallela matkusteli Unkarissa vuosina 1907–1908.[14] Ketjusillan molemmissa päässä makaavat leijonapatsasparit ihastuttivat suomalaistaidemaalaria niin, että hän kiipesi yhtenä yönä leijonan selkään ja maalasi sillalta avautuvan Linnavuoren kuutamomaiseman. Siltavahti kutsui santarmit, jotka alkoivat kirjoittaa Gallen-Kallelalle sakkoa, kun hän veti povitaskustaan lapun ja ojensi sen vahdille. Lapussa luki unkariksi: "Täten sallin suomalaisen Akseli Gallen-Kallelan harjoittaa vapaasti taidettaan Unkarin Kuningaskunnan pääkaupungin kaikilla mahdollisilla yleisillä paikoilla. Fyysisen estämisen tai muun hänen työtään haittavan seikan sattuessa Gallen-Kallela on oikeutettu pyytämään lähimmän santarmipartion suojelu- tai virka-apua. Budapestin poliisin ylipäällikkö." Gallen-Kallelan suomalaiset sekä Unkariin liittyvät maalaukset olivat unkarilaisten mielestä niin lumoavia, että vuonna 1908 Budapestissa pidettiin Gallen-Kallelan taidenäyttely, jossa oli esillä lähes 500 hänen teostaan. Näyttelyssä kävi noin 100 000 vierailijaa. Ketjusillan leijonapatsaan jalustaan - jonka selässä Gallen-Kallela oli istunut - kaiverrettiin kullanvärisellä tekstillä unkariksi ja suomeksi lyhyesti Gallen-Kallelan tarina. Kyseinen leijona kuitenkin murtui toisen maailmansodan pommitusten aikana, ja se siirrettiin Budapestin historian museoon. Kaiverrusta korvaamaan Budapestiin pystytettiin Gallen-Kallelan muistomerkki Tonavan rantakadun lähellä sijaitsevaan puistoon, Budan puolella (Budapest I. ker. Lánchíd utca 17, .)
Itsenäistymisestä toiseen maailmansotaan
Neuvostotasavalta

Ensimmäisessä maailmansodassa Habsburgien valtakunta luhistui ja Unkarista tuli itsenäinen. Se oli kuitenkin joutunut häviäjien puolelle ja menetti alueistaan kaksi kolmasosaa: Slovakian Tšekkoslovakialle, maan itäosat kuten Transilvanian Romanialle ja maan eteläosat Jugoslavialle. Näihin sisältyivät kaikki Unkariin Itävalta-Unkarin osana kuuluneet alueet, joilla unkarilaiset eivät olleet enemmistönä, mutta samalla kolme miljoonaa unkarilaistakin jäi Unkarin rajojen ulkopuolelle. Uudet rajat vahvistettiin Trianonin rauhansopimuksella 1920.[15]
Unkarin viimeinen kuningas Kaarle IV (Károly) luopui vallasta ja sosialistien sekä tasavaltalaisten radikaalien hallitus julisti maan demokraattiseksi tasavallaksi 16. marraskuuta 1918, vaikka Unkari säilyttikin valtionmuotonsa – viiden kuukauden katkoksella – kuningaskuntana. Maan virallinen nimi, Unkarin kuningaskunta, säilyi toisen maailmansodan loppuun asti, vaikkei kuningasta ollutkaan ja valtion asioista päätti eduskunta. Mihály Károlyin johtama sosiaalidemokraattis-tasavaltalainen hallitus jäi kuitenkin lyhytikäiseksi.
Työläisten liikehdinnän ja maailmansodan voittajavaltojen paineessa sosiaalidemokraatit päättivät liittoutua vastaperustetun kommunistipuolueen kanssa ja nostivat sen johtajan Béla Kunin suoraan vankilasta valtion johtoon. Yhdistyneet sosiaalidemokraatit ja kommunistit julistivat Unkarin neuvostotasavallaksi 21. maaliskuuta 1919. Tuore neuvostotasavalta joutui kuitenkin pian sotaan Romanian, Serbian, Tšekkoslovakian ja amiraali Horthyn johtamien porvarillisten voimien kanssa. Romanialaiset ja Horthyn joukot marssivat lopulta Budapestiin ja kukistivat neuvostotasavallan 6. elokuuta 1919. Valtionhoitajaksi noussut konservatiivis-aristokraattinen Miklós Horthy hallitsi Unkaria vuoteen 1944.
Horthyn aristokratia
Amiraali Miklós Horthy on aikana Unkari oli virallisesti monarkia, mutta todellisuudessa sitä hallitsi valtionhoitaja. Horthy oli palvellut keisarillisessa laivastossa, mutta keisarikunnasta itsenäistynyt Unkari oli sisämaavaltio. Unkarilaiset sanoivat leikillään: "Unkari on kuningaskunta ilman kuningasta ja sitä johtaa amiraali, vaikka sillä ei ole rannikkoa."[16]
Unkari yritti viimeiseen asti vältellä toiseen maailmansotaan liittymistä, mutta joutui kuitenkin liittymään vuonna 1941, kun Kassa-niminen kaupunki (Košice) joutui neuvostokoneiden pommitusten kohteeksi. Ei ole varmuutta, olivatko asialla oikeasti neuvostokoneet vai pelkästään naamioidut sellaiset, sillä sekä Saksa että Neuvostoliitto halusivat saada Unkarin puolelleen, joten on mahdollista, että kumpi vain maista oli saattanut suorittaa ilman ennakkovaroitusta tehdyn pommituksen.
Toinen maailmansota
Toisessa maailmansodassa Unkari solmi Adolf Hitlerin Saksan kanssa kauttakulkusopimuksen ja pääsi valloittamaan takaisin tämän tuella osia entisistä alueistaan Jugoslavialta ja Romanialta. Unkarin 2. armeija tuhoutui tammikuussa 1943 Don-joen seudulla. 200000 miehestä liki 137000 kuoli joko taistelussa neuvostojoukkoja vastaan tai erityisen koviin pakkasiin. Unkarille jäi enää kotirantaman lisäksi 1. ja 3. armeija, joista toinen oli Nuoliristi-nimisen fasistipuolueen vaikutteiden alainen. Valtionhoitaja Horthy estääkseen fasismin tai kommunismin jyräämisen maahan oli yrittänyt käydä muutamia salaisia neuvotteluja liittoutuneiden kanssa. Vastaukseksi hän sai, että liittoutuneiden lähimmät joukot kamppailivat vasta Keski-Italiassa, joten neuvotteluiden ei todettu tällöin vielä olevan ajankohtaisia. Pyydettiin kääntymään Moskovan puoleen. Todellisuudessa liittoutuneet ja Neuvostoliitto olivat jo sopineet Euroopan jakamisesta vuonna 1943 Teheranissa. Horthy yritti irtautua Hitlerin otteesta julistamalla Unkarin puolueettomaksi 1944. Saksa kuitenkin miehitti Unkarin maaliskuussa 1944 (operaatio Margareetta), ja satojatuhansia Unkarin juutalaisia lähetettiin keskitysleireille.
Kun neuvostojoukot vyöryivät kohti Budapestiä vuoden 1944 lopulla, Horthy teki aselevon heidän kanssaan. Natsit vastasivat nostamalla valtaan Ferenc Szálasin Nuoliristi-puolueen. Tämä hallitus jatkoi taistelua puna-armeijaa vastaan ja se moninkertaisti Budapestin tuhot. Kun neuvostoliittolaiset lopulta saivat kaupungin haltuunsa 13. helmikuuta 1945, kolme neljäsosaa sen rakennuksista oli raunioina.
Inflaatio
Maailmansodan jälkeen Unkaria koetteli tähän asti maailman pahin inflaatio. Jokaista maailmansotaa edeltänyttä pengőtä (rahayksikkö ennen forinttia) vastaan tarvittiin 1,4 biljoonaa pengőtä. Vuonna 1946 liikkeellä oli seteleitä, joiden arvo oli 100 triljoonaa pengőtä. 1. elokuuta 1946 vaihdettiin rahayksiköksi forintti, jonka arvoksi tuli 400000 kvadriljoonaa (4×1029) pengőtä.
Kansandemokratiasta Natoon

