Painaminen on tapa muodostaa kuva sileälle alustalle, useimmiten paperille tai kankaalle.
Historia

Kirjapainotaito teki tiedon monistamisesta nopeaa ja ennen kaikkea halpaa. Kirjapainotaitoa on sanottu yhdeksi maailman suurimmista keksinnöistä. Kirjapainotaito mahdollisti ihmisen käsityksen muokkaamisen itsestään ja maailmasta ympärillään. Lukutaito ja kirjapainotaito kehittyivät yhdessä. Ilman kirjapainotaitoa eivät yliopistotkaan olisi kehittyneet. Niinpä kirjapainoja nousi sinne missä oli yliopistoja.
Puupiirrokset
Euroopassa kirjapainotaidon edeltäjänä oli puupiirrospaino, joka joko kulkeutui Eurooppaan Kiinasta tai keksittiin itsenäisesti. Puupiirrospainossa kirjapainotuotteita tehtiin kaivertamalla sivu (tai kuva) puulevylle ja käyttämällä sitä monistamiseen. Näin tehtiin muun muassa pyhimystenkuvia selityksineen (ns. biblia pauperum). Puupiirrospainotekniikka sopi merkittävästi paremmin kiinalaiselle kirjoitukselle, jossa erilaisia merkkejä on hyvin suuri määrä, kuin latinalaiselle merkistölle.
Puulaattoja käytettiin Egyptissä kankaan painantaan jo neljännellä vuosisadalla. Puulaatoilla painamista kutsuttiin tarsh arabiaksi. Puupiirrosmenetelmällä painettiin rukouksia ja amuletteja. Painolaattoja tehtiin myös tinasta, lyijystä ja poltetusta savesta. Vaikka puupiirrosten painaminen tuli Marokon kautta Eurooppaan, metallisten irtokirjainten käyttö levisi luultavasti lähi-idän kautta Kiinasta.[1]
Paperi
Marokon Fèsissä, Al-Karaouinen yliopistossa tarvittiin paperia kirjoja varten. Ibn Battutan mukaan Fès al Balissa oli 1300-luvulla "400 myllynkiveä paperin valmistusta varten". Paperia vietiin täältä Al-Andalusiin Iberian niemimaalle, kunnes paperin valmistus levisi myöhemmin kirjapainotaidon mukana muualle Eurooppaan.[2]
Irtokirjasin
Kirjapainotaidon suuri mullistus Euroopassa oli irtokirjasimien keksiminen 1400-luvulla, jolloin samaa kirjasinta voitiin käyttää yhä uudelleen ja uudelleen monien ja erilaisten kirjapainotuotteiden tekemiseen. Kiinassa sama tekniikka oli kehitetty jo aiemmin, keksijäksi mainitaan Huanggangissa syntynyt Bi Sheng (990–1051).[3] Bi Shengin keksintö syntyi 1041...1048 jaa. ja hänen painolaitteessa käytetyt kirjasimet oli valmistettu kiinalaisesta posliinista.
Kirjapainotaidon eurooppalaisena keksijänä pidetään Johannes Gutenbergiä. Hän alkoi valaa kirjasimia metallista. Irtokirjasimet nopeuttivat sivun tekemistä olennaisesti verrattuna siihen, että jokainen sivu olisi kaiverrettu erilliseksi puu- tai metallilevyksi.
Gutenberg ja hänen liikekumppaninsa Johann Fustin apulainen Peter Schöffer paransivat kirjasinten valantaa ja painomustetta. Vuonna 1462 sekä Gutenbergin että Fust-Schöfferin kirjapainot paloivat. Tästä seurasi työmiesten hajaantuminen Euroopan eri maihin ja samalla kirjapainotaidon leviäminen.
Latomakone
Uusi mullistus kirjapainossa tapahtui latomakoneen myötä. Aikaisemmin latojat olivat kirjapainossa laittaneet kirjasimet yksitellen painolevyihin. Sellainen painaminen oli erittäin työlästä. Vuonna 1886 Ottmar Mergenthaler esitteli New York Tribunen kustantajille kehittämänsä latomakoneen. Kone teki seitsemän ammatitaitoisen latojan työn kooten painolevylle automaattisesti rivin kirjasimia, ”a line o’ types”, josta menetelmä sai nimen Linotype. Latojat vastustivat kiihkeästi latomakoneita, mikä hidasti huomattavasti Linotypen yleistymistä. Pitkällä aikavälillä kehitys ei kuitenkaan ollut pysäytettävissä. Latomakonetta on kiittäminen muutaman kolikon hintaisista sanomalehdistä ja tavallisten ihmisten ostettavissa olevista kirjoista ja sitä kautta lukutaidottomuuden vähittäisestä katoamisesta.[4]
Painokone

Painokone on lehtien, kirjojen, esitteiden ja pakkausten painamiseen käytettävä laite. Painokoneita on monia erityyppisiä, ja ne soveltuvat eri tarkoituksiin. Painokoneet voidaan perinteisesti luokitella muun muassa käytettävän materiaalityypin mukaan, ns. arkkipainokoneisiin ja rotaatiokoneisiin, joiden paperi syötetään rullalta. Arkkipaino on yleisempää kirjojen ja pakkausten painamisessa, esimerkiksi sanomalehdet tehdään rotaatiopainoissa. Erilaisia painomenetelmiä ovat muun muassa
offset
flexopaino
syväpaino
kohopaino
seripaino (silkkipaino)
tampopaino.
Digitaaliset painomenetelmät
Nykyään perinteisten painomenetelmien rinnalle ovat tulleet erilaiset digipainomentelmät, jolloin kyseessä on painoaihion tulostaminen suoraan paperille. Tulostusmenetelminä on tällöin elkografia, elektrofotografia, elektrografia, ionografia, magnetografia, mustesuihku ja termografia, joista yleisimpiä ovat elektrofotografia ja mustesuihku. Myös termografiaa saatetaan käyttää esimerkiksi kuittien tulostamiseen.
Painotekniikan muutos vaikutti 1980-luvulla esimerkiksi Englannissa koko painetun median rakenteeseen. Uudet mediakeisarit, esimerkiksi Rupert Murdoch, nousivat valtaan ja irrottivat lehden ja sen painamisen. Digitaalisesti ladottu lehti voitiin tuolloin painattaa, missä se on edullisinta. Tämä paransi lehtien kannattavuutta ja johti päälehtien omistuksen suurempaan keskittymiseen. Digitaalinen painaminen ja nettilehdet ovat puolestaan tuoneet uusia toimijoita esille kirjojen ja lehtien julkaisussa.
Nettilehdet ovat kasvattaneet suosiotaan 2007-2012. Ilkka Herlin perusti Uuden Suomen uudestaan yksinomaan nettilehtenä vuonna 2007. Esimerkiksi New York Timesin ja Kauppalehden nettiversiot ovat muuttuneet maksullisiksi vuosina 2011 ja 2012, mikä on uusi ilmiö nettilehtien kentällä, kun aikaisemmin niiden ansaintalogiikka perustui mainoksiin. Samalla vuosikymmenellä nettilehdet ovat muuttumassa sovelluksiksi, joita voidaan käyttää erilaisilla tietokoneilla ja älypuhelimilla ilman Internet-selainta. Tämä edustaa uutta kehityssuuntaa lehtien jakelussa.
Painokonemerkkejä
Heidelberg
MAN Roland
Ryobi
Wifag
Komori
Goss
KBA
Historia Pohjolassa
Ensimmäinen Ruotsissa painettu kirja on vuodelta 1483. Vanhin Suomea varten tilattu painettu kirja on vuonna 1488 Lyypekissä painettu Missale Aboense, ja ensimmäinen suomenkielinen kirja Tukholmassa vuonna 1542 tai 1543 painettu Mikael Agricolan Abckiria. Suomen ensimmäinen kirjapaino perustettiin Turun Akatemian yhteyteen vuonna 1642. Sen perusti tukholmalainen kirjapainaja Peder Eriksson Wald (1603–1653). Kirjapainotoiminta oli kuitenkin Suomessa niin pienimuotoista, että aluksi kirjasimet Turun kirjapainossa riittivät vain puolen sivun painamiseen kerralla. Muualla Euroopassa kirjapainoja toimi yleisesti suhteellisen pienissäkin kaupungeissa. Turun toinen kirjapaino perustettiin vuonna 1668 ja Viipurin kirjapaino vuonna 1689.[5]
Kirjanpainajat Suomessa 1600-1700 -luvuilla [6][7][8]

Painotekniikka
Kohopaino
Offsetpaino
Rotaatiopaino
Syväpaino
Flexopaino
Seripaino
Digipaino
Paperi
Katso myös
Graafinen tekniikka
Inkunaabeli
Kemigrafia
Tallennetuotanto
Turvapaino
Typografia
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Jäntti, Yrjö A.| title = Kirjapainotaidon historia| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1940}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Popp, Georg (toim.)| title = Hengen jättiläiset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1960}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardberg, Carl-Rudolf| title = Kirjapainotaito Suomessa I| location = Helsinki| publisher = Helsingin Graafillinen Klubi| year = 1949}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardberg, Carl-Rudolf| title = Kirjapainotaito Suomessa II| location = Helsinki| publisher = Helsingin Graafillinen Klubi| year = 1957}}
Viitteet

Aiheesta muualla

. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura)
. EU:n neuvoston sanasto
. Aboa Vetus et Ars Nova.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kuritus tarkoittaa toimenpiteitä, joilla yritetään pakottaa toinen ihminen, ihmisryhmä tai eläin järjestykseen tai noudattamaan sääntöjä, tilanteessa, jossa sääntörikkomus on tapahtunut tai tapahtumaisillaan. On tyypillistä, että kurituksen kohde on alistetussa asemassa.
Kuri-sanaan viittaavaa kuritus-käsitettä on käytetty useissa yhteyksissä, ja käyttötarkoituksestaan riippuen sillä on tarkoitettu hieman eri asioita. Kuri viittaa useimmissa käyttötarkoituksissaan toisen ihmisen tai ihmisryhmän aikaansaaman ulkoisen pakon ja vallankäytön, usein fyysisen väkivallan tai sen uhan avulla luotavaan järjestykseen (esm. kirkkokuri, koulukuri, puoluekuri, sotilaskuri, vrt. kurinalaisuus). Myös suomalaiset sananlaskut ja Raamattu tuntevat kurituksen "Joka kuritta kasvaa, se kunniatta kuolee." Sananlaskujen kirjassa asia on ilmoitettu hieman toisin sanoin ”Joka vitsaa säästää, se vihaa lastaan; mutta joka häntä rakastaa, se häntä ajoissa kurittaa” (Snl. 13:24).
Usein kurituksella tai ruumiillisella kurituksella tarkoitetaan erityisesti lapsen pahoinpitelyä, jolla tähdätään kasvatuksellisen päämäärän saavuttamiseen fyysisen väkivallan keinoin. Ruumiillinen kuritus kiellettiin valtion kouluissa jo 6. kesäkuuta 1914[1]. Suomessa keskustelua ruumiillisen kurituksen oikeutuksesta ja tarpeellisuudesta käytiin erityisen vilkkaana 1970-luvun lopussa. Suomessa vanhempien kuritusoikeus poistettiin rikoslaista 1979, ja vuonna 1984 alussa ruumiillinen kuritus kiellettiin kokonaan toisena maana maailmassa.[2] Ruotsissa kuritus kiellettiin jo vuonna 1979, jota ennen sitä ei ollut kielletty yhdessäkään maassa. Suomen laissa lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta asetetaan kasvatukselle seuraava tavoite: "Lasta tulee kasvattaa siten, että lapsi saa osakseen ymmärtämystä, turvaa ja hellyyttä. Lasta ei saa alistaa, kurittaa ruumiillisesti eikä kohdella muulla tavoin loukkaavasti."[3][4][5]
Kuritus Suomen lainsäädännössä

Suomessa lasten ruumiillinen kuritus kiellettiin vuonna 1984.[6]
Lainsäädäntö Suomessa lähtee siitä, että lapsilla on samat oikeudet tulla suojelluksi väkivallalta kuin aikuisilla. Lapsiin kohdistuva väkivalta, myös ruumiillinen kuritus, ovat rikoslain mukaan pahoinpitelyä, tai törkeää pahoinpitelyä, mikäli siitä seuraa lapsen vammautuminen. Alle 18-vuotiaaseen kohdistunut tai lähisuhteessa tapahtuva lieväkin pahoinpitely on virallisen syytteen alainen rikos. Tämä merkitsee sitä, että virallinen syyttäjä voi vaatia tekijän tuomitsemista rangaistukseen, vaikkei pahoinpitelyn uhri sitä vaatisikaan. Lastensuojelulain mukaan jokaisella valtion, kunnan ja seurakunnan työntekijällä on velvollisuus ilmoittaa ilmeisessä lastensuojelun tarpeessa olevasta lapsesta kunnan lastensuojeluun.
Alun perin rikoslaissa (39/1889) määrättiin, että jos 7–15-vuotias lapsi oli syyllistynyt rikokseen, vanhempain tahi sen, jonka hoidossa ja valloissa lapsi on, tai toimeenpanevan viranomaisen pitää sitä huoneessa toteensaatavasti kurittaa.[7] Pahoinpitelyä koskevassa luvussa säädettiin, että jos kurittaja on kuritusvaltaansa käyttäessään saattanut kuritetulle ainoastaan vähäisen vamman tai ei vammaa ollenkaan, ei rangaistusta tullut tuomita.[8] Siltä, joka kuritti aiheettomasti, voitiin riistää edusmiesoikeus.
Kuritusväkivalta Suomessa

Lastensuojelun keskusliitto on esittänyt, että kurituksen sijaan puhuttaisiin kuritusväkivallasta, koska kyseessä on selkeästi rikos, väkivalta, joka kohdistuu puolustuskyvyttömään lapseen. Sanan kehitti liiton erityisasiantuntija Heikki Sariola.
Sekä uusimman valtakunnallisen lapsiuhritutkimuksen (Ellonen ym. 2008) "Lasten ja nuorten väkivaltakokemukset"[9] että aikuisilla tehtyjen tutkimusten mukaan (esim. Lastensuojelun keskusliiton Omnibus-tutkimus [10] naiset ja äidit käyttävät ruumiillista väkivaltaa lasten kasvatuksessa miehiä useammin. Yleisempiä lapsiin kohdistuvia väkivaltaisia tekoja ovat tukistaminen ja näpsäyttäminen tai lyöminen esimerkiksi kasvoihin tai sormille. Nämä ovat myös tekoja, joihin naiset tutkimusten mukaan syyllistyvät miehiä useammin.
Naiset näyttävät kyllä asennetasolla vastustavan lapseen kohdistuvaa kuritusväkivaltaa miehiä yleisemmin (naiset 19 %, miehet 32%), mutta tekojen tasolla he kuitenkin käyttävät lapsiin kohdistuvaa kuritusväkivaltaa useammin kuin miehet. Esimerkiksi lähes 60 prosenttia naisista tukisti lastaan, miesvastaajista puolet. Naiset myös esimerkiksi näpäyttävät lastaan sormille miehiä useammin (naiset 33%, miehet 27%). On huomattava, että erot miesten ja naisten käyttäytymisen välillä ovat tilastollisesti merkitseviä. Niin sanottuun piiskaamiseen eli selkään tai takamukseen lyömiseen erilaisilla välineillä miehet ja naiset syyllistyvät yhtä usein.[10][11].
Naisten väkivaltaisessa käytöksessä näyttäisi korostuvan erityisesti omien tunteiden ja impulssikontrollin heikko hallinta[12], kun pinna palaa lyödään lasta[10][11]. Tämä piirre on tullut esiin myös muussa naisten tekemässä perheväkivallassa.[13]
Suomalaiset näyttävät muutenkin hyväksyvän lapseen kohdistuvan väkivallan. Esimerkiksi ns. piiskaamista puolet vastaajista pitää ruumiillisena kurituksena, ei pahoinpitelynä. Myös lapsen tukistaminen on yleistä, 62 prosenttia ja läimäyttäminenkään ei 40 prosentin mielestä ole väkivaltaa vaan ruumiillista kurittamista. 50% suomalaisista tukistaa lapsiaan, 27% näpäyttää sormille, 16% läimäyttää, 12% nipistävää ja 7% piiskaa lapsiaan.
Jopa hengenvaarallista vauvan tai lapsen ravisteluakaan ei kolmasosa suomalaisista pidä pahoinpitelynä.[10][11]
Kuritus mustan kasvatuskulttuurin ilmentymänä
Kuritus on osa ns. mustaa pedagogiikkaa ja -kasvatuskulttuuria, ja sen puolustamisessa helposti sotketaan pakon ja väkivallan käsitteet olettaen, että lapsen pakottamisen tulisi tarkoittaa tahallista kivun aiheuttamista tai äärimuodossaan lapsen pahoinpitelyä rangaistustarkoituksessa. Usein mustan kasvatuskulttuurin ja -pedagogiikan alueella tarjotaan myös selitysyrityksinä keinotekoisen niukkoja vaihtoehtoja, kuten "On parempi kurittaa ja rakastaa lasta kuin jättää hänet täysin heitteille"[3][4][5]. (Tämä on argumentaatiovirhe nimeltä dilemman virheasettelu – oletetaan, ettei lastenkasvatuksessa ole muita vaihtoehtoja kuin pahoinpitely ja laiminlyönti).
Väkivallan kierre näyttää toimivan myös mustan kasvatuskulttuurin ylläpitävänä voimana, koska itse ollaan saatu selkäsaunoja, perinnettä on oikeus jatkaa, eli vahinko voidaan panna kiertoon. Tämä on tutkimuksissakin todettu ilmiö: uhrit, joita lapsuudessa on pahoinpidelty jopa luunmurtumiin saakka, saattavat aikuisina puolustaa kokemaansa väkivaltaa[3][14]. He toteavat ansainneensa kurituksen, koska olivat niin villejä tai tottelemattomia. Lapset, joita on kuritettu ruumiillisesti nuorina, käyttävät itse aikuisina myös herkästi väkivaltaa omiin lapsiinsa ajattelematta väkivallan mielekkyyttä kasvatuksessa.
Kurituksen vaikutukset lapsen kehitykseen
Väkivalta, joko fyysinen (kivun tuottaminen lapselle) tai sosiaalinen (lapsen nöyryyttäminen, pelkotilojen luominen uhkailemalla tai pelottelemalla) saa lapsessa aikaan toisaalta vihaa ja uhmareaktion, ja toisaalta ristiriitaisen signaalin: ihminen, joka muodostaa hänelle kaikkein läheisimmän ihmissuhteen, aiheuttaakin hänelle turvattomuutta ja mielipahaa. Mikäli fyysinen kipu sekä siihen liittyvä henkinen väkivalta on riittävän voimakas, tuloksena tavallisesti on kaiken oma-aloitteisuuden lannistuminen ja sokea alistuminen: lapsi katsoo, että hän on täysin vanhempansa armoilla ja tottelee tätä väkivallan pelosta. Tällä saadaan myös aikaan sokea tottelevaisuus: lapsi tottelee aikuista vain, koska aikuinen sanoo niin; hänen oma moraalintajunsa ja käsityksensä oikeasta ja väärästä jäävät täysin kehittymättä. Samoin väkivalta antaa hänelle signaalin, että on täysin sosiaalisesti hyväksyttävää, että isommat lyövät, tukistavat ja hakkaavat pienempiään. Kurittaminen vaikuttaa tuhoisasti empatiakyvyn kehittymiseen: väkivaltaisen kasvatuksen saaneet lapset syyllistyvät itse muita helpommin väkivaltarikoksiin, koulukiusaamiseen ja omaisuusrikoksiin kuin ne, joita ei ole kasvatettu ruumiillisella kurituksella. He eivät kykene eläytymään toisen ihmisen asemaan ja kokemaan, miltä heistä tuntuu, koska he ovat sisäistäneet väkivallan ikään kuin luonnollisena, asiaankuuluvan asiana, joka on täysin sallittu tapa setviä ihmissuhteita. Vanhempana (noin 10–12 vuoden iässä) kurittaminen saa aikaan sen, että lapsi omaksuu ns. spartalaisen moraalin: kaikkea saa tehdä, mutta kiinni ei saa jäädä ja oikean ja väärän ymmärtämisen sijaan suuntaa henkiset resurssinsa siihen, miten ei jää kiinni tai miten kykenee välttämään rangaistuksen.
Ruumiillista kuritusta käsittelevä tutkimus voidaan summata lyhyesti: kurituksesta ja väkivallasta on lapselle pelkkää haittaa. Kurituksella ei saavuteta mitään kasvatuksellista hyötyä, ja sen avulla saadaan vain joko silmänpalvontaa tai sokeaa tottelevaisuutta ilman omaa harkintakykyä. Väkivalta traumatisoi, lisää nuoruus- ja aikuisiän aggressiivisuutta, ja haitat ulottuvat aikuisikään saakka[3][5][14]. Esimerkiksi suomalaisessa Lea Pulkkisen tutkimusryhmän pitkittäistutkimuksessa on tullut esiin, että myönteistä kehitystä tukeviksi kasvuolojen piirteiksi todettiin vanhempien hyvä keskinäinen suhde, lapsen hyvä suhde isäänsä, äidin huolehtivuus ja kannustavuus sekä vanhempien kielteinen suhtautuminen ruumiilliseen kuritukseen. Kurituksen vahingollisuus on tutkimuksellisesti hyvin selkeä.[15]
Lastentautiopin professori Carole Jenny arvioi 2008, että lapsena koetun pahoinpitelyn ja trauman vaikutus voi ulottua jopa 50 vuoden päähän mielenterveysongelmina, alkoholismina tai sydän- ja verisuonisairauksina.[16]
Katso myös
Väkivalta
Perheväkivalta
Pahoinpitely
Lapsen kaltoinkohtelu
Lapsen hyväksikäyttö
Vauvan ravistelu
Ruumiinrangaistus
Lähteet

Kirjallisuutta
Miller, Alice: Alussa oli kasvatus. (Am Anfang war Erziehung, 1980.) Suomentanut Mirja Rutanen. WSOY, Helsinki 1985. ISBN 951-0-12888-0
Miller, Alice: Murra vaikenemisen muuri. (Abbruch der Schweigemauer.) Suomentanut Leena Vallisaari. WSOY, Helsinki 1991. ISBN 951-0-16981-1
Mitgutsch, Waltraud Anna: Joka vitsaa säästää. (Die Züchtigung, 1985.) Suomentanut Liisa Ryömä. WSOY, Helsinki 1989. ISBN 951-0-15512-8
Aiheesta muualla

Luokka:Lastensuojelu
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko fyysinen kuritus laillista EU:n alueella?


Isère [izɛʁ] on 286 kilometriä pitkä Rhônen sivujoki Kaakkois-Ranskassa,[1] Rhône-Alpesin hallintoalueella. Se saa alkunsa Italian rajan Alpeilta, läheltä Val d'Isèren laskettelukeskusta, ja laskee Rhôneen Pont-de-l'Isèressä. Joen sivujokiin kuuluvat Arly, Arc ja Drac. Isèren departementti on saanut nimensä joen mukaan.
Isère virtaa seuraavien departementtien ja kaupunkien poikki:
Savoie: Bourg-Saint-Maurice, Albertville
Isère: Grenoble
Drôme: Romans-sur-Isère
Lähteet

Luokka:Ranskan joet
Luokka:Rhônen vesistö


Claude Giroux (s. 12. tammikuuta 1988 Hearst, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka toimii NHL-joukkue Philadelphia Flyersin kapteenina. Häntä pidetään yhtenä maailman parhaimmista keskushyökkääjistä ja Flyersin keulakuvana. Giroux on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta pelasi vuosina 2008–2011 enimmäkseen laitahyökkääjänä, joukkueen runsaan keskushyökkääjä-tilanteen takia. Hän laukoo oikealta. Pienikokoisen ja monipuolisen hyökkääjän vahvuudet ovat peliälyssä, mailankäsittelyssä ja pelinteossa. Hänen vahvuuksiinsa kuuluvat myös ylivoimapeli ja laukaus. Heikkoudet ovat pienen koon vuoksi kulmatilanteissa.[1]
Ura
Junioriura
Giroux aloitti jääkiekon kotikaupungissaan Hearstissa ja pelasi Bantam A:ta Hearst Lumber Kingsissä (NOHA) kaudella 2001–2002. Perhe muutti Orleansiin  kesällä 2002.[2] Siellä hän pelasi Major Bantam AA:ta ja Minor Midget AA:ta Cumberland Baronsissa ja oli joukkueen paras pistemies kausina 2002–2003 ja 2003–2004.[2] Hän oli varauskelpoinen OHL:ään vuonna 2004, mutta jäi ilman varausta.[3] Kaudella 2004–2005 Giroux pelasi Cumberland Gradsissa. Vaikka häneltä jäi väliin suurin osa kaudesta mononukleoosin takia, 48 ottelussa syntyi 40 pistettä. Giroux nimettiin CJHL:n vuoden tulokkaaksi. Tästä huolimatta häntä ei vieläkään varattu OHL:ään.[2]

Vapaana agenttina Giroux kutsuttiin QMJHL:n Gatineau Olympiquesin harjoitusleirille try-outille, ja sai pian sopimuksen. Tulokaskaudellaan Olympiquesissa Giroux oli joukkueen paras pistemies tehden 69 pelissä tehot 39+64=103 ja valittiin QMJHL:n vuoden tulokkaaksi. Philadelphia Flyers varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 22. pelaajana vuoden 2006 NHL:n varaustilaisuudessa.[1]
Kaudella 2006–2007 Olympiquesin varakapteenina toiminut Giroux voitti jälleen joukkueen pistepörssin tehoilla 48+64=112. Hän pelasi loppukaudella myös viisi ottelua Flyersin farmijoukkue Philadelphia Phantomsissa AHL:ssä. Heinäkuussa 2007 Giroux teki Flyersin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen.[4]
Giroux aloitti kauden 2007–2008 Olympiquesissa. Hän pelasi kaudella kaksi NHL-ottelua Philadelphia Flyersissa, jonka jälkeen hänet lähetettiin takaisin Olympiquesiin. Giroux debytoi NHL:ssä 19. helmikuuta 2008 Ottawa Senatorsia vastaan ja oli joukkueen ensimmäinen laukoja voittomaalikilpailussa.[5] Olympiquesissa Giroux oli runkosarjassa kolmatta kertaa peräkkäin joukkueen paras pistemies, tällä kertaa tehoilla  38+68=106. Hän sijoittui koko QMJHL:n pistepörssissä toiseksi Mathieu Perreaultin jälkeen. Pudotuspeleissä Giroux johdatti joukkueen mestaruuteen tehden 19 pudotuspeliottelussa mielettömät tehot 17+34=51, tehden uuden seuraennätyksen. Hänet palkittiin pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana Guy Lafleur Trophylla. Lisäksi Giroux valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen.[1]
Ammattilaisura
Harjoitusleirin päätteeksi Flyers lähetti Girouxin kauden 2008–2009 alussa AHL:ään Philadelphia Phantomsiin.[1] Hän sopeutui ammattilaistasolle hyvin, ja joulukuussa 2008 hänet valittiin kuukauden tulokkaaksi. Giroux kutsuttiin NHL:ään joulutauon jälkeen ja pelasi siellä loppukauden. 31. joulukuuta hän teki ensimmäisen pisteensä NHL:ssä syöttämällä Jeff Carterin osuman Vancouver Canucksia vastaan. Giroux teki avausmaalinsa 27. tammikuuta 2009 Florida Panthersin Tomáš Vokounin taakse. Giroux teki debyyttikaudellaan NHL:ssä runkosarjassa 42 ottelussa tehot 9+18=27 ja kuudessa pudotuspeliottelussa tehot 2+3=5.[1]
Flyers oli sekavassa tilanteessa valtaosan kaudesta 2009–2010. Giroux oli suurimman osan kaudesta toisen lupaavan pelaajan James van Riemsdykin keskushyökkääjä. Joukkue nousi vaikeuksista huolimatta viimeisen ottelun voiton turvin pudotuspeleihin, kun se voitti voittomaalikilpailussa New York Rangersin Girouxin tehdessä voittomaalin. Giroux teki pudotuspelien avauskierroksella paljon pisteitä New Jersey Devilsiä vastaan, jonka Flyers pudotti otteluvoitoin 4–1. Seuraavalla kierroksella Flyers teki historiaa nousemalla sarjassa 3–0-tappioasemasta jatkoon seitsemässä pelissä edeten idän konferenssifinaaleihin Montreal Canadiensia vastaan. Flyers eteni otteluparista jatkoon otteluvoitoin 4–1 ja kohtasi Stanley Cup -finaaleissa Chicago Blackhawksin. Giroux teki finaalien kolmannessa pelissä 4–3-voittomaalin jatkoajalla. Flyers hävisi finaalit 4–2, kun Chicago voitti kuudennen pelin jatkoajalla. Giroux teki pudotuspeleissä 23 ottelussa tehot 10+11=21 ja nousi NHL:n tietoisuuteen.
Kuukausi kauden 2010–2011 alusta Giroux teki Flyersin kanssa kolmivuotisen sopimuksen, joka takasi hänelle 3,75 miljoonan dollarin kausitulot.[6] Tammikuussa 2011 Giroux valittiin NHL:n tähdistöotteluun. Hän teki lopullisen läpimurron tehden 82 ottelussa tehot 25+51=76 ja pudotuspeleissä 11 ottelussa tehot 1+11=12.[1] Hän oli sekä runkosarjan, että pudotuspelien paras pistemies Flyersin pudotessa toisella kierroksella Boston Bruinsille.

Flyersin kaupattua Jeff Carterin ja Mike Richardsin kesällä 2011, Girouxille asetettiin rooli joukkueen ykköskeskushyökkääjänä kaudelle 2011–2012. Richardsin ja Carterin lähdön jälkeen Giroux'sta tuli toiseksi pisimpään Flyersissä pysynyt pelaaja ja hänestä tehtiin joukkueen varakapteeni. Giroux'n ketju sai kyseisellä kaudella lempinimen G-line, jossa pelasivat Giroux'n lisäksi Jaromír Jágr ja Scott Hartnell. Giroux johti NHL:n pistepörssiä suurimman osan kaudesta, ja häntä pidettiin tähdistöottelun aikaan ykkösvaihtoehtona voittamaan NHL:n runkosarjan arvokkaimmalle pelaajalle annettavan Hart Memorial Trophyn.[7] Hän jäi runkosarjan päätteeksi kuitenkin 16 pistettä Hart Trophyn voittaneen Jevgeni Malkinin taakse. 13. huhtikuuta 2012 Giroux teki ensimmäisen kypärätemppunsa pudotuspelien ensimmäisen kierroksen toisessa ottelussa Pittsburgh Penguinsia vastaan.[8] Hän teki samassa ottelussa kuusi tehopistettä ja teki Flyersin seurannätyksen eniten Stanley Cupin pudotuspeliottelussa pisteitä tehneenä pelaajana.[8] Flyersin pudotettua Penguinsin sai se vastaansa itäisen konferenssin välierässä New Jersey Devilsin. Sarjan neljännessä ottelussa Giroux taklasi Dainius Zubrusia päähän ja sai yhden pelin pelikiellon.[9] Flyers putosi viidennessä pelissä, Giroux'n ollessa joukkueen tehokkain pelaaja runkosarjassa (78 ottelussa tehot 28+65=93) ja pudotuspeleissä (10 ottelussa tehot 8+9=17). Giroux johti pudotuspelien pistepörssiä vielä kaksi viikkoa Flyersin putoamisen jälkeen. Kauden jälkeen Giroux'n molemmat ranteet operoitiin; oikea murtuneen ruston takia ja vasen poistamaan murtuneet luut.[10] Hän myöhemmin väitti Sidney Crosbyn huitoneen mailallaan ranteitaan aloituksissa useasti ensimmäisen kierroksen sarjassa Penguinsia vastaan.[11] Kesäkuussa 2012 Giroux valittiin NHL:n palkintogaalassa Las Vegasissa NHL-pelisarjan uusimman version NHL 13 -pelin kanteen. Hänestä tuli ensimmäinen Flyers-pelaaja sitten Eric Lindrosin, joka on päässyt pelin kanteen.[12][13]
NHL:n työsulun 2012–2013 ajaksi Giroux ja joukkuetoveri Daniel Brière pelasivat Saksan DEL-liigassa Eisbären Berlinissä.[14] Yhdeksännessä pelissään hän sai vamman kaulaan ja olkapäähän, jota pelättiin aluksi aivotärähdykseksi.[15] Giroux palasi Pohjois-Amerikkaan ja ei pelannut enää työsulun aikana. Työsulun loputtua Giroux'sta nimettiin Flyersin historian 19. kapteeni 15. tammikuuta 2013 korvaamaan pitkäaikaisesti loukkaantunut Chris Pronger.[16]
Tynkäkausi 2012–2013 lähti Giroux'lta vaatimattomasti käyntiin, kun hän teki 13 ensimmäisessä ottelussa vain seitsemän pistettä.[17] Giroux'n kausi kääntyi päälaelleen kun myös alisuorittanut Jakub Voráček siirrettiin hänen ketjuunsa. 12. helmikuusta runkosarjan loppuun Giroux oli sarjan neljänneksi tehokkain pelaaja.[17] Hän teki 48 ottelussa tehot 13+35=48, mutta ei auttanut Flyersia pudotuspeleihin, joista se jäi ensimmäisen kerran pois sitten kauden 2006–2007.
Heinäkuussa 2013 Giroux teki Flyersin kanssa kahdeksanvuotisen ja 66,2 miljoonan dollarin jatkosopimuksen.[18]
Flyersin ja Giroux'n kausi 2013–2014 lähti huonosti käyntiin, kun Flyers voitti kahdeksasta pelistä vain yhden ja Giroux sai ensimmäisissä 15 pelissään seitsemän syöttöpistettä. Myöhemmin Giroux ja Flyers paransivat otteitaan. Giroux'n kausi lähti kunnolla nousuun sen jälkeen, kun hänet jätettiin yhtenä kovimmista nimistä ulos Kanadan maajoukkueesta Sotsin olympialaisissa 2014. Runkosarjan päättyessä Giroux oli tehoilla 28+58=86 NHL:n pistepörssin kolmas Sidney Crosbyn ja Ryan Getzlafin jälkeen. Flyers pääsi vuoden tauon jälkeen takaisin pudotuspeleihin, mutta tippui ensimmäisellä kierroksella New York Rangersille. Giroux oli ehdolla toisen kerran urallaan Hart Trophyyn ja myös Ted Lindsay Awardiin, jotka molemmat hävisi Crosbylle.
Maajoukkueura

Giroux pelasi MM-kilpailuissa vuosina 2013, 2015 ja 2017 Giroux valittiin Kanadan kolmen parhaan pelaajan joukkoon maan voittaessa kultaa 2015.[1]
Giroux pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008 voittaen kultaa. Hän oli tehoilla 2+4=6 Kanadan toiseksi paras pistemies kahden muun pelaajan kanssa.[1]
Tilastot

2005–2006Gatineau OlympiquesQMJHL693964103641751520242006–2007Gatineau OlympiquesQMJHL6348641124952572Philadelphia PhantomsAHL51126–––––2007–2008Gatineau OlympiquesQMJHL55386810637191734516 JMM72468Philadelphia FlyersNHL20000–––––2008–2009Philadelphia FlyersNHL42918271462356Philadelphia PhantomsAHL3317173422–––––2009–2010Philadelphia FlyersNHL82163147232310112142010–2011Philadelphia FlyersNHL8225517647111111282011–2012Philadelphia FlyersNHL7828659329108917132012–2013Eisbären BerlinDEL9415196–––––Philadelphia FlyersNHL4813354822–––––MM8358122013–2014Philadelphia FlyersNHL8228588646724622014–2015Philadelphia FlyersNHL8125487336–––––MM10371042015–2016Philadelphia FlyersNHL7822456753601122016–2017Philadelphia FlyersNHL8214445838–––––WCup100002017–2018Philadelphia FlyersNHL8234681022061232MM10246410 kauttayhteensäNHL7382144636773286924416537
Lähteet
 at
 at
 at
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Luokka:Jääkiekon maailmanmestarit
Luokka:Philadelphia Flyersin pelaajat
Luokka:Philadelphia Flyersin varaamat pelaajat
Luokka:Vuonna 1988 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Daimler-Motoren-Gesellschaft tai lyhyesti DMG oli saksalainen, moottoreita ja ajoneuvoja vuosina 1890–1926 valmistanut yhtiö. Yhtiön perustivat Gottlieb Daimler ja Wilhelm Maybach ja sen ensimmäinen sijaintipaikka oli Cannstattissa (nykyisin Bad Cannstatt, Stuttgartin metropolin sisällä oleva itsehallinollinen alue). Gottlieb Daimler kuoli vuonna 1900. Vuonna 1903, alkuperäisten toimitilojen tuhouduttua tulipalossa, yhtiön liiketoiminta siirrettiin Untertürkheimiin (nykyisin Stuttgartin metropolin sisällä oleva itsehallinollinen alue) ja edelleen Berliiniin, vuonna 1922. Yhtiöllä oli tuotantolaitokset myös Marienfeldessä (nykyinen Berliinin metropolin kaupunginosa) sekä Sindelfingenin kaupungissa, lähellä Stuttgartia.
Yhtiön alkuperäinen toiminta-ajatus oli valmistaa bensiinikäyttöisiä moottoreita, mutta Wilhelm Maybachin ja Emil Jellinekin välisen sopimuksen myötä valmistettiin myös pieni erä kilpa-autoja, jotka menestyivät hyvin. Tästä innostuneena yhtiö päätti, vuonna 1902, aloittaa Mercedes-nimisten autojen valmistuksen. Tämän jälkeen autojen valmistus kasvoi ja niistä tuli DMG:n päätuote. Yhtiö valmisti elinaikanaan useita eri malleja.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeisen Saksan talouslaman johdosta DMG yhdistyi vuonna 1926 Benz & Cie. -yhtiön kanssa, muodostaen Daimler-Benz AG -nimisen yhtiön, joka valmisti ajoneuvoja Mercedes-Benz -nimellä. Vuonna 1998 yhtiö fuusioi itseensä amerikkalaisen Chrysler Corporationin ja sen nimeksi tuli DaimlerChrysler. Vuonna 2007 tapahtuneen Chryslerin poismyynnin jälkeen yhtiön nimi muutettiin muotoon Daimler AG.
Daimler, Maybach, ja DMG:n synty

Vuonna 1882 sekä Gottlieb Daimler että Wilhelm Maybach erosivat Nikolaus Otton Deutz AG Gasmotorenfabrik -yhtiön palveluksesta. Heinäkuussa 1887 Daimler osti Cannstattista entisen metallivalimon tilat, pinta-alaltaan liki 3000 neliömetriä. Täällä he aloittivat venemoottoreiden valmistuksen ja heidän kehittämänsä "Neckar"-jokivene nousi suureen suosioon. Vuonna 1890 he perustivat oman, moottoreita valmistaneen yhtiön, Daimler-Motoren-Gesellschaft (DMG). Yhtiön tarkoituksena oli valmistaa pieniä, nopeakäyntisiä moottoreita, Daimlerin ja Maybachin aiemmin kehittämien moottoreiden suunnitelmia hyödyntäen. Yhtiö myi myös muille valmistajille Daimlerin moottoreiden valmistus- ja myyntioikeuksia.[1]
DMG ajautui kuitenkin taloudellisiin vaikeuksiin, koska moottoreiden myyntimäärät eivät olleet riittäviä ja lisenssioikeuksien tuotot jäivät suunniteltua vähäisemmiksi. Rahoittajien vaatimuksesta yksityinen yhtiö muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1890. Yhtiön hallitukseen tulleet rahoittajien edustajat eivät uskoneet Daimlerin ja Maybachin visioihin moottoroitujen vaunujen valmistuksesta ja laajensivat paikallismoottoreiden tuotantoa. Hallitus jopa suunnitteli yhtiön fuusioimista Otton Deutz AG:n kanssa. Tämä oli yksi syy jonka vuoksi Daimler ja Maybach irtisanoutuivat yhtiöstä, toinen oli Daimlerin ja Maybachin halu keskittyä visioimansa auton suunnitteluun.[1]
Vuonna 1892 Maybach esitteli ensimmäisen "Phönix"-moottorinsa, joka oli aiempia versioita kehittyneemmällä kaasuttimella varustettu, kaksisylinterinen rivimoottori.[2]
Vaikka DMG myi samaan aikaan paikallis- ja venemoottoreita läpi Euroopan, yhtiön kassatilanne ei ollut hyvällä tolalla. 1890-luvun puolivälin paikkeilla Daimlerin hyvä ystävä ja liikekumppani Frederick Simms lupasi järjestää DMG:lle tilauksia ja lisärahoitusta, ehdolla että Daimler, Maybach ja hän itse saisivat paikan yhtiön johtokunnasta. Vuonna 1896 Daimlerin ja Maybachin yritystoiminta yhdistettiin DMG:n kanssa. Daimler oli 1895 esitellyt kaksisylinterisellä moottorilla varustetun "Vis-á-Vis" -mallin, jonka valmistus siirtyi nyt DMG:n vastuulle. Vuonna 1897 esiteltiin DMG:n ensimmäinen nelipaikkainen tonneau-malli, Daimler Phönix, jonka moottori oli asennettu ajoneuvon etuosaan.
Gottlieb Daimler menehtyi vuonna 1900. Tämän jälkeiset DMG:n menestyksekkäät "Mercedes"-mallit perustuivat Wilhelm Maybachin, Emil Jellinekin suositusten ja ideoiden pohjalta, suunnittelemiin kilpa-autoihin. Daimlerilla kilpailleen Wilhelm Bauerin kuolemaan johtaneen onnettomuuden myötä Jellinek halusi DMG:n kehittävän modernimman ja turvallisemman kilpa-auton. DMG:n suurena asiakkaana ja samalla johtokunnan jäsenenä hänen onnistui muokata yhtiön johtokuntaa enemmän automobiilimyönteiseksi. Maybach jatkoi yhtiön palveluksessa suunnittelijana vuoteen 1909, jonka jälkeen hänen paikalleen nimettiin Gottlieb Daimlerin vanhin poika Paul.
Austro-Daimler

DMG perusti elokuussa 1899, silloisen Itävalta-Unkarin alueelle, tytäryhtiön nimeltä Österreichische Daimler-Motoren-Commanditgesellschaft Bierenz Fischer u. Co , nimen pituuden vuoksi yhtiön nimestä käytettiin yleisesti muotoa Austro-Daimler.
Ranska
Vuonna 1890 ranskalainen Panhard & Levassor valmisti ensimmäisen autonsa, jonka voimanlähteenä oli lisenssivalmisteinen Daimler-moottori. Eräs heidän asiakkaistaan, Armand Peugeot, alkoi myös itse valmistaa autoja, jotka oli varustettu Panhard & Levassorin valmistamilla moottoreilla. Peugeot osti Daimlerin moottoreiden lisenssioikeudet Panhard & Levassorilta ja sai autoillaan menestystä erityisesti Saksan markkinoilla.
Iso-Britannia

Vuonna 1890 Frederick Simms aloitti Lontoossa Daimlerin venemoottoreiden myynnin. Vuonna 1893 hän perusti yhtiön nimeltä Daimler Motor Syndicate Ltd, josta muutaman mutkan jälkeen kasvoi brittiläisen autoteollisuuden ensimmäinen suuryhtiö Daimler Company.
Yhdysvallat
Vuosina 1888–1905 New Yorkin Long Islandilla toiminut Daimler Motor Company myi Daimler-moottoreita jokivene- ja huvijahtikäyttöön sekä myös maakulkuneuvojen voimanlähteeksi. Yhtiö myös ilmeisesti valmisti itse yhden henkilöauton. Vuosina 1905–1907, Daimler Manufacturing Company -nimellä toiminut yhtiö valmisti lisenssillä saksalaiseen Mercedes-mallistoon perustuvia autoja.
Venetuotanto

Daimler ja Maybach olivat aloittaneet yhtiönsä toiminnan vuonna 1886 "Neckar"-jokiveneiden valmistuksella. Tämä maailman ensimmäinen moottorivene oli nopea ja ketterä. Pituutta sillä oli 4,5 metriä ja se kykeni parhaimmillaan kuuden solmun nopeuteen. Vene oli DMG-yhtiön ensimmäinen kaupallinen menestys, jonka suosiota edesauttoi aikakauden olematon maantieverkko. Veneiden ja venemoottorien valmistus oli DMG:n ydinliiketoimintaa, jota varten Berliinin Marienfeldiin rakennettiin oma tuotantolaitos vuonna 1902.
Ilmalaivat ja kiinteäsiipiset lentokoneet
Daimler valmisti ensimmäisen bensiinikäyttöisen ilmalaivamoottorinsa vuonna 1888. Vuodesta 1899 vuoteen 1907 DMG toimitti Maybachin suunnittelemia moottoreita zeppeliineihin. Wilhelm Maybach jätti DMG:n vuonna 1909, jonka jälkeen hän perusti poikansa Karlin kanssa Luftfahrzeug-Motorenbau GmbH -nimisen yhtiön.
Ensimmäisen maailmansodan aikana yhtiön Sindelfingenin tehdas valmisti sekä lentokoneita että lentokonemoottoreita.
Lentokonemallit
Daimler D.I
Daimler G.I
Daimler L11
Daimler L14
Toiminnan kasvu vuosina 1902–1918

Vuosisadan vaihteen jälkeen DMG:n automobiilien myynti lähti hyvään kasvuun, etenkin Emil Jellinekille valmistettujen, Maybachin suunnittelemilla Daimler-Mercedes -moottoreilla varustettujen kilpa-automallien myötä. Näiden kilpa-autojen pohjalta kehitettiin malli Mercedes 35 PS. Tuotanto kasvoi ja keskittyi yhtiön Untertürkheimin tehtaille. Vuonna 1902 DMG valmisti ensimmäiset virallisesti "Mercedes"-nimeä kantavat mallit. Mercedes-Simplex -malliston huipulla oli 60 PS, auto jossa yhdistyivät parhaat sen aikakauden kilpa-autojen ja matkavaunujen ominaisuudet. Nimen jälkiosalla "Simplex" haluttiin kuvata Mercedeksen käytön helppoutta. 60 PS kykeni 120km/h huippunopeuteen ja se asetti tason jota muut autonvalmistajat, kuten Berliet, Rochet-Schneider, Martini, Ariel, Star ja FIAT, pyrkivät tavoittelemaan. Yhdysvalloissa, New Yorkin Long Islandilla sijainnut, pianovalmistaja William Steinwayn omistuksessa ollut Daimler Motor Company valmisti luultavasti yhden auton. Simplex-mallien menestyksen myötä DMG:n työvoiman määrä kasvoi vuodessa 821:sta (1903) 2200:een (1904).
Vuodet 1906–1913 olivat yhtiön toiminnassa kasvun aikaa, osittain myös, koska ulkopuolisten toimittajien osuutta auton valmistamisen komponeneteista vähennettiin ja siirryttiin omaan valmistukseen. Mekanisaation lisääminen nosti vuosittaisen suoritustason 0,7 autosta per vuosi per henkilö, kymmeneen autoon vuodessa per henkilö.
Vuosina 1910–1924 yhtiö käytti Mercedes-moottorien ohella myös amerikkalaisen insinöörin Charles Knightin suunnittelemaa luistiventtiilimoottoria, jota valmistettiin lisenssillä, nimellä Mercedes-Knight.
Vuonna 1907 DMG valmisti maailman ensimmäisen sarjatuotantoisen nelivetoisen henkilöauton, nimeltä Dernburg-Wagen, tilaajansa Bernhard Dernburgin mukaan. Dernburg oli Saksan siirtomaa-asioista tuolloin vastannut poliitikko, ja hän halusi saada siirtomaiden huonoissa tieolosuhteissa liikkumaan kykenevän ajoneuvon. DMG loi tuotteelle iskulauseen "Allradantrieb für den Alltagsbetrieb", eli "Jokapyöräveto jokapäiväiseen käyttöön. DMG ei ollut maailmassa ensimmäinen nelivetotekniikan käyttäjä. Hollantilainen autonvalmistaja Spyker oli esitellyt nelivetoisen mallinsa Spyker 60 HP:n jo vuonna 1903, mutta kyseinen auto oli kaksipaikkainen kilpa-auto.
Vuonna 1909 yhtiö otti käyttöön kolmisakaraisen tunnuksensa. Sakarat kuvaavat yhtiön kolmea toimintasektoria: Maalla - Merellä - Ilmassa.
Vuonna 1911 Daimler-Motoren-Gesellschaft listautui Frankfurtin arvopaperipörssiin.
Cannstatt
Alkuperäiset Cannstattin tehtaat tuhoutuivat tulipalossa heinäkuun 10. päivän vastaisena yönä, vuonna 1903. Tulipalossa tuhoutui rakennusten lisäksi 93 loppuun valmistettua Mercedes-autoa, mikä oli neljännes yhtiön vuosituotannosta, kaikki autojen valmistukseen tarvittavat koneet ja työkalut sekä pieni ajoneuvohistoriallinen museo, jossa säilytettiin muun muassa Gottlieb Daimlerin valmistamaa ensimmäistä moottorikäyttöistä maakulkuneuvoa, Reitwagen-moottoripyörää.
Marienfelde
Lokakuussa 1902 DMG avasi uuden tuotantolaitoksen Berliinin eteläpuolelle. Sen tarkoitus oli keskittyä yksinomaan vene- ja merimoottoreiden valmistukseen. Vuonna 1905 tehtailla alkoi kuorma-, linja- ja paloautojen valmistus. Alueesta muodostui 1900-luvun alun Saksassa tärkeä autoteollisuuden keskittymä ja myös muuta teollisuutta siirtyi samalle alueelle. Ensimmäiset saksalaiset panssarivaunut, malliltaan Sturmpanzerwagen A7V, valmistettiin vuosina 1917–1918 DMG:n Marienfelden tehtailla.
Untertürkheim
Untertürkheim oli sijainniltaan teollisuudelle ihanteellisella paikalla, Neckar-joen ja Stuttgart-Ulm -rautatien varrella. Alueelle oli valmistunut vesivoimalaitos vuonna 1900. DMG oli suunnitellut uuden tehdasalueen käyttöönoton sijoittuvan vuoteen 1905, mutta Cannstattin tehtaiden täydellinen tuhoutuminen tulipalossa vuonna 1903, pakotti yhtiön kiirehtimään laitosten valmistumista. Keväällä 1904 Untertürkheimista tuli DMG:n päätoimipaikka, yhtiön hallinnon muuttaessa myös sinne. Vuonna 1913 tehdasalueen pinta-ala oli 22 hehtaaria ja ensimmäisen maailmansodan aikana alue ja työvoiman määrä kasvoivat edelleen. Alueelle oli keskitetty kaikki autojen valmistukseen liittyvä toiminta, lähtien metallivalimoista ja sahalaitoksesta ja päättyen autojen viimeistelyyn. Vuonna 1925 alueelle siirtyi myös ajoneuvojen suunnitteluosasto.
Sindelfingen
Yhtiön kolmas tuotantokeskus valmistui vuonna 1915. Sotatoimien vuoksi tehdas keskittyi lentokoneiden ja lentokonemoottorien valmistukseen. Tuotantoon kuului muun muassa Mercedes D III -moottori, joka oli ensimmäisen maailmansodan aikan kaikkein yleisin voimanlähde saksalaisissa lentokoneissa. Sodan jälkeen rauhanehdot määräsivät lentokonetuotannon lopetettavaksi ja tehdas siirtyi valmistamamaan maakulkuneuvoja.[3]
Saksan talousahdinko
DMG oli ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Weimarin Tasavallassa yksi avainyhtiöistä. Yhtiö kolminkertaisti pääomansa vuonna 1920, tekemällä 100 miljoonan osakkeen annin. Vuonna 1922 yhtiön pääkonttori muutti Untertürkheimista takaisin Berliiniin. Weimarin Tasavallan taloudellinen alamäki oli kuitenkin kaoottinen ja inflaatio laukkasi jättiharppauksin. Tämän vuoksi kotimaan tilaukset olivat todella olemattomissa lukemissa ja vienti muualle Eurooppaan kangerteli sodan jälkeisen inflaation vuoksi. Vuonna 1923 DMG valmisti vain 1020 yksikköä (moottorit, ajoneuvot). Selvityäkseen yhtiö valmisti muun muassa Mercedes-polkupyöriä ja kirjoituskoneita ja painatti jopa omaa rahaa. Daimlerin valmistamat kirjoituskoneet olivat DMG (Daimler-Motoren-Gesellschaft)-merkkisiä. (Mercedes-kirjoituskoneita valmisti Mercedes Büromaschinen-Werke AG).
Daimler-Benz ja Mercedes-Benzin synty
Selvityäkseen sodan jälkeisistä talousongelmista, Benz & Cie. oli ehdottanut DMG:lle fuusiota jo vuonna 1919, mutta ajatus ei saanut DMG:n hallituksessa tuolloin kannatusta. Talouden ahdingon pahentuessa, yhtiöt neuvottelivat vuonna 1924 uudestaan ja sopivat yhteistyösopimuksen, joka olisi voimassa vuoteen 2000 asti. Sopimuksen mukaan yhtiöt yhtenäistäisivät tuotteidensa designin, tuotannon, toimitukset, myynnin ja markkinoinnin, mutta yhtiöt olisivat edelleen itsenäisiä toimijoita omine tuotemerkkeineen.
Heinäkuussa 1926 yhteistyösopimusta syvennettiin ja DMG sekä Benz & Cie. fuusioituivat Daimler-Benz AG:ksi, jonka pääkonttori sijaitsisi Untertürkheimin tehtaiden yhteydessä.
Yhtiön valmistamien ajoneuvojen nimeksi annettiin "Mercedes-Benz". Nimeen oli yhdistetty DMG:n tuotteen nimi ja Karl Benzin sukunimi. Yhtiön uusi tavaramerkki muodostui DMG:n kolmisakaraisesta tähdestä jota ympäröi Karl Benzin perinteisen logon laakeriseppele ja teksti Mercedes-Benz. Fuusiota seuranneena vuonna yhtiön myymien yksiköiden määrä kolminkertaistui lukemaan 7918. Samana vuonna yhtiö aloitti dieselmoottorilla varustettujen hyötyajoneuvojen valmistuksen.
Lähteet

DMG road cars, 1886–1926s — next »Daimler (1886–1899)Motorized Carriage · Steel-wheel car · Belt-driven car · Motorized taxi · Phoenix · Phoenix racing carMercedes (1900–1926)35PS · 8/11 PS · 12/16 PS · 15/20 PS · 14/30 PS · Simplex · 38PS · 39PS · 55PS · 8PS · 28PS · Knight · 22PS · 35PS (1905) · 37PS · 12/32 PS · 28/95 PS · 6/25/40 PS · 10/40/65 PS · 15/70/100 PS · 24/100/140 PS

*


Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede


Leia Organa on yhdysvaltalaisen elokuvaohjaaja George Lucasin luoma kuvitteellinen hahmo Tähtien sota -elokuvissa, jota näytteli Carrie Fisher.[1][2][3]
Tähtien sodan alkuperäisessä trilogiassa hahmo oli Alderaanin prinsessa, Imperiumin senaatin jäsen ja Kapinaliiton tukija sekä Han Solon rakastajatar. Hän paljastui myöhemmin Luke Skywalkerin kaksoissisareksi sekä Anakin Skywalkerin ja senaattori Padmé Amidalan tyttäreksi. Esiosatrilogian lopussa, Padmén kuoltua synnytyksessä ja Anakinin käännyttyä Darth Vaderiksi, Alderaanin senaattori Bail Organa ja kuningatar Breha Organa adoptoivat Leian. Jatkotrilogiassa Leia on Vastarinnan kenraali ja johtaa taistelua Ensimmäistä ritarikuntaa vastaan. Lisäksi hänellä ja Hanilla on poika nimeltä Ben, joka kääntyi Voiman pimeälle puolelle ja otti itselleen nimen Kylo Ren.
Star Wars Legends -jatkumossa Leia on koulutettu jedimestari ja Uuden tasavallan valtionpäänainen. Hänellä on kolme lasta: Jaina Solo, Jacen Solo ja Anakin Solo.
Esiintymiset

Kaanon
Alkuperäinen trilogia
Esiintyessään ensi kerran vuoden 1977 elokuvassa Tähtien sota, Leia Organa on Alderaanin prinsessa ja senaattori Galaktisen Imperiumin senaatissa. Darth Vader vangitsee hänet alukseltaan Tantive IV:ltä, missä hän toimii Kapinaliiton vakoojana. Vader vangitsee hänet ja vaatii Imperiumin voimakkaan aseen, Kuolemantähden, varastettuja piirustuksia. Leia oli kuitenkin piilottanut ne astromekaanikkodroidi R2-D2:n sisään, joka lähetettiin protokolladroidi C-3PO:n mukana läheiselle planeetta Tatooinelle etsimään jedimestari Obi-Wan Kenobi.
Leialta vaaditaan kapinallisten olinpaikkaa ja antaa erään hylätyn tukikohdan sijainnin. Tästä huolimatta, Kuolemantähden komentaja, suurmoffi Tarkin, määrää Alderaanin tuhottavaksi. Lopulta Luke Skywalker, Han Solo, Obi-Wan, wookiee Chewbacca ja droidit pelastavat hänet. Kun he pakenevat Obi-Wanin uhrattua henkensä, he ottavat Yavinin taisteluun, jossa Luke tuhoaa Kuolemantähden X-siipihävittäjällään. Massanin temppelissä Yavin IV -kuussa, prinsessa ojentaa pelastajille ja taistelun sankareille Alderaanin vapaudenmitalit.
Imperiumin vastaiskussa on kulunut kolme vuotta Yavinin taistelusta. Leia Organa on muiden kapinallisten kanssa jääplaneetta Hothilla. Hän auttaa evakuoimaan tukikohdan Imperiumin joukkojen hyökätessä. Hän pakenee Hanin, C-3PO:n ja Chewbaccan kanssa Millennium Falconilla ja onnistuvat asteroidivyöhykkeellä torjumaan Imperiumin TIE-hävittäjät, mutta Falconin hyperajomoottori vaurioituu. Romanssi Leian ja Hanin välillä alkaa kukkia tämän jälkeen. He saapuvat Pilvikaupunkiin aluksen korjausta varten, mutta Lando Calrissian luovuttaa heidät Darth Vaderille, joka aikoo käyttää heitä syöttinä. Hania käytetään myös koekappaleena karboniittijäädytyksessä ja Leia tunnustaa sitä ennen tunteensa tälle. Vader luovuttaa Hanin palkkionmetsästäjä Boba Fettille.
Myöhemmin Lando auttaa Leiaa, Chewbaccaa ja droideja pakenemaan. Chewbacca kuitenkin yrittää kuristaa Landon, eikä Leiakaan huoli hänen apuaan. Paon aikana hän aistii Luken olevan pulassa ja palaa pelastamaan hänet. Luke oli kohdannut valosapelitaistelussa Vaderin ja menettänyt toisen kätensä. Leia vie hänet sairaalaosastolle, missä Luke saa keinotekoisen käden.[2]
Jedin paluussa, vuosi Pilvikaupungin tapahtumien jälkeen, Leia, Chewbacca, Lando, Luke, C-3PO ja R2-D2 matkaavat Tatoinelle pelastaakseen Hanin Jabba the Huttilta. Leia esittää palkkionmetsästäjää, joka luovuttaa Chewbaccan Jabballe. Aluksi hän tekee käytöksellään vaikutuksen Jabbaan, mutta vapautettuaan Hanin karboniitista Jabba tekee hänestä uuden orjatytön ja pakottaa käyttämään kultaisia ”bikineitä”. [3] Luken surmattua rancor-hirviö, Jabba aikoo heittää hänet, Hanin ja Chewbaccan kuolemaan sarlaccille. Naamioitunut Lando auttaa Luken, Hanin ja Chewbaccan pakoon. Leia puolestaan kuristaa Jabban ketjullaan kuoliaaksi, minkä jälkeen R2-D2 vapauttaa hänet. Luke tuhoaa huvipurren.[3]
Valmistautuessaan viimeiseen taisteluun Imperiumia vastaan Endorissa, Luke paljastaa Leialle olevansa hänen kaksoisveljensä ja että Darth Vader on heidän isänsä. Aluksi Leia ei halua uskoa sitä, mutta tajuaa Luken puhuvan totta. Leia ja han johtavat kapinalliset viimeiseen taisteluun, samalla kun kapinallisten laivasto hyökkää toiselle Kuolemantähdelle. Leia haavoittuu lievästi, mutta auttaa kapinallisia ja näiden kanssa liittoutuneita ewokeja kukistamaan Imperiumin.[3]
Esiosatrilogia
Tähtien sota: Episodi III – Sithin kostossa, Padmé Amidala odotti Anakin Skywalkerin lapsia Kloonisotien lopussa. Elokuvan lopussa Padmé synnyttää Polis Massan sairaalassa kaksoset Luken ja Leian. Padmé kuolee synnytyksen jälkeen, ja Alderaanin senaattori Bail Organa adoptoi hänet suojellakseen häntä keisari Palpatinelta. Expanded Universen mukaan Leian syntymänimi on "Leia Amidala Skywalker", mutta virallinen aikajatkumo ei ole vahvistanut tätä.
Jatko-osatrilogia
Elokuvassa Star Wars: The Force Awakens Leia on kenraalina Vastarinnassa, Uuden tasavallan tukemassa järjestössä, joka vastustaa Imperiumin jäänteistä muodostunutta Ensimmäistä ritarikuntaa. Hän etsii Lukea, joka on kadonnut. Samasta syystä kuin miksi Luke oli kadonnut, Leia ja Han olivat erkaantuneet toisistaan. Heidän poikansa, Ben, joka oli myös yksi Luken jedioppilaista, oli kääntynyt Voiman pimeälle puolelle ja ryhtynyt yksinvaltias Snoken oppilaaksi nimellä Kylo Ren.
Leia tapaa jälleen Hanin ja Chewbaccan Takodanan taistelun päätyttyä. Vastarinnan kehittäessä suunnitelman ritarikunnan Tähdentappajatukikohdan tuhoamiseksi, Leia suostuttelee Hanin yrittämään käännyttää poikansa takaisin valoisalle puolelle. Leia itse jää taistelun ajaksi Vastarinnan tukikohtaan planeetta D’Qarille ja tuntee Hanin kuoleman Kylo Renin käsistä häiriönä Voimassa. Taistelun jälkeen R2-D2 herää ja BB-8:n avulla paljastaa Leialle ja muille Luken olinpaikan. Pian tämän jälkeen hän toivoo Voiman olevan Reyn kanssa, kun tämä lähtee Chewbaccan ja R2-D2:n kanssa Luken luokse.
Elokuvassa Star Wars: The Last Jedi Vastarinnan joukot evakuoivat itsensä D’Qarilta ja evakuoinnin jälkeen hän alensi Poe Dameronin komentajasta kapteeniksi, koska tämä oli käskemättä tuhonnut Ensimmäisen ritarikunnan Mandator IV -tähtitaistelulaiva Fulminatrixin ja siten aiheuttanut Vastarinnan kaikkien MG-100 StarFortress SF-17 -pommittajien tuhoutumisen. Kun Ensimmäinen ritarikunta jäljittää Vastarinnan ja tuhoaa komentoalus Raddusin komentosillan, jonka väki imeytyy avaruuteen, Leia pelastautuu Voiman avulla, mutta ajautuu heikkoon tilaan, minkä vuoksi vara-amiraali Amilyn Holdo ottaa Vastarinnan väliaikaisesti komentoonsa.
Toivuttuaan hän pysäyttää Poen kapinoinnin Holdoa vastaan. He evakuoituvat komentoalus Raddusin ja pakenevat pienillä U-55 -pelastusaluksilla mineraaliplaneetta Craitille, toivoen Ensimmäisen ritarikunnan vain menevän planeetan ohi ja voivansa itse kutsua Ulkokehän liittolaisiaan apuun. Mutta Vastarinta paljastuu, Craitin tukikohta joutuu hyökkäykseen kohteeksi eivätkä liittolaiset saavu auttamaan. Luken Voiman kautta luoma kuvajainen ilmestyy ja puhuu Leian kanssa ennen kuin menee pidättelemään Ensimmäistä ritarikuntaa. Kun Vastarinnan evakuointi planeetalta on valmis, hän ja Rey tuntevat Voiman kautta oikean Luken kuoleman Ahch-Tolla. Eloonjääneiden paetessa Millennium Falconilla, Leia uskoo, että kokemistaan menetyksistä ja Luken kuolemasta huolimatta Vastarinta nousee vielä uudelleen.
Näyttelijä Carrie Fisher kuoli äkillisesti 27. joulukuuta 2016, mutta kaikki hänen kohtauksensa elokuvaan The Last Jedi olivat tuolloin jo kuvattu.[4] Leia esiintyy kuitenkin Episodi IX:ssä jatko-osatrilogian aiemmista elokuvista pois jätettyä materiaalia käytettäen.[5][6]
Animaatiot
Teini-ikäinen versio prinsessa Leiasta teki esiintymisen Star Wars Rebelsin jaksossa "Prinsessa Lothalilla", esittäen Imperiumille tulleensa tekemään avustustyötä Lothalille, mutta aikoi todellisuudessa auttaa Ghostin ryhmää ja Ryder Azadia varastamaan Hammerhead-luokan risteilijöitä kapinallisille.[7] Kyseisessä jaksossa, hän suorittaa salaista tehtävää sarjan päähenkilöiden kanssa.[7]
Legends
Leia perusti Endorin taistelun jälkeen Uuden Alderaanin, turvapaikan Alderaanin selviytyjille. Leia Organa Solo hallitsi sekä vanhaa että uutta Alderaanin järjestelmää itsensä ja lastensa muodostaman aatelissuvun kautta. Hänen biologisen isänsä, Anakin Skywalkerin, henki yritti ottaa yhteyttä Leiaan ja pyytää anteeksiantoa teoilleen. Leia oli aluksi pitkään katkera hänelle Imperiumin auttamisesta, mutta antoi anteeksi löydettyään isoäitinsä, Shmi Skywalkerin, päiväkirjan ja saatuaan lisätietoa isänsä menneisyydestä. Leia sai myös Lukelta jedikoulutusta ja synnytti myöhemmin Hanille kaksoset Jaina ja Jacen, sekä vielä myöhemmin pojan nimeltä Anakin. Jacenista tuli kuitenkin myöhemmin sithlordi nimeltä Darth Caedus.

Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Tähtien sodan hahmot
Luokka:Kuvitteelliset prinsessat

Minkä ikäinen Luke Skywalker on Tähtien sota -elokuvissa?


Airsoft-ase eli muovikuula-ase on airsoft-peleissä käytettävä ase, joka ampuu pyöreitä läpimitaltaan 6 mm tai 8 mm kokoisia muovikuulia. Nykyisin suurin osa pelijärjestäjistä vaatii biomaatuvien kuulien käyttöä, sillä järjestäjät pyrkivät minimoimaan pelialueen luonnolle koituvat haitat. Airsoft-aseet ovat ulkonäöltään usein tarkkoja jäljennöksiä oikeista ampuma-aseista, toisin kuin paintball-aseet. Siksi airsoft-aseita käytetään myös elokuvien rekvisiittana.[1]
Airsoft-aseet jaetaan toimintaperiaatteen mukaan kolmeen luokkaan:
Kertaviritteiset, eli jousitoimiset, ”vemput”
Sähköviritteiset (AEG = Automatic Electric Gun, AEP = Automatic Electric pistol, ACM = Automatic Compact Machinegun, EBB = Electric BlowBack AES =Automatic Electric Shotgun)
Kaasuviritteiset (NBB = Non BlowBack, GBB = Gas BlowBack).
Asevalmistajia ovat on muuan muassa Tokyo Marui, A&K, Academy, AGM, AIM, Air, ARES, Both Elephant, Classic Army, Cyma, Dboys, Double Eagle,GSG, G&G, G&P, Lonex, Galaxy, HFC, ICS, Inokatsu, JG (Jing Gong), Kalash (Dboys AK-mallisarja), KHC, King Arms, KSC, Kuan-Ju Works, KWA, KWC, Lorcin, Madbull Airsoft, Maruzen, Marushin, Smokey’s, Springtime, SRC, Star, Swiss Arms/CyberGun, Systema, Tanaka, TOP, UHC, Umarex, VFC (ent. GB-tech), Warrior, Well, Real Sword ja Western Arms.
Kertaviritteiset aseet

Kertaviritteisen aseen toiminnalliset osat ovat piippu, sylinteri, mäntä, jousi ja liipaisinkoneisto.
Ase viritetään käsin vetämällä aseen virityskahva tai luisti taakse. Tällöin jousi puristuu kasaan, ja mäntä jää taka-asentoon. Sen jälkeen virityskahva tai luisti päästetään eteen, ja kuula siirtyy lippaasta piippuun. Näin ase on laukaisuvalmis. Ase laukaistaan vetämällä liipaisinta, jolloin kuula lähtee liikkeelle piipusta.
Kertaviritteisiä aseita eli ”vemppuja” valmistetaan useissa maissa kuten Kiinassa, Japanissa ja Taiwanissa. Hintahaitari on erittäin laaja. Kertaviritteisten pistoolien hinnat ovat noin 10–80 euroa, konepistoolit maksavat noin 20–120 euroa, rynnäkkökiväärit 80–200 euroa ja haulikot 20–100 euroa. Pulttilukkoiset tarkkuuskiväärit ovat kokonaan oma lukunsa; hyvä tarkkuuskivääri maksaa noin 300–1 000 euroa, ja viritysosat vievät hinnan jopa tuhansiin euroihin. Tarkkuuskivääriin kiinnitetään yleensä myös kiikaritähtäin, ja niiden hinnat vaihtelevat laadun ja ominaisuuksien mukaan, aivan kuten aseissakin.
Kalleimpia jousitoimisia-aseita, kuten tarkkuuskivääreitä, voidaan virittää yllättävän suurin tehoihin, jolloin kuulan lähtönopeus ja useimmiten myös kantama kasvaa. Kalliimpiin aseisiin on saatavilla tehojen nostamiseksi muun muassa normaalijousta jäykempiä jousia, lasertähtäimiä, valoja, liipaisinkoneistoja ja jousenohjaimia. Eräs viritysosa on tarkkuuspiippu, joka on useimmiten aseen oman piipun sisään sijoitettava, vakiopiippua tiiviimpi piippu, jolloin kuulan liikelle panevan ilman paine kasvaa. Monet aseet tarvitsevat kuitenkin vahvistusosia kestääkseen vahvempien jousten tuottaman iskuvoiman. Viritysosien hintoja kuvaa esimerkki Maruzen APS SV -tarkkuuskiväärin virityskustannuksista. Kivääri maksaa uutena noin 400 euroa, mutta raskaampiin virityksiin tarvitaan rahaa noin 700 euroa: 300 prosentin virityksellä varustettuun aseeseen tarvitaan ainakin uusi liipaisinkoneisto, sylinteri, jousi, jousenohjain ja mäntä, myös esimerkiksi tarkkuuspiippu.
Sähköviritteiset aseet

Sähköviritteisiä aseita sanotaan yleisimmin sähköaseiksi. Sähköase saa käyttövoimansa akusta (jännite pääasiassa 7,2; 7,4; 8,4; 9,6; 11,1 ja 14,8 V, mutta myös 10,8; 12,0; 13,2 tai 14,4 V käytetään), jonka virta johdetaan sähkömoottoriin. Tämä pyörittää rattaita, ja vetää männän taakse (puristaen jousen kasaan). Kaikki tämä tapahtuu rataslaatikossa eli ”mechassa” (), joka sisältää rattaat sekä joissakin malleissa myös sähkömoottorin, laakerit, jousen, jousenohjaimen, liipaisinkoneiston, sylinterin ja männän.
Pelikäyttöön riittävän laadukkaat sähkötoimiset pistoolit (AEP = Automatic Electric Pistol) saatiin markkinoille vuonna 2005. Nykyään tällä periaatteella toimivina on saatavilla sekä pistooleita (TM G18c, TM M93R ja TM USP) että minikonepistooleita (TM MP7A1, TM Vz61 Scorpion ja TM Mac-10). Myös useat ns. kiina-valmistajat ovat kopioineet Maruin AEP sarjaa. Edellä mainituissa toimii pienoiskokoon ahdettu rataslaatikko, joka on toimintaperiaatteeltaan isompien aseiden kanssa vastaava ja niitä pyörittää 7,2 voltin akulla varustettu moottori.
Maruilta on kuitenkin ilmestynyt ensimmäinen automaattinen haulikko (2015/2016). Se ampuu kuulia kuten haulikko, mutta sarjatulella kookkaamman lippaan kera.
Sähköviritteisiä aseita (kuten muitakin) voidaan myös modifoida, mikä tarkoittaa aseen muuntamista käyttäjälle mieleisemmäksi. Kustomoinniksi lasketaan jokainen sellainen aseeseen tehty muutos minkä jälkeen ase ei ole samanlainen kuin kaupan hyllyltä ostettaessa. Modifoitaessa aseen käyttömukavuutta, ergonomiaa, ulkonäköä, tehoa tai muuta ominaisuutta pyritään parantamaan.
Sähköaseet ovat pelikentillä yleisimpiä niiden helppouden ja käyttö/ylläpitokustannuksien vähäisyyden vuoksi; tämän takia niitä myös viritellään muita useammin.
Monet rakentavat itse airsoft-aseen. Se tehdään usein vanhan ja tunnetun mallin mukaan eli esim. suomikonepistooli tai joku muu historiallinen ase, joiden rakentaminen vaatii paljon aikaa ja rahaa.
Viriteltäessä (pätee myös jousiaseisiin) voidaan valita, minkä tehoiseksi ase halutaan. Sähkö- ja jousitoimisissa aseissa tehokkuuteen vaikutetaan ensisijaisesti jousen valinnalla. Eri valmistajien jouset on luokiteltu eri tavoin, eivätkä eri valmistajien samalle tasolle luokittelemat jouset välttämättä ole vertailukelpoisia, koska mitään yhtenäistä standardia ei ole. Kuitenkin virijousi on tavallista jousta jäykempi, mikä aiheuttaa sen, että tulinopeus (huom. ei sama kuin lähtönopeus) saattaa laskea. Tämä on korjattavissa ostamalla aseeseen tehokkaampi akku, jota kutsutaan tässä yhteydessä viriakuksi. Esimerkiksi yleisimmän 8,4 V korvaaminen 9,6 V akulla on tavallista, mutta viriakun käyttäminen aseessa mitätöi aseen takuun.
Harrastuksen alkuvaiheessa viritysrajat määritettiin yleensä Systeman jousien mukaan MXXX-tasolle (esimerkiksi M100 ja M120 kenties yleisin virijousi sähköaseissa). Valmistajien lisäännyttyä on siirrytty joko lähtönopeuteen tai mieluiten piipunsuulta mitattuun tehoon perustuviin rajoihin. Suomessa useimmat yhdistykset ovat asettaneet sarjatulella varustetuiden sähköviritteisten aseiden viritysrajaksi 1,6 J, jolloin 0,2 gramman painoisen kuulan lähtönopeus saa olla maksimissaan 126 m/s. Suomessa yleisimmät itselataavan eli puoliautomattisten aseiden lähtönopeudet ovat joko 150 tai 126 m/s. Tämä tarkoittaa jouleissa 2,25 tai 1,6 J. Kertaviritteisten, eli käytännössä pulttilukkoisten aseiden tehorajoitus on useimmiten 3 J eli 173 m/s 0,2 g kuulalla. Uusien AEG-aseiden hinnat ovat suomessa 200–800 euron tuntumassa ja AEP-aseiden yli 100 euroa. Mutta nykyään markkinoille on tullut enemmän tai vähemmän luotettavia kiinalaisvalmisteisia aseita, joiden hinnat ovat alhaisempia kuin ns. ”laadukkaiden valmistajien aseet”. Uusien kiinalaisvalmisteisien AEG-aseiden hinnat ovat suomessa 100–300 euron tuntumassa ja AEP-aseiden yli 40 euroa.
Kaasutoimiset aseet

Kaasuaseet luokitellaan kahteen alakategoriaan:
GBB ()
NBB ()
Aseet toimivat kutakuinkin samalla tavalla: kaasumännällä.
Yleensä lippaassa on kaasusäiliö, mutta halvemmissa malleissa ja revolvereissa tämä on aseen sisäinen.
Kaasutoimisia aseita on monen tyyppisiä: pistooleista konepistooleihin, konekivääreihin ja tarkkuuskivääreihin.
Airsoft-aseissa käytettävät kaasut
Kaasuaseissa käytetään ponnekaasuja, jotka yleensä sisältävät myös voiteluaineita.
Myynnissä on yleisesti kahta kaasua:
HFC134a-kaasu on tetrafluorietaania (CH2FCF3). Se on tällä hetkellä markkinoilta olevista airsoft-käyttöön tarkoitetuista ponnekaasuista teholtaan pienin. Tätä kaasua valmistavat muun muassa Tokyo Marui, KWC, KJ works ja KSC. HFC134a on Japanissa ainoa laillinen tähän tarkoitukseen käytettävä kaasuseos. Tämän takia suurin osa Japanissa valmistetuista aseista ei ilman muutostoimenpiteitä kestä muita ”vahvempia” ponnekaasuja.
Green gas on yleisnimitys Japanin ulkopuolelta tuleville ponnekaasuille, joiden pääaineena on propaani. Valmistajia on useita, moni tuote on Suomessa myyntikiellossa vaarallisen heikon pakkauksen johdosta. Green gasiin viitataan joskus HFC22-kaasulla. Tämä on virheellistä, sillä samantehoista, ympäristölle haitalliseksi luokiteltua HFC22-kaasua ei käytännössä saa enää mistään ja käytännössä kaikki markkinoilla olevat seokset perustuvat propaaniin ja butaaniin. Korkean paineen ansiosta tämä kaasu kuluttaa aseita nopeammin, tosin Suomen kylmässä ilmastossa (kaasujen paine riippuu lämpötilasta, mitä lämpimämpi, sen kovempi paine) aserikkoja tapahtuu vähemmän.
Nestekaasu (kauppanimi) on suurimmaksi osaksi propaanista koostuvaa kaasua, jota myydään yleisesti Suomessakin retkikeitinten ja grillien polttoaineena. Nämä kaasut toimivat airsoft-aseissa suunnilleen yhtä hyvin kuin green gas, ja muualla maailmassa niitä käytetäänkin paljon, sillä ne maksavat paljon vähemmän kuin kaukomaissa airsoft-käyttöön pullotettu kaasu. Tähän tarkoitukseen on saatavilla valmiita liittimiä, jotka eivät kuitenkaan sovi suomalaisiin pulloihin. Suomessa nestekaasun käyttö on erittäin harvinaista, sillä suomalaiset pullot ovat isoja, eikä valmiita liittimiä ole kaupallisesti saatavilla. Grillikäyttöön tarkoitetun kaasun käytön ongelmana on voiteluaineen puute. Airsoft-käyttöön tehdyissä kaasuissa on mukana silikoniöljyä voitelemassa aseen tiivisteitä.
Teoriassa kaasuaseet eivät toimi +2°C:n alapuolella, ja jotkut valmistajat poistavat takuun, jos asetta käytetään alle kahden asteen lämpötilassa. Käytännössä ainakin KWC-aseet toimivat jopa −25°C:ssa, joskaan eivät niin hyvin kuin lämpimässä. Nykyään valmistetaan CO2-kapseleilla toimivia aseita, jotka toimivat varmemmin pakkasella.
Kaasutoiminen Blowback (Gas Blowback)
Kaasutoiminen Blowback (GBB = Gas BlowBack) on airsoft-aseista toiminnaltaan autenttisin.
Ammuttaessa luisti iskee taaksepäin kuten oikeassakin aseessa ja palautuessaan se lataa seuraavan kuulan piippuun kunnes kuulat loppuvat lippaasta, ja luisti lukittuu taka-asentoon. Käyttövoimaa kaasutoimiseen aseeseen antaa yleensä aseen lippaaseen erillisistä pulloista täytettävä nestekaasu- tai hiilidioksidipatruuna, joskus myös ulkoisesta säiliöstä tuleva hiilidioksidi tai paineilma.
GBB-aseet vaativat muita säännöllisempää huoltoa, sillä niissä on paljon liikkuvia, lialle ja huonolle voitelulle herkkiä osia. Kaasunkulutus on luonnollisesti suurempaa GBB- kuin NBB-aseissa.
GBB-pistooleiden hintahaarukka on 65–300 €. GBB kivääreiden hinnat ovat n. 300–2 000 € väliltä.
Kaasutoiminen ei-blowback (Non-Blowback)
NBB-kaasuase (Non-BlowBack) on GBB-kaasuasetta yksinkertaisempi ja yleensä halvempi. Aseen luisti ei liiku ammuttaessa ja ase virittyy liipaisinta painamalla; samalla lippaasta nousee kuula koneistoon. NBB-aseet eivät ole kovinkaan herkkiä rikkoutumaan, koska niissä liikkuvien osien määrä on pieni ja koneisto yksinkertaisempi. Tehossa NBB-aseet eivät juurikaan häviä GBB-aseille.
Halvimmissa NBB-aseissa hop-up on kiinteä. Niissä käytetyistä materiaali- ja suunnitteluratkaisuista johtuen rakenne ei ole kovinkaan kestävä. Tällaisten aseiden käyttöikä ei yleensä ole kovin pitkä. Toisaalta markkinoilla on myös huomattavasti parempilaatuisia tuotteita, joissa on säädettävä hop-up ja joiden rakenne on huomattavasti kestävämpi.
Monet harrastajat suosivat tällaisia aseita koska ne ovat varmatoimisia ja, erityisesti äänenvaimentimen kanssa käytettyinä, myös hiljaisia.
Paineilmatoimiset aseet
Aivan ensimmäiset Airsoft-aseet toimivat esimerkiksi repussa kannettavalla paineilmapullolla. Paineilmatoimisia aseita valmistaa kaksi yritystä, SHOEI ja Sun Project. SHOEI on keskittynyt valmistamaan toisen maailmansodan aikaisten aseiden mukaelmia eli niin sanottuja replikoita ja Sun Project taas Colt-sarjan aseita.
Paineilmatoimiset aseet ovat sähkötoimisiin verrattuina hyvinkin kalliita: Ase yksinään saattaa maksaa saman verran kuin sähköase, mutta aseen lisäksi on hankittava paineilmalaitteisto (200–1000€).
Ennen kuin sähköaseet valtasivat markkinat, airsoft-maailman tunnetuimmat valmistajat olivat Asahi, JAC, MGC (Model Gun Company) sekä FTC (Falcon Toy Company). Edellä mainitut yritykset menivät konkurssiin. MGC (toy tec) meni konkurssiin tehtyään FN P90 aseen ilman tarvittuja lisenssejä. Ja koska tämä oli patentoitu malli, FN haastoi MGC:n oikeuteen. Yhtiö meni konkurssiin, mutta on noussut jaloilleen ja valmistaa nykyään paukkupatruuna-aseita.
Airsoft-aseiden tärkeitä osia
Rataslaatikko
Rataslaatikko () on alun perin Tokyo Maruin kehittämä konsepti, joka mahdollistaa esimerkiksi piipun vaihtamisen rattaisiin koskematta. Rataslaatikon sisällä on kolme ratasta: kartioratas (bevel gear), alennusratas (spur gear) ja viritinratas (sector gear) sekä mäntä, jousi, sylinteri, liipaisinkoneisto ja suutin. Joissakin versioissa moottori on kiinnitetty rataslaatikkoon.
Moottori
Moottori on useimmiten sijoitettu aseen pistoolikahvaan rataslaatikon alapuolelle. Se toimii akun antamalla 7,2–14,4 voltin jännitteellä ja on hyvin nopea. Aseet ampuvat yleensä 500–1 500 laukausta minuutissa. Moottori pyörittää koneistoa alennusrattaan kautta.
Hop-up -koneisto
Hop-up on piipun alkupäässä, yläpinnassa sijaitseva pieni kuminen tai metallinen nystyrä, joka antaa kuulalle takakierteen. Takakierre luo nostetta, mikä kaartaa kuulan lentorataa ylöspäin.
Useimmissa sähkö- ja kaasutoimisissa aseissa hop-up on säädettävä, jolloin aseessa voidaan käyttää eri painoisia kuulia ja säätää hop-up toimimaan aina optimaalisesti kunkin kuulalaadun kohdalla erikseen. Oikein säädettynä kierre vähentää painovoiman vaikutusta, ja kuula lentää suoraan lähes koko kantamansa. Jos taas hop-up on säädetty liian pieneksi, kuula ei voi vastustaa painovoimaa tarpeeksi, vaan putoaa nopeasti maahan.
Aseissa, jossa on kiinteä hop-up, on käytettävä siihen sopivia kuulia – väärän painoiset kuulat eivät lennä suoraan eteenpäin, vaan putoavat nopeasti maahan tai nousevat jyrkästi ylöspäin. Jos kuula on huonolaatuinen, se saattaa myös vaurioittaa hop-up -koneistoa.
Real-Cap -lipas
Niin sanottu Real-Cap lipas tarkoittaa lipasta, jossa on täsmälleen sama kapasiteetti kuin esikuvassaan, esim. M4/M16 30 kuulaa. Tämän tyylisten lippaiden käyttö lisää pelaamisen vaativuutta sekä taktisuutta ja pakottaa pelaajan ampumaan vain harkittuja laukauksia.
Low-Cap -lipas
Low-Cap -lippaat tunnetaan paremmin nimityksellä ”regu” eli yleisin käytettävä lipas. Low-Cap -lippaan kapasiteetti on aseesta riippuen yleensä 30–80 riippuen lippaan koosta.
Mid-Cap -lipas
Mid-Cap -lippaat ovat tavallisten lippaiden näköisiä ja toimivat melkein samalla periaatteella kuin tavallisetkin lippaat, mutta niissä lippaan sisällä oleva jousi/syöttömekanismi on kaksirivinen joten niihin mahtuu enemmän kuulia. Yleinen kuulakapasiteetti on 70–150 kuulaa. Näissä lippaissa on tavallista enemmän syöttöhäiriöitä.
Hi-Cap -lipas
Hi-Cap -lippaaseen (lyh. sanoista high capacity, ) mahtuu moninkertainen määrä kuulia tavalliseen lippaaseen verrattuna. Hi-Cap -lippaan pohjassa on kuulamylly, jota kiertämällä mylly syöttää lippaan säiliöstä kuulia aseeseen. Hi-Capin huonoihin puoliin kuuluu melko äänekäs rahina, joka syntyy kun kuulat pääsevät liikkumaan vajaassa säiliössä. Rahina ei ole toivottavaa, koska silloin vihollinen voi kuulla, missä olet. Hi-Cap on sähköaseiden yleisin lipasmalli.
Lisäksi Hi-Cap-lipaassa on pyöritettävä rataslevy, jota joutuu ”pyörittämään”, jotta ase pystyisi ampumaan kuulia. Hi-Cap-lippaaseen mahtuu noin 300–600 kuulaa. Paristoilla toimivat rumpu- tai laatikkolippaat toimivat samalla periaatteella kuin tavalliset Hi-Cap -lippaat, paitsi että kuulamyllyä ei tarvitse pyörittää itse. Näihin menee yleensä hyvin suuri määrä kuulia – 500:sta jopa 3 000:een kuulaan.
Lähteet

Luokka:Airsoft
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit