Ruotsin vallan aika Suomessa on Suomen historian ajanjakso, jolloin Suomi oli osa Ruotsin kuningaskuntaa. Ruotsin vallan aika ei ollut yhtäjaksoinen aikakausi ja sen alkaminen oli pitkäaikainen prosessi johon liittyy epäselvyyttä. Ruotsin vallan aika päättyi Suomen sodan seurauksena 17. syyskuuta 1809.
Ruotsin vallan aika alkoi Suomeen tehtyjen ristiretkien myötä. Uusien vallanpitäjien myötä suomalaiset Moisioiden suurtalonpojat joutuivat luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen.[1] Ristiretkien yhteydessä ruotsalaisten tekemän Suomen rannikon kolonisaation seurauksena sen suomalaiset asukkaat menettivät lähtökohtaisesti kalastusoikeutensa alueella. Konflikteja tulokkaiden ja suomalaisten välille syntyi myös viljelyoikeuksista.[2] Ruotsin kielestä tuli aateliston ja ylemmän porvariston kieli ja myös pappien sekä oppineiden oli pakko käyttää sitä virkakielenään. Ruotsin vallan aikana suomen kieli oli vaarassa näivettyä, sillä sitä ei voinut käyttää viranomaisten kanssa, eikä sillä kirjoitettu sanomalehtiä tai laadittu riittävästi tietokirjallisuutta. Maiden koko yhteyden ajan suomalaisia pidettiin erillisenä kansana ja kielikysymyksestä johtuen sillä ei ollut samoja oikeuksia kuin ruotsalaisilla. Ruotsin kuninkaat kävivät Suomessa harvoin ja suomalaisia pidettiin primitiivisempinä kuin ruotsalaisia tai saksalaisia ja heidän kieltään alempiarvoisena.[3]
Ruotsin vallan aikana Suomi tuli osaksi läntistä kristikuntaa sekä läntisen Euroopan kulttuurista, yhteiskunnallista ja taloudellista järjestystä, jonka pohjalta syntyivät myöhemmin muun muassa markkinatalous, perustuslailliset valtiomuodot ja legalistisiin laillisuusperiaatteisiin sidottu hallinto. Suomen kieli sekä jotkin suomalaisen muinaisnuskon ja -kulttuurin piirteet säilyivät tietoisesta ruotsalaistamisesta huolimatta Ruotsin vallan aikana, vaikka muuttuivatkin uusiin olosuhteisiin mukautuessaan.[3][4] Suomen sijainti valtakunnan rajamaana toi alueelle lukuisia sotia ja ryöstöretkiä. Ruotsin kruununprinssi Aadolf Fredrik totesi vuonna 1746, että Suomi oli Ruotsin varasto ja suojamuuri.[3]
Ruotsin valtakunnasta on tänä ajanjaksona käytetty myös nimitystä Ruotsi-Suomi. Termi on kehitetty jälkikäteen kuvaamaan sitä valtakuntaa, johon kuuluivat pääosat nykyisestä Ruotsista ja Suomesta. Historioitsija Peter Englund on todennut, ettei Suomi Ruotsin vallan aikana ollut valtioliiton osa tai provinssi vaan ”...sen valtakunnan itäinen puolikas, joka käytännössä tuhoutui vuonna 1809, minkä jälkeen molemmat osat lähtivät omille teilleen.” Englund pitää erityisesti Ruotsin suurvalta-aikaa nykyisten Ruotsin ja Suomen yhteisenä ”omaisuutena”, koska nousu suurvallaksi olisi rutiköyhälle valtiolle ollut mahdotonta ilman valtakunnan itäisen osan resursseja.[5]
Ruotsin vallan alkuvaiheet
Ruotsin vallan ajan alkaminen oli pitkäaikainen prosessi, joka koski Suomen eri alueita vaihtelevasti eri aikoina. Suomesta, tai Ruotsistakaan, ei tässä vaiheessa voi puhua yhtenäisenä hallintokokonaisuutena. Ruotsin kuningaskunta levittäytyi Suomeen kesken oman synty- ja vakiintumisprosessinsa. Vielä 1200-luvun alussa Länsi-Götanmaan laissa kutsuttiin itägötanmaalaisia ja uplantilaisia jatkuvasti ulkomaalaisiksi.[6] Ruotsin ensimmäisessä kirjallisessa tuotoksessa, 1320-luvulla kirjoitetussa Eerikinkronikassa, ei myöskään puhuta ruotsalaisista vaan esimerkiksi svealaisista, gööteistä ja uplantilaisista.[7] Ruotsin kuningaskunnan voidaan sanoa syntyneen noin vuonna 1350.[6]
Ristiretkiaika
Ruotsin vallan ajan alkuvaiheet liittyvät olennaisesti katolisen kirkon lähetystyöhön Suomessa. Pohjoinen Itämeren alue oli katolisen kirkon näkökulmasta pakanallista aluetta ja sen tavoitteena oli alueen käännyttäminen katolilaisuuteen. Käytännössä kirkon tavoitetta ajoivat alueen katolista uskoa tunnustaneet kuninkaat sekä ristiretkeläiset, jotka saivat kristinuskon nimissä valloittaa uusia alueita hallintaansa. Ristiretkiä Suomeen tekivät ainakin ruotsalaiset ja tanskalaiset, mahdollisesti myös saksalaiset ja norjalaiset.[8][9][10] Myös ortodoksinen Novgorod kävi ajalle tyypillistä sotaretkin käytyä sotaa Suomen heimoja vastaan. Hämäläiset, tai yleisemmin länsisuomalaiset, olivat käyneet vähintään vuodesta 1042 lähes jatkuvasti sotaa Novgorodia ja Karjalan alueen itämerensuomalaisia kansoja, kuten vatjalaisia ja inkeroisia, vastaan. Nämä konfliktit vaikuttivat osaltaan ruotsalaisten mahdollisuuksiin valloittaa alueita Suomesta.
Baltian käännyttämisen aikalaiskuvaus, Henrikin Liivinmaan kronikka, antaa verisen kuvan 1100-luvun lopun ja 1200-luvun alun saksalaisten kalparitareiden ja tanskalaisten käännytystyöstä. Kristinusko oli vakiintunut Ruotsissa 1100-luvulla ja sen orastava valtakunta pyrki kilpailemaan Saksan ja Tanskan kanssa vaikutusvallasta Baltiassa ja Suomenlahden ympäristössä taistelemalla pakanoita vastaan ja valloittamaan näiltä maita. Baltian sotaretki päättyi kuitenkin ruotsalaisten osalta vuonna 1220 saarenmaalaisten tuhotessa ruotsalaisten joukot, mukaan lukien jaarlin ja piispan, sekä heidän Lihulaan perustamansa linnoituksen.[11][12]
Ensimmäinen historiallinen viite ruotsalaisten valtaan Suomessa on aikaisintaan 1270-luvulta peräisin oleva Pyhän Eerikin legenda, jonka mukaan kuningas Eerik Pyhä ja englantilainen piispa Henrik tekivät 1150-luvulla niin sanotun ensimmäisen ristiretken Suomeen. Legenda kertoo kuninkaan palanneen retken jälkeen Ruotsiin piispan jäädessä järjestelemään Suomen kirkollisia oloja. Sotaretkeä ei kuitenkaan pidetä nykyään todellisena tapahtumana.[13]
Seuraava historiallisissa lähteissä oleva viittaus ruotsalaisten vaikutusvaltaan Suomessa on Lyypekin kronikassa vuoden 1266 kohdalla toteamus: ”Birger-herttua pakotti Suomen kuulumaan Ruotsiin”.[14] Mahdollisesti samaa tapahtumaa käsittelee 1320-luvulla kirjoittu Eerikinkronikka, joka kuvailee uplantilaisten sotaretkeä hämäläisiä vastaan. Kyseisen sotaretken on katsottu olleen mahdollisesti vuosina 1249–1250 tehty toinen ristiretki Suomeen. Eerikinkronikan mukaan ristiretken seurauksena aloitettiin linnan rakentaminen Hämeeseen.
Ruotsalaiset aloittivat myös Suomen rannikon kolonisaation vaiheittain ristiretkien aikoihin Ahvenanmaalta ja Varsinais-Suomesta alkaen. Suomen rannikon asuttaminen kristityllä väellä oli keskeinen keino uskon levittämisessä. Näistä siirtolaisista syntyi ajan saatossa suomenruotsalaiset.[15]
Turun piispan mainitaan Ruotsin piispojen yhteydessä ensimmäisen kerran 11. helmikuuta 1253 Birger-jaarlin ja Gudheimin luostarin välillä tapahtuneen maanvaihdon yhteydessä.[16] Ruotsin kirkko levittäytyi Suomeen käytännössä vasta 1300-luvulla.[17] Katolinen kirkko oli toiminut Varsinais-Suomessa noin 1100-luvulta lähtien itsenäisesti. Läntisen ja itäisen kristinuskon vaikutus oli levinnyt Suomeen jo aiemmin esihistoriallisella ajalla, mistä on saatu viitteitä esimerkiksi arkeologisissa kaivauksissa tehdyistä hautalöydöistä.
Eerikinkronikka kertoo karjalaisten tuhonneen Sigtunan vuonna 1187, joka oli tuohon aikaan Ruotsin suurin ja tärkein kaupunki. Karjalaiset tekivät sotaretken Ruotsiin myös vuonna 1257.[18] Vuonna 1259 Paavi Aleksanteri IV hyväksyi Ruotsin kuningas Valdemarin ja Tanskan kuningas Kristofferin pojantyttären Sofian avioliiton, jotta Ruotsi pystyisi paremmin ja tehokkaammin torjumaan lähellä asuvien pakanoiden jatkuvia hyökkäyksiä valtakunnan kyliä ja kirkkoja kohtaan.[19] Tästä huolimatta vielä vuonna 1275 Karjalan ja Lapin pakanat piinasivat Ruotsin valtakunnan kristittyjä.[20] Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Dmitri Aleksandrovitšin valloittaneen Karjalan vuonna 1278. Pakanalliset karjalaiset olivat olleet tähän asti kauppakumppaneita muun muassa Gotlannille.[21] Kauppayhteyksistä riippumatta uplantilaiset tekivät Eerikinkronikan mukaan niin sanotun kolmannen ristiretken Suomeen vuonna 1293 valloittaen Karjalan 14 kihlakuntaa.[22] Birger Maununpojan 4. maaliskuuta 1295 antama lupakirje Lyypekille ja muille Itämeren kauppaa käyville kaupungeille mainitsee karjalaisten käännyttämisen motiiviksi karjalaisten kauan harjoittaman rosvouksen ja ryöstelyn sekä ruotsalaisten ja muiden Itämeren kävijöiden vangiksi ottamisen ja kiduttamisen.[23]
Ensimmäinen historiallinen viittaus katolisen kirkon ulkopuoliseen Ruotsin hallintovaltaan Suomessa on noin vuodelta 1284. Tässä Maunu Ladonlukon säädöksessä yleisestä maanrauhassa Pentti Birgerinpoikaa kutsutaan Suomen, eli nykyisen Varsinais-Suomen herttuaksi.[24] Hän ei kuitenkaan mahdollisesti koskaan käynyt Suomessa. Ruotsin vallan laajenemisesta huolimatta hämäläisten ja Novgorodin satoja vuosia kestänyt konflikti jatkui. Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Novgorodin tehneen sotaretken hämäläisiä vastaan vielä vuonna 1292.
Konfliktit suomalaisten ja ruotsalaisten välillä
Ristiretkien jälkeen niiden vanavedessä tapahtunut ruotsalaisten kolonisaatio johti myös konflikteihin suomalaisten ja ruotsalaisten välillä. Pohjalaisissa tarinoissa kerrotaan siirtolaisten avuksi tarvitun sotaväkeä Ruotsista toisten tarinoiden kuvaillessa Ruotsista tulleen pääasiassa rikollisia ja pahantekijöitä, jotka tulivat maahan käydäkseen sotaa suomalaisia vastaan.[25] Mikael Agricola kirjoitti 1500-luvulla pakanallisten suomalaisten ahdistelleen ruotsalaisia siirtolaisia, mistä syystä he olivat saaneet apua sukulaisiltaan Ruotsista.[25] Kemiönsaaren alkuperäinen suomalaisasutus katosi kokonaan paikalta ruotsalaisten tultua alueelle, mikä voi osaltaan kertoa konfliktista ryhmien välillä.[26]
Konflikteja suomalaisten ja siirtolaisten välillä syntyi myös koskien alueiden käyttöoikeuksia. Ruotsin kuningas antoi lähtökohtaisesti kalastusoikeudet aina siirtolaisille jolloin suomalaiset menettivät oikeutensa niihin.[27]  Näitä riitoja koskevia kirjeitä tunnetaan useita. Esimerkiksi 1. kesäkuuta 1303 Satakunnan ruotsalaiset siirtolaiset olivat riitaantuneet alueen suomalaisten kanssa heidän tilojensa sijaitessa suomalaisten vanhoilla kaskimailla. Vuonna 1347 puolestaan annettiin määräys Helsingin alueen kalastusoikeuksien siirrosta suomalaisilta rannikon ruotsalaisille.[28] Vuodelta 1348 tunnetaan piispa Hemmingin ja Turun linnanpäällikön suojelukirje, jonka tarkoituksena on suojella Pohjanlahden rannikon siirtolaisia suomalaisia vastaan.[26] Jälkiä konflikteista jäi myös myöhempiin aikoihin. Helsingin pormestari Anders Larsson Ehredt kirjoitti Pietari Brahelle vuonna 1639, ettei Helsingin nimeä saanut vaihtaa kaupungin siirron yhteydessä koska nimi oli ”muistuma meidän esi-isiemme voitokkaista aseista.”.[29]
Ristiretkiajan jälkeen
Noin vuoteen 1300 mennessä nykyisen Länsi- ja Etelä-Suomen alueelle oli alkanut tulla Ruotsin valtakunnan ja Uppsalan arkkihiippakunnan osia, jota hallittiin Turun, Hämeen ja Viipurin linnoista käsin. Ruotsin kuninkaan vallan vakiinnuttamiseksi rakennetut linnat olivat keskiajalla kruunun hallinnon keskuksia ja tärkeitä vallan säilyttämisen välineitä. Linnaa ympäröinyttä hallintoyksikköä nimitettiin linnalääniksi. Samaan aikaa Ruotsista siirrettiin vaiheittain kristittyä väestöä Suomen rannikolle.
Käkisalmen alue ja Laatokan Karjala puolestaan säilyttivät siteensä ortodoksiseen Luoteis-Venäjään ja Novgorodiin. Katolisen ja ortodoksisen kulttuuripiirin yhteentörmäys tapahtui siis Suomen tuntumassa. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha oli ensimmäinen Ruotsin ja Novgorodin välinen rauhansopimus. Siinä määriteltiin myös Ruotsin valtakunnan ja Suomen itäraja ainakin Karjalan osalta. Pohjois-Suomen omistus jäi epämääräiseksi. Ruotsi kuitenkin liitti 1300-luvun kuluessa valtaansa Pohjois-Pohjanmaan rannikolle syntyneen suomalaisasutuksen.
Ruotsalaiset eivät vielä 1300-luvulla kutsuneet Suomea yleisesti nimellä Suomi tai Finland, vaikka nämä nimitykset olivat olleet käytössä pitkään. Esimerkiksi Novgorin ensimmäinen kronikka puhuu suomalaisista (sum) ja riimukivissä puhutaan Finlandissa kuolleista viikingeistä. Nimitys Suomi oli tarkoittanut ja tarkoitti vielä pitkään nykyistä Varsinais-Suomen maakuntaa. Tästä syystä ruotsalaiset käyttivät laajemmasta Etelä-Suomen alueesta noin vuosina 1350-1470 nimitystä Österland eli Itämaa.[6] Tätä ennen alueista puhuttiin monikossa itämaat.[6]
Suomi Ruotsin kuningaskunnan osana keski-ajalla

Keskiajalla Suomen historiallisista maakunnista Varsinais-Suomi ja Satakunta kuuluivat Ruotsin valtakunnan keskusalueeseen ja ne säilyttivät jo esihistoriallisella ajalla syntyneet yhteytensä Skandinaviaan. Lounais-Suomessa, Hämeessä, Karjalankannaksella ja Etelä-Savossa oli pysyvää maanviljelyyn perustunutta asutusta, joka vähitellen tihentyi ja levittäytyi laajemmalle alueelle. Uudisasutuksen leviäminen ja vakiintuminen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla oli keskiajan Suomen merkittävimpiä asutushistoriallisia ilmiöitä. Ahvenanmaalla, Turunmaan saaristossa ja Pohjanmaan sekä Uudenmaan rannikkoseuduilla oli lisäksi tuoretta ruotsinkielistä asutusta. Keskiajalla maaseudun talonpojat olivat Suomen ylivoimaisesti suurin väestöryhmä. Suuri osa nykyisen Suomen pinta-alasta oli vielä keskiajalla erämaata, jossa satakuntalaiset, hämäläiset ja karjalaiset erämiehet retkeilivät, ja jossa asui lappalaisiksi kutsuttua, ainakin osaksi saamenkielistä väestöä. Erämaat eivät kuuluneet minkään valtakunnan alueisiin kuin enintään teoriassa.

Ruotsin vallan alkuvaiheessa hallinnolliset asiakirjat kirjoitettiin usein latinaksi, mikä korosti papiston asemaa myös maallisessa hallinnossa. Ruotsin käyttö lisääntyi kirjallisena hallintokielenä 1300-luvun kuluessa. Kaupunkien paikallishallinnossa, varsinkin kansainvälisten suhteiden osalta, myös saksa oli laajalti käytössä. Keskiajan kaupunkien väestön kielisuhteista on kuitenkin mahdotonta esittää täsmällisiä arvioita.
Ruotsi oli keskiajalla vaalikuningaskunta ja kuninkaanvaali suoritettiin Moran kivillä. Myös Suomen alue sai oikeuden lähettää edustajansa kuninkaanvaaliin 1362, mikä heijastaa Varsinais-Suomen asemaa Ruotsin valtakunnan osana. Hallinnon ja oikeusjärjestyksen kehittymiselle oli kuningas Maunu Eerikinpojan hallituskaudella 1319–1364 säädetyllä maanlailla suuri merkitys.
Erona Keski-Eurooppaan talonpojat olivat vapaita, eikä Ruotsin valtakuntaan kehittynyt keskieurooppalaisen kaltaista feodalismia. Paikallishallinto perustui maaseudulla pitäjiin ja seurakuntiin. Keskiajalla Suomeen syntyi myös kaupunkilaitos. Kaupungeissa asuneen porvariston eli kauppiaiden ja käsityöläisten osuus väestöstä oli kuitenkin pieni. Suomen tärkeimmät keskiaikaiset kaupungit olivat Turku ja Viipuri. Muita kaupunkeja olivat Naantali, Rauma, Ulvila ja Porvoo. Pohjoismaiden ja Suomen kaukokauppa oli keskiajalla pitkälti saksalaisten hansakauppiaiden hallussa ja tämän vuoksi myös merkittävä osa erityisesti Turun ja Viipurin porvaristosta oli saksalaista. Kaupungeissa paikallishallinnosta vastasi pormestarin johtama raati.
Kuningas Maunu Birgerinpojan hallituskaudella annetulla Alsnön säännöllä 1280 Ruotsiin ja Suomeen syntyi määrällisesti pieni veroista vapautettu maallinen rälssi eli aateli. Hengellisellä rälssillä puolestaan tarkoitettiin maalliselle vallalla maksettavista veroista vapautettua hengellistä säätyä (esim. pappeja, nunnia ja kerjäläisveljiä).
Katolisen kirkon piirissä Suomen alueella toimineet seurakunnat kuuluivat Turun hiippakuntaan. Hiippakunnan johdossa toimineella Turun piispalla oli kirkollisen vallan ohella myös runsaasti maallista valtaa ja hän oli esimerkiksi kuninkaan valtaneuvoston jäsen. Yksi huomattavimmista keskiaikaisista Turun piispoista oli vuosina 1412–1450 virassa toiminut Maunu Tavast. Hengellinen rälssi muodosti keskiajan Suomessa luku- ja kirjoitustaitoisen sivistyneistön. Sen jäsenet olivat usein käyneet Turun katedraalikoulua ja osa oli opiskellut myös ulkomaisissa yliopistoissa.
Kalmarin unionin aika (1397–1523)
Unionin synty
Pohjoismainen Kalmarin unioni perustettiin Tanskan kuningatar Margareetan johdolla vuonna 1397. Käytännössä unionissa esiintyi ristiriitoja, sillä ruotsalaisylimystö oli ekspansiopolitiikassaan kiinnostunut idästä, Venäjän suunnasta, kun taas tanskalaisten intressit suuntautuivat enemmän etelää – saksalaisalueita kohden. Myöskään eri maiden sisällä ylimystö ei ollut yksimielistä keskenään. Kamppailu vallasta ei suinkaan johtunut yksinomaan modernein käsittein ”ulkopoliittisista” erimielisyyksistä.
Unionikauden alussa maan asema osana valtakuntaa kuitenkin muuttui. Neljän vuosikymmenen aikana hallitsijan ote Suomesta oli kiinteämpi kuin aikaisemmin. Kuningatar Margareeta oli hallinnon taustavaikuttajana aina kuolemaansa 1412 asti. Hän siirsi koko ajan lisää vastuuta seuraajalleen kuningas Eerik XIII Pommerilaiselle (kuninkaana 1396–1439), jolla oli vastuullaan erityisesti Norjan ja Suomen asiat. Hän vieraili Suomessa kaksi kertaa, vuosina 1403 ja 1407. Kaikki Suomea koskevat kuninkaan päätökset annettiin hänen nimissään.[30] Unionin myötä myös maan johtavat hallintomiehet vaihtuivat, sillä kuningas asetti omia luottomiehiään linnojen johtoon. Abraham Broderinpoika nousi Turun linnapäälliköksi ja laamanniksi nimitettiin niin ikään tanskalainen Klaus Fleming. Myöhemmin merkittäviin asemiin nousivat Klaus Lydekenpoika Djäkn ja Krister Nilsson Vaasa. Piispa Maunu Tavast oli unioninvallan kannattaja.
Unionikaudellakaan Suomi ei muodostanut yhtenäistä hallinnollista kokonaisuutta vaan alue jakaantui kahteen erilaiseen hallinnolliseen piiriin. Viipuri toimi merkittävänä, ajoittain lähes itsenäisenä keskuksena Turun kuuluessa lähemmin keskusvallan hallintoalueeseen. Viipurin itsenäinen asema näkyy muun muassa siinä, että vaikka Suomi jaettiin 1435 kahteen laamannikuntaan Etelä- ja Pohja-Suomeen, Viipuriin syntyi kuitenkin jo 1440-luvulla itsenäinen Karjalan laamannikunta, jonka laamannin todennäköisesti asetti Viipurin linnanpäällikkö. Tosin Karjalan laamannilla ei ollut tuomiovaltaa Turun maanoikeudessa.[31]
Suomessa ja Ruotsissa tyytymättömyyttä unionin alkuaikoina herätti verorasituksen kasvu. Eerik pyrki Suomessakin tehostamaan verotusta, kun rälssitiloja peruutettiin kruunulle ja linnalääneistä pyrittiin tekemään verovelvollisia.[30] Unionikaudella maan hallintoa organisoitiin uudella tavalla taloudellisen tilan parantamiseksi. Vuonna 1405 peruutettiin ilmeisesti satojen maatilojen verovapautukset. Tuolloin luotiin pohja järjestelmälliselle maaverotukselle. Kruunu pyrki lisäämään verotuloja myös uudisasutustoiminnalla: peltoviljelys tuotti verotuloja, kun taas erätalous ei niitä tuottanut. Verotulot saatiinkin nousemaan jakamalla erämaita pysyvän asutuksen käyttöön. Vuonna 1409 alettiin Turussa myös lyödä omaa rahaa, joka erosi arvoltaan Ruotsissa käytetystä rahasta. Ne olivat hopeisia äyrityisiä ja kuuden pennin kolikoita. Vuonna 1407 Suomeen saatiin oma ylin tuomioistuin, Turun maaoikeus, ja sille annettiin myös hallinnollista valtaa. Suomen johtomiehet pystyivät nyt päättämään maan asioista omissa kokouksissaan.
Rälssimiehistö ja papisto muodostivat unionikaudella poliittisesti johtavan ryhmän. Suomen omat rälssimiehet hallitsivat vain harvoin suurimpia linnaläänejä, joiden johdossa oli yleensä ruotsalaisia tai tanskalaisia, joskus saksalaissyntyisiäkin miehiä, jotka tosin usein olivat asuneet maassa vuosikymmeniä. Kotimainen rälssi vastasi yleensä alemmasta hallinnosta, sotilastehtävistä ja varsinkin tuomioistuimista. Kirkon merkittävimmät virat päätyivät myös unionikaudella kotimaisten rälssisukujen pojille. Toisaalta myös talonpoikaisto saattoi osallistua erilaisten lautakuntien ja käräjäkokousten toimintaan sekä vaikuttaa poliittisiin ratkaisuihin, kuten kuninkaan vaaliin.
Turkua ja Viipuria lukuun ottamatta kaupungit olivat unionikaudella pieniä, ja niitä oli hyvin vähän. Siksi myös ulkomaankauppa oli vaatimatonta. Viipurikaan ei kyennyt kilpailemaan Tallinnan kanssa Venäjän-kaupan keskuksena. Kotimaankauppa oli taloudellisesti varmasti ulkomaankauppaa merkittävämpää.
Unioni alkaa rakoilla
Ulkoisesti unionin alkuaika oli Suomelle rauhan aikaa. Ulkopoliittisesti aktiivinen kuningas Eerik Pommerilainen ajautui kuitenkin konfliktiin hansaliiton kanssa, jolloin kaupankäynti vaikeutui. 1430-luvulla Ruotsin puolella nousseet ylimystön ja talonpoikien kapinaliikkeet eivät juuri vaikuttaneet Suomessa. Vaatimattomien Suomessa syntyneiden kapinaliikkeiden ylimysvastaisuuden voi selittää kruunun ja rälssin omistusten laajentuminen[32]. Tunnetuin näistä kapinaliikkeistä oli ns. Davidin kapina Hämeessä vuonna 1439. Se kohdistui Viikin kartanoon [33][34].
Suomesta ei osallistuttu 1435 Arbogassa järjestettyyn kokoukseen. Saman vuoden syksyllä piispa Maunu Tavast ja Krister Nilsson saapuivat Ruotsiin, jossa järjestetyissä neuvotteluissa he vaikuttivat Engelbrekt Engelbrektinpojan kapinana tunnetun liikkeen johtajien syrjäyttämiseen ja kompromissin aikaansaamisen. Drotsiksi tuli Krister Nilsson ja marskiksi nousi Kaarle Knuutinpoika Bonde. Ensiksi mainitun palattua saman vuoden syksyllä Suomeen alkoi kapinaliikehdintä Ruotsissa jälleen.
Kapinahankkeiden torjumiseksi suomalaisille talonpojille luvattiin veronalennus kesäkuun 24. päivänä 1436 päivätyssä kirjeessä, jonka allekirjoittajina olivat valtaneuvoston nimissä arkkipiispa, drotsi ja marski. Syyksi esitettiin se, että suomalaiset olivat osoittautuneet uskollisiksi valtakunnalle ja vannoneet, etteivät ottaisi itselleen omaa päämiestä eli lupasivat olla nousematta kapinaan,ja hyväksyisivät valtaneuvoston asettaman päämiehen. Seppo Suvanto on tulkinnut tämän niin, että Ruotsissa pelättiin  suomalaisten eli Suomen hallintomiesten irtautumista valtaneuvostosta ja Suomessa valittaisiin oma päämies.[35]
Suomi ja Ruotsin valtataistelut

Lopulta kuningas erotettiin vuonna 1439, minkä jälkeen Ruotsia hallitsi aristokraattien valtaneuvosto. Se koostui piispoista ja johtavista ylimyksistä. Tästä joukosta mahtavimmaksi nousi Kaarle Knuutinpoika, joka valittiin 1438 valtionhoitajaksi. Hänen pahin kilpailijansa, drotsi Krister vetäytyi tämän jälkeen Viipuriin. Yksinvaltaisen hallintojärjestelmän kaatumisen jälkeen Suomen yhteydet Tanskaan katkesivat. Kuitenkaan yhteydet Ruotsiin eivät juuri lujittuneet vaan paikallisten linnaläänien haltijat pitkälti hallitsivat maata.
Vuonna 1440 tanskalaiset kutsuivat Kristoffer Baijerilaisen maahan ja hänet julistettiin kuninkaaksi. Ruotsissa käytiin neuvotteluja tunnustamisen ehdoista. Kaarle Knuutinpoika siirtyikin samana vuonna Suomeen ja otti haltuunsa Turun ja Kastelholman linnat luvaten luopua valtionhoitajan asemasta, mikäli saisi koko Suomen läänikseen. Ahvenanmaata lukuun ottamatta tämä toive toteutui. Tilanne muuttui kuitenkin pian, ja pian Kaarle joutui tyytymään pelkästään Viipurin linnalääniin. Turku palasi kuninkaan alaisen voudin valtaan. Kuninkaan tarkoitus oli ehkäistä yhtenäisen Suomen syntyminen.
Kristofferin kuoltua 1448 Kaarle Knuutinpoika purjehti Viipurista 800 asemiehen kanssa Tukholmaan, jossa hänet valittiin kuninkaaksi (1448–1457), ilmeisesti hänen aseellisen ylivoimansa takia. Hallituskautta leimasi sota Kristian Oldenburgilaista vastaan, mikä lisäsi verorasitusta myös Suomessa. Tänä ajanjaksona Suomi oli kuninkaan merkittävin tukialue. Vuonna 1457 Ruotsin suurylimystö nousi kapinaan kuningasta vastaan, ja tämä pakeni Danzigiin. Kristian Oldenburgilainen valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Hän hallitsi vuosina 1457–1464. Uuden kuninkaan kannatus ei kuitenkaan ollut kaikkien jakamaa - varsinkaan Viipurissa.
Kiistaa itärajasta
Seuraavaa ajanjaksoa leimaavat ongelmat valtakunnan itäosissa. Asutuksen levitessä erämaille, alkoivat rajakiistat ja kahakat Novgorodin ja karjalaisten kanssa. Samalla kun savolainen asutus eteni, myös Pohjois-Karjalaa asutettiin. Vuonna 1478 Novgorod liitettiin Moskovaan, ja itärajan taakse nousi uusi voimatekijä. Rajaa varmistamaan alettiin rakentaa Olavinlinnaa uudisasutuksen turvaksi. Venäläisestä näkökulmasta käsin kyse oli rajasopimuksen rikkomuksesta ja avoin sotatila vallitsi useiden vuosien ajan aina vuonna 1482 solmittuun välirauhaan. Rajan kulusta ei päästy kuitenkaan yksimielisyyteen.
Akselinpojista Sten Sturen kauteen

Taistelussa Ruotsin kuninkaan kruunusta tultiin Suomenkin linnoja valtaamaan ja taivuttamaan unionikuninkaan taakse. Tanskalainen ritari Eerik Akselinpoika Tott tuli veljiensä kanssa valtaamaan linnoja 1480-luvulla, ja lopulta kaikki linnat olivat Akselinpoikien hallussa. Eerikin kuoltua hän jätti Viipurin, Hämeenlinnan ja Savonlinnan läänit veljilleen Ivarille ja Laurille, joka jo entuudestaan hallitsi Raaseporia. Yhtenäisen valtapiirin syntyminen ei kuitenkaan sopinut valtionhoitaja Sten Sturen suunnitelmiin. Vuonna 1481 Sten Sture saapui Suomeen, aina Viipuriin saakka. Sopua valtionhoitajan ja paikallisten mahtimiesten välille ei saatu syntymään: valtionhoitaja lupasi väestölle verohelpotuksia; läänitysten haltijat eivät taas hyväksyneet näitä.
Unionikauden loppuvaiheessa ei Pohjoismaihin enää noussut yhteisesti hyväksyttyä hallitsijaa. Tanskan kuningas Hannu (1481–1513) ei saavuttanut hyväksyntää unionimaissa, vaan valtaneuvostot ottivat johdon käsiinsä. Vuonna 1483 Sten Sture sai haltuunsa kolme lääniä Suomesta: Viipurin, Savonlinnan ja Hämeenlinnan. Aikaisemmasta Akselinpoikien valta-alueesta tuli valtionhoitajan tukialue ja Suomesta tuli entistä kiinteämmin keskusvallan alainen; varsinkin kun Raaseporikin tuli Sten Sturen kannattajan, Knut Possen haltuun. Sture ei jakanut linnoja läänityksiksi ylimystölle, vaan hallitsi niitä itsestään riippuvaisten voutien välityksellä keräten merkittävästi verotuloja itselleen.
Keskiajan lopun rauhattomuudet
1400-luvun lopulla aikaisemmat kahakat Moskovan kanssa tiivistyivät sodaksi. Vuonna 1495 Viipurin linnaa alettiin piirittää. Myös Länsi-Suomesta kerättiin tuolloin nostoväkeä sotatoimiin. Uhanalaisilla seuduilla kaikki 15 vuotta täyttäneet otettiin aseisiin, minkä lisäksi maahan saapui myös saksalaisia palkkasotureita ja väkeä Ruotsin puolelta. Venäläisten hyökkäykset ulottuivat Karjalan ohella myös Pohjanmaalle, Savoon ja Hämeeseen. Rauha solmittiin vuonna 1497. Samana vuonna valtaneuvosto erotti Sten Sturen valtionhoitajan tehtävästä. Suomen linnaläänit jäivät kuitenkin hänen haltuunsa.
Tanskan kuningas Hannu I hyökkäsi vuonna 1497 Ruotsiin lyöden Sten Sturen joukot 28. syyskuuta Rotebron taistelussa. Näin Hannu I nousi Ruotsin ja täten myös Suomen kuninkaaksi (1497–1501). Vuonna 1499 Sturen oli luovuttava alueistaan Suomessa. Vuonna 1503 valtionhoitajaksi valittiin Svante Niilonpoika Sture (1504–1512), jolle myös Suomen johtavat miehet antoivat uskollisuudenvakuutuksensa. Turussa pidetyssä kokouksessa hänen valintaansa asetuttiin tukemaan. Yksimielisyys oli kuitenkin näennäistä, sillä osa Suomen herroista ajoi Sten Sturen omaisten kanssa omaa poliittista linjaansa. Päämäärät ovat jossain määrin jääneet epäselväksi. Kansallinen historiankirjoitus on kuitenkin korostanut idänpolitiikan keskeisyyttä erimielisyyksissä.
Vaasa-aika (1523–1617)

Kustaa Vaasan hallituskausi
Unionin lopputaistelut

Unionin loppuaikana oli Suomessa rauhatonta muuallakin kuin Viipurissa, 1500-luvun alussa tanskalaiset kävivät ryöstöretkillä Suomen rannikoilla, ja kaapparikapteeni Otto Rudi ryösti Turun sekä sen tuomiokirkon aarteet. Tanskalaisen unionikuninkaan Kristian II:n noustessa valtaan, hän kruunajaisissaan mestautti kymmenittäin ruotsalaisia ylimyksiä. Sitä kutsutaan Tukholman verilöylyksi. Ruotsalainen ylimys Kustaa Vaasa nousi vastustamaan unionikuningasta ja sai talonpojat puolelleen. Myös saksalaiset hansakauppiaat tukivat Kustaa Vaasaa ja toimittivat hänelle aseita ja rahaa. Suomalaissyntyiset Flemingin veljekset Eerik ja Iivar valloittivat Suomen linnat Kustaa Vaasalle ja ajoivat tanskalaiset pois Suomesta vuonna 1523. Pohjolan unioniaika päättyi, ja Kustaa Vaasasta tuli Ruotsin ja Suomen kuningas.
Varhaismoderni valtio syntyy
Kustaa Vaasan kaudella alkaa yhtenäinen Ruotsin valtakunta muodostua. Hänen onnistui kukistaa omaa politiikkaansa ajaneet maakuntayhteisöt. Reformaatio puolestaan nujersi kirkon. Verilöylyn jo heikentämä ylhäisaateli kiinnitettiin nyt tukemaan kuninkaallista politiikkaa. Hallituksen hoito jatkoi kuitenkin keskiaikaista perinnettä: kuninkaalla oli apunaan lukuisia aatelisia sekä kirjureita, jotka eivät kuitenkaan olleet varsinaisesti virkamiehiä. Myöskään hallinnossa ei vielä ollut selkeää työnjakoa vaan toimitehtävät kuninkaan palveluksessa vaihtelivat tilanteen mukaisesti. 1530-luvulla Kustaa Vaasa alkoi tuottaa maahan saksalaista hallintohenkilöstöä, joiden mukana Ruotsiin saapuivat myös uudet näkemykset hallitsijanvallasta. Vuonna 1544 Västeråsin valtiopäivillä kuninkuus muutettiin perinnölliseksi ja Kustaa Vaasan vanhin poika Eerik nimettiin kruununperijäksi.
Kruunun paikallishallinto keskittyi läänitysten peruuttamisen jälkeen voutien käsiin. Näiden tehtävät olivat moninaisia, mutta verojen kerääminen oli niistä tärkeimpiä. Kustaa Vaasan aikana tässä siirryttiin myös kirjalliseen hallintoon; ensimmäisenä aletaan laatia verotuksen avuksi systemaattisia maakirjoja (maaomistuksesta), pian seuraavat muunlaiset luettelot ja kirjalliset tilitykset. Voudit vastasivat myös autioksi jääneiden talojen asuttamisesta uudelleen, kyyditysjärjestelmästä ja tiestöstä. Voudin piti myös estää maaseudulla laittomasti harjoitettu kaupankäynti sekä käsityö. Myös yleisen järjestyksen ylläpito ja käräjistä huolehtiminen kuuluivat voudin tehtäviin - näin varmistettiin kruunun osuus verotuloista ja sakkomaksuista. Hallinnon tehostaminen nostikin kruunun verotuloja kymmenillä prosenteilla.
Sota Venäjää vastaan
Suomen kannalta ulkopoliittisesti merkittäviä olivat edelleen jatkuvat konfliktit Venäjän kanssa; Kustaa Vaasan kauden alkuvaiheessa pyrittiin jälleen saamaan selvyyttä rajalinjan kulkuun neuvotteluin. Ruotsalaiset pyrkivät lykkäämään rajan tarkistamista mahdollisimman pitkälle, ja väliaikaisista sopimuksista huolimatta kahakat ja molemminpuoliset ryöstöretket jatkuivat. Vuonna 1555 Viipurissa pidetyssä aateliskokouksessa suositeltiin kuninkaalle sotaan ryhtymistä. Hyökkäys sai aikaan Iivana Julman vastaiskun Viipurin ja Savon suunnilla. Vuosina 1556–1557 käydyt neuvottelut päättyivät 40 vuoden mittaisen välirauhan solmimiseen. Tarkoitus oli järjestää 1559 uudet neuvottelut rajan kulusta, mikä ei kuitenkaan koskaan toteutunut.
Aatelin väärinkäytökset
Sota-aikana kuningas oli oleskellut pitkään Suomessa. Tuolloin hän määräsi myös toimitettavaksi laajan tutkimuksen aateliston tekemistä väärinkäytöksistä. Tämän tutkinnan tuloksena syntynyt ns. Jaakko Teitin valitusluettelo, joka on merkittävä 1500-luvun yhteiskuntahistorian lähde. Kesällä 1556 kuningas muodosti vielä Suomesta oman herttuakunnan, jonka johtoon nimettiin kuninkaan poika Juhana. Kustaa Vaasa kuoli syyskuussa 1560. Valtaistuimelle häntä seurasi Eerik XIV.
Valtaistuinriidoista suurvaltapolitiikan alkuun
Eerik XIV:n valtakausi

Eerik XIV kruunattiin kuninkaaksi 1561. Hän pyrki entisestään voimistamaan kuninkaanvaltaa suhteessa ylimystöön ja siten myös veljiinsä. Näiden asemaa heikentääkseen Eerik perusti uusia kreivi- ja vapaaherrakuntia jakamaan herttuain valtaa. Suomessa kuninkaan politiikka näkyi myös uusien laamannien nimittämisessä maahan. Vuonna 1561 kuningas hyväksytti valtiopäivillä ns. Arbogan artikkelit, joiden avulla herttuat alistettiin kuninkaan valvontaan ja näiltä vietiin itsenäisen ulkopolitiikan mahdollisuus.
Keskeistä kuninkaalle oli nimenomaan Suomen herttuan Juhanan aseman murentaminen. Juhanan herttuakuntana Suomesta muodostui valtakunnalle alistettu ”feodaalinen pienoisvaltio” (Keränen), jolla oma kanslia, vero- ja laskukamari sekä neuvoskunta, joka vastasi valtaneuvostoa. Juhanan edut Liivinmaalla olivat myös ristiriidassa kuninkaan kanssa: Katariina Jagellonican kanssa suunnitteilla olleen avioliiton myötä Juhana saisi haltuunsa Liivinmaalla useita panttilinnoja. Samanaikaisesti Eerik XIV oli ajautumassa sotaan Puolan kanssa Liivinmaalle suuntautuvan ekspansiopolitiikan vuoksi. Vuonna 1561 Tallinnan raati oli jo luovuttanut kaupungin kuninkaan suojelukseen, saman kevään aikana myös Viru- ja Harjumaan aateli erkaantui Saksalaisesta ritarikunnasta.
Valtataistelu
Konfliktin tiivistyttyä kuningas kutsui vuonna 1563 koolle valtiopäivät, joilla Juhana tuomittiin kuolemaan. Kehitys johti Turun linnan piiritykseen kesällä 1563. Kahakoiden ja pommitusten jälkeen linna antautui 12. elokuuta 1563, minkä jälkeen linnan loisto tuhottiin, herttuapari vangittiin ja vietiin Ruotsiin vankeuteen. 1560-luvulla Ruotsin ulkopolitiikkaa leimasi sodankäynti Baltiassa Puolaa vastaan. Lisäksi Eerik XIV ajautui sotaan Tanska-Norjaa ja Lyypekkiä vastaan. Tämä edellytti hyviä idänsuhteita: sotavoimien keskittäminen muualle edellytti hyviä suhteita Moskovan suuntaan. Eerik XIV:n kausi päättyi vuonna 1568 aateliston noustua kuningasta vastaan. Tällä kertaa myös Suomen ylimystö oli kapinallisten puolella, yhtä lailla vanhat Juhanan kannattajat kuin Eerikin luottomiehetkin. Turun linna tuli kapinallisten haltuun. Eerik vietti seuraavat vuodet vankeudessa, kunnes hänet tuomittiin kuolemaan ja myrkytettiin vuonna 1577.
Pitkä viha
Juhana III:n kuningaskaudella rajakahakat Käkisalmen läänin rajalla johtivat jälleen uuteen sotaan (1570–1595), joka tunnetaan pohjoismaisena viisikolmattavuotisena sotana. Pääosin kyse oli raa’asta, molemminpuolisesta sissisodasta. Alkuvaiheissa sodankäynti oli kuitenkin organisoitua ja vuosina 1573–1577 Suomen rintamalla elettiin aselevon aikaa. Vuosikymmenen puolessa välissä alkoivat kuitenkin talonpoikaiset kahinoinnit: karjalaiset hyökkäsivät Oulujärven ja Iijoen suunalle, Etelä-Suomesta lähdettiin Suomenlahden tuolle puolen. Vuosikymmenen taitteessa organisoitunut sodankäynti käynnistyi jälleen hyökkäyksellä Narvaan (1579) ja Käkisalmen valloituksella vuonna 1580. Narva vallattiin seuraavana vuonna, minkä jälkeiset neuvottelut johtivat vuoteen 1590 kestäneeseen välirauhaan. Välirauhasta huolimatta sissisota jatkui itärajan molemmin puolin, mikä johti Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan laajamittaiseen autioitumiseen 1580-luvulla. Pekka Vesaisen johdolla pohjalaiset tekivät kostoretkiä Vienan Karjalaan. Sota päättyi Täyssinän rauhansopimukseen vuonna 1595.
Uusi valtaistuinriita
Juhana III:n kuoltua vuonna 1592 jäi valtaistuin vaille haltijaa. Seuraajaehdokkaita oli kaksi: Sigismund ja Kaarle-herttua. Kuninkuuskysymys kietoutui yhteen myös kirkkopolitiikan kanssa: vastauskonpuhdistuksen ajan Euroopassa Sigismund oli katolinen, mikä teki hänen asemastaan entistä ongelmallisemman luterilaisessa Ruotsissa. Vuonna 1593 Sigismund saapui maahan kruunattavaksi.  Hallitsijan vakuutuksensa hän antoi seuraavan vuoden syksyllä. Tällöin hän myös hyväksyi Upsalan sääty- ja kirkolliskokouksen (1593) luterilaisen linjan. Sigismundin kruunauksen myötä Ruotsin ja Puolan välille syntyi muutamia vuosia kestänyt personaaliunioni; Puolan kuninkaana Sigismund oli aina vuoteen 1632 saakka.
Kuninkaan palattua Puolaan, nousi aateliston kesken erimielisyyksiä Kaarle-herttuan asemasta valtionhoitajana. Tässä kiistassa Suomen käskynhaltija Klaus Fleming asettui kuninkaan puolelle. Arbogan valtiopäivillä 1597 Kaarle kuitenkin nimettiin valtionhoitajaksi. Tällöin hän myös julisti vastustajansa, ennen kaikkea Klaus Flemingin kapinallisiksi.
Ankaroituva oikeudenkäyttö
Yleisesti Euroopassa Uuden ajan alussa 1500- ja 1600-luvuilla maallisissa oikeuksissa alettiin käyttää niin sanottua ”Mooseksen lakia” eli eräitä kohtia Raamatusta. Mooseksen lain mukaan noituus ja taikuus oli kielletty ja muun muassa jumalanpilkasta, kiroilusta, vanhempiaan vastaan rikkomisesta, väärästä valasta, taposta, koron kiskonnasta, väärästä todistuksesta ja useista seksuaalirikoksista voitiin tuomita kuolemaan. Mooseksen laki tuli yleiseksi oikeusohjeeksi Ruotsin valtakunnassa vuonna 1608 ja se säilyi voimassa aina vuoden 1734 uuteen valtakunnan lakiin asti. Lakia ei yleensä kuitenkaan sovellettu koko ankaruudessaan ja kuolemantuomioita lievennettiin noin puolessa tapauksista.[36][37]
1500-luvun talonpoikaislevottomuudet ja nuijasota
Talonpoikaislevottomuudet lisääntyivät Kustaa Vaasan hallintokaudella muun muassa lisääntyneen verorasituksen ja toisaalta hänen poikiensa valtakamppailun myötä. Talonpoikaislevottomuuksien huipentuma oli nuijasota vuosina 1596–1597. Se päättyi verisesti armeijan kukistaessa nuijin, keihäin ja jousin aseistetut pohjalaiset ja savolaiset talonpojat. Kapina suuntautui Suomessa valtaa käyttänyttä aatelia ja erityisesti Klaus Flemingiä vastaan. Kapinoitsijat hakivat apua Ruotsin kruunua tavoitelleelta Kaarle-herttualta. Kapinan syinä nykytutkimus pitää rappasodan sotarasitusta, taloudellista taantumaa ja linnaleirijärjestelmän aiheuttamia kärsimyksiä. Tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, miten suuri vaikutus Kaarle-herttuan harjoittamalla Klaus Flemingin vastaisella yllytyksellä oli nuijasodan syntyyn.[38][39].
Suurvalta-aika (1617–1721)

Stolbovan rauha
Vuosina 1604–1611 Södermanlannin herttua Kaarle oli Ruotsin kuningas Kaarle IX. Hänen hallituskaudellaan valtakunta kävi miltei jatkuvasti sotaa Venäjää ja Puolaa vastaan erityisesti Baltian maakuntien Viron ja Liivinmaan omistuksesta. Lisäksi vuosina 1611–1613 käytiin tappiollinen sota Tanskaa vastaan. Kaarle IX:n kuoltua valtaistuimelle nousi hänen poikansa Kustaa II Aadolf. Valtakunnan tila oli huono ja Ruotsin oli solmittava vuonna 1613 rauha Tanskan kanssa. Venäjän kanssa solmittiin Stolbovan rauha vuonna 1617, minkä seurauksena Käkisalmen lääni, Pähkinälinna ja osa Inkeriä liitettiin Ruotsiin.
Modernisointia ja uudistuksia
Kuninkaan ja valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan johdolla Ruotsissa ja Suomessa alettiin ulkopoliittisen tilanteen rauhoituttua toteuttaa huomattavia uudistuksia. Armeija ja sotalaitos järjestettiin uudelleen erityisesti alankomaalaisen Morits Oranialaisen antaman esikuvan mukaisesti. Myös laivastoa ja kruunun hallintoa uudistettiin. Maassa saatettiin voimaan uusi hallitusmuoto ja valtakunta jaettiin lääneihin. Suomeen nimitettiin 1600-luvulla lisäksi ajoittain kenraalikuvernööri kehittämään maan oloja. Suomen kenraalikuvernöörin virassa olivat Nils Tuurenpoika Bielke ja kreivi Pietari Brahe, joiden virka-asuntona toimi Turun linna. Suurvaltakaudella Suomeen perustettiin myös uusia kaupunkeja ja Turun kuninkaallinen hovioikeus sekä vuonna 1640 Suomen ensimmäinen yliopisto Turun Akatemia.
Kolmikymmenvuotinen sota

Baltiassa Ruotsi kävi edelleen sotaa Puola-Liettuaa vastaan ja 1629 solmittiin väliaikainen Altmarkin rauha. Saksassa syttyneeseen katolisen keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden väliseen kolmikymmenvuotiseen sota Kustaa II Aadolf liittyi 1630 noustuaan maihin Pohjois-Saksassa. Ruotsin tavoitteena sodassa oli tukea Saksan protestantteja ja vahvistaa omaa asemaansa. Kustaa II Aadolf kuitenkin kuoli Lützenin taistelussa 1632 ja hänen tyttärensä Kristiina nousi alaikäisenä valtaistuimelle. Käytännössä valtakuntaa hallitsi tässä vaiheessa Axel Oxenstiernan johtama holhoojahallitus. 30-vuotisen sodan päättäneessä Westfalenin rauhassa 1648 Ruotsi vakiinnutti asemansa suurvaltana. Kolmikymmenvuotinen sota ja muut suurvalta-ajan konfliktit kuitenkin kuluttivat pahoin Ruotsin ja Suomen voimavaroja. Huomattava osa talonpojista joutui palvelemaan armeijassa ja laivastossa, joissa kuolleisuus oli suurta.
Sodista rauhankauteen
Kuningatar Kristiinan hallituskaudella 1632–1654 Ruotsissa ja Suomessa annettiin laajoja alueita läänityksiksi aatelistolle. Aatelistolla oli veronkanto-oikeus läänityksillään, mikä vaikeutti kruunun taloudellista asemaa. Kristiinan luovuttua kruunusta nousi valtaan Kaarle X Kustaa, joka hallitsi Ruotsin valtakuntaa 1654–1660. Hänen hallituskaudellaan Ruotsi kävi sotia sekä Puolaa, Venäjää, että Tanskaa vastaan. Kaarle X kuoli 1660 ja hänen seuraajakseen valtaistuimelle nousi Kaarle XI, jonka hallituskaudella 1660–1697 Ruotsissa ja Suomessa toteutettiin suuri reduktio eli läänitysten laajamittainen peruuttaminen kruunulle. Kaarle XI vähensi aatelin valtaa ja hallitsi valtakuntaa itsevaltaisesti. Suomelle Kaarle XI:n hallituskausi merkitsi pitkällistä rauhaa. Protestanttinen papisto vastasi lukutaidon opettamisesta kansalle ja kirkollista elämää hallitsi puhdasoppisuus. 1695–1697 Suomea koettelivat tuhoisat katovuodet, joiden seurauksena huomattava osa väestöstä kuoli nälkään ja tauteihin.
Suuri Pohjan sota

Kaarle XI:n seuraajan kuningas Kaarle XII:n aikana, vuonna 1700 syttyi suuri Pohjan sota, jonka seurauksena Ruotsi menetti suurvalta-asemansa. Sodan syynä oli Ruotsin vihollisten Tanskan, Venäjän, Puola-Liettuan ja Saksin solmima Ruotsin vastainen liitto. Venäjä oli 1617 solmitussa Stolbovan rauhassa menettänyt yhteytensä Itämerelle. Uudistusmielinen tsaari Pietari I pyrki avaamaan Venäjälle jälleen yhteyden Itämerelle, jotta sen yhteydet ja kaupankäynti Länsi-Eurooppaan helpottuisivat.
Vaikka Kaarle XII onnistuikin yksi kerrallaan kukistamaan Tanskan, Venäjän hyökkäysarmeijan (Narvan taistelussa) ja Puolan, kärsivät ruotsalaiset lopulta ratkaisevan tappion venäläisille Pultavan taistelussa vuonna 1709. Kuningas pakeni tämän jälkeen Turkkiin ja valtakunta oli avoinna vihollisen hyökkäykselle. Viipuri vallattiin 1710 ja venäläiset miehittivät lopun Suomesta Pälkäneellä käydyn Kostianvirran taistelun, Pohjanmaalla käydyn Napuen taistelun ja Hangon edustalla käydyn Riilahden taistelun jälkeen vuoteen 1714 mennessä. Venäjän miehitysajasta 1714–1721 käytetään nimitystä isoviha. Miehitysaika oli tuhoisa Suomelle. Tuhansia ihmisiä tapettiin ja vielä useampia vietiin Venäjälle, lisäksi suuri osa maan virkamiehistä ja papistosta pakeni Ruotsiin. Suuri Pohjan sota ja samalla isoviha päättyi Ruotsin ja Venäjän väliseen Uudenkaupungin rauhaan 1721. Rauhansopimuksessa Venäjään liitettiin Inkerinmaa, Viro, Liivinmaa ja Käkisalmen lääni sekä Viipuri. Venäjään liitetystä Karjalasta käytetään usein nimitystä Vanha Suomi.
Vapauden aika ja kustavilainen aika (1721–1809)

Valta pois kuninkaalta
Ruotsin valtakunnassa Kaarle XII:n jälkeen säädyt ottivat vallan kuninkaalta vuosien 1719 ja 1720 hallitusmuodoissa ja itsevaltiuden aika muuttui säätyvallan ajaksi (”vapauden ajaksi”). Talous ja tiede kehittyivät tänä aikana, mutta toisaalta puolueiden valtapolitiikka aiheutti ongelmia. Ranska ja Venäjä saivat vaikutusvaltaa Ruotsissa rahoittamalla kilpailevia puolueita, joita kutsuttiin myssyiksi ja hatuiksi.[40]
Suomessa alkoi 1720-luvulla suuren Pohjan sodan jälkeinen jälleenrakennus. Uudenkaupungin rauhan jälkeen venäläiset miehitysjoukot alkoivat poistua sovittua verkkaisemmin maasta. Vuoden 1721 aikana Suomeen nimitettiin uudet maaherrat, jotka vastasivat jälleenrakentamisesta. Korjaustyöt sujuivat nopeasti, sillä jo 1730-luvun puolivälissä jälleenrakentamisen voidaan katsoa päättyneen.[41]
Suomalaissyntyinen Arvid Horn oli Ruotsin kansliapresidenttinä 1720–1738.[42] Hänen politiikassaan ei erityisesti löydy suomalaisuutta korostavia piirteitä. Hänen aikansa merkittävin Suomeakin koskeva uduistus oli vuoden 1734 laki. Se säilyi voimassa vielä autonomian aikana ja on pohjana itsenäisen Suomenkin lainsäädännölle. Samaan aikaan alettiin kiinnittää huomiota suomeen myös hallinnon kielenä. Kansliakollegioon perustettiin 1734 kääntäjän virka, joka käänsi asiakirjoja suomeksi ja avusti talonpoikien valtiopäivämiehiä Tukholmassa. Lääninsihteeri Samuel Forseen käänsi vuoden 1734 lainkin suomeksi.[43]
Hattujen sota

Hatut nousivat valtaan vuoden 1738 valtiopäivillä. Hattupuolueen ohjelmaan kuului venäläisiä vastaan käytävä hyvityssota, jossa sen tarkoituksena oli valloittaa kaikki vuonna 1721 menetetyt alueet ja lisäksi Venäjän Karjala. Kun Venäjällä oli valtaistuinkiistoja, hatut otaksuivat maan olevan heikentynyt. Ruotsi julisti sodan kesäkuussa 1741. Suomeen lähetettiin kolme ruotsalaista jalkaväkirykmenttiä, mutta sotalaivasto oli käytännössä lamautunut kulkutautien takia. Venäjän joukkoja johtanut irlantilainen sotamarsalkka Peter de Lacy vei joukkonsa Lappeenrannan taisteluun, jossa pahoin alivoimaiset Carl Henrik Wrangelin johtamat ruotsalaisjoukot kärsivät elokuussa 1741 pahan tappion. Suomessa ylipäällikkönä toiminut Charles Emil Lewenhaupt suostui vuoden 1741 lopulla keisari Elisabetin ehdottamaan aselepoon.[44]
Venäläiset marssivat aselevon päätytyttä helmikuussa 1742 eteläiseen Suomeen. Ruotsin armeijan antauduttua venäläiset miehittävät Länsi-Suomen. Elisabet levitti maaliskuussa 1742 manifestiä, jossa hän lupasi tukea suomalaisia, jos he haluaisivat erota Ruotsista ja perustaa itsenäisen valtion.[44] Suomen miehityksen jälkeen puhe itsenäisyydestä kuitenkin lakkasi.[45] Venäjän miehityskautta on kutsuttu pikkuvihaksi, mutta nimitys on jossain määrin harhaanjohtava, sillä venäläiset joukot käyttäytyivät hyvin.[44]
Ruotsi ja Venäjä solmivat 7. elokuuta 1743 Turun rauhan, jossa raja siirrettiin Kymijokeen, Mäntyharjuun ja Savonlinnan liepeille. Savonlinna kaupunki ja Olavinlinna jäivät Venäjän puolelle.[44]
Uuden aikakauden ajatuksia
Sodan jälkeen  kaupan merkantilistiset periaatteet johtivat siihen, että tervasta ja laivanrakennuksesta saatu taloudellinen hyöty jäi Tukholmaan. 1760-luvulla Kokkolan kirkkoherra Anders Chydenius ryhtyi vaatimaan elinkeino- ja sananvapautta.[40] 1700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Turun akatemiassa heräsi erityisesti Henrik Gabriel Porthanin, ”Suomen historian isän”, vaikutuksesta  mielenkiinto Suomen historiaa ja suomalaista kansanrunoutta kohtaan. [46] Tutkijoista Eino Jutikkala sanoo ”Suomen eri maakuntien asukkaiden ja eri säätyjen jäsenten käsittäneen 1700-luvun jälkipuoliskolla itsensä entistä tietoisemmin suomalaisiksi vastakohtana meren takana asuville ruotsalaisille.”[47]
Kustaa III:n levoton valtakausi
Vuonna 1772 Kustaa III:n vallankaappauksen jälkeen säädettiin uusi hallitusmuoto, jolla valta palautui takaisin kuninkaalle. Aikakaudella pyrittiin eroon merkantilismista. Sanan- ja uskonnonvapaus laajeni. Suomalaisten upseerien luottamus kuninkaaseen heikkeni, koska aatelisto menetti arvovaltaansa kuninkaalle, joka oli kansan tukema. Jotkut korkea-arvoiset sotilaat siirtyivät Venäjän palvelukseen. [40]
Vuosina 1788–1790 Ruotsin ja Venäjän välillä käytiin Kustaa III:n aloittama niin kutsuttu Kustaa III:n sota. Ruotsi sai vastaansa myös Tanskan. Sotaa vastustivat muun muassa Anjalan liiton muodostaneet upseerit. Ruotsinsalmen merivoitostaan huolimatta Ruotsi ei saanut Värälän rauhassa lisäalueita. Vuoden 1789 Yhdistys- ja vakuuskirja lisäsi kuninkaan valtaa entisestään. Sodan myötä aateliston katkeruus kuningasta kohtaan lisääntyi, ja tämä johti lopulta kuninkaan murhaan vuonna 1792.[40]
Ruotsi menettää Suomen
Suomen sota käytiin vuonna 1808–1809 Venäjän ja Ruotsin välillä. Sodan taustalla oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Siinä Ranska ja Venäjä liittoutuivat ja Venäjä lupasi painostaa, tarvittaessa asevoimin, muun muassa Ruotsin liittymään Britannian vastaiseen mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi vahvistanut asemaansa merivalta Britanniaa vastaan.
Viimeinen Suomen suuriruhtinas Ruotsin vallan aikana oli 1802–1805 lapsena kuollut Kustaa IV Aadolfin toinen poika Kaarle Kustaa.[48] Suomen sodan seurauksena Suomi siirtyi Venäjän valtaan ja hallinto järjestettiin autonomian pohjalle. Venäjän keisarista tuli Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan suuriruhtinas.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Linna, Martti (toim.)| title = Suomen varhaiskeskiajan lähteitä| publisher = Historian aitta| year = 1989| isbn = 9789519600611}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Kari| title = Ruotsin itämaa| publisher = Svenska litteratursällskapet i Finland| year = 2010| isbn = 978-951-853-212-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – kivikaudesta 2000-luvulle| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2017| isbn = 978-951-1-31574-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Virrankoski, Pentti| title = Suomen historia – maa ja kansa kautta aikojen| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2012| isbn = 978-952-222-377-7}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia: Jääkaudesta Euroopan unioniin| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2003 (4. painos 2005)| id = ISBN 951-1-17397-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zetterberg, Seppo (toim.)| title = Suomen historian pikkujättiläinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-14253-0}}
Suomen historian käsikirja. Edellinen osa, toim. Arvi Korhonen. WSOY 1949, Porvoo – Helsinki.
Citation error, replace with{{cite book| author = Karonen, Petri| title = Pohjoinen suurvalta: Ruotsi ja Suomi 1521–1809| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-23739-6}}
Helge Pohjolan-Pirhonen, Suomen historia 1523–1617. WSOY 1960, Porvoo – Helsinki.
Aiheesta muualla

Luokka:Suomen historia
Luokka:Ruotsin historia

Kuinka Jaakko II:n valittiin kuninkaaksi?


Oy Sisu Auto Ab on vuonna 1931 perustettu suomalainen autotehdas, joka syntyi nimellä Oy Suomen Autoteollisuus Ab. Yritys on yksityisomisteinen ja valmistaa Sisu-merkkisiä kuorma-autoja siviili- ja sotilaskäyttöön. Nykyisin sen tehdas sijaitsee Raaseporin Karjaalla.
Historia

Suomen Autoteollisuus ja Sisu-tavaramerkki
Kahden Helsingin Kalliossa toimivan autokoritehtaan liiketoiminnat yhdistettiin vuonna 1931, jolloin syntyi O/Y Suomen Autoteollisuus A/B. Yhtiö aloitti toimintansa osoitteessa Fleminginkatu 27. Autojen suunnittelu alkoi. Auton sisäisenä työnimenä oli alusta alkaen ”Sisu”. Komponenttitoimittajaksi valittiin ruotsalainen Volvo. Yhtiön pitkäaikaisena toimitusjohtajana toimi Tor Nessling. Auton Sisu-nimi vahvistui yleisökilpailun perusteella viralliseksi tavaramerkiksi. Nimeä ehdotti hämeenlinnalainen Veikko Arohonka.
Ensimmäiset yhdeksän valmistettua autoa – yksi linja-auto ja kahdeksan kuorma-autoa – valmistuvat vuoden 1932 kesän ja syksyn aikana. Tuotantoperiaatteena  oli ”tehtaalta suoraan ajoon”, mikäli asiakas niin halusi. Tuotanto aloitettiin Helsingissä kolmella eri mallilla, joiden kokonaispaino oli 4800kg ja kantavuus 2300kg.
Vuonna 1934 yhtiö aloitti suomalaisten Olympia-moottoreiden käytön sekä alkoi valmistaa myös raitiovaunuja. Volvo-komponenttien käytöstä Sisu-autossa luovuttiin. Rautatiekaluston valmistus alkoi VR:lle toimitetulla linja-autokorisilla rata-autoilla. Ensimmäinen dieselmoottorinen Sisu valmistui, sen moottorina oli amerikkalainen Hercules-diesel.
Ensimmäisen panssariauton prototyypin yhtiö valmisti vuonna 1938. Kuorma-autojen kysyntä vilkastui nousukauden ja sotaan valmistautumisen ansiosta. Autoja vietiin Viroon ja Latviaan. Raitiovaunujen sarjavalmistus alkoi vuonna 1938.
Yhteissisu
Vuonna 1943 Suomen Autoteollisuus luovutti Yhteissisu Oy -nimiselle yhtiölle viideksi vuodeksi yksinoikeuden Sisu S-22 -kuorma-autojen valmistukseen. Yhteissisu perustetaan Helsinkiin, aloite tulee Puolustusvoimilta, mukana ovat valtio ja maan kaikki tärkeimmäit metalliyritykset. Yhtiö rakennutti tehtaan Vanajan pitäjään lähelle Hämeenlinnaa. Viimeiset Sisu -kuorma-autot valmistuivat Yhteissisun tehtaalta vuonna 1948, minkä jälkeen yhtiö jatkoi toimintaansa Vanajan Autotehdas Oy -nimisenä valmistaen Vanaja-merkkisiä kuorma- ja linja-autoja. Kaikkiaan Yhteissisu valmisti 294 Sisu-merkkistä kuorma-autoa.
Muutto Karjaalle
Suomen Autoteollisuuden Helsingin tehtaan toiminta siirtyi vuonna 1944 Karjaalle, mistä oli hankittu tontti jo vuonna 1941. Nykyisen Oy Sisu Auto Ab:n tehtaat toimivat edelleen Karjaalla. Jatkosodan jälkeen Suomen Autoteollisuus toimitti sotakorvauksina Neuvostoliittoon yli 2000 kappaletta Sisu AMC -sivuventtiilimoottoreita.
Ennen talvisotaa päättynyt oma ohjaamotuotanto alkaa uudelleen 1955, ensimmäisenä tuotteena Nalle-Sisun kokoteräshytti. Samana vuonna esitellään kevyt kuorma-automallisto Nalle-Sisu. Keskiraskas kuorma-automallisto saa nimekseen Kontio-Sisu. Vuonna 1959 päättyy Sisun oma raitiovaunuvalmistus.
Suomen Autoteollisuus on tuonut Suomeen myös Rolls-Royce-henkilöautoja vuonna 1946 ja Leyland-kuorma-autoja vuonna 1955.
Sisu KB-112 (1962) on ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt eurooppalainen kuorma-auto, jossa on hydraulisesti eteenpäin kipattava ohjaamo.
Fuusio ja valtion omistus
Vuonna 1968 Suomen Autoteollisuus ja Vanajan Autotehdas Oy fuusioituivat. Fuusion jälkeen Sisu alkoi käyttää Vanajan aiemmin käyttämää, amerikkalaista synkronoimatonta Fuller-vaihteistoa sekä diplomi-insinööri Veikko Murosen suunnittelemaa nostoteliä, joka kykeni nostamaan taka-akselin auton ollessa täydessä kuormassa. Suomen Autoteollisuus valmisti vuodesta 1969 lähtien myös terminaalitraktoreita. Vuonna 1975 Suomen Autoteollisuudesta tuli valtionyhtiö.
Vuonna 1976 tehtiin kolmikantasopimus Leylandin, Saab-Scanian ja Suomen Autoteollisuuden kesken, jolloin Leylandille ja Saab-Scanialle siirtyi kummallekin kymmenen prosenttia Suomen Autoteollisuuden osakkeista. Suomen Autoteollisuus muutti nimensä Oy Sisu Auto Ab:ksi vuonna 1981.
Vuonna 1985 Sisu Autosta tuli jälleen valtion kokonaan omistama yhtiö. Sisu Auto luopui linja-autojen valmistuksesta. Valmetin kuljetusväline- ja traktoriliiketoiminnot yhdistettiin 1. toukokuuta 1994 Sisu Autoon.
Sisu Autot Partekin omistukseen 2002 ja sijoittajille 2004
Vuonna 1997 Sisu Auto solmi Renault’n kanssa aiesopimuksen, ja Sisu Defence Oy siirtyi valtionyhtiöksi. Samana vuonna Partek Oyj osti enemmistöosuuden Oy Sisu Auto Ab:n osakekannasta. Hämeenlinnassa toimiva yksikkö Sisu Akselit eriytettiin omaksi yrityksekseen ja myytiin pääomasijoittajille vuonna 1999. Vuonna 2002 Kone Oyj osti Partek Oyj:n. Vuonna 2004 Kone Oyj myi Oy Sisu Auto Ab:n suomalaisten yksityishenkilöiden muodostaman sijoittajaryhmän ja yhtiön johdon perustamalle Suomen Autoteollisuus Oy:lle.
Vuonna 2005 perustettiin uusi Sisu Defence -yksikkö vastaamaan sotilaskuorma-autojen valmistuksesta ja markkinoinnista. Renault hyötyajoneuvojen maahantuontia ja markkinointia varten perustettiin tytäryhtiö LT Finland Oy.
Vuonna 2008 Sisu voitti kansainvälisen tarjouskilpailun Venäjälle toimitettavista puutavara-autoyhdistelmistä; Sisu Auto toimitti 91 puutavara-autoyhdistelmää Venäjän suurimmalle kansainväliselle metsäteollisuusyhtiölle ILIM Groupille. ILIM Group tilasi myös 12 tehdasvarusteltua SISU Rock 6x4 maansiirtoautoa.[1]
Timo Korhosen kausi
Vuonna 2010 sijoittajaryhmä myi koko Suomen Autoteollisuus Oy:n osakekannan toimivan johdon (Timo Korhonen, Olof ja Maija Elenius) osakkeiden hankintaa varten perustamalle yhtiölle, Suomen Erikoisajoneuvot Oy:lle (SEA).
Auto, tekniikka ja kuljetus -kuorma-autolehti valitsi vuonna 2012 Sisun Vuoden kuorma-auto Suomessa 2012 -tittelin voittajaksi. Sisu osti kuorma-autotuotannon takaisin Komas Oy:ltä. Kaupassa Sisulle siirtyi 45 työntekijää.
Vuonna 2013 Sisu Auton toimitusjohtaja Timo Korhonen hankki omistukseensa Olof ja Maija Eleniuksen osuudet SEA:sta. Hallituksen puheenjohtaja Timo Korhonen omistaa siten nyt yksin koko Oy Sisu Auto Ab:n osakekannan.
Mallisto
Kuorma-autot
Vuonna 1951 myyntiin otettiin kuorma-autot Jyry, Kontio ja Nalle
K-50: suurin Suomessa valmistettu Sisu, kokonaispaino 52200kg.
Sisu KB-117
markkinoille vuonna 1963
ensimmäinen eurooppalainen sarjatuotantona valmistettu kippiohjaamoinen kuorma-auto
M-sarja
250px|pienoiskuva|Sisu M-162
Vuonna 1969 esiteltiin Sisu M-sarja.
Kutsumanimiä mm. ”niittikoppi-Sisu” ja ”nakkiputka”. Nimet johtuivat ohjaamon suurista ikkunoista ja rakennetavasta, sillä ohjaamo oli pääasiassa niittaamalla koottu.
S-sarja
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu SL 190
Vuonna 1980 markkinoille tuotiin Sisu S-sarja. Eri mallit olivat:
SL: nokallinen ja matalahyttinen
SR: nokallinen ja korkeahyttinen
SK: nokaton ja matalahyttinen
SM: nokaton ja korkeahyttinen
E-sarja
Vuonna 1995 Sisu E-sarja tuli tuotantoon ja korvasi 14 vuotta tuotannossa olleen, monelta osin jo kilpailijoistaan jälkeen jääneen S-sarjan.
Renault'n ohjaamo 1998.
E11 Cummins
E11 Renault jossain vuosimalleissa
E12 Mack
E14 Cummins
E18 Caterpillar
Vuonna 1996 Esiteltiin järeä Supra-mallisto.
C500, R500 ja C600
Vuonna 2005 Sisu esitteli uudet C500-, R500- (kummassakin edellä mainitussa Renaultin valmistama DXi13 500 hv konsernimoottori) ja C600 (Caterpillarin E15M 550 hv moottori) -mallit.
Vuonna 2006 Sisu alkoi valmistaa uutta mallistoa.
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Moottoreina ovat Renault'n R460 ja R500, sekä Caterpillarin C520,C560 ja C630.
Sisu Polar
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu Polar Works DK16M K-AKK-8x4/335+140+137
Vuonna 2010 Sisu aloitti komponenttiyhteistyön Daimlerin kanssa ja esitteli Sisu Polar -malliston, jossa käytetään paljon Mercedes-Benz-kuorma-autojen komponentteja. Mallistolle on myönnetty Suomalaisen Työn Liiton Avainlippu ja Design from Finland -tunnukset.
Toisen sukupolven Polar Euro VI -mallin tuotanto aloitettiin toukokuussa 2014. Malli on kokonaan uudistettu ja Suomessa suunniteltu. Moottorit ovat edelleenkin Mercedes-Benziltä, mutta edellisen sukupolven moottoriversioihin verraten vääntömomenttia on 100–200 Nm enemmän. Ensimmäisestä, Euro V -sukupolvesta tutut erilaisiin käyttäjäympäristöihin optimoidut kuusi tuoteryhmää ovat myös Euro VI -malliston runko.[2][3]
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Sisu Hauler: Raskaslavettiveturi
Moottoreina
Mercedes-Benz OM501LA, V6, 350kW/480 hv, 2 300 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 405kW/550 hv, 2 600 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 440kW/600 hv, 2 800 Nm
Vaihteistoina
Mercedes PowerShift G280-16, vaihdeautomaatti,
Mercedes Telligent G240-16 Synchron, kevytkäyttö
Eaton Fuller RTLO 20918, synkronoimaton vaihteisto
Runko
Sisun korkea C-profiilinen C-460-runko
Sisun matala U-profiilinen U-300-runko
Ohjaamo
Puolipitkä ohjaamo
Makuuohjaamo
Korkea makuuohjaamo.
Vetotapa valittavissa 6×2, 6×4, 8×2, 8×4, 10×2 tai 10×4, valittavissa useita eri jousitus- ja ohjausvaihtoehtoja.
Linja-autot
Ilves-linja-auton alusta
myyntiin 1951
Sotilasmallisto
Sisun puolustusvoimien käyttöön kehittämän malliston perustana oli pitkään autojen kiertyvä runko, joka takasi hyvän maastoliikkuvuuden pyörien pysyessä kiinni maassa.
Kärppä-Sisu, suunnattu lähinnä jakelukäyttöön ja kevyeksi varuskuntakuorma-autoksi
Proto-Sisu

Ensimmäinen Sisun valmistama nelivetoinen maastokuorma-auto, Sisu KB-45, luovutettiin puolustusvoimille vuonna 1964. Puolustusvoimissa tämän mallin sekä sen eri versioiden, A-45 ja AH-45, kutsumanimeksi vakiintui Proto-Sisu tai lyhyemmin Proto. Proto luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi, ja sitä käytetään muun muassa keveiden tykkien ja raskaiden kranaatinheitinten vetäjänä.
Nyttemmin puolustusvoimat on huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa, joka on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa. Protolla on pienen kokonsa ja kiertyvän rungon ansiosta erinomaiset maasto-ominaisuudet. Moni harrastaja on vaihtanut Protoonsa isommat 14.00R20-renkaat, ns Masin renkaat. Isommilla renkailla hyvät maasto-ominaisuudet paranevat entisestään.

Sisu A-45 tekniset tiedot:
Moottorit:
KB-45 SF: 4-tahtinen, 6 sylinterinen Sisu-bensiinimoottori, valmistusmäärä 1 kpl
KB-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D (protyyppimoottori, ei sama kuin 1985-2006 tuotannossa ollut uudempi Valmet 612)
KB-45 SV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.400 -suorasuihkutusdiesel
A-45 CV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.401 -suorasuihkutusdiesel (103kW/393 Nm)
A-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D
A-45 CI: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,60-litrainen Valmet 611CA -suorasuihkutusdiesel (96kW/420 Nm).
A-45 GM: 6,21 litrainen Detroit Diesel/GM V8 -dieselmoottori (116/kW/346 Nm) valmistusmäärä 4 kpl
AH-45 SVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
AH-45 CVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2 (takaveto), tarvittaessa 4×4 (neliveto) kytkettävissä. 5-vaihteinen perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu paineilmatoimisilla lukoilla.
vinssi; mekaaninen Sepson-vintturi, vetovoima 50kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat; 14.5-20MPT/12PR
omamassa: 5500kg
kantavuus: 4000kg
mitat: pituus 6,10 m, leveys 2,35 m, korkeus 2,85 m
akseliväli: 3400mm / 3700mm, osassa runkoa jatkettu uutena tai peruskorjauksen yhteydessä, jolloin saatu tila lyhyelle nivelakselille vaihteiston ja jakovaihteiston väliin alkuperäisen välinivelen tilalle. Luonnollisesti myös kokonaispituus kasvoi saman verran.
kahluusyvyys 1,00 m
maavara 0,34 m
lähestymis- ja jättökulma 38 astetta
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 24
valmistusvuodet:
KB-45: 1964-1969
A-45: 1970-1981
AH-45: 1970-1977
Sisu KB-46 oli vuonna 1968 rakennettu maastokuorma-auton prototyppi.
Sisu SA-110

SA-110-mallia valmistettiin 1980-luvun puolessa välissä vain 7 kpl.
Tekniset tiedot:
Moottorit:
4-tahtinen, 4-sylinterinen 4,40-litrainen Valmet 411 DSJ -suorasuihkutusdiesel
Teho 110kW (150hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 500Nm / 1500r/min.
tai Deutz BF 6 L 913
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2, tarvittaessa 4×4 kytkettävissä. 5-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla. Portaali-tyyppiset vetopyörät.
renkaat 14.00R20
omamassa: 5950kg
kantavuus: 3550kg
kokonaispaino 9500kg
ulkomitat: pituus 6,50 m, leveys 2,34 m, korkeus 2,84 m
lavan pituus 3,85 m
Masi

Vuonna 1982 puolustusvoimat hankki Sisulta lisää maastokuorma-autoja. Kutsumanimen Masi(Maasto-Sisu) saanut Sisu SA-150 on kehitetty Proton pohjalta ja on sen tavoin nelipyöräinen. Selvimmät erot ovat uudelleen suunniteltu ohjaamo sekä suuremmat renkaat, joiden ansiosta Masin maavara on tasauspyörästöjen kohdalta mitattaessa 40cm. Masi luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi ja puolustusvoimissa sen pääasiallinen käyttötarkoitus on kenttätykkien veto sekä huoltokuljetukset.
Vuonna 1990 esiteltiin Sisu SA-151, joka eroaa ulkoisesti hyvin vähän SA-150-mallista. Tärkein ero on 10cm leveämpi lava.
Masin uusimmassa 1992 esitellyssä Sisu SA-130 -mallissa on ulkoisesti uudistunut ohjaamo sekä pienempitehoinen (vähäpäästöinen) moottori verrattuna vanhempiin malleihin. Myös akselit ovat uudempaa mallia, niissä on pyörän navassa viisi planeettapyörää. Vanhemmissa Maseissa (ja protoissa, Raseissa, Paseissa ja siviili-malleissa) on kolme planeettapyörää. Lisäksi lehtijouset ovat paraabeli-tyyppiset.
Sisu SA-150 tekniset tiedot:
moottori: 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet 611 CSBA/DSBA -suorasuihkutusdiesel.
Teho 150kW (204hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 695Nm (71 kpm) / 1500r/min.
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4x2, tarvittaessa 4x4 kytkettävissä. 6-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla.
vinssi; hydraulinen vintturi, vetovoima 80kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat 14.00R20
omamassa: 7600kg
kantavuus: 6400kg
ulkomitat: pituus 6,76 m, leveys 2,50 m, korkeus 3,10 m
lavan koko: 2,30 m x 4,90 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 16
Valmistusvuodet: 1982–1991
Sisu SA-130-mallissa 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet/SisuDiesel 620 DS -suorasuihkutusdiesel. Teho 132kW (180hv).
Rasi

Sisu SA-240 eli Raskas Sisu, kutsumanimeltään Rasi, on 1980-luvun loppupuolella kehitetty raskas kolmiakselinen maastokuorma-auto. Rasista on olemassa myös versio SA-241, jonka ulkoiset eroavuudet malliin SA-240 ovat melko vähäiset.
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,00 litrainen Cummins LTA 10 330 T -suorasuihkutusdiesel (246kW/1260 Nm)
Vetojärjestelmä: Jatkuva 6x6, varustettu erikseen lukittavilla poikittaislukoilla. Moottorin ja vaihteiston välissä on momentinmuunnin, joka toimii ajoneuvon kytkimenä.
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 10 000kg
Kantavuus: 12 000kg
Mitat: pituus: 7,80 m, leveys: 2,50 m, korkeus: 3,10 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2, kuormatilassa: 24
Valmistusvuodet: 1984-1990
SK-sarja

esimerkiksi Sisu SK-250 6x6 MIL
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins LTA 10-335 10/ 4-T -suoraruiskutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 10,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 250kW/1340 Nm
Vetojärjestelmä: 6x6 kytkettävissä
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 9120kg
Kantavuus: 15380kg
Mitat: pituus: 8,30 m, leveys: 2,54 m, korkeus: 3,07 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2
Varusteena esimerkiksi Hiab 120-2 -kappaletavaranosturi
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
SM-sarja
esimerkiksi Sisu SM-270 8x4 säiliöauto
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins NTE-365/ 4-T -suorasuihkutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 14,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 270kW/1260 Nm
Vetojärjestelmä: 8x4 kytkettävissä
Omamassa: 14600kg
Kantavuus: 16750kg
Mitat: pituus: 10,40 m, leveys: 2,60 m, korkeus: 3,60 m
Varusteena esimerkiksi polttoaineen tankkaus- ja kuljetusvarustus, Kuormatilan tilavuus: 2400 l + 4800 l + 4900 l + 4900 l + 3100 l = 20100 l
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 1
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
Pasi

Sisu XA-180/185 -mallit, kutsumanimeltään Pasi eli Panssari-Sisu, ovat kolmiakselisia panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja.
Huolimatta hyvin samanlaisesta tyyppimerkinnästä, XA-203 ei ole Sisun valmistama. Sen valmistajana toimi Patria.
Nasu

NA-110 kutsumanimeltään Nasu eli "Nauha-Sisu" on ruotsalaisen Bandvagnin tyyppinen tela-ajoneuvo.
moottori: merkki/malli/toimintatapa: GM 6,2 l Heavy Duty V-8/ 4-T esikammio, iskutilavuus/käyttövoima: 6,21 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 113kW/346 Nm
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 5250kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,67 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,38 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1992-1994
valmistusmaa: Suomi
NA-140 BT
moottori: merkki/malli/toimintatapa: Rover 3,5 (3,9) V-8/ 4-T ruiskutus, iskutilavuus/käyttövoima: 3,528 l (3,950 l)/bensiini 99 okt, max teho/vääntömomentti: 142kW/280 Nm (138kW/318 Nm)
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 4850kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,55 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,30 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1986-1991
valmistusmaa: Suomi
Raisu

Miinanraivaaja, tyyppimerkintä RA-140.
"Raisu" on rakennettu modifioidulle Pasi-alustalle. Siinä on rungon päällä ohjaamokoppi, keskimmäinen akseli on poistettu, ja laitteen peräosassa on järeä raivausroottori. Laitteesta on tehty erilaiset versiot maavoimien ja ilmavoimien käyttöön.
kokonaispituus: 9,5 m
kokonaisleveys: 4 m
korkeus noin: 3 m
kokonaispaino: 15 t
suurin nopeus: 70km/h
suurin raivaamisnopeus: 6km/h
moottori: 6,1-litrainen, 6-sylinterinen, ilmajäähdytteinen, välijäähdytetty Deutz-turbodiesel, 141kw, 635nm
vaihteisto: Doromat 874 AM/PTO 4+1 -automaattivaihteisto momentinmuuntimella
raivaamisleveys: 3,4 m raivaamislaite hydraulisesti toimiva ketjuroottori
pyörivä varsta räjäyttää tai rikkoo miinat
jatkuva neliveto lukittavalla tasauspyörästöllä
nesteavusteiset paineilmajarrut, edessä levyt, takana rumpujarrut
luotisuojatut renkaat, ohjaamo panssaroitu, äänieristetty ja painesuojattu
maastouttamisjärjestelmä
ilmatorjuntakonekiväärin asennusmahdollisuus
ET-sarja (Eemeli), 1. sukupolvi

Vuodesta 1999 lähtien Sisu on valmistanut Sisu ET -mallisarjaa, jokapyörävetoista erityisesti maasto-olosuhteisiin tarkoitettua kuorma-autoa. Aiemmista Sisu-maastokuorma-autoista poiketen tässä mallissa käytetään Renault'n ohjaamoa ja lähes normaalia maantiekuorma-auton runkoa, jossa ei ole aiempien mallien hyvää maastoliikkuvuutta taannutta kiertyvää runkoa. Kohtuullisen maastoliikkuvuuden takaa kuitenkin pyörien suuret, toisistaan riippumattomat joustovarat. Tätä mallia tehdään sekä jatkuvalla 6x6-että 8x8-vetotavoilla varustettuna. Suurin osa puolustusvoimien käytössä olevista ET-malleista on varustettu 11-litraisella Cummins-moottorilla ja joko 6- tai 7-vaihteisella Allison-automaattivaihteistolla. Tämä malli tunnetaan myös nimillä Sisu HMTV ja Sisu Defence.
Mallisto:
Sisu E11T 6x6
Sisu E11T 8x8
Puolustusvoimien käytössä olevan Sisu E11T 6x6 -mallin tekniset tiedot:
moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,82-litrainen Cummins M11-380 E -suorasuihkutusdiesel (278kW/1825 Nm).
vetojärjestelmä: pitkittäis- ja poikittaislukoilla varustettu 6x6-veto.
omamassa: 12 400kg
kantavuus: 11 600kg
mitat: pituus 9,24 m, leveys 2,55 m, korkeus 3,23 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 1, kuormatilassa 30 (1.4.2007 lähtien 24)
autosta olemassa myös paloauto ja muita erikoisversioita
ETP-sarja (Eemeli), 2. sukupolvi

ETP-Sisu eli kutsumanimeltään "Kärpänen" tai "Sammakko". Sisu Defence esitteli uuden ETP-sarjan kesällä 2006. 2. Sukupolven Sisu Defence ETP-sarjassa on suomalaisvalmisteinen kahden hengen matalaprofiilinen ohjaamo, joka on sijoitettu normaalia alemmaksi mahdollistaen ajoneuvon lentokuljetuskelpoisuuden. Panssaroitu ohjaamo on miinasuojattu ja siihen on saatavissa myös ballististen aseiden suojaus. Autossa on Caterpillarin valmistama moottori, joissa on tehoa 275-550 hv (mallista riippuen). Auto on varustettu 7-portaisella Allison automaattivaihteistolla. 10x10-versiossa ensimmäinen, toinen ja viides akseli ovat ohjaavia.
Mallisarja perustuu kuorma-autojen vakiokomponenttien käyttöön. Kaikki kriittiset komponentit on hyvin suojattu. Esimerkiksi jäähdytysjärjestelmä on sijoitettu rungon väliin panssaroidun ohjaamon taakse.
Mallisto:
Sisu E 7 T 4x4
Moottori: Caterpillar C7 -dieselmoottori, 275 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 3000 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 5 t
Sisu E 13 T 6x6
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 400 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 15 t
Sisu E 13 T 8x8 (Kuskien kutsumana kameleontti tai pelkästään 8x8)
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 485 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 20 t
Sisu E 15 T 10x10 (Kuskien kutsumana leguaani)
Moottori: Caterpillar C15 -dieselmoottori, 550 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4700 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 25 t
Autosta on valmistettu silta-ajoneuvoversiota, joka on yhteistyöprojekti saksalaisen KMW:n ja suomalaisen Patrian kanssa.
Sisu A2045
Sisu A2045 on keskiraskas maastokuorma-auto, joka esiteltiin syksyllä 2008. Puolustusvoimat on tilannut näitä 240 kappaletta. A2045 on pienin Sisun sotilaskäyttöön tarkoitetuista ajoneuvoista. Se perustuu osin MAN:lta ostettuun tekniikkaan, mm. moottorin ja akselistojen osalta.
Sisu GTP 4x4
Sisu julkisti 6.4.2018 lehdistötiedotteessaan uuden ajoneuvon, nimeltä Sisu GTP 4x4. Kyseessä on 10-paikkainen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo, johon on mahdollista asentaa monia erilaisia ohjaamovaihtoehtoja. Ajoneuvon hyötykuorma on enintään 4500 kg.
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 (viitattu 22.11.2008)
Citation error, replace with{{cite book| author = Blomberg, Olli| title = Suomalaista sisua vuodesta 1931: monialaosaajasta kuorma-autotehtaaksi| location = Karjaa| publisher = Sisu Auto| year = 2006}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nygrén, Helge| title = Sisu Suomen ja maailman maanteillä| location = Helsinki| publisher = Sisu-auto| year = 1981}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Elena Gilbert on kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa Vampyyripäiväkirjat. Hän on 18-vuotias tyttö, joka asuu Mystic Fallsissa Virginiassa tätinsä Jenna Sommersin ja veljensä Jeremyn kanssa.[1] Elena on sarjan ensimmäisillä tuotantokausilla rakastunut vampyyri Stefan Salvatoreen, jonka kanssa hän seurustelee, mutta jakaa myös ainutlaatuisen siteen Stefanin isoveljen Damonin kanssa. Myöhemmin Elena ja Stefan eroavat. Damon ja Elena alkavat seurustella, mutta Elenalla on tunteita yhä Stefania kohtaan. Elena käy Mystic Falls High Schoolia, jossa hän oli ennen vanhempiensa kuolemaa cheerleader, mutta lopetti vaikeuksien takia.
Stefan pelasti Elenan auto-onnettomuudesta, jossa tämän adoptiovanhemmat kuolivat auton suistuttua sillalta. Stefan huomasi Elenan olevan aivan kuin ilmetty Katherine, johon molemmat veljekset olivat rakastuneita 1800-luvulla. Pelastettuaan Elenan, Stefan seurasi tämän elämää kuukausia vain varmistuakseen siitä ettei Elena ole Katherine.
Elenan saatua selville Salvatoren veljesten salaisuuden hänen elämäänsä alkaa kuulua yhä enemmän murhia, valheita ja yliluonnollisia tapahtumia. Elenaa kuvaillaan luonteeltaan fiksuksi, ystävälliseksi, välittäväksi ja Elena yrittääkin olla positiivinen hänelle vaikeinakin aikoina.[2]
Biografia

Nuoruus
Elena syntyi vuonna 1992 John Gilbertille, jonka hän luulee olevan hänen setänsä, ja 17-vuotiaalle Isobel Flemmingille, joka pakeni synnytettyään. Vauva sai kuitenkin kunnolliset vanhemmat Johnin veljestä Graysonista ja tämän vaimosta Mirandasta: Gilbertit yrittivät kovasti saada vauvaa, mutta mitään ei tapahtunut joten näin kaikki sujui mutkattomasti. Myöhemmin Elena sai tietää olevansa etäistä sukua Katherine Piercelle, vampyyrille joka aikoinaan aiheutti Stefanin ja Damonin välisen vihanpidon. 23. toukokuuta 2009 ajaessaan kotiin vanhempiensa kanssa, Gilbertien auto suistui Wickery Bridge-sillan lähellä jokeen, jonka jälkeen Elena päätyi ihmeen kaupalla sairaalaan. Myöhemmin paljastui, että Stefan saapui onnettomuuspaikalle ja pelasti Elenan Graysonin niin pyydettyä, jonka jälkeen hän yritti myös pelastaa tämän vanhemmat, jotka kuitenkin valitettavasti menehtyivät. Onnettomuudesta lähtien Stefan oli pitänyt Elenaa silmällä suojellakseen tätä, pitääkseen lupauksensa tämän vanhemmille. Elenalle paljastui vasta 17-vuotiaana, etteivät Grayson ja Miranda olekaan hänen vanhempiaan vaan John, jota hän piti setänään onkin hänen biologinen isänsä.
Ensimmäinen kausi
Elena ja Jeremy asuvat tätinsä Jennan kanssa heidän vanhempiensa kuoltua auto-onnettomuudessa. Vanhempiensa kuoleman jälkeen, Elena erosi lapsuuden ystävästään, ensirakkaudestaa sekä poikaystävästään Matt Donovanista aloittaakseen kaiken alusta. Kouluvuoden alkaessa Elena tapaa Stefan Salvatoren[3], johon hän tuntee suurta vetoa. Stefanin tapaaminen palauttaakin Elenalle asiat normaaliin päiväjärjestykseen. Elenan parhaita ystäviä ovat Bonnie Bennett sekä Caroline Forbes. Elenalle tietämättömästä syystä hän muistuttaa Katherinea Piercea, henkilöä Stefanin menneisyydestä.
Pian tavattuaan Stefan Salvatoren, Elena alkoi rakastua tähän ja päin vastoin. Myöhemmin Elena pyytää Stefania seuralaisekseen Perustajien juhlaan, mutta suuttuu Stefanille tämän salattua asioita. Lopulta Elena saa selville Stefanin ja Damonin olevan vampyyreja. Kun Elenan ystävä Vicki Donovan muutetaan vampyyriksi, Elena yrittää vakuuttaa sekä Vickin että Jeremyn pysymään erossa toisistaan vain joutuakseen Vickin uhkailemaksi.
Koulun Halloween-juhlassa Stefan joutuu tappamaan Vickin tämän menetettyä kontrollinsa yrittäen satuttaa sekä Elenaa, että Jeremyä.[4] Tapahtuman vuoksi Elena pyytääkin Damonia pyyhkimään Jeremyn muistin Vickin kuolemaa koskevista asioista saaden tämä uskomaan Vickin "lähteneen kaupungista ja ettei tämä tule palaamaan." Elena ja Jenna huomaavat, että tämän tuloksena Jeremy lakkaa käyttämästä huumeita.
Elena joutuu todistamaan myös Lexin kuoleman Damonin käsissä sekä Bonnien talismaanin tuhoamisen, jottei Damon saisi vapautettua haudan vampyyrejä. Elena joutuu auto-onnettomuuteen törmättyään vampyyriin paetessaan Stefanin luota löydettyään valokuvan Katherinesta. Tuntematon vampyyri lähes hyökkää Elenan kimppuun, mutta Damon ilmestyy paikalle juuri ajoissa pelastaakseen tämän hengen.[5] Pizza-mies nimeltä Noah kuljettaa Jeremylle eräänä iltana pizzat ja kutsutaan sisälle odottamaan maksua. Noah ilmestyy myös koulun juhliin ja uhkaa tappaa Jeremyn, jollei Elena poistu tanssiaisista. Elena juoksee käytävään vampyyrin seuratessa ja onnistuu puukottamaan tätä kynillä kunnes Stefan ja Damon saapuvat apuun ja tappavat tämän. Ennen kuolemaansa Noah paljastuu Annan ja Benin ystäväksi sekä Katherinen tutuksi.
Haudan avaamisen jälkeen, vampyyrien päästyä vapaaksi, Elena auttaa Damonia pelastamaan Stefanin Frederick-nimiseltä vampyyriltä ja muilta vampyyreiltä, jotka kiduttivat tätä. Frederick onnistuu kuitenkin lyömään puun varren Stefaniin, jolloin Elena antoa tälle vertaan, jotta tämä selviytyisi. Stefan kuitenkin alkaa janota ihmisverta ja varastaakin mm. sairaalan veripankista verta salaa Elenalta. Kun Damon kertoo Elenalle Stefanin addiktiosta, he riitelevät ja Stefan hyökkää Miss Mystic Falls kisaan osallistuneen Amberin kimppuun juoden tämän verta ja lähes tappaen tämän. Elena ja Damon lukitsevat Stefanin kellariin yrittäessään saada tämän takaisin normaaliksi.
Kun Bonnien isoäiti kuolee, Bonnie lähtee kaupungista ja palatessaan alkaa syyttää Stefania ja Damonia tämän kuolemasta ja on vihoissaan myös Elenalle.[6] Elena yrittää korjata asiat, mutta Bonnie sanoo ettei tämä voi tehdä asialle mitään vaan Elenan pitää jättää hänet rauhaan. Kun Elenan biologinen äiti saapuu kaupunkiin, kaverukset korjaavat välinsä ja Bonnie "poistaa" vampyyreitä tuhoavasta laitteesta kirouksen. Laite aktivoidaan Perustajien juhlassa ja paljastuu, ettei Bonnie poistanutkaan kirousta. Kauden päätösjaksossa Damon törmää Elenaan (oikeasti Katherineen) ja pari jakaa intohimoisen suudelman, joutuen kuitenkin Jennan keskeyttämäksi. Jakson lopussa Elena saapuu kotiin, jonkun varastettua hänen tavaransa. Astuessaan sisään hän kuulee ääniä keittiöstä ja lähtee tutkimaan asiaa tietämättömänä Katherinen paikallaolosta.[7]
Toinen kausi
Elena menee keittiöön ja järkyttyy nähdessään Johnin vuotamassa kuiviin lattialla. Elena juoksee soittamaan hätänumeroon, jolloin John elehtii jonkin olevan hänen takanaan. Elena ottaa Katherinen Johniin käyttämän veitsen ja alkaa etsiä hyökkääjää. Katherine kuitenkin lähtee talosta sekunneissa.
Elena muistaa myös Jeremyn olleen kotona ja juoksee yläkertaan ja löytää tajuttoman Jeremyn, joka on ottanut purkillisen kipulääkkeitä sekä Anna-nimisen vampyyrin verta. Elena ravistelee Jeremyä, jolloin tämä herää. Sairaalassa Carolinen jouduttua onnettomuuteen, Damon tarjoaa vertaan Carolinelle. Elena ei halua että vampyyrin verta annettaisiin Carolinelle, mutta Bonnie pakottaa Damonin juottamaan verta Carolinelle, jottei tämä kuole.
Elenan ollessa yksin, Damon lähestyy tätä parin jakamaa suudelmaa koskien, jonka jälkeen Elena ja Jenna käyvät hämmentävän keskustelun, jolloin Damon tajuaa suudelleensa Katherinea eikä Elenaa. Stefanin vahtiessa Jeremya Katherine ilmestyy paikalle esittäen Elenaa, Stefan kuitenkin tajuaa pian henkilön olevan Katherine ja heittääkin tämän syrjään. Damonin ja Elenan saapuessa, Katherine pakenee ja Stefan kertoo kaksikolle Katherinen palanneen. Stefan ei ole myöskään iloinen Damonin paljastaessa suudelleensa Katherinea jonka luuli olevan Elena. Myöhemmin Damonin kysyessä Elenalta suudelmasta, Elena vastaa olleensa yllättynyt Damonin luultua että hän vastaisi suudelmaan ja satuttaakin vastauksellaan tahtomattaan Damonia.
Myöhemmin Rose-niminen vampyyri kidnappaa Elenan, saadakseen itsensä ja ystävänsä Trevorin vapaiksi, vaihtamalla Elenan vapauteen. Elena saa tietää vain oman kuolemansa rikkovan kuukiven kirouksen. Elijah, voimakas vampyyri ja yksi Alkuperäisistä, joka yrittää saada kuukiven käsiinsä kuulee Elenan keskustelevan siitä. Elijah yrittää hallita Elenan mieltä, mutta rautayrtti-kaulakorun vuoksi ei onnistu, jolloin tämä repii ketjun pois ja hallitsee Elenaa kertomaan kiven sijainnin, jolloin Damon ja Stefan saapuvat pelastamaan tämän. Damon vie kotiin selvinneelle Elenalle tämän kaulakorun takaisin, mutta ennen palautusta Damon kertoo Elenalle rakastavansa tätä, mutta hallitsee tämän mieltä jotta tämä unohtaisi sanotun.
Rosen ilmestyttyä Salvatoreille ja kerrottuaan heille tietonsa alkuperäisistä vampyyreista Elena menee tapaamaan Katherinea hautaholviin. Katherine kertoo tietonsa koska Elena toi mukanaan verta ja Katherine ei voinut kieltäytyä, koska oli melkein jo muumioitunut..
Ihmissuhteet
Stefan Salvatore
Elena tapasi Stefanin tämän ensimmäisenä koulupäivänä, vaikka Stefan tunsikin Elenan jo ennen heidän kohtalokasta tapaamistaan. Elena pitää Stefania charmikkaana, komeana ja salaperäisenä ja lopulta pari alkaakin seurustella. Myöhemmin Stefan paljastaa vampyyriytensä Elenan painostuksesta, jolloin parin suhde hetkellisesti päättyy. Pian Elena kuitenkin lämpenee ajatukselle että Stefan on vampyyri, tajuttuaan tämän hyvän ja kunnollisen luonteen. Pari jatkaa seurusteluaan tunnustaen rakkautensa toisilleen.
Äskettäin pari kuitenkin erosi Katherinen Elenaa kohtaan tehtyjen tekojen vuoksi, mm. Jennan manipuloiminen itsemurhaan. Ja vaikka Katherine olikin poissa pelistä, pari pysyi erossa. Myöhemmin he palasivat yhteen.
Damon Salvatore
Elena piti Damonia aluksi itserakkaana ja itsekeskeisenä, sadistisena hirviönä; veljensä täydellisenä vastakohtana. Veljesten vihamielinen jännite heltiää Elenan vietettyä päivän Damonin kanssa Georgiassa. Elena alkaa tuntea myötätuntoa Damonia kohtaan kun tämä ei löydäkään Katherinea kirotusta haudasta, tajutessaan Damonin olevan vain yksinäinen ja etsien epätoivoisesti rakkautta. Elenan ja Damonin välille muodostuukin myöhemmin melko läheinen ystävyyssuhde.
Elenan kieltäytyessä suutelemasta Damonia, tämä tappaa Jeremyn joka ei kuitenkaan sormuksensa ansiosta kuole, jonka jälkeen Elena sanoo Damonille tämän menettäneen hänet ainiaaksi. Useissa jaksoissa paljastuu myös, että Damon on rakastunut Elenaan, mutta asia tulee kunnolla selväksi jaksossa "Rose", jossa Damon kertoo tunteistaan suoraan Elenalle, jonka jälkeen hallitsee tämän mieltä unohtamaan tunnustuksensa. Myöhemmin kolmannella kaudella Elenan ja Damonin etsiessä Stefania, heidän välillään huomataan muutakin kuin pelkkää ystävyyttä. Kun Elena muuttuu vampyyriksi, hänen ja Damonin välille syntyy vahva side joka johtuu Elenan vahvoihin tunteisiin ennen vampyyriksi muuttumista. Stefan ja Caroline yrittävät saada Elenan järkiinsä, että hän ei ole oikeasti rakastunut Damoniin vaan kaikki johtuu siteestä. Kun he kuitenkin joutuvat alkuperäisen vampyyrin Rebeccan vangiksi kouluun, Rebecca käyttää mielenhallintaa Elenan ja kysyy miksi hän oikeasti nukkui Damonin luona, ja Elena vastasi että hän on rakastunut Damoniin. He saavat myös tietää vanhalta noidalta että harvinainen vampyyrien side ei vaikuta tunteisiin, vaan ainoastaan tekoihin. Damon ja Elena alkavat seurustelemaan monien vaikeuksien jälkeen ja rakastavat toisiaan enemmän kuin mitään muuta.
Bonnie Bennett
Elena ja Bonnie ovat olleet ystäviä lapsuudestaan saakka. He ovat erittäin läheisiä ja tekisivät toistensa vuoksi mitä tahansa. Elena rakastaa Bonnieta kuin omaa siskoa ja kaksikolla onkin särkymätön ystävyyssuhde. Elena oli ensimmäinen ihminen, jolle Bonnie kertoi olevansa noita. Bonnien isoäiti opastaa Bonnieta noidaksi tulemissessa.
Jeremy Gilbert
Elena on aina yrittänyt suojella Jeremya ja pyytää jopa Damonia poistamaan Jeremyn muistoja, jottei tämä muistaisi Vickin kuolemaa. Toisella tuotantokaudella Jeremy auttaa Salvatoren veljeksiä yrittämään päästä eroon Katherinesta. Jeremyn ja Elenan suhde katoaa sarjojen aikana kun Jeremy lukee salaa Elenan päiväkirjan jossa sanotaan että Damon pyyhki Jeremyn muistin kun Jeremyn entinen tyttöystävä Vicki muuttui vampyyriksi ja oli vaaraksi Jeremylle.
Katherine Pierce
Elena ei tiedä paljoa esiäidistään Katherinesta. Jaksossa "Bloodlines" Elena saa tietää näyttävänsä aivan tältä ja ensimmäisen kauden lopussa hän joutuu kasvokkain tämän kanssa. Elena ja Katherine tapaavat Stefanin kidutettua Katherinea saadakseen tältä tietoja. Samassa jaksossa paljastuu, ettei Katherine palannut kaupunkiin Stefania kohtaan tuntemansa rakkauden vuoksi. Elena ei tiennyt Katherinesta juuri mitään ennen kuin meni hautaan johon Katherine oli teljetty ja vaihtoi ihmisverta tietoihin Katherinen menneisyydestä.
Caroline Forbes
Caroline on Elenan ja Bonnien ystävä, joka on hieman piinallinen ja kateellinen Elenalle. Ensimmäisen kauden lopussa Caroline alkaa tapailla Elenan ex-poikaystävää, Mattia mutta on kateellinen Elenan ja Mattin menneisyydestä. Caroline kuitenkin alkaa muuttua hyväksyvämmäksi, ystävällisemmäksi ihmiseksi ja alkaa ymmärtää Mattin välittävän hänestä eikä Elenasta.
Jenna Sommers
Elena ja Jenna ovat erittäin läheiset toisilleen ja Jenna kohteleekin Elenaa kuin omaa lastaan. Parin välille on kuitenkin muodostunut kuilu Jennan nähtyä Katherinen ja Damonin suutelevan ja luultua Katherinea Elenaksi.
Petrova-kaksoisolennot
600 vuotta sitten vampyyrien ja ihmissusien aiheutettua hävitystä atsteekeille, voimakas atsteekkishamaani kirosi heidät tehden vampyyreistä voimattomia aurinkoa vastaan ja pakottaen ihmissudet muuttamaan muotoaan vain täydenkuun aikaan. Kirousta sitova kuukivi ja Petrova-kaksoisolento täytyy uhrata, jotta kirous murtuu. Ainoat tiettävästi elossa olevat kaksoisolennot ovat Katherine ja Elena. Katherinen ollessa teknisesti kuollut, Elena on ainut jonka avulla kirous voidaan murtaa.
Kaksoisolennot luotiin tavaksi murtaa kirous, sen ollessa sidottu Petrovan suvun jäsenen vereen, jotta vampyyrit pysyvät auringon orjina ja ihmissudet kuun palvelijoina. Jos kirouksen murtaa vampyyri, ihmissudet joutuvat kestämään kuun kirousta ikuisuuden. Auringon ja kuun kirouksen murtamiseksi tarvitaan Petrova-kaksoisolento, vampyyri sekä ihmissusi uhreiksi sekä kuukivi ja noita loitsimaan tarvittu loitsu.
Vuonna 1492, ensimmäisen Petrova-kaksoisolennon, Katerina Petrovan ollessa vielä ihminen, Klaus (vampyyri, joka tahtoo murtaa kirouksen) kaappasi tämän. Katerina tiesi kuolevansa joten hän huijasi Trevorin, Klausin palvelijan auttamaan pakenemisessa. Katerine oli ovela; hän tiesi olevansa Klausille hyödytön muuttuessaan vampyyriksi. Rosen verta elimistössään Katerine tappoi itsensa ja tuli takaisin vampyyrinä.
Paetessaan vampyyrina, Klaus tappoi kaikki Katerinan Bulgariassa asuvat sukulaiset ajatellen ettei kaksoisolentoa koskaan enää ilmestyisi. Klaus ei kuitenkaan tiennyt Katerinan synnyttäneen aikaisemmin terveen lapsen, joka jatkoi Petrovan sukua.
Petrova-kaksoisolennon kohtalo välittyi Katherinen jälkeläiselle, Elena Gilbertille. Sarjan alkaessa vuodesta 2009, Elena vaikuttaa ulkonäöltään aivan Katherinen kaksoisolennolta, joka tarkoittaa tämän olevan toinen Petrova-kaksoisolento. On Elenan kohtalo, että hänen elämänsä on täyttyny kuolemilla ja kidnappauksilla, eikä suinkaan Stefanin kaupunkiin palaamisen syy. Elena tiedostaa tämän, eikä syytäkään ketään tapahtuneista. Katherinen palatessa Mystic Fallsiin, hän nautti kaupungissa kuljeksimisesta ja halusi saada takaisin elämänsä Salvatoren veljesten kanssa. Katherine tiesi kuitenkin heidän jatkaneen elämäänsä, sen vuoksi hän halusi saada Elenan kärsimään, elämään surussa ja päättämään suhteensa Stefaniin.
Katherine uhkasi Stefanille tappavansa kaikki Elenan rakastetut Elenan edessä ja lopulta itse Elenan Stefanin edessä, jollei pari eroaisi. Elena ja Stefan eivät kuitenkaan halunneet erota, joten he teeskentelivät eronneensa, jotta Katherine jättäisi heidät rauhaan. He kuitenkin aliarvioivat Katherinen; he eivät tajunneet tämän olevan aina askelta edellä. Katherine teeskenteli olevansa Elena, poistaen rautayrtin kaikesta mitä Gilbertit ja Elenan ystävät söivät ja omistivat. Lopulta hän manipuloi Jennaa puukottamaan itseään Elenan edessä. Jenna kuitenkin selviytyi. Tajuttuaan virheensä Elena erosi Stefanista.
Kuten Vanessakin sanoi, "Voin sanoa, että kaksoisolennot tavallisesti piinaavat itseltään näyttäviä henkilöitä päättääkseen heidän elämänsä." Katherinella oli kuitenkin muukin syy palata, kuin saada Elena kärsimään; hän haki kuukiven Lockwoodeilta ja valmistautui rikkomaan kirouksen. Ensimmäisenä kaksoisolentona, väsyneenä pakenemaan, hän aikoi tehdä sopimuksen Klausin kanssa luovuttamalla tälle Elenan. Neljännen kauden viimeisessä jaksossa Elena onnistuu juottamaan Katherinelle lääkettä, joka heidän tietojensa mukaan muuttaa kuolemattoman olennon takaisin kuolevaiseksi ja viidennellä kaudella selviää, että aine toimii niin kuin kaikki sanovat.
Kirjoissa
Vampyyripäiväkirjat-kirjoissa Elenaa kuvaillaa kauniiksi ja suosituksi high schoolia käyväksi tytöksi, jolla on vaaleat hiukset ja siniset silmät. Hänen viitataan usein näyttävän enkeliltä. Kirjojen edetessä Elena muuttuu pinnallisesta, itsekeskeisestä "jääkuningattaresta" rakastettavammaksi, avoimemmaksi henkilöksi. Elena rakastaa Stefan Salvatorea, vaikka tuntee jotain Damoniakin kohtaan. Elena kuolee kirjasarjassa useita kertoja, muuttuen ihmisestä vampyyriksi ja henkiolennoksi.
Televisiosarjan ja kirjojen ero
Kirjoissa Elenalla on vaaleat hiukset ja siniset silmät. Sarjassa Elenalla on ruskeat hiukset ja ruskeat silmät.
Kirjoissa Elenalla on pikkusisko nimeltä Margaret. Sarjassa hänellä on teini-ikäinen pikkuveli nimeltä Jeremy.
Kirjoissa Elenan täti on kihloissa Robert-nimisen miehen kanssa. Sarjassa hän vain tapailee Alaric Saltzmania.
Kirjoissa Elenan tädin nimi on Judith. Sarjassa taas Jenna.
Useita Elenan kirjoissa ilmeneviä piirteitä on vaihdettu Carolinelle sarjassa.
Kirjoissa Elena ja Katherine eivät ole sukua, vaikka Katherine epäilikin Elenan olevan yksi hänen jälkeläisistään. Sarjassa Elena on oikeasti Katherinen jälkeläinen, sekä toinen Petrovan kaksoisolento.
Kirjoissa ei koskaan selviä miksi Elena ja Katherine näyttävät toisiltaan.
Kirjoissa Elena ja Caroline ovat vihollisia.
Sarjassa Elena muistuttaa ulkonäöltään kirjojen Meredithiä.
Kirjoissa Elena kuolee pelastaakseen Stefanin, Damonin ja ystävänsä, mutta sarjassa Katherine tappaa Carolinen vakoojakseen.
Kirjoissa Vicki ja Matt eivät ole sisaruksia.
Kirjoissa Bennett on Vickin sukunimi ei Bonnien. Bonnien sukunimi kirjoissa on McCullough
Lähteet

Luokka:Televisiohahmot
Luokka:Vampyyripäiväkirjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
en:List of The Vampire Diaries characters#Elena Gilbert