Marraskuussa 1945 pidetyissä vapaissa parlamenttivaaleissa agraaripohjainen Pientilallisten puolue sai 57 % äänistä ja vaalivoittoa toteuttamansa maareformin jälkeen odottanut Unkarin kommunistinen puolue vain 17 %. Hallituksen paikkajako toteutettiin kuitenkin vaaleja edeltäneen sopimuksen perusteella, ja pientilalliset myöntyivät lisäksi antamaan kommunisteille keskeisen sisäministerin paikan. Sisäministeriön avulla alkoi kommunistien johtama turvallisuuspoliisi pidättää kilpailevien puolueiden johtajia ja monet pakenivat länteen. 1947 pidetyissä uusissa vaaleissa kommunistipuolue nousikin jo suurimmaksi ja Sosiaalidemokraattinen puolue sulautettiin siihen pian. Vuonna 1949 Unkari julistettiin sosialistiseksi kansantasavallaksi. Sitä juhlistettiin lisäämällä lippuun uusi kommunistinen vaakuna ja lipun väreille annettiin uusi merkitys. Mátyás Rákosin perustama pahamaineinen turvallisuuspoliisi AVO varmisti uskollisuuden puolueen opeille. Monissa kodeissa suoritettiin öisiä kotietsintöjä sekä ihmisiä vietiin moneksi päiviksi tai viikoiksi kuulusteluihin, joihin joskus liittyi myös kidutusta. Syytteet useimmiten olivat epäillyt länsimaisista vakoojista.
Stalinin kuoleman (1953) jälkeen pääministeriksi nousi uudistus- ja kansallismielinen Imre Nagy. 23. lokakuuta vuonna 1956 opiskelijat ja työläiset marssivat parlamenttitalolle tuomaan julki maan epäkohtia. Vastustus paisui kansannousuksi ja pääministeri ilmoitti Unkarin eroavan Varsovan liitosta. Imre Nagy pyysi kansainvälistä apua. Läntiset suurvallat eivät kuitenkaan uskaltaneet puuttua asiaan (humanitaarisia apuja lukuun ottamatta), joten Neuvostoliiton armeija kukisti kansannousun panssarivaunuin. Nagy ja tuhannet muut teloitettiin.[17] Kommunistijohtaja Mátyás Rákosi karkotettiin Siperiaan. Rákosin seuraajaksi nousi János Kádár, joka lakkautti turvallisuuspoliisin julmuudet ja vapautti osan poliittisista vangeista 1960-luvun alkuun mennessä. Unkari kuitenkin säilyi sosialistisena valtiona, mutta kommunistinen vaakuna poistettiin lipusta.
Vuonna 1968 Unkarin joukot osallistuivat Tšekkoslovakian demokratialiikkeen (Prahan kevät)  kukistamiseen. 1960-luvulla Unkarissa siirryttiin rajoitettuun kapitalismiin, ja suhteet länsimaihin lähenivät asteittain 1980-luvulle asti. Suomen ja Unkarin välinen viisumipakko purettiin vuonna 1968. Pieniä yrityksiä yksityistettiin ja kansalaisten sallittiin lomailla länsimaissa tietyin väliajoin. Niin kutsuttu "gulassikommunismi" nostettiin itäblokin maissa esikuvaksi. Osittain tästä syystä Unkari on siirtynyt muita kansandemokratioita kivuttomammin markkinatalouteen.
Vuonna 1988 Unkarissa syntyi laajoja demokratiaa vaativia mielenosoituksia. Vuoden 1956 kansannousun jälkeen johtajaksi nostettu János Kádár syrjäytettiin ja oppositiopuolueiden perustaminen sallittiin lailla. Syksyllä 1989 päästettiin itäsaksalaisia pakolaisia Unkarin kautta länteen, mikä johti lopulta Berliinin muurin murtamiseen ja kylmän sodan päättymiseen. 23. lokakuuta 1989 – kansannousun vuosipäivänä – julistettiin uusi Unkarin tasavalta perustetuksi. Unkari siirtyi markkinatalouteen.
Unkari liittyi Natoon 1999 ja Euroopan unioniin vuonna 2004.[17] Naton tehtävissä ja YK:n rauhanturvaajatehtävissä maa on ollut mukana useimmissa paikoissa. Tällä hetkellä Unkarin asevoimat ovat läsnä seuraavissa maissa: Serbia (Kosovo) 312+159 miestä, Afganistan 191 miestä, Bosnia ja Hertsegovina 158 miestä, Kypros 84 miestä, Egypti 41 miestä, Irak 20 miestä. Sekä Afganistanissa että Irakissa on kuollut yksi unkarilainen kansainvälistä asepalvelusta suorittaessa. Vuoden 2006 syksyllä Unkarin parlamentti oli päättänyt 18 miehen lähettämisestä Libanoniin.
Nationalismin nousu
Vuonna 2011 Unkari nousi EU:n puheenjohtajaksi.
Vuoden 2010 vaaleissa nousi Viktor Orbánin kansallis-konservatiivinen populistipuolue Fidesz hallitusvastuuseen.
Orbánin hallitus pyrki keskittämään valtaa pääpuolueelle. Se myös pyrki valvomaan tiedotusvälineitä[18]. Vuoden alussa säädettiin uusi medialaki, jonka perusteella hallitus valvoi olennaisia joukkoviestimiä. Huhtikuussa parlamentti hyväksyi perustuslain muutoksia. Joulukuussa muutettiin vaalilakia valtapuoluetta suosivaksi. EU ilmaisi huolestumisensa lakien johdosta.[17]. Fideszin vastustajat syyttivät puolueen johtajia taloudellisista väärinkäytöksistä.  Fideszin kannattajatkin arvostelivat joitain Orbánin hallituksen jyrkkiä toimia. Hallituksen kannatuspohjaa kuitenkin varmisti jyrkkä pakolaispolitiikka, jolla oli puoluerajat ylittävä kannatus. Kansan mieleen olivat myös alhainen, tasainen tuloverotus sekä pienet sähkö- ja kaasulaskut. Lisäksi EU-tukien pohjalta kukoistanut teollisuus piti työttömyyden alhaisena[19]. Fidesz  nojasi kristillisin perhearvoihin. Jyrkän kansallismielinen Jobbik nosti 2010-luvulla kannatustaan. Fidesz lisäsi nationalismia retoriikkaansa vuoden 2014 vaaleissa. Vuonna 2015 Unkarin hallitus sulki rajansa maahan pyrkiviltä pakolaisilta. Fidesz etsi vihollisensa mm EU:sta ja George Sorosista[20]. Puolue piti EU:ta vihollisenaan, koska sen politiikka haittasi Unkarin talosuselämää. Toisaalta Unkari sai EU-tukea. Ongelmallisia olivat vanhanaikaiset terveydenhulto ja koulutus. Unkari lähentyi ulkopolitiikassa Putinin Venäjää ja Erdoganin Turkkia, maita joita Orban pitikin esikuvallisina[21].
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Juhani Huotari ja Olli Vehviläinen (toim.)| title = Unkari. Maa, kansa, historia| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2004| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 871| id = ISBN 951-746-252-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Heino Nyyssönen: Kruunu – Unkarin tuhatvuotinen arvoitus. ISBN 951-796-259-2.
Tuomo Lahdelma (toim.): Unkarilainen omakuva. ISBN 951-796-259-2.
Gábor Richly (toim.): Unkarilaisten omakuvan juuret. Helsinki, 2008. ISBN 978-952-5150-99-5.
Gábor Richly (toim.): Unkari lyhyesti 2000. Helsinki, 2000. ISBN 951-98600-0-2.
Antal Reguly Matkalla tutkijaksi – Unkarilaisen Antal Regulyn kirjeitä vuosilta 1839-1840 Toimittaneet ja suomentaneet Viljo Tervonen ja Liisa Rumohr-Norio. Helsinki Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006 Vammala ISBN 951-746-849-0
Gábor Vég: Magyarország királyai és királynéi 2001, Debrecen & Miskolc. ISBN 963-645-109-5 & ISBN 963-203-049-4
Ferenc Halmos Száz rejtély a magyar történelmbôl 2001, Budapest. ISBN 963-8229-63-2
János Jankó Utazás Osztjákföldre 1898 Néprajzi Múzeum, Budapest, 2000. Series Historica Ethnographiae 11. ISBN 963-7106-69-3
Péter Domokos szerk. Finnugor életrajzi lexikon Tankönyvkiadó, Budapest, 1990
Antal Reguly Magyarországi jegyzetek Néprajzi Múzeum, Budapest, 1994, ISBN 963-7106-32-4
József Szinnyei Magyar írók élete és munkái, Arcanum, Budapest, 2000, ISBN 963-86029-9-6
Aiheesta muualla
 Kotus
 Gallen-Kallela
 Nepzabadsag online (in Hungarian)

 Zempleni Musza (in Hungarian)
 Kekkosen puhe Budapestin yliopistossa 30.9.1969

 Hungarokonsult

*

Mistä unkarilaisten kielelliset esi-isät saapuivat maahan?


Serkkuja ovat keskenään henkilöt, joilla on yhteinen isoäiti tai isoisä eli serkku on isän tai äidin sisaruksen lapsi. Äidinpuoleisesta serkusta voidaan käyttää myös vanhempaa nimitystä orpana, isänpuoleisesta vastaavasti nepas.
Serkkupuoliksi ihmisiä voidaan kutsua silloin, kun vanhempien vanhemmista toinen on eri, esimerkiksi sama isänisä mutta eri isänäiti. Serkkua voidaan käyttää nimityksenä myös jos ihmiset eivät ole biologisesti sukua mutta avioliiton kautta, esimerkiksi äitipuolen siskonpoika tai biologisen velipuolen biologinen serkku.
Kahden serkun lapset ovat keskenään pikkuserkkuja, heillä on yhteinen isoisoäiti ja isoisoisä. Pikkuserkkua sanotaan myös toiseksi serkuksi[1]. Tästä kaukaisempia, mutta toisiinsa samassa suhteessa olevia sukulaiset ovat kolmas serkku, neljäs serkku ja niin edelleen[2][3]. Kolmannen polven serkkuja kutsutaan myös sokeri- tai varttiserkuiksi,[4] neljännen polven taas sirpaleserkuiksi.
Kaksoisserkut
Kaksoisserkkuja ovat keskenään henkilöt, joilla on yhteiset isovanhemmat sekä isän että äidin puolelta. Kaksoisserkku jakaa henkilön kanssa kaikki isovanhemmat, tädit, enot, sedät ja serkut. Kun yhden perheen sisarukset saavat lapsia toisen sisarusparin kanssa, heidän lapsensa ovat keskenään kaksoisserkkuja. Kaksoisserkut ovat keskenään normaalia serkkuja genettisesti läheisempiä. Tavallisen serkun kanssa jaetaan keskimäärin 12,5 prosenttia geeneistä, mutta kaksoisserkun kanssa 25 prosenttia (olettaen, että sisarukset molemmissa perheissä ovat täyssisaruksia). Kaksoisserkukset ovat geneettisesti yhtä läheisiä sukulaisia kuin sisarpuolet.
Serkusavioliitot
Maailmanlaajuisesti serkusten väliset avioliitot ovat yleisiä: on arvioitu, että maailmanlaajuisesti jopa 20 prosenttia avioliitoista solmitaan serkkujen välillä. Arabien keskuudessa serkusavioliittoja avioliitoista on keskimäärin 40 prosenttia. BBC:n mukaan Isossa-Britanniassa asuvista pakistanilaisista 55 prosenttia on naimisissa serkkunsa kanssa[5].
Synnynnäisiä epämuodostumia esiintyy 4,5–6 prosentilla serkkujen välisistä lapsista, kun muulla väestöllä luku on 3 prosenttia.[6][7]
Myös Suomessa serkukset voivat solmia avioliiton. Ruotsin valtakunnan Vuoden 1734 lain Naimiskaaren säännös määritteli, että serkkujen avioituminen vaati kuninkaan luvan: ”Orpanat ei mahda otta toinen toistans awioxi, ellei Cuningas sijhen lupaa anna.”[8] Venäjän vallan aikana keisarillinen asetus kumosi tämän 1872 ja serkut saivat normaalin avioliitto-oikeuden.[9]
Joissakin kulttuureissa serkusten välisiä sukupuolisuhteita pidetään insestinä: serkusavioliitot ovat laittomia esimerkiksi eräissä Yhdysvaltain osavaltioissa[10] sekä Etelä-Koreassa.[11] Serkusavioliitot eivät ole kiellettyjä missään Euroopan valtiossa, mutta niiden osuus maanosan avioliitoista laski huomattavasti 1900-luvun toisella puoliskolla.[10]
Lähteet

Luokka:Sukututkimus
Luokka:Perhe
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna insesti määriteltiin laittomaksi?


Ensimmäinen diadokkisota käytiin Aleksanteri Suuren seuraajien eli diadokkien välillä vuosina 322–320 eaa.
Hallitsijaksi nimitetty Perdikkas meni naimisiin Aleksanterin siskon Kleopatran kanssa vuonna 322 eaa., vaikka olikin jo luvannut mennä naimisiin Antipatroksen tyttären Nikaian kanssa. Kleopatra oli Filippos II:n ja Olympiaan tytär ja hänen lapsistaan voisi tulla seuraavat kruununperilliset. Nykyinen kuningas Filippos III Arridaios oli syntynyt Filippokselle toisessa avioliitossa, mutta häntä pidettiin vähäjärkisenä. Myös Aleksanterin lapsi Aleksanteri IV oli vain puoliksi makedonialainen, koska hänen äitinsä oli baktrialainen Roksane.
Perdikkaan kasvava valta sai muut diadokit levottomiksi. Egyptin satraappi Ptolemaios oli jo aikaisemmin suunnitellut tehdä Egyptistä itsenäisen ja provosoi Perdikkasta sotaan. Kun Perdikkas lähetti Aleksanterin ruumiin haudattavaksi Makedoniaan joulukuussa 322 eaa., Ptolamaios sai kaapattua ruumiin itselleen sen perusteella että Aleksanteri olisi halunnut tulla haudatuksi "taivaallisen isänsä" Zeus Ammonin temppeliin.
Vuonna 321 eaa. Perdikkaan vastustajat solmivat liiton. Antipatros antoi tyttärensä Filan Kraterokselle ja Eurydiken Ptolemaiokselle. Nikaia, joka oli luvattu Perdikkaalle, meni naimisiin Lysimakhoksen kanssa.
Perdikkas päätti hyökätä Egyptiin ja lähetti samalla kreikkalaisen Eumeneen Kappadokiaan Antipatrosta ja Kraterosta vastaan. Aleksanteri Suuren entinen kirjuri Eumenes ei ollut ennen johtanut sotilaita ja hän saikin vastaansa Krateroksen, joka oli yksi kokeneimmista makedonialaisista kenraaleista. Kaikkien hämmästykseksi Eumenes kukisti Krateroksen, joka myös kuoli taistelussa.
Toukokuussa 320 eaa. Perdikkas yritti hyökätä Egyptiin, mutta ei onnistunut ylittämään Niiliä. Kun hänen armeijalleen kävi selväksi, ettei hänestä olisi Egyptin valloittajaksi, alkoi se kapinoida. Perdikkas yritti saada apua kenraaleiltaan Peithonilta, Antigeneelta ja Seleukokselta, mutta he päättivät murhata Perdikkaan ja lopettaa sodan.
Sodan päätyttyä valtakunta jaettiin uudelleen. Seleukoksesta tuli Babylonian satraappi, Peithonista Meedian satraappi ja Antigeneesta Elamin satraappi. Antipatroksesta tuli uusi hallitsija, jonka huostaan annettiin kuninkaat Filippos III ja Aleksanteri IV.
Sota syttyi kuitenkin uudelleen heti Antipatroksen kuoltua vuonna 319 eaa.
Katso myös
Lamian sota (323–322 eaa.)
Toinen diadokkisota (319–315 eaa.)
Kolmas diadokkisota (314–311 eaa.)
Neljäs diadokkisota (308–301 eaa.)
Aiheesta muualla

Luokka:Antiikin Kreikan sodat


PIK-11 Tumppu on suomalainen puurakenteinen yksimoottorinen yksipaikkainen urheiluilmailukone. Tumppu kehitettiin 1950-luvun alkupuolella Polyteknikkojen ilmailukerhon moottorikoneeksi, jotta kerhon moottorilentolupakirjan hankkineet jäsenet voisivat jatkaa harrastustaan. PIK:in rakentaman prototyypin lisäksi kolme Tumppua rakennettiin Mikkelissä 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alulle. Kaksi koneyksilöä oli Suomen ilma-alusrekisterissä vuonna 2015.[1]
Kehitys ja tuotanto
Tausta
Polyteknikkojen ilmailukerhon perustamisen yhteydessä sen ensimmäiseksi tavoitteeksi määriteltiin VL Sääski -moottorikoneen rakentaminen, mutta suunnitelma rakentamisesta jäi toteutumatta sen vaatiman tietotaidon puuttuessa. Kerho päätyi ostamaan käytetyn Klemm- tai de Havilland Moth -moottorikoneen, mutta tämäkin hanke kaatui lopulta heikkoihin rahallisiin varoihin. Toisen maailmansodan päätyttyä moottorikonetta ei olisi muutenkaan päässyt lentämään valvontakomission asettaman lentokiellon takia. Kielto ei kuitenkaan koskenut purjelentokoneita, ja PIK:in konstruktiotoiminta käynnistyikin purjelentokoneiden parissa. Vuoteen 1947 mennessä purjelentokoneita oli tekeillä niin paljon, ettei suuremmalle määrälle nähty enää tarvetta. Siirryttiin pohtimaan moottorikoneen suunnittelua. Juhani Heinosen ja Raimo Häkkisen diplomitöinä tekemät PIK-8 ja PIK-9 esisuunnitelmat loivat pohjaa kerhon tulevalle moottorikoneprojektille.[2]
Paine koneen kehittämiseen kasvoi useiden kerhon aktiivijäsenten lentäessä A1-lentolupakirjat Akateemisen Ilmailukerhon ja Suomen Ilmailuliiton koneilla. Moottorilentoharrastuksen jatkoa varten Polyteknikkojen ilmailukerholle oli saatava oma kone. Ulkomaisten tyyppien heikko tuontilisenssin saatavuus kasvatti halua suunnitella oma kotimainen konetyyppi. Kerhon vuosikokouksessa lokakuussa 1948 tehtiin päätös moottorikoneen rakentamisesta. Kokouksen jäsenet eivät olleet yksimielisiä siitä, pitäisikö koneesta tehdä yksi- vai kaksipaikkainen, tosin koneesta päädyttiin lopulta tekemään yksipaikkainen. Taustalla olivat pienemmät kustannukset ja rakennustilana käytetyn Teknillisen korkeakoulun kellarin pienuus.[2]
Suunnittelu
Konetyypin suunnittelun saivat vastuulleen Ilkka Lounamaa ja Kai Mellén, ja töihin päästiin elokuussa 1949. Konetyyppiin valittiin alkuun 40 hevosvoiman Continental A-40-5, jollainen hankittiin Britanniasta 75 punnalla. Prototyyppiä varten hankittiin kuitenkin myöhemmin tehokkaampi 65 hevosvoiman moottori. Pieni moottoriteho määritti koneen saavutusarvojen rajat. Perusrakenneratkaisuksi valittiin vapaasti kantava alataso, minkä pohjalta molemmat pääsuunnittelijat laativat oman luonnoksensa koneesta, joista Lounamaan luonnosta lähdettiin lopulta viemään eteenpäin. Mellén teki suurimman osan koneen aerodynaamisesta suunnittelusta ja lujuuslaskuista lentokoneenrakennuksen harjoitustöinään.[2]
Prototyypin rakentaminen
Tumpun rakennustyöt pantiin alulle Teknillisen korkeakoulun kellaritiloissa, ja koneen siiven ensimmäiset osat saatiin valmiiksi keväällä 1950. Seuraavaksi valmistuivat siivekkeet, peräsimet, ja lopulta runko. Valmiit osat siirrettiin toukokuussa 1950 Jämijärvelle, missä niiden kokoamista jatkettiin ilmailukoulun tilavammissa ja paremmin varustelluissa tiloissa. Rakennustyö kuitenkin hidastui projektiin osallistuneiden rakentajien vähentyessä. Jämi oli sen aikaisilla kulkuvälineillä hankalasti saavutettavissa. Rakentaminen alkoi edistyä vasta Lounamaan Mellénin valmistuttua joulukuussa 1951, jolloin he pääsivät työskentelemään koneen parissa täysiaikaisemmin. Projektiin osallistui heidän lisäkseen muun muassa teknillisen korkeakoulun opiskelijat Per Andersson, Tuomo Tervo ja Keijo Tiusanen. Koneen puuosien työstämiseen kului arviolta 1750 työtuntia. Prototyyppiin ja neljään muuhun valmisteilla olleeseen Tumppuun tilattiin alkuperäisen 40 hevosvoiman moottorin sijasta tehokkaampi 65 hevosvoiman moottori Yhdysvalloista. Hankitut moottorit olivat 114–300 tuntia käytettyjä Continental A-65-8 -bokserimoottoreita.[2]
Rakentamisen loppuvaiheessa työt pysähtyivät kahden kuukauden ajaksi PIK:n joukkueen osallistuessa Espanjassa kesällä 1952 järjestettyihin purjelennon MM-kilpailuihin. Lounamaa siirtyi samoihin aikoihin töihin Tampereelle, ja projektin johto jäi Mellénin vastuulle. Myöhemmin syksyllä otettiin loppukiri, jonka jälkeen prototyyppi valmistui neljän vuoden työn ja 3500–4000 työtunnin jälkeen tammikuussa 1953. Loppukokoonpano tehtiin 20 asteen pakkasessa Jämillä, ja sen jälkeen huomattiin painopisteen siirtyneen liian eteen tehokkaamman, mutta samalla raskaamman voimalaitteen seurauksena,[2] minkä takia Tumppu meinasi kaatua nokilleen jo moottorin osateholla tehdyissä koekäytöissä.[3]
Koneen runkoon tehtiin rakenteellisia muutoksi, joiden tekemisessä kului kuukausi. Muutosten jälkeen koko rakenne koekuormattiin ennen verhoilua 4,4 g:n kuormalle. Siipi taipui noin 16 senttimetriä, eikä mitään normaalista poikkeavaa havaittu kokeiden aikana. Koekuormauksen jälkeen testattiin vielä laskutelineet kiinnityksineen pudottamalla kone 325 kilogramman painoon kuormattuna 26 senttimetrin korkeudelta.[3]
Kerhojen ja yksityishenkilöiden koneet
Mikkelissä aloitettiin kolmen Tumpun rakentaminen samoihin aikoihin PIK:n prototyypin kanssa. Ensimmäinen mikkeliläinen kone, OH-YHB, valmistui ja lensi ensilentonsa maaliskuussa 1955. Kone tuhoutui tosin myös melko pian, ollen lentänyt vain 20 tuntia tuhoutuessaan Lappeenrannassa saman vuoden huhtikuussa
Seuraava kone, OH-YMC, valmistui viitisen vuotta myöhemmin heinäkuussa 1960. Kone myytiin myöhemmin Joensuuhun, mistä se siirtyi Helsinkiin ja lopulta Lappeenrantaan.[4]
Viimeinen mikkeliläisten tumppu, OH-YMD, valmistui kesäkuussa 1966, ja varastoitiin 1970-luvulla. Kone kunnostettiin ja palautettiin rekisteriin vuonna 1990, jonka jälkeen kone myytiin Lappeenrantalaisomistuksesta Helsinkiin vuotta myöhemmin.[4] Konetyypin edustajia oli kaikkiaan kaksi Suomen ilma-alusrekisterissä vuonna 2015, koneet OH-YHC ja -YHE.[1]
Myöhemmät koneet olivat prototyyppiin verrattuna noin 40 kilogrammaa raskaampia, ja olivat alkuun taitolentokiellossa. Kiellosta haluttiin myöhemmin eroon, mutta aikavieviin lujuuslaskuihin ei koettu olevan aikaa. Kesällä 1967 Tumppu OH-YMC kuormattiin 417 kilogramman lentomassaan, ja Tapio Kilpinen lensi koneen rasitustestit liikenneministeriön ilmailuosaston edustajana. Positiiviselle puolelle raja asetettiin 5,5 g:n voimaan ja negatiiviselle -1,5 g:n voimaan.[4]
Käyttö
Koelento-ohjelma
Tuolloin noin 50 lentotunnin kokemuksen omannut Kai Mellén lensi Tumpun 15-minuuttisen ensilennon 15. maaliskuuta 1953 Jämillä. Valtion lentokonetehtaan koelentäjän Esko Halmeen piti alun perin lentää OH-YMA -rekisteritunnuksen saaneen prototyypin ensilento, mutta Halmeen myöhästymisen vuoksi Mellén päätti jättää odottelun sikseen ja lentää itse ensilennon, jolta saatu ensivaikutelma oli positiivinen. Suunnittelijoiden mieliä vaivanneista mahdollisista puutteista huolimatta koneen lento-ominaisuudet osoittautuivat odotettua paremmiksi, eikä aerodynaamisia muutoksia tarvittukaan. Jämillä lennettiin vielä saman päivän aikana muutama lyhyt lento, minkä jälkeen Mellén lensi koneen Tampereen kautta Malmin lentokentälle Helsinkiin. Koelennot jatkuivat ja koneeseen tehtiin pieniä muutoksia siihen tulleiden pikkuvikojen korjaamiseksi. Vielä saman kuun lopulla konetta esiteltiin kutsuvierastilaisuudessa muun muassa professori Bernard Wuolleelle, hallitussihteeri K. T. B. Koskenkylälle ja PIKn ensimmäiselle puheenjohtajalle, Jorma Serlachiukselle. Paria kuukautta myöhemmin, vappuna 1953, koneella lennettiin Helsingin yllä ylioppilaiden tempauksessa, johon osallistui myös Akateemisen lentokerhon Praga E.114 -lentokone OH-PRB. PIK lensi prototyypillä ensimmäisten koelentojen jälkeen varsin perusteellisen yhdysvaltalaisiin CAR part 3 -lentokelpoisuusvaatimuksiin pohjautuneen koelento-ohjelman. Koneella lensi myös Tekniikan Maailma -lehden toimittaja Eero Juurikkala, jonka kirjoittama artikkeli koneesta julkaistiin lehden numerossa 5/1960.[3]
Aktiivikäyttö
PIK käytti tunnuksella OH-YMA lentänyttä prototyyppiä vuoteen 1966. Käytövuosiensa aikana se peruskorjattiin ja moottori vaihdettiin tehokkaampaan 75 hevosvoiman Continental-moottoriin. Koneella lennettiin useissa Suomen- ja Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa sekä vierailtiin Keski-Euroopassa saakka. Prototyyppi esiintyi myös taitolentonäytöksissä muun kaluston ollessa huollossa. PIK:n Tumppu esiintyi myös Edvin Laineen Tuntematon sotilas -elokuvassa sekä saksalaisessa 08/15-sotaelokuvasarjassa.[3]
Rakenne
pienoiskuva|Tumppu Suomen ilmailumuseossa Vantaalla.
Tumpun puurakenteinen siipi oli pienen kärkivälinsä ansiosta yksiosainen, ja muodoltaan trapetsimainen. Sen profiileina olivat tyvessä NACA 2415 ja kärjessä NACA 4409R. V-kulmaa oli viisi astetta ja geometristä kiertoa 2,8 astetta. Rungossa käytettiin nokkapeltejä lukuun ottamatta kantavaa vanerikuorirakennetta. Koneessa oli lieriömäinen 65 litran polttoainesäiliö, joka oli kiinnitetty vöillä eturungon kaareen. Laskuteline koneistettiin puolen tuuman junanvaunun jousesta eikä siinä ollut jarruja. Kannus oli ohjattava.[2] Continental A65-8 -moottoristen koneiden käynnistys tapahtui potkurista heittämällä.[3]
Tekniset tiedot

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma 3: PIK-sarjan lentokoneet| location = Kerava| publisher = Omakustanne| year = 1995| isbn = 951-96866-1-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Polyteknikkojen ilmailukerhon ilma-alukset
Luokka:Suomalaiset yleisilmailukoneet
Luokka:1950-luvun yleisilmailukoneet


Justinianus I eli Justinianus Suuri (;[1] ; 11. toukokuuta 483 Tauresium – 13./14. marraskuuta 565) oli Itä-Rooman keisari 1. elokuuta 527 lähtien aina kuolemaansa saakka. Justinianuksen arvioidaan yleisesti kuuluvan myöhäisantiikin tai jopa koko keskiajan merkittävimpiin hallitsijoihin.[2] Hänen merkittävimpänä saavutuksenaan pidetään Rooman lakien kokoelmaa, Corpus Juris Civilis, joka oli tärkeä lakikokoelma Itä-Rooman keisarikunnalle vuosisatojen ajan ja joka loi pohjan useiden muiden Euroopan maiden lainsäädännölle.[3] Justinianuksesta käytetään joskus lempinimeä "viimeinen roomalainen", sillä hän oli viimeinen äidinkielenään latinaa puhunut keisari ja valloitti Rooman kaupungin.
Justinianuksen hallituskauden aikana Bysantti valloitti takaisin barbaareille menetettyjä alueita Afrikassa ja Italiassa. Hän myös uudisti hallintoa ja lainsäädäntöä merkittävästi. Justinianus aloitti suuren rakennusohjelman, jonka kuuluisin aikaansaannos oli Hagia Sofian kirkko Konstantinopolissa.
Justinianuksen kunnianhimoiset uudistukset ja valloitukset saivat myös aikaan kielteisiä seurauksia. Tuhannet ihmiset saivat surmansa niin sanotussa Nika-kapinassa. Hänen mukaansa nimetty Justinianuksen rutto surmasi hänen valtakautensa myöhempinä vuosina kymmeniä miljoonia ihmisiä, mukaan lukien noin puolet Bysantin valtakunnan väestöstä, ollen yksi kaikkien aikojen pahimmista pandemioista. Justinianuksen kuoleman jälkeen valtakunta oli voimavarojensa rajoilla, tai ainakin näin hänen seuraajiensa propaganda väitti. Justinianus antoi myös sulkea Ateenan akatemian.[2]
Justinianuksen hallituskaudesta tiedetään paljon etupäässä historioitsijoiden Prokopios ja Agathias ansiosta.
Nuoruus

Justinus, synnyinnimeltään Petrus Sabbatius, syntyi vaatimattomiin oloihin. Justinianuksen kotipaikka oli Tauresion eli Tauresium, joka sijaitsi latinankielisellä alueella, nykyisen Skopjen lähistöllä (ent. Jugoslavia).[4]
Aikalaislähde Johannes Malalas kertoo Justinianuksen ulkonäöstä että hän oli muun muassa lyhyt, vaaleaihoinen, kiharatukkainen, pyöreäkasvoinen ja komea. Prokopios vertaa Justinianuksen ulkonäköä tyrannimaiseen Domitianukseen, mutta tämä on luultavasti vain panettelua.[2]
Justinianuksen eno Justinus I, traakialainen oppimaton talonpoika,  oli saapunut Konstantinopoliin jo 470-luvulla ja oli päässyt keisari Leon uuteen kaartiin, joka tunnettiin nimellä excubitores. Justinus I oli pätevä sotilas ja eteni helposti urallaan. Vaurastuessaan hän kutsui sukulaisiaan pääkaupunkiin, heidän mukanaan tuli myös Justinuksen siskon poika Petrus, jonka koulutuksen Justinus I kustansi. Justinus I:llä ei ollut omia lapsia, minkä takia hän adoptoi pojan vuoteen 520 mennessä ja tämä otti uudeksi nimekseen Justinianus.[4]
Keisari Anastasiuksen kuollessa vuonna 518 Justinus oli upseerina yhdessä keisarin palatsikaarteista.[5] Anastasius ei ollut nimittänyt itselleen seuraajaa, vaikka hänellä oli kolmekin veljenpoikaa. Kronikoitsija Joannes Malalas kertoo miten Justinus I pääsi keisariksi. Korkea-arvoinen eunukki Amantius, joka ei itse olisi voinut päästä keisariksi, yritti saada tukea omalle ehdokkuudelleen. Amantius antoi Justinukselle rahaa, joilla hänen tuli lahjoa kaartin sotilaat. Justinus lahjoikin sotilaat, mutta ei kannattamaan Amantiusta vaan itseään.
10. heinäkuuta vuonna 518 senaatti, armeija ja kansa julistivat Justinuksen uudeksi keisariksi. Justinus antoi siskonpojalleen heti arvonimen comes. Prokopios väittää että Justinus oli miltei lukutaidoton ja että Justinianuksella oli todellinen valta heti alusta alkaen. Heti Justinuksen noustua keisariksi Justinianus heittäytyi innolla politiikan syövereihin. Kolme kuukautta Justinuksen noustua valtaan Justinianus kirjoitti jo paaville kärsimättömän kirjeen jossa hän vaati tätä saapumaan Konstantinopoliin. Justinianuksen asema Justinuksen seuraajana ei kuitenkaan ollut täysin selvä.[6]
Seuraavien vuosien aikana Justinianuksen arvovalta kasvoi suunnattomasti. Prokopioksen mukaan Justinianus oli sekaantunut vuoden 520 konsulin Vitalianuksen murhaan. Vitalianus oli myös magister militum praesentalis, pääkaupungin tärkein sotilaskomentaja. Tämän jälkeen Justinus nimitti Justinianuksen uudeksi magister militum praesentalikseksi. Justinianus nimitettiin myös vuoden 521 konsuliksi. Justinianus järjesti konsulivuotenaan suurenmoiset ajot, mitkä kasvattivat hänen suosiotaan entisestään.[5]
Theodora

Vuonna 522 Justinianus tapasi tulevan vaimonsa Theodoran. Justinianus oli jo lähes 40-vuotias ja Theodora oli tätä paljon nuorempi. Suurin osa Theodoraa koskevista tiedoista on peräisin Prokopioksen "Anekdotasta". Tässä kirjassa historioitsija purkaa vihaansa keisarinnaa kohtaan. Prokopioksen kuvauksessa Theodora manipuloi heikkotahtoista miestään.[6]
Theodora oli ammatiltaan näyttelijätär. Tähän aikaan näyttelijöitä ei arvostettu ja heidät laskettiin prostituoituihin. Justinianus ei olisi itse asiassa voinut mennä Theodoran kanssaan naimisiin, ellei keisari Justinus olisi säätänyt lakia, joka mahdollisti korkeasäätyisten ja näyttelijättärien väliset avioliitot. Theodoran isä oli toiminut hippodromissa "vihreän puolueen" karhujen kesyttäjänä. Theodora alkoi vihata vihreitä, koska he eivät olleet auttaneet hänen äitiään isän kuoltua. Theodora oli tästä lähtien, samoin kuten Justinianuskin, sinisten kannattaja.[7] Ei tiedetä, miten Justinianus ja Theodora kohtasivat, mutta ilmeisesti Justinianus rakastui Theodoraan. Eräässä myöhemmin säätämässään laissa hän sanoi, että avioliitto syntyy yhteisestä kiintymyksestä ja se ei tarvitse lisäkseen myötäjäisiä. Justinianus korotti Theodoran patriisiksi.[8] Suurin uhka Justinianuksen ja Theodoran liitolle oli Justinuksen vaimo keisarinna Euphemia, joka ei voinut sietää Theodoraa. Euphemia kuoli kuitenkin vuonna 524 ja vuonna 525 Justinianus ja Theodora menivät naimisiin.[7]
Vuonna 527 Theodora sai arvonimen Augusta. Kuten Justinuksen perhe aikaisemmin, myös Theodoran perhe sai jakaa hänen uudesta arvostaan saaman hyödyn. Theodoran siskot naitettiin korkeasäätyisiin perheisiin. Theodoran ja myös Justinianuksen tausta loi paljon vastustusta pääkaupungissa. Justinianuksen ja Theodoran hovissa etiketti nousi entistä tärkeämpään rooliin. Prokopios kertoo muutaman tarinan, kuinka Theodora nöyryytti yläluokkaan kuuluneita henkilöitä. Theodora käyttikin hovietikettiä pitääkseen kiinni uudesta asemastaan.[9]
Theodora oli monofysitismin kannattaja. Monofysitismi oli tuomittu harhaoppina Khalkedonin kirkolliskokouksessa jo vuonna 451. Justinianus kannatti enonsa tapaan Khalkedonin kokouksen päätöksiä. Theodora ei pitänyt monofysitismiään salassa ja pariskunta riiteli usein uskonnollisista asioista. Toisaalta valtakunnan monofysitistien uskollisuus keisaria kohtaan pysyi lujana kun he tiesivät keisarinnan olevan monofysitisti.[10]
Keisarina
Prokopioksen mukaan Justinianuksella oli todellinen valta jo ennen Justinuksen kuolemaa. 4. huhtikuuta 527 Justinus antoi kruunata Justinianuksen ja Theodoran keisariksi ja keisarinnaksi. Neljä kuukautta myöhemmin Justinus kuoli ja Justinianuksesta tuli yksinvaltias.
Justinianuksen uudistukset

Verotuksen uudistaminen
Rahoittaakseen kaikki haluamansa uudistukset Justinianus antoi Johannes Kappadokialaiselle tehtäväksi uudistaa valtakunnan verotusta. Johanneksen johdolla byrokratiaa karsittiin ja uusia veroja säädettiin. Verotus iski niin aristokratiaan kuin talonpoikiin.
Osa uudistuksista oli suorastaan haitallisia. Johannes ajoi läpi uudistuksen joka rajoitti keisarillista postilaitosta. Tämä sai seurauksia. Talonpojat olivat aikaisemmin pystyneet myymään viljaansa postilaitokselle, joka tarvitsi ruokaa hevosille. Nyt talonpojat eivät pystyneet myymään viljaansa, koska viljan kuljetus maitse oli yleensä erittäin kallista. Johanneksen yritykset karsia Belisariuksen vandaaleja vastaan suunnatun sotaretken menoja oli myös kostautua. Laivaston muonaan kuuluva leipä ei ollut tarpeeksi hyvin paistettua ja se pilaantui matkan aikana. Viisisataa sotilasta kuoli syötyä pilaantunutta ruokaa. Kova verotus ajoi talonpoikia kodeistaan. Suuri osa heistä muutti Konstantinopoliin. Johannes Lyydialainen kertoo Kappadokialaisen päästäneen lauman villipetoja, eli veronkerääjiä, Lyydian kimppuun. Pian Johannes olikin valtakunnan vihatuin mies.[11]
Valtakunnan itäosissa kreikka syrjäytti latinan hallintokielenä.
Lainsäädännön uudistukset

Justinianus antoi kirjoittaa uudestaan vanhat roomalaiset lait Tribonianuksen johdolla. 8. huhtikuuta 529 valmistui Codex Iustinianus ja viikkoa myöhemmin se syrjäytti kaikki vanhat lait tuomiostuimissa kautta valtakunnan. Vuonna 530 alettiin koota vanhojen lakimiesten teksteistä yhtenäinen Digesta. Kolmas lakeihin liittyvä kirja oli Institutiones, joka oli tarkoitettu oppikirjaksi lakia opiskeleville. Nämä kolme teosta tunnetaan nimellä Corpus iuris civilis.
Justinianus ja uskonto
Justinianus kannatti enonsa tapaan Khalkedonin kirkolliskokouksen päätöksiä. Theodora oli kuitenkin monofysitismin kannattaja. Justinuksen hallituskauden alussa monofysiitteja sorrettiin, mutta Justinianus – Theodoran kannustamana – suosi neuvotteluja.[12]
Vuoteen 527 mennessä monofysitistit olivat jakaantuneet kahteen leiriin, Severuksen johtamiin maltillisiin ja niin sanottuihin julianisteihin, jotka kannattivat jyrkempää monofysitismin muotoa. Julianisteilla oli suuri kannatus kansan joukossa.[13]
Vuonna 531 monofysiittien delegaatio saapui Konstantinopoliin jossa Theodora ja Justinianus ottivat heidät vastaan. Monofysiitteja varten keisari antoi rakennuttaa jopa oman kirkon pääkaupunkiin. Justinianus yritti saada aikaan dialogin khalkedonilaisten ja monofysiittien välillä. Vuonna 532 hän järjesti kokouksen johon osallistui munkkeja kummastakin leiristä. Kokous ei kuitenkaan johtanut mihinkään ja vuonna 536 Severus ja muita monofysiittien johtajia saapui Justinianuksen pyynnöstä pääkaupunkiin. Monofysiitit tapasivat Konstantinopolin uuden patriarkan Anthimuksen. Severus edusti monofysitismin maltillista suuntausta ja osapuolet pääsivät pian sopuun. Severus sai myös paavi Johannes II:n hyväksymään monofysitisteille mieluisan muutoksen Khalkedonin uskontunnustukseen. Severuksen kannatus Egyptissä oli kuitenkin laskussa. Vuonna 536 paavi Agapetus I saapui Konstantinopoliin. Justinianus ja Agapetus puhuivat kummatkin äidinkielenään latinaa ja paavi sai helposti Justininuksen takaisin khalkedonilaisten puolelle. Justinianus erotti Anthimuksen ja nimitti tämän sijaan patriarkaksi erään Pauluksen. Severus ja Anthimus karkotettiin pääkaupungista ja Serverus kuoli pian tämän jälkeen. Hänen seuraajakseen monofysiittien johtajaksi nousi Theodosius, joka oli valittu Aleksandrian patriarkaksi.[12][13]
Seuraava käänne tapahtui vuonna 541 kun ghassanidien emiiri Harith saapui Konstantinopoliin. monofysiittinä Harith kääntyi Theodoran puoleen ja pyysi saada piispoja omalle heimolleen. Harithin kannatus oli tärkeä Bysantille ja Theodora sai Justinianuksen ylipuhuttua. Monofysiittien johtaja Theodosius sai näin ollen luvan vihkiä kaksi munkkia Edessan ja Bostran metropoliitoiksi. Bostra oli Arabian provinssin pääkaupunkiin ja sen uusi metropoliitta Theodoros oli itsekin arabi. Hän ei kuitenkaan oleskellut Bostrassa vaan seurasi Ghassanidien heimon mukana. Myös Edessan metropoliitti Jakob liikkui ympäri lähi-itää ja väitteiden mukaan hän vihki 100000 pappia ja melkein 30 piispaa. Vaikka luvut eivät olisikaan tosia, niin idässä monofysiitit rakensivat oman rinnakkaisen hierarkian. Ghassanidien lojaalisuus oli näin ollen taattu, mutta valtakunnan uskonnollisen yhtenäisyyden saavuttaminen hankaloitui entisestään. [14] [15]

Samalla keisari yritti saada aikaan sovin osapuolten välillä. Suurin ongelma olivat paavit, jotka eivät olleet valmiita minkäänlaiseen teologiseen kompromissiin. Kun Agapetus kuoli, Theodora halusi hänen seuraajakseen erään Vigiliuksen, joka oli saapunut Konstantinopoliin Agapetuksen seurassa ja joka oli osoittanut olevansa halukas sovitteluun. Roomassa uudeksi paaviksi valittiin kuitenkin ostrogoottien tuella Silverius. Belisariuksen ja Antoninan avulla Silverius saatiin syrjäytettyä ja Vigilius valittiin paaviksi.
Vuosina 542–543 Justinianus julkaisi ediktin, joka tuomitsi Origeneen opit. Origenismi oli aiheuttanut suuria ongelmia Palestiinassa. Vuonna 544 Justinianus julkaisi toisen ediktin, joka tunnetaan nimellä "kolme lukua" (), jossa tuomittiin useita nestorialaisuuteen liittyvien henkilöiden oppeja. Monofysitistien mielestä khalkedonilaisten ja nestoriolaisten välillä ei ollut suurta eroa. Osa tuomituista opeista oli hyväksytty Khalkedonin kirkolliskokouksessa. Justinianus uskoi ediktin auttavan saamaan sopua monofysiittien ja khalkedonilaisten välillä. Latinankielisessä Italiassa ja Afrikassa ediktiä vastustettiin kuitenkin jyrkästi. Yllättynyt Justinianus kutsui paavin Konstantinopoliin neuvottelemaan. Vigilius saapui vuonna 547. Justinianus pakotti hänet hyväksymään ediktin. Tämän seurauksena Vigilius tuomittiin Karthagossa pidetyssä kokouksessa. Justinianus pyysi tämän jälkeen Afrikan piispoja saapumaan Konstantinopoliin. Sinne saavuttuaan Justinianus antoi erottaa ja vangita useita piispoja, heidän joukossaan Karthagon piispan Rapatuksen. Myös idässä oli ongelmia ja Justinianus sai patriarkat allekirjoittamaan ediktin vasta pakon edessä. [16][17]
Justinianus päätti kutsua koolle kirkolliskokouksen keskustelemaan asiasta. Ennen kokousta Konstantinopolin patriarkka Menas kuoli vuonna 552 ja hänen seuraajakseen valittiin Eutykcius, joka oli vankka Justinianuksen kannattaja. Viides ekumeeninen kirkolliskokous pidettiin Konstantinopolissa vuonna 553. Kokoukseen osallistui 166 piispaa. Illyriasta piispoja osallistui vain yhdeksän ja Italiasta, Roomaa ja Milanoa lukuun ottamatta, ei ketään. Jerusalemin patriarkka ei osallistunut kokoukseen, vaikka hän olikin kaupungissa ja Vigilius kieltäytyi osallistumasta. Vigilius antoi kuitenkin periksi vuonna 554 ja hyväksyi kokouksen päätökset. Kokous alkoi 5. toukokuuta. Justinianus ei itse osallistunut kokoukseen, mutta sai kaikki haluamansa asiat ajettua läpi. Lopputulos oli kuitenkin laiha. Monofysiitit eivät olleet vieläkään valmiita sopuun.[18]
Justinianuksen rakennusohjelma
Keisariksi päästyään Justinianus aloitti kunnianhimoisen rakennusohjelman. Valtakunnan suojaksi hän antoi rakennuttaa uusia linnoituksia ja kunnostaa vanhoja. Konstantinopoliin hän rakennutti maanalaisia vesisäiliöitä. Pääkaupunkiin Justinianus antoi myös rakennuttaa valtavan Hagia Sofian kirkon. Oman synnyinkaupunkinsa Justinianus rakennutti uudelleen ja antoi sille nimeksi Justiniana Prima. Justinianuksen aikana rakennettiin myös San Vitalen basilika Ravennassa, jossa sijaitsevat kuuluisat Justinianusta ja Theodoraa esittävät mosaiikit.
Sota Persiaa vastaan

Kaukasuksella, Bysantin ja sassanidien valtakuntien välissä, sijaitsi useita pienempiä kristittyjä kuningaskuntia. Justinuksen viimeisten vuosien aikana bysanttilaiset ja sassanidit tekivät pienempiä sotaretkiä alueella. Sota syttyi toden teolla Justinianuksen ensimmäisenä vuonna yksinvaltiaana. Idässä olleita joukkoja johti entisen keisari Anastasiuksen veljenpoika Hypatius. Justinianus nimitti kuitenkin aikaisemmin omaan henkivartioonsa kuuluneen Belisariuksen Hypatiuksen tilalle magister militum per Orientemiksi Belisariuksen assessorina, eräänlaisena kirjurina ja neuvonantajana, toimi tuleva historioitsija Prokopios. Samaa aikaan samarialaiset nousivat kapinaan Kavadhin yllyttämänä.[19] Belisarius kukisti persialaiset Daran taistelussa kesäkuussa vuonna 530. Samalla Sittas esti sassanideja etenemästä Armeniaan. Seuraavana vuonna käyty Callinicumin taistelu päätyi bysanttilaisten tappioon. Sota loppui vuonna 531 kuningas Kavadh I:n kuoltua. Rauhanneuvottelussa vuonna 532 Bysantti lupautui vuosittaan maksamaan 11000 paunaa kultaa sassanideille. Rauhansopimusta kutsuttiin "ikuiseksi rauhaksi", mutta se tuli kestämään vain seitsemän vuotta.[20]
Samana vuonna Justinianus lähetti mahtavan 30000-päisen armeijan valtaamaan Armeniaa Persialta. Persialaiset löivät kuitenkin tämän armeijan helposti ja Justinianuksen oli solmittava rauha vuonna 545. Sota jatkui kuitenkin Lazicassa, Mustanmeren itärannalla. Persialaiset jäivät täällä alakynteen ja joutuivat lopulta luopumaan alueesta. Vuonna 561 solmittiin uusi rauha, jonka piti kestää 50 vuotta.
Nika-kapina

11. tammikuuta 532 Konstantinopolissa käynnistyi kapina, jota johtivat Hippodromissa eli hevosradalla toimivat vihreä ja sininen "puolue". Justinianus oli sinisten kannattaja, mutta he kääntyivät häntä vastaan. Kapinoitsijat vaativat keisaria erottamaan Johannes Kappadokialaisen, Tribonianuksen ja kaupunkiprefektin Eudaimonin. Heidät vaihdettiin keisarin määräyksestä, mutta sen jälkeen kapinoitsijat halusivat syöstä itse keisarin vallasta. 17. tammikuuta Justinianus ei enää voinut hallita tilannetta koko kaupungin mellakoidessa, eikä hän voinut luottaa edes keisarilliseen kaartiinsa. Kapinalliset hakivat Hypatiuksen, keisari Anastasiuksen veljenpojan, aikoen kruunata hänet keisariksi. Keisari määräsi Belisariuksen, joka oli juuri palannut Persiasta, ja Munduksen, jolla oli vielä komennossaan uskollisia heruleja, kukistamaan kapinan. Belisariuksen ja Mundon joukot tappoivat Hippodromissa olevat kapinalliset ja veivät Hypatiuksen keisarin luo. Hypatius ja toinen Anastasiuksen veljenpoika, Pompeius, tapettiin ja heidän ruumiinsa heitettiin mereen. Jopa 30000 henkilöä sai surmansa kapinan aikana.
Valloitukset lännessä
Pohjois-Afrikan valloitus

Vuonna 533 Justinianus lähetti valtakunnan lupaavimman upseerin, Belisariuksen, valtaamaan takaisin Pohjois-Afrikan rannikon vandaaleilta. Belisariuksen joukot nousivat maihin Tunisiassa ja kukistivat vandaalien kuningas Gelimerin 13. syyskuuta käydyssä Ad Decimumin taistelussa. Belisarius marssi 15. syyskuuta Karthagoon, joka antautui roomalaisille. Roomalaiset kukistivat Gelimerin toistamiseen Trikamaronin taistelussa joulukuussa 533. Gelimer antautui Belisariukselle maaliskuussa 534 ja sota päättyi.[21]
Vaikka sota oli ohi Itä-Rooman joukot joutuivat taistelemaan etelästä hyökänneitä maureja vastaan vielä moneksi vuodeksi. Belisariuksen seuraaja oli hänen alaisensa, domesticus Solomon. Hänet nimitettiin uuden Afrikan provinssin maaherraksi huhtikuussa 534. Solomon aloitti sotaretken maureja vastaan ja rakennutti linnoituksia suojaamaan Itä-Rooman rajaa. Jotkut niistä ovat säilyneet nykyhetkeen asti. Vuonna 536 armeija kuitenkin kapinoi Solomonia vastaan, joka joutui pakenemaan Sisiliaan. Belisarius palasi Italiasta Pohjois-Afrikkaan ja torjui kapinallisten hyökkäyksen Karthagoon, mutta hänen täytyi pian palata johtamaan sotatoimia Italiassa. Justinianus lähetti serkkunsa Germanuksen Afrikkaan. Hän onnistui kukistamaan kapinan ja Pohjois-Afrikka oli rauhallinen kahden vuoden ajan. Vuonna 539 Solomon nimitettiin uudestaan Afrikan joukkojen komentajaksi. Hän sai mukaansa uusia joukkoja.[21]
Solomon kitki kapinan ytimet armeijastaan ja aloitti sotaretken maureja vastaan Aurèsvuorilla. Roomalaiset valtasivat Mauretania Priman ja liittivät sen valtakuntaansa. Solomon rakennutti lisää linnoituksia suojaamaan aluetta. Vuonna 543 maurit kapinoivat jälleen. Tällä kertaa syy oli Solomonin veljenpoika Sergius, joka nimitettiin ensin Tripolitanian duxiksi ja sitten Solomonin seuraajaksi tämän kuoltua vuonna 544. Hän oli kuitenkin täysin epäpätevä ja laajalti vihattu. Vuonna 545 Justinianus nimitti toisen upseerin Areobinduksen armeijan johtoon, mutta hänkin osoittautui epäpäteväksi ja hänet murhattiin seuraavana vuonna. Seuraavaksi Justinianus lähetti alueelle kokeneen Johannes Troglitan, joka kukisti maurit vuonna 548. Tämän jälkeen Pohjois-Afrikka näyttää nauttineen suhteellisen rauhallisesta kaudesta aina 600-luvulla tapahtuneisiin arabien valloituksiin asti.[21]
Goottisota

Justinianus lähetti Belisariuksen valloittamaan Italian ostrogooteilta vuonna 534. Hän nousi maihin Sisiliassa ja valtasi saaren vaikeuksitta. Rooma vallattiin vuonna 536 ja Milano ja Ravenna vuonna 540. Justinianus ehdotti nyt gooteille rauhaa ja olisi antanut heidän säilyttää oman valtakuntansa Pohjois-Italiassa, mutta Belisarius vastusti tätä. Gootit olisivat tässä vaiheessa halunneet Belisariuksen omaksi kuninkaakseen. Belisarius otti kruunun vastaan, mutta päästyään Ravennaan hän vangitsi goottien johtajat ja valtasi koko goottivaltakunnan Bysantille. Justinianukselle tämä ei kelvannut, hän olisi halunnut neutraalin valtion Bysantin ja frankkien välille, koska persialaiset olivat taas alkaneet vaivata itärajalla. Justinianus lähetti Belisariuksen sotimaan persialaisia vastaan ja asetti eunukki Narseksen hänen tilalleen Italiassa.
Rutto

Vuonna 542 rutto iski Konstantinopoliin. Pelkästään Konstantinopolissa kuoli arviolta 300000, ehkä jopa 40 % kaupungin asukkaista. Justinianus sairastui ja vähän aikaa näytti siltä, että hänkin menehtyisi. Tavan mukaan armeija valitsi seuraavan keisarin. Idässä oleva armeija kokoontui ja päätti, ettei se hyväksyisi uutta keisaria, jos sellainen valittaisiin armeijan poissa ollessa. Justinianus kuitenkin parani taudista. Theodora, joka ei ollut ikinä pitänyt Belisariuksesta, näki tilaisuutensa ja sai Justinianuksen erottamaan tämän itäisen armeijan johdosta. Belisariuksen omaisuus takavarikoitiin ja hänen henkilökohtainen kaartinsa lakkautettiin.
Justinianus armahti Belisariuksen vuonna 543, ja tämä sai takaisin omaisuutensa. Belisariuksen ainut lapsi Joannina meni naimisiin Theodoran lapsenlapsen Anastasiuksen kanssa. Theodora hyväksyi tämän ehkä siksi, että oli hyvä ystävä Belisariuksen vaimon Antoninan kanssa. Antoninalla oli samanlainen tausta kun Theodoralla.
Vuonna 544 Justinianus lähetti Belisariuksen jälleen Italiaan. Belisariuksen poissa ollessa gootit olivat lyöneet Italiaan jääneet joukot. Belisarius ei kuitenkaan pystynyt estämään ostrogoottien johtajaa Totilaa valtaamasta Roomaa vuonna 546. Totila kuitenkin jätti Rooman ja Belisarius valtasi sen takaisin. Vuonna 549 Belisarius kutsuttiin takaisin Konstantinopoliin ja Totila sai taas vallattua Rooman. Vuonna 550 Justinianus aikoi lähettää armeijan serkkunsa Germanuksen johdolla, mutta tämä kuoli ennen lähtöä.
Vuonna 551 Bysantti valtasi Etelä-Espanjan visigooteilta.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = John Julius Norwich| title = Byzantium: The Early Centuries| publisher = Viking| year = 1991| id = ISBN 0-394-53778-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Averil Cameron et al.| title = The Cambridge Ancient History, Second Edition, Volume XIV: Late Antiquity, Empire and Successors| publisher = Cambridge University Press| year = 2000| id = ISBN 0-521-32591-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Prokopios| title = Vandalkrigen Hemlig historia (kääntänyt ruotsiksi Sture Linnér)| publisher = Wahlström & Widstrand klassikerserie| year = 2000| id = ISBN 91-46-20209-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = James Allan Stewart Evans| title = Age of Justinian: The Circumstances of Imperial Power| publisher = Routledge| year = 2000| id = ISBN 9780415237260}}
Michael H. Hart:Ihmiskunnan sata suurinta – Maailmanhistorian sata merkittävintä henkilöä tärkeysjärjestyksessä, Artefakti Oy 1979, ISBN 951-99229-1-1
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

 Prokopioksen Anekdota Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Myöhäisantiikin henkilöt
Luokka:Vuonna 483 syntyneet
Luokka:Vuonna 565 kuolleet


Iiri (Gaeilge) on Irlannin ensimmäinen virallinen kieli. Vuosina 2003–2004 järjestetyn Stádas-kampanjan jälkeen Irlannin hallitus haki sille myös virallisen kielen asemaa Euroopan unionissa, joka sille kesäkuussa 2005 päätettiin antaa vuodesta 2007 alkaen. Iiri on kelttiläinen kieli ja kuuluu kelttikielten niin sanottuun Q-kelttiläiseen tai gaelilaiseen (goidelilaiseen) alaryhmään. Iirin kielen lähimmät sukulaiset ovat Skotlannin Ylämaan gaelin eli skottigaelin kieli (Gàidhlig) sekä Mansaaren 1970-luvulla sukupuuttoon kuollut, mutta kielenharrastajien vielä ylläpitämä manksin kieli (engl. Manx Gaelic, omakielinen nimitys Gaelg tai Çhengey-ny-Mairey Vannin). Kaukaisempaa sukua ovat kymri (wales) ja Bretagnessa puhuttu bretoni, jotka kuuluvat kelttiläisessä kieliryhmässä toiseen alaryhmään, brittiläisiin kieliin eli P-kelttiläisiin kieliin. Nämä eroavat iiristä ja muista goidelilaisista kielistä niin paljon, että esimerkiksi kymri on iirinpuhujalle tuoreita englantilaisia lainasanoja lukuun ottamatta täysin vieras ja käsittämätön kieli.
Äännerakenne

Kirjoitusjärjestelmä

Iirin omaperäisten sanojen kirjoittamiseen tarvitaan vain seuraavat kirjaimet:
a á b c d e é f g h i í l m n o ó p r s t u ú
Vokaalikirjaimen päällä oleva akuutti aksentti on periaatteessa pituusmerkki; tosin eräiden kirjainyhdistelmien (erityisesti rl, rd, rn, nn, ll) edellä vokaali on aina tai tavallisesti pitkä, ja sanan ensimmäinen vokaali voi murteittain diftongoitua, varsinkin jos sen perässä on jokin pidentävistä konsonanttiryhmistä.
Konsonantit ovat iirissä joko liudentuneita tai liudentumattomia – iirin kieliopissa käytetään yleensä termejä "kapea" (engl. slender, iir. caol) ja "leveä" (engl. broad, iir. leathan). Oikeinkirjoituksessa tämä näytetään niin, että kun konsonantti on kapea, sen vieressä on kapea vokaali (e, i, é, í), kun taas leveä, sen viereen kirjoitetaan leveä vokaali. Jos esimerkiksi kapeaa konsonanttia seuraa tai edeltää pitkä leveä vokaali, sen "suojaksi" tulee oikeinkirjoituksessa asettaa  e- tai i-kirjain kavennusmerkiksi.
Sellaiset kirjainyhdistelmät kuin bh, dh, gh ym. ovat sanan alussa seurausta heikennykseksi kutsutusta konsonanttimuutoksesta, jonka aiheuttaa edellä oleva prepositio, artikkeli tai muu kieliopillinen partikkeli. Sanan sisällä ne sitä vastoin pyrkivät sulautumaan edelliseen vokaaliin diftongin muodostaen, esimerkiksi sanassa meabhair "mieli, järki" äännetään diftongi [au] tai [ou], sanassa meidhir "riemu, hilpeys" äännetään diftongi [ai] tai [oi]. Tällaisia kirjainyhdistelmiä voidaan käyttää myös diftongien merkitsemiseen lainasanoissa, esimerkiksi treabhsar "housut" (< engl. trousers). Murteet poikkeavat toisistaan kuitenkin melkoisesti näiden sanansisäisten heikentyneiden konsonanttien ääntämisen osalta: esimerkiksi sana togha "valio" äännetään Connemarassa [tau] mutta Ulsterissa pikemminkin [te:].
Heikennettyjen konsonanttikirjaimien (ch, dh ym.) sijasta iirin vanhassa oikeinkirjoituksessa käytettiin tavallisesti mieluummin pisteytettyjä kirjaimia: esimerkiksi vanhan oikeinkirjoituksen /ċ/ = nykyinen /ch/. Vanha oikeinkirjoitus, joka perustui 1600-luvun klassiseen kirjaiiriin, sisälsi runsaasti mykkiä kirjaimia.
Vanhalla oikeinkirjoituksella (pisteytetyt kirjaimet muunnettu h:llisiksi kirjaimiksi): Is breagh an rud sgíthiste i ndiaidh trí mhíle de mhílte sligheadh a chur tharat, agus caithfear a aidmheáil go rabh Buck ag éirghe fallsa de réir mar bhí a chuid cneadhach ag cneasú, de réir mar bhí na feitheógaí ag líonadh ann, agus an fheóil ag teacht arais air le n-a chuid cnámh a chumhdach. (teoksesta Scairt an Dúchais, Niall Ó Dónaillin Ulsterin-murteelle tehty käännös Jack Londonin klassikosta The Call of the Wild, suom. Erämaan kutsu)
Nykyisellä (Ulsterin murretta nykyisen oikeinkirjoituksen yleisperiaatteita noudattaen): Is breá an rud scíste i ndiaidh trí mhíle de mhílte slíodh a chur tharat, agus caithfear a aidmheáil go rabh Buck ag éirí falsa de réir mar a bhí a chuid cneadhach ag cneasú, de réir mar a bhí na feitheogaí ag líonadh ann, agus an fheoil ag teacht ar ais air lena chuid cnámh a chumhdach.
Nykyisellä standardikielellä (Ulsterin murteen muoto-opilliset ja sanastolliset erikoisuudet poistettu): Is breá an rud scíth i ndiaidh trí mhíle de mhílte slí a chur tharat, agus caithfear a admháil go raibh Buck ag éirí falsa de réir mar a bhí a chuid cneácha ag cneasú, de réir mar a bhí na féitheoga ag líonadh ann, agus an fheoil ag teacht ar ais air lena chuid cnámh a chumhdach.
Jack Londonin englanninkielinen originaali: A rest comes very good after one has traveled three thousand miles, and it must be confessed that Buck waxed lazy as his wounds healed, his muscles swelled out, and the flesh came back to cover his bones.
Vanha oikeinkirjoitus jäi käytöstä hieman toisen maailmansodan jälkeen. Siitä saakka kun Irlanti sai itsenäisyyden vapaavaltioksi kutsuttuna dominiona 1920-luvun alussa, käytiin kiivasta keskustelua siitä, mikä olisi paras tapa yksinkertaistaa oikeinkirjoituksen monia mutkia. Kun asiaa pohtimaan nimitetyt komiteat eivät päässeet tuloksiin, Rannóg an Aistriúcháinin (Irlannin valtion iirinkielisistä käännöksistä vastanneen viraston) toiminnanjohtaja julkaisi lopulta oman standardinsa 1940-luvun lopussa. Se säilytti periaatteessa oikeinkirjoituksen yleiset periaatteet, mutta lyhensi sanat siedettävään muotoon.
Tuoreiden englantilaisten lainasanojen kirjoittamiseen tarvitaan myös sellaisia kirjaimia kuin j, v, x tai z: veain "pakettiauto", jab "työpaikka", jaingléir "sunnuntaikalastaja", joltaeir "helppoheikki, (vaunuilla kulkeva) markkinakauppias, xileafón "ksylofoni", zú "eläintarha". Kirjain k on iirissä tarpeeton, koska c äännetään aina k:na (paitsi jos sitä seuraa h, jolloin se äännetään kuten saksan ach- tai ich-äänne).
Paino on iirissä yleensä ensimmäisellä tavulla lukuun ottamatta eräitä englantilaisia lainasanoja sekä joukkoa tärkeitä paikka- ja aika-adverbeja, joita kaikkia painotetaan toiselta tavulta: inniu "tänään", inné "eilen", aréir "viime yönä", amárach "huomenna" ym. Munsterin murteessa kuitenkin pitkät vokaalit yleensä vetävät painon puoleensa, vaikkeivät olisikaan ensimmäisellä tavulla.
Iirin kielioppi
Huolimatta latinan, normandianranskan, muinaisnorjan sekä tietenkin englannin vaikutuksesta iiri on säilyttänyt kelttikielille tyypilliset erikoispiirteet, kuten kaksi olla-verbiä ja sananalkuiset konsonanttimuutokset. Iirinkielisillä verbeillä ei ole infinitiivejä, vaan niiden virkaa toimittaa verbaalisubstantiivi, joka on kuitenkin johdettu, usein epäsäännöllinen muoto, eikä sitä voida pitää verbin perusmuotona. Suomalaisesta näkökulmasta on mielenkiintoista, että iiriksikään ei sanota "minä omistan", vaan "minulla on". Sanajärjestys lauseessa on VSO, siis verbi tulee ensin.
Verbien aikamuotoja ovat preesens (labhraíonn "puhuu", glanann "puhdistaa, siivoaa"), preteriti eli yleinen menneen ajan muoto (labhair puhui, ghlan "puhdisti, siivosi"), imperfekti eli toistuvan tai tavanomaisen menneen ajan muoto (labhraíodh "tapasi puhua", ghlanadh "tapasi siivota") ja futuuri eli tuleva aika (labhróidh "puhuu, tulee puhumaan", glanfaidh "siivoaa, tulee siivoamaan"). Erityinen konditionaalimuoto voi viitata  sekä nykyhetkeen että menneisyyteen (labhródh "puhuisi, olisi puhunut", ghlanfadh "siivoaisi, olisi siivonnut").
Verbeillä on jonkin verran persoonapäätteitä, mutta yleisesti ottaen ne ovat häviämässä kielestä: esimerkiksi "puhdistaisin, siivoaisin" voi olla ghlanfainn, mutta puhekielessä muoto ghlanfadh mé (mé = "minä") on täysin käypä, eikä sitä voi pitää virheellisenä.
Substantiivit taipuvat sijassa (nominatiivi, genetiivi ja vokatiivi; datiivista on jäljellä jäänteitä) ja luvussa (yksikkö ja monikko). Päätteitä tärkeämpiä ovat kuitenkin sananalkuiset konsonanttimuutokset: fear "mies", ag an bhfear "miehellä". Mielenkiintoinen muoto on erityinen puhuttelumuoto eli vokatiivi, jota edeltää konsonanttimuutoksen, ns. lenition, aiheuttava partikkeli a: Gael "gaelilainen, irlantilainen keltti", Gaeil "gaelilaiset", a Ghaela! "(kuulkaa, oi) gaelilaiset!"
Adjektiivit seuraavat pääsanaansa ja noudattavat jossain määrin sen alkumuutoksiakin: an fear mór "suuri mies", éacht an fhir mhóir "suuren miehen saavutus". Adjektiivien vertailumuodot ovat iirissä vaikeita, koska komparatiivilla ja superlatiivilla on yksi ainoa muoto, ja lauseyhteydestä on pääteltävä, kummasta on kyse: an fear mór "suuri mies" fear is mó ná é" häntä suurempi mies "an fear is mó "suurin mies".
Iiri käyttää mielellään substantiivipohjaisia rakenteita sekä verbien että adjektiivien kiertämiseen: dá mbeadh sé gan titim "jollei hän olisi pudonnut" (sananmukaisesti "jos hän olisi ollut ilman putoamista"), tá na cúrsaí ag dul chun donais "asiat ovat tulossa huonommiksi" (sananmukaisesti "asiat ovat menossa huonoutta kohti"). Iiriä onkin kutsuttu substantiivikeskeiseksi kieleksi.

Ketkä iiriä puhuvat

Iiriä puhuu äidinkielenään vähintään 30000 ihmistä. Tähän lukuun kuuluvat kuitenkin vain iirinkielisellä maaseudulla, ns. Gaeltacht-alueilla, syntyneet tai asuvat henkilöt. Kaupungeissa harjoitetaan usein laajaakin iirinkielistä kulttuuritoimintaa, ja monet englantia äidinkielenään puhuvat vanhemmat kasvattavat lapsensa kulttuurinationalistisista syistä iiriksi. Tämän takia iirinpuhujien määrä saatetaan "realismin" nimissä arvioida alakanttiin. Hyvä ja sujuva iirintaito lienee 5–10 prosentilla irlantilaisista, mutta kaksi kolmasosaa väestöstä ainakin ymmärtää kieltä, ja siihen suhtaudutaan pikemminkin passiivisen rohkaisevasti kuin vihamielisesti. Vuonna 2000 Suomessa asui viisi iirinkielistä henkilöä.[2]
Iirin sukukielet
Skottigaelin ja iirin sukulaisuus on ilmeinen kieliä osaamattomallekin, jos hänelle näytetään sama teksti molemmilla kielillä kirjoitettuna: molemmat kielet perustuvat oikeinkirjoituksensa osalta klassiseen uusiiriin, vaikka ovatkin kehittyneet omiin suuntiinsa. Sukulaisuus on selvä esimerkiksi sellaisesta arkipäivän ilmauksesta kuin "mitä kuuluu?" joka on iirin eteläisellä murteella conas tá tú?, läntisellä murteella cén chaoi a bhfuil tú?, pohjoisella murteella cad é mar tá tú? ja skottigaeliksi ciamar a tha thu?. Skottigaelin erottaa iiristä ennen muuta siitä, että se käyttää vokaalimerkkien päällä yleensä gravis-aksenttia – à, è, ù, iiri yksinomaan akuuttia – á, é, ú. Sitä vastoin manksi, joka on lähempänä skottigaelia kuin iiriä, eroaa kirjallisessa muodossaan selvästi molemmista, koska se on menettänyt kokonaan yhteytensä iirin oikeinkirjoitusperinteeseen ja näyttää (syystäkin) englantilaisen korvakuulolta kirjoittamalta: iirin sanoja Éireannach "irlantilainen", Albanach "skotlantilainen", pósadh "avioliitto", deireadh an tsamhraidh "kesän loppu" vastaavat manksissa Yernagh, Albinagh, poosey, jerrey yn touree.
Brittiläiset kielet korni, kymri ja bretoni ovat kaukaisempia sukulaisia. Niistäkin kyllä löytyy runsaasti tuttuja sanoja sille, joka osaa etsiä: niinpä kymrin pen "pää" on samaa juurta kuin iirin ceann, ja kymrin gwasg, "kirjapaino", sama kuin iirin pusertamista tai puristamista tarkoittava verbi fáisc.
Iirin historia

Iirin kielen kirjallinen historia ulottuu kolmentoista vuosisadan taakse. Iiri on niin vanha sivistyskieli, että "nykyiirin" katsotaan alkavan jo 1100-luvulta. Klassisen uusiirin kausi kesti 1600-luvulle, jolloin englantilaiset murskasivat iirin kieltä puhuneen vanhan ylimystön ja korvasivat sen englantia puhuvilla siirtolaisilla. Klassisen uusiirin kaudella kieli oli hyvin ankarasti standardoitu, ja sitä käytettiin ensi sijassa hienostuneisiin hovirunoihin. 1600-luvun jälkeen iirin kirjallinen käyttö lakkasi miltei kokonaan, ja kun kulttuurinationalismi elvytti kielen 1800-luvun lopussa, murteiden taistelu viivytti standardisointia. Vielä meidän päivinämme erityisesti Ulsterin murteiden ja eteläisempien kielimuotojen väliset erot aiheuttavat horjuntaa kirjakielen normissa.
Iiri nykyään

Iirin asema irlantilaisessa yhteiskunnassa on sikäli erikoinen, että se on vähemmistökieli, mutta samalla maan ensimmäinen kansalliskieli. Se on myös pakollinen oppiaine Irlannin kouluissa, samalla lailla kuin esimerkiksi ruotsi Suomessa. Vielä 1800-luvun alussa irlantilaisten enemmistö puhui iiriä äidinkielenään, mutta suuri nälänhätä, joka iski pahimmin köyhiin iirinkielisiin, ja sen lietsoma massamittainen muutto Yhdysvaltoihin ja muihin englanninkielisen maailman maihin muutti tilanteen täysin.
Irlannin liityttyä Euroopan yhteisöön irlantilaiset eivät vaatineet iirille virallisen kielen asemaa. Sen sijaan iiri sai omalaatuisen puolivirallisen aseman, joka vastasi käytännössä sen pitkälti vain seremonialliseksi jäänyttä käyttöä Irlannin valtiossa. 2000-luvun alussa tilanne kuitenkin muuttui, pitkälti iirinkielisyysministeri Brian Ó Cuívin ansiosta: parlamentti vahvisti uuden kielilain, joka vahvisti iirin virallisen aseman uudestaan. Tätä seurasi ns. Stádas-kampanja, jonka tuloksena Irlanti haki vuonna 2004 iirille virallista asemaa EU:ssa. 13. kesäkuuta 2005 Euroopan unionin ulkoministerit päättivät myöntää iirille tasa-arvoisen virallisen aseman yhtenä unionin kielistä, ts. saman aseman, joka on esimerkiksi suomen kielellä.
Iirin asema irlantilaisessa yhteiskunnassa on vähintään Irlannin itsenäistymisestä saakka ollut sikäli erikoinen, että sitä puhuvat syntyperäisten maaseudun iirinpuhujien lisäksi Gaeilgeoirit eli kielen harrastajat, jotka ovat opetelleet iiriä kulttuurinationalistisista vaikuttimista.
Iirin kielen opetusta on tarjolla muun muassa Helsingin ja Uppsalan yliopistoissa.
Iiri Pohjois-Irlannissa
Pohjois-Irlannissa iiri ei oikeastaan ole ollut puhuttu kansankieli sitten 1900-luvun alun, vaikkakin kielen harrastajat ja tutkijat ovat dokumentoineet alueen murteet melko hyvin. Silloin kun Ulsterin maakunnan itä- ja eteläosat olivat yhä iirinkielisiä, siellä syntyi merkittävää kirjallisuutta ja runoutta, joka säilyttää tietoa sikäläisten murteiden sanastosta ja muista piirteistä.
Kun iiriä alettiin elvyttää kulttuurikieleksi, Pohjois-Irlannin protestantit olivat aktiivisesti mukana. Sen jälkeen iirinkielisyystyö pohjoisessa ajautui kuitenkin katolisten nationalistien käsiin. Kun 1920-luvulla kävi selväksi, että Irlantia ei aivan heti jälleenyhdistettäisi, pohjoisen iirinkielisyystyö eriytyi järjestöllisesti muusta Irlannista, kun perustettiin Comhaltas Uladh, Ulsterin toverikunta, iirinkielisyystyöstä koko Irlannin alueella vastaavan Conradh na Gaeilgen varsin autonomiseksi alajärjestöksi. Järjestön toiminnalle löi leimansa pastori Lorcán Ó Muirín persoona. Hän oli murreseparatisti, joka pyrki edistämään Ulsterin oman murteen asiaa eteläisten standardisointiyritysten kustannuksella.
Iirinkielisten yksittäisten fraasien (esimerkiksi puolueen nimi Sinn Féin) käyttäminen isänmaallisuuden korostamiseen kieltä osaamatta on tapa, jota IRA on omalta osaltaan ylläpitänyt, ja tämä on ollut omiaan luomaan iirille terroristista ja katolista mainetta Pohjois-Irlannissa. Suuri osa protestanteista on suhtautunut kieleen siksi epäluuloisesti ja vihamielisesti. Toisaalta yksittäisistä iiriä osaavista pohjoisen protestanteista ja unionisteista, kuten Belfast News Letterin toimittaja Ian Malcolmista, on tullut sitäkin kuuluisampia.
Iirin nykykirjallisuus

Vanhempi iirinkielinen kirjallisuus
Iiriä on käytetty kirjalliseen ilmaisuun jo yli vuosituhannen ajan. Iirinkielinen kirjallisuus sai alkunsa 700-luvulla munkkiluostareissa ja oli aluksi hyvin hengellispainotteista. Koska irlantilaiset munkit suhtautuivat suvaitsevaisesti pakanalliseen tarustoon, muinaiset sankaritarinat jäivät kuitenkin elämään sekä kansanperinteeseen että kirjallisuuteen ja runouteen.
Pimeinä vuosisatoina, 1600-luvulta 1900-luvulle, kun iiri oli yksinomaan puhuttu kieli, sitä käyttivät ensisijaisesti kansanrunoilijat ja lauluntekijät. Monien runoilijoiden, kuten Dáibhí Ó Bruadairin, Aogán Ó Rathaillen, Piaras Feiritéarin ja Anthony Rafteryn, elämäntyö säilyi kuitenkin jälkipolville ja innoitti uusia kirjailijasukupolvia.
Nykykirjallisuuden synty ja kehitys
Moderni iirinkielinen kirjallisuus sai alkunsa 1800-luvun lopulla, kun kulttuurinationalistit ryhtyivät elvyttämään iiriä sivistyskieleksi. Aluksi tärkein kirjallisuudenlaji olivat syntyperäisten iirinpuhujien omaelämäkerrat, joista haettiin ennen muuta oppimateriaalia ja tyylillisiä esikuvia. Modernistinen kirjallisuus syntyi vasta myöhemmin ja joutui ponnistelemaan vastatuulessa, koska ankaran katolisen Irlannin ilmapiiri ei aina ollut taiteiden vapaudelle kovin suosiollinen. Siinä missä James Joycen kaltaiset kiistanalaiset englanninkieliset kirjailijat saattoivat paeta Irlannin nuivia oloja muihin anglosaksisiin maihin, iirinkieliset joutuivat sensuroimaan omia teoksiaan tai turhautumaan An Gúm -kustantamon suurten iirintämisprojektien rivikääntäjinä.
Iirinkielisten kirjailijoiden saavutukset eivät kuitenkaan ole tyystin merkityksettömiä. Sellaiset kirjailijat kuin Seosamh Mac Grianna, Máirtín Ó Cadhain ja Caitlín Maude olivat täysin aikansa hermolla niin ajatusmaailmansa kuin käyttämiensä kirjallisten keinojen osalta, mutta samalla lujasti kiinni perinteisessä iirinkielisessä kulttuurissa. Tällä hetkellä merkittävimmät iirinkieliset kirjailijat ovat romaanikirjailija Pádraic Breathnach, novellisti Pádraig Ó Cíobháin ja lyyrikot Cathal Ó Searcaigh, Biddy Jenkinson ja Máire Mhac an tSaoi. Tärkeimmät kirjallisuuden lajit ovat novelli ja lyriikka. Romaanin alalla iirinkielinen kirjallisuus ei ole kunnostautunut yhtä lailla.
Viihdekirjallisuus
Omaperäistä iirinkielistä viihdekirjallisuuttakin on olemassa jonkin verran: takavuosikymmeninä kuuluisuutta saavutti Cathal Ó Sándairin James Bond -hahmo Reics Carló, ja 1980-luvun alussa kuollut Annraoi Ó Liatháin kunnostautui umpikierosti stereotyypit nurin niskoin kääntävällä, parodisella agenttijännärillään Nead na gCreabhar.
Selvästi viihdekirjailijan luonteinen on myös Maidhc Dainín Ó Sé, jonka väkivaltaisissa, seksuaalisissa B-elokuvan tyylisissä jännäreissä esiintyy usein häiritsevää ja rasistista englantilaisvastaisuutta. Hän on kuitenkin kirjoittanut myös merkittäviä omaelämäkerrallisia teoksia Amerikan-siirtolaisen vuosiltaan sekä sympaattisen maaseuturakkaustarinan Tae le Tae. Toinen siirtolaisuuden jälkeen juurilleen palannut iirinkielinen nykykirjailija on Colm Ó Ceallaigh, jonka menestys tuli hapuilevien varhaisyritelmien jälkeen teoksella Brídín an Dilleachta. Tämä on mukaansatempaava seikkailuromaani irlantilaisen orpotytön varttumisesta villin lännen vuosien Amerikassa.
Lähteet

Aiheesta muualla

Vicipéid. Príomhleathanach Iirinkielinen Wikipedia
 (myös englantia)
 (myös englantia)
 (myös englantia)
 (iirin kursseista tietoja englanniksi)
 (myös englantia)
 (myös englantia)
 (kokonaan iirinkielinen linkki)
 (kokonaan iirinkielinen linkki)
 (kokonaan iirinkielinen linkki)
 (myös englantia)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Timo Tapani Sarpaneva (31. lokakuuta 1926 Helsinki – 6. lokakuuta 2006 Helsinki) oli kansainvälisesti arvostettu suomalainen taiteilija ja professori.[1] Hänet tunnetaan erityisesti taideteollisesta muotoilusta. Sarpaneva toimi myös taideteollisuusnäyttelyjen suunnittelijana.[2] Hänen mielimateriaalejaan olivat lasi ja metalli, mutta käytössä olivat myös muun muassa posliini, puu ja tekstiili.
Elämäkerta
Nuoruus ja ensimmäiset työt
Timo Sarpaneva syntyi Helsingissä 1926. Hänen vanhempansa olivat Martta ja Akseli Sarpaneva.
Timo Sarpaneva opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa, mistä hän valmistui 1948 graafikoksi. Hänen töitään oli esillä seuraavana vuonna Helsingin Taidehallissa pidetyssä nuortennäyttelyssä. Sarpaneva alkoi kokeilla monia erilaisia materiaaleja, kuten terästä, villaa ja puuvillaa. Mainetta hän sai Milanon triennaalissa vuonna 1951, kun hänen kukkoaiheinen pannumyssy palkittiin hopeamitalilla.[3]
Maailmanmaineeseen
Sarpanevan ura lasitaiteilijana alkoi 1949, jolloin hän voitti toisen palkinnon Riihimäen lasitehtaan järjestämässä Pohjoismaisessa kilpailussa. Hänen ensimmäiset lasityönsä edustivat surrealismia, mutta pian hän siirtyi abstraktiin muotokieleen.[3]
Sarpeneva loi vuosina 1952–1954 muun muassa Lansetti-sarjan, Orkidean ja Kajakin. Hänen lasimaljakkonsa voitti Milanon triennaalin Grand Prix’n 1954 ja yhdysvaltalainen House Beautiful -lehti valitsi sen 1956 maailman kauneimmaksi esineeksi.[3]
Sarpaneva teki Iittalan lasitehtaalle 1950-luvulta lähtien lukuisia lasitöitä.[3] suunnittelema i-lasi-sarja kuuluu suomalaisille tutuimpiin tuotteisiin ja on säilynyt vuosikymmenten ajan yleisenä käyttöesineenä. Myös Iittalan logo, i-kirjain punaisessa pallossa, on hänen suunnittelemansa.
Porin Puuvillatehtaat valitsi 1955 Sarpanevan taiteelliseksi johtajakseen. Hän suunnitteli monia värikkäitä kankaita, joista tunnetumpia ovat Ambiente-tuotenimeä tottelevat kankaat. Sarpaneva loi 1960–1961 Winterin väritehtaalle värisävystöt ja suunnitteli 1960–1962 Villayhtymälle sarjan paksuja Pohjanlahti-ryijyjä.[3]
Käytännöllisempään suuntaan
pienoiskuva|Sarpanevan suunnittelema S-pata. Valmistaja Rosenlew & Co. Tuotannossa 1960–1972.[4]
Suomalaisen taideteollisuuden kärkinimet saivat myös kritiikkiä estetismistään. Sarpanevakin muutti tyyliään 1960-luvulla ja siirtyi suunnittelemaan entistä arkisempia tuotteita. Hän suunnitteli muun muassa punaisia emalipintaisia paistinpannuja, kalapatoja ja mustia valurautapatoja.[3]
Sarpanevan lasista tehty Finlandia-kokoelma, johon kuului maljoja, laseja ja kulhoja, kertoo myös vähemmän ylevästä ja karkeahkosta muotokielestä. Opa Oy:lle Sarpaneva suunnitteli 1970 teräksestä valmistettuja käyttöesineitä. Samana vuonna hän aloitti yhteistyön saksalaisen Rosenthalin kanssa. Sille Sarpaneva toteutti muun muassa lähes sataosoaisen posliinista valmistetun Suomi-kokoelman.[3]
Suomi-sarjan jatkumoa edustaa 1970-luvun lopussa valmistunut Jurmo-sarja, johon kuuluu monet Sarpanovan pelkistetyimmistä käyttöesineistä. Ne esiteltiin vuonna 1979 Arkipelago-veistosten kanssa. Sarpanevan 1980-luvun onnistuneimmat työnsä olivat Iittalan lasitehtaassa 1984 valmistetut Claritas-taidelasiesineet.[3]
Sarpaneva siirtyi 1997 tekemään lasia Venetsian Muranoon. Suomesta muuttoon vaikuttivat vaikeudet Hackman-Iittalan kanssa.[3]
Tunnustukset
Sarpaneva sai lukuisia palkintoja ja kansainvälisiä tunnustuksia ja palkintoja, muun muassa Lunning-palkinnon 1956[2]. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1958. Sarpaneva sai professorin arvonimen vuonna 1976.[5] Taideteollisen korkeakoulun kunniatohtoriksi hänet nimettiin 1993.[6]
Yksityiselämä
Timo Sarpanevan veli oli Pentti Sarpaneva. Timo Sarpanevan ensimmäinen puoliso oli sisustusarkkitehti Pi Sarpaneva (o.s. Holmberg) ja toinen Marjatta Svennevig. Ensimmäinen liitto kesti vuodet 1954–1970 ja toinen 1997–2006. Molemmista liitoista syntyi kaksi lasta.[3][7][8]
Sarpaneva on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.[9]
Lähteet
Kirjallisuus

Viitteet

Aiheesta muualla
 Ylen Elävä arkisto.

Luokka:Suomalaiset muotoilijat
Luokka:Suomalaiset lasitaiteilijat
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Luokka:Vuonna 1926 syntyneet
Luokka:Vuonna 2006 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit