Adam on yleinen etu- ja sukunimi, joka juontaa juurensa Aadamiin, Raamatun mukaan ensimmäiseen Jumalan luomaan ihmiseen. Adam-nimillä ja lyhenteillä tunnetaan myös lukuisia muita asioita. Suomessa nimi on käytössä myös muunnelmana Aatami.
Suomessa nimi Adam on Väestörekisterikeskuksen tietojen mukaan annettu vuoteen 2016 mennessä 3 447 miehelle ja noin 60 naiselle. Muodossa Aadam nimi on annettu noin 225 miehelle ja alle 15 naiselle.[1]
Adam etunimenä
Suomalaisia Adam-nimisiä
Adam Fredenstierna (1685–1772), hovioikeudenneuvos, oikeuskansleri ja poliitikko
Adam Halme (1873–1933), kansanedustaja (SDP)
Adam Honkanen (1835–1913), kansanrunoilija ja ennustaja
Adam Ivendorff (1814–1879), kirkonvartija, suntio ja kiertokoulun opettaja
Adam Krogerus (k. 1918), suomalainen punakaartilainen
Adam Laakkonen (1883–1926), kansanedustaja (SDP)
Aadam Leino (1858–1897), toimittaja ja suomentaja
Adam Malm (1892–1983), suomalainen painija ja Helsingin punakaartin Jyryn komppanian päällikkö
Adam Sasslin (1795–1849), maanviljelijä, suomalaisen kansanopetuksen edistäjä, Jumesniemen kirkko-koulun perustaja
Adam Vidjeskog (s. 1998), jalkapalloilija
Adam Wallius (s. 1832), seppä ja ilmailun pioneeri
Adam Wilke (1798–1847), mesenaatti.
Muita Adam-nimisiä
Adam Almqvist (s. 1991), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam Anderson (s. 1984), brittiläinen kitaristi ja kosketinsoittaja
Adam Ant, oik. Stuart Leslie Goddard (s. 1954), brittiläinen pop- ja punk-muusikko, Adam & the Ants -yhtyeen laulusolisti
Adam Armstrong (s. 1997), englantilainen jalkapalloilija
Adam Bałabuch (s. 1961), puolalainen katolinen piispa
Adam Baldwin (s. 1962), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Barwood (s. 1992), uusiseelantilainen alppihiihtäjä
Adam Batirov (s. 1985), venäläinen vapaapainija
Adam Beach (s. 1972), yhdysvaltalainen näyttelijä.
Adam Beechen (s. 1968), yhdysvaltalainen sarjakuvien kirjoittaja
Adam Beyer (s. 1976), ruotsalainen tekno-artisti ja DJ
Adam Bielan (s. 1974), puolalainen poliitikko ja europarlamentaarikko
Ádám Bogdán (s. 1987), unkarilainen jalkapalloilija
Adam Boqvist (s. 2000), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam Borzęcki (s. 1978), puolalais-saksalainen jääkiekkoilija
Adam Bremeniläinen (n. 1045–1081), bremeniläinen pappi ja historiankirjoittaja
Adam Brody (s. 1979), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Brown (s. 1980), englantilainen näyttelijä
Adam Burish (s. 1983), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Burt (s. 1969), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Busch (s. 1978), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Cabral (s. 1994), kanadalainen näyttelijä
Adam Campbell (s. 1980), englantilainen näyttelijä.
Adam Carl (s. 1971), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Carolla (s. 1964), yhdysvaltalainen radio- ja TV-persoona sekä koomikko.
Adam Carroll (s. 1982), pohjoisirlantilainen kilpa-autoilija
Adam Cieślar (s. 1992), puolalainen yhdistetyn hiihtäjä
Adam Clayton (s. 1960), englantilainen rockmuusikko
Adam Clendening (s. 1992), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Copeland, Edge (s. 1973), kanadalainen showpainija
Adam Cracknell (s. 1985), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Creighton (s. 1965), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Philippe de Custine (1740–1793), ranskalainen kenraali
Adam Czartoryski (1770–1861), puolalainen ruhtinas ja kapinanjohtaja
Adam Czerniaków (1880–1942), puolalainen senaattori ja Varsovan gheton johtaja
Adam Darius (1930–2017), yhdysvaltalainen tanssija, miimikkotaiteilija, kirjailija ja koreografi
Adam Darski (s. 1977), puolalainen Behemoth-yhtyeen perustaja
Adam Deacon (s. 1983), englantilainen näyttelijä ja hip hop -artisti
Adam Deadmarsh (s. 1975), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Deutsch (s. 1995), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam DeVine (s. 1983), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Driver (s. 1983), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Dutkiewicz (s. 1977), yhdysvaltalainen kitaristi ja säveltäjä
Adam Dyczkowski (s. 1932), puolalainen katolinen piispa
Adam Eckersley (s. 1985), englantilainen jalkapalloilija
Adam Joseph Exner (s. 1928), kanadalainen katolinen arkkipiispa
Adam Faith, oik. Terence Nelhams-Wright (1940–2003), englantilainen rocklaulaja, näyttelijä, sijoittaja ja liike-elämän asiantuntija
Adam Federici (s. 1985), australialainen jalkapalloilija
Adam Ferguson (1723–1816), skotlantilainen filosofi
Adam le Fondre (s. 1986), englantilainen jalkapalloilija
Adam Foote (s. 1971), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Fox (s. 1998), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Freeland (s. 1973), brittiläinen musiikkituottaja
Adam Friberg (s. 1991), ruotsalainen tietokonepelaamisen ammattilainen
Adam Garcia (s. 1973), australialainen näyttelijä
Adam Gaudette (s. 1996), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Gemili (s. 1993), brittiläinen pikajuoksija
Adam Gilljam (s. 1990), ruotsalainen jääpalloilija
Adam Ginning (s. 2000), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam Goldstein (1973–2009), yhdysvaltalainen klubi-DJ ja mixaaja
Adam Gontier (s. 1978), kanadalainen rockmuusikko
Adam Taylor Gordon (s. 1993), yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
Adam Graves (s. 1968), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Green (s. 1975), yhdysvaltalainen televisio-elokuvaohjaaja, näyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja
Adam Green (s. 1981), yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä
Adam Green (s. 1990), yhdysvaltalainen alamäkiluistelija
Adam Gregory (s. 1987), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Hall (s. 1980), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam de la Halle (1237–1288), ranskalainen truveeri, runoilija ja säveltäjä
Adam Hammill (s. 1988), englantilainen jalkapalloilija.
Adam Hann-Byrd (s. 1982), yhdysvaltalainen näyttelijä.
Adam Hansen (s. 1981), australialainen maantiepyöräilijä
Adam Hefter (1871–1970), itävaltalainen katolinen arkkipiispa
Adam Henrique (s. 1990), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Holzman (s. 1960), yhdysvaltalainen kitaristi
Adam Horovitz (s. 1956), yhdysvaltalainen muusikko, Beastie Boys -yhtyeen jäsen
Adam Horowitz (s. 1971) yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja ja tuottaja
Adam Horst (s. 1986), kanadalainen alamäkiluistelija
Adam Huss (s. 1977), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Irigoyen (s. 1997), yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja tanssija
Adam Jarzębski (n. 1590–1648), puolalainen säveltäjä, viulisti, runoilija ja kirjailija
Adam Johnson (s. 1987), englantilainen jalkapalloilija
Adam Jones (s. 1965), yhdysvaltalainen kitaristi
Adam Kaczmarek (s. 1961), puolalainen pistooliampuja ja maailmanmestari
Aadam Ismaeel Khamis (s. 1989), bahrainilainen kestävyysjuoksija
Adam Khan (s. 1985), brittiläis-pakistanilainen moottoriurheilija
Adam Killian (s. 1975), yhdysvaltalainen pornonäyttelijä
Adam Korpak (s. 1936), puolalainen graafikko, valokuvaaja, taidemaalari ja kirjailija
Adam Kozłowiecki (1911–2007), puolalainen katolinen arkkipiispa ja kardinaali
Adam Kszczot (s. 1989), puolalainen 800 metrin juoksija
Adam Lallana (s. 1988), englantilainen jalkapalloilija
Adam Lamberg (s. 1984), yhdysvaltalainen näyttelijä.
Adam Lambert (s. 1982), yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä
Adam Lamhamedi (s. 1995), kanadalais-marokkalainen alppihiihtäjä
Adam Larsson (s. 1992), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam Laxman (1766–1806), venäläinen tutkimusmatkailija.
Adam Ledwoń (1974–2008), puolalainen jalkapalloilija ja kommentaattori
Adam Lepa (s. 1939), puolalainen katolinen piispa
Adam Levine (s. 1979), yhdysvaltalainen muusikko, Maroon 5 -yhtyeessä.
Adam Ludvig Lewenhaupt (1659–1719), ruotsalainen kenraali ja sotapäällikkö
Adam Josipovitš Lipski (s. 1860), venäläinen senaattori ja salaneuvos, Suomen vt. kenraalikuvernööri maaliskuussa 1917
Adam Lisewski (s. 1944), puolalainen miekkailija
Adam Liška (s. 1999), slovakialainen jääkiekkoilija
Adam Lowry (s. 1993), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Maher (s. 1993), alankomaalainen jalkapalloilija
Adam Joseph Maida (s. 1930), yhdysvaltalainen katolinen arkkipiispa ja kardinaali
Adam Malinowski (s. 1977), puolalainen metallimuusikko ja säveltäjä
Adam Małysz (s. 1977), puolalainen mäkihyppääjä ja ralliautoilija
Ádám Marosi (s. 1984), unkarilainen nykyaikainen viisiottelija ja olympiavoittaja
Adam Masuhr, o.s. Andersson (s. 1983), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam Matuszczyk (s. 1989), puolalainen jalkapalloilija
Adam McKay (s. 1968), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja, koomikko ja näyttelijä
Adam McQuaid (s. 1986), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Mickiewicz (1798–1855), puolalainen runoilija.
Adam Miller (s. 1984), yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
Adam Mitchell (s. 1944), brittiläinen lauluntekijä ja musiikkituottaja
Adam Gottlob Moltke (1710–1792), tanskalainen maakreivi ja hovimies
Adam Wilhelm Moltke (1785–1864), tanskalainen kreivi ja valtiomies, Tanskan pääministeri 1848–1852
Adam Morrison (s. 1984), yhdysvaltalainen koripalloilija
Adam Muraszko (s. 1976), tšekkiläinen muusikko ja säveltäjä
Adam Nagy (s. 1993), slovakialainen jääkiekkomaalivahti
Ádám Nagy (s. 1995), unkarilainen jalkapalloilija
Adam Nawałka (s. 1957), puolalainen jalkapalloilija ja valmentaja
Adam Neiman (s. 1978), yhdysvaltalainen pianisti ja säveltäjä
Adam Nelson (s. 1975), yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä
Adam Oates (s. 1962), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Odzimek (s. 1944), puolalainen katolinen piispa
Adam Gottlob Oehlenschläger (1779–1850), tanskalainen kirjailija ja estetiikan professori
Adam Friedrich Oeser (1717–1799), saksalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja vaskenpiirtäjä
Adam Okruašvili (s. 1989), georgialainen judoka
Adam Olearius (1603–1671), saksalainen matemaatikko, maantieteilijä ja kirjastonhoitaja
Adam Ollas-Mattsson (s. 1996), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam Opel (1837–1895), saksalainen autotehtailija, Opelin perustaja
Adam Papée (1895–1990), puolalainen miekkailija
Adam Pardy (s. 1984), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Parr (s. 1965), brittiläinen liikemies
Adam Pavlásek (s. 1994), tšekkiläinen tennispelaaja
Adam Peaty (s. 1994), brittiläinen uimari
Adam Pelech (s. 1994), kanadalainen jääkiekkoilija
Ádám Pintér (s. 1988), unkarilainen jalkapalloilija
Adam Polášek (s. 1991), tšekkiläinen jääkiekkoilija
Adam Price (s. 1968), brittiläinen poliitikko
Adam Ptáček (s. 1980), tšekkiläinen seiväshyppääjä
Adam Raga (s. 1982), espanjalainen trial-kuljettaja
Adam Reideborn (s. 1992), ruotsalainen jääkiekkomaalivahti
Adam Riess (s. 1969), yhdysvaltalainen astrofyysikko, Nobelin fysiikanpalkinnon saaja
Adam Rippon (s. 1989), yhdysvaltalainen taitoluistelija
Adam Roberts (s. 1973), brittiläinen tutkija, kriitikko ja kirjailija
Adam Rodríguez (s. 1975) yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Russo (s. 1983), kanadalais-italialainen jääkiekkomaalivahti
Adam Ružička (s. 1999), slovakialainen jääkiekkoilija
Adam Saitijev (s. 1977), tšetšeeniläinen vapaapainija
Adam Sandler (s. 1966), yhdysvaltalainen näyttelijä, koomikko ja tuottaja
Adam Aleksander Sanguszko (1590–1653), puolalainen aatelismies ja voivodi, Kiovan linnanherra
Adam Stefan Sapieha (1867–1951), puolalainen katolinen arkkipiispa ja kardinaali
Adam Savage (s. 1967), yhdysvaltalainen televisiotoimittaja, Myytinmurtajat.
Adam Scott (s. 1980), australialainen golfaaja
Adam Scott (s. 1973), yhdysvaltalainen näyttelijä, koomikko, tuottaja ja podcaster
Adam Sedgwick (1785–1873), englantilainen geologi
Adam G. Sevani (s. 1992), armenialais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja tanssija
Adam Shankman (s. 1964), yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja.
Adam Silver (s. 1962), yhdysvaltalainen lakimies ja NBA-koripalloliigan komissaari
Adam Sinclair (s. 1977), skotlantilainen näyttelijä
Adam Smith (1723–1790), skotlantilainen taloustieteilijä ja moraalifilosofi
Adam Szal (s. 1953), puolalainen katolinen piispa
Ádám Szalai (s. 1987), unkarilainen jalkapalloilija
Adam Tambellini (s. 1994), kanadalainen jääkiekkoilija
Adam Taubitz (s. 1967), saksalainen jazzmuusikko, orkesterinjohtaja ja säveltäjä
Adam Tensta (s. 1983), ruotsalainen hip hop -artisti
Adam Thomas (s. 1987), brittiläinen näyttelijä
Adam Tilander (s. 1998), ruotsalainen jääkiekkoilija
Adam Tooze (s. 1961), brittiläinen taloushistorioitsija
Adam von Trott zu Solz (1909–1944), saksalainen lakimies ja diplomaatti, heinäkuun 20. päivän salaliiton jäsen
Adam Van Wyk, yhdysvaltalainen animaattori
Ádám Vay (s. 1994), unkarilainen jääkiekkomaalivahti
Adam Vella (s. 1971), australialainen ampuja
Adam Victorilainen (k. 1146), ranskalainen runoilija ja säveltäjä.
Adam Vinatieri (s. 1972), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Adam Waczyński (s. 1989), puolalainen koripalloilija
Adam Wakeman (s. 1974), englantilainen kosketinsoittaja
Adam Weishaupt (1748–1830), saksalainen kirkko-oikeuden professori, Baijerin Illuminatin perustaja.
Adam West (1928–2017), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Wilcox (s. 1992), yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti
Adam Wiltzie (s. 1969), yhdysvaltalainen säveltäjä ja ambient-muusikko
Adam Wójcik (1970–2017), puolalainen koripalloilija
Adam Woodyatt (s. 1968), brittiläinen näyttelijä.
Adam Wylie (s. 1984), yhdysvaltalainen näyttelijä
Adam Yates (s. 1992), englantilainen maantiepyöräilijä
Adam Yauch (1964–2012), yhdysvaltalainen muusikko, Beastie Boys
Adam Young (s. 1986), yhdysvaltalainen muusikko
Adam Žampa (s. 1990), slovakialainen alppihiihtäjä
Adam Zbořil (s. 1995), tšekkiläinen jääkiekkoilija
Adam Åhman (s. 1999), ruotsalainen jääkiekkomaalivahti.
Adam-nimisiä hallitsijoita
Hans Adam I (1657–1712), Liechtensteinin ruhtinas vuosina 1684–1712
Hans Adam II (s. 1945), Liechtensteinin ruhtinas vuodesta 1989
Josef Johann Adam (1690–1732), Liechtensteinin ruhtinas 1721–1732.
Adam sukunimenä
Adolphe Adam (1803–1856), ranskalainen säveltäjä, Louis Adamin poika
Albrecht Adam (1786–1862), saksalainen taidemaalari
Charlie Adam (s. 1985), skotlantilainen jalkapalloilija
François-Nestor Adam (1903–1990), sveitsiläinen katolinen piispa
Gene Adam, yhdysvaltalainen metallimusiikin laulaja
Karl Adam (1876–1966), saksalainen teologi
Ken Adam (1921–2016), brittiläinen elokuvalavastaja
Louis Adam (1758–1848), ranskalainen säveltäjä ja pianopedagogi, Adolphe Adamin isä
Luke Adam (s. 1990), kanadalainen jääkiekkoilija
Lucien Adam (1833–1918), ranskalainen tuomari ja kieltentutkija
Marianne Adam (s. 1951), itäsaksalainen kuulantyöntäjä
Marie-Christine Adam (s. 1950), ranskalainen näyttelijä
Paul Adam (1862–1920), ranskalainen kirjailija
Peter Adam (s. 1929), saksalais-englantilainen dokumenttielokuvaohjaaja
Robert Adam (1728–1972), skotlantilainen arkkitehti
Samir Adam (s. 1983), mosambikilainen koripalloilija
Theo Adam (1926–2019), saksalainen oopperalaulaja
Wilhelm Adam (1877–1949), saksalainen kenraali.
Kuvitteellisia Adam-nimisiä
Aadam, Adam, Aatami, Raamatun mukaan ensimmäinen luotu ihminen
Adam Carrington, hahmo televisiosarjassa Dynastia
Musta Adam, superroisto, DC-sarjakuvahahmo.
Adam Park, televisiosarjassa Power Rangers
Adam Strange, supersankari DC Comicsin sarjakuvissa
Adam Warlock, Marvel-sarjakuvahahmo.
Muita merkityksiä
Adam, kaupunki ja wilayat (aluehallinnon 2. tason yksikkö) Omanin Al-Dakhiliyyan kuvernoraatissa
Adam & the Ants, englantilainen punk-yhtye
Adam Air, indonesialainen lentoyhtiö
Opel Adam, henkilöautomalli
Adam A500, yhdysvaltalainen matkustajalentokone
Adam-tyyli, skotlantilainen arkkitehtuurin ja sisustussuunnittelun tyylisuunta, Robert Adamin mukaan
Coleco ADAM, 1980-luvun tietokonemerkki.
Lähteet

Luokka:Etunimet
Luokka:Sukunimet


Metsäpeura eli suomenpeura eli petra (Rangifer tarandus fennicus) on suurikokoinen ja havumetsissä elämiseen sopeutunut peuran (Rangifer tarandus) alalaji, jota tavataan vain Suomessa ja Luoteis-Venäjällä. Metsäpeura oli kivikaudelta lähtien suomalaisen erä- ja pyyntikulttuurin tärkeimpiä saaliseläimiä, mikä johti sen häviämiseen nykyisen Suomen alueelta 1800-luvun lopulla. Kanta säilyi vain Vienan Karjalassa, josta metsäpeurat alkoivat levitä takaisin Suomen puolelle Kainuuseen 1940–1950-luvuilla. Myöhemmin niitä takaisinistutettiin myös Suomenselälle. Metsäpeura luokitellaan Suomessa nykyisin silmälläpidettäväksi, eikä sitä pidetä enää uhanalaisena. Venäjällä kannan säilymistä sen sijaan uhkaavat salametsästys ja risteytyminen porojen kanssa.
Koko ja ulkonäkö
Metsäpeura muistuttaa ulkonäöltään muita peuran alalajeja, kuten tunturipeuraa ja sen kesyä muotoa poroa, mutta on niitä kookkaampi ja pidempijalkaisempi.[1] Metsäpeura onkin yksi suurimmista peuran alalajeista. Sen ruumiinpituus on 180–220 senttimetriä ja hännän pituus 10–15 senttimetriä. Hirvaat ovat selvästi vaatimia suurempia, mikä näkyy erityisesti painossa. Vaadin painaa 60–100 kilogrammaa, mutta hirvas voi painaa 150–250 kilogrammaa. Koostaan huolimatta metsäpeura vaikuttaa kevytrakenteisemmalta kuin poro.[1] Syynä ovat sen korkeammat koivet, säärevämmät jalat ja hoikempi ruumis. Pitkät raajat ovat sopeutuma havumetsävyöhykkeen syvään ja pehmeään lumeen.[2] Tunturipeuran ja poron elinympäristössä tundralla ja tuntureilla lunta on vähän tai se on kovaksi pakkautunutta, joten niillä on metsäpeuraa lyhyemmät jalat ja leveät, lumikenkämäiset sorkat.[2] Metsäpeuran sorkat ovat suhteellisen pitkät, minkä ansiosta puolikuun muotoiset askeleet ovat hieman pidempiä kuin porolla.[3] Erona ovat myös tummempi ja tasaisempi väritys, leveämpi kuono ja suuremmat sierainten hajuonkalot kuin porolla. Peuralle tyypilliseen tapaan kummallakin sukupuolella on sarvet.[1] Metsäpeuralla on kapeammat sarvet kuin porolla.[4] Kapeat sarvet helpottavat metsässä liikkumista.[4] Metsäpeuran säkäkorkeus on 10–20 senttimetriä korkeampi ja pää on pidempi ja kapeampi kuin porolla.[5] Varman määrityksen tekeminen on kuitenkin hankalaa,[1] varsinkin kun Kainuussa ja Venäjällä alalajit ovat risteytyneet keskenään.
Levinneisyys

Alkuperäinen levinneisyys
Ensimmäiset metsäpeurat vaelsivat Pohjois-Eurooppaan viime jääkauden jälkeen noin 10000[6] tai 7000[7] vuotta sitten idästä ja kaakosta.[6] Niitä esiintyi muuallakin Euroopassa, esimerkiksi Puolasta metsäpeura hävisi vasta 1500-luvulla.[6] Vielä 1600-luvulla metsäpeuroja tavattiin kaikkialla Suomessa[8] pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Venäjän Karjalassa levinneisyys ulottui 1700-luvulla Kantalahdesta Äänisjärvelle. Myöhemmin poronhoito, liiallinen metsästys ja ilmaston lämpeneminen[9] alkoivat verottaa kantaa etenkin Suomessa.[10] Peurakanta taantui ensin varsinkin Pohjois-Pohjanmaalla ja Länsi- ja Keski-Suomessa.[6] Maan viimeiset laumat nähtiin 1880-luvulla Suomenselällä ja vuonna 1910 Kuhmossa,[6] minkä jälkeen metsäpeura hävisi Suomesta kokonaan.[11] Suomen lajistosta silloin jo kadonnut metsäpeura rauhoitettiin vuonna 1913.[6] Vuonna 1921 Kuolan suunnasta vaelsi rajan yli yksinäinen hirvas, joka kuitenkin joutui savukoskelaisen poromiehen ampumaksi.[6]
Kainuu
Vasta neljänkymmenen vuoden poissaolon jälkeen metsäpeuroja alkoi suuremmissa määrin vaeltaa takaisin Suomen Kuhmoon lähinnä Pieningän alueen erämaista, silloisesta Neuvostoliitosta.[6] Ensimmäiset laumat nähtiin maan rajojen sisäpuolella vuonna 1953.[6] Elimyssaloon perustettiin 1970-luvun alussa laaja luonnonsuojelualue erityisesti seudun metsäpeurakannan suojelemiseksi.[12] Nykyään metsäpeuroja tavataan Suomessa kolmena populaationa Kainuussa, Suomenselällä ja pieni määrä Lieksan alueella.[8] Suomen 1960-luvulta lähtien elpynyt peurakanta oli vuosikymmenien ajan suurin Kainuussa. Siellä oli 1980-luvun lopulla 500-600[6] ja vuonna 2001 jo noin 1700 metsäpeuraa,[13] mutta 2000-luvun alussa kanta on kääntynyt jyrkkään laskuun. Vuonna 2006 peuroja oli enää runsaat tuhat, vuonna 2007 960, vuonna 2010 811[14] ja vuonna 2011 enää 802[14]. Vuonna 2011 pääosa Kainuun peuroista oleili Ristijärven, Kuhmon ja Sotkamon kuntien alueilla[14].  Metsästys ja Kalastus -lehden haastatteleman tutkija Ilpo Kojolan mukaan suurin syy metsäpeurakantojen pienenemiseen on susikantojen runsastuminen.[15] Susikannan ollessa runsaimmillaan vuonna 2007, yli 60 yksilöä, koettiin Kainuussa seuraavana vuonna metsäpeurakannan siihenastinen aallonpohja.[15] Susikannan pienennyttyä, arviolta 30–40 yksilöön vuonna 2010, talven yli selviytyvien vasojen määrä on kasvanut noin 40 %.[15] Peurojen kokonaismäärä ei kuitenkaan ole kääntynyt kasvuun.[8] Myöhemmissä haastatteluissa Kojola on muistuttanut, että metsäpeuroja saalistavat suden ohella muutkin suurpedot, karhu etenkin alkukesäisin.[16] Karhujen pyyntilupien määrä on Kuhmossa lisätty kaksinkertaiseksi normaaliin verrattuna juuri peurojen suojelemiseksi.[16] Itse metsäpeurojen metsästäminen on ollut Kainuussa kiellettyä vuodesta 2003 lähtien[13]. Suurpetojen runsastumisen lisäksi metsien pirstaloitumisella arvellaan olleen vaikutusta peurojen vähenemiseen.[17] Kainuun peurakannan selviämistä vaikeuttaa myös se, että Venäjän Karjalan peurakanta on salametsästyksen takia romahtanut eikä sieltä enää vaella uusia yksilöitä Suomen puolelle[17].
Suomenselkä
1970-luvun alussa Suomeen haluttiin luoda toinen metsäpeurapopulaatio poronhoitoalueen ulkopuolelle, jotta tämä alalaji ei olisi vain yhden kannan varassa, eikä risteytyisi porojen kanssa.[6] Lisäksi oltiin huolissaan siitä, että Kuhmon Elimyssalon ympäristössä tehtiin metsänhakkuita, jotka saattaisivat heikentää peurojen elinmahdollisuuksia.[6] Vuonna 1973 yritettiin siirtää kuuden yksilön lauma Kuhmosta Korkeasaaren eläintarhaan.[6] Yritys epäonnistui, sillä vain kaksi yksilöä saatiin perille.[6] Niistäkin toinen kuoli pian, ja jäljelle jäi yksinäinen vanha vaadin.[6] Vuosina 1979–1980 siirrettiin kahdeksan vaadinta ja kaksi hirvasta Kainuusta 300 kilometrin päähän Suomenselän Kivijärvelle, Salamajärven kansallispuiston Salamanperässä, Koirajärven lähellä olleeseen 15 hehtaarin aitaukseen.[6][1][12] Vuoden 1981 lopulla päästettiin vapauteen kolme aitauksessa syntynyttä vaadinta ja yksi hirvas, ja vuonna 1984 vapautettiin loputkin yksilöt.[6] Istutusten aikaan paikalliset maanviljelijät vastustivat siirtoja ankarasti, koska pelkäsivät peurojan aiheuttavan vahinkoa maataloudelle.[13] Nyttemmin asenteet ovat muuttuneet, ja pohjalaiset suhtautuvat kotiseudullaan eläviin metsäpeuroihin enimmäkseen ylpeydellä.[13] Peurojen kannalta siirto onnistui ennakko-odotuksiakin paremmin, ja kannan nopea kasvu on yllättänyt sekä paikalliset asukkaat että viranomaiset. Kanta kasvoi istutusalueella jopa nopeammin kuin Kainuussa,[12] ja on nykyisin suurempi kuin Kainuun jatkuvasti pienenevä kanta.[8] Vuonna 2006 Suomenselällä arvioitiin elävän noin 1200 metsäpeuraa,[4] joidenkin lähteiden mukaan jopa 1500.[1] Helikopterilla tehdyissä tarkoissa laskennoissa peuroja havaittiin vuonna 2008 1006 ja vuonna 2011 1076 yksilöä.[14] Nykyisin pääosa (lähes 900 yksilöä) Suomenselän metsäpeuroista oleilee talvisin Alajärvellä ja pienemmät laumat Soinissa ja Vimpelissä.[14][13] Aiempi talvilaidun oli Halsualla, mutta peurat vaihtavat ruokailualueitaan säännöllisesti, jotta jäkäliköt ehtivät toipua laidunnuksesta.[13] Suomenselän metsäpeurat ovat vähitellen leviämässä etelämmäksi Pohjanmaalle ja Keski-Suomeen,[12] varsinkin Oulujärveä ympäröiville jäkäläkankaille[18]. Syksyllä 2010 noin 15–20 yksilön lauma havaittiin yllättäen Pohjois-Pohjanmaalla, Pyhännän kirkonkylän lähellä.[8] Pyhäntä on noin puolivälissä Suomenselän ja Kainuun metsäpeura-alueista.[8] Varmistamattomia metsäpeurahavaintoja oli tehty Pyhännällä jo vuonna 2004, jolloin siellä kerrottiin nähdyn emä pienen vasansa kanssa.[19] Näiden havaintojen perusteella arvellaan, että osa Suomenselän istutuskannasta on levittäytymässä kohti itää.[8]
Muut alueet Suomessa
Metsäpeuroja on vaeltanut Venäjältä Kainuun lisäksi Lieksan alueelle, jossa elää nykyisin pienehkö kanta. Kuten Kainuussa, myös siellä kannan koko on pienentynyt 2000-luvulla[8]. Lieksan peurakanta oli suurimmillaan 200 yksilöä 1970–1980-lukujen vaihteessa, jolloin kannat olivat vahvoja myös Karjalan tasavallassa Venäjällä. Nykyään Lieksassa on metsäpeuroja jäljellä enää muutamia kymmeniä.[4]
Ähtärin seudulla elää pieni, noin 25 yksilön suuruinen metsäpeurapopulaatio, joka on saanut alkunsa Ähtärin eläinpuistosta luontoon siirretyistä yksilöistä.[20]
Hämeen pohjoisosiin vapautettiin vuonna 1997 Ähtärin eläinpuistosta peräisin olleita metsäpeuroja.[17] Alueelle ei kuitenkaan muodostunut pysyvää kantaa, sillä peurat eivät alkaneet lisääntyä.[17] Osa niistä vaelsi Hämeestä Jämijärvelle asti.[17] Vuonna 2011 näitä istutettuja peuroja arveltiin olevan jäljellä noin 20 yksilöä.[17]
2000-luvulla Maa- ja metsätalousministeriö alkoi suunnitella Suomeen uusia siirtoistutuksia metsäpeuran säilymisen turvaamiseksi.[17] Tarkoituksena on siirtää uusille alueille sekä Kainuun tai Suomenselän kannan edustajia että eläintarhojen ylijäämäpeuroja.[17] Alustavasti on tutkittu, että metsäpeuralle sopivia metsäalueita sijaitsee ainakin Pohjois-Satakunnassa ja Pieksämäen seudulla.[17] Ennen kuin istutukset voidaan totetuttaa, niistä on laadittava tarkat suunnitelmat paikallisten asukkaiden kuulemisineen.[17] Suunnittelu on viivästynyt alkuperäisestä aikataulustaan riistahallinnon uudistusten takia.[17]
Venäjä
Venäjällä elää vuonna 2010 julkaistun arvion mukaan kaikkiaan noin 8500 metsäpeuraa.[8] Ne ovat jakautuneet kolmen alueen kesken: Karjalassa peuroja noin 2500, Arkangelissa 2500 ja Komissa 3500 yksilöä.[8] Määrät ovat pienentyneet nopeasti, sillä pelkästään Karjalankannan kooksi arvioitiin vielä 1980-luvun alussa 7000[8] ja vuonna 1994 noin 3000 eläintä[21]. Vuoden 1994 määrästä noin 500 yksilöä metsästettiin saman vuoden aikana.[21] Nykyisin metsäpeura on Venäjällä virallisesti rauhoitettu, mutta sen salametsästys on yleistä.[8] Eri aluiden populaatiot ovat eriytyneet toisistaan, mikä heikentää niiden geenien vaihtumista.[8] Myös peurojen siirtyminen Venäjältä Suomeen on loppunut[17].
Moskovan eläintarhaan on alettu kerätä metsäpeuroja eräänlaiseksi geenipankiksi.[17] Vuonna 2011 sinne oli tarkoitus kuljettaa Suomesta Ranuan ja Ähtärin eläinpuistoista yhteensä 16 peurayksilöä.[17] Metsäpeuroja on maailmalla kaikkiaan 17 eri eläintarhassa yhteensä noin 400 yksilöä[20].

Elinympäristö
Metsäpeurat laiduntavat kesäisin reheväkasvuisilla soilla ja siirtyvät talveksi sellaisiin metsiin, joissa on hyviä jäkäläkankaita. Ne liikkuvat myös järvien rannoilla laiduntamassa, ja talvisin avosoilla ja järvien jäällä suojassa pedoilta[12]. Järviä käytetään myös vaellusreitteinä.[22] Osa yksilöistä viihtyy talvisin heinäpelloilla syömässä ruohoa.[18]
Elintavat
Ravinto
Talvella metsäpeurat syövät lähes yksinomaan jäkäliä, lähinnä poronjäkälää, jota ne kaivavat sorkillaan esiin lumesta.[2]. Jäkälässä on vain vähän hivenaineita ja valkuaisia, mutta paljon hiilihydraatteja[23]. Jäkälän osuus talviravinnosta riippuu paljolti siitä, kuinka vaikeaa sen esiinkaivaminen on. Peura löytää jäkäläisimmät kohdat lumen alta tarkan hajuaistinsa avulla. Hankeen jääneet turvanjäljet ovat merkki siitä, että haju ei ollut tarpeeksi voimakas kohdan esiinkaivamiseen.[24] Keski- ja kevättalven vaikeissa lumiolosuhteissa jäkälänkaivu keskittyy ohutlumisimmille alueille, kuten järvien rannoille, joissa lunta on vähemmän kuin syvemmällä metsässä.[25] Kun rannat on kertaalleen kaivettu läpi, peurat siirtyvät seuraavalle järvelle. Kun jäkälän saanti vaikeutuu, metsäpeurat turvautuvat puiden alaoksilla kasvaviin luppoihin ja naavoihin. Peurat käyttävät talvellakin myös kasviravintoa ja syövät etenkin jäkälän puutteessa varpuja, saroja, edelliskesän heinää ja järvikaislaa, jota ne kaivavat soilta ja järvien rannoilta.[24]. Metsäpeuralle kelpaavat esimerkiksi raatteen juuret[23]. Ne saattavat myös tulla pelloille kaivamaan lumen alta ruohoa ja viljan jäänteitä[18]. Talvella metsäpeuran talvilaidunnusalue on noin kymmenesosa kesän laitumesta muun muassa sen takia, että peuralle sopivat talviruokailualueet ovat pieniä. Yleensäkin peuran on vaikeampi saada talvella ravintoa kuin kesällä. Metsäpeura syö ja lepää ympäri vuorokauden 2–4 tuntia kerrallaan pimeälläkin[23].
Jo huhtikuussa metsäpeura alkaa syödä kasvamaan lähtenyttä tupasvillaa[23].
Metsäpeurat siirtyvät yleensä kesäksi kasviruokavalioon,[1] ja voivat vaeltaa jopa kymmenien kilometrien päähän talvilaitumilta[23]. Peura pystyy syömään satoja erilaisia kasvilajeja, muun muassa saraa, heinää, kortteita ja maitohorsmia[23].
Erityisesti hirvaat jäävät yleensä talvilaitumille tai niiden tuntumaan. Niiden kesäravintoa ovat lehtipuiden lehdet, ruohot ja poronjäkälä. Vaatimet syövät kesällä pelkästään vihreitä kasveja, ja laiduntavat vasojensa kanssa etenkin soilla. Erityistä herkkua on raate, joka tunnettiinkin aiemmin peuranvehkana.[25] Syksyisin sienet ovat metsäpeuralle tärkeää ravintoa.[26] Ravinnon määrä ja sukupuoli vaikuttavat suuresti peurojen liikkumiseen. Menneinä vuosisatoina peurat tunnettiin pitkistä talvivaelluksistaan, jotka ulottuivat satojen kilometrien päähän kesälaitumista. Vaellusten syynä oli runsaan peurakannan aiheuttama laidunnuspaine, mikä pakotti peurat liikkumaan laajemmalla alueella. Nykyään peuroja on vähemmän ja vaelluksetkin ovat pienempiä jäkälikköjen ja järvenrantalaitumien paremman kunnon ansiosta. Siksi peurojen talvivaellukset ovat pidentyneet Suomessa kannan kasvaessa, ja vastaavaa on havaittu myös Venäjän Karjalassa.[27] Kainuussa kesä- ja talvilaitumet sijaitsevat nykyisin jo yli sadan kilometrin päässä toisistaan[17]. Pidentyneet vaellusmatkat ovat riski pienentyneille populaatioille, sillä eläimet saattavat kulkiessaan esimerkiksi jäädä autojen alle tai joutua petojen saaliiksi[17].
Lisääntyminen

Metsäpeurojen kiima- eli rykimä-aika on syys-lokakuussa, jolloin hirvaat hakeutuvat vaatimien ja vasojen kesälaitumille. Hirvaat kokoavat noin 10–30 eläimen kiimatokkia, joissa on yleensä yksi hallitseva hirvas, joka puolustaa tokkaansa muilta hirvailta. Vilkkaimmillaan rykimäaika on lokakuun puolenvälin jälkeen. Kiiman lopulla tokkiaan puolustavat hirvaat ovat niin uupuneita, että muutkin hirvaat saattavat päästä parittelemaan.[28] Metsäpeuravaatimen kanto-aika on noin 7 kuukautta, ja vasat syntyvät touko-kesäkuun vaihteessa. Vasoja on yleensä yksi, harvoin kaksi.[1] Vaadinten on todettu käyttävän samoja vasomisalueita vuodesta toiseen. Paikka on yleensä syrjäinen puronvarsikorpi tai vanha mustikan peittämä kuusimetsä. Peuravaadin viettää aluksi vasansa kanssa hyvin huomaamatonta elämää, ja siirtyy kesäkuun alkupuolella punaruskeiden vasojensa kanssa soille.[26] Syksyn kiima-aikana emo vieroittaa vasansa ja vasa siirtyy kasvisravintoon.[22] Vasa pysyy emonsa mukana koko talven ja seuraa emoaan vasomisalueelle saakka, mutta emä karkottaa sen luotaan ennen uuden vasan syntymää.[26]
Metsäpeura ja poro ovat samaa lajia, joten ne pystyvät saamaan keskenään lisääntymiskykyisiä jälkeläisiä.[18] Risteytymistä on tapahtunut Suomessa lähinnä Kainuussa, jossa metsäpeurojen elinalue rajautuu poropaliskuntaan.[18] Alalajien sekoittumisen vähentämiseksi poronhoitoalueen etelärajalle rakennettiin 1990-luvulla yli 80 kilometrin mittainen aita, jolla pyritään estämään peurojen liikkuminen Suomussalmelta Kuhmoon ja toisin päin.[18] Rotupuhtautta edistetään myös aktiivisesti poistamalla havaitut risteymäyksilöt poroerotuksissa ja metsästämällä.[18] Risteymiä on metsästetty erityisissä rodunpuhdistusjahdeissa, jollaiset järjestettiin Kainuussa viimeksi talvella 2002–2003.[18]
Sosiaalinen käytös
Metsäpeurat viettävät kesät muutaman yksilön laumoissa, hirvaat jopa yksinään. Hirvaat ja vaatimet elävät talvea ja rykimää lukuun ottamatta erillään toisistaan. Pieninä ryhminä peurat eivät ole yhtä näkyviä ja kuuluvia pedoille. Metsämaastossa pedot saavat kuitenkin paremmin näkösuojaa kuin avoimella tundralla, jonka vuoksi huomaamattomuus on saaliseläimille välttämätöntä. Metsäpeurat ovat siksi hiljaisempia kuin porot, eikä vasan valittava kutsu ja vaatimen röhkiminen ole kovin yleistä. Eläin on myös ihmistä kohtaan varsin arka,[6] eikä sitä ole helppo päästä näkemään.
Talvet metsäpeurat elävät kuitenkin kunnollisina laumoina,[1] joiden koko vaihtelee muutamasta kymmenestä jopa pariin sataan yksilöön. Laumat syntyvät, kun hajallaan eläneet peurat vaeltavat parhaille ruokapaikoille, jäkäläkankaille ja järvien rannoille syksyn aikana. Järvillä yhteys lajitovereihin säilyy paremmin kuin metsässä ja lauma vetää puoleensa yksittäisiä peuroja ja pienempiä ryhmiä. Laumat kuitenkin yleensä hajoavat ennen maalis-huhtikuun kevätmuuttoa.[29]
Loiset
Suomalaisissa metsäpeuroista on 2000-luvulla löydetty hyvin runsaasti Filarioidea-sukkulamatoloisiin kuuluvaa Rumenfilaria andersoni -imusuonimatoa. Loinen on levinnyt Suomeen Yhdysvalloista tuotujen valkohäntäpeurojen välityksellä. Loista on tavattu myös jonkin verran myös hirvissä ja poroissa. R. andersonin vaikutuksia metsäpeuroihin ei ole tutkittu laajemmin.[30]
Metsäpeura ja ihminen
Metsäpeura on ollut aikaisemmin Suomen merkittävin riistaeläin,[6] ja on arvioitu että ensimmäiset asukkaat, jotka nykyiselle Suomen alueelle siirtyivät, olisivat saapuneet juuri metsäpeuralaumojen vaelluksen perässä. Niitä metsästettiin Saarijärven korkeudella vielä Suomusjärven kulttuurin aikana.[9] On esitetty arvioita siitä, että tuon kulttuurin merkittävimmät metsästysaseet, liuskekeihäät, olisi tarkoitettukin nimenomaan peuran pyyntiin.[9] Tällöin niiden vähittäinen käytöstä poisjääminen kampakeraamiselle ajalle tultaessa johtuisi peurakannan pienenemisestä ja häviämisestä.[9] Tähän viittaa myös se, että pohjoisilla alueilla, missä peurakanta säilyi, liuskekärkisiä keihäitä käytettiin vielä koko lopun kivikauden ajan.[9] Metsäpeuroja pyydettiin yleensä niiden vaellusreiteiltä väijytyksillä ja pyyntikuopilla.[9]
Nykyisinkin metsäpeura kuuluu Suomessa riistaeläimiin.[31] Sen metsästysaika kestää syyskuun viimeisestä lauantaista tammikuun 31. päivään.[32] Vaadin, jota seuraa alle vuoden ikäinen vasa, on kuitenkin aina rauhoitettu.[32] Metsäpeura kirjattiin metsästyslakiin vuonna 1993.[18] Peurajahdit alkoivat Kainuussa vuonna 1996 ja Suomenselän Perhossa 1998.[18] Pääsyynä metsästykselle ovat Pohjanmaalla olleet peurojen aiheuttamat maatalousvahingot.[18][13] Yleisin metsäpeuran metsästysmuoto on pellon laidalla kyttääminen.[18] Metsäpeurojen metsästäminen on nykyisin rajoitettua, ja Kainuussa sitä ei ole sallittu lainkaan vuoden 2002 jälkeen.[18][13] Metsästysvuodelle 2009-2010 myönnettiin ainoastaan 35 kaatolupaa, kaikki Pohjanmaan Suomenselälle.[33] Vuosina 2004–2009 koko Suomen vuosittainen metsäpeurasaalis on vaihdellut 40 ja 141 yksilön välillä.[34]
Laillisen metsästyksen lisäksi metsäpeuroja kuolee Suomessa jonkin verran salametsästyksen takia.[13] Luvatta tapetun metsäpeuran ohjeellinen korvausarvo on 2600–3900 euroa.[13] Huhtikuussa 2011 tuli voimaan rikoslain uudistus, jonka mukaan suden, ahman, karhun, ilveksen, saukon ja metsäpeuran laitonta tappamista käsitellään automaattisesti törkeänä metsästysrikoksena.[13] Poliisi saa hyödyntää törkeän metsästysrikoksen selvittämiseksi muun muassa televalvontaa.[13]
Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos eli RKTL aloitti keväällä 2010 laajan metsäpeuratutkimuksen, jossa peurojen liikkeitä ja määrää tutkitaan radiopantojen avulla.[8][13] Vuonna 2010 Keski-Pohjanmaalla pannoitettiin seitsemän vaadinta, ja keväällä 2011 vielä 15 yksilöä lisää.[13] Kainuussa pannoitettiin kevään 2011 aikana 43 peuraa.[35] Kaikkiaan pannoitettuja peuroja on siis noin 60.[35]
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Montonen, Martti; Huhtanen, Urpo| title = Suomen peura| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1974| id = ISBN 951-0-06261-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leinonen, Antti| title = Peurasalolla| location = Forssa| publisher = Forssan kustannus| year = 1989| id = ISBN 951-9026-08-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pulliainen, Erkki; Leinonen, Antti| title = Petra: Karjalan peura| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1990| id = ISBN 951-30-9483-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kontro, Lauri & Leinonen, Antti| title = Metsäpeura: Rangifer tarandus fennicus| publisher = Maahenki| year = 2011| id = ISBN 978-952-5870-29-9}}
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Hirvieläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Furiiri () on aiemmin useiden maiden maavoimissa käytössä ollut sotilasarvo, jota kantoivat majoituksesta ja muonituksesta vastanneet aliupseerit.[1]
Ruotsin puolustusvoimissa on käytössä kaksikin arvoastetta, furiiri ja ylifuriiri (), jotka kuuluvat alipäällystöön. Kustaa Vaasan hallintokaudella furiiri toimi komppanian majoitus- ja muonitusvastaavana, mutta myöhemmin arvosta tuli tavallinen sotilasarvo, joka 1875 korvattiin faanjunkkarilla. Furiirin arvo otettiin uudelleen käyttöön 1914, jolloin siitä tuli ylin alipäällystön arvo Ruotsin armeijassa. Vuonna 1926 arvo otettiin käyttöön Ruotsin ilmavoimissa ja 1940 laivastossa. Ylifuriirin arvo otettiin käyttöön 1942. Nykyisin furiiri ja ylifuriiri sijoittuvat arvoasteikossa korpraalin ja kersantin väliin.[2]
Hovifuriiri
Hovifuriiri on hovipalvelija, joka hovin palvelusväen eli hovikunnan esimiehenä toimivan hovimarsalkan alaisuudessa hoitaa talousasioita ja valvoo palveluskunnan toimia.[3]
Lähteet

Luokka:Sotilasarvot


James Bond on kirjailija Ian Flemingin vuonna 1953 aloittama jännitysromaanien sarja, jonka pääosassa on brittiläinen vakooja ja salainen agentti nimeltä James Bond, koodinimeltään 007. Flemingin kuoltua vuonna 1964 romaanisarjaa ovat jatkaneet muut kirjailijat.
Romaanien lisäksi Bond on seikkailut vuodesta 1962 alkaen yli 20 elokuvassa, joista niin sanotussa virallisessa elokuvasarjassa häntä ovat esittäneet Sean Connery, George Lazenby, Roger Moore, Timothy Dalton, Pierce Brosnan ja Daniel Craig. Bond-elokuvasarjasta on tullut yksi maailman tuottoisimmista elokuvasarjoista. James Bondista on julkaistu myös sarjakuvia ja videopelejä.
Ilmestyessään James Bond -kirjat uudistivat vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa. Ensimmäisinä vuosikymmeninään tarinat sijoittuivat keskelle kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen elokuvien Bond on nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina.
Kirjat
Kirjoitushistoria
James Bondin loi englantilainen Ian Fleming (1908–1964). Fleming työskenteli toisessa maailmansodassa brittien merivoimien tiedusteluosaston johtajan avustajana ja kohosi sotilasarvoltaan komentajaksi. Sodan jälkeen Fleming ryhtyi lehtimieheksi ja kirjoitti päätoimisesti useiden vuosien ajan The Sunday Timesiin.[1]
Fleming alkoi kirjoittaa ensimmäistä James Bond -tarinaa Casino Royale Jamaikan-lomakodissaan Goldeneyessa tammikuussa 1952. Käsikirjoitus valmistui kahdessa kuukaudessa ja kirja julkaistiin 13. huhtikuuta 1953.[2] Kirjansa päähenkilön nimen Fleming otti yleisen käsityksen mukaan samannimiseltä ornitologilta, jonka lintukirja Flemingillä oli.[3] Fleming kirjoitti seuraavien vuosien aikana uuden Bondin joka talvi Jamaikan-kodissaan. Casino Royale herätti ilmestyessään kohua, mutta seuraavien kolmen Bondin myynti ei kuitenkaan noussut sen myynnistä. Kirjasarjan myyntiä piristi Flemingin saama julkisuus, kun pääministeri Anthony Eden oleskeli Goldeneyessa. Kun presidentti John F. Kennedy kertoi julkisuudessa pitävänsä Bondeista, niiden myynti kääntyi vahvaan nousuun. Fleming kirjoitti Bondeja kuolemaansa 1964 saakka.[4]
Sisältö
James Bond perustuu Flemingin omiin kokemuksiin tiedustelumaailmasta ja ulkomailla matkustelusta.[3] Sarjan päähenkilö on Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salainen agentti James Bond, koodinimeltään 007. Fleming sijoitti Bondin keskelle juuri alkanutta kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen hänet on elokuvissa nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina. Flemingin tarinoissa miehekäs Bond saa tehtäviä, joissa hän nykyaikaisia vempaimia käyttäen torjuu neuvostoliittolaisia agentteja, tuo kansainvälisiä gangstereita oikeuden eteen ja saa kauniita naisia sänkyynsä.[5]
Tyyli
Bond-kirjoillaan Fleming uudisti vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa.[6] Fleming teki paljon taustatyötä, minkä ansiosta Bond-kirjojen kuvaukset tiedustelualasta ovat tarkkoja.[3] Kirjailija W. Somerset Maughamin mukaan Flemingin esikoisromaanissa Casino Royalessa oli täydellinen jännityksen vivahde, ja Anthony Burgessin mukaan Bondeissa oli "renessanssinomaista intoa". Sinclair McKayn mukaan Fleming oli mukaansatempaavan juonen ja tarkkanäköisten kuvausten mestari, jonka proosa saa lukijan haluamaan lisää.[6]
Luettelo Flemingin Bond-kirjoista
Fleming kirjoitti kaksitoista Bond-romaania:

Flemingin Bond-novellit on julkaistu kahdessa kokoelmassa:

Kahdeksansivuinen novelli 007 in New York (1963) ilmestyi aluksi The New York Herald Tribune -lehdessä ja liitettiin vasta vuonna 2002 Octopussy-kokoelmaan.[7] 007 in New York on viimeinen suomentamaton Fleming-Bond.
Muiden kirjoittamat Bond-tarinat
Flemingin kuoleman jälkeen Bond-kirjasarjaa ovat jatkaneet Kingsley Amis (1968), Christopher Wood (1977–1979), John Gardner (1981–1996), Raymond Benson (1997–2002), Sebastian Faulks (2008), Jeffery Deaver (2011), William Boyd (2013) ja Anthony Horowitz (2015).[8][9]
Charlie Higson kirjoitti vuosina 2005–2008 alle 14-vuotiaille suunnattua Young Bond -kirjasarjaa, jossa seikkailee nuori James Bond. Higson kirjoitti viisi romaania, joista ensimmäisessä Bond on 13-vuotias. Higsonin jälkeen sarjaa on jatkanut neljällä romaanilla Steve Cole vuosina 2014–2017.[10][11][12]
Vuosina 2005–2008 ilmestyi Samantha Weinbergin (salanimellä Kate Westbrook) kirjoittama Moneypenny Diaries -romaanitrilogia, jonka pääosassa seikkailee M:n sihteeri Moneypenny.[13]

Sovitukset
Elokuvat
Historia
Ian Fleming myi vuonna 1960 tuottaja Harry Saltzmanille kaikkien olemassa olevien ja tulevien Bond-kirjojensa elokuvaoptiot, Casino Royalea lukuun ottamatta. Saltzman sopi yhteistyöstä tuottaja Albert R. Broccolin kanssa. Kaksikko perusti Bond-elokuvia varten tuotantoyhtiön nimeltä Eon ja teki kesäkuussa 1961 tuotantosopimuksen United Artistsin kanssa. Eon valitsi ensimmäiseksi Bond-elokuvaksi ensin Pallosalaman, mutta pian ensimmäiseksi elokuvaksi vaihdettiin Tohtori No. Flemingillä ei ollut sopimuksen mukaan sananvaltaa elokuvien käsikirjoituksiin, mutta hän osallistui niiden tekemiseen.[14]
Kaikkien Bond-elokuvien alussa nähtävän ”aseenpiippukohtauksen” suunnitteli Maurice Binder.[15]
Saltzman jätti Bondin myöhemmin yksin Broccolille. Vuodesta 1995 alkaen Bond-elokuvia on tuottanut Broccolin tytär Barbara Broccoli.[16]
Pääosanäyttelijät

James Bondin ensimmäiseksi esittäjäksi pyydettiin Cary Grantia, James Foxia kuin myös Richard Johnsonia, jotka kaikki kuitenkin kieltäytyivät. Rooliin valittiin lopulta tuntematon skottinäyttelijä Sean Connery, vaikka tämä olikin hyvin erilainen kuin kirjojen James Bond ja herätti monissa epäilyksiä, myös Flemingissä.[17] Conneryn (1962–1967 ja 1971) jälkeen Bondia ovat esittäneet viralliseen Bond-elokuvasarjaan kuuluvissa teatterielokuvissa George Lazenby (1969), Roger Moore (1973–1985), Timothy Dalton (1987–1989), Pierce Brosnan (1995–2002) ja viimeisimpänä Daniel Craig (2006–).[18][19][20]
Vuosikymmenten kuluessa elokuvien Bond on muuttunut näyttelijänsä persoonan ja ajanjaksonsa hengen mukaan. Conneryn Bond sopi 1960-luvun tyyliin ja seksikkyyteen. Mooren Bond oli hienostunut ja hiukan koominen, ja 1970-luvun Bondit tarjosivatkin kevyttä viihdettä poliittisena ja vakavana aikana. Timothy Daltonin Bond oli uskollisin Flemingin kirjoille, mutta hahmon täytyi mukautua 1990-luvun taitteen poliittiseen korrektiuteen, alkoholin- ja tupakanvastaisuuteen ja sukupuolimoraaliin. Pierce Brosnanin aikana Bondin elämäntyylistä tehtiin jälleen loistelias. Daniel Craigin kovia kokenut ja moraaliltaan monikäsitteinen Bond taas heijastelee 2000-luvun epävarmuutta, ympäristökatastrofin uhkaa, terrorismia ja kansainvälistä gangsterismia.[21][19]
Musiikki

James Bond -elokuvissa on omaleimainen musiikki. Jokaisella sarjan elokuvalla on oma tunnuskappaleensa, jotka ovat usein nousseet hiteiksi. Koko elokuvasarjan tunnusmusiikin ”James Bond Theme” sävelsi Monty Norman. Tunnuksen orkesterisovituksen teki John Barry, joka on säveltänyt musiikin kaikkiaan yhteentoista Bond-elokuvaan.[22]
Tuotot
James Bond -elokuvasarja on vuoden 2017 alkuun mennessä tuottanut lipputuloina maailmanlaajuisesti yli seitsemän miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkien aikojen neljänneksi tuottoisimman elokuvasarjan.[23]
Palkinnot
Bond-elokuville on myönnetty vuoteen 2017 mennessä viisi Oscar-palkintoa: parhaat äänitehosteet (007 ja Kultasormi, 1964), parhaat erikoistehosteet (Pallosalama, 1965), parhaat äänitehosteet ja paras laulu (007 Skyfall, 2012) sekä paras laulu (007 Spectre, 2015).[24][25] Golden Globe -palkintoja Bondit ovat saaneet kolme: parhaan uuden naisnäyttelijän palkinto Ursula Andressille (Salainen agentti 007 ja tohtori No) sekä parhaan kappaleen palkinto elokuville 007 Skyfall ja 007 Spectre.[26]
Luettelo elokuvista
Taulukossa Bond-elokuvat, niiden pääosaesittäjät ja rahallinen menestys.[27] Casino Royale (1967) ja Älä kieltäydy kahdesti (1983) eivät lukeudu niin sanottuun viralliseen Bond-elokuvasarjaan.

Televisio
CBS-televisioyhtiö esitti vuonna 1954 Casino Royalen tunnin mittaisena dramatisointina Climax! Mystery Theatre -sarjassa Yhdysvalloissa. Bondia esitti Barry Nelson.[18]
Vuonna 1958 CBS pyysi Flemingiltä Bond-televisiosarjaa. Sarjasta oli tarkoitus tulla 32-osainen, ja Fleming kirjoitti yksityiskohtaisen synopsiksen kolmeentoista jaksoon. Sarjaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tuotantoyhtiö Hubbell Robinson hankki oikeudet Bond-televisioelokuvaan vuonna 1959, mutta James Masonin tähdittämäksi suunniteltua elokuvaa ei koskaan tehty.[31]
James Bond -elokuva nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran syyskuussa 1972, kun yhdysvaltalainen ABC esitti Kultasormen sunnuntai-illan elokuvana. Elokuvasta esitettiin voimakkaasti sensuroitu versio. Vuonna 1974 ABC esitti elokuvan 007 Istanbulissa, minkä jälkeen Bond-elokuvista tuli Yhdysvalloissa toistuvaa televisioviihdettä. Britanniassa Bond nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran lokakuussa 1975, jolloin ITV esitti elokuvan Tohtori No. Tammikuussa 1980 esitetty Elä ja anna toisten kuolla sai 23,5 miljoonaa katsojaa, ja se on edelleen Britannian televisiohistorian katsotuin elokuva.[32]
VHS- ja Betamax-Bondeja alettiin vuokrata 1980-luvun alussa ja myydä vuosikymmenen lopulla. Nykyisin Bond-elokuvat tulevat maksuttomille televisiokanaville sen jälkeen, kun niitä on ensin myyty videolla ja dvd:llä, maksutelevisiossa sekä suoratoistopalveluissa.[33]
Radio
Etelä-Afrikan radio esitti Kuuraketin dramatisoituna kuunnelmana vuonna 1956. Bondia esitti Bob Holness.[34][18] BBC esitti Elät vain kahdesti -romaanin dramatisoinnin vuonna 1990. Bondia esitti Michael Jayston.[20]
Sarjakuvat
Sanomalehdissä

James Bond tuli suurelle yleisölle tutuksi ensi kertaa vuonna 1958, kun englantilainen sanomalehti Daily Express alkoi ensimmäisenä lehtenä julkaista James Bond -sarjakuvaa sarjakuvasivuillaan.[35] Kuutena päivänä viikossa heinäkuusta 1958 alkaen ilmestynyttä sarjakuvaa piirsi tammikuuhun 1966 asti John McLusky. Kirjailija Ian Fleming suhtautui ajatukseen sarjakuvasovituksesta aluksi varauksellisesti, sillä hän pelkäsi sarjakuvan vähentävän Bondin arvoa sekä tarinoidensa lyhentymistä. Kun Fleming oli saatu vakuuttuneeksi sarjakuvan laadusta, hän halusi vielä varmistaa, että sarjakuvan Bondista tulisi oikeannäköinen, joten hän teetti toisella taiteilijalla piirroksen Bondista malliksi lehdelle. McLusky piti Flemingin näkemystä kuitenkin liian 30-lukulaisen sotilaallisena ja teki Bondista nykyaikaisemman näköisen. McLusky yhdisteli Bondiinsa urheilija Henry Cottonia, näyttelijä Robert Tayloria, Gary Cooperia ja Edinburghin herttuaa. McLusky piirsi koko uransa aikana vuosina 1958–1983 yhteensä 18 James Bond -seikkailua ja 2250 strippiä.[36]
McLuskyn lopetettua Daily Expressissä vuonna 1966 Bond-piirtäjänä jatkoi ensin Henry Gammidge ja hänen jälkeensä Yaroslav Horak. McLusky palasi Bondin pariin vuonna 1982 ja teki käsikirjoittaja Jim Lawrencen kanssa neljä uutta Bond-tarinaa.[37]
Daily Express julkaisi Bondia vuoteen 1977 saakka. Sen jälkeen sarjakuvaa julkaistiin lehden sunnuntainumerossa ja arkipäivinä Daily Starissa vuoteen 1984 asti, jolloin se lopetettiin.[38]
Sarjakuvalehtenä
Ensimmäinen James Bond -sarjakuvalehti julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 1963 Kuvitettuja klassikkoja -sarjassa. Tarina oli nuorille suunnattu sovitus elokuvasta Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962). Julkaisu lisensoitiin eteenpäin sarjakuvayhtiö DC:lle, joka ei kuitenkaan koskaan alkanut julkaista vakituista Bond-sarjakuvaa ennen option raukeamista 1972.[39]
1970-luvulla ja 1980-luvulla Bond-sarjakuvia julkaistiin lähinnä ei-englanninkielisissä maissa. Sarjakuvakustantaja Marvel hankki Bond-sarjakuvien lisenssin 1980-luvulla ja julkaisi yksiosaiset erikoisnumerosovitukset elokuvista Erittäin salainen ja Octopussy. Play Value julkaisi kaksi James Bond 007 Adventure Storybooks -sarjakuvaa hyvin nuorille lukijoille. Seuraavana Eclipse julkaisi sarjakuvasovituksen elokuvasta Lupa tappaa ja vuonna 1989 Mike Grellin kirjoittaman ja kuvittaman Permission to Die, jossa oli uutta materiaalia. Marvel julkaisi vuonna 1992 kaksitoista Bondia. Sarjakuvien oikeudet siirtyivät vuonna 1992 Dark Horselle. Se omisti Bond-lisenssin neljän vuoden ajan ja julkaisi viisitoista Bond-sarjakuvaa. Topps julkaisi vuonna 1996 kolmiosaisen sovituksen elokuvasta 007 ja Kultainen silmä. Bond-sarjakuvia ei juurikaan julkaistu sen jälkeen pitkään aikaan. Vuonna 2014 Bondin sarjakuvalisenssi siirtyi Dynamite Entertainmentille, joka aloitti Bond-sarjansa marraskuussa 2015.[40]
Videopelit
James Bond -videopelejä on tehty vuoteen 2016 mennessä yhteensä 25. Ensimmäinen lisensoitu James Bond -peli oli Parker Brothersin kehittämä James Bond 007, joka julkaistiin heinäkuussa 1983 Atari 2600:lle sekä esimerkiksi Atari 5200:lle ja Commodore 64:lle.[41][42] Edellisenä vuonna oli tosin Britanniassa julkaistu Shaken but Not Stirred -niminen Bond-peli ZX Spectrumille.[43]
007 ja kultainen silmä -elokuvan pohjalta tehty, Nintendo 64:n vuonna 1997 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli GoldenEye 007 oli suuri arvostelu- ja myyntimenestys. Peli sai Academy of Interactive Arts & Sciencesin vuoden pelin palkinnon ja nousi vuoteen 2001 mennessä kaikkien aikojen myydyimmäksi videopeliksi.[44]
Vuosina 1999–2005 Electronic Arts julkaisi kahdeksan Bond-peliä, ja vuosina 2008–2012 Activision julkaisi neljä.[45]
Hahmot
James Bond

Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti.[5] Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.[46]
Fleming tarkoitti Bondin moderniksi hahmoksi, joka on aina kolmekymppinen. Elokuvasarjassa Bondin ikä on muuttunut, kun sarja on edennyt.[47] Alussa Bond toimi kylmän sodan aikana, mutta vuodesta 2006 julkaistuissa elokuvissa hänen kerrotaan syntyneen vuonna 1968.[5]
Bond on hyvin monitaitoinen.[48] Hän on käynyt tiedustelupalvelun ja erikoisjoukkojen koulutuksen. Hän käyttää apunaan uudenaikaisia laitteita ja toimittaa kansainvälisiä rikollisia oikeuden eteen.[5]
Bond arvostaa klassista eleganssia ja laatua. Hän kertoo kiinnittävänsä paljon huomiota yksityiskohtiin.[49] Bond on naistenmies, innokas rahapelaaja, ja hän suosii vodkamartineja. Karismastaan huolimatta hänellä ei ole juurikaan ystäviä.[5]
Muita toistuvia hahmoja
M on Bondin esimies, Britannian Salaisen palvelun MI6:n tai MI7:n johtaja. Hänellä ja Bondilla on hyvin kiinteä suhde, vaikka M usein tuskastuukin Bondin sääntöjen vastaisiin menetelmiin ja hedonistiseen elämäntyyliin.[50] Miss Moneypenny on Bondin esimiehen M:n pitkäaikainen sihteeri. Moneypenny ja Bond flirttailevat jatkuvasti, mutta heillä ei ole suhdetta.[51] Q on MI6:n varusteiden kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan osaston päällikkö. Bond varustautuu Q:n valmistamilla teknisillä apuvälineillä.[52] CIA:n agentti Felix Leiter on Bondin hyvä ystävä, joka auttaa usein Bondia tämän työssä.[53]
Bondin viholliset ovat usein miljardöörejä, joilla on suuret haaveet ja valtavat hankkeet, jotka uhkaavat maailmaa. Apunaan heillä on kätyreitä.[54]
Bondin seikkailuihin kuuluu aina kauniita ja eteviä naisia. He voivat olla määrätietoisia salaisia agentteja, jotka pystyvät haastamaan Bondin, tai Bondin rakastajattaria eli "Bond-tyttöjä".[55]
Vaikutus
James Bondista tuli 1950- ja 1960-lukujen komean ja nokkelan playboysankarin prototyyppi. Hän oli lännessä silloin versoneen kulutusaikakauden symboli suosiessaan vain parhaita merkkejä ja saadessaan käytettävikseen uusinta huutoa olevia elektronisia laitteita.[56]
Bondin innoittamana on syntynyt useita jäljitelmiä ja parodioita, kuten Salainen agentti 86 -televisio- ja elokuvasarja, Austin Powers -elokuvasarja sekä Johnny English -elokuvat.[57]
Arvostelua
Jotkut älymystöön kuuluvat kriitikot ja kirjailijat arvostelivat Flemingin Bond-romaaneja. Paul Johnson kirjoitti Bond-ilmiöstä kuuluisan kriittisen esseensä Seksi, snobismi ja sadismi. Vakoilukirjailija John le Carré arvosteli Bondin moraalittomuutta, ja feministit ovat usein vastustaneet Bondin sovinistisuutta. Neuvostoliitto arvosteli Flemingiä siitä, että hän loi maailman, jossa "lait kirjoitetaan pyssynpiipulla". Moni lukija on arvostellut Bondeissa yleistä tuotemerkkien mainitsemista, jota Fleming harjoitti tuodakseen romaaneihinsa realismia.[56]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Cork, John & Collin Stutz| title = James Bond -ensyklopedia| others = Translated by Raija Becks & Henrik Laine| location = Helsinki| publisher = Readme| year = 2015| version = Uusi laajennettu painos| isbn = 978-952-321-031-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Egan, Sean| title = Kuolematon James Bond: salaisen agentin koko tarina| publisher = Minerva| year = 2016 (alkuteos James Bond. The Secret History, 2016)| id = ISBN 978-952-312-348-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, Roger & Gareth Owen| title = Bond on Bond – 50 vuotta Bond-elokuvia| others = Translated by Petri Stenman| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2012| isbn = 978-952-01-0793-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Eltonen, Tuuli| title = 007 ja tähtäimessä sukupuoli| location = Helsinki| publisher = Multikustannus| year = 2009| isbn = 978-952-468-218-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gresh, Lois H. & Weinberg, Robert| title = James Bondin pelit ja vehkeet: Toimivia laitteita vai mahdottomia keksintöjä?| others = Translated by Hyypiä, Mari| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2008| version = (The science of James Bond: From bullets to bowler hats to boat jumps, the real technology behind 007’s fabulous films, 2006.)| isbn = 978-951-37-5280-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = O’Neill, Terry| title = Kaikki Bondista| location = Helsinki| publisher = Nemo| year = 2013| isbn = 978-952-240-213-4}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Jokke Saharinen:  Etelä-Suomen sanomat 22.2.2018.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Uraani on alkuaine ja myrkyllinen raskasmetalli, jonka kaikki luonnossa esiintyvät ja keinotekoiset isotoopit ovat radioaktiivisia, useimmiten alfa-säteilijöitä. Jaksollisessa järjestelmässä sen kemiallinen merkki on U (lat. uranium), järjestysluku 92 ja CAS-numero 7440-61-1. Merkittävimmät isotoopit ovat 235U ja 238U, jotka ovat 234U ohella ainoat isotoopit, joita löydetään luonnosta. Luonnonuraanin sulamispiste on 1135°C ja tiheys 19050kg/m³. 235U-isotooppia voidaan käyttää ydinpolttoaineena energiantuotantoon ja ydinaseiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Fysikaaliset ominaisuudet
Uraani on hopeanharmaa metalli, joka on helposti taottavaa ja taipuisaa. Sen sulamispiste on 1135°C ja kiehumispiste 4130°C. Sen tiheys on 19,05g/cm³, joka on suhteellisen suuri. Uraani on paramagneettinen ja huono sähköjohde.[1][2][3]
Kemialliset ominaisuudet
Uraani kuuluu aktinoideihin. Se on kohtalaisen reaktiivinen metalli. Se reagoi hyvin epämetallien, kuten hapen, rikin, fosforin ja halogeenien kanssa. Ilmassa metallinen uraani tummenee muodostaen oksidikerroksen. Uraanidioksidi UO2 on stabiilia ilmassa, ja se onkin tavallisesti muoto, jossa uraania hyödynnetään. Hienojakoinen uraani voi leimahtaa. Se reagoi myös veden kanssa. Se liukenee happoihin, mutta ei emäksiin.[1][4][2]
Uraanilla on kolme allotropista muotoa. Alfamuoto on rombista ja on stabiilia 667,7°C asti. Lämpötilavälillä 667,7–774,8°C uraani on betamuodossa ja se on tetragoninen. Yli 774,8°C uraani on gammamuodossa, jolloin sen kiderakenne on tilakeskinen kuutio. Uraani on parhaiten työstettävissä gammamuodossa.[3] Alfamuodosta tulee suprajohtavaa 0,68K lämpötilassa.[5]
Uraanin tavalliset hapetusluvut ovat +III, +IV, +V ja +VI, mutta se ei esiinny vesiliuoksissa vapaana hapetusluvuilla +V ja +VI, vaan ne hydrolysoituvat nopeasti jopa happamissa olosuhteissa. Samoin U3+ hapettuu nopeasti vapauttaen vetyä vesiliuoksissa.[6]
Uraanin elektronikonfiguraatio on [Rn] 5f36d17s2. Sen ensimmäinen ionisaatioenergia on 597,6kJ/mol.[7]
Yhdisteet
Uraanin yhdisteet ovat tyypillisesti vihreitä tai keltaisia. Uraani muodostaa hyvin monipuolisella stoikiometrilla yhdisteitä hapen kanssa. Musta UO2 on uraanin käytetyin muoto. Sitä käytetään muun muassa polttoaineissa. Lisäksi uraani muodostaa kelta-oranssia uraanitrioksidia (UO3, myös uranyylioksidi) ja vihreää triuraanioktaoksidia (U3O8). Lisäksi uraani muodostaa peroksideja, kuten kidevedellistä UO4 (UO3·H2O2·H2O). Kideveden määrä vaihtelee nollasta neljään. Nämä peroksidit ovat myös ainoita peroksideja, joita on löydetty mineraaleista. Uraani muodostaa hydridin reagoidessaan noin 250°C vedyn kanssa. Korkeammissa lämpötiloissa uraanihydridi (UH3) hajoaa reversiibelisti. Tämän ominaisuuden ansiosta sitä käytetään muun muassa karbidien ja nitridien lähtöaineena. UH3 on pyroforista. Uraanikarbideja ja -nitridejä tunnetaan stoikiometrioilla UX2, UX3 ja U2,X3, jossa X on C tai N. Karbideja voidaan muodostaa myös antamalla hiilen tai hiilimonoksidin reagoida sulan metallisen uraanin kanssa. Nitridejä muodostetaan antamalla typen reagoida korkeassa lämpötilassa uraanin kanssa.[1][3][8]
Uraani muodostaa monipuolisesti yhdisteitä halidien kanssa. Kloorin kanssa se muodostaa tri-, tetra-, penta- sekä heksakloridin.[9] Fluorin kanssa uraani muodostaa sekä tetra- että heksafluoridin. Näistä heksafluoridia käytetään erityisesti uraanin väkevöinnissä. Se on voimakkaan korrosoivaa ja reagoi kiivaasti veden ja öljyn kanssa.[3]
Uraanyylinitraatti UO2(NO3)2 on hyvin myrkyllistä. Uraani muodostaa sulfaatin UO2SO4.[3]
Uraani voi muodostaa kompleksiyhdisteitä hapetusluvuilla +III, +IV, +V ja +VI, ja näistä tyypillisimmät hapetusluvut ovat +III ja +VI. Se on voimakas Lewis-happo, joten se voi muodostaa komplekseja erilaisten ligandien kanssa. Usein ligandina on fluoridi-ioni, ja uraanin fluorokomplekseja tunnetaan esimerkiksi [UF10]4−, [UF8]3− ja [UF7]2−. Usein uraani esiintyy kompleksiyhdisteissään uranyylikationina UO2+ ja UO22+. Toinen yleinen kompleksityyppi on happea tai typpeä sisältävät ligandit. Uraanista tunnetaan myös useita organometalliyhdisteitä, joista pysyvimpiä ovat syklopentadienyylijohdannaiset. Syklopentadienyyliligandin lisäksi näissä yhdisteissä voi olla myös halogeeniligandeja. Uranoseenissa orgaanisena rakenneosana on syklo-oktatetraeeni.[10][11][12]
Uraani muodostaa myös lejeerinkejä. Uraani-rodium-germanium-lejeerinki oli ensimmäinen tunnettu seos, joka muuttui suprajohteeksi voimakkaassa magneettikentässä.[3]
Haitallisuus
Uraani on haitallista niin kemiallisesti kuin radiologisesti. Se tiedetään teratogeneettiseksi ja karsinogeeniseksi aineeksi, eli se voi elimistöön joutuessaan vahingoittaa DNA:ta, myös sukusolun DNA:ta, ja siten aiheuttaa epämuodostumia kehittyvässä alkiossa, keskenmenon riskiä ja alkion kuoleman. DNA-vaurio tai geenimutaatio voi olla myös piilevä ja periytyä usean sukupolven.[3]
Kemiallinen terveysriski eli myrkytysriski muodostuu, jos uraania kertyy munuaisiin, maksaan ja luustoon. Suurina annoksina uraani on erityisen myrkyllistä munuaisille ja luustolle. Uraani vahingoittaa munuaisen proksimaalitiehyttä, minkä seurauksena pienten proteiinien ja glukoosin eritys virtsaan lisääntyy. Suomessa porakaivonkäyttäjät saattavat altistua merkittävälle määrälle uraania, 1–2mg/l (WHO:n ohjearvosuositus 2μg/l), mutta vakavia terveyshaittoja ei ole huomattu.[13][14][15]
Erityisesti Persianlahden sodassa monet sotilaat altistuivat köyhdytetylle uraanille, mutta tutkimuksissa on osoittautunut, että siitä on aiheutunut lähinnä lieviä munuaisongelmia sekä perimämyrkyllisyyttä. Myös uraanin hajoamistuotteet, kuten radon, strontium ja jodi, voivat olla kemiallisesti ja radiologisesti haitallisia terveydelle. REACH-asetuksen mukaan uraani on haitallista.[2][16][7]
Isotoopit ja radioaktiivisuus
Uraani ei ole voimakkaan radioaktiivista. Kaksi tärkeintä isotooppia ovat 235U ja 238U. Luonnosta löydetään myös pieni määrä 234U, jota syntyy 238U hajoamisen seurauksena. Kaikki kolme isotooppia hajoavat alfasäteilyn kautta. Teollisesti merkittävin isotooppi on 235U, jota käytetään ydinpolttoaineena. 238U on uraanin pitkäikäisin isotooppi, jonka puoliintumisaika on 4,468 miljardia vuotta.[3]

1 osuus kaikesta luonnosta löytyvästä uraanista.

Lähde:[17][7]

Historia

Uraanin löytäjänä pidetään saksalaista apteekkaria ja kemistiä Martin Klaprothia. 1780-luvun lopulla Klaproth tutki uraniniittia eli pikivälkettä (, pech huono onni ja blende mineraali). Tuohon aikaan luultiin, että pikivälke sisältää vain rautaa ja sinkkiä. Klaproth huomasi, että osa mineraalista ei käyttäytynyt kuten rauta tai sinkki ja päätteli näin löytäneensä uuden alkuaineen. Hän ehdotti löytämälleen alkuaineelle nimeksi uran, joka oli kunnianosoitus muutama vuosi aikaisemmin löydetylle Uranus-planeetalle. Sittemmin se muotoutui muotoon uranium. Pikivälkettä alettiin lopulta kutsua uraniniitiksi. Syyskuussa 1789 Klaproth esitteli löytönsä Preussin tiedeakatemialle. Todellisuudessa Klaproth löysi uraanidioksidia.[3][1][18]
Vuonna 1841 ranskalainen kemisti Eugène-Melchior Péligot eristi tetraklooriuraanista puhdasta uraania kaliumin avulla. Vuonna 1896 Henri Becquerel havaitsi uraanin radioaktiivisuuden. Toisessa maailmansodassa elokuussa 1945 Yhdysvallat pudotti Hiroshiman kaupunkiin uraaniin perustuvan ydinpommi Little Boyn. Sähköä tuotettiin ensimmäisen kerran uraanin avulla vuonna 1951. Ydinvoimaa hyödynnettiin vuonna 1954 USS Nautiluksella. Ensimmäinen ydinvoimala avattiin lokakuussa 1956 Sellafieldissä.[3][1][18]
Esiintyminen ja eristäminen

Uraanin pitoisuudeksi maankuoressa arvioidaan 1–4 ppm, eli se on yhtä yleistä kuin tina ja bromi. Uraania esiintyy myös vesistöissä noin 3 ppb. Nykyään tunnetut uraanivarat riittävät nykytietämyksen mukaan kymmeniä vuosia. Uraanin teollisesti merkittäviä mineraaleja ovat uraniniitti (pikivälke), karnotiitti, uranofaani ja koffiniitti. Uraanin mineraaleja tunnetaan useita satoja. Uraanin pitoisuuden pitää olla 0,1 prosenttia, jotta malmi olisi kaupallisesti merkittävää. Sen radioaktiivinen hajoaminen on yksi merkittävimmistä maalämmön aiheuttajista.[3][1][19][4][20]
Uraanin suurimmat tuottajat ovat Kanada, Australia ja Niger. Myös Yhdysvalloilla, Venäjällä, Kongolla, Etelä-Afrikalla, Gabonilla ja Kiinalla on merkittävät uraanivarannot. 40 prosenttia maailman tunnetuista uraanivarannoista sijaitsee Australiassa, ja suurin yksittäinen lähde on Olymic Dam Mine -kaivos Etelä-Australiassa. Kanadalainen Cameco on maailman suurin uraania tuottava yritys ja Kanada on suurin uraanin tuottaja. Yhteensä tunnetut uraanivarannot on kolme miljoonaa tonnia, ja arvioidaan, että merissä on viisi miljardia tonnia lisää uraania. Uraanikaivokset ovat tyypillisesti avokaivoksia. Uraania myydään vain maille, jotka ovat ratifioineet ydinsulkusopimuksen eli käyttävät uraania vain rauhanomaisiin tarkoituksiin.[3][21]
Suomessa ei ole tällä hetkellä yhtäkään uraanikaivosta. Suomessa on louhittu uraania 1950- ja 1960-luvuilla Paukkajanvaarassa, Enossa (nykyään osa Joensuuta). Paukkajanvaarasta louhittiin yhteensä 30 tonnia uraania.

Talvivaaran kaivosta aiemmin pyörittäneellä yhtiöllä on ollut lupa tuottaa uraania sivutuotteena, mutta kaivoksen pääasialliset louhintakohteet ovat kupari, koboltti, sinkki ja nikkeli. Marraskuussa 2012 Talvivaaran kipsisakka-altaan vuodon seurauksena uraania joutui läheisiin vesistöihin merkittäviä määriä. Suomessa uraanin louhintaa valvoo Säteilyturvakeskus, jolle on ilmoitettava kaikki luonnonvarojen hyödyntäminen, jos uraanin pitoisuus on yli 0,01prosenttia.[22][23]
Uraanikaivos voi olla joko avolouhos tai sijaita maan alla. Uraani eristetään malmistaan tavallisesti kemiallisesti uuttamalla. Uuttamisen jälkeen syntyy lähinnä uraanioksidia U3O8, joka käsitellään typpihapolla. Tällöin syntyy kidevedellistä uranyylinitraattia UO2(NO3)2 · 6 H2O. Sitä kuumennettaessa syntyy uraanitrioksidia UO3, joka voidaan pelkistää vedyn avulla uraanidioksidiksi UO2. UO2 on stabiilia ilmassa. Metallista uraania voidaan tehdä elektrolyysillä uraanitetrafluoridin ja natrium- tai kalsiumkloridiseoksesta. Uraanitetrafluoridia valmistetaan antamalla uraanidioksidin reagoida kaasumaisen vetyfluoridin kanssa. Toinen vaihtoehto on pelkistää sitä metallihalidista alkali- tai maa-alkalimetallista. Hyvin puhdasta metallista uraania voidaan valmistaa hajottamalla uraanihalideja kuumalla hehkulangalla.[4][3][21]
Uraanin väkevöinti

Luonnossa esiintyvästä uraanista suurin osa on isotooppia 238U, joka ei ole reaktiivinen fission kautta. Uraania voidaan väkevöidä, eli 235U-isotoopin suhteellista määrää kasvatetaan sentrifugin tai kaasudiffuusion avulla. Kaasudiffuusiossa uraaniheksafluoridi-kaasu ohjataan puoliläpäisevän kalvon läpi, jolloin raskaampi 238U diffuntoituu hitaammin kuin kevyempi 235U. Puoliläpäisevä kalvo on tyypillisesti hopeaa ja sinkkiä. Sentrifugoinnissa käytetään uraaniheksafluoridia. Sentrifugointi on yleisin väkevöintikeino, kaasudiffuusiota käytettiin erityisesti toisen maailmansodan aikana. Muita keinoja on virittää spesifisti 235U:n ja fluorin välistä sidosta, jolloin vain 238U jää sitoutuneeksi fluoriin ja haluttu 235U saostuu metallisena. Tavallisesti 235U pitoisuus väkevöinnin jälkeen on 2–3prosenttia, joka riittää ydinpolttoaineeksi. Ydinaseita varten uraani väkevöidään siten, että 235U pitoisuus on noin 90prosenttia.[1][2][3]
Käyttö

Uraania on käytetty 2000 vuotta sitten lasin ja keramiikan värjäykseen. Uraanioksidit värjäävät lasin kellanvihreäksi. Uraania on käytetty myös tekstiiliteollisuudessa väriaineen tarttumisen helpottamiseksi. Sitä on käytetty myös hehkulampuissa kiinnittämään hehkulanka lamppuun. Sähkön nopeus uraanissa on pienempi kuin langassa, joten se hidastaa sähkön nopeutta ennen kuin se osuu lamppuun. Tämä estää langan katkeamista ja ylikuumenemista.[1][19]
Nykyään uraanin pääasiallinen käyttökohde on ydinpolttoaineena ydinvoimaloissa. Noin 14 prosenttia kaikesta maailman sähköstä tuotetaan uraanin avulla.[21] Kun neutroni osuu 235U nuklidiin voi tietyllä todennäköisyydellä tapahtua fissio, jossa vapautuu energiaa. Tytärnuklidien ja vapautuvien neutronien kineettinen energia sekä muiden, muun muassa tytärnuklidien, hajoamisenergiat siirtyvät ensiöpiirin veteen, joka ohjataan lämmönvaihtimeen. Toisiopiirin vesi höyrystyy ja pyörittää höyryturbiinia, ja tämä muodostaa generaattorissa sähkövirtaa. Yksi kilogramma neljäprosenttiseksi rikastettua uraanipolttoainetta tuottaa energiaa saman verran kuin 1500 tonnia kivihiiltä eli noin 20 triljoonaa joulea. Polttoaineena käytetään yleensä väkevöityä uraania, jonka 235U pitoisuus on noin kolme prosenttia. CANDU-reaktorissa voidaan käyttää luonnon uraania, joka sisältää huomattavasti vähemmän kuin kolme prosenttia uraanin isotooppia 235U.[1][2][3]
Uraania (90+% 235U) voidaan hyödyntää myös ydinaseessa. Köyhdytettyä uraania voidaan käyttää panssarin läpäisevissä ammuksissa ja panssareissa, sillä uraanilla on hyvin korkea tiheys. Uraania (238U) käytetään myös suojana radioaktiivista säteilyä vastaan. Köyhdytetty uraani on myrkyllistä. Jos uraania sisältävä ammus räjähtää, voi muodostua myös kaasumaisia uraaniyhdisteitä. Jos ammus pirstoutuu tai jauhautuu pölyksi voi uraania ja uraaniyhdisteitä joutua maaperään ja vesistöihin ja aiheuttaa terveysriskejä. Muodostunut pöly on myös pyroforista.[1][19][2]
Isotooppia 238U voidaan muuttaa plutoniumiksi hyötöreaktorissa. Plutoniumia voidaan hyödyntää ydinpolttoaineena.[2][3]
238U(n, γ) → 239U(β−) → 239Np(β−) → 239Pu
Uraania voidaan hyödyntää myös kaikkein pitkäikäisimpien kivien iän arviointiin. Sitä voidaan käyttää röntgensäteilylähteenä. Uraania voidaan käyttää lejeeringeissä tuomaan vahvuutta, sitkeyttä ja vetolujuutta.[3][24]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Grenthe, Ingmar et al.| title = Uranium| number = luku 5| location = Dordrecht| publisher = Springer| year = 2006| version = Teoksessa: Morss, Lester R. et al. (toim.) The Chemistry of the Actinide and Transactinide Elements, 3. painos| isbn = 1402035985| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (PDF)| pages = 253–698}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehto, Jukka & Hou, Xiaolin| title = Chemistry and Analysis of Radionuclides| location = Weinheim| publisher = Wiley-VCH| year = 2011| isbn = 8-3-528-32658-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:54 Kemia
*
Luokka:Myrkylliset kemikaalit
Luokka:Myrkylliset alkuaineet
Luokka:Ydinasemateriaalit


Karachi (, ) on Pakistanin suurin kaupunki ja Sindhin provinssin pääkaupunki. Karachi on Pakistanin talouselämän keskus. Kaupunki sijaitsee Arabianmeren rannalla, Indus-virran suistossa. Suurkaupunkialueella asuu noin 21,2 miljoonaa ihmistä,[1] mikä tekee siitä yhden maailman suurimmista kaupungeista.
Historia
Karachi sijaitsee hyvän luonnonsataman kupeessa Indusjoen suulla. Sen paikalla on ollut kalastajakyliä muinaisista ajoista asti. Kaupungin siitä kehittivät brittiläiset siirtomaahallitsijat 1800-luvulla. Britit valtasivat kaupungin vuonna 1839 ja pitivät sitä laivastotukikohtanaan, ja neljä vuotta myöhemmin kun he olivat saaneet koko Sindhin hallintaansa, he siirsivät pääkaupungin Hyderabadista Karachiin. 1800-luvun puolivälissä kehitys oli vilkasta: satamaa ja tieverkkoa parannettiin ja kaupunkiin vedettiin rautatie.[2]
Pakistanin syntyessä 1947 kaupunki valittiin pääkaupungiksi, ja se vastaanotti suuren määrän muhajireiksi kutsuttuja siirtolaisia Intiasta. Muhajirien ja paikallisten singhiläisten ja pastujen välillä oli väkivaltaisia etnisiä levottomuuksia 1980-luvulla.[3]
Kaupunki on kasvanut myös sen jälkeen kun pääkaupunki siirrettiin Islamabadiin vuonna 1959.
Maantiede ja ilmasto

Karachi sijaitsee Pakistanin eteläosassa Arabianmeren rannalla. Matkaa maan pääkaupunkiin Islamabadiin on maanteitse 1460 kilometriä.[4]
Karachissa on monsuuni-ilmasto, sadetta saadaan lähinnä heinä- ja elokuussa. Keskimääräinen yön alinkin lämpötila on yli 20 astetta huhtikuusta lokakuuhun.[5] Toisinaan alueella esiintyy trooppisia hirmumyrskyjä. Vuonna 2010 trooppinen sykloni Phet aiheutti pahoja tulvia.[6]
Liikenne

Karachissa on kaksi rautatieasemaa, Karachi City ja Karachi Cantonment. Kaikki Citystä lähtevät junat pysähtyvät myös Cantonmentissa. Eri linja-autoyhtiöillä on omat asemansa, mutta useimmat sijaitsevat lähellä Cantonmentin rautatieasemaa. Matka Lahoreen kestää 22 tuntia, Larkanaan pääsee seitsemässä tunnissa. Jinnahin kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 10 km kaupungin keskustasta itään.[7]
Kaupungissa on pahoja liikenneruuhkia. Paikallisbusseja ja minibusseja on runsaasti, mutta niiden numerointi on satunnaiselle vierailijalle hankalaa ja bussit ovat usein tupaten täynnä.[8] Ruuhkia helpottamaan on jo pitkään suunniteltu kehärataa. Keväällä 2011 osavaltiohallitus päätti jälleen lykätä noin 1,5 miljardia euroa maksavan suunnitelman toteuttamista.[9]
Talous

Karachi on Pakistanin talouselämän keskus. Kaupungissa toimii Pakistanin suurin  pörssi. Useimpien kansainvälisten yhtiöiden Pakistanin-konttorit sijaitsevat kaupungissa. Monilla autonvalmistajilla kuten  Toyotalla ja Suzukilla on tehtaat Karachissa. Karachiin on IT-huuman myötä on perustettu paljon puhelinpalvelukeskuksia Karachiin, mutta perinteinen teollisuus on edelleen sen talouden perusta. [10]
Sähköyhtiö KESC on yksi kaupungin suurimmista työllistäjistä, sen palveluksessa on 17000 henkeä.[11]
Karachissa on maan suurin lentoasema ja kaksi satamaa, Karachin ja Mohammad Bin Qasimin satamat. Lisäksi on kaksi kalastussatamaa, Karachin kalasatama ja Korachin kalasatama. Kalastus työllistää suoraan 300000 henkeä ja välillisesti 400000 henkeä.[10]
Koulutus
Karachin yliopisto on perustettu vuonna 1951. Aluksi se järjesti tutkintotilaisuuksia, mutta vuonna 1953 se aloitti oman opetuksen 50 opiskelijalle. Siitä kasvoi maan suurin yliopisto, ja siellä suoritetaan huomattavasti enemmän jatko-opintoja (maisterin ja tohtorin tutkintoja) kuin maan muissa yliopistoissa. Vuonna 2011 yliopistossa oli yli 24000 opiskelijaa ja 700 opettajaa, jotka jakaantuvat kahdeksan tiedekunnan 53 laitokseen.[12]
Kaupungissa toimii maan kuuluisin yksityinen oppikoulu, Karachi Grammar School, joka tarjoaa opetusta sekä tytöille että pojille esikouluiästä yliopistoon asti.[13]Se on aloittanut eurooppalaisille suunnattuna kouluna 1800-luvun puolivälissä.[14]
Urheilu
Karachin suosituimmat urheilulajit ovat kriketti, maahockey, nyrkkeily ja jalkapallo.
Kaupungin krikettijoukkueen Karachi CA:n kotikenttä on National Stadium, jonne mahtuu 34 228 katsojaa kaikki istumapaikoille.[15]  Se on myös Pakistanin maajoukkueen kotikenttä. Maajoukkue ei hävinnyt siellä yhtään maaottelua vuosina 1955-2000. 2000-luvulla väkivalta, etenkin pommiuhkat, ovat pitkään saaneet muut kuin aasialaiset joukkueet pysymään poissa stadionilta.[16] Vuonna 2009 Etelä-Afrikka saapui kuitenkin vierasotteluun.[17]
Maahockeyn katsojia mahtuu Gulshare-Iqbal-stadionille kymmenentuhatta, jalkapallon katsojille on 40 000 paikkaa suurimmalla stadionilla. Lisäksi kaupungissa on viiden- ja kuudentuhannen katsojan jalkapallokentät.[15]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Karachi on minkä Pakistanin provinssin pääkaupunki?


Hermann Wilhelm Göring () oli natsi-Saksan sotamarsalkka, ilmailuministeri ja Luftwaffen komentaja (Reichsminister der Luftfahrt und Oberbefehlshaber der Luftwaffe – Ilmailun valtakunnanministeri ja Luftwaffen ylikäskynhaltija) vuosina 1933–1945 sekä valtiopäivien puhemies vuosina 1932–1945. Hän lukeutui kansallissosialistisen puolueen korkeimpiin johtajiin. Göring oli ensimmäisessä maailmansodassa ansioitunut taistelulentäjä ja liittyi rauhan tultua kansallissosialistiseen puolueeseen ensimmäisten joukossa. Hänet tuomittiin Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä kuolemaan, mutta hän teki itsemurhan ennen tuomion täytäntöönpanoa.
Nuoruus

Göring syntyi Marienbadin hoitolassa Rosenheimissa, Baijerissa 1893. Hänen isänsä Heinrich Ernst Göring oli toiminut Saksan Lounais-Afrikan ensimmäisenä kenraalikuvernöörinä. Heinrichilla oli viisi lasta edellisestä avioliitosta. Toinen vaimo Franziska Tiefenbrunn (1859 – 15. heinäkuuta 1923) synnytti hänelle viisi lasta, joista Hermann oli neljäs lapsi. Göringin vanhemmat sisarukset olivat Karl, Olga ja Paula; hänen nuorin veljensä oli Albert Göring, joka myöhemmin tuli tunnetuksi suojeltuaan useita juutalaisia ja muita natsihallinnon ”vihollisia” vainoilta.
Hermannin syntyessä isä toimi pääkonsulina Haitilla, josta palasi Saksaan jäätyään eläkkeelle vuoden 1896 aikoihin. Isän ollessa ulkomailla Göringin perheestä piti huolta Hermannin kummisetä Ritter Hermann von Epenstein, jonka pienessä linnassa perhe asui. Epenstein oli kristitty, jolla oli juutalaiset sukujuuret. Hänellä oli myös suhde Göringin äitiin Franziska Tiefenbrunniin.[1]
Koulun jälkeen Göring meni kadettikouluun Karlsruheen ja Lichtenfeldeen. Kadettikoulusta päästyään luutnantiksi ylennetty Göring siirtyi komppaniaupseeriksi 4. badenilaiseen jalkaväkirykmentti ”Prinz Wilhelmiin” tammikuussa 1914.
Ensimmäinen maailmansota

pienoiskuva|Hermann Göring lentokoneen ohjaamossa ensimmäisessä maailmansodassa.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Göring palveli pataljoonansa adjutanttina samassa rykmentissä. Pian palvelukseenastumisensa jälkeen hän sairastui reumatismiin ja tervehdyttyään hänet todettiin palvelukseen kelpaamattomaksi. Inttämällä hän sai toimen tähystäjänä. Vuoden 1915 puolessa välissä hän aloitti lentäjänkoulutuksensa. Hän johti von Richthofenin kaaduttua tämän yksikköä. Väitetään, että Göring ei sodan aikana oppinut kunnolla laskeutumaan lentokoneella ja särki useita koneita laskujen aikana. Sodan päättyessä hänellä oli tilillään 22 pudotettua viholliskonetta. Jo 19. pudotetun koneen jälkeen hänelle myönnettiin korkea preussilainen kunniamerkki Pour le Mérite. Kyseessä oli poikkeustapaus, sillä yleensä taistelulentäjältä edellytettiin vähintään 20koneen pudottamista ennen kyseisen kunniamerkin myöntämistä. Tosin Pour le Mérite -kunniamerkin myöntämisperusteet vaihtelivat sodan kuluessa.
Adolf Galland kertoo muistelmissaan kuinka Göringin laivueen paluu kotiin sotatoimista oli yhtä näyttävä kuin hänen muutkin toimensa: kun Göring miehineen saapui junalla Müncheniin, asemalla odotti joukko mellakoivia kommunisteja valmiina käymään kotiin palaavien sotilaiden kimppuun riistääkseen näiltä tunnukset ja kunniamerkit. Ennen lentokentältä lähtöä Göring oli kuitenkin varotoimena käskenyt irrottaa ja ottaa mukaan konekiväärejä yksikön lentokoneista. Konekiväärit työnnettiin esiin vaunun ikkunoista ja Göring komensi vaununportailta joukkoa hajaantumaan. Mellakka hajosi välittömästi ja lentäjät marssivat paraatina asemalta.
Weimarin tasavallan aika

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Göring työskenteli liikennelentäjänä Tanskassa ja Ruotsissa sekä lentokonevalmistaja Fokkerilla. Ruotsissa ollessaan hän tutustui ensimmäiseen vaimoonsa paronitar Carin von Kantzowiin (omaa sukua Fock). Pari vihittiin Münchenissä helmikuussa 1923. Hermann Göring rakasti vaimoaan syvästi ja intohimoisesti. Carin Göring kuoli sydänkohtaukseen 1931. Göring nimesi myöhemmin rakennuttamansa suuren kartanon edesmenneen vaimonsa mukaan Carinhalliksi.

Pari vuotta myöhemmin Göring tutustui Weimarissa käydessään Kansallisteatterin näyttelijättäreen (hänen virallinen tittelinsä oli valtakunnannäyttelijätär) Emmy Sonnemanniin, jonka kanssa hänet vihittiin avioliittoon 10. huhtikuuta 1935 uuden Saksan suurimmissa häissä Berliinin tuomiokirkossa. Pariskunnalle syntyi yksi tytär, Edda Göring, 2. kesäkuuta 1938. Edda Göring elää vielä Münchenissä.
Göring liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen vuonna 1922. Hänen yläluokkainen taustansa ja sotasankarin menneisyytensä tekivät hänestä keskeisen henkilön nuoressa ja pienessä puolueessa. Joulukuussa 1922 Adolf Hitler nimitti Göringin vasta muodostamansa puolueen taistelujärjestön SA:n ensimmäiseksi johtajaksi. 9. marraskuuta 1923 Göring otti osaa kansallissosialistien Münchenissä järjestämään oluttupavallankaappaukseen, joka epäonnistui surkeasti. Göring haavoittui poliisin tulituksessa vaikeasti reiteen. Göringin puoluetoverit kantoivat runsaasti verta vuotavan toverinsa Hof Residenzstraße 25:een, jonka juutalainen omistaja Robert Ballin otti Göringin hoiviinsa pelastaen mahdollisesti tämän hengen. Ballin ja hänen vaimonsa säilyvät myöhemmin hengissä holokaustista, koska Göring suojeli heitä. Tuon ajan tavan mukaan Göringille annettiin kipuja vastaan runsaasti morfiinia, mikä oli alkuna hänen aina toisen maailmansodan loppuun jatkuneelle huumausaineriippuvuudelleen. Göring halusi välttää pidätyksen ja pakeni Saksasta Itävallan kautta Italiaan, jossa hän tutustui maan pääministeriin Benito Mussoliniin. Myöhemmin Göring asettui asumaan vaimonsa kotimaahan Ruotsiin, josta hän palasi takaisin Saksaan vuoden 1927 lopulla viranomaisten julistettua vallankaappausyritykseen osallistuneille yleisen armahduksen. Hän liittyi uudelleen kansallissosialistisen puolueen ja SA:n jäseneksi.
Vuonna 1928 Göringistä tuli yksi kansallissosialistien ensimmäisistä valtiopäiväedustajista. Hitler antoi hänelle SA:ssa yliryhmänjohtajan (SA-Obergruppenführer) arvon. Täten Göring saavutti merkittävän avainaseman, jonka avulla hän saattoi edesauttaa kansallissosialistien valtaannousua.
31. heinäkuuta 1932 pidetyt vaalit olivat kansallissosialisteille erittäin menestyksekkäät. Puolueesta tuli valtiopäivien suurin puolue. 30. elokuuta 1932 valtiopäivät valitsivat Hermann Göringin valtiopäivien puhemieheksi. Häntä äänestivät kansallissosialistien lisäksi myös kaikki katolisen Zentrum-puolueen ja Baijerin kansanpuolueen edustajat. Täten kansallissosialistit olivat saaneet haltuunsa tasavallan kolmanneksi korkeimman viran valtakunnanpresidentin ja valtakunnankanslerin jälkeen. Uuden asemansa myötä Göringillä oli myös oikeus päästä aina halutessaan valtakunnanpresidentti Paul von Hindenburgin puheille. Jo seuraavassa valtiopäivien täysistunnossa 12. syyskuuta 1932 Göring käytti asemaansa ja esti presidentti von Hindenburgin allekirjoittaman valtiopäivien hajottamisen määräävän asetuksen lukemisen. Valtiopäivät antoi valtakunnankansleri Franz von Papenille selkeän epäluottamuslauseen, mikä mitätöi von Papenin ajaman valtiopäivien hajottamisen ja pakotti presidentin nimittämään maalle uuden valtakunnankanslerin. Tulevina kuukausina Göring (jolta perustuslaki edellytti täydellistä puolueettomuutta) käytti asemaansa häikäilemättä edistääkseen puolueensa asemaa.
Kolmas valtakunta

Adolf Hitlerin noustua valtaan 30. tammikuuta 1933 Hermann Göringistä tuli Hitlerin valtakunnanhallituksen salkuton ministeri. Hän oli yksi hallituksen kolmesta kansallissosialistisesta ministeristä. Hänelle oli kuitenkin luvattu ilmailuministerin virka, mikäli Saksalla tulevaisuudessa olisi ilmavoimat. Samalla Göringistä tuli myös Saksan suurimman osavaltion Preussin sisäministeri. Sisäministerin ominaisuudessa hän oli myös Preussin poliisin päällikkö. Täten hän saattoi vaikuttaa keskeisesti siihen, että Preussin hallinto yhdenmukaistettiin (Gleichschaltung) kansallissosialistien haluamalla tavalla ja uuden hallinnon vastustajat vangittiin ja toimitettiin keskitysleireihin. Muodollisen esimiehensä, Preussin pääministeri Franz von Papenin Göring yksinkertaisesti syrjäytti päätöksenteossa; myöhemmin hän otti itselleen myös Preussin pääministerin viran.
Preussin sisäministerin ominaisuudessa Göring määräsi perustettaviksi ensimmäiset keskitysleirit, joihin hallituksen vastustajat toimitettiin hallinnollisilla päätöksillä turvasäilöön. Göringin aloitteesta perustettiin vuonna 1933 Preussin salainen valtionpoliisi Gestapa, joka laajeni muutaman vuoden kuluttua valtakunnalliseksi Gestapoksi. Gestapan ensimmäinen johtaja Rudolf Diels oli Göringin perhetuttu.
Vuonna 1934 Göringistä tuli valtakunnan jahti- ja metsänhoitomestari. 30. elokuuta 1933 Göring sai jalkaväenkenraalin arvon. Tämä merkitsi viiden upseerinarvon ylittävää ylennystä, koska Göring oli aiemmin ollut valtakunnanarmeijan kapteeni. Ylennyksen tarkoituksena oli antaa Göringille riittävä sotilaallinen asema ja auktoriteetti hänen ryhtyessään rakentamaan Saksalle ilmavoimia, Luftwaffea. Toukokuussa 1935 Göring nimitettiin Luftwaffen komentajaksi, samalla hänelle myönnettiin ilmavoimien kenraalin arvo.
Vuonna 1937 Göringistä tuli Saksan talouden uuden valtakunnallisen suunnitelman, nelivuotissuunnitelman, johtaja. Täten hän sai käytännössä diktatoriset valtuudet Saksan talouden johtamisessa. Nelivuotissuunnitelman johtajana Göringin pääasiallinen tehtävä oli saattaa Saksan talous sotakuntoon. Tässä tehtävässä hän kuitenkin epäonnistui; vuonna 1942 maan uusi varusteluministeri Albert Speer sai käytännössä Göringin valtuudet maan talouden johtamisessa. Saksan Wehrmachtia vuonna 1938 ravistelleen Blomberg–Fritsch-kriisin yhteydessä – jossa sekä valtakunnansotaministeri Werner von Blomberg että Wehrmachtin komentaja Werner von Fritsch pakotettiin eroamaan viroistaan tekaistujen moraalittomuussyytteiden avulla – Göring pyrki Blombergin seuraajaksi Wehrmachtin komentajaksi. Hitler kuitenkin noudatti Blombergin neuvoa ja otti itse Wehrmachtin komentajuuden. Eräänlaiseksi lohdutukseksi hän myönsi Göringille 4. helmikuuta 1938 marsalkan arvon. Blombergin eron jälkeen Göring oli vuoteen 1939 ainoa, jolla oli tämä arvo. Täten hän oli sotilasarvoltaan Wehrmachtin korkein upseeri.
Lokakuussa 1938 Saksan juutalaisia kohdanneen pogromin, kristalliyön, jälkeen Göring kehitti suunnitelman, jonka mukaan Saksan juutalaisilta vaadittiin kollektiivinen miljardin valtakunnanmarkan vahingonkorvaus, koska pogromia pidettiin reaktiona juutalaisen Herschel Grynszpanin suorittamaan murhaan. Heinäkuussa 1941 Göring valtuutti Heydrichin laatimaan kokonaissuunnitelman juutalaiskysymyksen lopullisen ratkaisun läpiviemiseksi. Hänen tuli laatia ohjelman organisaatio ja suunnitelma sekä arvioida sen kustannukset. Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä Göring väitti, ettei hän tiennyt mitään juutalaisten joukkomurhista.
Hitlerin sotasuunnitelmiin Göring suhtautui skeptisesti, koska hän epäili Saksan mahdollisuuksia menestyä sodassa. Vuoden 1938 sudeettikriisin aikaan Göring järjesti yhdessä Benito Mussolinin kanssa ulkoministeri Joachim von Ribbentropin selän takana Münchenin konferenssin. Siinä kriisiin saavutettiin rauhanomainen neuvotteluratkaisu, jonka seurauksena Tšekkoslovakian Sudeettialueet liitettiin Saksaan. Toisen maailmansodan aattona Göring yritti vielä kerran saavuttaa neuvotteluratkaisun ruotsalaisen liikemiehen Birger Dahleruksen avulla. Hitler ei kuitenkaan suostunut neuvotteluihin, koska hän oli sitä mieltä, että Saksa voittaa Puolan sodassa helposti.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alussa Göringin asema oli vahvimmillaan. 1. syyskuuta 1939 valtiopäiville pitämässään puheessa Hitler määräsi Göringin toissijaiseksi seuraajakseen Rudolf Hessin jälkeen. Hän sai tehtäväkseen valmistaa Luftwaffen sotakuntoon ja järjestää Saksan ilmapuolustuksen. Sodan alussa Göringin väitetään sanoneen: "Wenn auch nur ein englischer Bomber die Ruhr erreicht, will ich nicht mehr Hermann Göring, sondern Hermann Meier heißen" (”Jos liittoutuneiden koneet koskaan pommittavat Ruhria, voitte kutsua minua Meyeriksi”.)[2] Meyer oli yleinen nimi Saksassa, mutta se oli myös melko yleinen juutalaissukunimikin. Jo alkuvuodesta 1940 liittoutuneiden koneet pommittivat Saksan kaupunkeja vastatoimeksi englantilaisten kaupunkien pommittamisesta. Heinäkuussa 1940 Göring ylennettiin valtakunnanmarsalkaksi. Kyseessä oli keskiaikainen arvonimi, joka otettiin uudelleen käyttöön vain Göringiä varten.
Göring lupasi nujertaa Ison-Britannian siirtoarmeijan Dunkerquessa, ennen kuin se ehditään evakuoida turvaan. Operaatio epäonnistui kuitenkin surkeasti. Yhtä epäonnistunut oli Göringin yritys nujertaa Iso-Britannia ilma-aseen avulla taistelussa Britanniasta. Suunnitelman epäonnistuttua pitkälti Göringin strategisten virheiden takia hänen valtansa natsihierarkiassa lähti laskuun. Lopullinen isku Göringin uralle oli hänen lupauksensa huoltaa Stalingradiin saarrettu Saksan 6. armeija ilmasta käsin. Göring tiesi tämän jo alun alkaen mahdottomaksi, mutta ei halunnut tuottaa johtajalleen pettymystä. Stalingradin taistelun ratkettua 6. armeijan antautumiseen 2. helmikuuta 1943 Göringin arvovalta oli lähes mennyttä.
Sodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1945 Göring pakeni jo lähes saarretusta ja raunioituneesta Berliinistä Berchtesgadeniin, Baijeriin. Sieltä hän lähetti Hitlerille sähkeen, jossa hän ilmoitti ottavansa Saksan valtionjohdon käsiinsä, koska Hitler oli ilmoittanut pysyvänsä Berliinissä kuolemaansa saakka ja täten tosiasiallisesti luopunut valtion johdosta. Hessin lennettyä Isoon-Britanniaan Göring oli Hitlerin asetuksen mukaan hänen ensisijainen seuraajansa. Göringin sähke oli seuraavanlainen:

Hitler tulkitsi Göringin sähkeen kuitenkin vallankaappaukseksi ja valtiopetokseksi – pitkälti sihteerinsä Martin Bormannin esityksestä. Hän määräsi Berchtesgardenissa olevat SS-joukot pidättämään Göringin. Testamentissaan Hitler erotti Göringin kaikista viroista sekä puolueesta.
Talvisodan neuvot
Saksan ja Neuvostoliiton välinen Molotov–Ribbentrop-sopimus esti Saksaa julkisesti tukemasta Suomea talvisodan aikana. Suomen tuleva Berliinin lähettiläs Toivo Kivimäki lähetettiin kuitenkin helmikuussa 1940 Berliiniin hakemaan Saksalta tukea sodassa Neuvostoliittoa vastaan. Suhtautuminen oli aluksi nihkeää, mutta tilanne muuttui äkisti Suomen ilmoitettua aikeestaan hyväksyä liittoutuneiden avuntarjous.[3] Kivimäelle järjestettiin kiireesti 22. helmikuuta tapaaminen Göringin kanssa. Ragnar Nordströmin 1940-luvun lopulla kirjoittamien muistelmien mukaan[4][5] Göring antoi Kivimäelle lupauksen Saksan tulevasta hyökkäyksestä Neuvostoliittoon.[3]

Göringille myönnettiin juhannuksena 1941, kolme päivää operaatio Barbarossan alkamisen jälkeen Suomen Valkoinen Ruusu suurristillä ketjuineen. Kunniamerkin luovutti Berliinissä suurlähettiläs Kivimäki.[6] Ulkoministeri Rolf Wittingille lähettämässään ”hyvä veli” -kirjeessä Kivimäki kuvaa luovutustilaisuutta.[8][6] Hän kiittää Göringiä talvisodan aikaisesta neuvosta ja ”koron kanssa” -lupauksesta. Heikki Ylikangas arvioi, että kunniamerkin luovuttaminen Göringille on jo yksin osoitus Göringin lupauksen merkityksessä talvisodan päättäneissä neuvotteluissa. Hän myös arvioi, että Saksa oli tulkinnut Suomen ratkaisut seuraukseksi siitä, että Göringin ilmoitus otettiin vakavasti ja että sitä noudatettiin.[7][9] Erkki Hautamäki kertoo teoksessaan Suomi myrskyn silmässä, joka perustuu Mannerheimin salaiseksi leimattuun S32-kansioon, että Mannerheim sai saksalaisilta 5. maaliskuuta 1940 kirjeen, jonka he olivat kaapanneet venäläiseltä kenraalikuriirilta tämän lentomatkalla Englantiin. Tämä dokumentti paljasti Englannin ja Neuvostoliiton jo 15. syyskuuta 1939 tekemän sotasopimuksen liittyen pohjoisrintaman muodostamiseksi Skandinaviaan tulevassa sodassa Saksaa vastaan. Englannin pääministeri Winston Churchill saikin kirjeen Suomesta, jonka presidentti Ryti ja Mannerheim olivat allekirjoittaneet 24. kesäkuuta 1941. Kirjeessä maan johto teki selväksi, että Suomessa oltiin tietoisia Englannin ja Neuvostoliiton salaisesta sopimuksesta[10].

Göringin maine

Göring tuli tunnetuksi ylitsepursuavasta mukavuudenhalustaan ja kalliista maustaan. Elämäntavoiltaan yleensä askeettisten natsijohtajien joukossa hän profiloitui hyvän ruoan, kalliiden viinien ja kauniiden naisten ystävänä. Eräiden arvioiden mukaan hän oli Hitlerin linkki kansallissosialistien ja vanhan saksalaisen sotilaseliitin välillä.[11]
Saksan kansa oppi yhtäältä tuntemaan hänet lupsakkana ja joviaalina, jos kohta myös rahvaanomaisena johtajana, joka ”laskeutui kansansa pariin” esimerkiksi talviapukeräyksen avajaisissa, ja joka piti lapsille puheita radiossa. Toisaalta Göringin koreilunhalusta revittiin Saksassa vitsejä. Koska hänen valtakunnanmarsalkan univormunsa oli koristeltu lukemattomin kunniamerkein, hänestä käytettiin nimitystä ”kultainen fasaani”. Göring tuli tunnetuksi myös innokkaana metsästäjänä, joka otti omikseen Saksan keisarien entisiä metsästysmaita.
Göringillä oli useita hyväpalkkaisia virkoja, ja hän onnistui haalimaan itselleen runsaskätisesti ”vapaaehtoisia” lahjoja esimerkiksi häälahjoikseen vuonna 1935 ja 50-vuotislahjoikseen. Göring tuli myös tunnetuksi natseista suurimpana taiteenystävänä rohmuten taideaarteita sotasaaliin joukosta hulppean metsästyslinnansa Carinhallen kokoelmiin. Saksan museonjohtajat vapisivat Göringin vierailujen edellä, koska hän yleensä vaati lahjoituksia ja takavarikoi suoralta kädeltä itseään miellyttävät taideaarteet. Sodan aikana hän keräsi yksityiskokoelmiinsa Carinhalleen lukuisia taideaarteita miehitetyiltä alueilta.
Sodan loppuvaiheessa Göringin julkinen maine kärsi paitsi Saksan kaupungit raunioittaneiden pommitusten johdosta, myös siksi, että hän Saksan kansan kärsimästä puutteesta huolimatta keräsi itselleen yhä uusia rikkauksia.
Nürnbergin tuomio

Nürnbergin oikeudenkäynnissä Göring oli korkea-arvoisin tuomiolle saatu kansallissosialisti. Oikeudenkäynnin kuluessa hän pääsi irti morfiiniriippuvuudestaan, laihtui lähes 20kilogrammaa ja sai terävän älynsä jälleen esiin. Ennen oikeudenkäyntiä amerikkalainen psykiatri Douglas Kelley teki syytetyille natseille älykkyystestin ja Göring sai 138pistettä (huippuälykkyys).[12] Hän puhui oikeudenkäynnissä varsin taitavasti ja puolusti itseään loppuun asti, mutta sai lopulta kuolemantuomion. Tuomion täytäntöönpanoa edeltäneenä yönä hän kuitenkin onnistui tekemään itsemurhan syanidilla ja vältti näin hirttämisen. Hän kuoli 53-vuotiaana. Vieläkään ei ole täyttä varmuutta siitä oliko Göringillä koko ajan syanidikapseli mukanaan vai toiko jokin ulkopuolinen taho myrkyn hänelle. On väitetty, että syanidi saatiin toimitettua hänelle amerikkalaisen sotapoliisin saksalaisen tyttöystävän avustuksella. Göring itse kertoo viimeisessä kirjeessään tuoneensa kolme syanidikapselia vankilaan. Yhden kapselin hän piilotti voidepurkkiin. Toisen kapselin hän kätki selliin mutta piti yhtä kapselia aina sukanvarressa oikeudenkäyntien ajan. Kolmannen kapselin Göring piilotti vaatteisiinsa, ja se luonnollisesti löytyi ruumiintarkastuksessa. Näin olikin tarkoitus, jotta luultaisiin, ettei hänellä olisi enää yhtään syanidia jäljellä.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ramen, Fred| title = Hermann Goering: Hitler’s Second-In-Command| publisher = Saddleback Educational Publishing| year = 2007| isbn = 978-156254457-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Drakenlordh, Rikard| title = Toisen maailmansodan avainhenkilöt| others = Translated by Kortesuo, Petri| publisher = Karisto| year = 2005| isbn = 951-23-4674-5}}
Viitteet

Huomiot

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Irving, David| title = Göring, A Biography| year = | language = Template:Kielisymbolit| format = [ vapaasti ladattava verkkoversio]}}
Aiheesta muualla

, Yle Elävä arkisto

Luokka:Saksalaiset toisen maailmansodan sotilaat
Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:NSDAP:n poliitikot
Luokka:Saksalaiset lentäjät
Luokka:Saksan sotamarsalkat
Luokka:Saksan valtakunnanministerit
Luokka:Puhemiehet
Luokka:Sotarikoksista kuolemaan tuomitut
Luokka:Vuonna 1893 syntyneet
Luokka:Vuonna 1946 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit