Salatut elämät (puhekielessä usein Salkkarit) on FremantleMedia Finland Oy:n tuottama suomalainen draama- ja saippuasarja, jota esittää MTV3-kanava. Sarjan kuvaukset alkoivat maanantaina 16. marraskuuta 1998[1] ja sen ensimmäinen osa nähtiin MTV3:lla maanantaina 25. tammikuuta 1999.[2]
Alun perin sarjaa suunniteltiin tehtävän 540 jaksoa alkuvuoteen 2002 asti[3], mutta sopimusta on jatkettu sen jälkeen useita kertoja. Kesäkuussa 2017 julkistettiin tieto, että Salatut elämät jatkuu vielä ainakin kevään 2023 loppuun asti.[4]
Asetelma
Suurin osa sarjan tapahtumista sijoittuu kuvitteelliselle Pihlajakadulle, joka sarjassa sijaitsee Helsingin Ullanlinnassa. Salatuille elämille ominaista on kohtauksien välissä esitettävät maisemakuvat Helsingistä sekä lopussa siniseksi (kausilla 2001–2003 keltaiseksi) muuttuva cliffhanger, joka jää usein jännittävään tilanteeseen.
Sarjan lähtötilanne
Sarjan alussa talonmies Seppo Taalasmaan (es. Jarmo Koski) ja hänen vaimonsa Ullan (es. Maija-Liisa Peuhu) pyynnöstä poliisi on tullut tutkimaan, miksi Tyyne Puustinen ei avaa ovea. Hänet löydetään asunnostaan kuolleena ja poliisi ryhtyy selvittämään kuolinsyytä.
Aki Nikkinen (es. Sami Uotila) ja Markus Ekholm (es. Andrei Sandberg) ovat etsineet pitkään sopivaa liiketilaa kahvilalleen ja löytävät lopulta sopivan. Katja Vainio (es. Anu Koskinen) lupautuu sisustussuunnittelijaksi. Katjan sisko ja kämppäkaveri Jenni (es. Anu Palevaara) on tuonut kotiinsa herrasmies Toni Veijalaisen (es. Kristo Salminen). Jenni saa kirjeen, jossa kerrotaan, että hänet on erotettu koulusta jatkuvien poissaolojen vuoksi. Samalla myös tuet loppuvat, joten Jenni pyytää Tonia heidän alivuokralaisekseen.
Jukka Salin (es. Jouko Keskinen) ja hänen uusi vaimonsa Hanna (es. Tarja Omenainen) palaavat Kanariansaarilta kotiin. Kotona heidät ottavat vastaan juuri armeijasta päässyt Aleksi (es. Tuomas Kytömäki), perheen keskimmäinen lapsi Saku (es. Jasper Pääkkönen) sekä perheen kuopus Silja (es. Jonna Keskinen). Hanna ja Jukka paljastavat lapsille avioituneensa matkan aikana. Saku ja Aleksi ovat iloisia Hannan muutosta heidän luokseen, mutta Silja ei ota uutista hyvin, eikä asiaa auta se, että Silja saa kuulla Aleksin tietäneen avioliittoaikeista.[5]
Salinien naapurissa asuu Ismo Laitela (es. Esko Kovero), joka on leskeksi jäänyt kahden teini-ikäisen lapsen, Miian (es. Venla Saartamo) ja Kallen (es. Pete Lattu), yksinhuoltaja. Ismo työskentelee kauppiaana Ismon valinta -nimisessä kioskimaisessa kaupassa. Juristi Laura Kiviranta (es. Piitu Uski) asustaa yksin vannoutuneena sinkkuna.
Roolihahmot

Sarjassa esiintyneet näyttelijät on ilmoitettu kunkin näyttelemän roolihahmon tietojen yhteydessä.
Salattujen elämien alkaessa oli sarjaan palkattu lähes 20 näyttelijää, joista on nykyisin jäljellä enää viisi. Heistä ainoastaan Ismo Laitelaa esittävä Esko Kovero on ollut sarjassa poistumatta kertaakaan. Pete Latun esittämä Kalle Laitela palasi sarjaan kevään 2012 viimeisessä jaksossa, oltuaan sarjasta pois kymmenen vuotta. Maija-Liisa Peuhun näyttelemä Ulla Taalasmaa, jolla on hallussaan sarjassa pisimpään ollut naispäärooli, palasi sarjaan toistamiseen syksyllä 2013.[6] Sami Uotilan esittämä Aki Nikkinen palasi sarjaan 12 vuoden tauon jälkeen syksyllä 2014.[7] Lisäksi ensimmäisellä kaudella sarjaan tullut hahmo Kari Taalasmaa (es. Tommi Taurula) palasi sarjaan keväällä 2015.[8] Sarjassa pitkään mukana ollut Anu Palevaara poistui sarjasta maaliskuussa 2013, kun hänen esittämänsä Jenni Vainio joutui ammutuksi ja menehtyi ampumahaavaan.[9] Myös pitkään Seppo Taalasmaan roolissa esiintynyt Jarmo Koski poistui sarjasta lokakuussa 2013 esitetyssä jaksossa,[10] mutta hän vieraili sarjassa syksyllä 2017.[11][12]
Tapahtumapaikat

Sarjassa on Pihlajakadun lisäksi esiintynyt muitakin paikkoja kuten ravintoloita ja baareja.
Sarjan teemoja

Salatut elämät on kerännyt paljon huomiota käsitellessään avoimesti monia vaikeita ongelmia, kuten kidnappaamista, kuolemaa, kuoleman lavastamista, sairauksia, huumeita, alkoholismia, uusioperheen sisäisiä seksisuhteita, raiskaamista, viiltelyä, perheväkivaltaa, varastamista, rasismia, insestiä, teiniraskauksia, aborttia, lapsettomuutta, peliriippuvuutta, syöpää, epilepsiaa, kehitysvammaisuutta, psykopatiaa, syömishäiriöitä, narsistista persoonallisuushäiriötä, koulukiusaamista, HIV:tä, psykoottisuutta ja itsemurhaa.
Saippuasarjoille ominaiseen tapaan myös Salatuissa elämissä on käsitelty pettämistä ja kolmiodraamoja.
Tuotanto
Luominen
MTV3-kanavalla vuosina 1996–1998 esitetyn Ihmeidentekijät-sarjan jälkeen kanava halusi uuden joka arkipäivänä lähetettävän sarjan.[13] Sarjan konseptin kehitti Salattujen elämien alusta asti sen vastaavana tuottajana ja MTV:n draamapäällikkönä työskentelevä Sarita Harma.[13] Sarja on yksi MTV3:n kalleimmista hankkeista urheiluohjelmien rinnalla.[14] Sarjan on usein väitetty perustuvan australialaisen Neighbours-saippuasarjan ohjelmaformaattiin, mutta sarjan tuottajan mukaan tämä tieto on virheellinen.[15]
Sarjan alkaessa tammikuussa 1999 MTV3 mainosti ohjelmaa lauseella ”Kuinka hyvin tunnet naapurisi? Mitä naapurisi tietää sinusta? Jokaisella on jokin salaisuus. Unelma. Pelko. Rakkaus. Romanssi. Tragedia.”[16]
Kuvaus
Salattujen elämien sisäkohtaukset kuvataan Helsingin Konalassa vanhaan koulurakennukseen rakennetussa studiossa.[17] Vuoden 2014 loppuun asti ulkokohtaukset kuvattiin pääosin Ullanlinnan Huvilakadulla, joka esittää sarjassa Pihlajakatua. Alkuvuodesta 2015 FremantleMedia päätti vuokrasopimuksen Huvilakadun taloyhtiön kanssa ja sarjan ulkokuvaukset ovat siirtyneet pääosin lähemmäksi Konalan studiota, muun muassa Munkkiniemeen.[18][19] Muutoksen syynä olivat muun muassa Helsingin lisääntyneet liikennemäärät. Tuotanto myös pystyy tekemään kohtaukset paremmin, kun suurin osa ajasta ei mene kuvauspaikalle ajamiseen. Vuonna 2018 kuvausryhmä on kuitenkin palannut kuvaamaan muutamia kohtauksia Ullanlinnaan. Kyseisiä kohtauksia nähdään esimerkiksi vuonna 2018 esityssä jaksossa, jossa Onni "Tale" Taalasmaa poistuu sarjasta, sekä sarjan 20-vuotisjuhlajaksossa, joka esitetään tammikuussa 2019. Ulkokuvauksia on tehty myös muualla Helsingissä sekä muun muassa Karkkilassa, Kirkkonummella, Tampereella, Turussa, Nurmeksessa, Lapissa, Kanariansaarilla, Tallinnassa, Espanjassa, Lapissa ja Las Vegasissa.[3] Syksyllä 2009 kuvausryhmä vieraili Vilnassa. Syksyllä 2012 sarjaa käytiin kuvaamassa Lontoossa.[20]
Yhtä viiden jakson kokonaisuutta kuvataan seitsemän päivää. Jaksot kuvataan keskimäärin neljä kuukautta ennen niiden esittämistä.[21] Maanantai on harjoittelupäivä. Vuosina 1998–2009 sarjan studiokohtaukset kuvattiin monikameratekniikalla kolmella kameralla. Syksyllä 2009 uusitun kameratekniikan myötä studiokohtaukset siirryttiin kuvaamaan pääosin yhdellä kameralla.[22] Studion ulkopuoliset kohtaukset on kuvattu alusta alkaen yhdellä kameralla.
Syksyllä 2009 sarjaa alettiin kuvata uusilla kameroilla, jolloin vanha 4:3-kuvasuhde (lomitettu) vaihtui uuteen 16:9-kuvasuhteeseen (progressiivinen). Lisäksi uudet kamerat kuvaavat kaiken materiaalin HD:nä, eli teräväpiirtona. Ensimmäinen 16:9-muotoinen jakso esitettiin 25. tammikuuta 2010.[23]
Sarjan tuotanto työllisti kokopäiväisesti vuonna 2014 noin 110 ihmistä.[24] Sarjassa on vieraillut lähes 6000 avustajaa.[25]
Musiikki ja tunnus
Sarjan musiikin sävellyksestä vastasi vuosina 1999–2014 säveltäjä Vesa Mäkinen. Marraskuusta 2014 esitetyistä jaksoista lähtien sarjassa siirryttiin käyttämään ruotsalaisen Epidemic Soundin katalogimusiikkia.[26][27] Vesa Mäkisen sävellysnauhoitukset kuuluivat vielä kerran yksittäisesti joulukuussa 2014 ja keväällä 2015. Tammikuun 2017 jaksoista lähtien musiikkia laajennettiin käyttämään myös Universal Publishing Production Musicilta. Samantyyppistä katalogimusiikkia käytetään myös muissa kotimaisten tv-kanavien ohjelmissa.
Sarjan tunnusmusiikkina on toiminut sen alusta alkaen Åsa Schmalenbachin säveltämä ja Jörgen Ringqvistin sanoittama ”Jag vill” -kappale, jonka Jiri Nikkinen suomensi Anna Hanskille hänen vuonna 1999 julkaistulle Minä tahdon sinut -albumille nimellä ”Tunteisiin”.[28][29]

Alkutunnus on ollut sarjan alusta täysin instrumentaali. Alkuperäinen tunnusmusiikki oli käytössä vuosina 1999-2001. Syksyllä 2001 tunnus vaihdettiin uuteen versioon. Syksyllä 2004 aiemmin kitaralla soitettu tunnus vaihdettiin elektroniseen versioon. Syksyllä 2007 tunnusmusiikkia uudistettiin jälleen hieman, vaikka se pysyikin pääosin samana. Sarjan 15-vuotisjuhlan kunniaksi keväällä 2014 sarjan alkuperäinen tunnusmusiikki palasi sarjan tunnuskappaleeksi ja korvasi jo lähes 10 vuotta tunnuksessa olleen musiikin.[30] Keväällä 2019 otettiin käyttöön täysin uusi versio tunnusmusiikista sarjan 20-vuotijuhlan kunniaksi.
Alkuperäinen, Anna Hanskin laulama tunnus oli käytössä vuosina 1999–2001. Musiikista käytettiin kahta eri versiota; toisessa versiossa loppumusiikki alkoi ensimmäisestä (Oon yksi muista...) ja toisessa versiossa toisesta (Mä seison sillalla...) säkeistöstä. Lopputunnuksen tausta oli ruskea ja ennen lopputekstejä jakso päättyi siniseen cliffhangeriin.[31] Syksystä 2001 vuoden 2004 kevääseen tunnuksen esitti Jore Marjaranta. Syksystä 2001 kevään 2003 loppuun lopputunnuksen tausta ja cliffhanger olivat molemmat keltaisia.[32] Syksyllä 2003 muutettiin sekä cliffhanger että tunnuksen taustaväri kummatkin sinisiksi. Syksyllä 2004 lopputunnus vaihdettiin alkutunnuksen tapaan elektronisen musiikin versioon.[33]
Syksyllä 2005 lopputunnusta lyhennettiin hieman, ja lopputekstien yhteydessä on siitä asti näytetty yksi tai useampi pätkä paljastuksena seuraavasta jaksosta. Lopputunnuksen grafiikat pysyivät lähes muuttumattomana syksystä 2003 tammikuuhun 2009, jolloin sarjassa näytettävän rappukäytävän seinä korvasi vanhan sinisen teeman ja kurkistus seuraavaan jaksoon ei enää ollut laatikossa, vaan avaimenperän sisäpuolella. Syksyllä 2009 musiikkia lyhennettiin vielä muutamalla sekunnilla.
Ensimmäisen kerran sitten syksyn 2004 lopputunnusmusiikkia uudistettiin keväällä 2011, kun edellisessä tunnuksessa olleet kuiskaten lauletut ”tunteisiin” sekä ”joo ja niin” korvattiin trumpetin äänellä. Silti lopputunnusmusiikki pysyi saman pituisena, kuin se oli aikaisemmin lyhennetty.
Sarjan 15-vuotisjuhlan kunniaksi tammikuussa 2014 lopputunnusta muutettiin alkutunnuksen tapaan. Lopputunnuksessa ovat uudet punaisen väriset grafiikat ja lopputunnusmusiikki on noin 17 sekunnin pituinen ote sarjan alkuperäisestä alkutunnusmusiikista. Pätkä seuraavasta jaksosta näytettiin tammikuusta toukokuuhun oikeaan yläkulmaan muodostuvassa nelikulmiossa. Toukokuussa 2014 lopputunnus muuttui siten, että lopputekstit ovat ruudun keskellä ja viiden sekunnin mittainen pätkä seuraavasta jaksosta näytetään lopputekstien jälkeen laatikossa, jonka alla lukee ”Seuraavassa jaksossa”. Huhtikuussa 2015 lopputekstien värisävyt muuttuivat hieman. Kaksi vuotta myöhemmin huhtikuussa 2017 musiikkia pidennettin, jossa lopputekstien jälkeen näkyy sarjan sosiaalisen median käyttäjätilit.
Seuraavan kerran vuoden 2011 jälkeen keväällä 2019 otettiin käyttöön täysin uusi versio lopputunnuksesta. Graafisena teemana uudessa lopputunnuksessa on porrastaulun tausta, jossa ovat valkoiset tekstit. Siirtymän jälkeen näytetään tuttuun tapaan pätkä seuraavasta jaksosta. Tällöin oikealle puolelle jää vinottain leikattu osa tätä porrastaulu-teemataustaa siinä lukien "Seuraavassa jaksossa...".
Kausien päätös- ja erikoisjaksot

Kausien päätösjaksoissa on tapahtunut aina jotain tavanomaista jaksoa jännittävämpää. Salattujen elämien omalle YouTube-kanavalle julkaistiin sarjan 18-vuotispäivänä lyhyt kooste kaikista julkaisupäivään asti nähdyistä päätösjaksoista.[34]
Salatuista elämistä on tehty myös erikoisjaksoja, joissa ollaan vierailtu kulissien takana, ollut oma (sarjan omasta juonesta irrallinen) tarinansa tai ollut johonkin tiettyyn hahmoon tai tapahtumaan keskittyvä jakso.
Myös satunnaisesti tavanomaisten jaksojen lopputunnuksessa on poikkeuksia; esimerkiksi pätkää seuraavasta jaksosta ei näytetä tai musiikki poikkeaa normaalista.
Esitysaika ja uusinnat
Salattuja elämiä on esitetty MTV3-kanavalla prime time -esitysajassa, eli kello 19.30–20.00 sen alusta saakka. Kauden 2001–2002 aloitusjakso Laura kohtaa uhkan äitiydelleen alkoi poikkeuksellisesti jo kello 19.15, ja oli kestoltaan tunnin mittainen.[35] Syksyllä 2003 esitettiin kauden 2003–2004 ensimmäinen ja toinen jakso eli Elina pelkää itseään ja Aleksi tekee miehen teon samana päivänä putkeen. Sarjaa esitetään maanantaista perjantaihin, tosin kevätkauden 2006 alusta kevätkauden 2007 loppuun jaksoja esitettiin vain neljänä päivänä viikossa maanantaista torstaihin. 29. huhtikuuta 2013 alkaen sarjaa esitettiin maanantaista torstaihin kauden loppuun saakka.[36] Myös keväällä 2014 jaksoja esitettiin 12. toukokuuta alkaen vain maanantaista torstaihin.
Jaksojen ensimmäinen uusinta tuli alun perin seuraavana arkipäivänä aamupäivisin. Myöhemmin uusinnat siirrettiin viikonloppuun siten, että viikolla esitetyt kolme ensimmäistä jaksoa esitettiin lauantaina ja kaksi seuraavaa sunnuntaina. Neljän jakson viikkotahdin aikana lauantaisin ja sunnuntaisin tuli kaksi jaksoa päivässä. Uusintoja esitettiin yhdessä vaiheessa myös perjantaisin. Syksystä 2014 alkaen kaikki viikon jaksot on uusittu lauantaiaamupäivisin. Keväästä 2015 alkaen lauantaisen uusinnan lisäksi edellisen illan jakso uusitaan arki-iltapäivisin.
Uusintoja on esitetty myös AVA-kanavalla, jossa sarjan edellisen päivän jakso esitettiin uusintana iltaseitsemältä, eli juuri ennen kuin uuden jakson esittäminen alkoi MTV3:lla.[37] Tammikuussa 2013 AVA:n uusintojen esitysaikaa aikaistettiin kello 17:ään.
Sarjan kesäuusinnat alkoivat 19. toukokuuta 2003, ja kesän 2003 aikana nähtiin jaksot 1–150.[38] Seuraavana kesänä uusittiin jaksot 151–300.[39] Kesällä 2005 esitettiin jaksot 301–450.[40] Kun aikaisempina kesinä oli uusinnat esitetty iltaisin, siirtyivät uusinnat kesällä 2006 arkiaamuihin, jolloin esitettiin kolme jaksoa päivässä. Kesän aikana esitettiin jaksot 451–600, jotka esitettiin ensimmäisen kerran 31. elokuuta 2001 – 15. huhtikuuta 2002.[41] Myös kesällä 2007 uusinnat esitettiin aamuisin.
Kesällä 2008 esitysaikaa muutettiin siten, että jaksoja esitettiin iltapäivisin kolme jaksoa päivässä sekä viimeisellä uusintaviikolla myös viikonloppuna. Kesällä 2008 esitetyt jaksot olivat tuotantokaudelta 2003–2004. Uusinnat päättyivät kyseisen kauden viimeiseen jaksoon Viesti menneisyydestä tyrmää Sepon. Uusintakierros jatkui 1. kesäkuuta 2009 ja se päättyi 21. elokuuta 2009. Esitysajankohta oli edellisen kesän tapaan iltapäivällä.[42] Kesän 2009 aikana esitettiin kokonaisuudessaan tuotantokausi 2004–2005 ja uusintakierros päättyi kauden 2005–2006 jaksoon 1097: Laura taistelee ollakseen tasa-arvoinen. Kesällä 2010 esitettiin loppuun kausi 2005–2006. Uusintakierros päättyi kauden 2006–2007 jaksoon 1259. Kesällä 2011 esitettiin uusintana alun perin kausilla 2006-2007 ja 2007-2008 esitetyt jaksot 1260–1423. Jaksoja esitettiin iltapäivisin 2–3 jaksoa joka arkipäivä. Lisäksi kesällä esitettiin uusintana erikoisjakso Seppo Goes Shakespeare.
Kesällä 2012 esitettiin uusintana jaksot 1424–1588, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2007–2008.[43] Kesällä 2013 esitettiin uusintana jaksot 1589–1753, jotka ovat alun perin vuosilta 2008–2009.[44] Jaksot olivat myös nähtävillä MTV3 Katsomossa.
Kesällä 2014 uusintoja esitettiin alkaen jaksosta 1766, jolloin jaksot 1754–1765 jätettiin televisiosta uusimatta. Uusintojen ensimmäisellä esitysviikolla jaksoja lähetettiin yksi jakso maanantaista perjantaihin. Toisesta viikosta alkaen uusintoja esitettiin kolme jaksoa arkisin ja kaksi jaksoa lauantaisin. Kesän viimeinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 1905. Kesällä 2015 uusintoina lähetettiin kolme jaksoa arkipäivisin sekä kaksi jaksoa lauantaisin. Ensimmäinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 1945, jolloin jaksot 1906–1944 jätettiin uusimatta televisiossa, mutta ennen kesäuusintojen alkua kyseiset jaksot olivat katsottavissa MTV Katsomossa.[45] Kesän 2015 viimeinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 2131, joka esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran syksyllä 2011.
Kesällä 2016 esitettiin uusintana jaksot 2132–2313, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2011–2012. Uusintoja esitettiin arkipäivisin kolme jaksoa ja viikonloppuisin kaksi jaksoa. Kesällä 2017 ensimmäinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 2314. Uusintoja esitettiin maanantaista lauantaihin kolme jaksoa päivässä. Kesän uusintojen ensiesitykset nähtiin televisiossa vuosina 2012–2013.
Helmikuusta 2018 elokuuhun 2018 esitettiin uusintana jaksot 2472–2804, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2013–2015. Keväällä jaksoja näytettiin arkisin aamupäivällä. Kesällä jaksoja näytettiin arkisin iltapäivällä, mutta myös viikonloppuisin aamupäivällä.
Vastaanotto
Sarjan katsojaluvut
2000-luvun alku
2000-luvun alussa Salatut elämät oli todella suuressa suosiossa. Sarja nousi heti alkuaikoina katsotuimpien ohjelmien joukkoon. Sarjan kaikkien aikojen katsotuin jakso (osa 390) Kalle tekee päätöksen armeijan suhteen esitettiin 26. helmikuuta 2001, jolloin sarjalla oli 1360000katsojaa.[46]
Vuonna 2002 Salatut elämät ylsi vuoden katsotuimpien ohjelmien TOP10-listan sijalle 9. Kyseisenä vuonna sarjan katsotuin jakso keräsi 1308000 katsojaa.[47]
Digiaikaan siirtyminen
Digiaikaan siirryttäessä Salattujen elämien katsojaluvut laskivat hieman, sillä kanavien määrä lisääntyi ja samalla ohjelmatarjonta suureni. Sarja teki digikauden katsojaennätyksensä 18. helmikuuta 2008, jolloin sarjalla oli 1027001 katsojaa.[48] Helmikuussa 2008 esitetty jakso (osa 1501) Eeron piinaaja saa kasvot oli koko vuoden kymmenenneksi katsotuin ohjelma.[49] Yli kymmenen vuoden esittämisen jälkeenkin Salatut elämät on yksi Suomen suosituimmista televisiosarjoista ja usein viikon katsotuimmalla jaksollaan katsojatilastojen ykkönen.
Nykytilanne
Tuotantokaudella 2008–2009 Salattujen elämien katsojaluvut olivat korkeimmillaan 1043000 katsojaa[50] ja matalimmillaan 484000 katsojaa[51]. Syksyllä 2008 sarjalla oli keskimäärin 793200 katsojaa ja koko kaudella 2008–2009 keskimäärin 820000 katsojaa. Elokuussa 2009 sarja teki jälleen uuden digikauden katsojaennätyksensä[52], kun 24. elokuuta 2009 esitetty syyskauden avausjakso Kaikkien elämä ei jatku keräsi keskimäärin 1063000 katsojaa.[53] Vastaavasti syksyllä 2009 katsojia on ollut matalimmillaan 647000. Syyskaudella 2009 sarjalla oli keskimäärin hieman yli 870000 katsojaa jaksoa kohden. Kevätkaudella sarjan katsojaluvut olivat 900000 katsojan molemmin puolin. Luvut olivat korkeimmillaan tammikuussa 2010, jolloin ylitettiin miljoonan katsojan luvut.[54] Luvut kuitenkin vähenivät kauden loppua kohden, sillä kevään päätösjaksoa seurasi enää 681000 katsojaa.[55] Kauden 2010–2011 avausjakso keräsi keskimäärin 819000 katsojaa[56] eli huomattavasti vähemmän kuin edellisen kauden avausjakso.
Esityskaudella 2014–2015 Salatut elämät -sarjan jaksojen keskikatsojamäärä oli 840 000 (180 jaksoa, sis. ensiesitys, uusinnat, 7 vrk tallennekatselu ja MTV Katsomo). Sarjaa seurasi MTV3-kanavalta vuoden 2015 aikana kaikkiaan yli 4,2 miljoonaa suomalaista (81 %).[25] Jaksojen yhteenlasketut katsojaluvut (ensiesitys, ajassa siirretty katselu, uusinnat, MTV Katsomo) saavuttavat kuitenkin edelleen yli 1 000000 katsojaa yhtä jaksoa kohden.[57]
Katsotuimmat jaksot kausittain

Palkinnot ja ehdokkuudet
Voitetut palkinnot
Telvis – Erikoiskunniakirja, 1999[74]
Venla – Yleisövenla, 2001[75]
Kehitysvammaisten Tukiliitto – Vuoden tulppaani -tunnustus, 2003[76]
Ehdokkuudet
Kultainen TV – Paras TV-ohjelma, 2008
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2010
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2011 [77]
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2012
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2013
Kultainen Venla – Draamaohjelma, 2013[78]
Kultainen Venla – Vuoden käsikirjoittaja, 2013[78] (Sarjan käsikirjoitustiimi)
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2017[79]
Kohu sarjan ympärillä
Salattujen elämien tuottajan Marko Äijön mukaan sarjan kaikkien aikojen suurinta kohua herättänyt jakso nähtiin 2000-luvun alkupuolella, kun Pete Latun esittämä Kalle Laitela suuteli toista miestä. Äijön mukaan jaksosta faksattiin palautetta yli 40 metriä.[80]
Erityisen suuren kohun aiheutti myös 1. kesäkuuta 2009 esitetty kauden päätösjakso, jossa nähtiin Paulan elävältä hautaaminen sekä Kentaurin räjähdys. Kanavalle tuli jaksosta yli sata palautetta ja keskustelupalstoilla käytiin kiivasta keskustelua.[81] Iltapäivälehdissä oli jakson esittämisen jälkeisinä päivinä paljon juttuja päätösjakson tapahtumista ja lisäksi kuvitteellisen Kentauri-ravintolan edustalle Helsingin Pietarinkadulle kerrottiin ilmestyneen hautakynttilöitä.[82] Lisäksi esimerkiksi silloinen viestintäministeri Suvi Lindén kertoi olevansa järkyttynyt jakson sisällöstä, vaikkei jaksoa ollut nähnytkään.[83] Mediassa kritisoitiin erityisesti sitä, oliko jakso sopiva lasten katsottavaksi. Sarjan esityskanavasta vastattiin kohuun sanomalla lasten tv:n katselun olevan vanhempien vastuulla.[84] Viestintävirasto lähetti heinäkuussa 2009 tiedotteen, jossa mainittiin, että jakson esitysajassa ei ole rikottu lasten kehitykselle haitallisten ohjelmien lähettämistä koskevia säännöksiä.[85]
Mediassa herätti keskustelua myös 29. elokuuta 2011 esitetty syyskauden avausjakso Pihlajakadun haikaralla on pahat mielessä, jossa mystinen henkilö vaihtoi Isabella Holmin ja Cindy Rintalan vastasyntyneet vauvat keskenään. Mediassa jaksoa kuvailtiin ”todelliseksi sokkijaksoksi”[86] ja ”ennennäkemättömän rajuksi”.[87]
Syksyllä 2011 otsikoihin nousi jälleen kohu, kun nettiin vuoti ennakkoon kahden viikon jaksot. Ulkomaalaisiin tiedostojenjakopalveluihin ladatut jaksot poistettiin pian tapahtuneen jälkeen, ja MTV3 ilmoitti ryhtyvänsä raskaisiin toimenpiteisiin saadakseen krakkerit vastuuseen teoistaan.[88] MTV3 harkitsi tekevänsä asiasta rikosilmoituksen, mutta myöhemmin selvisi, että jaksot pääsivät vuotamaan kanavan itse tekemän virheen vuoksi.[89][90]
28. helmikuuta 2012 Iltalehti uutisoi verkkosivuillaan samana päivänä esitetyn jakson järkyttäneen katsojia, sillä jakson lopussa Isabella joutui raiskausyrityksen kohteeksi.[91] Myöhemmin myös Ilta-Sanomat uutisoi samasta aiheesta sivuillaan.[92]
Ilta-Sanomat uutisoi 29. toukokuuta 2012 14-vuotiaan pojan löytäneen Salattujen elämien viiden tulevan jakson käsikirjoitukset helsinkiläisestä puistosta.[93] 250-sivuinen noin sadan kohtauksen käsikirjoitus paljasti löytäjälleen muun muassa erään vanhan, jo sarjasta poistuneen, näyttelijän palaavan sarjaan.[94][93][95]
Iltalehti uutisoi verkkosivuillaan 23. marraskuuta 2012 esitetyn jakson Kallen rakkauden meri värjäytyy mustaksi jälkeen, kuinka jakson päätteeksi Valtterin raiskaamaksi joutuneen Kallen kohtalo järkytti sarjan katsojia.[96] Sarjan tuottaja Marko Äijön mukaan aihe oli tärkeä, sillä usein miehiin kohdistuvasta väkivallasta vaietaan.[97]
24. helmikuuta 2016 nousi kohu, kun sarjassa kuolleen Miia Laitelaa näytelleen Venla Saartamon uutisoitiin palaavan sarjaan. Tapausta pidettiin mauttomana, kunnes selvisi, että kyseessä olikin Miian näköinen henkilö. Asia keräsi huomattavasti kommentointia, esimerkiksi Ilta-Sanomien sivuilla.[98]
27. maaliskuuta 2017 sarjassa nähtiin kohtaus, joka herätti kohun katsojien keskuudessa. Kohtauksessa mielenterveysongelmista kärsinyt Marianna Kurki (Oona Kare) ja hänen äitinsä Raakel Kurki (Miia Räikkönen) ajoivat yhdessä merenrantaan ja tekivät toisiaan kädestä pidellen kaksoisitsemurhan.[99][100]
Marraskuussa 2018 Ilta-Sanomat uutisoi katsojien ottaneen toimitukseen yhteyttä jaksosta, jossa Monica Mustavaara (Irina Vartia) harrastaa seksiä alaikäisen Severi Sievisen (Roope Puhakka) kanssa. Mustavaara oli naimisissa Severin serkun Jiri Viitamäen (Mikko Parikka) kanssa.[101]
Oheismateriaalit & spin-offit

Salatuista elämistä on julkaistu monia erilaisia oheismateriaaleja. Niistä kertovassa pääartikkelissa lueteltujen tuotteiden ja spin-off-sarjojen sekä elokuvien lisäksi sarjasta on julkaistu muun muassa vuosikalenteri, koru, sormus, magneettisetti, kangaskassi sekä erilaisia tekstiilinäköistuotteita.[102][103]
Lähteet

Aiheesta muualla
 on Instagram

Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

 on Twitter
 on Facebook
 YouTubessa

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta perhettä Salatut elämät sarjassa näytteli sarjan alussa?


Fuusioreaktori on ydinreaktori, jolla suoritetaan ydinfuusio. Fuusioreaktoreiden kehityksessä tavoitteena on sähköntuotantoon soveltuvan fuusiovoimalaitoksen valmistaminen. Tavallisimmassa fuusioreaktorityypissä vetyä yhdistetään heliumiksi, jolloin vapautuu energiaa. Ydinfuusio tuottaa suuria energiamääriä fuusioituvaa ainekiloa kohden, ja fuusioituva aine vety on maailmankaikkeuden yleisin alkuaine.
Vuonna 2015 kehityksessä tavoitteena on plusnettoenergisen ja pitkäkestoisen reaktion saavuttaminen. Esimerkiksi fuusiokokeissa JET-reaktorilla on hyvin pienen hetken saatu reaktorista ulos enemmän tehoa kuin mitä siihen on syötetty. Nyt tutkijat yrittävät rakentaa laitteen, jossa fuusio jatkuisi pidempään. Suurin hanke näistä on rakenteilla oleva (2015) ITER. Jatkumona Iterille ensimmäisen sähköä tuottavan fuusioreaktorin, DEMO:n uskotaan valmistuvan 2050-luvulla, jos tutkimukset etenevät suunniteltua vauhtia. Eniten tutkitun tokamak-tyyppisen reaktorin lisäksi aktiivisen tutkimuksen kohteena on myös lukuisia muita tapoja toteuttaa fuusioreaktori.
Fuusioreaktori on peruslähtökohdiltaan turvallisempi kuin käytössä olevat fissioon perustuvat ydinreaktorit. Näin koska fuusioreaktio vaatii hyvin erityiset olosuhteet verrattuna fissioreaktioon. Jos fuusioreaktori vikaantuu fuusio lakkaa välittömästi toisin kuin fissioreaktorissa. Lisäksi fuusion tyypillisin reaktiotuote helium on varsin saasteeton verrattuna fission ydinjätteeseen, tosin reaktorin säteilemät protonit ja neutronit saastuttavat jossain määrin reaktorin rakenteet.
Fuusioreaktio

Fuusioreaktiossa kevyet alkuaineet yhtyvät raskaammiksi alkuaineiksi. Yleisin fuusioreaktio on vetyatomien yhdistyminen heliumiksi.
Fuusioreaktiota tapahtuu luonnossa muun muassa tähtien ytimissä. Vetypommissa tapahtuu atomipommilla sytytetty hallitsematon fuusio, joka tapahtuu sekunnin murto-osissa. Fuusioreaktorin on kuitenkin toimittava huomattavasti pidempään ja hallitusti. Fuusiotutkijoita onkin sanottu "vetypommin kesyttäjiksi". Parhaiten onnistuneissa kokeissa fuusioitava aine on puristettu kasaan hyvin voimakkailla magneettikentillä ja kuumennettu erittäin suurilla sähkövirroilla plasmaksi. Yleensä tutkimusfuusioreaktorit ovat munkkirinkilän, toruksen muotoisia tokamak-laitteita. Tokamak toimii harvoin pitkään, koska niissä kuuma plasma "läikkyy yli" magneettikentästä.
Fuusiolaitteiden edistys on ollut huimaa, 2000-luvun fuusiolaitteet tuottavat tuhat-miljoonakertaisesti enemmän energiaa kuin 1970-luvun laitteet ja nykyään ollaankin jo melko lähellä jatkuvatoimista, runsaasti energiaa tuottavaa reaktoria. Seuraava fuusiolaite onkin tehokas koereaktori ITER, joka ei tuota sähköä, mutta jossa tutkitaan kaupallisen fuusioreaktorin tekniikkaa.
Deuterium-tritium-reaktio
Nykyään kaupallisessa käytössä oleva ydinvoima, fissio, toimii eri periaatteella kuin fuusio. Fissiossa raskas ydin, tavallisesti uraani tai plutonium, hajoaa kahdeksi kevyemmäksi, kun sitä on ensin pommitettu neutroneilla. Vedyn helposti fuusioituvia raskaita isotooppeja, ovat deuterium D ja tritium T. Käytännössä ensimmäinen fuusioreaktori toteutetaan (jos fuusiota yleensä saadaan toimimaan reaktorissa) käyttäen deuterium-tritium-fuusiota eli DT-fuusiota, koska se on helpoin toteuttaa ja myös tuottoisin. Tämä reaktio vaatii toimiakseen 90 miljoonaa astetta. Deuterium-deuterium-reaktio vaatii jo 600 miljoonaa astetta.
D-T-reaktio tuottaa heliumia ja energiaa deuteriumista ja tritiumista.

1

3

T

+

1

2

D

→

2

4

He

+

n

{\displaystyle {}_{1}^{3}{\hbox{T}}+{}_{1}^{2}{\hbox{D}}\to {}_{2}^{4}{\hbox{He}}+{\hbox{n}}}

Yksi D-T reaktio vapauttaa 17,6 MeV energiaa eli grammasta fuusioituvaa ainetta tulee 95000 kWh sähköä.
Eräs deuterium-tritium-reaktorin rasite on se, että se vaatii litiumia, josta reaktorin tuottamat neutronit pilkkovat tritiumia. Alkupanokseksi vaaditaan valmista tritiumia jonkun verran. Tämä tritium voidaan tuottaa fissiotutkimusreaktorissa tai vastaavassa. Litiumin määrä on maan pinnalla rajallinen. Tämän reaktion tuottamat hyvin suurienergiaiset neutronit ovat vaarallisempia kuin D-D-reaktion tuottamat. Reaktori ei liene ainekiloa kohden käytännössä yhtä tuottoinen kuin D-D-reaktori.
Deuterium-Deuterium-reaktio
Pääasiallinen deuterium-deuterium-reaktorin etu on, että se ei vaadi polttoaineeksi litiumia tai tritiumia.

1

2

D

+

1

2

D

→

1

3

T

+

p

{\displaystyle {}_{1}^{2}{\hbox{D}}+{}_{1}^{2}{\hbox{D}}\to {}_{1}^{3}{\hbox{T}}+{\hbox{p}}}

ja myös

1

2

D

+

1

2

D

→

2

3

He

+

n

{\displaystyle {}_{1}^{2}{\hbox{D}}+{}_{1}^{2}{\hbox{D}}\to {}_{2}^{3}{\hbox{He}}+{\hbox{n}}}

D-D-reaktorin etuja on riippumattomuus tritiumista tai litiumista, sekä luultavasti hieman pehmeämpi neutronisäteily.
Fuusioreaktion vaatimukset
Fuusio on vaikea toteuttaa, koska kaikki atomiytimet ovat positiivisesti varautuneita ja siten hylkivät toisiaan. Ytimiä ympäröi sähköinen suojavalli, joten niiden välillä vaikuttaa poistovoima. Jos kuitenkin ytimiä puristetaan tai törmäytetään kyllin lujaa toisiaan vastaan, atomiytimet yhdistyvät. Fysiikasta tiedetään, että lämpö on aineen pienimpien osasten liikettä. Lämpötilan kasvaessa atomit ja niiden ytimet liikkuvat yhä nopeammin. Riittävän korkeissa lämpötiloissa atomin ytimet liikkuvat niin nopeasti, että törmäävät toisiinsa sähköisistä poistovoimista huolimatta. Törmäyksessä ytimet yhdistyvät ja vapautuu suuri määrä energiaa.
Maan oloissa 100–150 miljoonan asteen lämpötilassa vetyatomien liike on jo niin nopeaa, että vety-ytimien positiiviset varaukset eivät enää riitä hylkimään atomiytimiä. Auringossa fuusio tapahtuu jo matalammassa, kymmenen miljoonan asteen luokkaa olevassa lämpötilassa, sillä aineen tiheys on siellä huomattavasti suurempi. Fuusiota siis edistää korkean lämpötilan lisäksi suuri tiheys. Fuusioreaktori vaatii siis riittävän lämpötilan, tiheyden ja plasman koossapitoajan.
Lawsonin kriteeri
Jotta fuusioreaktio alkaisi, fuusioituva vety pitää kuumentaa riittävän korkeaan lämpötilaan, puristaa riittävän tiheäksi ja pitää koossa riittävän kauan. Näin fuusiolaitteen energiantuotolle välttämätön (mutta ei riittävä) ehto on, täyttääkö se tietyssä lämpötilassa tarvittavan hiukkastiheyden

n

{\displaystyle n}

 ja koossapitoajan

τ

{\displaystyle \tau }

 (tau) tulon. Tietylle lämpötilalle ja fuusiopolttoaineelle

N
⋅
τ

{\displaystyle N\cdot \tau }

 on Lawsonin kriteeri. Sen esitti J. D. Lawson vuonna 1957.[1][2]
D-T-reaktiolle 100 miljoonan kelvinin lämpötilassa, jolloin hiukkasten keskimääräinen kineettinen energia on 10keV luokkaa, Lawsonin kriteeri

N
⋅
τ

{\displaystyle N\cdot \tau }

 on 1020s/m3. D-D-reaktiolle taas Lawsonin kriteeri on 1022s/m3 eli energian tuottamiseksi tarvitaan 100-kertainen lisäys vetyionien tiheydelle tai koossapysymisajalle tai jollekin näiden yhdistelmälle.[3][4]
Fuusioreaktion vaikutus reaktoriin
Fuusioreaktiot vapauttavat ylimääräisiä neutroneja tai protoneja, jotka ovat vaarallista ionisoivaa säteilyä ja saattavat muuttaa reaktorin materiaaleja radioaktiivisiksi. Tämän takia yhtä fuusioreaktoria voidaan käyttää korkeintaan muutaman vuosikymmenen ajan –
lopulta reaktorin materiaalit alkavat säteillä vaarallisesti ja reaktori on hajotettava ja siirrettävä asianmukaiseen säilöön esim. betonin sisään. Reaktorin osat saattavat pysyä vaarallisen radioaktiivisina muutamia satoja vuosia.
Vetyplasman koossa pitämisen ongelma
Fuusioitava vety on kuumennettava korkealämpöiseksi plasmaksi, jota voidaan pitää koossa magneettikentillä "magneettisessa pullossa". Plasmassa ovat positiivisesti varautuneet atomin ytimet ja elektronit irti toisistaan. Vety on plasmaa yli 100000 kelvinin lämpötilassa.
Pullon vaatimat voimakkaat magneettikentät on saatu aikaan suurilla suprajohtavilla käämeillä, joissa kulkee valtava virta. Plasman pidempiaikainen koossa pitäminen on osoittautunut ongelmalliseksi, sillä kuumassa, magneettisessa plasmassa on monia epävakaisuusilmiöitä. Magneettifuusiolaitteissa kuumennettu vety on pidettävä irti reaktorin seinämistä, koska mikään seinämä ei kestä plasman 100 miljoonan asteen lämpötilaa. Plasma värähtelee ja on epävakaata. Usein yritykset vakauttaa plasmaa ovat tuottaneet uusia epävakaisuuksia. Eri fuusiolaitteissa on erilaisia puutteita, mutta eräs kaikille laitteille tyypillinen ongelma on uurre-eli vaihtoepävakaisuus. Yleensä epävakaisuudet johtuvat magneettikentän voimaviivojen kaartumisesta.

Reaktorityypit
Yleisimmät reaktorityypit ovat munkkirinkilän muotoinen Tokamak-tyyppinen reaktori ja stellaraattori.
Tokamak

Tokamak on tavallisin tapa toteuttaa fuusiolaite fuusioreaktoriin liittyvissä tutkimuksissa. Se on rakenteeltaan suhteellisen yksinkertainen ja helpohko toteuttaa. Tokamakeja on tämän takia rakennettu moniin maihin. Laite on munkkirinkilän eli toruksen muotoinen tyhjiökammio, jota ympäröivät voimakkaat magneetit. Kammion keskellä on ohut kuuma vetyplasma, jota kuumennetaan ja pidetään paikoillaan miljoonien ampeerien suuruisilla sähkövirroilla. Magneettikentät ovat suuruuksiltaan useita tesloja, ja Tokamak vaatii kymmenien megawattien energian sisäänsyötön toimiakseen.[5]
Tokamakissa fuusioituva deuterium kuumennetaan vaihtuvalla magneettikentällä kuumaksi plasmaksi, joka pidetään renkaanmuotoisen kammion keskellä. Aluksi plasma kuumennetaan muuttuvien magneettikenttien aiheuttamalla virralla noin 30 miljoonaan asteeseen asti. Tämän jälkeen kuumennusta jatketaan muilla tavoilla, esimerkiksi hiukkassuihkuilla tai radiotaajuisella sähkökentällä. Plasman keskellä lämpötila on 100 miljoonaa astetta, reunalla 2000 astetta. Plasma pysyy koossa ulkoisten magneettikenttien ja plasmassa esiintyvien virtojen aiheuttamien kenttien avulla. Nimi tokamak tulee venäjän sanoista toroidinen kammio magneettikäämeillä (). Tokamakin idean esittelivät venäläiset fyysikot Igor Tamm ja Andrei Saharov 1951.
Tokamakin vakava kehittely alkoi Neuvostoliitossa 1960-luvulla. Tuleva koefuusioreaktori ITER on rakenteeltaan Tokamak. Koska plasmassa oleva magneettikenttä on rinkelimäinen, vakauttaa se sitä luonnostaan. Plasma pyrkii kuitenkin vaeltamaan pitkin magneettikenttää, ja suorassa päistään puristetussa "tukitussa" magneettikentässä plasma karkaa helposti.[6]
Magneettikenttä on renkaassa olevan ruuvikierteen muotoinen. Rengaskammion poikkileikkaus on yleensä ulospäin osoittava D. Toruksen muoto on sopiva, koska plasmalla on taipumus virrata tiettyyn suuntaan pitkin magneettikentän voimaviivoja. Näin plasma kiertää toruksessa. Tokamakissa on hienosta teoriasta huolimatta monia epävakaisuusilmiöitä, eikä siinäkään ole onnistuttu pitämään fuusioreaktiota käynnissä kovin kauan.
Stellaraattori
Toinen ratkaisu, stellaraattori, muistuttaa tokamakia, mutta plasmavirroilla ei siinä ole merkitystä plasman koossa pitämisessä. Tällaisia laitteita on tutkittu vähemmän kuin tokamakia.
Stellaraattorissa pyritään kiertämään joitain plasmalle tyypillisiä epävakaisuuksia, joita tokamakissa on. Stellaraattori on tokamakia monimutkaisempi niin teoriassa kuin käytännössäkin. Monet stellaraattorin osat ovat vaikeampia valmistaa kuin tokamakin osat. Jotkut plasmatutkijat pitävät USA:ssa 1950-luvulla kehitettyä stellaraattoria tokamakia kehittyneempänä, parempana ratkaisuna. Laitteita on tutkittu Yhdysvalloissa, Saksassa ja Japanissa. Stellaraattorin plasmatila on mutkainen torus.
Laserfuusio

Laserfuusiolaitteessa lasersäteet puristavat fuusioituvaa ainetta sisältävän pienen pillerin (pelletin) kasaan. Puristuminen perustuu kuumenemisen aiheuttamaan pelletin pintakerroksen laajenemiseen. Toistaiseksi tällaisilla menetelmillä ei ole saatu fuusiota aikaan. On myös tutkittu pelletin puristamista ioneilla tuloksetta. Tarpeeksi tehokasta ja lyhytaaltoista laserlaitetta ei ole vielä kehitetty. Vuoteen 1999 tutkittiin fuusion sytyttämistä NOVA-laserilla, ja nykypäivänä NIF:llä (National Ignition Facility).
Fuusion hyödyt ja haitat
Suurimpia etuja on käytetyn polttoaineen yleisyys ja runsas energiantuotto ainekiloa kohden. Vedyn polttaminen sekä kemiallisesti että ydinreaktiossa on runsaasti energiaa tuottavaa. 1 kg vetyä tuottaa kemiallisesti palamalla noin 119 megajoulea. 1 kg vetyä fuusioreaktiossa tuottaa yli viisi miljoonaa kertaa enemmän: 600 terajoulea. Kemiallinen palaminen vapauttaa kemiallisen sidoksen energiaa, ydinreaktio atomiytimen sisäistä vahvan ydinvuorovaikutuksen sidosenergiaa. Fuusion käyttö ydinvoiman tuotannossa toisi monia etuja suhteessa nykyisissä voimaloissa käytettyyn fissioreaktioon. Fuusion polttoainetta on luonnossa käytännössä rajattomasti: vety on yleisin alkuaine. Deuteriumia saadaan pelkästään merivedestä valtavat määrät, sillä noin joka 5000:s vetyatomi on deuteriumatomi. Tritiumia saadaan tuotettua litiumista pommittamalla ainetta neutroneilla. Lisäksi fuusion reaktiotuotteena syntyvä helium ei ole radioaktiivista eikä muutenkaan vaarallista, joten mitään käytetyn polttoaineen sijoitusongelmaa ei synny.
Fuusioreaktori on turvallinen, koska fuusio ei reaktori sammutettuna jatku minuuttia kauemmin. Fuusioreaktiota on vaikeampi hallita kuin fissiota, koska se vaatii äärimmäiset, tarkoin määritetyt magneettikenttä-, lämpötila- ja paineolosuhteet. Vaikka fuusioreaktorin jäähdyttimeksi ja tritiumin raaka-aineeksi aiottu litium on helposti syttyvää, on sitä reaktorissa kerrallaan vain noin kilon verran.
Reaktori saattaa vaurioitua magneetin "räjähtäessä" mutta kyse ei ole keskimääräistä teollisuusonnettomuutta vakavammasta tapahtumasta, säteilyä ei ympäristöön vapaudu.
Fuusiovoimalan taloudellisesta puolesta ei tällä hetkellä tiedetä juurikaan -- käyttö- ja rakennuskustannuksia ei tunneta. Jotkut olettavat fuusion olevan hieman muita energiamuotoja halvempaa, toiset muutamaa kertaluokkaa kalliimpaa.
Täysin saasteetonta ei ole fuusiovoimakaan: reaktorin ennustetaan saastuvan ajan myötä vaarallisen radioaktiiviseksi, koska fuusioreaktori säteilee neutroneja noin 100 kertaa enemmän kuin fissioreaktori. Neutronit taas saattavat aiheuttaa aineissa reaktioita, jotka muuttavat ne radioaktiivisiksi. Tällä tavoin mahdollisesti syntyvien isotooppien on kuitenkin arveltu olevan melko lyhytikäisiä -- arvioiden mukaan reaktori olisi vaarallisen aktiivinen muutamia satoja vuosia, joka on huomattava parannus perinteisen fissioreaktion tuottaman ydinjätteen kymmenientuhansien vuosien aikoihin.
Fuusiotutkimus
Fuusioon tarvittavat lämpötila ja tiheys on saavutettu, samoin plasman pitäminen koossa onnistuu kohtalaisen hyvin. Ongelma fuusiokokeiluissa on ollut plasman "läikkyminen yli" magneettisesta pullosta. Tutkimuksessa on pyritty hitaasti yhä parempiin teholukemiin, mutta reaktorista on saatu vain hetkellisesti enemmän tehoa, kuin reaktion ylläpitämiseen on vaadittu. Fuusiota on pystytty tähän asti pitämään käynnissä vain muutamia sekunteja. Kaikki rakennetut laitteet ovat olleet vasta koelaitteita. Fuusiokokeille ominaista on ollut, että yhden ongelman ratkaiseminen synnyttää uusia ongelmia. Todellisen reaktorin oloja ei ole tutkittu. Tutkimuksen painopiste on siirtymässä reaktorimateriaaleihin.
Reaktorin pintamateriaalien tulisi kestää kovaa kuumuutta ja neutronisäteilyä, ja kuitenkin jäähdytyksen olisi toimittava hyvin pitkiä aikoja. Samalla kun reaktorin pintamateriaali hehkuu kovassa kuumuudessa, sen käämien olisi pysyttävä noin 200 pakkasasteessa suprajohtavuuden säilyttämiseksi. Litiumvaippa jäähdyttää reaktorin sisäpinnan. Monet ehdotetut materiaalit ovat joko nopeasti lämmössä ja säteilyssä kuluvia, hidastavat pieninä määrinä hiukkasina leijuessaan fuusioreaktiota tai muuttuvat reaktorin säteilyssä helposti radioaktiivisiksi.
Fuusiotutkimus 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa
Fuusiotekniikkaa on tutkittu 1950-luvulta lähtien. Euroopan tunnetuimmassa fuusiolaitteessa JET:issä saatiin 1991 noin 1 megawatti 2 sekunnissa, mutta energiankulutus oli 15 megawattia. Tämä tulos oli huomattavasti parempi kuin 1970-luvulla, jolloin toiveet fuusiosta ennen vuotta 2000 olivat jo hiipuneet. 1994 USA:ssa tuotettiin 10,7 MW yhden sekunnin ajan satojen megawattien kulutuksella. Vuonna 1997 JETissä tehtiin maailmanennätys: 16 megawattia.[7]
Edistys on ollut aikaisemmasta valtavaa: 1970-luvulla saatiin fuusiokokeissa ulos vain watin tuhannesosia. Kaikkien aikojen kestävin fuusioreaktio on mitattu ranskalaisessa koereaktorissa: kuusi ja puoli minuuttia.
Fuusioreaktorin tekniikka on osoittautunut odotettua vaikeammaksi. Lisäksi tutkijoiden on ollut vaikeaa saada rahoitusta tutkimuksilleen niiden hitaan etenemisen ja pitkän aikajänteen takia.
Yksi reaktorin haasteista on löytää materiaaleja, jotka kestäisivät reaktorissa esiintyviä äärimmäisen korkeita lämpötiloja.[8]
Fuusion tulevaisuus
Kansainvälisenä yhteistyönä aiotaan rakentaa tutkimuslaitos ITER, jolla pyritään saavuttamaan energiantuotannossa pitkään jatkuva positiivinen hyötysuhde. ITER-hanke on kohdannut monia takaiskuja ja koereaktorin paikasta on kiistelty, mutta paikaksi on lopulta valittu Ranska. Vuonna 2009 tehdyn väliarvion perusteella projektin budjetti on kolminkertaistunut 15 miljardiin euroon, ja sen valmistumispäivää on lykätty vuoteen 2020.[9]
Sen jälkeen suunnitteilla on DEMO, ensimmäinen kaupallisen fuusioreaktorin prototyyppi.[10] Sen on arvioitu aloittavan 2030-luvulla.[11]
Vuonna 2016 MIT:n Alcator C-Mod -reaktorilla saavutettiin plasman paineen uusi maailmanennätys. Samalla osoitettiin että pienellä TOKAMAKilla kyetään luomaan ääriolosuhteita.[12]
Yksityinen TAE (Tri Alpha Energy) on yhteistyössä Googlen Applied Science -yksikön kanssa C2W/Norman-fuusioreaktorin kehittämiseksi pidemmälle.[13][14]
Huhtikuussa 2018 Kiina on sanonut olevansa edellä fuusioenergiassa.[15]
Yhdistyneiden kuningaskuntien kansallisesta fuusiolaboratoriosta on perustettu Tokamak Energy, joka on kehittänyt Tokamak-mallisen fuusioreaktorin joka on ylittänyt yli 15 miljoonan celsiusasteen lämpötilan.[16]
Marraskuussa 2018 kiinalainen suprajohtava TOKAMAK (Experimental Advanced Superconducting Tokamak, EAST) saavutti yli 100 miljoonan celsiusasteen lämpötilan.[17][18] 100 miljoonan asteen saavuttamista pidetään merkittävänä merkkipaaluna, sillä fuusioreaktion täytyy tapahtua maapallolla tuossa lämpötilassa, jotta reaktio kuluttaisi vähemmän energiaa kuin siitä saadaan.[19]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Benson, Harris| title = University Physics| publisher = Wiley| year = 1996| version = Revised Edition| id = ISBN 978-0-4711-5264-4| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Krane, Kenneth S.| title = Introductory Nuclear Physics| publisher = John Wiley & Sons| year = 1987| id = ISBN 0-471-80553-X| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (pdf)}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 A Washington, DC area lobbying organiation; "a non-profit, tax-exempt research and educational foundation, providing timely information on the status of fusion development." Edits the Journal of Fusion Energy.

Investigations of the Formability, Weldability and Creep Resistance of Some Potential Low-activation Austenitic Stainless Steels for Fusion Reactor Applications (ISBN 0-85311-148-0):A.H. Bott, G.J. Butterworth, F. B. Pickering

Luokka:Ydinfysiikka
Luokka:Ydinreaktorityypit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Fuusiovoima

Onko fuusioreaktori vaarallinen ympäristölle?


Hyökkäys Mers-el-Kébiriin oli brittien tekemä hyökkäys Vichyn Ranskan laivaston kimppuun Mers-el-Kébirissä Algeriassa toisen maailmansodan aikana 3. heinäkuuta 1940. Ranskan antauduttua Saksalle kesäkuussa 1940 ja sen siirtomaiden jouduttua Vichyn Ranskan haltuun, Winston Churchill määräsi Ranskan laivaston joko liittymään sotaan brittien puolelle tai upottaa aluksensa, jotta ne eivät joutuisi saksalaisten käsiin. Mers-el-Kébirissä olivat tuohon aikaan Ranskan laivastosta ensimmäisen maailmansodan aikaiset taistelulaivat Provence ja Bretagne, modernit taisteluristeilijät Dunkerque ja Strasbourg, lentokoneidenkuljetusalus Commandant Teste ja hävittäjät Mogador, Volta, Terrible, Kersaint, Lynx ja Tigre. Laivaston komentajat Marcel-Bruno Gensoul ja François Darlan eivät kuitenkaan suostuneet upottamaan aluksiaan.
Britit aloittivat 3. heinäkuuta 1940 osana Operaatio Catapultia hyökkäyksen, johon osallistuivat lentotukialus HMS Ark Royal, taisteluristeilijä HMS Hood, taistelualukset HMS Valiant ja HMS Resolution, kevyet risteilijät HMS Arethusa ja HMS Enterprise sekä hävittäjät HMS Faulknor, HMS Foxhound, HMS Fearless, HMS Forester, HMS Foresight, HMS Escort, HMS Keppel, HMS Active, HMS Wrestler, HMS Vidette ja HMS Vortigern. Sen seurauksena taistelualus Bretagne upposi vieden mukanaan 1012 merimiestä ja Provence, Dunkerque ja Mogador vaurioituivat pahasti. 1297 ranskalaista merimiestä kuoli. Kuusi brittien lentokonetta ammuttiin alas kahden lentäjän saadessa surmansa. Hyökkäys kiristi Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välejä, minkä seurauksena Ranskan ilmavoimat pommittivat Gibraltaria 14. heinäkuuta ja uudestaan 24. ja 25. syyskuuta samana vuonna. Laivaston alukset siirrettiin Touloniin.
Hyökkäyksen kulku
Brittien saapuessa 3. heinäkuuta ranskalaisen tukikohdan edustalle, ranskalaiset laivat olivat edelleen laiturissa.
Uhkavaatimuksen esittäminen ja neuvottelut
HMS Ark Royalin päällikkö Cedric S Holland oli aikaisemmin toiminut sotilasasiamiehenä Pariisissa ja tunsi henkilökohtaisesti useita vanhempia upseereita ranskalaisilta aluksilta. Täten hänet oli valtuutettu toimittamaan brittien uhkavaatimus satamaan. Uhkavaatimuksessa esitettiin kolme vaihtoehtoa:[1]
Ranskalaisten tulee purjehtia brittien kanssa ja jatkaa taistelua Saksaa ja Italiaa vastaan
Ranskalaisten tulee purjehtia vain tarvittavalla miehistöllä brittiläiseen satamaan, minkä jälkeen miehistö palautetaan ensimmäisessä mahdollisessa tilanteessa.
Mikäli jompikumpi kahdesta ensimmäisestä vaihtoehdosta hyväksytään, Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus joko varastoi alukset sodan päättymiseen saakka, minkä jälkeen se palauttaa ne Ranskan hallitukselle tai jos joku niistä tuhoutuu, korvaa vahingon sodan jälkeen.
Jos ranskalaiset ovat sitä mieltä, että ranskalaisia aluksia ei voi käyttää akselivaltoja vastaan aselepoehtojen mukaisesti, alukset voidaan toimittaa ranskalaiseen satamaan esimerkiksi Martiniquelle tai Ranskan Länsi-Intiaan, jossa ne voidaan demilitarisoida brittien hyväksymällä tavalla tai toimittaa alukset talteen Yhdysvaltoihin odottamaan sodan päättymistä. Kummassakin vaihtoehdossa siirtoon osallistuneet miehistöt kuljetetaan takaisin brittien aluksilla.
Viestin yhteenvedossa todettiin, että mikäli yksikään vaihtoehto ei sopisi ranskalaisten tulisi upottaa aluksensa tai sitten britit tekisivät sen käyttäen siihen tarvittavaa voimaa estääkseen alusten joutumisen akselivalloille.[2]
Jo neuvottelun aikana ranskalaiset aloittivat laivojensa valmistamisen purjehdukseen, koneita lämmitettiin, hinaajat tuotiin paikalle ja niin edelleen. Neuvottelujen tuloksena esitettiin, ettei kukaan epäillyt ranskalaisten tarkoitusta olla antamatta laivojaan akselivalloille, vaan epäiltiin saksalaisten kykenevän ottamaan laivat käyttöönsä, vaikka ne olisi demilitarisoitu, jos ne olisivat ranskalaisissa satamissa. Tähän ranskalainen amiraali vastasi, että he kykenisivät kyllä pitämään puolensa ja Holland palasi Force H:n luokse raportoimaan amiraali Somersetille matkansa tuloksia.[2]

Samanaikaisesti HMS Ark Royalilta nousseet lensivät tiedustelulennon satamassa ja iltapäivällä Fairey Swordfish pudotti kaksi pientä miinakenttää laskuvarjoilla sataman suulle estämään ranskalaisten laivojen pakoa. Ilta oli pimenemässä ja yö saattaisi tarjota mahdollisuuden pakenemiseen. Myös saatiin ilmoitus ranskalaisille saapuvista lisäjoukoista. Kapteeni Holland sai ranskalaisten komentajalta lausunnon, joka välitettiin amiraali Somervillelle. Annettu lausunto ei kuitenkaan ollut selkeästi tulkittavissa, joten amiraali Somerville antoi vielä mahdollisuuden valita esitetyistä vaihtoehdoista. Valintaa ei suoritettu.[2]
Hyökkäys

Kapteeni Holland palasi hävittäjällä takaisin Force H:n luo ja hänen palatessaan taistelulaivat avasivat tulen kello 16:56. Tuli oli heti tappavan tarkkaa. Dunkerquen ensimmäiset osumat tulivat 13 tuuman tykkitorniin No2, joka muuttui käyttökelvottomaksi. Seuraava osuma tuhosi lentokonesuojan, ja kolmas läpäisi kylkipanssarin räjähtäen aluksen uumenissa turbiinihuoneen yläpuolella. Kolmas osuma aiheutti laivassa suuria tappioita 5,1 tuuman tykkitornin ammuskuilun räjähtäessä. Neljäs osuma läpäisi myös panssarin, ja vaikka se ei räjähtänyt se aiheutti tuntuvia vaurioita aluksen uumenissa[3].
Taistelulaiva Bretagneen osui ainakin neljä 15 tuuman kranaattia ja alus räjähti aiheuttaen lähes tuhannen miehen tappiot aluksen miehistössä. Saoin taistelulaiva Provence sai useita osumia, mutta se ei räjähtänyt. Alus syttyi tuleen ja vajosi satama-altaaseen, josta se myöhemmin nostettiin ja siirrettiin Touloniin marraskuun alussa.[4]
Viidessätoista minuutissa ranskalainen amiraali totesi laivojensa olevan käuyttökelvottomia, jolloin amiraali Somerville käski lopettaa tulituksen. Brittiläiset tiedustelukoneet ilmoittivat, että satamassa oli taisteluristeilijä (Dunkerque) pahoin vaurioituneena ajettu rantaveteen. Taistelulaiva (Bretagne) oli pahoin vaurioitunut ja kaatunut. Toinen taistelulaiva (Provence) oli ajettu palavana rantaveteen. Pakoa yrittänyt hävittäjä Mogador oli tuhoutunut, vaikka edelleen olikin pinnalla, saatuaan osuman 15 tuuman kranaatista.[2][5]

Taisteluristeilijä Strasbourg pakeni kahden suuren hävittäjän (contre-torpilleurs) Tigre ja Lynx saattamana avomerelle tulituksen alkaessa.[6] Vaikka alusten reitti kulki läheltä HMS Ark Royalia, niitä ei havaittu hämärtyvässä illassa. Pakenevien alusten perään lähetettiin torpedokoneita, mutta ilman tulosta. Strasbourg pääsi saattueineen Ranskaan Touloniin 4. heinäkuuta illalla ja liittyi Vichyn Ranskan laivastoon.[2]
Tapahtumien aikana läheisiltä kentiltä nousseet ranskalaiset lentokoneet lentelivät ympäriinsä, mutta ne eivät osallistuneet tapahtumiin ennen kuin aivan lopussa. Eräs ranskalaiskone ampui alas brittiläisen Skuan, mutta se tuhottiin seuraavaksi. Samoin muutama ranskalaispommittaja hyökkäsi Force H:n kimppuun myöhemmin illalla ilman tulosta.[2]
Seuraus hyökkäyksestä
Nyt Ranska katsoi olevansa sodassa brittejä vastaan ja he antoivat ilmoituksen, että upottavat 20 merimailia lähemmäs alueitaan tulevat brittialukset. Seuraavana päivänä Force H palasi Gibraltarille.[2]
Sinetti – Torpedokoneiden hyökkäys
Asia ei kuitenkaan vielä ollut valmis. Varhain 6. heinäkuuta HMS Ark Royalilta lähti torpedoilla aseistettuja Fairey Swordfish koneita, joita saattamassa oli Skuat. Maaliksi oli määrätty ainoastaan vaurioitunut taisteluristeilijä Dunkerque. Eräs laukaistuista torpedoista osui syvyyspommein lastattuun hinaajaan Terre Neuve, joka oli kohteen vieressä. Seurauksena oli mahtava räjähdys, joka repi Dunkerquen kylkeen 20 metrin repeämän osastojen F ja G väliin ja surmaten 150 ranskalaista merimiestä. Lisäksi torpedot upottivat hinaajan Esterel.[6] Ranskalaiset hävittäjät nousivat läheisiltä kentiltä torjumaan hyökkääjiä, mutta eivät lopulta hyökänneet brittien kimppuun. Samoin muutama ilmatorjntatykki avasi tulen, mutta ilman tulosta. Dunkerque saatiin paikattua vesitiiviiksi 11. syyskuuta ja se kellui 27. syyskuuta. [6] Moottoreiden korjaamisen jälkeen ja viivytysten jälkeen alus siirrettiin lopulta Touloniin 19 helmikuuta 1942.[7][5][6]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Polmar Norman| title = Aircraft Carriers - A History of Carrier Aviation and its Influence on World Events Vol. 1, 1909-1945| location = Dulles, Virginia| publisher = Potomac Bools Inc| year = 2006| id = ISBN 1-57488-663-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley M J| title = Battleships of World War Two - an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1998| id = ISBN 1-85409-386-X}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Toisen maailmansodan meritaistelut
Luokka:Ranskan taistelut
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan taistelut

Kuka lensi HMS Intrepid-hävittäjää toisessa maailmansodassa?


Warner Bros. Entertainment, Inc. (Warner Bros., Warner Bros. Pictures) on WarnerMedian omistama, maailman suurimpiin kuuluva elokuva-, musiikki- ja televisioviihdettä tuottava yritys. Sen tytäryhtiöitä ovat muun muassa Warner Bros. Studios, Warner Bros. Pictures, Warner Bros. Television, Warner Bros. Animation, Warner Home Video, DC Comics ja New Line Cinema. Videopelejä julkaisee Warner Bros. Interactive Entertainment.
Yrityksen perustivat vuonna 1923 veljekset Harry, Albert, Sam ja Jack L. Warner.
Warner Brothersin kuuluisimpiin työsopimuksella kiinnitettyihin tähtiin ovat kuuluneet muiden muassa Lauren Bacall, Humphrey Bogart, Gary Cooper ja Joan Crawford. Yhtiön 2000-luvun elokuvamenestyksiä ovat olleet muun muassa Yön ritari, Sherlock Holmes sekä Harry Potter -sarja.
Huhtikuussa 2010 Warner Bros. osti Turbine-pelitalon ja sai siten oikeudet myös The Lord of the Rings Online -videopeliin. Aikaisemmin Warner oli jo ostanut muiden Taru sormusten herrasta -pelien oikeudet.[1]
Yhtiöllä on nykyisin myös videopelien julkaisua, kuten Middle-earth: Shadow of Mordor ja Batman: Arkham Knight.
Warner Bros. on MPAA:n jäsen.
Elokuvat

Videopelit

Warner Bros. Interactive Entertainment omistaa seuraavia pelistudioita:[2]
Monolith Productions
NetherRealm Studios
Rocksteady Studios
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvayhtiöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka omistaa Warner Bros. Interactive Entertainmentin?


Jeddah Tower (, Burj Jidda; ; suom. Jeddan torni), aiemmalta nimeltään Kingdom Tower, on Jeddaan Saudi-Arabiaan rakenteilla oleva pilvenpiirtäjä.[1][2] Kilometrin korkuiseksi tarkoitettu Jeddah Tower tulisi valmistuttuaan olemaan maailman korkein rakennus, ja 828-metrinen Burj Khalifa jäisi toiseksi.[2] Arkkitehti Adrian Smithin suunnitteleman rakennuksen oli alun perin tarkoitus valmistua 2017, mutta arvioitu valmistumisaika on nyttemmin vuosi 2020. Syyskuussa 2018 kerroksia on 47, alle kolmannes, eikä työmaalla näy toimintaa. Rakennussuunnitelma julkistettiin 2004, ja rakennustyöt aloitettiin 2013[3][1]
Alun perin Jeddah Towerista suunniteltiin 1,6 kilometrin korkuista, mutta vuonna 2008 todettiin, ettei alueen maaperä sovellu niin korkealle rakennukselle,[3][4] niinpä sen korkeus laskettiin kilometriin. Jeddah Towerin rakentaminen kokonaiskustannuksiksi on ilmoitettu aluksi 860 miljoonaa euroa, myöhemmin 20 miljardia euroa, ja sen rahoittaa miljardööriprinssi Al-Walid ibn Talal, joka sittemmin vangittiin korruptioepäilyiden vuoksi.[3][2] Kun rakennus on otettu käyttöön, se sisältää muun muassa Four Seasons -hotellin, asuntoja ja toimistoja.[5] Rakennukseen tulee suunnitelman mukaan 169 kerrosta, joista kaksi maanalaisia. Kerroksista jopa 85 olisi tyhjiä, sillä ne ovat liian ahtaita asumiseen tai toimistotiloiksi.[1]
Jeddah Towerin ympärille on suunnitteilla kaupunki Jeddah Economic City, toiselta nimeltä King Abdullah Economic City.[1][3]
Lähteet

Luokka:Pilvenpiirtäjät
Luokka:Saudi-Arabian rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Rakenteilla olevat rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Jedda


Horten Ho IX (myös Horten Go 229 ja Gotha Go 229[1]) oli saksalainen toisen maailmansodan lopun koesuihkulentokone. Kaksi prototyyppiä valmistui vuosien 1944–1945 aikana. Kolmas prototyyppi oli tekeillä. Konetyypistä oli tarkoitus tulla hävittäjä.
Konetyypin suunnittelivat Hortenin veljekset, Walter ja Reimar – ja heistä etenkin viimeksi mainittu. Kaikki Hortenien suunnittelemat koneet olivat lentäviä siipiä.
Mallia kutsutaan myös Gotha Go 229 koska Gothaer Waggonfabrik oli koneiden valmistaja.[2]
Konetyypin historia
Hortenin veljekset aloittivat erilaisten lentävä siipi -tyyppisten konemallien suunnittelun 1920-luvulla. Kyseisen mallin suunnittelu aloitettiin jo vuonna 1931, mutta keskeytettiin. Suunnittelu alkoi uudelleen 1943 Horten Ho IX -nimellä ja Saksan ilmailuministeriö RLM teki tilauksen 40 koneesta. Joulukuussa 1944 Ho 229 V1 saatiin valmiiksi Gothaer Waggonfabrikissa (entinen autotehdas Gothassa). Ensimmäinen koelento 18. joulukuuta 1944 onnistui ongelmitta. Toinen (V2) koelento päättyi maahansyöksyyn toisen moottorin sammuttua.[3] Juuri ennen sodan loppua 1945 koneen kehitystyö julistettiin saatetuksi valmiiksi. Ho 229 V3 runko oli lähes valmis kun Yhdysvaltojen joukot löysivät sen 14. huhtikuuta 1945.[4][5] Siivet löytyivät eri paikasta lähialueelta.[5] Keskeneräiset prototyyppiversiot V4, V5 ja V6 olivat yökäyttöön suunniteltuja.[6]
Ho 229:n tuotantoversiossa olisi ollut paineistettu ohjaamo ja moottoreiksi suunniteltiin BMW 003 -suihkumoottoreita. Moottorityyppi ei kuitenkaan ehtinyt valmistua, joten prototyypeissä käytettiin Junkers Jumo 004 -suihkumoottoreita.[6] Prototyypin paineistamattoman ohjaamon vuoksi pilotin oli käytettävä painepukua lennon aikana. Sodasta säästynyt prototyyppi kuljetettiin sodan jälkeen operaatio Paperclipin puitteissa Yhdysvaltoihin. Kone on esitteillä Udvar-Hazy Centerissä Washingtonin ilmailu- ja avaruusmuseossa, jossa se on restauroitavana.[7]

Koneen suunnittelussa yksi lähtökohta ilmanvastuksen vähentäminen, jota olisi ainoastaan siiven tuottaman nosteen sivuvaikutuksena.[6]
Ho 229 olisi lähes täyttänyt Hermann Göringin 1000-1000-1000-vaatimuksen (1000 kilometrin tuntivauhti, 1000 kilometrin lentomatka, 1000 kilon pommikuorma) ja sai rahoituksen.[2] Göring oli ilmoittanut ettei aio enää hyväksyä uusia kaksimoottorisia elleivät ne täyttäisi tätä vaatimusta.[6]
Koneen muotoilu oli edistyksellinen, heijastaen vähän tutka-aaltoja takaisin ja sitä voidaan täten kutsua ensimmäiseksi häivelentokoneeksi.[8] Hortenin veljekset olivat siis kehittämässä tutkalle lähes näkymätöntä lentokonetta. Tätä tarkoitusta edistämään koneen pinta pinnoitettiin ohuella sahanpurun ja hiilipölyn seoksella.[4] Tavoite oli absorboida tutkajärjestelmien elektromagneettista säteilyä, kuten brittien käyttämän Chain Home varoitusjärjestelmän tapauksessa.[1] Seoksen esiintymistä käytetyissä prototyypeissä on tutkittu, ja eräissä kohdissa on havaittu heikkoa absorboitumista.[9]
Koneen teknologiassa oli kuitenkin aikansa rajoitteita ja piiloutuminen tutkalta oli rajattu tiettyyn suuntaan koneen ja tutkan välillä. Kone kuitenkin oli riittävän vaikeasti havaittava ja riittävän nopea, jotta se olisi ehtinyt Lontooseen ennen torjuntahävittäjien nousua ilmaan.[10]
Tekniset tiedot (Ho 229A-1)

Katso myös
Luettelo saksalaisista lentokoneprojekteista, 1939–1945
Lähteet

IL-2 Sturmovik: 1946 Konehistoriikki

Aiheesta muualla

Luokka:Saksalaiset hävittäjälentokoneet
Luokka:1940-luvun hävittäjälentokoneet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Saksalaiset experimental-ilma-alukset
Luokka:1940-luvun experimental-ilma-alukset
Luokka:Lentävät siivet


Maan magneettikenttä on Maata ympäröivä kaksinapainen magneettikenttä, joka ulottuu useita kymmeniä tuhansia kilometrejä avaruuteen (magnetosfääri).
Magneettikenttä suojaa Maan pintaa varauksellisilta aurinkotuulen hiukkasilta. Vain magneettisten napojen läheisyydessä hiukkaset pääsevät lähemmäksi Maata ja synnyttävät revontulia ilmakehän hiukkasten kanssa vuorovaikuttaessaan.
Koska magneettiset navat ovat melko lähellä maantieteellistä pohjois-ja etelänapaa, Maan magneettikentästä on ollut hyötyä suunnistuksessa.
Maan magneettikentän synty selitetään yleensä dynamoteorialla. Sen mukaan Maan ytimen lämmöstä ja Maan pyörimisestä johtuva sulan raudan osin säännöllinen virtaus synnyttää magneettikentän.
Maan magneettikentän magneettivuon tiheys vaihtelee riippuen maantieteellisestä sijainnista alle 30 mikroteslasta yli 60 mikroteslaan.
Magneettikentän voimakkuus vaihtelee paikasta toiseen ja nämä eroavaisuudet maan magneettikentässä voivat johtua:
Kallioperän koostumuksen vaihteluista
Auringon ja magnetosfäärin varautuneiden hiukkasten vuorovaikutuksesta
Maan magneetikentän kaltevuussuunta maanpintaan nähden riippuu leveysasteesta
Magneettikenttää ja muita Maan magneettisia ilmiöitä tutkiva tieteenala on geomagnetismi. Maan muinaista magneettikenttää tutkii paleomagnetismi.
Maan magneettikenttä yksinkertaistettuna sauvamagneetiksi
Maan magneettikenttä on melko tarkasti kaksinapainen eli dipolikenttä.
Maan magneettiset navat sijaitsevat lähellä maantieteellisiä napoja siten, että fysikaalisesti magneettinen pohjoisnapa sijaitsee lähellä maantieteellisellä etelänapaa ja päinvastoin. Puhekielessä magneettisella pohjoisnavalla kuitenkin yleensä tarkoitetaan sitä napaa, joka sijaitsee lähellä maantieteellistä pohjoisnapaa. Tarkemmin sanottuna se sijaitsi vuonna 2005 pisteessä  Kanadan arktisen saariston pohjoisosassa noin 1000 km:n päässä maantieteellisestä pohjoisnavasta ja liikkuu vuosittain noin 40 kilometriä luoteeseen.[1]
Maan magneettikentän ja sauvamagneetin erot
Erilaiset syntymekanismit
Muodoltaan maan magneettikenttä muistuttaa tankomagneetin dipolaarista kenttää, mutta samankaltaisuus on näennäistä. Tankomagneetin kenttä syntyy ns. alkeismagneettien tietynlaisesta suuntautumisesta raudassa (pohjimmiltaan elektronien liikkeestä), mutta Maan ydin on niin kuuma, että suuntautuminen muuttuu satunnaiseksi. Tällainen satunnaisuus saa kappaleen tavallisesti menettämään magneettikenttänsä. Siksi Maan magneettikenttä ei synny magnetoituneesta raudasta, vaan Maan sulassa ytimessä tapahtuvista sähkövirtauksista.
Erot kenttien muodoissa

Maan magneettikentässä on dipolikentän lisäksi heikompia multipolikenttiä. Näiden vuoksi kenttäviivat eivät kaikkialla suuntaudu suoraan magneettinapoja kohti, vaan ne ovat mutkaisia.
Aurinkotuuli muuttaa Maan magneettikentän muotoa venyttäen sen kauas avaruuteen ulottuvaksi "hännäksi".
Maan magneettikentän vaakakomponentin suunta eli magneettipohjoinen ei osoita tarkalleen kohti pohjoisnapaa, eikä myöskään kohti magneettista pohjoisnapaa, vaan sen suunta vaihtelee eri paikoissa ja eri aikoina. Magneettipohjoisen ja napapohjoisen erotusta kutsutaan erannoksi. Esimerkiksi vuonna 2008 kompassi näytti Suomessa paikasta riippuen noin 6–12,5 astetta sivuun pohjoisesta.
Magneettikentän muutokset
Voimakkuusvaihtelut
Magneettikentän voimakkuus vaihtelee. Lyhyen aikavälin muutokset johtuvat lähinnä Auringosta, pitempiaikaiset Maan ytimen nestevirtausten muutoksista. Tällä hetkellä magneettikenttä on heikkenemässä. Joidenkin mielestä tämä puhuu dynamoteoriaa vastaan, tällöin Maan magneettikenttä olisi jäännösmagnetismia. Nykyään tutkijat eivät usko Maan magneettikentän olevan jäännösmagnetismia. Tähän viittaa muun muassa se, että muiden planeettojen, hitaasti pyörivien Venuksen ja Marsin magneettikenttä on Maan kenttää heikompi, ja Marsin kenttä heikko, koska sen ytimen konvektio on oletettavasti lakannut.
Navat liikkuvat jatkuvasti

Maan magneettikentän navat eivät pysy paikoillaan, vaan vaeltavat useita kilometrejä vuodessa. Navat eivät ole täsmälleen vastakkaisilla puolilla maapalloa ja liikkuvat toisistaan riippumatta. Tällä hetkellä magneettinen etelänapa on kauempana etelänavasta kuin magneettinen pohjoisnapa on pohjoisnavasta. Pohjoisessa sijaitseva napa liikkuu nykyään noin 40 kilometriä vuodessa luoteeseen. Se sijaitsi 1900-luvun puolivälissä Walesin prinssin saarella, mutta nykyään hieman Ellesmerensaaren länsipuolella.[1]
Napaisuusvaihdoksia satojen tuhansien vuosien välein
Paleomagneettisten tutkimusten avulla on päätelty, että viimeisen 330 miljoonan vuoden aikana maan magneettikenttä on vaihtanut napaisuuttaan yli 400 kertaa. Keskimäärin maan magneettikenttä vaihtaa napaisuuttaan 700000 vuoden välein. Vaihteluväli on kuitenkin epäsäännöllinen, alle 100000 vuodesta kymmeniin miljooniin vuosiin. Viimeisin napaisuuskäännös tapahtui noin 780000 vuotta sitten. Vaihdoksen aiheuttavaa mekanismia ei tunneta kunnolla, mutta vaihdos ei ole äkillinen vaan kestää arviolta 1000 vuodesta 8000 vuoteen. Napaisuuskäännöksen aikana Maan magneettikentässä saattaa olla useampia napoja. [2]
Maan magneettikentän synty

Laajasti kannatettu teoria Maan magneettikentän pääasialliseksi selittäjäksi on ns. dynamoteoria, jonka mukaan magneettikenttä syntyy Maan sulassa ulkoisessa ytimessä, jossa on hyvin sähköä johtavaa raudan ja nikkelin seosta. Mekaanisten virtojen ja sähkövirtojen yhteisvaikutus aiheuttaa itseään ylläpitävän dynamon, joka saa käyttövoimansa liike-energiasta. Monet tutkijat pitävät konvektiovirtauksia todennäköisimpänä syynä. Dynamoteorian avulla voidaan selittää kentän hitaat aikavaihtelut ja kentän napaisuuden eli polariteetin vaihtumiset. [3]
Geomagnetismin historiaa
Vanhin Maan magneettikenttää suunnistamisessa hyödyntävä laite on kompassi, jonka neula asettuu Maan magneettikentän suuntaisesti. Vaikka kompassi on vanha keksintö ja se tunnettiin Kiinassa jo varhain, ajatuksen Maasta suurena magneettina esitti ensimmäisen kerran luonnontieteilijä William Gilbert vasta vuonna 1600. Hänen teoksensa De Magnete, Magneticisque Corporibus, et de Magno Magnete Tellure keskeisin väite oli magnus magnes ipse est globus terrestris, Maa itse on suuri magneetti. Gilbert teki myös kokeita Maata kuvaavalla magnetisoidulla rautapallolla eli terrellalla.
Gilbertin jälkeen Maan magneettikentästä on esitetty erilaisia malleja. Vuonna 1804 Jean Biot esitti, että se vastaa Maan keskipisteeseen ajatellun dipolimagneetin kenttää. Koska kenttä ei havaintojen perusteella kuitenkaan täysin näyttänyt noudattavan dipolimallia, teoriaa kehittivät muun muassa Edmund Halley ja Christian Hansteen olettamalla magneettisia napoja olevan useampia, neljä kappaletta. Näitä napoja ei kuitenkaan löydetty. Vuonna 1839 Carl Friedrich Gauss esitti yhä käytössä olevan mallinsa, jossa Maan magneettikenttä on esitetty erinapaisten kenttien summana. Hallitseva termi on dipolikenttä, mutta myös nelinapaisella kvadrupolikentällä ja kahdeksannapaisella oktupolikentällä (ja niin edelleen) on tietty, joskin vähäisempi vaikutus kokonaismagneettikentän muotoon.
Nykyään magneettikentän voimakkuutta ja suuntaa mitataan magneettisissa observatorioissa tai satelliittien avulla.
Mittalukuja
Magneettivuon tiheys noin 20–60 mikroteslaa
Deklinaatio D eli eranto (magneettikentän suunnan ja maantieteellisen pohjoissuunnan välinen kulma[4]. Se oli vuonna 2008 Suomen alueella eri paikoissa 6–12,5 astetta[5].
Inklinaatio I magneettikentän suunnan kaltevuuskulma[4]
Katso myös
Eksymä
Eranto
Paleomagnetismi
Magnetometri
Magneettiaisti
Lähteet

Aiheesta muualla

 – William Gilbertin De Magneten juhlavuosi Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Magneettikenttä
Luokka:Magnetismi
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit