Mika Toimi Waltari (19. syyskuuta 1908 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 26. elokuuta 1979 Helsinki, Suomi) oli merkittävä suomalainen kirjailija. Tavattoman tuotteliaana tunnetun Waltarin julkaisuluettelo käsittää romaaneja, runoja, novelleja, pienoisromaaneja, satuja, näytelmiä, kuunnelmia, propagandamateriaalia, arvosteluja, elokuvakäsikirjoituksia, matkakertomuksia ja sarjakuvariimejä.[1]
Waltarin menestysteoksia ovat olleet kansainvälisille bestseller-listoille nousseet laajat historialliset romaanit, joista tunnetuin on Sinuhe egyptiläinen (1945), nykyaikaan sijoittuvat pienoisromaanit sekä Komisario Palmu -dekkarit, jotka on myös filmattu. Waltarin elokuvakäsikirjoituksista menestynein on Kulkurin valssi (1941).[2]
Elämä
Nuoruus

Waltarin synnyinkoti oli Helsingin Siltasaaressa Saariniemenkatu 6:ssa olleessa talossa. Kuvanveistäjä Jouko Toiviaisen suunnittelemassa muistolaatassa nykyisen talon seinässä lukee: ”Tällä paikalla sijainneessa talossa syntyi 19.9.1908 kirjailija akateemikko Mika Waltari”, ja siinä on myös Waltarin kasvokuva.[3]
Waltarin pappisisä Toimi Waltari kuoli pojan ollessa viisivuotias, jolloin kasvatusvastuu jäi äidille. Mikalla oli kaksi veljeä: Samuel (kutsumanimeltä Samuli) ja Erkki. Samuli oli Mikaa kaksi vuotta vanhempi ja Erkki viisi vuotta nuorempi.[2]
Mikan isä Toimi ja setä Toivo Waltari olivat molemmat teologeja ja julkaisivat lukuisia uskonnollisia kirjoja. Kirjat julkaisi useimmiten Suomen Merimieslähetys.[2]
Waltari kirjoitti 1926 ylioppilaaksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta. Hän oli koulun pilalehden Pillerin toimittaja. Koulun jälkeen Waltari aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi elämänkatsomuksellisen kriisin jälkeen pian filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon.[2] Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1929.[2] Hänen käytännöllisen filosofian pro gradu -tutkielmansa Taivaallinen ja maallinen rakkaus käsitteli uskonnon ja erotiikan välistä suhdetta.[4]

Kirjallisen uran Waltari aloitti 17-vuotiaana Merimieslähetyksen tilaamalla uskonnollisella kertomuksella Jumalaa paossa.[2] Waltari oli mukana myös Tulenkantajien piirissä ja ehti ennen läpimurtoteostaan Suuri illusioni (1928) kirjoittaa runoja ja salanimellä Kristian Korppi kauhunovellikokoelman Kuolleen silmät. Hän piti aluksi itseään nimenomaan runoilijana.[5] Runoilijaryhmänä aloittanut, varsin lyhytaikainen Tulenkantajat ei ollut ohjelmallisesti yhtenäinen ryhmä. Yhteistä siihen kuuluneille oli vain iloinen, vapautunut perusmieliala, luottamus ihmisyyteen ja nuoren tasavallan sekä suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen ja kiinnostus kirjallisuuden ja tekniikan alan uusiin ilmiöihin. Runosta proosaan siirtyneen Waltarin Suuri illusioni ilmensi näitä tunnelmia, ja teoksesta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Toisin kuin muut tulenkantajat, Waltari pystyi nopeasti sopeutumaan enemmistöön ja kirjoittamaan sekä viihdettä että taidetta.[5]
Tammikuussa 1930 Mika Waltari matkusti Rivieralle, jossa oleskeli Nizzassa, Mentonissa ja Monte Carlossa. Helmikuun alussa hän jatkoi matkaansa Pariisiin ja viipyi siellä maaliskuun loppupuolelle asti. Matka auttoi Waltarin eroon kiusallisesta tuttavuudesta Minna Craucheriin. Vuonna 1932 murhattu Craucher oli esikuvana Suuren illusionin madame Spindelille.[1]
Armeija-aika
Waltari aloitti varusmiespalveluksensa 1930 Uudenmaan rykmentissä Santahaminassa, jonne tuolloin kuljettiin meritse.[1] Jo palvelukseen astuessaan Waltari oli kuuluisuus.[1] Hänet määrättiin aliupseerikoulutukseen Parolaan.[1] Reserviupseerikoulussa hän tunsi tiettyä ”aateluuden tuntoa” vastuun lisääntymisen myötä.[7] Upseerikoulutuksessa hän joutui auto-onnettomuuteen. RUK:n kuljetusauton tieltä suistumisessa hän loukkasi päänsä, ja hänet vapautettiin kesken palveluksen. Toinen syy vapautukseen oli hänen sairastamansa kuiva keuhkopussitulehdus.[8]
Waltari kirjoitti asevelvollisuusajastaan armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään (1931) vielä Tilkassa toipuessaan.[7] Toisaalta isänsä ystävälle Jalo Sihtolalle lähettämässään kirjeessä Waltari tekee selväksi, ettei viihdy armeijassa.[9] Waltari-tutkija Panu Rajala on arvellut, että Waltarin yksi vaikutin armeijamyönteisen teoksen tekemiseen oli, että hänen morsiamensa Marjatta Luukkosen isä oli lääkintäkenraalimajuri Emil Luukkonen ja Waltari halusi miellyttää tulevaa appeaan.[10]
Toimittaja ja ammattikirjailija
Waltari meni 1931 naimisiin Marjatta Luukkosen kanssa.[2] Perheeseen syntyi 1932 tytär Satu.[2] Perheensä elättämiseksi Waltari omaksui ammattikirjoittajan työmoraalin.[2] Hänellä oli vakinainen työ Suomen Kuvalehden toimittajana vuoteen 1938 saakka, jolloin hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. 1930-luvulla hän kirjoitti romaaneja, novelleja, satuja, runoja ja 26 näytelmää. Vuosikymmen olikin hänen uutterimpia kirjoittajarupeamiaan, minkä osaltaan mahdollisti opintojen loppuun vieminen jo aiemmin.[1]
Sotien aikana Waltari työskenteli Valtion tiedoituslaitoksessa. Hän osallistui sotapropagandan tekoon muun muassa kirjoittamalla tietokirjat Neuvostovakoilun varjossa (1942, näköispainos 1994), Totuus Virosta, Latviasta ja Liettuasta (1941, salanimellä Nauticus) sekä romaanit Antero ei enää palaa (1940) ja Rakkaus vainoaikaan (1943). Hän kirjoitti paljon lehtiartikkeleita, isänmaallisia reportaaseja rintamalta ja sanomalehtien pääkirjoituksia.[11]
Waltari osallistui lokakuussa 1942 suomalaisten kirjailijoiden vierailuun Weimarin kirjailijakokoukseen, joka pidettiin ministeri Joseph Goebbelsin suojeluksessa.[12]
Syksyllä 1946 hän aloitti Istanbuliin suuntautuneen matkan, jonka aikana hän poikkesi vajaaksi viikoksi Sveitsiin ja tapasi siellä myös Jean-Louis Perret’n, jonka Sinuhe-ranskannoksen ensimmäinen osa ilmestyi 1947–1948 ja nosti Sinuhen maailmanmaineeseen.[2][13]
Kansainvälinen läpimurto
Sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti useita historiallisia romaaneja, kuten Mikael Karvajalka (1948), Mikael Hakim (1949) sekä kristinuskon varhaisvaiheista kertovat Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964).[2]
Vuoden 1964 jälkeen Waltarin innoitus kuihtui. Hän yritteli vielä yhtä historiallista romaania aiheena Maltan ritarikunta, mutta se jäi valmistumatta.[2] Hän pystyi suunnittelemaan päässään kirjan henkilöt ja juonen, mutta kun tuli aika alkaa kirjoittaa tarinaa paperille, hän ei saanut syntymään lainkaan tekstiä. Tämä oli kirjoittamista rakastaneelle Waltarille raskasta.[14]
Kirjailijauran jälkeen
Loppuvuosinaan Waltari nautti arvostusta, jota aktiivivuosina ei aina herunut, sillä häntä pidettiin usein vain viihdekirjailijana. Varsinaisen kirjailijanuran päätyttyä Waltari esiintyi vielä paljon julkisuudessa. Hän oli Suomen Akatemian jäsen, mikä velvoitti hänet auttamaan ja opastamaan nuoria kirjailijoita. Waltari oli aktiivisesti mukana neuvottelemassa kirjojensa käännöksistä sekä suunnittelutyössä, kun hänen vanhoista töistään julkaistiin uusia painoksia ja lyhyempiä tekstejä koottiin kokoelmateoksiksi. Hän muun muassa kirjoitti esipuheita kirjojensa uusintapainoksiin.[15][14]
Maaliskuussa 1972 Mika Waltari ja Väinö Linna osallistuivat näkyvästi WSOY:n yhtiökokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallintoneuvosto päätti tammikuussa erottaa pääjohtaja Hannu Tarmion äänin 5–3, minkä seurauksena kustannusliikkeen kirjailijat kärkiniminään juuri Waltari ja Linna asettuivat puolustamaan Tarmiota. Lopulta yhtiökokous kumosi erottamispäätöksen.[16][17]
Vanhalla iällä Waltarin voimia verotti keuhkosyöpä. Häneltä leikattiin toinen keuhko vuonna 1968, ja sen jälkeen hän oli hauras. Hän ei kuitenkaan lopettanut tupakointia.[18] Kesällä 1979 syöpä uusiutui, ja elokuun 26. päivä Waltari kuoli.[14][19] Hän kieltäytyi kivunlievitykseen tarjotusta morfiinista sanoen: ”Kuolema on niin ainutkertainen, että haluan kokea sen selvällä järjelläni”.[20] Waltari on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.[21]
Perhe ja suku

Waltarin tytär Satu Waltari, myöhemmin Satu Elstelä, oli myös kirjailija. Satu Waltarin aviomies oli teatteriohjaaja Esko Elstelä, ja heidän poikansa, Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä on julkaissut yhden romaanin ja yhden novellikokoelman.
Waltari asui suurimman osan elämästään Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Tunturikatu 13. Nuoren avioparin vuonna 1932 ostamassa asunnossa on noin 135 neliötä, viisi huonetta, halli, kylpyhuone, WC ja keittiö. Waltari selitti myöhemmin tuotteliaisuuttaan sillä, että hänen täytyi saada poikkeuksellisen suuri asunto maksetuksi ja lisäksi elättää perheensä.[14][22]
Tuotanto
Mika Waltari oli erittäin tuottelias kirjailija, jonka tuotantoon kuuluu yli 25 romaania, viitisentoista pienoisromaania, 34 näytelmää ja lisäksi kuunnelmia, pieniä dialogeja, elokuvakäsikirjoituksia, runoja, matkakertomuksia, novelleja ja lukuisia muita tekstejä.[2] Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli Jumalaa paossa vuonna 1925, ja viimeiset tekstit hän saneli Ihmisen ääni -sarjassa ilmestyneeseen teokseen vuonna 1978. Hänen teoksistaan on otettu jatkuvasti lisäpainoksia ja niitä on julkaistu myös erilaisina kokoelmina; esimerkiksi hänen näytelmänsä julkaistiin yhtenä kokoelmana vasta 1999.[23]
Romaanit
Waltarin läpimurtoteos oli Suuri illusioni, josta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Nuori lukijakunta otti omakseen Pariisissa Hotel de Sueden huoneessa parissa kuukaudessa syntyneen teoksen. Se on yhä käännetyin suomalainen esikoisromaani.[24] Seuraava romaani Appelsiininsiemen (1931) on kertomus aikansa nuorison elämästä.[25]
Vuosina 1933–1935 Waltari kirjoitti kolme romaania – Mies ja haave (1933), Sielu ja liekki (1934) ja Palava nuoruus (1935) – jotka ilmestyivät myöhemmin hieman lyhennettyinä yhteisteoksena nimellä Isästä poikaan (1942). Kuva kolmen sukupolven Helsingistä piirtyy pitkälti Waltarin oman suvun vaiheiden kautta.[2] Surun ja ilon kaupunki (1936) on yhdenpäivänromaani, joka esittää katkelmia 1930-luvun Helsingin asukkaiden elämästä. Markku Envall on arvioinut sen herätteiden tulleen niin F. E. Sillanpään Ihmiset suviyössä -maalaiskuvauksesta kuin Euroopassa tuohon aikaan tunnustetusta unanimismin aatteestakin.[26] Sen vaikutuksesta Waltari tarkastelee kaupunkia eräänlaisena henkisenä yhteisönä, jossa ihmiskohtalot koskettavat toisiaan.[26] Helsinki-romaanien sarjallaan Waltari nosti suomalaisessa kirjallisuudessa esille kaupungin ja nousevan keskiluokan kuvausta.[27]
Sotavuosina Waltari kirjoitti kaksi tendenssiromaania: talvisotaa kuvaavan Antero ei enää palaa (1940) ja välirauhan aikaan sijoittuvan Rakkaus vainoaikaan (1943). Lisäksi hän kirjoitti Ruotsin historiasta kertovan romaanin Kaarina Maununtytär ja 1800-luvun Suomeen sijoittuvan Tanssi yli hautojen.[2]
Myös salapoliisiromaanit Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939) ja Komisario Palmun erehdys (1940) ilmestyivät sotavuosina, ja niitä seurasi yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin Tähdet kertovat, komisario Palmu! (1962).[23]
Waltari oli pitkään ollut kiinnostunut egyptologiasta, ja sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Englanninkielinen käännös pääsi Yhdysvalloissa bestseller-listalle. Sinuhe on ilmestynyt 41 kielellä.[11]
Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti historialliset romaanit Mikael Karvajalka (1948) ja Mikael Hakim (1949). ”Hakimia” Markku Envall pitää länsimaisessa kirjallisuudessa ainutlaatuisena käyntikorttina islamilaiseen maailmaan. Sen tapa kuvata muslimimaailmaa sisältä päin on hänestä ollut radikaali jo ilmestymisaikanaan Suomen kaltaisessa läpeensä luterilaisessa maassa.[28] Myös Johannes Angelos (1952) kertoo kristityn ja islaminuskoisen maailman kohtaamisesta. Teos sijoittuu Konstantinopolin piirityksen aikoihin 1400-luvulle. Johannes Angeloksessa Waltari käytti myös osia vuotta aikaisemmin tekemästään käsikirjoituksesta, joka käsitteli Johanneksen nuoruusvuosia. Käsikirjoitus julkaistiin vasta Waltarin kuoleman jälkeen 1981 nimellä Nuori Johannes.[2]
Manilianus-romaanit Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964) kertovat kristinuskon varhaisvaiheista. Historiallisten romaanien sarjaan kuuluu lisäksi Turms, kuolematon (1955). Tekijä suuntasi historialliset teoksensa yleismaailmalliselle lukijakunnalle; ainoastaan Mikael Karvajalka tapahtuu osittain Suomessa.[2]
Waltarin historiallisille romaaneille tyypillistä on suuri sivumäärä, yleensä noin 800–1000 sivua. Niissä esiintyy kuvitteellisten päähenkilöiden lisäksi usein runsaasti todellisia historian merkkihenkilöitä. Waltari tutustui etukäteen perusteellisesti aikakauteen, johon aikoi romaaninsa sijoittaa, joten niiden ympäristö on yksityiskohtia myöten todenmukainen.[2]
Neljä päivänlaskua (1949) on eräänlainen romaani romaanista. Se sijoittuu aikaan, jolloin Waltari kirjoitti ”kiusallista ja häiritsevää” Sinuhea. Kirjailijan omien sanojen mukaan teos on ”valepukuun verhottu, sentimentaalinen rakkauskertomus”.[29]
Vuonna 1958 ilmestynyttä suppeaa aikalaisromaania Feliks onnellinen Markku Envall pitää parhaana suomalaisena uskonnollisena romaanina. Ilmestymisaikanaan ristiriitaisen vastaanoton saanut kirja pohtii kysymystä, kuinka voi olla kristitty nykyaikana. Envallin arvion mukaan romaani on parhaiten ymmärrettävissä tekijänsä teologisen tiedekunnan aikaisen kurssitoverin Erkki Niinivaaran omintakeista ajattelua vasten.[28]
Pienoisromaanit
Kirjallisesti merkittävimpinä pidetään usein Waltarin niin sanottuja pienoisromaaneja, joille on ominaista voimakas aistillisuus ja erotiikka. Pienoisromaaneja ilmestyi Waltarilta pääasiassa 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa. Pienoisromaanit Ei koskaan huomispäivää (1942) ja Jokin ihmisessä (1944) Waltari julkaisi ensin omakustanteina. WSOY kieltäytyi julkaisemasta Waltarin moraalisesti epäilyttäviksi katsomiaan, rikosta ja kiellettyä rakkautta käsitteleviä teoksia.[30][31] Näissä teoksissa kirjailija saattoi ilmaista itseään ilman menestyskirjailijan paineita, ja näin ihmismielen yöpuolen kartoittaminen sekä elämänfilosofinen ja eksistentiaalinen pohdiskelu kävivät mahdollisiksi.[26] Vuonna 1953 WSOY saattoi julkaista kuuden pienoisromaanin kokoelman Kuun maisema[31]. Kaikkiaan Mika Waltari kelpuutti 13 teostaan yhteisniteeseen Pienoisromaanit.[26]
Tunnetuimpia pienoisromaaneja on Vieras mies tuli taloon, jolla Waltari voitti WSOY:n pienoisromaanikilpailun 1937.[26] Markku Envall pitää kirjaa osoittelevuudessaankin eräänlaisena suomalaisvastineena D. H. Lawrencen Lady Chatterleyn rakastajalle.[26] Teos oli Waltarin ensimmäinen käännösmenestys[30].
Fine van Brooklynissa (1941) kokematon tiedemies matkustaa Bretagneen ja joutuu siellä laskelmoivan naisen valtaan. Jokin ihmisessä sijoittuu päällisin puolin alamaailmaan ja lienee luettavissa kirjailijaa kiinnostaneen kalvinismin valossa. Ei koskaan huomispäivää on kolmiodraama rikoksesta ja sen tunnustamisesta. Samalla se on kuvaus levottomasta ajasta kahden maailmansodan välissä.[32]
Näytelmät
Waltari kirjoitti uransa aikana myös kolmisenkymmentä näytelmää. Jotkut niistä toimivat suurten romaanien esitöinä, kuten Sinuhe Egyptiläisen kanssa samaan ajanjaksoon sijoittuva Akhnaton, auringosta syntynyt (1936) ja 1500-lukua kuvaava Paracelsus Baselissa (1943). Osa näytelmistä oli poliittisia, kuten Yö yli Euroopan (1934), joka kertoo aikansa poliittisista aatteista ja niiden välisistä jännitteistä. Keveämmistä näytelmistä monet ovat tulleet tunnetuksi myös elokuvina, kuten Kuriton sukupolvi (1936), Gabriel, tule takaisin (1945), Noita palaa elämään (1946) ja Huhtikuu tulee (1949). Näytelmistä on myöhemmin julkaistu kokoelma Mika Waltarin näytelmät (1999).[23]
Elokuvakäsikirjoitukset
Waltari oli ahkera elokuvakäsikirjoittaja. Ehdottomasti tunnetuin hänen käsikirjoittamistaan elokuvista on T. J. Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941). Muita ovat esimerkiksi Helmikuun manifesti (1939) ja Oi, kallis Suomenmaa (1940). Suunnitellessaan elokuvaa Maailman kaunein tyttö (1953) Armi Kuuselan kunniaksi ohjaaja-tuottaja Veikko Itkonen antoi lehdille haastattelun, jossa hän sanoi, että elokuvan käsikirjoituksen tulee tekemään Mika Waltari. Waltari itse sai tietää tästä suunnitelmasta ensimmäistä kertaa lukiessaan Itkosen haastattelua lehdestä. Kilttinä miehenä hän kuitenkin suostui käsikirjoittajaksi.[33]
Waltarin teosten pohjalta on tehty 33 elokuvaa. Suomalaisille tunnetuimpia lienevät Matti Kassilan ohjaamat Komisario Palmu -elokuvat ja näytelmien pohjalta tehdyt komediat, kuten Gabriel, tule takaisin. Pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää pohjalta on tehty elokuva Verta käsissämme. Vieras mies tuli taloon on filmattu kahdesti, ja sen nimestä on tullut lentävä lause.[26]
Näytelmänsä Omena putoaa... pohjalta tekemästään elokuvan Omena putoaa käsikirjoituksesta Waltari sai Jussi-palkinnon.[34] Jo heti ensi-illan jälkeen käsikirjoitusta kiitettiin Waltarin parhaaksi, samoin sen dialogia.[35]
Kansainväliselle yleisölle tunnetuin Waltarin romaanin pohjalta tehty elokuva on kuitenkin Michael Curtizin ohjaama Sinuhe, egyptiläinen (1954), jonka käsikirjoituksen tosin tekivät Philip Dunne ja Casey Robinson.[36]
Runot
Waltari kirjoitti nuoruudessaan paljon runoja, ja hän pitikin itseään aluksi ennen kaikkea runoilijana.[37] Hänen ensimmäiset runonsa ilmestyivät Nuoren Voiman Liiton antologiassa Nuoret runoilijat vuonna 1926 nimellä Kristian Korppi, ja nopeassa tahdissa sen jälkeen ilmestyivät Sinun ristisi juureen (1927) ja Muukalaislegioona (1929) ja Valtatiet (1928) yhdessä Olavi Laurin (Olavi Paavolainen) kanssa. Myöhemmin Waltarin runoja ilmestyi kokoelmissa Runoja 1925–1945 ja Pöytälaatikko.[23]
Muu tuotanto
Waltari kirjoitti matkakertomuksia. Yksinäisen miehen juna, vuonna 1929 ilmestynyt saman vuoden kesään sijoittuva matkakertomus, kuvaa vastavalmistuneen kandidaatin matkaa Konstantinopoliin. Matkakirjassa Lähdin Istanbuliin (1948), joka kuvaa sodanjälkeistä Eurooppaa, Waltari kirjoittaa matkasta, jonka hän teki Sinuhen ilmestyttyä löytääkseen aineistoa seuraavia historiallisia romaanejaan varten. Waltarin lehdissä ilmestyneitä matkakertomuksia on julkaistu Rudy de Casseresin ja Raimo Salomaan toimittamassa kokoelmassa vuonna 1989.[38]
Asevelvollisuusajastaan Waltari kirjoitti armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään 1931. Teosta on sanottu oikeiston ”tilaamaksi” vastineeksi Pentti Haanpään armeijakriittiselle Kentälle ja kasarmille. Markku Envall on luonnehtinut sitä 1984 Kirjailijoiden kentät ja kasarmit -teoksessa edelleen myönteisimmäksi varusmieselämän kuvaukseksi Suomen kirjallisuudessa.[39]
Waltarin välityönään pitämä aloitteleville kirjailijoille tarkoitettu opas Aiotko kirjailijaksi? ilmestyi 1935. Muun muassa Kalle Päätalo on maininnut oppaan merkityksen oman kirjailijauransa alkuvaiheessa.[40]
Waltari ryhtyi vuonna 1934 kirjoittamaan runomuotoiset tekstit Asmo Alhon piirtämään sarjakuvaan Kieku ja Kaiku, joka ilmestyi Kotiliedessä vuoteen 1975. Näitä riimittelyjä on arvioitu Waltarin kotimaassa luetuimmiksi teksteiksi[41].
Waltarin alun perin eri lehtiin kirjoittamia novelleja on myöhemmin julkaistu kokoelmissa Novelleja ja Viisi ässää ja muita kertomuksia. Hän kirjoitti myös satuja, joita on julkaistu muun muassa kokoelmissa Dshinnistanin prinssi ja Kiinalainen kissa.[23]
Vuonna 1978 ilmestyi Ihmisen ääni -sarjassa Ritva Haavikon toimittama Waltarin tekstien retrospektiivinen valikoima. Kirjaan Ihmisen ääni. Nöyryys − intohimo koottiin Waltarin kirjoituksia eri vuosikymmeniltä tuotannon alusta lähtien ja näin pyrittiin luomaan yhtenäinen kuva Waltarin maailmankatsomuksesta.[42] Kirja sisältää muun muassa lyhennelmän hänen pro gradu -tutkielmastaan vuodelta 1928.[43] Osan kirjoituksista Waltari laati erityisesti tätä kirjaa varten sen ilmestymisvuonna 1978, ja ne jäivät hänen viimeisiksi kirjallisiksi töikseen.[44]
Vasta Waltarin kuoltua ilmestyivät teokset Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978 (1979) ja Kirjailijan muistelmia (1980) Haavikon toimittamina. Haavikko haastatteli 1970-luvulla Waltaria hänen elämästään ja työstään. Haastattelut olivat pitkiä, ja niiden pohjalta Haavikko toimitti artikkelimuotoisen 370-sivuisen Waltarin elämäkerran Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen, joka valmistui 1982.[44][45] Waltarin tytär Satu Elstelä on todennut, ettei muistelmien antama kuva aina vastaa todellisuutta. Ongelmaa on käsitellyt Markéta Hejkalová kirjoittamassaan elämäkerrassa Mika Waltari. The Finn sekä Waltari-tutkija Juha Järvelä.[46][47]
Kirjailijakuva
Waltari oli ammattikirjoittaja ja otti huomioon toiveet, joita tekstien tilaajat hänelle esittivät. Esimerkiksi Gabriel, tule takaisin -komedia sai alkunsa Helge Raninin pyynnöstä. Hän toivoi kiertueella esitettäväksi nelinäytöksistä hauskaa näytelmää, jossa on yksi lavastus, kolme naisroolia ja suuri miesrooli.[48]
Waltari oli kirjoittajana monipuolinen, hän hallitsi niin kevyet komediat kuin vakavat ja pohdiskelevat teokset. Hänet muistetaan myös ahkeruudestaan: vain harva suomalainen kirjailija on pystynyt samanlaiseen kirjoitusnopeuteen ja julkaisutiheyteen. Kriitikoitaan hämätäkseen – ja ehkä nolatakseenkin – Waltari osallistui kirjoituskilpailuihin usein salanimillä.[2]
Viihteellisimpiä kirjojaan ja novellejaan Waltari julkaisi myös salanimillä, ehkä siksi ettei itsekään arvostanut niitä kovin paljon tai sitten vain kätkeäkseen tuotteliaisuuttaan.[2][49]
Henkilökuva

Mika Waltaria kuvaillaan usein rauhalliseksi, ystävälliseksi ja lämpimäksi ihmiseksi. Waltarin elämään kuului kuitenkin myös dipsomania-tyyppinen alkoholismi sekä vaikeita unettomuus- ja masennuskausia, jotka pakottivat hänet monesti sairaalahoitoon.[2] Tapahtumat seurasivat toisiaan yleensä tietyssä järjestyksessä: työn loppuun saattaminen, masennus, juomaputki, suhde tai ihastuminen, oivallus uudesta aiheesta ja työhön palaaminen.[24]
Selvinä kausina juopotteluretket nolottivat Waltaria, ja hänen suhteensa alkoholiin oli ongelmallinen. Hän kuitenkin puhui asiasta melko avoimesti vanhemmalla iällä. Waltari kertoi julkisesti myös mielisairaalakokemuksistaan lehtihaastattelussa 1970-luvulla. Tekoa pidettiin melko rohkeana, sillä tuolloin mielisairauksia pidettiin usein häpeällisenä ja salailtavana asiana.[50]
Suhde uskontoon
Mika Waltari oli saanut ankaran kristillisen kasvatuksen ja kamppaili koko ikänsä kristinuskon kanssa. Vaikka hän keskeytti teologian opintonsa, hän osallistui säännöllisesti kurssinsa vuosijuhliin. Turms, kuolematon -romaanissa Waltari saattoi luonnostella omaa käsitystään uskonnosta, koska etruskien uskonnosta ei tiedetä paljoa. Reijo Vahtokarin mukaan Turmsissa on nykyajan käsittein suorastaan new age -piirteitä. Sen jälkeen kirjailija kuitenkin palasi kotoiseen Helsinkiin ja kristinuskoon kirjassa Feliks onnellinen.[24]
Usko tarjosi Waltarille perusteen myönteisen elämänkatsomuksen omaksumiselle ihmisten aiheuttamista pettymyksistä huolimatta. Tästä huolimatta kirjailija esiintyi toistuvasti alituisena skeptikkona. Waltari tunnusti, ettei ihminen voi elää ilman uskoa, mutta ajatteleva ihminen ei voi myöskään elää ilman epäilyä. Siitä huolimatta Waltarin myöhäistuotanto osoittaa kirjailijan löytäneen kristinuskosta sellaista toivoa ihmiskunnan tulevaisuudelle, joka tuntui tyystin hävinneen hänen pääteoksestaan Sinuhe egyptiläisestä (1945).[51]
Poliittiset näkemykset
Mika Waltaria pidetään usein oikeistolaisena, kuitenkin liberaalina ja suvaitsevana.[52] Katri Vala kutsui Waltaria ”kokoomuslaiseksi moralistiksi ja äitienpäiväpuhujaksi”.[53] Waltari kuvaili vuonna 1972 olevansa ”harhaileva äänestäjä”, jonka äänestysvalinta perustuu enemmän henkilöön kuin puolueeseen. Hän kertoi myös äänestävänsä aina naista, koska naiset ovat hänen mielestään paljon miehiä järkevämpiä.[54]
Waltari suomensi kansallissosialistien kulttiteoksen, Hanns Heinz Ewersin kirjoittaman Horst Wesselin elämäkerran Horst Wessel: Eräs saksalainen kohtalo (WSOY, 1933).[1] Muistelmissaan Waltari kertoo, ettei tuohon aikaan tuntenut kansallissosialistista aatetta kovin hyvin.[9] Vuonna 1939, ennen toisen maailmansodan alkua, hän kirjoitti matkastaan Euroopassa artikkelin, jossa kuvaili natsi-Saksaa melko myönteiseen sävyyn.[55]
Kiinnostus kuvataiteeseen
Mika Waltarin tekstit ovat hyvin visuaalisia, ja kuvataide vaikutti hänen kirjoittamiseensa. Waltari on kertonut ympäröineensä itsensä kuvataiteella. Taulut olivat hänelle ystäviä ja seuralaisia. Hän oli myös ahkera taidenäyttelyissä ja museoissa kävijä. Waltarin itsensä mukaan:[56]
Ateneumin taidemuseossa syksyllä 2008 esitettyyn näyttelyyn koottiin Mika Waltarille tärkeiden Eemu Myntin, Yrjö Saarisen, Otto Mäkilän, Mauno Markkulan ja Aimo Kanervan teoksia. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin muun muassa kirja, johon on koottu kaikki Waltarin kirjoitukset näyttelyn viidestä taiteilijasta. Kirjan muut artikkelit kertovat Waltarin suhteesta kuvataiteeseen.[56]
Huomionosoituksia

Waltari palkittiin vuonna 1952 Pro Finlandia -mitalilla. Waltarin kunniaksi Suomen Kirjailijaliitto myöntää vuosittain Waltari-palkinnon ansioituneille nuorille kirjailijoille[57].
Helsingin Etu-Töölössä on lähellä Waltarin kotia Mika Waltarin muistomerkki. Veikko Hirvimäen veistos Kuningasajatus on saanut ideansa Turms kuolemattomaan sisältyvästä lauseesta ”Ihmisessä itsessään ovat pisimmät matkat.”[58] Aikoinaan käytiin kiivasta keskustelua, millainen sen tulisi olla. Monet olisivat halunneet näköispatsaan. Waltari itse totesi, että kun hänestä aika jättää, hänen muistokseen voitaisiin rakentaa Helsingin keskustaan julkinen pisoaari[59].
Kirjailijan muistoa vaalii vuonna 2000 perustettu Mika Waltari -seura, joka muun muassa julkaisee Illusioni-nimistä vuosikirjaa.[60]
Helsingin Töölön kirjaston neljännen kerroksen monitoimitila avattiin Mika Waltari -saliksi nimettynä kirjailijan syntymän 99-vuotispäivänä 19. syyskuuta 2007.[61]
Waltarille omistettuja nimikkotaivaankappaleita ovat asteroidi n:o 4266 (Mika Waltari) ja asteroidi n:o 4512 (Sinuhe).[62]
Vuosi 2008 oli Waltarin syntymän satavuotisjuhlavuosi, ja Waltaria muistettiin monissa tilaisuuksissa, lehtiartikkeleissa sekä radio- ja televisio-ohjelmissa. Rahapaja julkaisi Waltarin kunniaksi nimellisarvoltaan 10 euron hopeisen juhlarahan. Sinuhe egyptiläinen äänestettiin tuolloin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi.[63] Syksyllä WSOY julkaisi Panu Rajalan kirjoittaman 850-sivuisen Waltarin elämäkerran Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset sekä Marketa Hejkalován kirjoittaman englanninkielisen teoksen Mika Waltari the Finn, joka on käännös tšekin kielestä.[64] Aku Ankka -lehdessä julkaistiin sarjakuvataiteilija Kari Korhosen laatima, Waltarille omistettu 11-sivuinen juhlasarjakuva, jossa esiintyvät myös itse Waltari sekä ”vanhentuneet” Kieku ja Kaiku.[65]
Teosvalikoima

Citation error, replace with{{cite book| title = Jumalaa paossa| publisher = Suomen merimieskirkko| year = 1925| isbn = 978-951-98549-4-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri illusioni| publisher = WSOY| year = 1928| isbn = 978-951-0-03814-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Yksinäisen miehen juna| publisher = WSOY| year = 1929| isbn = 978-951-0-34016-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Appelsiininsiemen| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 978-951-0-34013-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Siellä missä miehiä tehdään| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 951-0-21470-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Isästä poikaan| publisher = WSOY| year = 1942| version = Yhteislaitos Helsinki-trilogiasta 1933–35| isbn = 978-951-0-34014-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Aiotko kirjailijaksi?| publisher = WSOY| year = 1935| isbn = 951-0-19264-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Surun ja ilon kaupunki| publisher = WSOY| year = 1936| isbn = 978-951-0-34015-81}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmeellinen Joosef| publisher = WSOY| year = 1938| isbn = 951-0-18835-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kuka murhasi rouva Skrofin?| publisher = Otava| year = 1939| isbn = 978-951-1-23273-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Komisario Palmun erehdys| publisher = WSOY| year = 1940| isbn = 951-0-32099-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nainen tuli pimeästä ja muita novelleja| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-15019-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Fine van Brooklyn| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 978-951-0-34017-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kaarina Maununtytär| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 951-0-18930-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Rakkaus vainoaikaan| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-19679-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tanssi yli hautojen| publisher = WSOY| year = 1944| isbn = 978-951-0-35682-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Sinuhe egyptiläinen| publisher = WSOY| year = 1945| isbn = 951-0-20749-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Neljä päivänlaskua| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-28426-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lähdin Istanbuliin| publisher = WSOY| year = 1948| isbn = 978-951-0-34018-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Karvajalka| publisher = WSOY| year = 2004| version = 1948| isbn = 951-0-20748-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Hakim| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-20747-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nuori Johannes| publisher = WSOY| year = 1981| isbn = 951-0-20746-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Johannes Angelos| publisher = WSOY| year = 1952| isbn = 951-0-20745-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Turms, kuolematon| publisher = WSOY| year = 1955| isbn = 951-0-22633-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Vallaton Waltari| publisher = WSOY| year = 1957| isbn = 978-951-0-34055-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Feliks onnellinen| publisher = WSOY| year = 1958| isbn = 978-951-0-35683-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Valtakunnan salaisuus| publisher = WSOY| year = 1959| isbn = 951-0-20751-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tähdet kertovat, komisario Palmu!| publisher = WSOY| year = 1962| isbn = 951-0-32100-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmiskunnan viholliset| publisher = WSOY| year = 1964| isbn = 951-0-20744-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Pienoisromaanit| publisher = WSOY| year = 1966| isbn = 951-0-03805-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lukittu laatikko ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1978| isbn = 951-0-28427-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978| publisher = WSOY| year = 1979| isbn = 951-0-28425-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = 10 Waltaria| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-12890-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Joulutarinoita| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-20722-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Matkakertomuksia – Mika Waltarin matkassa 1927–1968| publisher = WSOY| year = 1988| isbn = 951-0-28005-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Viisi ässää ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23843-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mika Waltarin näytelmät| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23508-3}}
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Envall, Markku| title = Suuri illusionisti: Mika Waltarin romaanit| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| id = ISBN 951-0-19650-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva| title = Mika Waltari, valloittaja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-32484-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva (toim.)| title = Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1982| id = ISBN 951-0-11565-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hejkalová, Markéta| title = Mika Waltari: The Finn| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-34335-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järvelä, Juha| title = Waltari ja sukupuolten maailmat| location = Helsinki| publisher = Avain| year = 2013| id = ISBN 978-951-692-972-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lindstedt, Risto & Vahtokari, Reijo| title = Mika Waltari: Muukalainen maailmassa| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-32457-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nummelin, Juri| title = Unohdettu Waltari| location = Helsinki| publisher = BTJ| year = 2008| id = ISBN 978-951-692-712-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Noita palaa näyttämölle: Mika Waltari parrasvaloissa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-23014-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-31137-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Kirjailijan muistelmia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1980 (4. painos 1998)| version = Toimittanut Ritva Haavikko| id = ISBN 951-0-10083-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Mika Waltarin mietteitä| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1982| version = Toimittanut Kalevi Haiko| id = ISBN 951-0-11433-2}}
Aiheesta muualla

. Ylen Elävä arkisto.
.
.
Helena Pilke:  Kirja-arvio teoksesta: Järvelä, Juha: Waltari ja sukupuolten maailmat. Helsinki 2013. (Agricolan arvostelujulkaisu 22.4.2013)

 Jukka Kemppinen 2007
Lasse Lehtinen:  SK 20/2016

*
Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1908 syntyneet
Luokka:Vuonna 1979 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Tunteita ja tuoksuja (engl. The Young and the Restless) on yhdysvaltalainen saippuaooppera. Sitä lähettää Yhdysvalloissa CBS -televisiokanava. Ensimmäinen jakso lähetettiin vuonna 1973 ja sarja jatkuu edelleen.
Sarjan aloitti, tuotti ja ensimmäiset jaksot käsikirjoitti William J. Bell. Sarja kertoo kosmetiikkaa valmistavista perheyrityksistä Newman Enterprisesista ja Jabot Cosmeticsista sekä näiden omistajista ja työntekijöistä. Varsinkin alkujaksoissa puhuttiin luokkaeroista, esimerkkinä rikas Brooksin perhe ja köyhä Fosterin perhe. Sarja on Suomessa suositun Kauniiden ja rohkeiden sisarsarja. Näyttelijöistä pisimpään sarjassa mukana on ollut Katherine Chancelloria esittänyt Jeanne Cooper (1973-2013). Sarjan ainoa aivan alusta asti mukana ollut roolihahmo puolestaan on Jill Foster Abbott, jota on vuodesta 1987 esittänyt Jess Walton.
Yhdysvalloissa sarjan ensimmäinen esitys tapahtui 26. maaliskuuta 1973, jonka jälkeen sitä on esitetty yli 10000 jaksoa. Esityskaudella 1988-89 sarja syrjäytti General Hospital -sarjan Yhdysvaltain katsotuimman saippuasarjan paikalta, ja on siitä asti pysynyt ykköspaikalla. 26. maaliskuuta, 2013 sarja täytti 40 vuotta.
Tunteita ja tuoksuja Suomessa
Tunteita ja tuoksuja on esitetty Suomessa vuodesta 1998 lähtien (4.5.1998)[1]
Suomessa Tunteita ja tuoksuja esitettiin toukokuuhun 2005 asti, jolloin sarjan ilmoitettiin jääneen pysyvästi pois MTV3-kanavalta. Faneilta ryöppysi vastalauseita, ja lopulta sarja palasi kahden ja puolen vuoden pituiselta tauolta 7. tammikuuta 2008. Esitysaika on aamupäivisin noin kello 9.10, Huomenta Suomen jälkeen. Sarja jatkui siitä mihin keväällä 2005 jäätiin, eli Yhdysvalloissa vuonna 2002 esitetyistä jaksoista. Tunteita ja tuoksuja sarjassa seurataan tunnettujen liikemiesten ja yritysten vaiheita. Newmanit, Abbottit, Chancellorit, Wintersit ja Baldwinit ovat sarjan keskeisimmät perheet. Sarjassa ominaista on yritysdraama, joka keskittyy Jabot Cosmeticsin, Newman Enterprisesin ja Chancellor Industriesin keskinäisiin ja sisäisiin valtataisteluihin.
Sarja on Suomessa tällä hetkellä Yhdysvaltojen jaksoja noin kuusi vuotta jäljessä.
Sarja jäi 27.1.2014 tauolle, ja sarjan esittäminen Suomessa päättyi. MTV3:n Tunteita ja tuoksuja -sivu poistettiin keväällä 2015.
Päähenkilöt
Näyttelijöiden kuvaukset ovat Suomen jaksotilanteen mukaisia.

Katherine Chancellor (Jeanne Cooper, 1973-2013) on Genoa Cityn grand old lady sekä Chancellor Industriesin ja Jabot Cosmeticsin omistaja. Katherine tuli sarjaan mukaan noin puoli vuotta sarjan alkamisen jälkeen, vuonna 1973. Katherine on ollut naimisissa useita kertoja, hänen entisiä miehiään ovat Gary Reynolds, Philip Chancellor II, Derek Thurston ja Rex Sterling. Katherinella on poika Brock Reynolds Garyn kanssa sekä tytär Jill Foster Abbott nuoruudenrakkautensa Arthur Hendricksin kanssa. Sarjan kantavia teemoja jo yli 35 vuoden ajan on ollut Katherinen ja Jillin jatkuva kilpailu ja taistelu. Vasta hiljattain selvisi, että Jill onkin todellisuudessa Katherinen biologinen tytär. Katherine on alkoholisti, ja hänen paras ystävänsä onkin samasta sairaudesta kärsivä Nikki Newman. Hän on erittäin hyvä ystävä myös John Abbottin, Victor Newmanin ja Lauren Fenmore Baldwinin kanssa. Hiljattain paljastui, että Katherine oli aikoinaan juovuspäissään vaihtanut Jillin vastasyntyneen poikavauvan toiseen, ja Jillin poika onkin elossaoleva Cane Ashby.
Victor Newman (Eric Braeden) on Newman Enterprisesin perustaja ja arvostettu, piinkova liikemies. Victor on varttunut lapsuutensa orpokodissa, mikä on muovannut hänestä häikäilemättömän liikemiehen, joka käyttää valtaansa myös läheisiinsä. Victor on naimisissa Nicole "Nikki" Newmanin kanssa ja heilä on kaksi lasta, Nicholas ja Victoria. Victorilla on myös poika Adam, Hope Adamsin Wilsonin kanssa sekä tytär Abby, Ashley Abbottin kanssa. Victor omistaa Newman-yhtiöt mutta on antanut ohjakset lapsilleen. Victor on vaikutusvaltainen mies Genoa Cityssä, ja hänellä on vihamiehiä, joista pahin on kiistämättä Jack Abbott. Victor on sanavalmis jämäkkä persoona. Victorilla on avioliittoja ollut Nikkin lisäksi Julia Martinin, Ashley Abbottin, Leanna Loven, Hope Adamsin sekä Diane Jenkinsin kanssa. Lisäksi Victorilla on ollut romansseja muun muassa Jill Abbottin ja Eve Howardin kanssa. Victor on Christine Williamsin, Paul Williamsin, Michael Baldwinin, Katherine Chancellorin sekä Neil Wintersin hyvä ystävä.
Nicole "Nikki" Newman (Melody Thomas Scott) on Victorin suuri rakkaus ja tämän kahden lapsen äiti. Victor tapasi Nikkin 1980, kun tämä työskenteli stripparina. Myöhemmin Nikkistä tuli seurapiirirouva ja kotiäiti. Vuonna 2000 Nikki päätti hankkia oman uran ja sijoitti Jabot Cosmeticsiin saaden vastineeksi paikan yhtiön johtokunnasta. Jonkin aikaa Nikki työskenteli Jabot'n lisäksi Marilyn's -yökerhon emäntänä. Myöhemmin Nikki perusti NVP-kylpylät yhdessä Phyllisin kanssa. Nikki pyrkii parhaillaan Wisconsinin senaattoriksi, vastakilpailijanaan Jack Abbott. Victor ei olisi halunnut vaimonsa lähtevän ehdolle, ja tämä on tuonut ongelmia heidän liittoonsa. Nikki on ollut naimisissa Victorin lisäksi Greg Fosterin, Kevin Bancroftin, Tony DiSalvon, Jack Abbottin ja Tri Joshua Landersin kanssa. Tämä lisäksi hänellä on ollut kahdesti vakava suhde Brad Carltonin kanssa. Nikki on toipuva alkoholisti, ja hänen paras ystävänsä on saman ongelman kanssa elävä Katherine Chancellor. Nikkin kilpailijoihin ja vihamiehiin lukeutuu Ashley Abbott, Diane Jenkins, Jill Abbott ja Sharon Newman.
Victoria Newman Carlton (Amelia Heinle) on Victor ja Nikki Newmanin ensimmäinen yhteinen lapsi. Hän vietti suuren osan lapsuudestaan sisäoppilaitoksessa, ja tuli takaisin Genoa Cityyn nuorena naisena 1990. Hän on isänsä kaltainen piinkova bisnesnainen ja onkin päässyt pitkälle yritysmaailmassa jo nuorella iällä. Victoria on johtanut omaa Brash & Sassy -osastoaan Newmanilla toiminut firman väliaikaisena toimitusjohtajana. Ryan McNeil oli hänen ensirakkautensa, ja he menivät naimisiin kun Victoria oli vasta 17-vuotias. Hän on ollut lisäksi naimisissa Cole Howardin, ja kihloissa Neil Wintersin kanssa. Nyt hän on naimisissa Brad Carltonin kanssa, ja hänellä on meneillään suhde JT Hellstromin kanssa. Victoria ja Cole saivat tyttären nimeltä Eve, joka oli syntynyt kuolleena. Victoria tuli avioliitossaan Bradin kanssa raskaaksi, mutta sai keskenmenon.
Nicholas "Nick" Newman (Joshua Morrow) on Victor ja Nikki Newmanin toinen lapsi. Nicholas ei aina tule toimeen isänsä Victorin kanssa. Nicholas on liikemies ja hän on johtanut Newman Enterprisesia. Nick ja Sharon myös ostivat nuorempina Crimson Lights -kahvilan ja johtivat sitä vuosien ajan, kunnes myivät sen Kevin Fisherille. Nick meni naimisiin nuoruudenrakkautensa Sharon Collinsin kanssa ja heillä on lapset Cassie ja Noah. Cassie kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 2005. Vuonna 2006 Nick ja Sharon juhlivat 10-vuotishääpäiväänsä. Nickille tuli kuitenkin suhde Phyllis Summersin kanssa, jonka seurauksena Phyllis ja Nick saivat yhteisen lapsen, Summerin. Nick ja Sharon erosivat, ja Nick ja Phyllis ovat nyt naimisissa. Nicholas Newmanilla on ollut muita suhteita myös Amy Wilsonin ja Grace Turnerin kanssa.
Phyllis Summers Newman (Michelle Stafford) on Nicholas Newmanin vaimo, ja heillä on yhteinen tytär Summer Newman. Phyllis on Jack Abbottin ja Danny Romalottin entinen vaimo. Phylliksellä ja Dannylla on poika, Daniel Romalotti. Danny ei ole Danielin biologinen isä. Phyllis oli ennen töissä dna-laboratoriossa. Sittemmin hänestä tuli internet-velho ja hän on perustanut NVP-kylpylät yhdessä Nikkin kanssa. Phylliksen parhaita ystäviä ovat Michael Baldwin, Jack Abbott ja Malcolm Winters. Phylliksellä on Genoa Cityssä useita vihamiehiä, tärkeimpinä niistä Christine Blair, Diane Jenkins, Drucilla Winters ja Sharon Newman.
Noah Newman on Nicholas Newmanin ja Sharon Abbottin kouluikäinen poika. Noahilla oli myös sisar Cassie, joka kuoli auto-onnettomuudessa. Noah asuu äitinsä Sharonin ja isäpuolensa Jack Abbottin kanssa Abbottien kartanolla.
Jill Foster Abbott (Jess Walton) kuuluu sarjan alkuasetelman köyhään Fosterin perheeseen. Hän on ainoa aivan sarjan alusta mukana ollut roolihahmo. Hänen adoptiovanhempansa ovat Elizabeth Foster Brooks ja Bill Foster. Hänen adoptioveljiään ovat Greg ja Snapper Foster. Nuorena Jill toimi manikyristina ja Katherine Chancellorin seuraneitinä. Jill rakastui Katherinen aviomieheen Philip Chancellor II:n ja meni tämän kanssa naimisiin Philipin kuolinvuoteella. Tämä aiheutti yli 30 vuotta kestäneen taistelun Jillin ja Katherinen välille, joka huipentui tietoon että Katherine onkin tämän biologinen äiti. Jill on ollut naimisissa Philipin lisäksi Derek Thurstonin, Stuart Brooksin, Rex Sterlingin ja John Abbottin kanssa. Jill sai Philipin kanssa pojan Philip Chancellor III:n, joka kuoli auto-onnettomuudessa. Jillillä on John Abbottin kanssa yhteinen poika Billy Abbott. Jill on johtaja ja johtokunnan jäsen Jabot Cosmeticsissa, jonne hän aikoinaan perusti miestenmalliston. Hiljattain Katherine muisti juovuspäissään vaihtaneensa Jillin vastasyntyneen poikavauvan toiseen, ja Jillin poika onkin elossa oleva Cane Ashby. Amber Moore huijasi Canen naimisiin kanssaan, tosin liitto on kenenkään tietämättä laiton. Jill seurusteli Jabot'n toimitusjohtaja Ji Min Kimin, kunnes tämä murhattiin hotellihuoneessaan.
Jack Abbott (Peter Bergman) on edesmenneen John Abbottin ja Dina Mergeronin poika sekä liikemies, Jack työskenteli Jabotilla ja nykyisin hän työskentelee Chancellor Industriesin toimitusjohtajana, joka on Jabot'n emoyhtiö. Jack on ollut naimisissa Nikki Newmanin, edesmenneen Luan Volienin sekä Phyllis Summersin kanssa. Jackilla on kaksi lasta: poika Keemo Volien Abbott Luan Volienin kanssa ja Kyle Abbott Diane Jenkinsin kanssa. Jack on ollut nuorena kaupungin tavoiteltumpia poikamiehiä ja hänellä onkin ollut useita romansseja sarjan naisten kanssa. Tällä hetkellä hän tapailee Sharon Newmania. Jack hakee tällä hetkellä Wisconsinin senaattorin paikkaa, ja hänellä on kampanjapäällikkönään David Chow.
Sharon Abbott (Sharon Case) on Jack Abbottin vaimo ja Nicholas Newmanin entinen vaimo. Sharonin äiti on pyörätuolissa oleva Doris Collins. Sharon ja Nick olivat naimisissa 10 vuotta, ja kestivät monia vaiheita yhdessä. Lopulta liitto päätyi eroon, kun Nick jäi kiinni suhteestaan Phyllis Summersin kanssa. Sharonilla ja Nickillä on yhteinen poika Noah Newman. Heillä oli myös Sharonin teini-ikäisenä saama ja Nickin adoptoima Cassie-tytär, joka kuoli vaikeassa auto-onnettomuudessa. Sharon ja Nick ostivat ja pitivät yhdessä Crimson Lights -kahvilaa ja myöhemmin Sharon ryhtyi Jabot Cosmeticsin ja sittemmin Newman Enterprisesin keulakuvaksi & tiedottajaksi. Sharon on läheinen entisen appiukkonsa Victor Newmanin kanssa, Brad Carlton on hänen paras ystävä ja heillä on ollut myös romanssi. Sharonin vihamiehiin kuuluu entinen anoppi Nikki ja entinen käly Victoria sekä Phyllis Newman. Sharonin uusi aviomies Jack Abbott pyrkii parhaillaan Wisconsinin senaattoriksi, Sharonin entinen anoppi Nikki vastaehdokkaana.
Paul Williams (Doug Davidson) on kaupungin kunnioitettu yksityisetsivä. Hänen vanhempansa ovat Carl ja Mary Williams. Hän on miehistä sarjassa pisimpään mukana ollut roolihahmo. Paulin suuri rakkaus oli Christine Blair, jonka kanssa hän oli naimisissa useita vuosia. Lisäksi hän on ollut naimisissa Lauren Fenmore Baldwinin ja Isabella Brana Williamsin kanssa. Hänellä on ollut myös vakavia suhteita Nikki Newmanin, Cassandra Rawlinsin ja April Stevensin kanssa. Paulilla on tytär Heather Stevens Aprilin kanssa sekä poika Ricardo "Ricky" Williams Isabellan kanssa. J.T. Hellstrom on Paulin oppipoika. Nyt Paul tapailee poliisietsivä Maggie Sullivania.
Bradley "Brad" Carlton (syntyjään George Kaplan) (Don Diamont) on menestyvä liikemies ja toiminut johtajana sekä Jabot'lla että nykyisessä työpaikassaan Newman Enterprisesissa. Brad on entinen Abbottin kartanon puutarhuri, joka meni myöhemmin naimisiin Traci Abbottin kanssa. Tämän lisäksi hän on ollut kihloissa Nikki Newmanin ja myöhemmin naimisissa Ashley Abbottin kanssa. Bradilla ja Tracilla on tytär Colleen Carlton. Brad on adoptoinut Ashleyn ja Victorin tyttären Abby Carltonin. Brad on nyt naimisissa Victoria Newmanin kanssa, hänellä on kuitenkin ollut suhde myös Sharon Newmanin kanssa.
Abby Carlton on Ashley Abbottin ja Victor Newmanin biologinen tytär, ja Brad Carltonin adoptiotytär. Ashley keinohedelmöitti itsensä aikanaan salaa kenenkään tietämättä asiasta. Ashley kertoi Bradille, että lapsen isä on tämän risteilyllä tapaama tuntematon mies. Kun Abby oli muutaman vuoden ikäinen, saivat kaikki tietää, että Victor on Abby biologinen isä. Lopulta Brad ja Ashley erosivat.
Lauren Fenmore Baldwin (Tracey E. Bregman) on tunnettu muotialan yrittäjä ja kauppias, Fenmoren muotiliikkeen omistaja. Lauren on näyttävä nainen ja ollut naimisissa Paul Williamsin ja Scott Graingerin kanssa. Nykyisin Lauren on naimisissa lakimies Michael Baldwinin kanssa, ja heillä on yhteinen poika, Fenmore. Laurenilla on myös poika Scott Grainger, Jr. edesmenneen Scott Grainger, Sr.n kanssa. Michaelin veli Kevin Fisher oli kiinnostunut aikaisemmin Laurenista. Laurenin parhaisiin ystäviin lukeutuvat Eric Forrester, Brad Carlton, Jack Abbott, Nick Newman ja Phyllis Newman. Laurenin pahin vihollinen on Sheila Carter, joka on yrittänyt tappaa Laurenin useita kertoja. Heidän taistelunsa on kestänyt jo 15 vuotta. Nuorempana Lauren kilpaili myös Traci Abbottin ja Gina Roman kanssa. Lauren on myös Forresterin perheen läheinen ystävä ja on asunut Los Angelesissa vuosia (esiintyen sarjassa Kauniit ja rohkeat).
Michael Baldwin (Christian LeBlanc) on menestyvä lakimies joka työskentelee Genoa Cityssä, Baldwinin veli on tunnettu entinen rikollinen Kevin Fisher. Baldwinin äiti Gloria meni naimisiin Jabot Cosmeticsin perustajan John Abbottin kanssa, joka myöhemmin kuoli. Michaelin isä on Lowell Baldwin.  Michael on Victor Newmanin luotettu ystävä. Baldwin meni naimisiin muotiyrittäjä Lauren Fenmoren kanssa, mutta joutui odottamaan avio-onnea Sheila Carterin yrittäessä murhata Laurenin. Michael ja Lauren saivat yhteisen pojan, Fenmoren. Michaelilla on ollut suhteita myös Christine Blair Williamsiin, Isabella Branaan ja Grace Turneriin.
Fenmore "Fen" Baldwin on Lauren ja Michael Baldwinin vuonna 2006 syntynyt poika. Fenmorella on velipuoli, Scotty Grainger.
Neil Winters (Kristoff St. John) on arvostettu työntekijä Newman-yhtiöissä, ja toiminut sen toimitusjohtajana ja varatoimitusjohtajana. Neil on Drucilla Wintersin leski, ja heillä on tytär Lily ja adoptiopoika Devon. Drucilla on oletettu kuolleeksi kuvausonnettomuudessa, jossa Dru putosi rotkoon. Neilin veli on valokuvaaja Malcolm Winters. Drulla ja Malcolmilla oli yhden yön juttu, jonka seurauksena Lily syntyi. Lily on kuitenkin laillisesti Neilin tytär. Neil on myös toipuva alkoholisti. Malcolm on ollut naimisissa Genoa Cityn tunnetuimman lääkärin, tri Olivia Wintersin kanssa. Olivia on myös Drucillan sisar. Olivialla ja Malcolmilla on poika Nate, jonka isä on Olivian edellinen mies.
Lily Winters Romalotti (Christel Khalil) on Neil ja Drucilla Wintersin tytär. Lilyn biologinen isä on Neilin veli Malcolm Winters. Lilyn perheeseen kuuluu myös adoptioveli Devon. Lilyn äiti Drucilla on oletettu kuolleeksi kuvausonnettomuudessa, jossa Dru putosi rotkoon. Ruumista ei koskaan löydetty. Lily on naimisissa Daniel Romalottin kanssa. Lily seurusteli aiemmin mieleltään järkkyneen Kevin Fisherin kanssa. Lilyn paras ystävä on Colleen Carlton.
Devon Hamilton Winters (Bryton James) on Neil ja Drucilla Wintersin adoptiopoika. Wintersit tapasivat hänen Victorin perustamassa nuorten monitoimikeskuksessa. Devon oli pitkään hakoteillä elämänsä suhteen ja varasteli ja karkaili kotoa ja koulusta. Lopulta hän hyväksyi Wintersit uudeksi perheekseen ja jäi heille asumaan. Drucillan on oletettu kuolleen kuvausonnettomuudessa. Devonin biologinen äiti on entinen narkomaani Yolanda Hamilton. Devon kärsi aivokalvontulehduksesta, joka jätti hänet osittain kuuroksi.
Daniel Romalotti (Michael Graziadei) on Phyllis Abbottin ja Danny Romalottin poika. Danielin biologinen isä on Brian Hamilton, ja Phyllis käytti pikku-Danielia aikoinaan saadakseen Dannyn itselleen. Tämän vuoksi Phyllis menetti poikansa useaksi vuodeksi ja on nyt nuorena miehenä vasta palannut äitinsä elämään. Daniel oli osallisena järkyttävässä auto-onnettomuudessa, jossa Cassie Newman kuoli. Daniel on naimisissa Lily Wintersin kanssa. Wintersin perheen muut jäsenet eivät pidä Danielista. Daniel on hyvä ystävä Kevin Fisherin kanssa.
J.T. Hellstrom (Thad Luckinbill) on Tom & Martha Hellstromin poika. Hän työskentelee Paul Williamsin apulaisena tämän yksityisetsivätoimistossa. J.T. rakastui häntä nuorempaan Colleen Carltoniin, mutta suhde päättyi kun Colleen muutti pois. Muita suhteita hänellä on ollut Rianna Minerin, Brittany Marsinon ja Mackenzie Browningin kanssa. Mackenzie odotti hänelle lasta, mutta sai keskenmenon. J.T.:n hyviä ystäviä ovat Billy Abbott, Raul Guittierrez ja Victoria Newman Carlton. Brad Carlton ei pidä J.T.:stä.
Colleen Carlton (Tammin Sursok) on Brad Carltonin ja Traci Abbott Connellyn tytär. Abby Carlton on hänen adoptiosisarensa. Nuorena hän asui pitkään New Yorkissa äitinsä ja isäpuolensa Steve Connellyn luona, ja muutti teini-ikäisenä Genoa Cityyn. Hän rakastui J.T. Hellstromiin, heidän suhteensa päättyi kun Colleen muutti muualle opiskelemaan. Häiriintynyt Kevin Fisher yritti tappaa Colleenin polttamalla Ginan ravintolan maan tasalle. Sittemmin hän on palannut takaisin Genoa Cityyn. Colleenin paras ystävä on Lily Winters Romalotti. Colleen on myös läheinen setänsä Billy Abbottin ja isoisänsä John Abbottin kanssa. Colleen ei pidä äitipuolestaan Victoria Newman Carltonista.
Gloria Abbott Bardwell (Judith Chapman) on John Abbottin leski, ja syyttäjä William Bardwellin vaimo. Hänellä on poika Michael Baldwin Lowell Baldwinin kanssa sekä poika Kevin Fisher edesmenneen Tom Fisherin kanssa. Gloria kertoi poikiensa henkilöllisyydet Johnille vasta kun he olivat jo naimisissa. John ampui Tom Fisherin kuoliaaksi ja joutui sen vuoksi vankilaan. John kuoli myöhemmin sairaalassa. Muut Abbottit, etenkin Jack & Ashley, eivät pidä Gloriasta. Myöhemmin Gloria kiinnostui syyttäjä William Bardwellista, ja meni tämän kanssa naimisiin. Mies kuitenkin sai heti häiden jälkeen aivoinfarktin ja kuoli.
Kevin Fisher (Greg Rikaart) on Gloria Abbottin ja edesmenneen Tom Fisherin poika. Michael Baldwin on Kevinin velipuoli. Tom hakkasi Keviniä pienenä ja lukitsi tämän komeroon. Tämä aiheutti Kevinille pahoja traumoja ja hän on myöhemmin kiusannut Lily Wintersia, polttanut Ginan ravintolan maan tasalle ja yrittänyt tappaa Colleen Carltonin. Myöhemmin hän on alkanut parantua ja omistaa nyt Crimson Lights -kahvilan. Kevin tapaili kahvilassa tarjoilijana työskentelevää Jana Hawkesia, joka kuitenkin paljastui murhaajaksi, ja yritti tappaa Kevinin ja Colleenin.
Jana Hawkes (Emily O'Brien) on tarjoilijana Kevin Fisherin omistamassa Crimson Lights -kahvilassa. Hän myös tapaili Keviniä. Jana paljastui kuitenkin syylliseksi Carmen Mestan murhaan, ja hän myös yritti tappaa Kevinin ja Colleen Carltonin. Sen jälkeen Jana karkasi, ja on nyttemmin ottanut uudestaan yhteyttä Keviniin.
Adrian Korbel (Eyal Podell) on professori Genoa Cityn yliopistossa. Hänellä oli lyhyt suhde Amber Mooren kanssa. Colleen Carlton aloitti Korbelin kurssilla, ja nyt heillä on suhde meneillään. Korbelilla on suhteita taidemaailmaan.
Ji Min Kim (Eric Steinberg) on Hongkongilaisen House of Kim - suuryrityksen toimitusjohtaja. Yritys tuli mukaan kuvioihin, kun Jack yritti käyttää heitä peitefirmana ostaakseen Jabot'n itselleen. Lukuisten käänteiden jälkeen Katherine kuitenkin osti Jabot Cosmeticsin takaisin Chancellor Industriesin tytäryhtiöksi ja nimitti Ji Minin toimitusjohtajaksi Jillin suosittelemana. Ji Min on suhteessa Jill Abbottin kanssa.
Maggie Sullivan (Tammy Lauren) on poliisietsivä, joka saapui sarjaan tutkiessaan Carmen Mestan murhaa. Maggie tapailee parhaillaan Paul Williamsia.
Ambrosia "Amber" Moore Ashby (Adrienne Frantz) saapui Genoa Cityyn etsimään onneaan ja ilmestyi Neil & Drucilla Wintersin Indigo-klubin avajaisiin.  Amber on tuttu roolihahmo Tunteiden ja tuoksujen sisarsarjasta Kauniit ja rohkeat. Amberilla oli lyhyt suhde professori Adrian Korbelin kanssa, ja nyt on valeavioliitossa Jill Abbottin pojaksi paljastuneen Cane Ashbyn kanssa. Amber myös pyörittää aikuisviihdesivustoa internetissä, josta Daniel Romalotti jäi kiinni vaimolleen Lilylle. Amber aikoo osallistua Extreme Catwalk -realityohjelmaan.
David Chow (Vincent Irizarry) tuli Genoa Cityyn kuultuaan entisen rakastettunsa Carmen Mestan murhasta. Chow on vakuuttunut, että Drucilla Winters on syyllinen, ja yrittää kaikin keinoin todistaa asian. Chow ryhtyi Jack Abbottin kampanjapäälliköksi tämän pyrkiessä Wisconsinin senaattoriksi, saaden kuitenkin potkut toimittuaan vasten Jackin tahtoa. Vastapuoli Nikki kaappasi Chow'n omaksi kampanjapäällikökseen.
Ethan "Cane" Ashby (Daniel Goddard) on Australiasta Genoa Cityyn saapunut salaperäinen mies, jonka Amber tapasi Internetin välityksellä. Cane pestautui töihin Indigo-klubille baarimikoksi. Amber on huijannut Canen luulemaan että he ovat menneet naimisiin Las Vegasissa, koska Cane on paljastunut Jill Abbottin biologiseksi pojaksi, jonka Katherine antoi humalapuuskassaan pois vuosia sitten. Canen adoptioäiti on Violet Montgomery, ja nimi "Cane" on lyhennys hänen vanhasta lempinimestään "Hurricane". Katherine palkkasi Canen rakennuspäälliköksi Chancellor Industriesin ja NVP-kylpylöiden yhteiseen Clear Springs -projektiin.
Karen Taylor (Nia Peeples) on Nikkin senaattorikampanjaansa palkkaama kampanjapäällikkö David Chow'n lisäksi. Nyt Karen tapailee Neil Wintersiä.
Ben Hollander (Billy Warlock) on Jackin senaattorikampanjaansa palkkaama kampanjapäällikkö. Ben palkattiin potkut saaneen David Chow'n tilalle.
Roxanne (Tatyana Ali) on Devon Hamiltonin seurustelukumppani.
Heather Stevens (Vail Bloom) on Paul Williamsin ja April Stevensin tytär. Heather tuli kaupunkiin toimimaan Genoa Cityn apulaissyyttäjänä, ja joutui pomonsa William Bardwellin kuoltua heti tositoimiin.
Jeffrey Bardwell (Ted Shackelford) on edesmenneen syyttäjä William Bardwellin identtinen kaksoisveli, joka ilmestyi kaupunkiin veljensä kuoleman jälkeen.

Näyttelijät ja roolihahmot (Suomen jaksojen mukaisesti)

Lähteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Saippuasarjat
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Luokka:Perhesarjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:CBS:n televisio-ohjelmat

Onko tunteita ja tuoksuja sarjassa vielä alkuperäisiä näyttelijöitä?


Kaleva on Oulussa ilmestyvä sitoutumaton sanomalehti. Toimittaja Juho Raappanan vuonna 1899 perustama Kaleva on nykyisin Suomen neljänneksi suurin seitsenpäiväinen sanomalehti.
Kalevaa julkaisee Kaleva Oy, jonka suurimmat osakkeenomistajat ovat yksityishenkilöitä. Vuonna 2008 silloisen Kaleva Kustannus Oy:n toimitusjohtaja oli Jukka Haapalainen ja sanomalehti Kalevan päätoimittaja Risto Uimonen. Uimonen jäi eläkkeelle vuodenvaihteessa 2009[1] ja uutena päätoimittajana aloitti maaliskuussa 2009 Markku Mantila.[2] Mantilan siirtyessä valtioneuvoston viestintäjohtajaksi marraskuussa 2014 uudeksi päätoimittajaksi tuli Kyösti Karvonen. Aiemmilta vuosilta näkyviä, pitkäaikaisia päätoimittajia ovat olleet sodanjälkeisenä aikana Valde Näsi ja Oulun kasvun vuosikymmeninä 1970-luvulta vuosituhannen vaihteeseen Teuvo Mällinen.
Kalevan toimitalo sijaitsee Karjasillan kaupunginosassa. Syksyllä 2012 lehden paino ja postitus muuttivat Oulun Takalaanilaan osoitteeseen Graniittitie 6, jonne Kaleva sai uuden painotalon.[3] Kaleva on ilmoittanut rakennuttavansa uuden pääkonttorinsa Karjasillan kaupunginosaan heti Ympäristötalon viereen. Rakennus on arvioitu valmistuvan vuoden 2016 loppuun mennessä ja sen kustannukset ovat n. 9 miljoonaa euroa.[4]
Toukokuussa 2014 Kaleva ilmoitti, että lehti alkaa ilmestyä tabloidikokoisena 14. helmikuuta 2015 alkaen.[5]
Pohjois-Suomessa ilmestyvät Lapin Kansa, Lounais-Lappi ja Uusi Rovaniemi siirtyivät Kalevan omistukseen huhtikuussa 2018.[6]
Päätoimittajat
Kalevan päätoimittajat:[7]
Juho Raappana 1899–1904
Jaakko Tervo 1904–1910
Kaarlo Sovijärvi 1910–1914
Jaakko Laurila 1914–1917
Heikki Kokko 1917–1918
Jussi Oksanen 1919–1925
Frans Keränen 1925–1928
Heikki Hyppönen 1928–1929
Jussi Oksanen 1930–1944
Valde Näsi 1945–1966
Esko Saarinen 1966–1976
Erkki Teikari 1976–1977
Teuvo Mällinen 1977–2001
Risto Uimonen 2001–2008
Markku Mantila 2009–2014
Kyösti Karvonen 2014–
Lähteet

Aiheesta muualla

Citation error, replace with{{cite book| author = Mällinen, Teuvo (toim.)| title = Kaleva 1899–1979. 80 vuotta sanomalehteä ja maailmanmenoa| location = Oulu| publisher = Kirjapaino Osakeyhtiö Kaleva| year = 1981| id = ISBN 951-9306-04-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Suistola, Jouni| title = Kaleva. Sata vuotta kansan kaikuja| location = Oulu| publisher = Kaleva Kustannus Oy| year = 1999| id = ISBN 951-9306-16-1}} 558 s.

Luokka:Suomalaiset sanomalehdet
Kaleva
Luokka:Suomalaiset verkkolehdet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Harry Houdini (alkuaan Erik Weisz, myöhemmin Ehrich Weiss, 24. maaliskuuta 1874 Budapest, Itävalta-Unkari – 31. lokakuuta 1926, Detroit, Yhdysvallat) on kaikkien aikojen kuuluisimpia taikureita ja kahlekuninkaita.
Elämä ja ura
Erik Weisz syntyi Budapestissa 1874.  Hänen isänsä oli juutalainen rabbi. Perhe muutti Wisconsiniin Yhdysvaltoihin, kun Erik oli nelivuotias. He muuttivat nimensä kirjoitusasuksi Weiss ja Erikin etunimeksi Ehrich.
Weiss ryhtyi 1891 ammattimaiseksi taikuriksi ja alkoi kutsua itseään Harry Houdiniksi kuuluisan ranskalaisen taikurin Jean Eugène Robert-Houdinin mukaan. Hän muutti nimensä virallisesti 1913.
Houdini aloitti uransa korttitempuilla ja muilla perinteisillä taikatempuilla, mutta alkoi pian kokeilla kahleista vapautumista. Vuonna 1899 hän tapasi showmies Martin Beckin, joka ihastui hänen käsirautatemppuihinsa. Beck pyysi Houdinia keskittymään kahlekuningastemppuihin ja kiinnitti tämän Orpheum vaudeville -kiertueelleen, joka kiersi ympäri Yhdysvaltoja ja seuraavana vuonna Euroopassa. Palattuaan kiertueelta 1904 Houdini oli jo sensaatio.
1900- ja 1910-luvuilla Houdini esitti temppujaan menestyksekkäästi ympäri Yhdysvaltoja. Beck ja Houdini selittivät monet tempuista 1920-luvulla kirjoittamissaan kirjoissa. Monet lukoista ja käsiraudoista avautuivat oikein kohdistetulla voimankäytöllä. Hänellä saattoi myös olla mukanaan sopivia tiirikoita tai avaimia. Pakkopaidasta poistuminen onnistui esimerkiksi, kun kykeni vääntämään olkapäänsä pois sijoiltaan.
Vaikka temput olivat vaikeita, myös Houdinin veli Theo Weiss esitti niitä omalla kiertueellaan nimellä Hardeen. Suurin ero veljeksillä oli pakkopaidasta pakenemisessa: Houdini pystyi saamaan molemmat olkapäänsä pois sijoiltaan vapautuakseen, Theo vain toisen.
Spiritistien paljastaminen
Taikuuden lisäksi Houdini oli kiinnostunut 1920-luvulta lähtien spiritismistä, ja hän yritti ottaa yhteyttä edesmenneeseen äitiinsä. Houdinista tuli kuitenkin skeptikko, ja hän paljasti taikuritaitojensa avulla huijareita, jotka olivat hämänneet tiedemiehiä ja tutkijoita. Hänestä tuli Scientific Americanin jäsen. Järjestö lupasi rahapalkkion sille meediolle, joka voisi todistettavasti esittää yliluonnollisia kykyjä. Houdini esitteli paljastamiensa huijarimeedioiden temppuja esiintymiskiertueillaan sekä kirjoissaan The Right Way to Do Wrong (1906), Miracle-Mongers and their Methods (1920), A Magician Among the Spirits (1924) ja Houdini Exposes the Tricks Used by Boston Medium ’Margery’ (1924).
Tämän harrastuksensa ansiosta Houdini ystävystyi Arthur Conan Doylen kanssa, joka uskoi lujasti yliluonnolliseen.[1] Conan Doylen vaimo jopa uskoi saaneensa yhteyden Houdinin kuolleeseen äitiin, mikä ei vakuuttanut Houdinia.
Kuolema
Houdini kuoli vatsakalvontulehdukseen 52-vuotiaana halloweenina 1926. Hän oli saanut iskun vatsaansa pari viikkoa aiemmin Montrealissa, kun hän oli yllyttänyt erästä nuorukaista lyömään häntä vatsaan niin lujaa kuin vain kykenee. Houdini ei kuitenkaan ehtinyt jännittää vatsalihaksiaan ennen iskua. Houdinin hautajaiset pidettiin 4. marraskuuta New Yorkissa, ja yleisöä oli paikalla yli 2000 henkeä.
Teoksia

Useimpien haamukirjoittaja oli Walter Gibson.
The Right Way to Do Wrong (1906)
Handcuff Secrets (1907)
The Unmasking of Robert Houdin (1908)
Miracle Mongers (1920)
Spooks and Spiritualism
Rope Ties and Escapes
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Yhdysvaltalaiset taikurit
Luokka:Skeptikot
Luokka:Unkarilaiset henkilöt
Luokka:Vaudeville-esiintyjät
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Vuonna 1874 syntyneet
Luokka:Vuonna 1926 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus (yleisesti Caligula) (31. elokuuta 12 – 24. tammikuuta 41) oli Rooman keisari, joka hallitsi 18. maaliskuuta[1] 37 – 24. tammikuuta 41. Caligula on Neron ohella Rooman keisareista pahamaineisin ja hänet muistetaan hulluna despoottina. Miltei kaikki Caligulaa käsittelevät antiikin aikaiset lähteet ovat vihamielisiä häntä kohtaan ja ne keskittyvät triviaan ja anekdootteihin keisarin elämästä. Vaikka Caligulan hallituskausi kesti vain neljä vuotta, sillä oli kuitenkin vaikutus Rooman historiaan. Caligula suunnitteli muun muassa Britannian valloituksen, jonka hänen seuraajansa Claudius pani käytäntöön. Caligula oli myös ensimmäinen keisari, jolle senaatti myönsi kaikki keisarin valtaoikeudet heti hänen noustessaan keisariksi. Tätä käytäntöä jatkettiin myös Caligulan seuraajien aikana.[2]
Elämä
Varhaisvaiheet
Caligula syntyi Antiumissa (nykyisessä Anziossa) 31. elokuuta vuonna 12. Hänen isänsä oli suosittu sotapäällikkö Germanicus, joka oli tulevan keisari Tiberiuksen veljenpoika ja ottopoika. Caligulan äiti oli Vipsania Agrippina, jonka isä oli alhaista syntyperää, mutta kyvyillään ja ansioillaan pitkälle edennyt Marcus Vipsanius Agrippa, keisari Augustuksen hyvä ystävä ja lähin avustaja. Caligulan perhe seurasi Germanicusta hänen työnsä perässä. Sotilasleireissä Caligula oli sotilaille eräänlainen maskotti, joka puettiin sotilasasuun pieniä sotilaskenkiä myöten. Hän sai kutsumanimensä näistä sotilaskengistä (caligae): caligula tarkoittaa ”pientä sotilassaapasta”.
Caligulan syntyessä Rooman ensimmäinen keisari Augustus oli hallinnut valtakuntaa jo yli 40 vuoden ajan. Caligula polveutui suoraan Augustuksesta; hänen isoäitinsä oli Augustuksen tytär Julia.[3]
Caligulan isä kuoli hämärissä olosuhteissa Syyriassa vuonna 19 Caligulan ollessa seitsenvuotias. Leskeksi jäänyt Agrippina muutti lastensa kanssa Roomaan. Hän joutui keisari Tiberiuksen epäsuosioon, ja hänet karkotettiin Pandatarian saarelle, jossa hän kuoli nälkään. Myös Caligulan veljet Nero ja Drusus joutuivat keisarin epäsuosioon ja kuolivat. Caligulasta huolehtivat hänen isoäitinsä Antonia sekä Livia.
Tiberiuksen seuraaja
Vuonna 27 Caligula kutsuttiin asumaan keisari Tiberiuksen luokse Caprin saarelle. Caligula oli tuolloin täyttänyt 19 vuotta ja hänelle annettiin aikuisten käyttämä toga virilis. Tiberius pyysi senaatilta, ettei Caligulalle annettaisi ennenaikaisia kunnianosoituksia. Tiberius nimitti Caligulan auguuriksi ja ylisti nimityksen yhteydessä tämän hyvää luonnetta ja vastuuntuntoa. Tätä pidettiin merkkinä siitä, että Tiberius halusi Caligulasta seuraajansa. Tämä tieto otettiin riemulla vastaan Roomassa, jossa Germanicuksen muisto eli vielä vahvana. Tiberiuksen ansiosta Caligula sai myös erinomaisen koulutuksen. Vuonna 31 Tiberius syrjäytti pretoriaaniprefekti Sejanuksen ja nimitti tämän tilalle Naevius Sutorius Macron, josta tuli yksi tärkeimmistä Caligulan kannattajista.[4]
Vuonna 33 Tiberius nimitti Caligulan ehdokkaaksi kvestorin virkaan. Hän lupasi myös ehdottaa Caligulan tulevaisuudessa virkoihin viittä vuotta aikaisemmin kun tämä ikänsä puolesta olisi voinut pyrkiä. Caligulan äiti Agrippina ja hänen veljensä Drusus kuolivat samana vuonna; Agrippina nälkäitsemurhaan ja Drusus Tiberiuksen käskystä. Samana vuonna Caligula meni naimisiin ensimmäisen kerran. Caligulan vaimon Junia Claudillan isä oli vuoden 15 konsuli ja Tiberiuksen suosikki Marcus Junius Silanus. Myös kaksi Caligulan siskoa kihlautui samana vuonna; Julia Livilla Marcus Viniciuksen kanssa ja Julia Drusilla Lucius Cassius Longinuksen kanssa. Kolmas sisko Agrippina oli jo aikaisemmin mennyt naimisiin Gnaeus Domitius Ahenobarbuksen kanssa.[5]

Caligula ja Junia matkustivat Tiberiuksen mukana Caprille. Junia tuli pian raskaaksi, mutta kuoli synnytyksen yhteydessä. Tacituksen mukaan Macro suostutteli vaimonsa Ennia Thrasyllan aloittamaan suhteen Caligulan kanssa. Suetoniuksen mukaan Caligula lupautui jopa menemään naimisiin Ennian kanssa, jos hänestä tulisi keisari. Caprilla Caligula tutustui Julius Agrippaan, joka tunnetaan paremmin nimellä Herodes Agrippa, josta tuli eräs Caligulan parhaista ja luotettavimmista ystävistä. Agrippa oli Juudean kuninkaan Herodeksen pojanpoika.[6]
Tiberiuksella oli periaatteessa kaksi vaihtoehtoa seuraajakseen: Caligula tai poikansa Drusuksen poika Gemellus. Suetoniuksen mukaan Tiberius olisi halunnut Gemelluksen seuraajakseen. Tacitus taas kertoo, että Tiberiuksen mielestä Caligulalla oli kaikki julman diktaattori Sullan huonot ominaisuudet, muttei yhtään tämän hyvistä ominaisuuksista. Toisaalta Tiberius ei selvästi ilmaissut, kumman hän halusi seuraajakseen. Vaikka Tiberius olisikin halunnut Gemelluksesta seuraajansa, se ei ollut realistinen vaihtoehto tämän nuoruudesta johtuen. Lisäksi Caligula oli hyvin suosittu kansan ja armeijan keskuudessa. Luultavasti Tiberius pelkäsi pojanpoikansa kohtaloa oman kuolemansa jälkeen.[7]
Maaliskuun alussa vuonna 37 Tiberius sairastui ollessaan Campaniassa. Tiberiuksen kunnon heiketessä päivä päivältä hänen lääkärinsä kertoi Macrolle keisarin kuolevan pian. Macro aloitti heti valmistelut Caligulan valtaannousua varten. Tiberius kuoli 16. maaliskuuta. Tiberius oli uskonut elävänsä vielä kymmenen vuotta, koska näin eräs astrologi oli hänelle ennustanut.[8] Suetonius kertoo, että Tiberiuksen kuolemasta kiersi monta tarinaa, joiden mukaan Caligula joko myrkytti hänet, näännytti hänet nälkään tai kuristi hänet hengiltä. Dionin mukaan Caligula tappoi Tiberiuksen Macron avustuksella. Tacituksen mukaan Tiberius näytti jo kuolleen, mutta alkoi näyttää elon merkkejä ennen kuin Macro tappoi hänet. Senecan mukaan Tiberiuksen kuolema oli täysin luonnollinen.[9]
Nousu valtaan
Kaksi päivää Tiberiuksen kuoleman jälkeen senaatti kokoontui ja julisti Caligulan keisariksi. Caligula kiirehti Roomaan, jossa hän osallistui senaatin istuntoon 28. maaliskuuta. Senaatin istuntoon osallistui senaattorien lisäksi myös ritarisäädyn ja kansan edustajia. Tiberiuksen testamentti avattiin ja luettiin senaatille. Tiberius nimitti testamentissaan Caligulan ja Gemelluksen perillisikseen. Tämä oli tavallinen käytäntö testamenteissa, mutta keisarin talous eli domus Caesaris ei ollut tavanomainen ja sen jakaminen kahteen osaan olisi aiheuttanut suuria ongelmia. Toisaalta Gemellus oli vielä lapsi ja hän ei voinut toimia julkisissa viroissa. Lopulta senaatti päätti mitätöidä Tiberiuksen testamentin ja julisti Caligulan Tiberiuksen ainoaksi perilliseksi.[8]
Senaatti antoi Caligulalle valtaoikeudet, joihin sisältyi varmasti ainakin tribunicia potestas ja prokonsulin imperium eli käskyvalta. Samat valtaoikeudet jotka Augustus oli saanut yksi kerrallaan usean vuoden aikana annettiin nyt 25-vuotiaalle Caligulalle kertaheitolla. Caligula sai myös arvonimen Augustus. Caligula nimitettiin myös pontifex maximukseksi. Senaatti olisi myös antanut hänelle arvonimen pater patriae, mutta Caligula kieltäytyi tästä ainakin aluksi.[10]
Tärkeä rooli Caligulan valtaannousun takana oli pretoriaaniprefekti Naevius Sutorius Macrolla, joka neuvotteli senaatin kanssa jo ennen Tiberiuksen kuolemaa. Caligulan kerrotaan pyytäneen senaattia antamaan Tiberiukselle samat kunnianosoitukset kuin Augustukselle oli aikaisemmin annettu. Näihin kuului muun muassa jumalaksi julistaminen, mutta tätä senaatti ei voinut hyväksyä.[11]
Valtakunnan virkamiehet vannoivat pian lojaalisuutensa Caligulalle ja tämän domukselle. Tiberiuksen hautajaispuheessaan Caligula painotti olevansa Germanicuksen poika ja julisti Augustuksen hallinnon tyylin paluuta. Caligula lupasi adoptoida Gemelluksen ja teki tästä princeps iuventutiksen. Nämä toimet painottivat sitä että Gemellus oli liian nuori ollakseen uhka Caligulalle. Ensimmäinen tehtävä uudelle keisarille oli saada kaikkien Rooman yhteiskuntaluokkien kannatus. Tiberiuksen testamentti oli luvannut pretoriaanikaartin sotilaille 500 sestertiusta, mutta Caligula nosti tämän tuhanteen. Eräässä mielessä rahat maksoivat kaartin lojaalisuuden, sen sijaan että ne olisivat olleet entisen keisarin palkka sotilaiden lojaalista palveluksesta. Caligula jakoi myös 75 sestertiusta kaikille Rooman kaupungissa asuneille kansalaisille. Tiberiuksesta poiketen Caligula ei säästellyt rahojaan järjestäessään sirkushuveja kansalle. Hän aloitti myös suuren rakennusohjelman.[12]
Hyvä alku
Caligulan valtakautta on joskus yritetty jakaa "hyvään" alkukauteen, jonka jälkeen seurasi hirmuvalta. Näiden kausien ajankohtaa on yritetty ajoittaa Antonian kuolemaan, Caligulan sairauteen syksyllä 37 tai hänen siskonsa Drusillan kuolemaan kesällä 38. Drusilla oli antiikin lähteiden mukaan niin rakas Caligulalle että heitä syytettiin insestistä. Drusillalla oletetaan olleen hillitsevä vaikutus veljeensä. Drusilla oli naimisissa erään Lucius Cassius Longinuksen kanssa, mutta Caligula antoi hänet vaimoksi Marcus Aemilius Lepidukselle, johon Caligula luotti täydellisesti. Sairautensa aikana Caligula antoi Lepidukselle sinettisormuksensa merkkinä siitä että jos hän sattuisi kuolemaan tulisi Lepiduksen Drusillan miehenä huolehtia Caligulan perinnöstä. Drusillan kuoleman jälkeen Caligula antoi julistaa hänet jumalaksi. Caligula halusi myös luultavasti että häntä palvottaisiin jumalana hellenististen kuninkaiden tyyliin.[13]
Sairaus
Caligula sairastui vakavasti vuoden 37 syksyllä. Sairauden tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä. Caligulan sairastumista surtiin koko valtakunnassa. Eräs ritarisäätyyn kuulunut Atanius Secundus lupasi taistella gladiaattorina jos Caligula paranisi. Eräs Publius Afranius Potitus taas lupasi antaa oman elämänsä, kunhan vain Caligula säilyisi hengissä. On epäselvää joutuivatko miehet todella toteuttamaan lupauksensa Caligulan parannuttua. Sairauden tarkasta syystä ei myöskään ole tietoa. Nykytutkijoiden arvioiden mukaan Caligula sairastui ehkä aivotulehdukseen, hypertyreoosiin tai johonkin virukseen. On myös vaikea arvioida oliko sairaudella vaikutusta Caligulan mielenterveyteen.[14]
Caligulan parantui vuoden 37 lopulla. Pian tämän jälkeen Gemellus ja Caligulan appi Silanus pakotettiin tekemään itsemurha. Gemellusta syytettiin siitä että hän oli aikonut käyttää Caligulan sairautta hyväkseen ja kaapata vallan itselleen. Tarkkaa syytä miksi Silanus pakotettiin tekemään itsemurha ei tiedetä. Silanus oli ollut jo Tiberiuksen aikaan yksi valtakunnan mahtavimmista miehistä ja ehkä Caligula pelkäsi tämän kaappaavan vallan itselleen tai osallistuneen salaliittoon, jonka tarkoitus oli nostaa Gemellus valtaistuimelle.[15]
Caligula meni uusiin naimisiin vuonna 37. Vaimon nimi oli joko Livia Orestilla (Suetoniuksen mukaan) tai Cornelia Orestilla (Dionin mukaan). Hän oli jo kihlautunut erään Gaius Calpurnius Pison kanssa, joka kuului merkittävään ja mahtavaan sukuun. Caligula vitsaili että hän oli ottanut uuden vaimonsa samalla tavalla kuin Augustus ja Romulus, jotka olivat ottaneet vaimokseen naisen joka oli jo naimisissa. Caligula kyllästyi pian uuteen vaimoonsa ja parin vuoden päästä hän karkotti Orestillan kun tämä palasi Pison luokse.[16]
Vuoden 38 alussa myös Macro ja tämän vaimo Ennia pakotettiin tekemään itsemurha. Macro oli ollut yksi Caligulan tärkeimmistä tukijoista ja onkin epäselvää miksi Caligula halusi päästä tästä eroon. Ehkä Macro oli osallistunut Silanuksen ja Gemelluksen salajuoneen tai sitten Caligula oli vain kyllästynyt vanhempaan mieheen joka yritti kontrolloida häntä.[17] On todennäköistä että Caligula nimitti kaksi eri henkilöä pretoriaanikaartin prefekteiksi. Ainakin prefektejä oli kaksi Caligulan hallituskauden lopulla. Vuonna 38 Herodes Agrippa matkusti Roomasta Juudeaan.[18]

Valtaan noustessaan Caligulalla ei ollut hallinnollista eikä sotilaallista kokemusta. Vähitellen hän humaltui vallasta – jopa niin pahasti, että ryhtyi vaatimaan itselleen samanlaista kohtelua kuin jumalat. Hän muuttui pöyhkeäksi, vähätteli muita ja korosti oikeuttaan tehdä mitä tahansa kenelle tahansa. Caligula perusti Roomaan temppelin, jossa hänelle sai uhrata, ja Jerusalemin temppelin hän halusi muuttaa kokonaan omaksi palvontapaikakseen. Hän hakkautti päät kaikilta kuuluisilta jumalkuvilta, jotka sai käsiinsä, ja korvasi ne omilla kasvonpiirteillään. Hän keskusteli luontevasti muiden jumalien kanssa. Esimerkiksi Capitoliumissa hän piti usein Juppiterin kanssa kahdenkeskisiä ja salaperäisiä neuvotteluja ja uhkasi lopuksi, että Juppiterin herruus olisi pian lopussa. Caligulalla oli tarve varmistaa jumalaksi pääsynsä jo ennen kuolemaansa, mutta hänet saattoi julistaa jumalaksi ainoastaan senaatti. Se ei kuitenkaan ollut myöntyväinen ennen kaikkea siksi, että Caligula oli vielä elossa. Roomassa jumaliksi julistettiin ainoastaan kuolleita. Caligula ryhtyikin korostamaan jumalallisuuttaan käyttämällä rannerenkaita, silkkisiä naisten pukuja, sotilaskenkiä ja viittaa, jotka oli koristeltu jalokivillä. Joskus hänellä oli myös Aleksanteri Suuren rintahaarniska, joka oli nostettu tämän haudasta. Koska senaatti ei edelleenkään suostunut myöntämään Caligulan jumalallisuutta, hän vähensi senaatin valtaa ja nöyryytti senaattoreja pakottamalla heidät juoksemaan pitkiä matkoja keisarin vaunujen vierellä tai määräämällä heidät tarjoilijan tehtäviin.

Vaikka senaatti ei pitänyt Caligulasta, nautti hän silti suuresta kansansuosiosta. Caligula järjesti kansalle paljon huvituksia: gladiaattoritaisteluja ja teatteriesityksiä. Hän myös rakennutti uusia julkisia rakennuksia. Hän järjesti huvituksia myös itselleen. Caligulan ehkä kuuluisin päähänpisto oli rakentaa Baiaen lahden yli lähes viisi ja puoli kilometriä pitkä ponttonisilta kauppalaivoista.[19] Tiberiuksen aikana keisarin hoviastrologi oli nimittäin ennustanut, että Caligula voisi yhtä vähän tulla keisariksi kuin ratsastaa Napolinlahden yli. Sillan valmistuttua Caligula ratsasti ylpeänä Aleksanteri Suuren rintahaarniska yllään sillan yli. Takaisin päin tullessaan hän pysähtyi keskelle siltaa ja ryhtyi ylistämään urotekojaan. Tämän jälkeen hän piti valtavat juhlat itsensä kunniaksi. Kun ihmiset alkoivat olla tarpeeksi humalassa, Caligula käski heittää heidät kaikki mereen. Caligula oli kuuluisa kyvystään keksiä uusia tapoja tuhlata rahaa – hän söi kullattua leipää, kylpi öljyssä, rakennutti 70 metrin pituisia laivoja, jotka olivat jalokivien peitossa ja joiden kannella oli kokonaisia hedelmäpuutarhoja. Näin hän sai tuhlattua Tiberiuksen keräämät kolme miljardia sesteriusta jo kauan ennen kuin oli ollut vuottakaan keisarina. Rahapulassa hän alkoi hankkia rahaa erilaisilla huutokaupoilla, perinnöillä ja riitajutuilla. Hän nosti myös veroja ja pani verolle prostituution, Roomaan tuodut elintarvikkeet ja kuljetuspalkkiot.

Sotapäällikkönä Caligula menestyi erittäin huonosti huolimatta siitä, että hän oli kasvanut sotilasleirillä. Tästä välittämättä hän halusi lähteä sotimaan ja viettää sen jälkeen aikansa hienoimman triumfin. Caligula kokosi sotajoukon ja lähti matkaan. Itse hän ei kuitenkaan ratsastanut, vaan häntä kannettiin kantotuolissa. Gallian asukkaiden piti lakaista tie ja kastella se vedellä, ettei siitä lentäisi pölyä. Kun Caligula ja hänen sotajoukkonsa pääsivät Germanian rajalle, he eivät kohdanneet ketään, jonka kanssa olisivat taistelleet. Tällöin hän puetti henkivartiostossaan olevia germaaneja vihollisiksi ja otti heidät vangeiksi. Hän komensi myös armeijansa taistelurintamaan Englannin kanaalin rannikolle ja käski sotajoukkonsa juosta veteen keräämään simpukankuoria. Sen jälkeen hän rakennutti majakan tämän ”voittonsa” muistoksi. Tämän farssin jälkeen lähdettiin takaisin Roomaan suunnittelemaan triumfia. Sitä hän ei tosin koskaan saanut pitää, sillä 24. tammikuuta vuonna 41 Caligula kuoli 28-vuotiaana salaliittolaisten tikariniskuihin. Caligulan ollessa yksin eräällä käytävällä hänen kimppuunsa kävi Cassius Chaerea, joka oli ollut aikaisemmin Germanicuksen armeijassa ja jolla oli henkilökohtaisia syitä vihata Caligulaa. Samalla tapettiin myös Caligulan vaimo Caesonia ja heidän tyttärensä Julia Drusilla, jonka pää murskattiin seinään. Murhaajina olivat kolme pretoriaanikaartin sotilasta, mutta toimeksiantajia olivat luultavasti muutamat senaatin jäsenet.
Caligula ehti olla vallassa kolme vuotta ja kymmenen kuukautta.
Jälkimaine
Caligulan sanotaan olleen mielenvikainen ja raaka despootti. Hänestä kerrotaan lukuisia tarinoita, kuten että hän nimesi hevosensa Incitatuksen senaattoriksi, hänellä huhuttiin olleen insestinen suhde Drusilla-siskoonsa ja kahteen muuhun siskoonsa ja että hän järjesti orgioita palatsissaan. Tarinoiden todenperäisyyttä on vaikea selvittää.
Syitä Caligulan käytökseen on pohdittu paljon. Kaksi tavallisinta selitystä ovat, että hän oli joko mielenvikainen tai sitten historioitsijat ovat vääristelleet häntä koskevia tietoja. Esimerkiksi hevosen nimittäminen senaattoriksi saattoi olla tapa osoittaa halveksuntaa senaattia kohtaan, ja senaattimyönteinen historiankirjoitus ei perinteisesti katsellut hyvällä senaatin asemaa pilkanneita.
Perhe
Caligula oli naimisissa neljästi. Hän sai neljännen vaimonsa Milonia Caesonian kanssa tyttären Julia Drusillan.[20]
Junia Claudilla
Livia Orestilla (Cornelia Orestilla)
Lollia Paulina
Milonia Caesonia
Antiikin lähteet
Tärkeimmät lähteet Caligulan elämästä ovat Suetoniuksen kirjoittama Caligulan elämäkerta ja Dion Kassioksen Rooman historian kirja 59, joka käsittelee Caligulan hallituskautta. Suetoniuksen elämäkerta on ongelmallinen koska hän ei kerro tapahtumia kronologisessa järjestyksessä ja koska Suetonius ei ole kovin kiinnostunut poliittisista tapahtumista siinä määrin kun ne eivät liity Caligulan henkilöön. Suetonius toistaa elämäkerroissaan kritiikittömästi pahimmatkin juorut ja värikkäimmät anekdootit. 200-luvulla elänyt Dion käsitteli Rooman historian kuningasajasta Severus Alexanderiin asti. Dionin teos luetteloi tapahtumia, mutta ei sisällä minkäänlaista syvempää analyysia ja Suetoniuksen teoksen tavoin se sisältää myös epäuskottavia tapahtumia. Dionin teoksen 59. kirjan loppu ja 60. kirjan alku ovat kadonneet. Näissä kirjoissa Dion käsitteli vuoden 40 tapahtumia ja näistä on säilynyt nykypäivään vain Johannes Ksifilinoksen (1000-luku) ja Johannes Zonaraksen (1100-luku) lyhennelmät.[21]
Tärkeä aikalaislähde Caligulan elämästä on Seneca, joka oli silminnäkijä ja joka tunsi Caligulan henkilökohtaisesti. Seneca oli enemmänkin filosofi kuin historioitsija, mutta hän käyttää usein ajankohtaisia tapahtumia esimerkkeinä teoksissaan. Seneca oli kuitenkin tunnettu imartelija, joka ylisti elossa olevia keisareita, mutta haukkui heidän kuolleet edeltäjänsä. Senecalla oli syytä vihata Caligulaa niin henkilökohtaisista kuin poliittisista syistä, koska Caligula ajoi hänet muun muassa maanpakoon ja haukkui hänen kirjoitustyyliään.[22]
Toinen aikalaislähde oli Filon Aleksandrialainen, joka johti juutalaista valtuuskuntaa Roomaan vuonna 39/40. Filon kirjoitti kaksi nykypäivään säilynyttä teosta, jotka käsittelivät Caligulan aikakautta. In Flaccum ja Legatioksi yleisesti kutsuttu teos käsittelevät etupäässä juutalaisten kannalta tärkeitä tapahtumia, mutta niissä käsitellään myös joskus Rooman tapahtumia. Filon yrittää aina esittää juutalaiset parhaassa mahdollisessa valossa ja hän ei peittele Caligulaa vastaan tuntemaansa vihaa.[23]
Caligulan hallituskautta käsittelee myös Josefuksen Juutalaisten muinaisajat kirja 19.1–211. Tacituksen teoksen Caligulaa käsitellyt osa on hävinnyt, mutta hän viittaa Caligulaan useaan otteeseen teoksissaan. Kaikki nykypäivään säilyneet lähteet ovat vihamielisiä Caligulaa kohtaan. Kirjallisten lähteiden lisäksi Caligulan hallituskaudelta on myös numismaattisia ja epigrafisia lähteitä.[24]
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Henrikson, Alf| title = Antiikin tarinoita| others = Translated by Maija Westerlund| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 2004| version = (Antikens historier, 1959)| id = ISBN 951-0-18515-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka| title = Rooman keisarit| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 2005| id = ISBN 951-23-4546-3}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alan K. Bowman et al.| title = The Cambridge Ancient History Volume X, The Augustan Empire, 43 BC–AD 69| publisher = Cambridge University Press| year = 2005| id = ISBN 0-521-30199-8}} Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Citation error, replace with{{cite book| author = Anthony A. Barrett| title = Caligula: The Corruption of Power| publisher = Routledge| year = 2002| id = ISBN 9780203137765| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Anthony A. Barrett| title = Caligula: The Corruption of Power| publisher = Yale University Press| year = 1990| id = ISBN 978030007429-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate= (help)
Viitteet

Caligula
Caligula
Caligula
Luokka:Rooman keisarit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Gifun prefektuuri () on prefektuuri Chūbun alueella Japanissa. Sen pääkaupunki on Gifu. Koska se sijaitsee aivan Japanin keskiosassa, sillä on ollut kauan merkittävä asema kulkureittien risteysalueena, joka on yhdistänyt maan itä- ja länsiosat toisiinsa esimerkiksi Nakasendō-tien kautta. Sengoku-kaudella monet käyttivät Gifusta sananlaskua "hallitse Gifua niin hallitset Japania".[1]
Historia
Alue, joka muodostaa nykyisen Gifun prefektuurin, tuli Yamato-hovin hallintaan 300-luvun puolivälissä. Koska se sijaitsee Honshūn saaren keskellä, siellä on käyty useita Japanin historian kannalta ratkaisevia taisteluita. Varhaisin merkittävä kahakka oli Jinshin-sota vuonna 672, jonka seurauksena Temmusta tuli Japanin 40. keisari.
Gifun prefektuurin alue koostuu entisistä Hidan ja Minon provinsseista sekä pienemmistä Echizenin ja Shinanon provinssien osista. Prefektuuri on saanut nimensä pääkaupungiltaan Gifulta, jonka nimesi vuorostaan Oda Nobunaga taistellessaan Japanin yhdistämiseksi vuonna 1567.[2] Nimen ensimmäinen kirsjoitusmerkki on otettu legendaariselta Qishan-vuorelta (岐</b>山), jolta suuri osa Kiinasta yhdistettiin, ja toinen kirjoitusmerkki Kungfutsen syntymäkaupungin Qufun (曲<b data-parsoid='{"dsr":[2740,2747,3,3]}'>阜) nimestä.[3] Nobunaga valitsi merkit, koska hän halusi yhdistää Japanin valtaansa ja tulla tunnetuksi suurena ajattelijana.
Historiallisesti prefektuuri toimi Japanin miekanvalmistuksen keskuksena. Sekin kaupunki tunnettiin Japanin parhaista miekoista. Myöhemmin sen vahvuuksiksi nousivat muotiteollisuus (erityisesti Gifun kaupungissa) ja lentokoneteollisuus (Kakamigaharassa).
28. lokakuuta 1891 Mino-Owarin maanjäristys iski alueelle. Sen episentrumi oli nykyisen Motosun kaupungin alueella.[4] Maanjäristyksen magnitudi oli arviolta 7,5–8,0, ja se jätti maahan noin 80km pitkän murtumalinjan, joka on edelleen näkyvissä.[5]
Maantiede

Gifu on yksi Japanin harvoista sisämaaprefektuureista. Sillä on yhteistä rajaa seitsemän muun prefektuurin kanssa: Aichin, Fukuin, Ishikawan, Mien, Naganon, Shigan ja Toyaman. Kaikki Japanin postinumerot alkavat kolminumeroisella tunnuksella, joka vaihtelee 001:stä 999:ään – osassa Gifun prefektuuria tunnus on 500, mikä on jälleen yksi osoitus prefektuurin sijainnista aivan Japanin keskellä.
Alueet
Gifun prefektuurissa on viisi epävirallista aluetta, joiden kautta kunnat tekevät yhteistyötä. Alueet ovat Seinō,[6] Gifu,[7] Chūnō,[8] Tōnō[9] ja Hida.[10] Alueiden rajoja ei ole tarkkaan määritelty.
Topografia
Pohjoiselle Hidan alueelle luonteenomaisia ovat korkeat vuoret, joista osa kuuluu Japanin Alppeihin. Eteläinen Minon alue kuuluu suurimmaksi osaksi hedelmälliseen ja laajaan Nōbin tasankoon. Valtaosa prefektuurin väestöstä asuu eteläosassa lähellä virallista suurkaupunkia Nagoyaa.
Vuoristoiseen Hidan alueeseen kuuluvat sekä Hidavuoret, joita kutsutaan "pohjoisalpeiksi", että Kisovuoret, jotka tunnetaan "keskialppeina". Ryōhakuvuoret sijaitsevat myös Hidan alueella. Muita merkittäviä vuorijonoja ovat Ibukivuoret ja Yōrōvuoret.
Suurin osa Minon alueesta sijaitsee Kison kolmen joen eli Ibin, Kison ja Nagaran tulvatasangolla. Jokien lähteet ovat Naganon prefektuurissa, ja ne virtaavat lopulta Aichin ja Mien prefektuurien kautta Isenlahteen. Muita merkittäviä jokia Gifun alueella ovat Jinzū, Takahara, Shō, Shōnai, Yahagi ja Itoshiro.
Ilmasto
Koska Minon aluetta ympäröivät matalat vuoret, lämpötila vaihtelee huomattavasti eri vuodenaikoina. Talvet ovat kylmiä ja kesät kuumia. Esimerkiksi itäisessä Tajimin kaupungissa mitataan yleensä koko Japanin kuumimmat lämpötilat, ja 16. elokuuta 2007 Japanin historian kuumin lämpötila mitattiin juuri Tajimissa, jossa elohopea kohosi 40,9 celsiusasteeseen.[11] Kesät ovat kuumia, koska rantaviivattomalle alueelle muodostuu lämpösaareke, ja tilannetta pahentaa kuuma ja kuiva Ibukivuorten yli Kansain alueelta puhaltava föhn-tuuli. Korkeampi Hidan alue on yleensä viileämpi kuin Mino, vaikka sielläkin mitataan joskus äärimmäisen korkeita lämpötiloja. Takayaman kaupunkiin kuuluva Shōkawa sijaitsee vuorilla ja sitä on sijaintinsa vuoksi kutsuttu Honshūn kylmimmäksi asutetuksi paikaksi.
Talous
Gifun talouteen kuuluu useita perinteisiä elinkeinoja, kuten maatalous ja paperinvalmistus, mutta nykyään sitä hallitsee Nagoyan alueelta Gifuun levinnyt moderni teollisuus, kuten auto- ja lentokoneteollisuus. Prefektuurissa on kuitenkin myös suuri määrä pienten komponenttien kuten hienomekaniikan, muottien ja muovien valmistajia.
Perinteiset elinkeinot
Minon alue on ollut pitkään tunnettu korkealaatuisesta Mino washi -paperistaan, joka on vahvempaa ja ohuempaa kun suurin osa muusta Japanissa valmistetusta paperista. Japanin armeija käytti sitä toisen maailmansodan aikana.[12] Paperiteollisuuteen kuuluvat myös Gifu-paperilyhtyjen ja Gifu-sateenvarjojen valmistus prefektuurin pääkaupungissa. Muita perinteisiä prefektuurin alueella valmistettavia esineitä ovat Mino-yaki-keramiikka (Tajimissa, Tokissa ja Mizunamissa), ruokailuvälineet (Sekissä) ja lakkatyöt (Takayamassa).
Koska Gifun alueella on laajoja, maanviljelykelpoisia tasankoja, maatalous on myös merkittävä elinkeino. Lisäksi pohjoisen metsistä saadaan puuta puuesineitä (kuten merimetsokalastukseen tarkoitettuja veneitä) varten. Kirkasvetisiä jokia käytetään saken valmistukseen.
Moderni teollisuus
Kakamigaharalla on nykyisin merkittävä asema prefektuurin teollisuudessa. Kaupungissa sijaitsevat Kawasakin ja Mitsubishin suuret lentokoneteollisuusyksiköt sekä lisäksi useita metalliteollisuuden ja valmistustekniikan yrityksiä.
Informaatioteknologia on myös saanut jalansijaa: Softopia Japan sijaitsee Ōgakissa ja VR Techno Japan Kakamigaharassa. Myös pääkaupunki Gifu Ōgakin ja Kakamigaharan välissä on tehnyt töitä IT-alan vahvistamiseksi.
Matkailu

Prefektuurissa on useita suosittuja matkailunähtävyyksiä. Suosituimmat kohteet ovat Gifun kaupunki, Gero, Shirakawa ja Takayama. Gifu tunnetaan merimetsokalastuksesta, jolla on yli 1300 vuoden pituinen historia, ja Oda Nobunagan ja Saitō Dōsanin pitkäaikaisesta oleskelusta kaupungissa. Gero tunnetaan rentouttavista kuumista lähteistään, jotka houkuttelevat kaupunkiin turisteja ympäri vuoden. Shirakawan historialliset kylät ovat Unescon maailmanperintökohde. Takayama on kuuluisa perinteisestä arkkitehtuuristaan ja kaupunkia kutsutaan usein "pieneksi Kiotoksi".
Gifussa on järjestetty myös useita kansainvälisiä tapahtumia. Gifun kaupungissa sijaitsee suuri World Event and Convention Complex Gifu. Vuoden 2005 soudun maailmanmestaruuskilpailut pidettiin Kaizussa.
Tiede
Kamiokan alueella Hidan kaupungissa sijaitsevat Super-Kamiokanden ja KamLANDin koelaitokset, neutriino- ja antrineutriinoilmaisimet. Super-K sijaitsee tuhannen metrin syvyydessä Mozumin kaivoksessa ja etsii neutriinoja yläilmakehästä, auringosta ja supernovista.
Väestö
1. syyskuuta 2007 Gifun prefektuurin väkiluku oli 2101969. Arviolta 1,8 miljoonaa henkeä asui suurkaupungeissa (shi) ja loput kaupungeissa (machi) ja kylissä.[13] Miehiä prefektuurin väestöstä oli 48,4 prosenttia, naisia 51,6 prosenttia.[13] 14,4 prosenttia asukkaista on 14-vuotiaita tai nuorempia ja 22,1 prosenttia 65-vuotiaita tai vanhempia.
Japanin väestönlaskennan mukaan maan väestön keskipiste sijaitsee Gifun prefektuurissa. Vuonna 2000 se sijoitettiin Mugin entiseen kaupunkiin, joka on myöhemmin yhdistynyt Sekiin. Viimeisimmässä vuoden 2005 väestönlaskennassa se oli siirtynyt hieman itään päin mutta sijaitsi edelleen Gifussa.
Aluejako

Suurkaupungit
Gifun prefektuurissa on 21 suurkaupunkia (shi):

Ena
Gero
Gifu (pääkaupunki)
Gujō
Hashima
Hida
Kakamigahara
Kani
Kaizu
Mino
Minokamo
Mizuho
Mizunami
Motosu
Nakatsugawa
Ōgaki
Seki
Tajimi
Takayama
Toki
Yamagata
Kaupungit ja kylät
Kaupungit (machi) ja kylät piirikunnittain:

Lähteet

Aiheesta muualla

 (in Japanese) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. (in Portuguese)

*