Serranon perhe () on espanjalainen draama-komediasarja, jonka tuotti Globomedia. Sitä esitettiin Espanjan televisiossa Telecincolla kahdeksan tuotantokautta vuosina 2003–2008.[1] Sarja kuvattiin Villaviciosa de Odónin kunnassa Madridin lounaispuolella.[2]
Serranon perheellä oli Espanjassa keskimäärin hieman alle viisi miljoona katsojaa. Vuonna 2004 se oli 38,4 prosentin osuudellaan ja 6891000 keskimääräisellä katsojallaan vuoden katsotuin televisio-ohjelma. Katsotuin yksittäinen jakso oli 1. huhtikuuta 2004 esitetty kolmannen tuotantokauden ”Melkein pyhä mies” (”Los puentes de Burundi”), jota seurasi 8191000 katsojaa.[3][4] Sarja on palkittu Onda-palkinnolla ja näyttelijä Antonio Resines (Diego Serrano) roolisuorituksestaan ATV-, Fotograma de Plata- ja Zapping-palkinnoilla.[5]
Juoni

Diego Serrano, leski ja kolmen pojan yksinhuoltajaisä, menee naimisiin nuoruudenrakkautensa Lucía Capdevilan kanssa, jolla on entisestä liitosta kaksi tytärtä. Lucía tyttärineen muuttaa Serranon taloon, ja sarja seuraa uusperheen ja heidän ystäviensä jokapäiväistä elämää. Pääosa sarjan tapahtumista sijoittuu Serranon kotitaloon, Serranon veljesten tavernaan ja Garcilason kouluun kuvitteellisessa Santa Justan kaupunginosassa Manzanaresin rantamilla Madridissa. Myöhemmin Diego jää uudelleen leskeksi Lucían menehtyessä auto-onnettomuudessa. Tämän jälkeen hän huolehtii yksin heidän lapsistaan. Diego löytää kuitenkin uuden rakkauden, Celian, mutta kaikki ei suju ongelmitta.

Musiikki
Sarjan tunnuskappaleen ”1 más 1 son 7” (1+ 1= 7) esittää Marcos Serranoa näyttelevä Fran Perea. Kappale nousi listaykköseksi Espanjassa vuonna 2003, ja saman vuoden lokakuussa julkaistiin Perean debyyttialbumi. Myös muita Perean kappaleita kuullaan sarjassa Marcosin roolihahmon esittäminä. Jaksojen lopussa ovat soineet muun muassa ”Punto y aparte”, ”Entonces”, ”Besame”, ”Ke te pires” ja ”Pa’ quererte un poquito mas”.
El Sueño de Morfeo -yhtye sai nostetta uralleen esiinnyttyään sarjassa. Sarjasta sai alkunsa myös Santa Justa Klan, jonka muodostavat näyttelijät Natalia Sánchez (Mariá Teresá, Teté), Víctor Elías (Guillermo, Guille), Adrián Rodríguez (David, DVD) ja Andrés de la Cruz (José María, Boliche, Boltsi).
El Sueño de Morfeon kappaleita ”Un túnel entre tú y yo”, ”Nunca volverá”, ”Busco un sueño”, ”Esta soy yo” ja ”Ojos de cielo” on myös kuultu sarjassa.
Ulkomaat
Alkuperäistä Serranon perhettä on esitetty Espanjan lisäksi ainakin Uruguayssa, Suomessa, Ranskassa, Chilessä, Meksikossa, Malesiassa, Serbiassa sekä Kosovossa. Suomessa sarja päättyi 19. elokuuta 2009.
Suomessa Yleisradio otti sarjan ohjelmistoonsa kesällä 2007 ja näytti sarjaa arkiaamuisin TV1-kanavalla yhteensä 65 jaksoa. Sarjaa seurasi päivittäin noin 300000 katsojaa. Suuren suosion myötä Yleisradio ilmoitti, että jo lähetetyt jaksot uusitaan 8. syyskuuta 2007 alkaen.[6] Uudet jaksot alkoivat 2. kesäkuuta 2008 jaksosta 66 lähtien ja jatkuivat aina elokuun 21. päivään ja 124. jaksoon saakka. Kesän 2008 jaksot nähtiin uusintana 20. syyskuuta 2008 alkaen.[7] Sarjan loput jaksot (125–147) esitettiin 2. kesäkuuta alkaen kesällä 2009 tiistaisin ja keskiviikkoisin klo 18.30. Jaksojen uusinnat olivat seuraavana aamuna kello 9.30. Alkaen 22. heinäkuuta 2009 Serranon perhettä näytettiin vain keskiviikkoisin klo 18.30 ja uusinta seuraavana aamuna klo 9.30.[7] Sarja päättyi Suomessa 19. elokuuta 2009. Sarja näytettiin uusintana yleisön toiveesta Yle Areenassa 1. heinäkuuta – 31. joulukuuta 2013.
Serranon perheen formaattiin perustuvia sarjoja on tehty Italiassa (I Cesaroni), Portugalissa (Os Serranos), Tšekissä (Horákovi), Kreikassa (Ευτυχισμένοι μαζί, Evtihismenoi mazi) ja Turkissa (İlk Aşkım). Myös yhdysvaltalainen NBC-kanava on ostanut oikeudet sarjan formaattiin.[8]
Henkilöt

Jaksot

Dvd-julkaisu
Warner on julkaissut sarjaa Suomessa dvd:nä. Levyt sisältävät ainoastaan kunkin kauden jaksot, eikä niissä ole lisämateriaalia. Tekstityksenä on saatavana vain suomi (sillä se on poltettu kuvaan). Dvd:nä ovat ilmestyneet kaikki kaudet 1–8 (jaksot 1–147), ja dvd:n hinta vaihtelee kaupoittain.  Serranon perheestä on julkaistu 2.11.2012 Serranon perhe, vol 1 (21-DVD, kaudet 1–4) -kokoelma. Jatkoa se sai 25. lokakuuta 2013, kun julkaistiin Serranon perhe, vol 2 (22-DVD, kaudet 5–8) -kokoelma.     [9]

Palkinnot ja ehdokkuudet
Atv Awards
2004: paras miesnäyttelijä (Antonio Resines) – voitto
2004: paras ohjaus – ehdokkuus
2004: paras fiktionaalinen ohjelma – ehdokkuus
Fotogramas de Plata
2004: paras miesnäyttelijä tv:ssä (Antonio Resines) – voitto
2004: paras naisnäyttelijä tv:ssä (Belén Rueda) – ehdokkuus
Ondas Awards
2004: paras sarja – voitto
Spanish Actors Union
2006: televisio: päänäyttelijän roolisuoritus, nainen (Belén Rueda) – ehdokkuus
2006: televisio: roolisuoritus sivuosassa, nainen (Alexandra Jiménez) – ehdokkuus
2005: televisio: päänäyttelijän roolisuoritus, mies (Antonio Resines) – ehdokkuus
2005: televisio: roolisuoritus sivuosassa, mies (Antonio Molero) – ehdokkuus
2004: televisio: päänäyttelijän roolisuoritus, mies (Antonio Resines) – ehdokkuus
2004: televisio: roolisuoritus sivuosassa, mies (Manolo Caro) – ehdokkuus
2004: televisio: roolisuoritus sivuosassa, mies (Jesús Bonilla) – ehdokkuus
2004: televisio: roolisuoritus sivuosassa, mies (Antonio Molero) – ehdokkuus
TP de Oro
2004: paras miesnäyttelijä (Antonio Resines) – ehdokkuus
2004: paras naisnäyttelijä (Belén Rueda) – ehdokkuus
2004: paras kansainvälinen sarja – ehdokkuus
Zapping Awards
2004: paras miesnäyttelijä (Antonio Resines) – voitto
2004: paras naisnäyttelijä (Belén Rueda) – ehdokkuus
Lähteet

Aiheesta muualla

Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.
*
Luokka:Espanjalaiset televisiosarjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Luokka:Perhesarjat

Montako tuotantokautta Serranojen perheessä on?


Juhani ”Jussi” Aho (alkuaan Johannes Brofeldt, vuodesta 1907 Juhani Aho; 11. syyskuuta 1861 Lapinlahti – 8. elokuuta 1921 Helsinki)[1] oli ensimmäisiä suomeksi pitkän uran tehneitä ammattikirjailijoita. Hänen kirjailijanuransa kesti nelisenkymmentä vuotta.[2] Ahon tuotannosta mainitaan usein hänen kirjoittamansa novellit, lastut, ja niissä ja muussa lyhytproosassa hän oli parhaimmillaan.
Nuoruus
Ahon vanhemmat olivat rovasti Henrik Gustaf Theodor Brofeldt ja Karolina Fredrika Emelie Snellman, joille syntyi yhteensä kymmenen lasta. Lapinlahden Väärnin pappilassa syntynyt Johannes eli Juhani oli heistä vanhin. Yksi hänen pikkuveljistään oli kirjailija ja rehtori Kaarlo Brofeldt.[3]
Isä oli ottanut osaa 1800-luvun alun herännäisyyteen, mutta hän siirtyi myöhemmin beckiläiseen teologiaan. Äiti pysyi herännäisenä kuolemaansa saakka.[4] Vanhempien uskonnollinen tausta saattoi olla syy Ahon herännäismyönteiseen suhtautumiseen. Esimerkiksi romaanissaan Muuan markkinamies Aho on kuvannut heränneet sympaattisina ja oikeamielisinä ihmisinä.[5] Myös novellikokoelmassa Heränneitä (1894) hän luo heränneistä myönteistä kuvaa[4].
Aho kävi Kuopion lyseota vuodesta 1872 ja pääsi ylioppilaaksi 1880.[6] Sen jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa suomen kieltä, kirjallisuutta ja historiaa.[6] Aho sai jo nuorena ylioppilaana huomiota, kun hän voitti osakuntansa kirjoituskilpailun.[7]
Kirjailijan ura

Aho kirjoitti useita romaaneja ja novelleja. Vuonna 1884 hän jättäytyi yliopistosta kirjailijaksi ja vapaaksi toimittajaksi.[6] Aho työskenteli useissa lehdissä ja oli mukana perustamassa Päivälehteä, jonka seuraajaa Helsingin Sanomia hän avusti kuolemaansa saakka.[6] Ensimmäiset novellit julkaistiin 1883.[7] Jo Ahon varhaistuotanto ilmensi realismia, mutta se toi siihen myös uutta ilmettä käsittelemällä uuden ja vanhan ristiriitaa (esimerkiksi esikoisromaani Rautatie vuodelta 1884). Hänen pääteoksekseen luetaan Rautatie, kertomus maaseudun ukosta ja akasta, jotka ensi kertaa kuulevat rautatiestä ja haluavat lopulta päästä sitä katsomaan. Kirjailijan myöhäiskauden huomattavimmasta teoksesta Juhasta on tehty kaksi oopperaa ja neljä elokuvaa. Aho on tunnettu myös kehittämästään novellityypistä, suosituista lyhyistä kertomuksistaan eli lastuista, joista tunnetuin on Siihen aikaan kun isä lampun osti. Vaikka lastut ovat saavuttaneet suurta suosiota lukijoiden keskuudessa, kirjailija ei itse niistä juuri perustanut, vaan pikemminkin kuvasi niitä muun luomistyön ohessa lenteleviksi kappaleiksi. Vuosina 1891–1921 lastuja ilmestyi kahdeksan kokoelmaa.[2]
Ahon tuotanto on monitahoinen. Se sisältää psykologista realismia (muun muassa Yksin),[8] naturalismia lähenevää realismia (Helsinkiin) ja jopa esseistiikkaa (välillä myös voimakkaasti impressionismia) läheneviä lastuja[9].
Aho myös suomensi kaunokirjallisuutta, etenkin pohjoismaista mutta myös ranskalaista. Hän osallistui myös vuosina 1906–1920 raamatunkäännöskomitean työhön.[10]
Useat Ahon teoksista ovat kansankuvausta. Hän kirjoitti kuitenkin kuvauksia sekä tavallisesta kansasta että sivistyneistöstä.[7] Papin rouva -teoksessa luonnonkuvaus nousee keskeiseksi henkilöiden sisäisen elämän kuvastajaksi[11] ja eroaa näin ollen kauemmas tyypillisestä realismista. Ahon tuotanto jakautuu eri vaiheisiin, joista yksi osuu 1890-luvulle, jolloin Ahon elämässä tapahtui vakiintumista ja tuotannossa syttyi kiinnostus kalevalaisuutta ja herännäisyyttä kohtaan[12]. Ahon tuotannon merkittävintä osaa edustavat lastut, joka on Ahon lyhyille teksteille keksimä termi.[13] Parhaimmillaan hän oli juuri lyhyessä proosassa[12].
Aho oli ensimmäinen suomalainen kirjailija, joka oikeasti eli kirjoittamalla.[7] Hänestä tuli jo elinaikanaan eräänlainen kansalliskirjailija, minkä vuoksi hän joutui kirjoittamaan liian paljon ja osallistumaan erilaisiin julkisiin tehtäviin, mikä puolestaan hajotti hänen voimiaan.[7] Aho oli myös aikansa tunnetuimpia suomalaiskirjailijoita Euroopassa, koska hänen kirjoistaan ilmestyi erikielisiä käännöksiä melko nopeasti.[7] Jo 1890-luvulla hänen kirjojaan oli käännetty kymmenelle kielelle.[2] Hän haaveilikin vanhemmiten kansainvälisistä markkinoista ja Nobelin palkinnosta.[6] Aho oli myös useita kertoja ehdolla Nobelin palkinnolle.[14]
Yksityiselämä

Ahon kotiolot vaikuttivat myös hänen kirjallisuuteensa. Juha-romaanin kolmiodraaman taustalla näkyy kahden sisaren rakkaus. Aho oli naimisissa taiteilija Venny Soldan-Brofeldtin kanssa, mutta rakasti myös Tilly Soldania, vaimonsa siskoa.[15] Kaikki asuivat samassa pihapiirissä, ja Aholla oli lapsia molempien siskosten kanssa.[16]
Aholla oli tiivis yhteys Elisabeth Järnefeltiin, jonka ”kouluun” hän kuului. Heidän kirjeenvaihtonsa kesti vuosia. Järnefelt rohkaisi nuorta kirjailijaa etsimään omaa tietään.[17] Samoin Aholla oli lämmin suhde Minna Canthiin,[10] joka ihastui Ahoon. Ahon suhdetta Järnefeltiin, mutta myös Canthiin kuvaa Tarja Lappalainen teoksessaan Salonkielämää – rakkautta, riitoja ja kirjoittamisen paloa[18].
Aho sairastui kurkkumätään ja kuolemaa joudutti aiemmin todettu sydämen laajentuma. Siunaustilaisuus järjestettiin Helsingin Diakonissalaitoksen kappelissa 12. elokuuta 1921. Suomen valtio maksoi Ahon hautajaisista aiheutuneet kulut[6]. Hautajaisista tuli kansallinen surujuhla.[12]
Huomionosoituksia

Valtion kirjailijaeläke 1906[6]
Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtorin arvo 1907[6]
Professorin arvoa tarjottiin 1919, mutta Aho kieltäytyi[6]
Iisalmessa on Juhani Ahon koulu,[19] ja kaupungissa sijaitsee myös hänestä kertova museo[20]
Juhani Ahon tie löytyy Helsingin Eirasta ja Hangosta, Juhani Ahon katu puolestaan Kuopiosta ja Iisalmesta.
Aimo Tukiainen teki 1961 Ahosta pronssisen näköispatsaan, jollainen on sekä Iisalmessa että Eirassa[21][22]
Aho oli ensimmäinen valtion kustannuksella haudattu suomalainen.[6]
Teokset

Siihen aikaan kun isä lampun osti. 1883
Citation error, replace with{{cite book| title = Kievarin pihalla; Muuan markkinamies| publisher = WSOY| year = 1884}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Rautatie| publisher = WSOY| year = 1884| version = romaani, kuvitus Eero Järnefelt}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Papin tytär| publisher = WSOY| year = 1885| version = romaani}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Hellmanin herra; Esimerkin vuoksi| publisher = WSOY| year = 1886}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Juhani Aho, Kauppis-Heikki ja Pekka Aho| title = Novelleja| location = Kuopio| publisher = Wickström| year = 1888}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Helsinkiin| publisher = WSOY| year = 1889| version = kertomus}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kuvauksia| location = Kuopio| publisher = Kastegrenin kirjakauppa| year = 1889| version = novellikokoelma}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Muuan markkinamies| publisher = WSOY| year = 1889| version = 2. painos}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Yksin| publisher = WSOY| year = 1890| version = romaani}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lastuja: kertomuksia ja kuvauksia| publisher = WSOY| year = 1891}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Uusia lastuja: kertomuksia ja kuvauksia| publisher = WSOY| year = 1892}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Juhani Ahon kirjoittamia lastuja: valikoima teoksista Lastuja ja Uusia lastuja| publisher = WSOY| year = 1893}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Papin rouva| publisher = WSOY| year = 1893| version = romaani}}
Heränneitä: kuvauksia herännäisyyden ajoilta, novellikokoelma. WSOY 1894.
Maailman murjoma, kertomus, lukujen alkukuvat Eero Järnfelt. WSOY 1894.
Suomalainen kuvakirja lapsille ja nuorisolle, kuvitus Venny Soldan-Brofeldt. Hagelstam, Helsinki 1894
Kertomuksia ja kuvauksia, kuvitus Eero Järnefelt. WSOY 1896
Lastuja: kolmas kokoelma. WSOY 1896
Panu: kuvauksia kristinuskon ja pakanuuden lopputaistelusta Suomessa, romaani. WSOY 1897.
Katajainen kansani: ja muita uusia ja vanhoja lastuja vuosilta 1891 ja 1899. WSOY 1899.
Kolme lastua lapsille. WSOY 1899
Lastuja: neljäs kokoelma. WSOY 1899
Juhani Ahon kirjasia kansalaisille 1–2. WSOY 1900
Katajainen kansani. 2. sarja. WSOY 1900
Aatteiden mies: piirteitä August Fredrik Soldanin elämästä. WSOY 1901
Kansalaisadressi 1901: kertomus asevelvollisuusasian johdosta syntyneestä kansalaisadressista vuonna 1901, tekijät Juhani Aho ym. WSOY 1901
Tutkimus taudin syistä: ”rauhan aatteelle” omistettu. WSOY 1901
Metsästysalueiden muodostamisesta ja metsänriistan hoidosta. WSOY 1902
Panu: nelinäytöksinen näytelmä. WSOY 1903.
Lastuja: viides kokoelma. WSOY 1904
Antti Ahlström: hans lif och verksamhet, elämäkerta. Helsinki 1905 (ilmestyi suomeksi 7 vihkona nimellä Antti Ahlströmin elämäntyö. 1907–1910)
Lastuja: valikoima kouluja varten: tekijän toimittama. WSOY 1905
Kevät ja takatalvi 1–2, romaani. Otava 1906.
Minkä mitäkin Italiasta, matkakertomus. Otava 1906.
Tuomio: kolminäytöksinen näytelmä. Otava 1907.
Minkä mitäkin Tyrolista, matkakertomus, kuvitus Björn Wasastjerna. Otava 1908.
Eläimiä, novellikokoelma. WSOY 1911
Juha, romaani. Otava 1911.
Sanomalehtimiesajoiltani. Otava 1911.
Maisemia: valikoima lastuja. WSOY 1912
Muistelmia ja matkakuvia: sanomalehtimiesajoiltani 2. Otava 1912.
Sasu Punanen: ja muita lastuja. WSOY 1912
Tyven meri: lastuja. WSOY 1912
Vuorilla ja vuorten takana, novellikokoelma. Otava 1912
Omatunto: saaristokertomus, romaani. Otava 1914.
Kuvia ja kuvitelmia Suomen historiasta 1–3. 1915
Rauhan erakko, romaani. Otava 1916.
Lastuja: seitsemäs kokoelma. WSOY 1917
Hajamietteitä kapinaviikoilta 1–3. WSOY 1918-1919
Kootut teokset 1–10. WSOY 1918-1922
Rakkautta, novellikokoelma. WSOY 1919
Muistatko?: kukkia keväiseltä niityltä. WSOY 1920.
Lastuja I-III. WSOY 1920.
Lastuja IV-Vii. WSOY 1921.
Kootut lastut 1–2. WSOY 1921
Lastuja 8: lohilastuja ja kalakaskuja. WSOY 1921.
Matkakuvia: minkä mitäkin Italiasta: minkä mitäkin Tyrolista: matkoilta omassa maassa! WSOY 1922
Lastuja lapsille, kuvitus P. Halonen ja V. Soldan-Brofeldt. WSOY 1923
Lastuja: valikoima kouluja varten: tekijän toimittama. WSOY 1926
Eläinlastuja. WSOY 1928
Lastuja lapsista. WSOY 1929
Kosioretkestä Maailman murjomaan: yhdeksän kertomusta. WSOY 1948
Valitut teokset, johdanto Vilho Suomi. WSOY 1953
Kootut teokset: täydennysosat 1–3. WSOY 1961
Punapukuinen tyttö ja muita lastuja: Juhani Ahon kertomuksia koulukäyttöön, toimittaneet Urho Somerkivi ja Aaro Nuutinen; kuvitus Lauri Manninen. Otava 1972
Valitut teokset, esipuhe Pirkko Alhoniemi. Karisto 1973
Lastuja, toimittanut Hannu Mäkelä. Otava 1974
Papin tytär; Muistatko; Yksin. Karisto 1978
Omatunto; Yksin; Juha. WSOY 1981
Ensimmäinen onkeni. Juhani Ahon perhokerho, Iisalmi 1982
Juha ; Rautatie ; Yksin. Karisto 1982
Juhani Aho 1–3, toimittanut Juhani Niemi. Weilin + Göös 1985
Juhani Ahon kirjeitä, toimittanut Juhani Niemi. Suomalaisen kirjallisuuden seura 1986
Filmatisointeja
Juha, Mauritz Stiller 1921
Juha, Nyrki Tapiovaara 1937
Juha, Toivo Särkkä 1956
Juha, Aki Kaurismäki 1999
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Huhta, Ilkka| title = Täällä on oikea Suomenkansa| publisher = Suomen kirkkohistoriallinen seura| year = 2001| page = 113–114}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Koskela, Lasse| title = Suomalaisia kirjailijoita Jöns Boddesta Hannu Ahoon| publisher = Tammi| year = 1990| page = 14–16}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laitinen, Kai| title = Suomen kirjallisuuden historia| publisher = Otava| year = 1997| page = 222–227}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mikkola, Anne-Maria & Julin, Anita & Kauppinen, Anneli ym.| title = Äidinkieli ja kirjallisuus – käsikirja| publisher = WSOY| year = 1999| page = 388}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Valkonen, Kaija & Koivunen, Elina| title = Suurin on rakkaus| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1997| id = ISBN 978-951-0-21783-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Naisten mies ja aatteiden: Juhani Ahon elämäntaide| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2011| id = ISBN 978-951-0-37441-2}}
Dokumentti
Lastuja – taiteilijasuvun vuosisata on Ahoa ja hänen lähipiiriään tarkasteleva Peter von Baghin ohjaama dokumenttielokuva vuodelta 2011.
Aiheesta muualla

 – Yle Häme 9.9.2011.

Teoksia ladattavissa ja kuunneltavissa
Vapaasti ladattavia Juhani Ahon teoksia   sekä

, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008.

 vapaana äänikirjana LibriVoxissa
 vapaana äänikirjana LibriVoxissa

Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Suomalaiset novellikirjailijat
Luokka:Suomentajat
Luokka:Vuonna 1861 syntyneet
Luokka:Vuonna 1921 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Juhani ”Jussi” Ahon alkuperäinen nimi?


Nintendo Entertainment System  (yleisesti NES, alkup. nimi Nintendo Family Computer (), yleisesti Famicom ()) on Nintendon kehittämä ja alun perin 1983 julkaisema 8-bittinen videopelikonsoli. Pelikonsoli julkaistiin 1985 Pohjois-Amerikassa ja 1987 Euroopassa. Pelikonsolia myytiin maailmanlaajuisesti yli 60 miljoonaa kappaletta,[1] ja se auttoi palauttamaan henkiin Yhdysvalloissa vuoden 1983 videopelilaman seurauksena romahtaneet videopelimarkkinat.[2][3] NES asetti standardin senaikaisille pelikonsoleille aina pelisuunnittelusta (ensimmäinen nykyaikainen tasohyppely Super Mario Bros. oli laitteen ensimmäinen suurmenestys) liiketoimintaratkaisuihinsa asti. Nintendo tuki virallisesti vuoteen 1995-saakka ja valmisti sitä Japanissa vielä vuoteen 2003. Vuonna 2016 Nintendo uudelleenjulkaisi NES-pelikonsolin miniversiona nimellä Nintendo Classic Mini.[4]
Historia
Nintendon menestyttyä kolikkopeleissä 1980-luvun alussa yritys suunnitteli kehittävänsä pelikonsolin, jonka pelit olisivat vaihdettavilla moduuleilla. Tämä ominaisuus puuttui Nintendon aikaisemmista Color TV Game -konsoleista. Uuden konsolin suunnittelusta vastasi Masayuki Uemura, ja laite julkaistiin Japanissa 15. kesäkuuta 1983 14 800 jenin hintaan. Julkaisun yhteydessä laitteelle julkaistiin kolme kolikkopelikäännöstä, jotka olivat Donkey Kong, Donkey Kong Jr., ja Popeye. Nintendo Family Computer  saavutti suosionsa hitaasti: ensimmäisen vuotensa aikana sitä kritisoitiin epäluotettavaksi, sillä se oli altis ohjelmointivirheille ja jatkuvalle jähmettymiselle. Tästä syystä myymättömät laitteet vedettiin myynnistä ja niiden viallinen emolevy vaihdettiin. Suosio kasvoi, ja Famicomista tuli vuoden 1984 loppuun mennessä Japanin parhaiten myyvä pelikonsoli. Menestyksen myötä Nintendo suuntasi katseensa Pohjois-Amerikan markkinoille.
Nintendo aloitti neuvottelut Atarin kanssa Famicomin julkaisusta ulkomailla nimellä "Nintendo Enhanced Video System". Sopimus kuitenkin kariutui, ja Atari päätti keskittyä tulevaan 8-bittiseen Atari 7800 -konsoliinsa.[5] Seuraava, myös epäonnistunut suunnitelma oli julkaista laite nimellä "Nintendo Advanced Video System"; muunneltuun Famicomiin olisivat kuuluneet muun muassa langaton peliohjain, näppäimistö ja BASIC-ohjelmointityökalu.
Viimein kesäkuussa 1985 Nintendo paljasti Yhdysvaltojen version Famicomista Consumer Electronics Show -messuilla. Laitteen ulkonäköä oli muutettu täysin ja nimi oli vaihtunut Nintendo Entertainment Systemiksi. NES osoittautui samanlaiseksi menestystuotteeksi Yhdysvalloissa kuin Japanissakin ja näytteli suurta osaa yhdysvaltalaisten videopeliteollisuuden elvytyksessä. Aluksi laite julkaistiin lokakuussa 1985 New Yorkissa vain 50 000 yksikön voimin; menestyksen myötä maanlaajuinen julkaisu koitti 1986. Julkaisun yhteydessä markkinoille tuli samanaikaisesti 18 julkaisupeliä: 10-Yard Fight, Baseball, Clu Clu Land, Donkey Kong Jr. Math, Duck Hunt, Excitebike, Golf, Gyromite, Hogan's Alley, Ice Climber, Kung Fu, Mach Rider, Pinball, Stack-Up, Super Mario Bros., Tennis, Wild Gunman, ja Wrecking Crew.
Nintendo oli vuosikymmenen loppuun asti markkinajohtaja Yhdysvaltojen ja Japanin markkinoilla ja yrityksen pelit rikkoivat myyntiennätyksiä. Konsoli ei kuitenkaan saavuttanut samanlaista suosiota muualla läntisessä maailmassa. Euroopassa ja Australiassa NES julkaistiin kahdella markkinointialueella A ja B. B-alueen jakelusta vastasivat useat yritykset, Nintendon hoitaessa useimpien peliensä julkaisun; suurin osa alueen maista saivat NES:n markkinoille vuonna 1986. Mattel hoiti laitteen jakelun A-alueella, mutta vasta seuraavana vuonna B-alueen julkaisusta. Vasta vuonna 1990 Nintendon luoma Euroopan jaosto hoiti koko Euroopan kattavan julkaisun,[6] mikä antoi Nintendon kilpailijalle Segalle mahdollisuuden suoriutua paremmin Master System -konsolinsa kanssa monissa maissa.
1990-luvun alkaessa NESin menestyksen tie oli kuitenkin tulossa päätepisteeseensä, sillä markkinoille oli tullut kehittyneempiä, 16-bittisiä kilpailijoita, kuten Sega Mega Drive. NES jäi myös Nintendon seuraavan konsolin Super Nintendo Entertainment Systemin varjoon, ja seurauksena laitteen käyttäjäkunta kapeni. Nintendo kuitenkin jatkoi laitteen tukemista Yhdysvalloissa vuosikymmenen puoliväliin saakka ja julkaisi jopa uuden version konsolista, NES 2:n. Uusi versio korjasi lähes kaikki aikaisemmassa konsolissa olleet suunnitteluvirheet.[7] Jatkuvien alennusmyyntien ja uusien pelein puutteessa NES:n tukeminen lopetettiin vuonna 1995. Silti Japanin Nintendo jatkoi NES:n tuottamista aina vuoteen 2003 asti, kunnes tuotantolinja lopetettiin. NES:llä näkivät päivänvalon useat nykyisinkin suositut pelisarjojen avaukset, kuten Nintendon omat Super Mario Bros., The Legend of Zelda ja Metroid,  Capcomin Mega Man -pelisarja, Konamin Castlevania-pelisarja ja Square Enixin Dragon Quest ja Final Fantasy -pelisarjat.
Alueelliset eroavaisuudet
Vaikka japanilainen Famicom ja maailmanlaajuinen NES olivat laitteistoltaan yhteneväiset, konsoleiden välillä oli joitain tärkeitä eroja:
Erilainen kotelomuotoilu. Famicomissa on päältäladattava moduuliaukko, 15-pinninen laajennusportti etupaneelissa lisäosille (pääohjaimet olivat johdoistaan kiinni laitteen takana) ja punavalkoinen väritys.[8] NES:ssä on edestäladattava moduuliaukko sekä harmaa, musta ja punainen väritys. Laajennusportti on laitteen pohjassa ja moduuliliitin  on erilainen.
60-pinniset vs. 72-pinniset moduulit. Alkuperäinen Famicom ja uudelleenjulkaistu AV Family Computer käyttivät 60-pinnistä moduuliteknologiaa, mikä näkyi pienempänä moduulikokona kuin NES:ssä (ja NES 2:ssa), joka käytti 72-pinnisiä moduuleita. Neljä pinniä käytettiin 10NES-mikropiiriä varten,[9] ja kymmenen pinniä moduulin suoraan yhdistämisen alaosan laajennusporttiin. Kaksi pinniä, jotka mahdollistivat moduulien omat äänen laajennusohjainpiirit, poistettiin. Monet varhaisista Yhdysvalloissa julkaistuista peleistä (kuten StackUp), olivat adapteriin liitettyjä Famicom-moduuleja. Adapteriin liitetty moduuli oli mahdollista kiinnittää NES:n laitteistoon; Nintendo toimi näin vähentääkseen kuluja ja yksinkertaistaakseen varastojensa sisältöä.
Famicomille julkaistiin lukuisia oheislaitteita ja peli-/ohjelmistopakkauksia, joista joitakin ei julkaistu ulkomailla:
Famicom Disk System (FDS), vain Japanissa julkaistu suosittu levykeasema, joka mahdollisti pelien tallennuksen levykkeille moduulien sijaan. FDS:lle julkaistuihin tunnettuihin peleihin lukeutuvat Metroid ja Super Mario Bros. 2 (The Lost Levels).[10]
Famicom BASIC oli BASIC-työkalu Famicomille, joka antoi pelaajalle mahdollisuuden ohjelmoida omia pelejä. Monet ohjelmoijat hankkivat ensikokemuksensa konsolille tällä tavalla.
Famicom MODEM oli modeemi, joka mahdollisti yhteyden Nintendon palvelimeen, joka tarjosi vitsejä, uutisia (pääasiassa Nintendosta), pelivihjeitä, sääraportteja ja pienen määrän ohjelmia ladattavaksi.
Ulkoiset äänen ohjauspiirit. Famicomissa on kaksi moduulipinniä, jotka mahdollistivat ulkoisen äänen ohjauspiirin toiminnan. Ne oli alun perin tarkoitettu helpottamaan Famicom Disk Systemin ulkoisen äänen ohjauspiirin toimintaa. Nämä pinnit siirrettiin NES:ssä laitteen pohjaan laajennusporttiin. Seurauksena Nintendon ulkopuolisten kehittäjien moduulit eivät pystyneet hyödyntämään ominaisuutta, joten monissa NES:lle tuotetuissa sovelluksissa äänenlaatu oli heikompi kuin Famicomin vastaavissa. Ongelmasta kärsineistä peleistä merkittävimpiä on Castlevania III: Dracula’s Curse.
 Pysyvästi kiinnitetyt ohjaimet. Alkuperäisessä Famicomissa ohjaimet oli kiinnitetty pysyvästi laitteen taakse. Lisäksi toisessa ohjaimessa oli sisäänrakennettu mikrofoni, jota käytettiin muutamissa peleissä. Sekä ohjaimet että mikrofoni jätettiin pois uudelleensuunnitellusta AV Famicomista. NES:ssä ohjaimet kiinnitettiin seitsenpinnisiin ohjainportteihin.
Estokytkennät. Famicomissa ei ole mitään estolaitteistoa, ja seurauksena sille julkaistiin paljon lisensoimattomia moduuleja Aasiassa. Alkuperäinen NES sisältää 10NES-mikropiirin, joka lisäsi lisensoimattomien kehittäjien haasteita estäessään lisensoimattomia moduuleja toimimasta. Eurooppalainen NES sisältää aluelukituksen, joka estää alueen A pelien toiminnan alueen B konsoleissa ja päinvastoin.[11] Tämän pystyi kiertämään katkaisemalla 10NES -mikropiiristä yhden  jalan.
Ääni/video-liitännät. Alkuperäisessä Famicomissa on RF-modulaattori ääni- ja videoliitäntöjä varten, kun taas NES:ssä on sekä RF-modulaattori että RCA-liitäntäkaapelit (komposiittivideo ja monoääni). AV Famicomissa on pelkästään RCA-liitäntä, ja päältä ladattavassa NES:ssä vain RF-modulaattoriliitäntä.
Ohjaimet

Sekä Famicomissa että NES:ssä käytettävässä peliohjaimessa on tiilimäinen muotoilu ja neljä painiketta: kaksi pyöreää "A"- ja "B"-painiketta sekä "Start"- ja "Select"-painikkeet. Lisäksi molemmissa ohjaimissa on ristiohjain. Ristiohjaimen oli kehittänyt Nintendolla työskennellyt Gunpei Yokoi Game & Watch -pelejä varten korvatakseen aikaisemmissa peleissä käytetyn joystickin.
Alkuperäisessä Famicomissa on kaksi laitteen taakse pysyvästi kiinnitettyä ohjainta. Toisesta ohjaimesta puuttuvat "Start"- ja "Select"-painikkeet mutta se sisältää sisäänrakennetun mikrofonin. Vain harva peli käytti tätä ominaisuutta hyväkseen. Varhaisimmissa Famicomin ohjaimissa on neliönmuotoiset A- ja B-painikkeet.[12] Nämä vaihdettiin pyöreisiin, sillä neliönmuotoiset painikkeet jäivät alas painettaessa kiinni aukkojensa reunoihin. NES:n ohjaimet ovat irrotettavia. Niitä varten laitteen etuosassa on kaksi 7-pinnistä ohjainporttia. NES:n ohjaimet ovat kuitenkin keskenään samanlaiset, sillä toisessa Famicomin ohjaimessa oleva mikrofoni on jätetty pois; sen paikalla on "Start"- ja "Select"-painikkeet.
Laitteelle julkaistiin useita erikoisohjaimia, tosin vain harva niistä menestyi. Näihin lukeutuivat muun muassa NES Zapper (valopyssy), Power Pad, R.O.B. ja Power Glove. Alkuperäisessä Famicomissa on DA-15-laajennusportti laitteen edessä, johon useimmat oheislaitteet kiinnitetään. NES:ssä oheislaitteet kiinnitetään yleensä toiseen laitteen etuosassa sijaitsevista ohjainporteista.
AV Famicomin ja NES 2:n julkaisun yhteydessä ohjainten ulkoasua muokattiin hieman. Vaikka alkuperäisten painikkeiden paikat säilytettiin, ohjaimen kotelon ulkoasu muuttui tiilimäisestä koiranluun muotoiseksi, joka muistuttaa Super Nintendo Entertainment Systemin ohjainta. Lisäksi AV Famicom seurasi ulkomaisen versionsa jalanjälkiä jättäen pysyvästi kiinnitetyt ohjaimet pois. AV Famicomin ohjainten johdot ovat kuitenkin kaksi kertaa lyhyemmät kuin NES:n ohjainten.
NES:n tiilimäisestä ohjaimesta on tullut laitteen tunnistetuimpia symboleita. Nintendo on käyttänyt ohjaimen muotoilua hyväkseen muutamissa mainonnallisissa tuotteissaan ja Game Boy Advance SP - ja Game Boy Micro -käsikonsolien rajoitetuissa erikoisjulkaisuissa.
Teknisiä ominaisuuksia (PAL-versio)
Suoritin: Ricoh RP2A07, kellotaajuus 1,79 MHz (perustui MOS 6502:een).
Keskusmuisti: 2 kB.
Grafiikka: näytönohjain (PPU) Ricoh RP2C07, resoluutio 256×240, 48 väriä, scanline-kohtaisia rajoituksia, 64 spriteä.
Ääni: 4 PSG-kanavaa (kukin lukittu tiettyyn äänen aaltomuotoon), yksi 1-bittinen PCM-kanava
Oheislaitteita
Zapper-valopistooli
Family Fun Fitness -juoksumatto (esiintyi muun muassa Speden Speleissä)
Power Glove, käsineen kaltainen erikoisohjain
NES Four Score ja Satellite, jotka mahdollistivat neljän ohjaimen kytkemisen pelilaitteeseen kahden sijaan
NES Advantage, arcade-tyylinen peliohjain
Konami LaserScope, kypärä, joka oli tarkoitettu ääniohjattavaksi Zapperin korvaajaksi
NES Cleaning Kit, pelimoduulien puhdistusväline
Game Genie, ns. huijausmoduuli, joka muuttaa pelin toimintaa
Miracle Piano,piano jolle tehtiin pianonsoiton-opetuspelejä.

NES Suomessa
pienoiskuva|Nintendo-konsolia aikoinaan vuokrattiin kotitalouksiin. Kuvassa vuokraamoiden käytössä ollut nahkainen vuokrasalkku, joka sisälsi pelikonsolin tarvikkeineen.
NES (Myös "Nintendo", "8-bittinen" tai molemmat yhdistettynä "8-bittinen Nintendo") saapui Suomeen vuonna 1987. NESin suureen suosioon vaikuttivat monet syyt – pelien laatu, hyvä markkinointi sekä vuokratoiminta  (konsolia oli mahdollista kokeilla vuokraamalla sellainen peleineen).
Emulaattorit
Nintendo Entertainment System -emulaattorit mahdollistavat kyseisen koneen pelien pelaamisen muilla koneilla, kuten PC:llä. NES-emulaattorit ovat suosittuja, koska niitä voi ladata internetistä ilmaiseksi ja laillisesti. Tosin niiden käyttämät ROM-tiedostot eli pelit ovat laittomia, koska ne rikkovat tekijänoikeuksia.
Huomioita

Lähteet ja huomautukset
Citation error, replace with{{cite book| author = Toim. Wolf, Mark J.P.| title = The Video Game Explosion – A History from PONG to PlayStation and Beyond| publisher = Greenwood Press| year = 2008| id = ISBN 978-0-313-33868-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

, arkistoitu versio Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Myydäänkö Nintendo Entertainment System pelikonsolia vuonna 2019?


GP2 Monacon Grand Prix 2007 oli GP2-kauden 2007 kolmas osakilpailu, joka ajettiin 26. toukokuuta Monacon katuradalla Monacossa. Muista kauden kilpailuista poiketen Monacon katuradalla ajettiin vain lauantaipäivänä. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Monacon GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voitti paalupaikalta startannut Tridentin Pastor Maldonado, jolle voitto oli uran ensimmäinen.
Tulokset
Aika-ajot

Lauantain kilpailu

Muuta
Pastor Maldonadon ensimmäinen paalupaikka, voitto, palkintosija ja pisteet.
Alexandre Negrãon ensimmäinen nopein kierros.
Sébastien Buemin uran ensimmäinen kilpailu ja pisteet.
Antônio Pizzonian ja Sérgio Jimenezin uran viimeinen kilpailu.
Lähteet

Luokka:GP2-kausi 2007


Creekin kieli (tunnetaan myös nimellä muskogee) on muskogee-kieliin kuuluva intiaanikieli. Kieltä puhuvat creekit ja seminolit Oklahomassa ja Floridassa.[1] Kielellä on noin 4000-6000 puhujaa.[1]
Creek-kielen aakkoset otettiin käyttöön 1800-luvulla ja siihen kuuluu 20 kirjainta. Se perustuu latinalaisiin aakkosiin, mutta ääntämys on hyvin erilaista kuin englannissa.
a, (a)
c, (tʃ)
e, (ɨ)
ē, (i)
f, (f)
h, (h)
i, (e)
k, (k)
l, (l)
m, (m)
n, (n)
o, (ʊ) tai (o)
p, (p)
r, (ɬ)
s, (s)
t, (t)
u, (ʊ) tai (o)
v, (ə)
w, (w)
y, (j)
Lähteet

Luokka:Muskogee-kielet


Philadelphia on noin 1553165 asukkaan kaupunki Pennsylvanian osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se on Pennsylvanian suurin ja Yhdysvaltain viidenneksi suurin kaupunki. Se on myös Philadelphian piirikunnan pääkaupunki, vaikkakin kaupungin- ja piirikunnanhallinnot ovatkin olleet yhdistettyinä vuodesta 1952. Kaupunki sijaitsee Pennsylvanian itäosissa Delaware- ja Schuylkilljokien yhtymäkohdassa. Kaupunkia ympäröi lähes kuuden miljoonan asukkaan metropolialue.
William Penn perusti Philadelphian 1682, ja se on ollut historiansa aikana poliittisesti, kulttuurisesti ja taloudellisesti Yhdysvaltain merkittävimpiä kaupunkeja. Kaupungissa allekirjoitettiin Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus vuonna 1776, ja se toimi myös Yhdysvaltain pääkaupunkina 1790–1800. Vaikka New York ja Washington ajoivat sen ohi talouden ja politiikan keskuksina, Philadelphia säilytti asemansa merkittävän alueellisena teollisuuskeskuksena. Nykyään sen talous on monipuolista, ja keskeisempiä aloja ovat informaatioala, lääketieteellinen tutkimus ja palvelut. Turismi on myös merkittävässä asemassa, sillä harvassa Yhdysvaltain kaupungissa on yhtä monta historiallista nähtävyyttä.
Philadelphian taidekeskus on Broad Streetin taidebulevardi, jonka varrella on useita kulttuurikohteita. Kaupungissa sijaitsevat muun muassa Yhdysvaltain vanhin taidemuseo, Pennsylvanian kuvataideakatemia, ja Philadelphian taidemuseo. Lisäksi Philadelphiassa on enemmän julkisia veistoksia kuin missään muussa Yhdysvaltain kaupungissa ja paljon muraalitaidetta. Urheilun saralla Philadelphiasta on joukkue jokaisessa Yhdysvaltain merkittävimmistä ammattilaisurheilusarjoissa, MLB:ssä, NFL:ssä, NBA:ssa ja NHL:ssä.
Maantiede

Philadelphian maapinta-ala on 347 neliökilometriä.[1] Philadelphia sijaitsee Pennsylvanian osavaltion itäosassa Delaware- ja Schuylkilljokien yhtymäkohdassa. Kaupungin matalin kohta on noin 1,5 ja korkein noin 130 metriä merenpinnan yläpuolella.[2] Philadelphian ympärillä on New Jerseyn, Delawaren ja Marylandin osavaltioihin ulottuva Philadelphian–Camdenin–Wilmingtonin metropolialue.[3]
Philadelphian ilmastoa tasapainoittivat Appalakit lännessä ja Atlantti idässä. Kumpikin tekijöistä vähentää ääriolosuhteiden esiintymistä. Vuoden keskilämpötila on 12 astetta. Joulukuussa keskilämpötila on noin 0 astetta ja elokuussa noin 24 astetta. Sadetta tulee melko tasaisesti läpi vuoden, mutta yleensä suurimmat sateet tulevat kesällä.[2]
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Philadelphian keskusta on suunniteltu ruutukaavan mukaan, ja sen keskuksena on Pennin aukio Delaware- ja Schuylkilljokien puolessavälissä. Aukiolla on nykyään vuonna 1901 avattu Philadelphian kaupungintalo. Länteen aukiosta on John F. Kennedyn bulevardi, jolla on Penn Center, ja Broad Streetiä aukiolta pohjoiseen ja etelään kutsutaan taiteiden bulevardiksi usein kulttuurinähtävyyksiensä ansiosta. Benjamin Franklin Parkway kulkee Pennin aukiolta luoteeseen ruutukaavan halki. Se ympäröi matkansa varrella Logan Square -aukion ja päättyy Fairmountin puistoon, joka on Yhdysvaltain suurin kaupunkialueella sijaitseva maisemoitu puisto. Philadelphian vanhimmat osat, Southwark, Society Hill ja Independence Hallin alue, sijaitsevat itään Pennin aukiolta. Southwark on kaupunginosista kaikkein vanhin.[4]
Independence Hall, jossa itsenäisyysjulistus ja Yhdysvaltain perustuslaki hyväksyttiin, on kuulunut vuodesta 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon. Se ja osa kaupungin keskustasta kuuluu 1956 perustettuun Independence National Historical Park -kansallispuistoon, jonka alueella sijaitsee monia Yhdysvaltain perustamishistoriaan liittyviä merkittäviä rakennuksia sekä vuosina 2001–2003 avatut teemamuseot Independence Visitor Center, National Constitution Center ja Liberty Bell Center.[4]
Monet keskusta-alueen ulkopuolella olevista kaupunginosista ovat aikaisemmin jonkin etnisen ryhmän asuttamia. Tällainen alue on esimerkiksi Pohjois-Philadelphian Germantown, jonka asuttivat saksalaiset 1600–1700-lukujen taitteessa.[4] Germantownin vieressä olevalla Chestnut Hillillä on kaupungin korkein kohta. Muita pohjoisosien kaupunginosia ovat muun muassa Schuylkilljoen varrella oleva Manayunk, jonka arvostus on noussut viimeisten 20 vuoden aikana, ja Northern Liberties, jossa on rinnakkain alaluokan asuntoja ja uusia miljoonataloja.[5] Philadelphian eteläosia pidetään kaupungin värikkäimpänä ja monimuotoisimpana. Siellä sijaitsevat myös Philadelphia Sports Complex ja Philadelphian laivastontelakka. Länsi-Philadelphiassa sijaitsee University City, jossa ovat Drexelin yliopiston ja Pennsylvanian yliopiston kampukset. Sitä asuttavat lähinnä opiskelijat.[6]
Historia
Perustaminen

Philadelphian alueen ensimmäiset asukkaat olivat delaware-intiaaneja.[7]Ruotsalaiset perustivat ensimmäisen pienen eurooppalaisen siirtokunnan Philadelphian alueelle 1640-luvulla. Ruotsilla oli 1600-luvun puolivälissä Pohjois-Amerikan itärannikolla oma siirtomaansa nimeltä Uusi Ruotsi. Delaware-joen varrella sijainneessa Uudessa Ruotsissa oli neljä aluetta: Finland, Lapland, Upland ja Takamaa. Takamaalla, Schuykill-sivujoen varressa sijaitsi Tornio-niminen asuttu paikka, joka on siis nykyään osa Philadelphiaa. Suomalainen paikannimi ei ollut sattumaa. Tornion lähistöltä löytyivät Uuden Vaasan kuin Uuden Korsholmankin linnoitukset.
William Penn on saanut maineen Philadelphian kaupungin perustajana. Englannin kuningas Kaarle II oli velkaa Pennin isälle amiraali William Pennille. Nuorempi Penn pyysi velan maksuna aluetta Delawarejoen länsirannalta. Maa-alue sai nimekseen Pennsylvania tai ”Pennin metsä”. Penn asettui alueelle, jossa Delawarejokeen liittyy Schuylkilljoki, sillä ruotsalaiset omistivat maat Delawaren yläjuoksulla.[8]
Vaikka Penn oli saanut maat lahjoituksena, hän halusi silti ostaa ne myös alkuperäisasukkailta.[9] Hän halusi muutenkin kohdella intiaaneja tasavartaisesti eikä halunnut rakentaa siksi kaupungin ympärille edes muuria.[8] Penn oli kveekari, ja hän suunnitteli Philadelphiasta, eli veljellisen rakkauden kaupungista, paikkaa, jossa hän pystyi uskonveljiensä kanssa harjoittamaan uskoaan ja hallitsemaan itse itseänsä. Penn kutsui serkkunsa suunnittelemaan kaupungin asemakaavan.[9] Kaupunki järjestettiin ruutukaavan mukaan, ja siellä oli leveitä puistokatuja, sillä Penn tiesi ahtaiden kujien aiheuttaman riskin, joka oli toteutunut Lontoon suuressa palossa 1666.[8]
Kasvu ja Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Philadelphia kasvoi nopeasti, ja 1600-luvun loppuun mennessä siellä oli yli 7000 asukasta. Satamakaupunkina siitä tuli merkittävä talouskeskus, ja sitä kautta tuotiin maahan sokeria, rommia ja melassia Karibialta. Samalla kaupungin teollisuus ja laivanrakennusala alkoi kukoistaa. Benjamin Franklin, yksi kaupungin kuuluisimmista asukkaista, saapui Philadelphiaan 1723. Hänen ansiostaan kaupungista tuli merkittävä kulttuurikeskus. Lisäksi hän perusti Thomas Bondin kanssa Pennsylvania Hospitalin, Yhdysvaltain ensimmäisen julkisen sairaalan.[10]
Yhdysvaltain vapaussodan aikana Philadelphiassa allekirjoitettiin 1776 Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus. Seuraavana vuonna britit valloittivat kaupungin, mutta se vapautettiin 1783.[11] Philadelphia toimi Yhdysvaltain pääkaupunkina 1790–1800. Siellä oli vuonna 1800 lähes 70000 asukasta ja se oli Yhdysvaltain suurin kaupunki.[10]
Pääkaupungista alueelliseksi keskukseksi

Philadelphian taloudellinen ja poliittinen merkitys alkoi pienentyä 1800-luvun alkupuolella, kun Washingtonista tehtiin pääkaupunki ja talous alkoi keskittyä New Yorkiin paremman satamapaikkansa ansiosta. Philadelphiassa keskityttiin enemmän teollisuuteen, ja siitä tulikin alueellinen tekstiili-, rauta- ja terästeollisuuden keskus. Kaupunki kasvoi kuitenkin edelleen, ja se laajeni myös varsinaisen kaupunkialueen ulkopuolelle esimerkiksi Germantowniin ja Chestnut Hilliin.[12] Vuonna 1854 päätettiin Philadelphiaa ympäröivien paikkakuntien liittämisestä kaupunkiin. Tuolloin Philadelphia laajennettiin käsittämään koko Philadelphian piirikunnan alue.[13]
Yhdysvaltain sisällissodan aikana Philadelphian talous kukoisti, kun se tuotti pohjoisvaltioiden joukoille aseita, ammuksia ja sotalaivoja. Yhdysvallat täytti 100 vuotta 1876, jolloin Philadelphiassa järjestettiin maailmannäyttely, joka oli ensimmäinen laatuaan Yhdysvalloissa.[12] Philadelphian talous kukoisti jälleen ensimmäisen maailmansodan aikana. Suuri lama koetteli myös Philadelphiaa, mutta toinen maailmansota elvytti teräs- ja kemianteollisuuden.[14]
1900-luvun vaikeudet
Philadelphia kärsi 1900-luvun alkupuoliskolla laajasta korruptiosta. Vasta 1950-luvulla uudistusmieleiset pormestarit Joseph S. Clark ja Richardson Dilworth auttoivat kehittämään kaupungin uuden perustuskirjan. Sen ansiosta kaupungin korruptiota onnistuttiin siistimään. Kaupungissa syntyi rotukiistoja 1960-luvulla, ja ne kärjistyivät mellakoihin sekä kaupungissa että vankiloissa. Vuonna 1971 pormestariksi valittiin entinen poliisi Frank Rizzo, joka otti kovat keinot käyttöön jengiväkivaltaa vastaan. Hän jakoi kuitenkin kaupungin sekä taloudellisten syiden että kovien otteidensa takia. Philadelphiaan valittiin myös Yhdysvaltain ensimmäinen afroamerikkalainen pormestari, Wilson Goode.[15] Hän hyväksyi 1985 radikaalin tummaihoisten vapautusjärjestön MOVE:n päämajan pommituksen, jossa kuoli 11 ihmistä.[14]
Philadelphian olot tasaantuivat 1980-luvun lopulla.[14] Kaupunki oli ajautunut kuitenkin lähes konkurssin partaalle. Seuraavien vuosien aikana talous saatiin kuitenkin nousuun. Pormestariksi vuonna 1992 valittu Ed Rendell lupasi radikaaleja muutoksia, ja hän onnistui yhdessä valtuuston puheenjohtajan John F. Streetin avustuksella nostamaan kaupungin talouden ennätyksellisesti ylijäämäiseksi.[9]
Hallinto
Philadelphia on samannimisen piirikunnan pääkaupunki,[16] joskin kaupunki ja piirikunta ovat kattaneet maantieteellisesti saman alueen vuonna 1854 tapahtuneesta kuntaliitoksesta lähtien.[17] Kaupungin ja piirikunnan hallinnot yhdistettiin vuonna 1952.[18] Philadelphian piirikunta on kuitenkin edelleen olemassa paperilla, ja se on väkiluvultaan Pennsylvanian suurin ja pinta-alaltaan toiseksi pienin piirikunta.[16]
Philadelphiassa on käytössä hallintomalli, jossa on sekä vaaleilla valittu pormestari että valtuusto. Sen nykyinen muoto vahvistettiin 1951, jolloin valtaa siirrettiin pormestarille.[19] Philadelphian kaupunginvaltuustossa on 17 jäsentä, ja niistä 7 valitaan koko kaupungin alueelta ja lisäksi 1 jokaisen 10 vaalipiirin alueelta. Jokainen jäsen valitaan neljäksi vuodeksi.[20] Myös pormestari valitaan neljän vuoden välein.[19] Michael Nutter valittiin pormestariksi 2011.[21]
Jokaisen uuden säädöksen pitää olla valtuuston jäsenen ehdottama. Tämän jälkeen ehdotuksen pitäisi käydä asiasta vastaavan komitean käsiteltävänä, ja käsittelyn tuloksen pitää tulla jokaisen valtuuston jäsenen nähtäväksi, ja se pitää saattaa yleiseen jakeluun. Pormestarilla on veto-oikeus kumota ehdotus, mutta valtuusto voi ohittaa vedon kahden kolmasosan kannatuksella.[20]
Talous
Teollisuustuotanto on perinteisesti vetänyt Philadelphian taloutta. Toisen maailmansodan jälkeen monet Koillis-Yhdysvaltojen teollisuuskaupungeista ovat kokeneet talouden murroksen, kun teollisuus on muuttanut esikaupunkeihin tai muualle maahan. Philadelphian talous on kehittynyt monipuoliseksi, ja sen keskeisimpiä toimijoita ovat informaatioala ja palvelut. Philadelphiassa on paljon lääketieteelliseen tutkimukseen keskittyneitä yrityksiä, kuten lääketeollisuutta, tutkimuslaitoksia ja lääketieteellisten instrumenttien valmistajia. Turismi on myös merkittävä osa kaupungin taloutta, sillä harvassa Yhdysvaltain kaupungissa on yhtä monta historiallista nähtävyyttä.[22]
Philadelphian suurimmat työllistäjät ovat liittovaltion hallitus ja Philadelphian kaupunki. Myös terveys- ja koulutuspalvelut työllistävät ison osan kaupungin asukkaista. Yrityksistä suurimpia työllistäjiä ovat lääkeyhtiö MSD ja kemianteollisuusyritys DuPont.[22]
Liikenne

Philadehian merkittävin julkista linja-auto- ja raideliikennettä hoitava taho on Southeastern Pennsylvania Transportation Authority eli SEPTA. Sillä on sekä paikallista maanpäällistä että maanalaista raideliikennettä.[23] Walk Score -indeksin mukaan Philadelphia on Yhdysvaltain yli 100000 asukkaan kaupungeista yhdeksänneksi jalankulkijaystävällisin.[24] Yhteensä noin 37 prosenttia kaupungin työssäkäyvistä asukkaista käyttää työmatkaliikenteeseen julkisia liikennevälineitä, polkupyörää tai jalankulkua.[25]
Philadelphian keskustassa autoilua ei pidetä kovin hankalana. Monet keskustan kaduista on yksisuuntaisia.[26] Philadelphian suurimmat tiet ovat jokien uomia mukailevat Delaware Expressway (Interstate 95) ja Schuylkill Expressway (Interstate 76).[27] Delawarejoen yli New Jerseyyn kulkee kaupungin alueella neljä siltaa, jotka ovat etelästä pohjoiseen Delaware River Port Authorityn hallinnoimat Walt Whitmanin silta, Benjamin Franklinin silta ja Betsy Rossin silta sekä New Jerseyn Burlingtonin piirikunnan hallinnoima Tacony–Palmyra Bridge.[28][29]
Philadelphiaan saapuvaa junaliikennettä hallinoi Amtrak. Suurin osa liikenteestä kulkee Northeast Corridor -reittiä pitkin. Kaupungin päärautatieasema on 30th Street Station.[27] Sillä yhdistyvät Amtrakin Northeast Corridor ja Keystone Corridor, SEPTAn paikallislinjat ja New Jersey Transitin Atlantic City Line.[30]
Philadelphiassa on Philadelphian kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee sen lounaiskulmassa ja osin naapurikunta Tinicumin puolella, ja yleisilmailun käytössä oleva Koillis-Philadelphian lentoasema. Philadelphian kansainvälinen lentoasema oli maailman 12. vilkkain lentoasema vuonna 2010.[31] Sieltä on SEPTAn junayhteys keskustaan.[32]
Kaupungin etelärannalla on vanha laivastotelakka, jossa nykyisin toimii pääasiassa kontti- ja säiliöaluksia rakentava Akerin Philadelphian-telakka.[33] Itärannalla on Philadelphia Regional Port Authorityn tavaraterminaaleja.[34] Penn’s Landingistä liikennöi useita pieniä matkustaja-aluksia, muun muassa Philadelphian ja New Jerseyn Camdenin väliä kulkeva RiverLink Ferry.[35] Vanhalla laivastotelakalla on myös suuria risteilyaluksia varten kunnostettu matkustajaterminaali, jonka käyttö on kuitenkin vähäistä.[36]
Väestö

Philadelphian asukasluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 1526006. Edelliseen väestönlaskuun verrattuna Philadelphian asukasluku oli kasvanut 0,6 prosenttia. Edellisen kerran kaupungin asukasluku oli kasvanut vuoden 1950 väestönlaskennassa.[37] Philadelphia onkin Yhdysvaltain viidenneksi suurin kaupunki.[38] Philadelphian metropolialueella oli vuonna 2010 Yhdysvaltain viidenneksi suurin, ja siellä oli kaikkiaan 5965343 asukasta.[39]
Philadelphian väestössä tummaihoiset ovat nykyään enemmistönä, sillä heitä on 43,4 prosenttia väestöstä ja valkoihoisia 41,0 prosenttia. Aasialaisia on 6,3 prosenttia ja Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaita 0,5 prosenttia.[1] Vuosien 1990–2010 aikana Philadelphian valkoihoisten määrä on tippunut 31,9 prosenttia. Tummaihoisten lukumäärä on pysynyt 20 vuoden ajan suurin piirtein samana, sillä se on kasvanut vain 3,3 prosenttia.[40]

Koulutus

Philadelphian koulupiirin opiskelijamäärä on Yhdysvaltain kahdeksanneksi suurin.[43] Sen alaisuudessa on yhteensä 329 koulua.[44][45] Koulupiirin kouluissa on kaikkiaan 192089 oppilasta.[46][45]
Philadelphiassa ja sen lähialueilla on yli 80 yliopistoa ja collegea. Philadelphian kaupungin alueella niistä on lähes 30. Siellä sijaitsee muun muassa arvostettu Swarthmore College. Philadelphian alueen kuudesta lääketieteellisestä koulusta valmistuu lähes 20 prosenttia kaikista Yhdysvaltain lääkäreistä.[47] Pennsylvanian yliopisto on Yhdysvaltain parhaimpia yliopistoja, ja U.S. News & World Reportin vuoden 2012 yliopistorankingissä se sijoittui jaetulle viidennelle sijalle.[48]
Kulttuuri
Arkkitehtuuri

Philadelphian ensimmäiset rakennukset olivat yksinkertaisia hirsitaloja, mutta ne on jo aikoja sitten purettu. Seuraavaksi alettiin rakentaa tiilisiä kirkkoja ja kokouspaikkoja. Tältä ajalta on säilynyt esimerkiksi noin vuonna 1700 rakennettu Gloria Dei (Old Swedes’) Church.[49] Monet 1700-luvulla rakennetut rakennukset edustavat Yrjöjen aikakauden arkkitehtuuria. Tällainen on esimerkiksi brittiläisen Christopher Wrenin tyylistä vaikutteita saanut Independence Hall. Yrjöjen tyylistä kehittyi siirtokunnissa oma Federal Style -nimellä kutsuttu arkkitehtuurisuuntaus, joka kukoisti noin 1820-luvulle.[50]
Uuskreikkalainen arkkitehtuuri hallitsi 1800-luvun alkupuoliskoa. Philadelphian arkkitehtuurissa alkoi vaikuttaa ensimmäisiä Yhdysvalloissa syntyneitä arkkitehtejä, kuten William Strickland.[49] Viktoriaanista arkkitehtuuria edustaneita rakennuksia alkoi kohota 1850-luvulla. Tyyliä edustaa muun muassa philadelphialaissyntyisen Napoleon LeBrunin Academy of Music.[51] Philadelphiaan alkoi 1900-luvun alkupuolella kasvaa myös pilvenpiirtäjiä, vaikka ensimmäiset niistä olivatkin nykymittapuulla melko vaatimattomia. William Lescazen ja George Howen suunnittelemaa, vuonna 1932 valmistunutta PSFS Buildingia pidetään varhaisena kansainvälisen tyylin edustajana. Modernia arkkitehtuuria edustaa myös kaupungissa vaikuttanut Louis Kahn, joka teki suurimman osan töistään kuitenkin muualla.[52]
Taide

Philadelphian taiteen keskus on noin 5,5 kilometriä pitkä Broad Streetin osuus, jota kutsutaan nimellä ”Avenue of Arts” (). Sen varrella ovat muun muassa 1857 avattu Academy of Music ja esittävien taiteen Kimmel-keskus. Keskuksessa esiintyivät esimerkiksi Philadelphian orkesteri, Philly Pops, Pennsylvania Ballet ja Philadelphian kamariorkesteri. Pennsylvanian Ballet’n Pähkinänsärkijästä on tullut kaupungin jouluperinne.[53]
Pennsylvanian kuvataideakatemia on Yhdysvaltain vanhin taidemuseo. Taiteilija Charles Willson Peale perusti sen 1805.[54] Philadelphian taidemuseon kokoelmissa puolestaan on yli 500000 työtä, ja se onkin maailman suurimpia taidemuseoita. Museon alaisuudessa on Rodin-museo, jonka hallussa sanotaan olevan maailman suurin Auguste Rodinin veistoskokoelma Pariisin ulkopuolella.[53] Philadelphiasta on kotoisin jopa Yhdysvaltain merkittävimmäksi taiteilijaksi mainittu Thomas Eakins.[54]

Smithsonian-instituutin tutkimuksen mukaan Philadelphiassa on enemmän julkisia veistoksia kuin missään muussa Yhdysvaltain kaupungissa.[55] Lisäksi kaupungissa on ollut vuodesta 1984 ollut käynnissä graffitien vastaiseen kampanjaan liittynyt seinämaalausprojekti. Sen käynnistyi, kun taiteilija Jane Goldenia pyydettiin ottamaan yhteyttä graffitien tekijöihin, jotta ne voisivat siirtyä haitallisista graffiteista seinämaalauksiin. Projektin seurauksena kaupunkiin on luotu yli 3000 seinämaalausta.[56]
Media
Philadelphiassa on kaksi merkittävää joka päivä ilmestyvää sanomalehteä, Philadelphia Inquirer ja Philadelphia Daily News. Muita lehtiä ovat afroamerikkalaisille suunnattu Philadelphia Tribune, talouslehti Philadelphia Business Journal, Philadelphia City Paper ja Philadelphia Weekly. Kaupungissa näkyy kaikki Yhdysvaltain merkittävimmät valtakunnalliset televisioverkot ja monia kaapelikanavia. Radioasemilta tulee monipuolisesti ohjelmaa.[57]
Urheilu

Philadelphia on yksi harvoista yhdysvaltalaiskaupungeista, joista on edustaja jokaisessa Amerikan neljässä suurimmassa ammattilaissarjassa.[58] Philadelphia Phillies pelaa baseballin MLB:ssä, Philadelphia Eagles amerikkalaisen jalkapallon NFL:ssä, Philadelphia 76ers koripallon NBA:ssa ja Philadelphia Flyers jääkiekon NHL:ssä.[59]
Philadelphiasta tai lähistöltä on kotoisin kuusi yliopistourheilujärjestö NCAA:n I-divisioonaan kuuluvaa koulua: Drexel, La Salle, Pennsylvania, Saint Joseph, Temple ja Villanova.[60] Koulut ovat saavuttaneet menestystä etenkin koripallossa, jossa ne Drexeliä lukuun ottamatta muodostavat Philadelphia Big 5 -ryhmittymän.[61] Merkittäviä yliopistourheilutapahtumia Philadelphiassa ovat Yhdysvaltain vanhin juoksutapahtuma Penn Relays ja Yhdysvaltain suurin yliopistojen soututapahtuma Dad Vail Regatta.[62] Muita merkittäviä urheilutapahtumia ovat Philadelphian maraton[63] ja ammattilaispyöräilijöiden Philadelphia International Championship[64]
Philadelphia on hakenut neljästi kesäolympialaisten isännyyttä: 1920, 1948, 1952 ja 1956.[65]

Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = McCutcheon, Lauren & Havranek, Carrie| title = Frommer's Philadelphia and the Amish Country| location = Hoboken, New Jersey| publisher = Wiley Publishing, Inc| year = 2011| id = ISBN 978-1-118-01622-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 13.2.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Varr, Richard| title = FPhiladelphia and the Pennsylvania Dutch Country| location = Lontoo| publisher = Dorling Kindersley| year = 2009| id = ISBN 978-1-4053-4332-9}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:44 Pohjois-Amerikka
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ah-reseptori (Aryylihiilivetyreseptori, AhR, AHR) on useissa eläinkunnan lahkoissa ilmenevä reseptori[1], joka tunnistaa erityisesti tasomaisia, aromaattisia yhdisteitä[2]. Ah-reseptorilla on laaja biologinen merkitys nisäkkäissä. Sillä on merkitystä yksilönkehitykseen, solujen erilaistumiseen ja solusyklin säätelemiseen, hormoonitasapainoon, solujen stressivasteeseen (mukaan lukien tulehdus ja apoptoosi), immuunivasteeseen, ikääntymiseen ja syövän esiintymiseen. [3] Tämän lisäksi AhR suojaa elimistöä muun muassa polyaromaattisten hiilivetyjen (PAH) myrkyllisiltä vaikutuksilta aiheuttamalla niiden biotransformaation haitattomaan ja eritettävään muotoon.[4].
Tietyissä tilanteissa AhR:stä on haittaa yksilölle, sillä se on vastuussa joidenkin yhdisteiden myrkyllisistä vaikutuksista.[5] Erityisesti mielenkiinnon kohteena on ollut 2,3,7,8-tetrakloori-p-dioksiini (2,3,7,8-TCDD, TCDD tai usein pelkästään dioksiini) ja muut halogenoidut aromaattiset hiilivedyt (HAH)[6]. TCDD:n ja muiden aineiden myrkyllinen vaikutus on ymmärrettävissä virheellisenä reaktiona. Koska elimistön biotransformoivat entsyymit eivät pysty hajottamaan TCDD:tä, Ah-reseptorin signalointiteitä aktivoivaa nappulaa ikään kuin painetaan liian kovaa ja liian kauan, mikä aiheuttaa elimistön myrkytysreaktion.[7]
AhR:n toiminta
Kulkeutuminen solulimasta tumaan

AH-reseptori esiintyy inaktiivisessa muodossaan solulimassa, jossa se kohtaa ligandit, jotka aiheuttavat reseptorin kulkeutumisen solun tumaan. Sytosolissa AH-reseptori ei esiinny vapaana vaan osana useamman proteiinin kompleksia, joka kykenee sitomaan ligandeja, mutta ei DNA:ta. Kompleksin muita osia ovat lämpösokkiproteiini Hsp90:n muodostama dimeeri, X-assiosioitunut proteiini 2 (XAP2, myös nimet ARA9 ja AIP ovat käytössä) ja co-saperoni p23.[2]
Ligandin liittyminen AH-reseptoriin paljastaa proteiinin tumaanohjaussignaalin (NLS, nuclear localization signal), minkä jälkeen AHR kulkeutuu tumaan, jossa Ah-reseptori yhdistyy Arnt-proteiiniin. (Vaikka Arnt tulee sanoista Ah receptor nuclear translocator, se ei kuljeta Ah-reseptoria tumaan.) AhR-Arnt-kompleksin muodostuminen johtaa muiden proteiinien irtoamiseen Ah-reseptorista. AhR-Arnt-kompleksi sitoutuu geenien tiettyihin tehostajasekvensseihin, jotka tunnetaan DRE:nä (dioxin responsive element, myös XRE eli xenobiotic response element). Tämä saa aikaan Ah-reseptorin säätelemien geenien ilmentymisen.[2]
Ah-reseptori säätelee ensimmäisen ja toisen vaiheen biotransformontiin osallistuvien entsyymien geenejä sekä solukasvua ja erilaistumista sääteleviä geenejä. Biotransformointi tarkoittaa yhdisteiden muuttamista haitattomaan ja eritettävään muotoon aineenvaihdunnassa. Biotransformoiviin geeneihin/proteiineihin kuuluvat mm. sytokromi P450 (CYP1A1, CYP1A2, CYP1B1) ja UDP-glukuronosyylitransferaasi (UGT1A1, UGT1A6). AhR kiihdyttää myös Nrf2:n (NF-E2-related factor-2) tuotantoa, mikä avustaa biotransformaatiota, koska Nrf2 säätelee antioksidatiivisia entsyymejä.[7]
Ah-reseptorin säätelemät geenit tuhoavat siis tasomaisia aromaattisia yhdisteitä, jotka ovat myös Ah-reseptorin ligandeja. AhR on hyvin epäspesifinen reseptori, mistä voi olla hyötyä organismille, sillä yksi reseptori saa aikaan useiden spesifisten detoksifikaatioentsyymeiden ilmenemisen, ja nämä entsyymit voivat neutralisoida samankin molekyylin eri kohtia.[2]
Solukasvuun ja solujen erilaistumiseen liittyviä liittyviä Ah-reseptorin säätelemiä geenejä on löydetty myös useita.[7]
Aktiivisuuden säätely
Koska Ah-reseptorin merkitys on suuri, on tärkeää, että Ah-reseptorin määrää ja Ah-reseptorin aktiivisuutta säädellään. Ah-reseptorin aktiivisuuteen vaikuttavia tekijöitä on tunnistettu monia. Ligandien lisäksi aktiivisuuteen vaikuttavat muun muassa AhR-kompleksin muut proteiinit, solun tilan muutokset, koaktivaattorit ja korepressorit. Yhtenäistä mallia Ah-reseptorin vaikutuksista ei kuitenkaan ole nykytiedolla mahdollista tehdä. Ympäristömyrkkyjen ja muiden eksogeenisten ligandien sekä endogeenisten ligandien vaikutus riippuu eläinlajista, solutyypistä sekä yksilön kantamasta alleelista.[8]
Ah-reseptorin määrää säädellään myös proteolyysillä eli hajottamalla. Proteolyysistä vastaa 26S-proteasomi, jonka toiminta edellyttää, että hajotettava proteeini on merkitty ubikitiini-proteiineilla. Ah-reseptorin hajotusta edeltää kuitenkin aina reseptorin kulkeutuminen tumaan, josta ubikitinoitu AhR kuljetetaan sytosoliin hajotettavaksi.[8]
Ah-reseptorin säätely proteolyysillä on voimakasta, kun ligandina on TCDD. Aluksi Ah-reseptorin määrä vähenee nopeasti solulimassa ja lisääntyy tumassa translokaation seurauksena, mutta sen jälkeen Ah-reseptori alkaa kadota myös tumasta. TCDD-indusoinnin jälkeen Ah-reseptorin pitoisuus solussa laskee jopa yli 90 prosenttia. Ah-reseptorin säätelemien geenien aktiivisuus noudattaa samaa ensin nousevaa sitten laskevaa linjaa kuin tuman AhR-pitoisuus. Pitkällä aikavälillä tai pienillä TCDD-annoksilla Ah-reseptorin määrä palautuu kuitenkin normaalille tasolle tai jopa yli perustason.[8] Richard Pollenz on arvellut, että Ah-reseptorin määrän rajoittaminen voi olla tärkeää siksi, ettei AhR sitoisi liikaa Arnt-proteiinia, jolla on osuutta myös muiden geenien säätelyssä.[9]
TCDD:n aiheuttamaa reaktiota ei voida kuitenkaan yleistää edes kaikkiin vahvoivin ligandeihin. Joidenkin elimistössä hajoavien PAH-yhdisteiden aiheuttama vaikutus voi tietyissä soluissa olla päinvastainen. 7,12-demityylibenz[a]anthraseenin on todettu aiheuttavan Ah-reseptorin pitoisuuden nousemisen 25-kertaiseksi rotan maksasoluissa.[8]
AhR-repressori (AhRR) on Ah-reseptorin sukulaismolekyyli (katso alla AhR:n evoluutio). Se sitoo Arnt:tä, mutta AhRR-Arnt-kompleksi ei aktivoi geenien ekspressiota, mihin perustuu AhRR:n kyky estää Ah-reseptorin toiminta. AhRR ei kuitenkaan ole kovin tehokas repressori.[8]
Rakenne

AhR on noin 100 kilodaltonin kokoinen monomeerinen proteiini. Proteiinien välillä on merkittäviä kokoeroja lajien sisällä ja lajien välillä (95–124 kD), mikä johtuu geenin lopetuskodonin sijainnista eikä esimerkiksi silmukoinnista tai translaation jälkeisestä muokkauksesta.
AhR kuuluu bHLH-PAS-proteiineihin. Kierre-käännös-kierre -motiivi (helix-loop-helix) esiintyy hyvin monissa transkriptiofaktoreissa, jollaisen AhR yhdessä Arnt:n kanssa muodostaa. PAS-domeeneja esiintyy enimmäkseen proteiineissa, jotka liittyvät suoraan tai epäsuorasti signaalinvälitykseen ja PAS-domeenien tunnetut tehtävät liittyvät proteiinien väliseen vuorovaikutukseen tai ligandien tai kofaktorien sitomiseen.[7]
Ah-reseptorissa on kaksi PAS-domeenia, PAS-A ja PAS-B. Hiiren Ah-reseptorin (mAhR) ligandin sitoutumiskohta on paikallistettu jälkimmäiseen PAS-domeeniin eli PAS-B:hen. Ensimmäisen PAS-domeenin poistaminen vähentää ligandin sitoutumista 30 prosenttia, mutta PAS-B:n poistaminen estää ligandin sitoutumisen täysin.[11]

AlaniiniValiini
Ah-reseptorin PAS-domeenin rakenne on selvitetty muiden proteiinien PAS-domeenien avulla. Domeenissa on viiden juosteen vastakkaissuuntainen β-laskosrakenne, jonka yhdellä puolella on alfaheliksejä. Ah-reseptorin aktiivinen kohta muodostuu hydrofobisista tähteistä.[11] Tärkeä proteiinitähde on numero 375. Hiirten mAhr-alleelissa tässä kohtaa on pienikokoinen alaniini, kun taas mAhr-alleelissa on hieman suurempi valiini. Tähteen suurempi koko mAhr-muodossa aiheuttaa sen, että proteiini sitoo TCDD:tä kymmenen kertaa heikommin. Ihmisellä on vastaavassa kohdassa (381) valiini, ja ihmisenkin Ah-reseptori (hAhr) sitoo TCDD:tä kymmenen kertaa heikommin kuin mAhr. hAhr sitoo toisaalta TCDD:stä poikkeavia ligandeja kuten indirubiinia ja kversitiiniä voimakkaammin kuin mAhr, eikä valiinin korvaaminen alaniinilla paranna ligandin sitoutumista.[12] Ihmisen Ah-reseptorista ei tiedetä luonnossa esiintyviä alleeleita, joissa valiini-381:n tilalla olisi jokin muu aminohappo[13]
On esitetty, että TCDD saa aikaan Ah-respetorin konformaation muutoksen ja tumaanohjaussignaalin paljastumisen, kun asemassa 333 oleva arginiini osallistuu vuorovaikutukseen TCDD:n klooriatomin kanssa ja vetysidos glutamiinihappo-339:n kanssa katkeaa. Asemassa 345 olevan fenyylialaniinin aromaattinen rengas vuorovaikuttaa ligandien aromaattisten renkaiden kanssa.[11]
AhR:n aktiivisuuteen vaikuttavat ligandit
AhR:n ligandit ovat hyvin monipuolisia. Niille on usein yhteistä se, että ne ovat aromaattisia ja tasomaisia. Löysäpiirteinen ligandintunnistus on hyödyllistä, sillä yhden reseptorin avulla solu pystyy aktivoimaan useita biotransformoivia geenejä laajaa myrkyllisten molekyylien joukkoa vastaan. Jotkin luonnossa esiintyvistä aineista, erityisesti flavonoidit, ovat Ah-reseptorin antagonisteja ja ne voivat vaimentaa TCDD:n vaikutusta.[2]
Tarkimmin tutkitut ja ensimmäiset havaitut AH-reseptorin ligandit ovat halogenoituja aromaattisia hiilivetyjä (HAH) ja polysyklisiä aromaattisia hiilivetyjä (PAH). Dioksiinia on käytetty paljon eksogeenisten ligandien vaikutusten selvittämiseksi. AH-reseptorille on todettu kuitenkin monia muitakin ligandeja, joita esiintyy luonnontuotteissa ja joita syntyy jopa elimistön omassa metaboliassa. Ah-reseptorin ligandit voidaan jaotella esimerkiksi kolmella tavalla:[2]
Eksogeeniset ja endogeeniset ligandit eli ympäristössä ja elimistössä syntyneet ligandit. Suurin osa eksogeenisistä Ah-reseptorin ligandeista saadaan ravinnon kautta;
Luonnolliset ja synteettiset ligandit. Osa synteettisistä ligandeista on valmistettu teolliseen käyttöön ja osa on teollisten prosessien sivutuotteita;
Agonistit ja antagonistit. In vitro -kokeiden mukaan antagonistiset ligandit inhiboivat Ah-reseptorin toimintaa ja suojaavat dioksiinien myrkyllisiltä vaikutuksilta.
Kaiken kaikkiaan AhR:n ligandeina toimivat molekyylit ovat hyvin monimuotoisia. Voimakkaimmat ligandit ovat dibentso-p-dioksiineja, joissa on kolme tai neljä kloori- tai bromiatomeja, jotka kiinnittyvät hiiliin 2, 3, 7 ja 8. AhR:n ligandin sitoutumiskohta pystyy sitomaan tehokkaimmin tasomaisia molekyylejä, jotka ovat kooltaan korkeintaan 1,4 × 1,2 × 0,5 nm. Monet luonnolliset ligandit eivät mahdu tähän muottiin, mutta ne ovat toisaalta heikompia ligandeja.[14]
Eksogeeniset, synteettiset ligandit

Eksogeenisista ja antropogeenisista ligandeista tunnetaan parhaiten HAH- ja PAH-yhdisteet. Nämä yhdisteet ovat tunnettuja myrkkyjä, jotka aiheuttavat riutumista (), imusuoniston surkastumista, hepatotoksisuutta, klooriaknea, ruoansulatuskanavan leesioita ja virtsaputken liikakasvua. Yhdisteiden myrkylliset vaikutukset perustuvat nimenomaan niiden kykyyn aktivoida Ah-reseptori.[15]
HAH-yhdisteet, kuten dioksiini, ovat metabolisesti pysyvämpiä kuin PAH-yhdisteet. Tämän vuoksi niiden vaikutus geenitoimintaan on pidempiaikaista ja ne ovat huomattavasti myrkyllisempiä.[15]
PAH- ja HAH-yhdisteiden vaikutukset ihmiseen on opittu tietämään pitkälti erilaisten onnettomuuksien ja työperäisten altistumisien kautta. Esimerkiksi Vietnamin sodassa dioksiineja sisältävälle Agent Orange -kasvimyrkylle altistuneet sotilaat saivat myöhemmin poikkeavan paljon epämuodostuneita lapsia. Dioksiinien uskotaan aiheuttavan kehittyville lapsille suun ja kasvojen halkioita, kehityksen viivästymistä ja neuromotorisia ongelmia. Suuren dioksiinialtistuksen oireena ilmenee klooriakne, jonka sai esimerkiksi Ukrainan presidentti Viktor Juštšenko myrkytysyrityksen seurauksena vuonna 2004. Suomessa työturvallisuuslainsäädäntö määrittää kaikki PAH-yhdisteet ja TCDD:n syöpävaarallisiksi aineiksi.[16]
Eksogeeniset, luonnolliset ligandit
Ah-reseptorille on löydetty myös luonnollisia ligandeja. Samoin kuin synteettisissä ligandeissa, myös luonnollisissa ligandeissa on aryyliryhmä.[2]
Tryptofaani on monien Ah-reseptorin ligandien esiaste. Eliöiden entsyymit ja UV-säteily synnyttävät tryptofaanista luonnollisia ligandeja. Tryptofaanin johdannainen on muun muassa indoli-3-karbinoli (I3C), josta happamissa olosuhteissa, esimerkiksi mahalaukussa, muodostuu vielä voimakkaampaa Ah-reseptorin ligandia, indolo[3,2-b]karbatsolia (ICZ). Indolo-3-karbinolia esiintyy mm. kaalisuvun kasveissa. Monet karotenoidit ovat Ah-reseptorin luonnollisia ligandeja. Tällaisia ovat esimerkiksi β-Apo-8’-karotenaali, canthaxanthiini ja astaxanthiini, mutta eivät esimerkiksi β-karoteeni ja A-vitamiini.[2]
Joillakin luonnollisilla ligandeilla on havaittu antagonistinen vaikutus Ah-reseptoriin. Erityisesti flavonoidien vaikutus on usein antagonistinen, ja jopa ravinnosta saatavat määrät riittävät vaimentamaan dioksiinin vaikutusta.[2]
Endogeeniset ligandit
Ah-reseptorin on havaittu aktivoituvan tietyissä tilanteissa ilman, että kokeessa on ollut läsnä eksogeenisiä ligandeja. Lisäksi Ah-reseptorin puute vaikuttaa negatiivisesti yksilönkehitykseen. Tällä perusteella on päätelty, että Ah-reseptorilla olisi myös endogeenisiä eli sisäsyntyisiä ligandeja.[2]
Erään todettujen endogeenisten ligandien ryhmän muodostavat tryptofaani ja endogeeniset tryptofaanin johdokset kuten tryptamiini, indolietikkahappo, kyneuriniinit, indigo ja indirubiini. Kolmen ensin mainitun yhdisteen pitoisuudet ovat normaalisti hyvin pienet ja kohoavat vain joidenkin sairauksien yhteydessä. Indirubiinia sitä vastoin saattaa olla ihmisen seerumissa jatkuvasti riittävästi aiheuttamaan vasteen. FiXL on Ah-reseptorin sukulaisproteiini, jonka koentsyyminä toimii hemiryhmä. Hemiryhmä kiinnittyy FixL:ään vastaavaan kohtaa kuin ligandit Ah-reseptoriin. Siksi ei liene ihme, että hemiryhmän hajoamistuote, bilirubiini, on yksi Ah-reseptorin endogeenisistä ligandeista. Ah-reseptorin aktivoituminen säätelee positiivisesti sytokromi P450:n tuotantoa ja sytokromi P450 hajottaa bilirubiinia, mikä synnyttää takaisinkytkentäsysteemin.[2]
Reseptorin evoluutio
Käsitystä Ah-reseptorista on syventänyt sen evoluution selvittäminen. Ah-reseptoria ja sen sukulaisproteiineja esiintyy useissa pääjaksoissa, muun muassa sukkulamadoissa, nilviäisissä ja selkäjänteisissä, minkä perusteella Ah-reseptorin synty voidaan ajoittaa vähintään 970 miljoonan vuoden taakse.[1]
C. elegans -sukkulamadon AhR vastaa hermosolujen kehityksestä ja banaanikärpäsen (D. melanogaster) AhR ohjaa tuntosarvien ja raajojen kehitystä. Näiden lajien Ah-reseptorit eivät kuitenkaan sido TCDD:tä, joten voidaan päätellä, että Ah-reseptorin alkuperäinen merkitys on liittynyt yksilönkehitykseen. Myös hiirillä, joilta on poistettu AhR-geeni, on havaittu maksan ja immuunijärjestelmän epänormaalia kehittymistä sekä sydämen liikakasvua.[1]

Selkärankaisten AhR-perheeseen kuuluu kaikkiaan kolme eri Ah-reseptoria, jotka ovat syntyneet geenin tai koko genomin kahdentumisen kautta. Rustokaloilla (Chondrichthyes) ja luukaloilla (Osteichthyes) on kaksi geenejä aktivoivaa Ah-reseptoria, AhR1 ja AhR2, jotka ovat muodostuneet 410–450 miljoonaa vuotta sitten. Näistä AhR2 on kaloilla aktiivisempi ja AhR1 vastaa muun muassa nisäkkäiden Ah-reseptoria. Nisäkkäiltä ja ilmeisesti muiltakin tetrapodeilta AhR2 on kadonnut evoluution myöhemmässä vaiheessa.[1]
Kolmas AhR-perheen proteiini on AhR-repressori (AhRR). AhRR muodostaa dimeerin Arnt:n kanssa ja sitoutuu DRE-sekvensseihin mutta ei aktivoi geenin ekspressiota, mihin perustuu sen repressiivisyys.[1]
Kyky sitoa TCDD:tä on ilmestynyt selkäjänteisissä 410–500 miljoonaa vuotta sitten suikulaisten (Cephalochordata) haarautumisen jälkeen ennen rustokalojen syntymistä. On spekuloitu, että luonnossa syntyneiden halogenoitujen aromaattisten ilmestyminen vesiin on saattanut vaikuttaa Ah-reseptorin kehitykseen.[1]
Lähteet

Luokka:Reseptorit
Luokka:Transkriptiofaktorit


Fennomania, suomenmielisyys, suomenkiihko[1] oli suomalaisten kansallisen heräämisen liike, joka syntyi 1800-luvun alkupuolella ja vaikutti erityisesti saman vuosisadan jälkipuolella. Fennomaniaan sisältyi pyrkimys saattaa suomalaisuus ja suomen kieli hallitsevaan asemaan Suomessa. Myöhemmin fennomania on usein suomennettu suomalaisuusliikkeeksi, mutta käsite ei ole vakiintunut. Vastareaktio, ruotsalaismielinen svekomania, syntyi kun osa suomenruotsalaisista alkoi kokea vahvistuneen suomalaisuusliikkeen uhaksi identiteetilleen.
Sanaa fennomania on tiettävästi ensi kerran käyttänyt kirjeessään saksalainen historioitsija Christian Friedrich Rühs saksankielisessä kirjeessään C. C. Gjörwellille.[1]
Historia
1700-luvun fennofilia

1600-luvun lopulla tai 1700-luvun alussa alkoi orastaa fennofiliaksi kutsuttu suomalaisuusliike, jonka varhainen edustaja oli Daniel Juslenius. 1700-luvun jälkipuolella Turun akatemian piirissä sitä edusti erityisesti Henrik Gabriel Porthan. Fennofiliassa yhdistyivät suomen kieleen ja suomalaiseen kansanperinteeseen kohdistuva tieteellinen kiinnostus sekä halu kehittää suomen kieltä kansanvalistustyön tarpeisiin. Porthan kuitenkin katsoi, että kulttuurin levitessä suomen kieli lopulta häviää kokonaan, kuten hänen mukaansa Länsi-Suomen kehityksestä saattoi päätellä.[2] Porthan ei pitänyt ongelmallisena, että maassa puhuttiin kolmea eri kieltä (suomea, ruotsia ja latinaa), ja että maassa sosiaalisen aseman kohoamiseen liittyi tuolloin automaattisesti kielen vaihto ruotsiin. Hän kuitenkin määritteli suomalaisuuden nimenomaisesti kielen perusteella. Tutkijoiden näkemykset siitä, hahmottiko Porthan maan kieliryhmät omina kansakuntinaan, eroavat. Matti Klingen mukaan Porthan katsoi, että Suomessa oli kaksi kansakuntaa: "barbaarimetsäläiset ja sivistyneemmän rannikkoseudun väestö", kun taas Juha Manninen katsoo, että Porthanin käyttämä ilmaus quasi nationes ("ikään kuin kansakuntia") ei tue tätä tulkintaa.[3]
1800-luvun fennomania
Fennomania syntyy Venäjän vallan aikana
Kun Suomi 1808-09 liitettiin Venäjään ja sai laajan valtiollisen itsenäisyyden, oli suomen kieli edelleen
syrjäytetyssä asemassa. Se oli kirjallisesti vähän viljeltyä ja kokonaan poissa virastoista, yliopistosta ja kouluista; kirkko oli ainoa julkinen paikka, missä suomea käytettiin. Muutamat isänmaanystävät kuitenkin katsoivat, että perinpohjainen muutos olisi saatava aikaan. Tästä käsityksestä sai alkunsa uusi, valtiollinen suomenmielisyys, joka ei enää tyytynyt pelkkään suomen kielen tieteelliseen tutkimukseen, vaan asetti päämääräkseen maassa enemmistökielenä puhutun suomen kohottamisen sivistys- ja valtakielen asemaan. Tämä toiminta sai pian fennomanian nimen. Sanan keksi tiettävästi ruotsalainen kansallisromantikko Lorenzo Hammarskjöld. Hammarskjöld tarkoitti termin myönteiseksi, vaikka myöhemmin fennomania herätti ruotsalaisissa ja ruotsinkielisissä torjuvia asenteita.
Valtiollinen suomenmielisyys lähti, kuten fennofiilisyyskin, yliopistopiireistä. Sen ensimmäisiä edustajia olivat J. G. Linsén ja professori Fredrik Bergbom, jotka Mnemosyne-lehdessään ajoivat tätä uutta suomalaisuutta, A. I. Arwidsson, joka lehdessään Åbo Morgonblad (1821) teroitti sivistyneistölle, että sen tuli rakastaa kaikkea kotimaista ja ennen kaikkea suojella ja hoitaa kotimaista kieltään, ja E. G. Ehrström, joka samassa lehdessä esitti, että suomi oli otettava käyttöön kouluissa, yliopistossa ja virastoissa. Tämän ensimmäisen kansallisen herätyksen vaikutuksia lienee ollut, että ylioppilaat vuonna 1820 tekivät anomuksen suomen kielen opettajan asettamisesta. Vuonna 1826 perustettiinkin suomen kielen lehtorin virka, mutta yleensä Arwidssonin, Ehrströmin ym. esittämät kansalliset vaatimukset eivät saavuttaneet vastakaikua, ja julkinen keskustelu suomen kielen kohottamisesta taukosi parin vuosikymmenen ajaksi.
Suomenkielinen kulttuuri kehittyy

Sillä aikaa jatkui hiljaisuudessa työ suomen kielen kehittämiseksi kirjallisuuden alalla. Tämän työn keskukseksi tuli vuonna 1831 perustettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Samaan aikaan J. L. Runebergin runoelmat ja hänen kuvauksensa Keski-Suomen maisemista ja rahvaasta alkoivat herättää sivistyneessä nuorisossa lämpimämpiä tunteita omaa maata ja kansaa kohtaan. Samoin vaikuttivat M. A. Castrénin luennot Kalevalasta.
Näin altistuivat mielet sille uudelle herätykselle, jonka J. V. Snellman vuonna 1844 aloitti Saima-lehdessä. Arkailematta hän osoitti, miten Suomen kansa oli henkisesti ja aineellisesti jäänyt muista jälkeen ja miten syynä oli
kansallishengen puute. Kansallishenkeä taas ei voinut olla, niin kauan kuin kansan oma kieli ei ollut sen sivistyskielenä. Siksi oli saatava syntymään suomenkielinen kansalliskirjallisuus. Etupäässä sen avulla oli kasvatettava uusi sukupolvi, jolla paitsi rakkautta suomalaisen nimeen ja suomen kieleen myös oli taito käyttää tätä kieltä. Virastoissa ja kouluissa suomi oli korotettava sille tulevaan asemaan.
Runeberg ja kirjailija Zacharias Topelius kirjoittivat ruotsiksi, Elias Lönnrot suomeksi. Snellman itse kirjoitti yleensä ruotsiksi. Hänen suomen kielen taitonsa eivät olleet olemattomat, mutta hän katsoi taitonsa kuitenkin riittävän puutteelliseksi kirjoittaakseen suomen kielellä. Kirjoituskielen eroista huolimatta kaikki he vahvistivat nimenomaan suomalaista identiteettiä.
Fennomania kohtaa poliittisia ongelmia
Snellmanin sanat vaikuttivat sytyttävästi monella taholla, mutta kohtasivat toisaalla jyrkkää vastarintaakin. Ruotsinkielisessä sanomalehdistössä koetettiin osoittaa, että suomen kohottaminen sivistyskieleksi oli mahdotonta. Myös hallituspiireissä suhtauduttiin suomalaisuusliikkeeseen vihamielisesti. Seurauksena oli vuoden 1850 sensuurikielto, jonka mukaan suomeksi ei ilman erityistä lupaa saanut painattaa muita uusia kirjallisia tuotteita kuin sellaisia, jotka tavoittelivat uskonnollista mielenylennystä tai taloudellista hyötyä.[4] Omituista kyllä samaan aikaan perustettiin yliopistoon suomen kielen professorin virka, jonka ensimmäiseksi haltijaksi tuli Castrén, ja vuonna 1851 annettiin asetus, jonka mukaan niiltä, jotka pyrkivät tuomarinvirkoihin suomenkielisille paikkakunnille, oli vastedes vaadittava suullinen suomen kielen tutkinto yliopistossa. Itämaisen sodan aikana sensuuriasetus joutui unohduksiin, ja vuonna 1860 se muodollisestikin kumottiin.
Vapaampi Aleksanteri II:n aika
Aleksanteri II:n noustua vuonna 1855 valtaistuimelle ilmapiiri vapautui, ja suomenmielisyyskin nosti päätään. Jo vuonna 1855 Yrjö-Koskinen Suomettaressa vaati, että oli perustettava korkeampia suomenkielisiä oppilaitoksia. Vuonna 1858 aloittikin etupäässä Wolmar Schildtin ansiosta perustettu ensimmäinen suomenkielinen oppikoulu toimintansa Jyväskylässä.
Julkisuuden alalla suomenmielisten tärkeimpinä pyrintöinä oli tästä lähin suomen kielen kohottaminen oikeus- ja virkakieleksi ja suomenkielisten oppikoulujen aikaansaaminen. Snellmanin aloitteesta julkaistiin vuonna 1863 "kielimanifesti", jonka mukaan ruotsi tosin edelleen oli pysyvä Suomen virallisena kielenä, mutta suomea pidettävä ruotsin veroisena kaikessa, mikä koski välittömästi maan varsinaista suomenkielistä väestöä.
Suomalainen kansallistunne voimistuu
Nykyistä merkitystään suomalaisuus alkoi saada 1800-luvun keskivaiheilla nationalismin myötä.[5] Alettiin puhua suomalaisesta kansasta ja sen erityispiirteistä, suomalaisten yhteenkuuluvuudesta, suomenkielisen kulttuurin kehittämisestä, suomalaisten kansallisesta historiasta, veljeydestä sukulaiskansojen kanssa ja lopulta jopa suomalaisten oman kansallisvaltion perustamisesta.
Kalevalan synnyttämä Karjala-innostus eli karelianismi oli tärkeä osa suomalaisen kansallistunteen kehitystä.[6]
Suomenkielinen koululaitos kasvaa
Kysymys suomenkielisistä oppilaitoksista synnytti varsinkin 1870-luvulla kiivaita taisteluita valtiopäivillä, joilla Yrjö-Koskisen ja A. Meurmanin johtamat suomenmieliset olivat enemmistönä pappis- ja talonpoikaissäädyissä, kun taas aateli- ja porvarissääty olivat ruotsinmielisten vallassa. Valtio oli perustanut suomenkielisiä lyseoita Jyväskylään, Kuopioon, Joensuuhun ja Hämeenlinnaan. Mutta suomenmieliset vaativat useampia suomenkielisiä oppikouluja ja ennen kaikkea suomenkielisillä paikkakunnilla olevien ruotsinkielisten lyseoiden muuttamista suomenkielisiksi. Kun hallitus aluksi oli näille vaatimuksille kylmäkiskoinen, ryhdyttiin perustamaan yksityisiä suomenkielisiä kouluja, jotka valtio sittemmin otti haltuunsa Yrjö-Koskisen tultua vuonna 1882 senaattiin.
Suomen kielen asema vakiintuu
Muillakin aloilla suomalaisuus edistyi 1800-luvun viimeisiltä vuosikymmeniltä lähtien. Suomenkielinen sanomalehdistö lisääntyi, kirjallisuus alkoi versoa ja kieli kehittyi yhä täydellisemmäksi sivistyskieleksi, teatteri syntyi ja musiikin ja kuvaavien taiteiden alalla suomalaiset aiheet saivat yhä tärkeämmän sijan. Myös liike-elämä alkoi suomalaistua, kun Kansallis-Osake-Pankki, Suomi-yhtiö ynnä muut suomalaiset liikelaitokset oli perustettu. Yhä lisääntyneiden suomenkielisten oppikoulujen vaikutuksesta syntyi suomenkielinen sivistyneistö.
Vuonna 1900 astui voimaan uusi kieliasetus, jossa suomi kohotettiin tasavertoiseksi virkakieleksi ruotsin ja venäjän rinnalle. Toisin kuin vuonna 1863 tämä asetus toimi, ja suomenkielen käyttö hallinnossa lisääntyi huomattavasti.
”Aitosuomalaisuus” jatkaa fennomanian perintöä
Suomen itsenäistyttyä syntyi ns. aitosuomalaisuusliike, joka halusi saada aikaan nopean ratkaisun Suomen kieli- ja  kansallisuustaisteluissa sekä pyrki "suomalais-kansallisen suomenkielisen sivistyksen kehittämiseen itsenäiseksi,
korkeaksi sivistysmuodoksi muiden kansallisten sivistysten rinnalle" ja "voimakkaan suomalaisen kansallisvaltion luomiseen".
Katso myös
Lauantaiseura
Turun romantiikka
Suuri nimenmuutos
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Hämäläinen, Pekka Kalevi| title = Kielitaistelu Suomessa 1917–1939| location = Porvoo Helsinki| publisher = WS| year = 1968| version = Englanninkielisestä käsikirjoituksesta Nationality strife in Finland 1917–1939 suomentanut Osmo Mäkeläinen}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tommila, Päiviö (päätoim.)| title = Herää Suomi: Suomalaisuusliikkeen historia| location = Kuopio| publisher = Kustannuskiila| year = 1989| version = Toimittaja: Maritta Pohls| id = ISBN 951-657-280-4}}

Luokka:Suomen suuriruhtinaskunta
Luokka:Nationalismi Suomessa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


PIK-11 Tumppu on suomalainen puurakenteinen yksimoottorinen yksipaikkainen urheiluilmailukone. Tumppu kehitettiin 1950-luvun alkupuolella Polyteknikkojen ilmailukerhon moottorikoneeksi, jotta kerhon moottorilentolupakirjan hankkineet jäsenet voisivat jatkaa harrastustaan. PIK:in rakentaman prototyypin lisäksi kolme Tumppua rakennettiin Mikkelissä 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alulle. Kaksi koneyksilöä oli Suomen ilma-alusrekisterissä vuonna 2015.[1]
Kehitys ja tuotanto
Tausta
Polyteknikkojen ilmailukerhon perustamisen yhteydessä sen ensimmäiseksi tavoitteeksi määriteltiin VL Sääski -moottorikoneen rakentaminen, mutta suunnitelma rakentamisesta jäi toteutumatta sen vaatiman tietotaidon puuttuessa. Kerho päätyi ostamaan käytetyn Klemm- tai de Havilland Moth -moottorikoneen, mutta tämäkin hanke kaatui lopulta heikkoihin rahallisiin varoihin. Toisen maailmansodan päätyttyä moottorikonetta ei olisi muutenkaan päässyt lentämään valvontakomission asettaman lentokiellon takia. Kielto ei kuitenkaan koskenut purjelentokoneita, ja PIK:in konstruktiotoiminta käynnistyikin purjelentokoneiden parissa. Vuoteen 1947 mennessä purjelentokoneita oli tekeillä niin paljon, ettei suuremmalle määrälle nähty enää tarvetta. Siirryttiin pohtimaan moottorikoneen suunnittelua. Juhani Heinosen ja Raimo Häkkisen diplomitöinä tekemät PIK-8 ja PIK-9 esisuunnitelmat loivat pohjaa kerhon tulevalle moottorikoneprojektille.[2]
Paine koneen kehittämiseen kasvoi useiden kerhon aktiivijäsenten lentäessä A1-lentolupakirjat Akateemisen Ilmailukerhon ja Suomen Ilmailuliiton koneilla. Moottorilentoharrastuksen jatkoa varten Polyteknikkojen ilmailukerholle oli saatava oma kone. Ulkomaisten tyyppien heikko tuontilisenssin saatavuus kasvatti halua suunnitella oma kotimainen konetyyppi. Kerhon vuosikokouksessa lokakuussa 1948 tehtiin päätös moottorikoneen rakentamisesta. Kokouksen jäsenet eivät olleet yksimielisiä siitä, pitäisikö koneesta tehdä yksi- vai kaksipaikkainen, tosin koneesta päädyttiin lopulta tekemään yksipaikkainen. Taustalla olivat pienemmät kustannukset ja rakennustilana käytetyn Teknillisen korkeakoulun kellarin pienuus.[2]
Suunnittelu
Konetyypin suunnittelun saivat vastuulleen Ilkka Lounamaa ja Kai Mellén, ja töihin päästiin elokuussa 1949. Konetyyppiin valittiin alkuun 40 hevosvoiman Continental A-40-5, jollainen hankittiin Britanniasta 75 punnalla. Prototyyppiä varten hankittiin kuitenkin myöhemmin tehokkaampi 65 hevosvoiman moottori. Pieni moottoriteho määritti koneen saavutusarvojen rajat. Perusrakenneratkaisuksi valittiin vapaasti kantava alataso, minkä pohjalta molemmat pääsuunnittelijat laativat oman luonnoksensa koneesta, joista Lounamaan luonnosta lähdettiin lopulta viemään eteenpäin. Mellén teki suurimman osan koneen aerodynaamisesta suunnittelusta ja lujuuslaskuista lentokoneenrakennuksen harjoitustöinään.[2]
Prototyypin rakentaminen
Tumpun rakennustyöt pantiin alulle Teknillisen korkeakoulun kellaritiloissa, ja koneen siiven ensimmäiset osat saatiin valmiiksi keväällä 1950. Seuraavaksi valmistuivat siivekkeet, peräsimet, ja lopulta runko. Valmiit osat siirrettiin toukokuussa 1950 Jämijärvelle, missä niiden kokoamista jatkettiin ilmailukoulun tilavammissa ja paremmin varustelluissa tiloissa. Rakennustyö kuitenkin hidastui projektiin osallistuneiden rakentajien vähentyessä. Jämi oli sen aikaisilla kulkuvälineillä hankalasti saavutettavissa. Rakentaminen alkoi edistyä vasta Lounamaan Mellénin valmistuttua joulukuussa 1951, jolloin he pääsivät työskentelemään koneen parissa täysiaikaisemmin. Projektiin osallistui heidän lisäkseen muun muassa teknillisen korkeakoulun opiskelijat Per Andersson, Tuomo Tervo ja Keijo Tiusanen. Koneen puuosien työstämiseen kului arviolta 1750 työtuntia. Prototyyppiin ja neljään muuhun valmisteilla olleeseen Tumppuun tilattiin alkuperäisen 40 hevosvoiman moottorin sijasta tehokkaampi 65 hevosvoiman moottori Yhdysvalloista. Hankitut moottorit olivat 114–300 tuntia käytettyjä Continental A-65-8 -bokserimoottoreita.[2]
Rakentamisen loppuvaiheessa työt pysähtyivät kahden kuukauden ajaksi PIK:n joukkueen osallistuessa Espanjassa kesällä 1952 järjestettyihin purjelennon MM-kilpailuihin. Lounamaa siirtyi samoihin aikoihin töihin Tampereelle, ja projektin johto jäi Mellénin vastuulle. Myöhemmin syksyllä otettiin loppukiri, jonka jälkeen prototyyppi valmistui neljän vuoden työn ja 3500–4000 työtunnin jälkeen tammikuussa 1953. Loppukokoonpano tehtiin 20 asteen pakkasessa Jämillä, ja sen jälkeen huomattiin painopisteen siirtyneen liian eteen tehokkaamman, mutta samalla raskaamman voimalaitteen seurauksena,[2] minkä takia Tumppu meinasi kaatua nokilleen jo moottorin osateholla tehdyissä koekäytöissä.[3]
Koneen runkoon tehtiin rakenteellisia muutoksi, joiden tekemisessä kului kuukausi. Muutosten jälkeen koko rakenne koekuormattiin ennen verhoilua 4,4 g:n kuormalle. Siipi taipui noin 16 senttimetriä, eikä mitään normaalista poikkeavaa havaittu kokeiden aikana. Koekuormauksen jälkeen testattiin vielä laskutelineet kiinnityksineen pudottamalla kone 325 kilogramman painoon kuormattuna 26 senttimetrin korkeudelta.[3]
Kerhojen ja yksityishenkilöiden koneet
Mikkelissä aloitettiin kolmen Tumpun rakentaminen samoihin aikoihin PIK:n prototyypin kanssa. Ensimmäinen mikkeliläinen kone, OH-YHB, valmistui ja lensi ensilentonsa maaliskuussa 1955. Kone tuhoutui tosin myös melko pian, ollen lentänyt vain 20 tuntia tuhoutuessaan Lappeenrannassa saman vuoden huhtikuussa
Seuraava kone, OH-YMC, valmistui viitisen vuotta myöhemmin heinäkuussa 1960. Kone myytiin myöhemmin Joensuuhun, mistä se siirtyi Helsinkiin ja lopulta Lappeenrantaan.[4]
Viimeinen mikkeliläisten tumppu, OH-YMD, valmistui kesäkuussa 1966, ja varastoitiin 1970-luvulla. Kone kunnostettiin ja palautettiin rekisteriin vuonna 1990, jonka jälkeen kone myytiin Lappeenrantalaisomistuksesta Helsinkiin vuotta myöhemmin.[4] Konetyypin edustajia oli kaikkiaan kaksi Suomen ilma-alusrekisterissä vuonna 2015, koneet OH-YHC ja -YHE.[1]
Myöhemmät koneet olivat prototyyppiin verrattuna noin 40 kilogrammaa raskaampia, ja olivat alkuun taitolentokiellossa. Kiellosta haluttiin myöhemmin eroon, mutta aikavieviin lujuuslaskuihin ei koettu olevan aikaa. Kesällä 1967 Tumppu OH-YMC kuormattiin 417 kilogramman lentomassaan, ja Tapio Kilpinen lensi koneen rasitustestit liikenneministeriön ilmailuosaston edustajana. Positiiviselle puolelle raja asetettiin 5,5 g:n voimaan ja negatiiviselle -1,5 g:n voimaan.[4]
Käyttö
Koelento-ohjelma
Tuolloin noin 50 lentotunnin kokemuksen omannut Kai Mellén lensi Tumpun 15-minuuttisen ensilennon 15. maaliskuuta 1953 Jämillä. Valtion lentokonetehtaan koelentäjän Esko Halmeen piti alun perin lentää OH-YMA -rekisteritunnuksen saaneen prototyypin ensilento, mutta Halmeen myöhästymisen vuoksi Mellén päätti jättää odottelun sikseen ja lentää itse ensilennon, jolta saatu ensivaikutelma oli positiivinen. Suunnittelijoiden mieliä vaivanneista mahdollisista puutteista huolimatta koneen lento-ominaisuudet osoittautuivat odotettua paremmiksi, eikä aerodynaamisia muutoksia tarvittukaan. Jämillä lennettiin vielä saman päivän aikana muutama lyhyt lento, minkä jälkeen Mellén lensi koneen Tampereen kautta Malmin lentokentälle Helsinkiin. Koelennot jatkuivat ja koneeseen tehtiin pieniä muutoksia siihen tulleiden pikkuvikojen korjaamiseksi. Vielä saman kuun lopulla konetta esiteltiin kutsuvierastilaisuudessa muun muassa professori Bernard Wuolleelle, hallitussihteeri K. T. B. Koskenkylälle ja PIKn ensimmäiselle puheenjohtajalle, Jorma Serlachiukselle. Paria kuukautta myöhemmin, vappuna 1953, koneella lennettiin Helsingin yllä ylioppilaiden tempauksessa, johon osallistui myös Akateemisen lentokerhon Praga E.114 -lentokone OH-PRB. PIK lensi prototyypillä ensimmäisten koelentojen jälkeen varsin perusteellisen yhdysvaltalaisiin CAR part 3 -lentokelpoisuusvaatimuksiin pohjautuneen koelento-ohjelman. Koneella lensi myös Tekniikan Maailma -lehden toimittaja Eero Juurikkala, jonka kirjoittama artikkeli koneesta julkaistiin lehden numerossa 5/1960.[3]
Aktiivikäyttö
PIK käytti tunnuksella OH-YMA lentänyttä prototyyppiä vuoteen 1966. Käytövuosiensa aikana se peruskorjattiin ja moottori vaihdettiin tehokkaampaan 75 hevosvoiman Continental-moottoriin. Koneella lennettiin useissa Suomen- ja Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa sekä vierailtiin Keski-Euroopassa saakka. Prototyyppi esiintyi myös taitolentonäytöksissä muun kaluston ollessa huollossa. PIK:n Tumppu esiintyi myös Edvin Laineen Tuntematon sotilas -elokuvassa sekä saksalaisessa 08/15-sotaelokuvasarjassa.[3]
Rakenne
pienoiskuva|Tumppu Suomen ilmailumuseossa Vantaalla.
Tumpun puurakenteinen siipi oli pienen kärkivälinsä ansiosta yksiosainen, ja muodoltaan trapetsimainen. Sen profiileina olivat tyvessä NACA 2415 ja kärjessä NACA 4409R. V-kulmaa oli viisi astetta ja geometristä kiertoa 2,8 astetta. Rungossa käytettiin nokkapeltejä lukuun ottamatta kantavaa vanerikuorirakennetta. Koneessa oli lieriömäinen 65 litran polttoainesäiliö, joka oli kiinnitetty vöillä eturungon kaareen. Laskuteline koneistettiin puolen tuuman junanvaunun jousesta eikä siinä ollut jarruja. Kannus oli ohjattava.[2] Continental A65-8 -moottoristen koneiden käynnistys tapahtui potkurista heittämällä.[3]
Tekniset tiedot

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma 3: PIK-sarjan lentokoneet| location = Kerava| publisher = Omakustanne| year = 1995| isbn = 951-96866-1-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Polyteknikkojen ilmailukerhon ilma-alukset
Luokka:Suomalaiset yleisilmailukoneet
Luokka:1950-luvun yleisilmailukoneet