Hiilivety on orgaaninen yhdiste, joka koostuu vain hiilestä ja vedystä. Hiilivedyt palavat yleensä hyvin ja liukenevat veteen huonosti. Hiilivetyjä käytetään energianlähteinä ja kemianteollisuudessa raaka-aineina.
Fossiiliset polttoaineet öljy, bensiini ja maakaasu koostuvat pääasiassa hiilivedyistä. Niiden polttaminen synnyttää suuren osan ihmisen tuottamasta hiilidioksidista, jonka on osoitettu voimistavan kasvihuoneilmiötä. Kemiassa hiilivetyjä käytetään reaktioiden lähtöaineina ja liuottimina. Monien muovien raaka-aineena on hiilivety.[1] Esimerkiksi polyeteeniä valmistetaan eteeniä polymeroimalla.
Rakenteet
Hiilivedyssä hiiliatomi voi muodostaa neljä sidosta muiden atomien kanssa. Vetyatomi voi muodostaa yhden sidoksen hiiliatomin kanssa. Hiiliatomit pystyvät sitoutumaan keskenään pitkiksi ja haaroittuneiksi ketjuiksi. Ne muodostavat orgaanisten yhdisteiden ”rungon”, johon eri funktionaaliset ryhmät kiinnittyvät. Tämä hiiliatomien runko säilyy yleensä reaktioissa muuttumattomana. Jos hiiliatomien ketju muodostaa renkaan, yhdistettä sanotaan sykliseksi esimerkiksi sykloalkaanit. Muuten se on avoketjuinen eli asyklinen.
Hiilivedyt voidaan luokitella niiden tyydyttyneisyyden perusteella. Tyydyttyneissä hiilivedyissä on vain yksinkertaisia kovalenttisia sidoksia.[2] Näitä yhdisteitä kutsutaan alkaaneiksi. Tyydyttymättömissä hiilivedyissä on kaksoissidoksia (alkeenit) tai kolmoissidoksia (alkyynit). Yksinkertaisin alkeeni on eteeni, ja yksinkertaisin alkyyni on etyyni eli asetyleeni. Kaksi kaksoissidosta sisältäviä alkeeneja voidaan sanoa dieeneiksi; polyeenit sisältävät useita kaksoissidoksia. Aromaattisissa hiilivedyissä eli areeneissa on bentseenirengas tai jokin muu aromaattinen ryhmä. PAH-yhdisteissä on useita bentseenirenkaita.

Yksinkertaisin hiilivety on metaani (CH4), joka koostuu yhdestä hiiliatomista ja neljästä vetyatomista. Etaanissa (C2H6) on kaksi hiiliatomia, propaanissa (C3H8) kolme. Hiilivedyt, jotka eroavat toisistaan CH2-yksikköjen määrässä, muodostavat homologisen sarjan. Alkaanien sarjan ensimmäiset jäsenet ovat metaani, etaani, propaani ja butaani. Homologisten yhdisteiden kaavat voidaan ilmaista yleisessä muodossa. Avoketjuisten alkaanien yleinen kaava on CnH2n+2, missä n on hiiliatomien lukumäärä. Jokainen rengas tai kaksoissidos pienentää vetyatomien lukumäärää kahdella. Siten tavallisten alkeenien ja sykloalkaanien kaava on CnH2n.
Ominaisuudet
Koska hiilen ja vedyn elektronegatiivisuudet ovat lähellä toisiaan, hiilivedyt ovat yleensä lähes poolittomia. Siten ne liukenevat veteen huonosti mutta useimpiin orgaanisiin aineisiin hyvin. Poolittomuus vaikuttaa myös hiilivetyjen olomuotoon: esimerkiksi metaani on kaasu, mutta vesi, joka on poolinen ja molekyylimassaltaan suunnilleen yhtä suuri, on neste. Haaroittumattomista alkaaneista kevyimmät ovat kaasuja, 5–16 hiiliatomia sisältävät nesteitä ja raskaimmat kiinteitä.
Hiilivedyt palavat yleensä vedeksi ja hiilidioksidiksi. Samalla vapautuu runsaasti lämpöä.[3] Jos happea ei ole riittävästi, palamisessa syntyy myös hiilimonoksidia eli häkää sekä hiiltä ja hiilen yhdisteitä. Tällöin lämpöä vapautuu vähemmän kuin täydellisessä palamisessa.
Alkaanit eivät reagoi herkästi. Polttamisen lisäksi alkaaneja voidaan pilkkoa krakkaamalla, tai niiden vetyatomit voidaan korvata halogeeniatomeilla. Tyydyttymättömät hiilivedyt reagoivat selvästi helpommin. Niille tyypillisiä reaktioita ovat liittymis- eli additioreaktiot. Aromaattiset hiilivedyt ovat muodollisesti tyydyttymättömiä, mutta ne reagoivat eri tavalla kuin alkeenit tai alkyynit. Tavallisesti aromaattisten hiilivetyjen reaktioissa vedyt korvautuvat.
Isomeria

Useimmilla hiilivedyillä on isomeerejä eli yhdisteitä, joilla on sama molekyylikaava mutta erilainen rakenne. Avoketjuisilla alkaaneilla isomeerejä esiintyy butaanista lähtien. Tavallista butaania sanotaan n-butaaniksi; haaroittunut butaani on nimeltään isobutaani. Isobutaanin kiehumispiste on −11,7°C, joka on hieman alempi kuin n-butaanin −0,5°C. Ero johtuu siitä, että isobutaanin ulkopinta on pienempi kuin n-butaanin ja siten isobutaanimolekyylien välillä on vähemmän heikkoja van der Waalsin voimia.
Isomeerien lukumäärä kasvaa hiiliatomien määrän suurentuessa. Butaanilla (C4H10) on kaksi isomeeriä, ja kymmenen hiiliatomin dekaanilla (C10H22) on 75 isomeeriä. Kahdenkymmenen hiiliatomin eikosaanilla (C20H42) isomeerejä on laskennallisesti jo 366319 kappaletta.
Isomeerit voivat kuulua eri yhdistetyyppeihin: syklopropaani on alkaani, mutta sen isomeeri propeeni on alkeeni. Isomeerit voivat poiketa toisistaan myös pelkästään avaruudellisesti. Esimerkiksi sykloheksaanilla on viisi eri avaruudellista muotoa, joita sanotaan konformaatioiksi. Monilla alkeeneilla voi olla kaksi eri avaruudellista isomeeriä, cis- ja trans-muodot.
Klooratut hiilivedyt
Klooratut hiilivedyt ovat synteettisiä orgaanisia halogeeniyhdisteitä, joita on olemassa tuhansia ja joista osa on erittäin myrkyllisiä. Ne ovat hiilimolekyylejä, joiden vetyatomeja on korvattu klooriatomeilla. Luontoon kloorattuja hiilivetyjä pääsee teollisuuspäästöjen mukana sekä maan- ja metsäviljelyssä. Ne muodostavat merkittävän ympäristömyrkkyryhmän.
Tunnetuin kloorattujen hiilivetyjen ryhmä on DDT-yhdisteet, jota käytetään hyönteismyrkyissä. Useimmissa teollisuusmaissa yhdisteen käyttö kiellettiin lailla jo 1970-luvulla, mutta sitä käytetään yhä kehitysmaissa malariaa levittävien hyttysten torjuntaan. Maaperästä DDT voi haihtua ilmaan ja kulkeutua sen mukana pitkiäkin matkoja saavuttaen uusia alueita. [4] [5]
Myös PCB-yhdisteet, eli moniklooratut bifenyylit ovat tunnettu kloorattujen hiilivetyjen ryhmä. Niitä käytetään sähkölaitteissa eristeenä korkean lämmönsietokykynsä ja sähkönvastuksensa vuoksi. PCB-yhdisteitä käytetään myös joissakin voiteluöljyissä lisäaineena.
PCB-yhdisteet ovat erittäin pysyviä, ne eivät ole vesiliukoisia, vaan rasvaliukoisia. Erilaisia PCB-kongereeneja eli PCB-yhdisteitä on olemassa 209. Epätäydellisesti palaessaan PCB-yhdisteet muodostavat dioksiinia ja furaania, jotka ovat supermyrkkyjä. Näitä yhdisteitä syntyy esimerkiksi korkealämpöisissä teollisissa prosesseissa, kuten sellun kloorivalkaisussa, ja sitä kautta niitä pääsee myös luontoon. PCB-yhdisteitä sisältävien tuotteiden maahantuonti, myynti, valmistus ja luovutus kiellettiin Suomessa 1990-luvulla. Kemiallisen kestävyytensä ansiosta PCB-yhdisteitä on hankala hävittää käytön jälkeen.[6]
Vaikutukset luonnossa
Koska monet klooratut hiilivedyt ovat myrkyllisiä, aiheuttavat ne useita ongelmia luontoon päästessään. Ne ovat rasvaliukoisia ja rikastuvat nopeasti ravintoketjussa, mikä aiheuttaa ongelmia ravintoketjun huipulla. Esimerkiksi tuholaistorjuntaan paljon käytetty DDT rikkoi hyönteisten kitiinikuoren, mutta ei imeytynyt niiden ihon läpi. Tämän vuoksi sen uskottiin olevan melko vaaraton käyttää.
Koska DDT-yhdisteet eivät ole vesiliukoisia, niitä kerääntyy elimistöön vaarallisen paljon. Varsinkin nieltynä DDT aiheuttaa nopeasti vakavia ongelmia. Varsinkin vesieliöille nämä yhdisteet ovat vaarallisia. Nisäkkäillä DDT-yhdisteet saavat aikaan häiriöitä hormonitoiminnassa, keskenmenoja ja maksa- ja munuaissairauksia. DDT:n hajoamistuotteen DDE:n on havaittu aiheuttavan linnunmunien kuorien ohenemista, joka saattaa haitata niiden lisääntymistä.
PCB-yhdisteet eivät ole akuutisti myrkyllisiä, mutta elimistöön kertyessään pitkällä altistusajalla ne aiheuttavat terveyshaittoja. Yhdisteet varastoituvat rasvakudoksiin, esimerkiksi maksaan. Yhdisteille altistuneilla eläimillä on ilmennyt lisääntymis- ja kehityshäiriöitä ja niiden on myös havaittu aiheuttavan syöpää ja vaikuttavan hormonijärjestelmiin.[6] [4]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


2001 (MMI) oli normaalivuosi (ei karkausvuosi), joka alkoi maanantaista.
Yhdistyneet kansakunnat nimesi vuoden 2001 kansainväliseksi rasisminvastaisuuden vuodeksi.
Muut ajanlaskut
Kiinalaisen kalenterin mukaan vuosi 2001 oli käärmeen vuosi.
Tapahtumia
Tammikuu

1. tammikuuta – Tieliikelaitos aloitti toimintansa.
1. tammikuuta – Guns N’ Roses esiintyi The House of Blues -konserttihallissa Las Vegasissa ensimmäisen kerran kahdeksaan vuoteen.
1. tammikuuta – Mikkelin mlk ja Anttolan kunta liitettiin Mikkelin kaupunkiin. Kuoreveden kunta liitettiin Jämsän kaupunkiin. Temmeksen kunta liitettiin pääosin Tyrnävän kuntaan, pienempiä osia myös Limingan, Lumijoen ja Rantsilan kuntiin.
2. tammikuuta – Virallinen laivayhteys Kiinan ja Taiwanin välillä avattiin 50 vuoden tauon jälkeen.
6. tammikuuta – Yhdysvaltain kongressi puhemiehenään varapresidentti Al Gore, vahvisti George W. Bushin Yhdysvaltain vuoden 2000 kiistanalaisten vaalien voittajaksi.
6. tammikuuta – Turun Katariinan seurakunnan kirkkoherra, teologian tohtori Samuel Salmi vihittiin Oulun hiippakunnan uudeksi piispaksi Oulun tuomiokirkossa.
8. tammikuuta – Norsunluurannikolla tehtiin vallankaappausyritys, joka kukistettiin vielä saman päivän aikana.
10. tammikuuta – Bosnian serbitasavallan entiselle presidentille Biljana Plavšićille luettiin Haagin sotarikostuomioistuimessa syytteet kansanmurhasta, rikoksista ihmisyyttä vastaan ja sotarikoksista vuosina 1992–1995 käydyn Bosnian sodan aikana. Plavšić oli siihen saakka korkea-arvoisin oikeuteen saatu, Jugoslavian hajoamissotien aikaisista rikoksista syytetty henkilö.
12. tammikuuta – Ruotsalaisen diplomaatin Raoul Wallenbergin kohtaloa selvittänyt tutkijaryhmä julkisti raporttinsa, jonka mukaan Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu KGB oli teloittanut Wallenbergin vuonna 1947 vakoilusta syytettynä. Ruotsi suhtautui raporttiin epäillen, koska huhuja Wallenbergin elossa olosta oli liikkunut vielä vuosikymmeniä myöhemmin.
13. tammikuuta – 7,6 richterin maanjäristys vavisutti El Salvadoria.
15. tammikuuta – Englanninkielinen Wikipedia-projekti käynnistyi.
15. tammikuuta – Vasemmistoliiton kansanedustaja Pentti Tiusanen myönsi M.O.T.-televisio-ohjelmassa olleensa Itä-Saksan salaisen poliisin Stasin ilmiantajana vuosina 1974–1975 opiskellessaan DDR:ssä. Puolueen puheenjohtaja Suvi-Anne Siimes moitti Tiusasen toimintaa, mutta puolue päätti pidättyä rankaisemasta häntä.
19. tammikuuta brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden piti uransa suurimman konsertin Rio de Janeirossa Brasiliassa. Paikalla oli seuraamassa arviolta 250 000 ihmistä.
20. tammikuuta – George W. Bush seurasi Bill Clintonia Yhdysvaltain presidenttinä.
20. tammikuuta – Gloria Macapagal-Arroyo vannoi virkavalan Filippiinien presidenttinä korkeimman oikeuden erotettua Joseph Estradan.
25. tammikuuta – Armenia ja Azerbaidžan hyväksyttiin Euroopan neuvoston jäseniksi.
26. tammikuuta – 50 vuotta vanha DC-3 putosi Venezuelassa lähellä Ciudad Bolivaria surmaten 24 ihmistä.
26. tammikuuta – Maanjäristys Gujaratissa Intiassa surmasi yli 20000 ihmistä.
27. tammikuuta – Vasemmistoliiton kansanedustaja Jorma Vokkolainen menehtyi äkilliseen sairauskohtaukseen Sotkamon Vuokatissa. Hänen tilalleen eduskuntaan tuli vuoden 1999 vaaleissa pudonnut Iivo Polvi.
29. tammikuuta – Tuhannet opiskelijat valtasivat Indonesian parlamentin vaatien korruptiosta syytetyn presidentti Abdurrahman Wahidin eroa.
31. tammikuuta – Skotlantilainen oikeus tuomitsi Alankomaiden Zeitsissa libyalaisen Al Ali Mohmed Al Megrahin elinkautiseen vankeuteen Lockerbien pommi-iskusta 1988 ja vapautti toisen syytetyistä.
Helmikuu

1. helmikuuta – SDP:n pää-äänenkannattaja Demari muutti nimensä Uutispäivä Demariksi.
6. helmikuuta – Likud-puolueen johtajasta Ariel Sharonista tuli Israelin pääministeri.
9. helmikuuta – Yhdysvaltain sukellusvene USS Greeneville törmäsi japanilaiseen kalastusalukseen Ehime-Marun, joka upposi.
12. helmikuuta – NEAR Shoemaker -luotain laskeutui ensimmäisenä avaruusaluksena 433 Eros -asteroidille.
13. helmikuuta – Maanjäristys surmasi 400 ihmistä El Salvadorissa.
15.–25. helmikuuta – Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut Lahdessa.
16. helmikuuta – Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta pommittivat Bagdadin esikaupunkialuetta, kolme irakilaista sai surmansa.
20. helmikuuta – Suu- ja sorkkatautiepidemia alkoi Britteinsaarilla.
26. helmikuuta – Nizzan sopimus allekirjoitettiin, astui voimaan 1. helmikuuta 2003.
27. helmikuuta – 28 SDP:n, Vasemmistoliiton ja Vihreän Liiton kansanedustajaa perusti eduskuntaan Attac-ryhmän kansainvälisten esikuvien mukaan. Ryhmän johtajaksi tuli SDP:n kansanedustaja Susanna Rahkonen ja siihen liittyi myös ulkoministeri Erkki Tuomioja.
28. helmikuuta – 13 ihmistä kuoli ja yli 70 loukkaantui junaonnettomuudessa lähellä Selbyn kaupunkia Isossa-Britanniassa. Täyttä vauhtia kulkenut pikajuna törmäsi radalle suistuneeseen henkilöautoon, minkä jälkeen vielä tavarajuna törmäsi matkustajajunaan.
28. helmikuuta – Lahden MM-hiihtojen dopingskandaali 2001: kolme suomalaista urheilijaa jäi kiinni hemohesin käyttämisestä.
Maaliskuu

1. maaliskuuta – Afganistania hallinnut Taliban-liike alkoi hävittää maan alueella olevia historiallisia Buddhan patsaita, koska ne olivat ”islamin vastaisia”.
2. maaliskuuta – Varatuomari Timo Räty valittiin Auto- ja kuljetusalan työntekijäliiton AKT:n puheenjohtajaksi huhtikuun alusta alkaen. Räty oli aiemmin toiminut AKT:n lakimiehenä.
3. maaliskuuta – Remonttiryhmän puheenjohtaja, kansanedustaja Risto Kuisma ilmoitti palaavansa SDP:hen, josta hän oli eronnut vuonna 1997. Kuisman vuonna 1998 perustama Remonttiryhmä päätti lopettaa toimintansa vuoden 2001 lopussa.
9. maaliskuuta – Arviolta 10 000 ihmistä kokoontui Ukrainan pääkaupungin Kiovan keskustaan vaatimaan maan presidentin Leonid Kutšman eroa.
14. maaliskuuta – Loviisan kaupunginvaltuusto hyväksyi mahdollisen uuden ydinreaktorin rakentamisen Loviisaan. Eurajoen kunnanvaltuusto teki vastaavan päätöksen 19. maaliskuuta.
22. maaliskuuta – Korkein oikeus ei myöntänyt hiihtäjä Jari Räsäselle ja Suomen Hiihtoliitolle valituslupaa hovioikeuden ratkaisusta Suomen Tietotoimistoa vastaan käydyssä oikeusjutussa.
23. maaliskuuta – Avaruusasema Mir poistettiin avaruudesta, ja se tuhoutui palatessaan Maan ilmakehään.
23. maaliskuuta – Helsingin Finlandia-talossa järjestettiin Lotta Svärd -järjestön perustamisen 80-vuotismuistojuhla. Lottia ja 8–16-vuotiaina järjestössä toimineita pikkulottia arvioitiin olevan elossa noin 50000–60000.
24. maaliskuuta – Applen Mac OS X -käyttöjärjestelmän versio 10.0 julkaistiin.
26. maaliskuuta – Puolustusvoimain komentaja kenraali Gustav Hägglund valittiin Euroopan unionin sotilaskomitean puheenjohtajaksi kolmeksi vuodeksi.
29. maaliskuuta – Maailmanpankin pääsihteeri James D. Wolfensohn kakutettiin Valtioneuvoston linnassa.
29. maaliskuuta – SanomaWSOY:n hallituksen puheenjohtaja, ministeri Aatos Erkko ilmoitti jättävänsä paikkansa. Hänen tilalleen valittiin yhtiön toimitusjohtaja, vuorineuvos Jaakko Rauramo. Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin Rautakirja Oyj:n toimitusjohtaja Hannu Syrjänen.
30. maaliskuuta – Helsingin hovioikeus kovensi liikemiesveljesten Kari ja Jussi Uotin talousrikostuomioita. Kari Uoti tuomittiin kuuden vuoden ja Jussi Uoti viiden vuoden ja kahdeksan kuukauden vankeuteen.
Huhtikuu
1. huhtikuuta – Yhdysvaltain EP-3E-tiedustelukone törmäsi kiinalaiseen F-8-hävittäjään ja se joutui tekemään pakkolaskun Hainaniin Kiinan kansantasavaltaaan. Yhdysvaltalainen miehistö pidätettiin kymmeneksi päiväksi. Kiinalainen pilotti Wang Wei sai surmansa.
1. huhtikuuta – Jugoslavian entinen presidentti Slobodan Milošević antautui ja hänet pidätettiin kansanmurhasta syytettynä.
10. huhtikuuta – Korkein oikeus ei myöntänyt STS-Pankin entiselle pääjohtajalle Ulf Sundqvistille valituslupaa Helsingin hovioikeuden päätöksestä, jolla hänet oli kesäkuussa 2000 tuomittu ehdolliseen vankeuteen törkeästä velallisen epärehellisyydestä.
11. huhtikuuta – Lahden käräjäoikeus tuomitsi lahtelaisessa pizzeriassa tammikuussa 2000 tapahtuneen kolmen murhan tekijät elinkautisiin rangaistuksiin.
12. huhtikuuta – Neljä iltalomalla ollutta varusmiestä hukkui Turun satamassa heidän henkilöautonsa syöksyttyä satama-altaaseen. Yksi autossa olleista onnistui pelastautumaan rikkomalla auton takalasin. Varusmiehet palvelivat Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentissä.
13. huhtikuuta – Teuvalla ja Närpiössä sijainneilla turkistarhoilla päästettiin häkeistään yli 400 minkkiä. Eläinten siitoskortit tuhottiin.
17. huhtikuuta – Veikkaus Oy:n toimitusjohtaja Matti Ahde erotettiin virastaan syytettynä naispuolisten alaistensa ahdistelusta.
18. huhtikuuta – Turun hovioikeus tuomitsi ns. Euran Daltonit eli Koistisen veljekset varkauksista vankeusrangaistuksiin. Leevi ja Erkki Koistinen tuomittiin kolmeksi vuodeksi ja kuudeksi kuukaudeksi ja Pekka Koistinen kahdeksi vuodeksi ja neljäksi kuukaudeksi ehdottomaan vankeuteen sekä Lasse Koistinen kahdeksi vuodeksi ehdolliseen vankeuteen. Veljesten maksettavaksi käräjäoikeudessa määrätyt 1,5 miljoonan markan korvaukset pysyivät ennallaan.
20. huhtikuuta – Suomen Hiihtoliitto määräsi hiihtäjät Jari Isometsän, Janne Immosen, Harri Kirvesniemen, Mika Myllylän, Milla Jauhon ja Virpi Kuitusen kahden vuoden kilpailukieltoon dopingin käytön vuoksi. Päävalmentaja Kari-Pekka Kyrö ja naisten valmentaja Jarmo Riski sekä lääkärit Pirkka Mäkelä ja Juha-Pekka Turpeinen määrättiin elinikäiseen toimitsijakieltoon.
Toukokuu
5. toukokuuta – Talousrikoksista etsintäkuulutettu liikemies Peter Fryckman pidätettiin Helsingissä.
10. toukokuuta – Väentungos jalkapallopelissä surmasi 120 ihmistä Ghanassa.
12. toukokuuta – Viro voitti Kööpenhaminassa järjestetyt 46. Euroviisut.
18. toukokuuta – Teknisten Liitto (TL), Suomen Teollisuustoimihenkilöiden Liitto (STL), Rakennusteknisten ammattiliitto (RL) ja Svenska Tekniska Funktionärsförbundet i Finland (STAF) yhdistyivät uudeksi Toimihenkilöunioniksi (TU).
19. toukokuuta – Helsingissä pidettiin Attac-järjestön Suomen osaston perustava kokous.
20. toukokuuta – Peruspalveluministeri Osmo Soininvaara valittiin Vihreän Liiton puheenjohtajaksi. Varapuheenjohtajiksi valittiin kansanedustaja Ulla Anttila, yhteiskuntatieteen maisteri Rosa Meriläinen ja puolueen projektipäällikkö Sulevi Riukulehto.
22. toukokuuta – Neptunuksen takainen objekti 28978 Ixion löydettiin.
24. toukokuuta – Venäläinen varusmieskarkuri Sergei Strotšinin ylitti Suomen rajan luvattomasti tavarajunassa ja tunkeutui Vainikkalassa omakotitaloon, jossa hän uhkasi aseella iäkästä pariskuntaa. Strotšinin varasti henkilöauton talon pihasta ja pakeni poliisin takaa-ajamana Luumäelle, jossa hän törmäsi valtatie 6:lla vastaan tulleeseen rekka-autoon. Törmäyksen jälkeen Strotšinin pakeni poliiseja metsään, jossa hän ampui itsensä. Eduskunnan apulaisoikeusasiamies Jaakko Jonkka vaati poliisilta selvitystä siitä, oliko tapauksen aikana huolehdittu sivullisten turvallisuudesta.
25. toukokuuta – Suomen Kristillisen Liiton puoluekokouksessa päätettiin muuttaa puolueen nimi Suomen Kristillisdemokraateiksi. Puolueen puheenjohtajaksi valittiin edelleen kansanedustaja Bjarne Kallis, joka oli johtanut puoluetta vuodesta 1995.
27. toukokuuta – Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskuksen Stakesin pääjohtaja Vappu Taipale paljasti kokeilleensa koviin huumeisiin luokiteltua LSD:tä opiskeluaikoinaan 1960-luvulla. Taipaleen lausunto herätti suuren kohun ja häntä vaadittiin jopa eroamaan.
29. toukokuuta – Alejandro Toledo valittiin Perun presidentiksi.
29. toukokuuta – Lauri Ihalainen valittiin Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestön puheenjohtajaksi uudelle viisivuotiskaudelle. SAK:n puheenjohtajana vuodesta 1990 saakka toiminut Ihalainen oli noussut edellisen kautensa aikana järjestön historian pitkäaikaisimmaksi puheenjohtajaksi.
Kesäkuu
1. kesäkuuta – Nepalin kuninkaallisten joukkosurma: Nepalin prinssi Dipendra surmasi vanhempansa sekä useita muita kuninkaallisen perheen jäseniä ja lopulta myös itsensä.
3. kesäkuuta – Nuorisojoukko tappoi erittäin väkivaltaisesti kaksi miestä ja vammautti vakavasti yhtä naista Keravalla.
4. kesäkuuta – Marimekko vietti 50-vuotisjuhliaan järjestämällä muotinäytöksen Esplanadin puistossa Helsingissä.
4. kesäkuuta – Pesäpallon sopupeliskandaalin oikeuskäsittely päättyi. Vantaan käräjäoikeus langetti 16 vankeustuomiota, joiden kesto vaihteli kolmesta kuukaudesta ja 15 vuorokaudesta viiteen kuukauteen. Neljä syytettyä tuomittiin 60 päiväsakkoon. Oikeus hylkäsi Veikkaus Oy:n yhdeksän miljoonan markan vahingonkorvausvaatimuksen, mutta tuomitsi syytetyt maksamaan Veikkaukselle pitkävedossa voittamansa rahat sekä 520 000 markan oikeudenkäynti- ja asianajokulut.
4. kesäkuuta – Ensimmäinen M200-sarjan metrojuna otettiin matkustajien käyttöön Helsingin metrossa.
4. kesäkuuta – Juhani Kaskeala aloitti puolustusvoimien komentajana.
5.–9. kesäkuuta – Houstonissa Texasissa trooppinen myrsky Allison satoi puoli metriä vettä kaupungin kaduille. 22 ihmistä sai surmansa ja vahingot ylittivät viisi miljardia dollaria.
7. kesäkuuta – Tony Blairin Labour-puolue piti hallitusasemansa Yhdistyneen kuningaskunnan vaaleissa.
8. kesäkuuta – Belgialainen tuomioistuin tuomitsi neljä ruandalaista pitkiin vankeusrangaistuksiin osallisuudesta vuoden 1994 Ruandan kansanmurhaan. Syytettyjen joukossa oli kaksi roomalaiskatolista nunnaa, joista toinen tuomittiin 15 ja toinen 12 vuodeksi vankeuteen.
9. kesäkuuta – Sisäministeri Ville Itälä valittiin Kokoomuksen uudeksi puheenjohtajaksi.
11. kesäkuuta – Timothy McVeigh teloitettiin osallisuudestaan Oklahoma Cityn pommi-iskuun vuonna 1995.
13. kesäkuuta – Linja-autojen korivalmistaja Lahden Autokori esitteli uuden kaupunkibussimallinsa Lahti Scalan.
14. kesäkuuta – Vaasan hallinto-oikeus kumosi Pohjois-Suomen vesioikeuden päätöksen, jonka nojalla Kemijoki Oy oli saanut luvan Vuotoksen altaan rakentamiseksi. Kemijoki Oy haki valituslupaa Korkeimmalta hallinto-oikeudelta.
19. kesäkuuta – 23 ihmistä kuoli ja 11 haavoittui, kun Yhdysvaltain ohjus osui jalkapallokentälle Tel Afrissa pohjoisessa Irakissa.
20. kesäkuuta – Pervez Musharraf otti Pakistanin presidentin aseman.
21. kesäkuuta – Täydellinen auringonpimennys eteläisessä Afrikassa.
23. kesäkuuta – Maanjäristys vaati yli 100 ihmisen hengen Perussa. Noin tuhat ihmistä loukkaantui ja noin 46000 ihmistä jäi kodittomiksi. Järistyksen keskus oli noin 600 kilometriä maan pääkaupungista Limasta etelään.
29. kesäkuuta – YK:n pääsihteeri Kofi Annan valittiin yksimielisesti uudelle viisivuotiskaudelle.
Heinäkuu
1. heinäkuuta – Kauhajoki muuttui kaupungiksi.
2. heinäkuuta – Ensimmäinen keinotekoinen sydän asennettiin Robert Toolsille.
3. heinäkuuta – Oikeudenkäynti Jugoslavian entistä presidenttiä Slobodan Miloševićia vastaan alkoi Haagissa Alankomaissa.
3. heinäkuuta – Kaikki 136 matkustajaa ja yhdeksänhenkinen miehistö saivat surmansa matkustajakoneen epäonnistuneessa pakkolaskussa Jekaterinburgissa Venäjällä.
16. heinäkuuta – FBI pidätti venäläisen Dmitri Skljarovin hakkerikokouksessa Las Vegasissa Yhdysvaltain DMCA-lain rikkomisesta.
23. heinäkuuta – Kärkölän tasoristeysturma: Viisi ihmistä kuoli henkilöauton ajettua junan eteen tasoristeyksessä Kärkölässä. Auton kuljettaja yritti ehtiä radan yli ajamalla alas laskettujen puomien välistä. Kuljettajan todettiin olleen onnettomuushetkellä amfetamiinin vaikutuksen alaisena.
24. heinäkuuta – Tamilitiikerien (LTTE) 14 itsemurhapommittajan ryhmä iski Bandaranaiken kansainväliselle lentoasemalle. Kesti viisi tuntia ennen kuin armeija sai ryhmän eliminoitua. Sissit tuhosivat tai vaurioittivat 26 lentokonetta. Joukossa oli hävittäjiä, helikoptereita ja puolet SriLankan Airlinesin Airbus-koneista.
Elokuu
1. elokuuta – Varatuomari Juhani Salonius valittiin valtakunnansovittelijaksi uudelle nelivuotiskaudelle.
9. elokuuta – Yhdysvaltain presidentti George W. Bush ilmoitti rajoitetusta liittovaltion tuesta kantasolututkimuksen rahoitukseen.
18. elokuuta – Yli 70 ihmistä kuoli hotellipalossa Filippiinien pääkaupungissa Manilassa. Hotellin turvajärjestelyissä oli ollut vakavia puutteita.
23. elokuuta – Presidentti George W. Bush ilmoitti Yhdysvaltain vetäytyvän yksipuolisesti ABM-ohjustentorjunta-aserajoitussopimuksesta ”omassa aikataulussaan”. Bushin mukaan ABM-sopimus ”haittaa Yhdysvaltojen pyrkimyksiä rauhan säilyttämiseksi.”[1]
24. elokuuta – Neljä espoolaisnuorta murhasi Heinon pariskunnan Lopella.
27. elokuuta – Digilähetykset alkoivat Suomessa.
28. elokuuta – Slipknotin albumi Iowa julkaistiin.
Syyskuu
3. syyskuuta – Venäjän presidentti Vladimir Putin vieraili Suomessa. Putin laski Hietaniemen hautausmaalla seppeleen marsalkka Mannerheimin haudalle, mitä kukaan Venäjän tai Neuvostoliiton johtaja ei ollut ennen häntä tehnyt.
5. syyskuuta – Perun syyttäjä nosti entistä presidenttiä Alberto Fujimoria vastaan murhasyytteen.
5. syyskuuta – Suomen Keskustan kansanedustaja Ossi Korteniemi luopui eduskuntapaikastaan sairauden vuoksi. Hänen tilalleen tuli Kemijärven kaupunginjohtaja Timo E. Korva.
6. syyskuuta – Microsoftin monopolitapaus: Yhdysvaltain oikeusministeriö ilmoitti, ettei se enää aja Microsoftin hajottamista pienempiin yrityksiin tyytyen pienempiin rangaistuksiin.
7. syyskuuta – Helsingin käräjäoikeus tuomitsi liikemies Johnny Liebkindin vuoden ja kahdeksan kuukauden vankeuteen talousrikoksista. Israeliin asumaan asettunut Liebkind oli ollut 1960-luvulla tunnettu iskelmälaulaja.
9. syyskuuta – Pohjoisen liiton johtajaa Ahmed Shah Massoudia vastaan hyökättiin Afganistanissa. Hän kuoli vammoihinsa 13. syyskuuta.
10. syyskuuta – Virossa paljastui, että ainakin 24 ihmistä oli kuollut ja 40 saanut vakavan myrkytyksen juotuaan hengenvaarallista metanolia. Lokakuussa kuolonuhrien määräksi ilmoitettiin 67. Eräästä Tallinnan liepeillä sijainneesta tehtaasta varastettua metanolia oli myyty sitruunalla maustettuna viinana.
10. syyskuuta – Saksan liittopresidentti Johannes Rau tunnusti Suomeen suuntautuneen vierailunsa aikana, että Suomen ja Saksan suhteissa on ollut myös ”synkkiä aikoja”, jolla hän viittasi Natsi-Saksan Lapissa vuosina 1944–1945 suorittamaan hävitykseen. Raun lausuntoa pidettiin Suomessa moraalisesti tärkeänä.
11. syyskuuta – Syyskuun 11. päivän iskut: 3000 ihmistä kuoli New Yorkissa World Trade Centerin romahtaessa, Pentagonissa ja Pennsylvaniassa.

13. syyskuuta – Yhdysvalloissa sallittiin taas siiviililennot.
14. syyskuuta – Yhdysvallat julkisti terroristiepäiltyjen nimet.
19. syyskuuta – Yhdysvaltain puolustusministeriö määräsi sata taistelukonetta ja kolme tukialusryhmää koneineen Persianlahdelle.
20. syyskuuta – Yhdysvaltain presidentti George W. Bush julisti maan olevan sodassa terroristeja vastaan ja esitti Talibanille viiden kohdan uhkavaatimuksen.
20. syyskuuta – Afganistanin pappiskokous suositteli Taliban-johtaja Mohammad Shahia pyytämään Osama bin Ladenilta maastapoistumista.
21. syyskuuta – Afganistanissa lehdistökokouksessa Taliban ilmoitti olevansa valmis luovuttamaan Osama bin Ladenin todisteita vastaan. Yhdysvallat ilmoitti, ettei se tingi vaatimuksistaan.
21. syyskuuta – 29 ihmistä kuoli ja useita satoja loukkaantui kemiallisen tehtaan räjähdyksessä Lounais-Ranskassa.
22. syyskuuta – Yhdysvallat ilmoitti olevansa valmis purkamaan Intian ja Pakistanin vastaiset pakotteet vastineeksi näiden tuesta.
23. syyskuuta – Taliban ilmoitti, ettei se tunne Osama bin Ladenin olinpaikkaa, eikä voi pyytää tätä poistumaan maasta.
24. syyskuuta – Yhdysvallat ilmoitti, että sen erikoisjoukot toimivat Afganistanissa. Venäjä lupasi tukea Pohjoisen liitolle.
24. syyskuuta – Lapin läänin ensimmäinen ja samalla maailman pohjoisin moottoritie, Perämerentie, avattiin valtatiellä 29 Kemin ja Tornion välillä.
28. syyskuuta – Homoseksuaalien parisuhderekisteröinnit sallittiin Suomessa.
Lokakuu

1. lokakuuta – Suomen evankelisluterilaisen kirkon piispat ilmoittivat kannanotossaan, ettei kirkko toteuta samaa sukupuolta olevien henkilöiden parisuhdetta koskevia kirkollisia toimituksia. Muutamat papit ilmoittivat kuitenkin olevansa valmiita siunaamaan myös homo- ja lesbopareja.
4. lokakuuta – Ukrainan armeija ampui vahingossa alas venäläisen matkustajakoneen matkalla Tel Avivista Siperiaan Mustanmeren yllä, 77 ihmistä sai surmansa.
5. lokakuuta – Pernaruttokirjeet: The Sunin toimittaja Robert Stevens kuoli Floridassa saatuaan kirjeessä pernaruttoitiöitä sisältävää jauhetta. Kirjeitä saapui 23. lokakuuta asti eri tiedostusvälineisiin ja senaattoreille. Yhteensä viisi ihmistä kuoli ja 19 sai tartunnan.
7. lokakuuta – Sota Afganistanissa alkoi Yhdysvaltojen ja liittolaisten hyökkäyksellä. New Yorkissa järjestettiin 10000 hengen mielenosoitus sotaa vastaan, jonka poliisi lopetti nopeasti, eikä sitä juuri uutisoitu tiedostusvälineissä.
8. lokakuuta – Protesteja sotaa vastaan Palestiinassa, Kairossa, Egyptissä ja Pakistanissa.
8. lokakuuta – 118 ihmistä kuoli lento-onnettomuudessa Linaten lentoasemalla Italiassa. Kuolleiden joukossa oli kuusi suomalaista.
9. lokakuuta – Risteilyohjus tappoi neljä YK:n työntekijää Kabulin lähellä.
15. lokakuuta – Nasan Galileo-avaruusluotain ohitti Jupiterin kuun Ion.
20. lokakuuta – Ultra Bra -yhtye lopetti esiintymisensä.
22.–23. lokakuuta – Pasilan postikeskus oli suljettuna epäilyttävien postilähetysten vuoksi. Kirjeissä oli tavallisesti perunajauhoa. Pilalähetysten postittajat saatiin kuriin, kun Posti ilmoitti vaativansa heiltä miljoonien markkojen vahingonkorvauksia ja uhkasi heitä jopa kahden vuoden vankeusrangaistuksella.
23. lokakuuta – Suomen suurin matkailualan keskusjärjestö Suomen Matkailuliitto hakeutui konkurssiin. Liitto oli perustettu vuonna 1887 nimellä Suomen Matkailijayhdistys ja se oli ollut talousvaikeuksiensa vuoksi velkasaneerauksessa vuodesta 1997.
24. lokakuuta – 11 ihmistä kuoli St. Gotthardin tunnelissa Sveitsissä syttyneessä tulipalossa. Palo sai alkunsa tunnelissa sattuneesta kahden rekka-auton törmäyksestä.
25. lokakuuta – Microsoft julkaisi ensimmäiset (ja tavallisimmat) Windows XP myyntipaketit (Professional ja Home edition)
26. lokakuuta – EY-tuomioistuimen jäsen, oikeustieteen lisensiaatti Leif Sevón nimitettiin Korkeimman oikeuden presidentiksi vuoden 2002 alusta lukien eläkkeelle jäävän Olavi Heinosen tilalle.
Marraskuu
2. marraskuuta – 48 ihmistä loukkaantui Tampereen rautatieasemalla tavarajunan törmätessä Seinäjoelle lähdössä olleen matkustajajunan perään.
2. marraskuuta – Presidentti Tarja Halonen löi Rahapajassa Suomen viimeisen markan kolikon.
4. marraskuuta – Hurrikaani Michelle iski Kuubaan tuhoten satoa ja tuhansia rakennuksia.
7. marraskuuta – Concorden ensilento 15 kuukauden lentokiellon jälkeen.
8. marraskuuta – Microsoft julkaisi Xbox-pelikonsolin.
8. marraskuuta – Kaksi yölennolla ollutta Satakunnan Lennoston F-18C Hornetia törmäsi toisiinsa Lappajärvellä. Toinen koneista tuhoutui pudotessaan metsään Karstulassa ja toinen kone pääsi vielä palaamaan tukikohtaan Pirkkalaan tosin pahoin vaurioituneena.
12. marraskuuta – 260 ihmistä sai surmansa New York Cityssä, kun American Airlinesin Airbus A300 putosi noustuaan John F. Kennedyn lentokentältä.
12. marraskuuta – Taliban-joukot vetäytyivät Kabulista.
15. marraskuuta – Janika-myrsky riehui Suomen etelä- ja keskiosassa ja sai aikaan paikoin suuria metsätuhoja.
16. marraskuuta – Ensimmäinen Harry Potter -elokuva tuli ensi-iltaan tuottaen 975,8 miljoonaa dollaria, eniten vuoden 1997 elokuvan Titanic jälkeen.
23. marraskuuta – Neljä varusmiestä loukkaantui lievästi kranaatinheittimen putken räjähtäessä ampumaleirillä Rovajärven ampuma-alueella.
23. marraskuuta – Vaasan hovioikeus piti ennallaan Jyväskylän käräjäoikeuden päätöksen, jonka nojalla Jyväskylän junaturmassa mukana ollut veturinkuljettaja oli vapautettu syytteistä. Valtionsyyttäjä oli vaatinut veturinkuljettajalle rangaistusta kymmenestä kuolemantuottamuksesta ja törkeästä liikenneturvallisuuden vaarantamisesta.
24. marraskuuta – Berliinistä Zürichiin matkalla ollut sveitsiläisen Crossair-yhtiön matkustajakone syöksyi metsään lähellä Zürichin lentokenttää. Onnettomuudessa kuoli 24 ihmistä.
25. marraskuuta – Saksalainen industrial metal -yhtye Rammstein esiintyi ensimmäistä kertaa Suomessa Helsingin jäähallissa.
26. marraskuuta – Nepalin kuningas Gyanendra julisti maahan poikkeustilan sen jälkeen, kun yli 200 ihmistä oli saanut surmansa turvallisuusjoukkojen ja hallitusta vastustaneiden maolaississien yhteenotoissa kolmen päivän aikana.
27. marraskuuta – Eduskunnan apulaisoikeusasiamies Riitta-Leena Paunio valittiin uudeksi oikeusasiamieheksi vuoden 2002 alusta lähtien. Hänen edeltäjänsä Lauri Lehtimaja palasi aiempaan virkaansa Korkeimpaan oikeuteen.
30. marraskuuta – Presidentti Tarja Halonen nimitti Leonian konsernijohtajan Pentti Hakkaraisen yllätysnimenä Suomen Pankin johtokunnan jäseneksi. Eduskunnan pankkivaltuusmiehet olivat esittäneet johtokunnan jäseneksi Kokoomuksen kansanedustajaa Ilkka Kanervaa.
Joulukuu
2. joulukuuta – Sijoitusyhtiö Enron haki konkurssisuojaa 8,4 miljardin dollarin ostotarjouksen epäonnistuttua.
5. joulukuuta – Aku Ankka -lehti täytti Suomessa 50 vuotta.
7. joulukuuta – Suomen ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa hullun lehmän tauti -tapaus löydettiin eräältä karjatilalta Kärsämäeltä Pohjois-Pohjanmaalta.
10. joulukuuta – Nobelin palkinnot jaettiin Tukholmassa sadannen kerran. Tilaisuuteen oli kutsuttu kaikki elossa olevat palkintojen saajat aiemmilta vuosilta.
13. joulukuuta – Suomen Keskustan pää-äänenkannattaja Suomenmaa nostatti kohun ulkomaankauppaministeriksi nimitetyn Jari Vilénin pro gradu -tutkielmasta, jonka alkuosa oli paljastunut miltei sanatarkaksi lainaukseksi Simon kunnan historiateoksesta.
15. joulukuuta – Vuodesta 1990 suljettuna ollut Pisan kalteva torni Italiassa avattiin jälleen yleisölle.
16. joulukuuta – Suomen ortodoksisen kirkon uusi arkkipiispa Leo vihittiin virkaansa Uuden Valamon luostarissa Heinävedellä.
17. joulukuuta – Viimeiset taistelut Afganistanin sodassa Tora Boran vuoristossa päättyivät.
19. joulukuuta – Tulipalo World Trade Centerin raunioilla saatiin sammumaan.
19. joulukuuta – Tuhannet argentiinalaiset osoittivat mieltään maan pääkaupungissa Buenos Airesissa vaatien presidentti Domingo Cavallon eroa. Cavallo erosi 20. joulukuuta, mutta levottomuudet eivät laantuneet. Mellakoissa sai surmansa 29 ihmistä.
20. joulukuuta – Turusta Tukholmaan matkalla Viking Linen matkustaja-alus Isabella ajoi kovassa merenkäynnissä karille Föglön vesillä Ahvenanmaalla. Henkilövahinkoja ei sattunut.
27. joulukuuta – Kiinan kansantasavalta solmi normaalit kauppasuhteet Yhdysvaltojen kanssa.
31. joulukuuta – Valtioneuvos K.-A. Fagerholmin syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta. Pääministeri Paavo Lipponen korosti Fagerholmin merkitystä Suomen sodanjälkeisessä politiikassa.
31. joulukuuta – Remonttiryhmä poistettiin puoluerekisteristä puolueen omasta pyynnöstä.
Muuta
Tuntematon päivämäärä
Helmikuu – USA:n ja Britannian ilmavoimat pommitti Irakin ilmapuolustusta useita kertoja.
Kesäkuu – Lääkärien poikkeuksellisen pitkä lakko alkoi Suomessa.
Heinäkuu – Onnenpyörä-visailuohjelma poistui televisiosta (alkoi tammikuussa 1993).
Vantaalla vietettiin kaupungin 650-vuotisjuhlaa.
Syntyneitä
3. tammikuuta – Tuure Boelius, suomalainen laulaja, näyttelijä ja YouTube-videoiden tekijä
18. tammikuuta – Mikko Kokkonen, suomalainen jääkiekkoilija
21. tammikuuta – Oona Orpana, suomalainen tennispelaaja
24. tammikuuta – Leevi Aaltonen, suomalainen jääkiekkoilija
13. helmikuuta – Kaapo Kakko, suomalainen jääkiekkoilija
15. helmikuuta – Perttu Ruuska, suomalainen pesäpalloilija
25. helmikuuta – Tiitus Ämmälä, suomalainen nykyaikainen viisiottelija
3. maaliskuuta – Arttu Mattila, suomalainen korkeushyppääjä
6. maaliskuuta – Aryana Engineer, kanadalainen lapsinäyttelijä
14. maaliskuuta – Patrik Pulkkinen, suomalainen ratamoottoripyöräilijä
17. maaliskuuta – Pietro Pellegri, italialainen jalkapalloilija
31. maaliskuuta – Sofija Tarasova, ukrainalainen laulaja ja näyttelijä
5. huhtikuuta – Thylane Blondeau, ranskalainen malli
10. heinäkuuta – Isabela Moner, yhdysvaltalainen näyttelijä
31. elokuuta – Amanda Anisimova, yhdysvaltalainen tennispelaaja
11. syyskuuta – Mackenzie Aladjem, yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
12. syyskuuta – Mustapha Amzil, suomalainen koripalloilija
16. syyskuuta – Samuel Shipway, suomalais-brittiläinen lapsinäyttelijä
26. syyskuuta – Wang Xinyu, kiinalainen tennispelaaja
13. lokakuuta – Caleb McLaughlin, yhdysvaltalainen näyttelijä
14. lokakuuta – Rowan Blanchard, yhdysvaltalainen näyttelijä
21. lokakuuta – Pyry Hannola, suomalainen jalkapalloilija
25. lokakuuta – Elisabeth, Belgian kruununprinsessa
1. joulukuuta – Aiko, Prinsessa Toshi, Japanin kruununprinssi Naruhiton tytär
28. joulukuuta – Madison De La Garza, yhdysvaltalainen näyttelijä
31. joulukuuta – Helmi Hollström, suomalainen televisiojuontaja ja laulaja
Amos Brotherus, suomalainen näyttelijä ja tanssija
Silvia Kononen, suomalainen balettitanssija
Vilma Oura, suomalainen uimari
Konsta Pöyliö, suomalainen lapsinäyttelijä
Kuolleita
1. tammikuuta – Kirsti Lagerspetz, suomalainen psykologian professori (s. 1932)
3. tammikuuta – Patricia Seppälä, suomalainen kuvajournalismin uranuurtaja (s. 1924)
12. tammikuuta – Luiz Bonfá, brasilialainen säveltäjä ja kitaristi (s. 1922)
13. tammikuuta – Jorma Kardén, suomalainen taidemaalari (s. 1925)
15. tammikuuta – Kaija Siren, suomalainen arkkitehti (s. 1920)
16. tammikuuta – Laurent-Desire Kabila, Kongon demokraattisen tasavallan presidentti(s. 1939)
22. tammikuuta – Tuomas Anhava, suomalainen kirjailija (s. 1927)
24. tammikuuta – Sauli Sipilä, suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos (s. 1914)
27. tammikuuta – Jorma Vokkolainen, suomalainen kansanedustaja (s. 1953)
4. helmikuuta – Iannis Xenakis, kreikkalainen säveltäjä ja arkkitehti (s. 1922)
9. helmikuuta – Herbert Simon, vuoden 1978 ns. Nobelin taloustieteen palkinnon saanut yhdysvaltalainen tutkija (s. 1916)
14. helmikuuta – Kerttu-Kaarina Suosalmi, suomalainen kirjailija (Ihana on Altyn-köl) (s. 1921)
18. helmikuuta – Dale Earnhardt, yhdysvaltalainen kilpa-autoilija (s. 1951)
18. helmikuuta   – Charles Trenet, ranskalainen säveltäjä ja laulaja (s. 1913)
3. maaliskuuta – Maija Isola, suomalainen tekstiilitaiteilija (s. 1927)
4. maaliskuuta – Glenn Hughes, yhdysvaltalainen laulaja (”Village People”) (s. 1950)
9. maaliskuuta – Eevamaija Poijärvi, suomalainen kirjailija (s. 1932)
12. maaliskuuta – Morton Downey, yhdysvaltalainen talk show -isäntä (s. 1932)
12. maaliskuuta – Robert Ludlum, yhdysvaltalainen kirjailija (Medusan verkko) (s. 1927)
13. maaliskuuta – Henry Lee Lucas, yhdysvaltalainen sarjamurhaaja (s. 1936)
15. maaliskuuta – Paavo Honkajuuri, suomalainen teollisuusjohtaja ja vuorineuvos (s. 1914)
22. maaliskuuta – Tenho Saurén, suomalainen näyttelijä (s. 1926)
31. maaliskuuta – Clifford Glenwood Shull, vuoden 1994 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen fyysikko (s. 1915)
2. huhtikuuta – Eino Ruutsalo, suomalainen elokuvaohjaaja ja taidemaalari (s. 1921)
7. huhtikuuta – David Graf, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1950)
8. huhtikuuta – Hannes Tiainen, suomalainen poliitikko ja pääjohtaja (s. 1914)
15. huhtikuuta – Jeffrey Hyman (”Joey Ramone”), yhdysvaltalainen muusikko ja laulaja (”Ramones”) (s. 1951)
19. huhtikuuta – Einari Lepistö, suomalainen lestadiolainen saarnaaja ja Suomen rauhanyhdistysten keskusuhdistyksen pääsihteeri (s. 1916)
9. toukokuuta – Jouko Tyyri, suomalainen kirjailija ja ministeri (s. 1929)
11. toukokuuta – Douglas Adams, englantilainen tieteiskirjailija ja humoristi (Linnunradan käsikirja liftareille) (s. 1952)
12. toukokuuta – Perry Como, yhdysvaltalainen laulaja (s 1912)
13. toukokuuta – Aleksei Tupolev, neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija (Tupolev Tu-144) (s. 1925)
18. toukokuuta – Ralph Enckell, suomalainen diplomaatti (s. 1913)
22. toukokuuta – Eino Johannes Arohonka (”Aaro Honka”), suomalainen kirjailija (s. 1913)
25. toukokuuta – Alberto Díaz Gutiérrez (”Alberto Korda”), kuubalainen valokuvaaja (muun muassa Che Guevara -valokuva) (s. 1928)
28. toukokuuta – Tony Ashton, brittiläinen rock-muusikko (”Family”) (s. 1946)
1. kesäkuuta – Henry King Ketcham (”Hank Ketcham”), yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä (Ville Vallaton)
1. kesäkuuta – Birendra, Nepalin kuningas (s. 1945)
1. kesäkuuta – Aishwarya, Nepalin kuningatar (s. 1949)
3. kesäkuuta – Anthony Quinn, meksikolais-yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä (Kerro minulle, Zorbas) (s. 1915)
4. kesäkuuta – Dipendra, Nepalin kruununprinssi ja lyhytaikainen kuningas (s. 1971)
5. kesäkuuta – Allan Korpi, suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja (s. 1928)
10. kesäkuuta – Leila Pahlavi, Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin tytär (s. 1970)
11. kesäkuuta – Timothy McVeigh, yhdysvaltalainen terroristi (s. 1968)
17. kesäkuuta – Donald J. Cram, vuoden 1987 Nobelin kemianpalkinnon saanut yhdysvaltalainen kemisti (s. 1919)
21. kesäkuuta – John Lee Hooker, yhdysvaltalainen blues-muusikko (s. 1917)
21. kesäkuuta – Carroll O’Connor, yhdysvaltalainen näyttelijä (Perhe on pahin) (s. 1924)
27. kesäkuuta – Tove Jansson, suomenruotsalainen kirjailija, taidemaalari, pilapiirtäjä ja sarjakuvataiteilija (Muumi) (s. 1914)
27. kesäkuuta – Jack Lemmon, yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä ja elokuvaohjaaja (Piukat paikat) (s 1925)
29. kesäkuuta – Mary Barnes, englantilainen taidemaalari (s. 1923)
30. kesäkuuta – Osmo Alaja, suomalainen piispa (Mikkelin hiippakunta) (s. 1915)
1. heinäkuuta – Nikolai Basov, vuoden 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut neuvostoliittolainen fyysikko (s. 1922)
5. heinäkuuta – Hannelore Kohl, Saksan liittokansleri Helmut Kohlin puoliso (s. 1933)
8. heinäkuuta – Irma Seikkula, suomalainen näyttelijä (s. 1914)
16. heinäkuuta – Maurice de Bevere (”Morris”), belgialainen sarjakuvapiirtäjä (Lucky Luke) (s. 1923)
26. heinäkuuta – Kaarlo Mikkonen, suomalainen kuvanveistäjä (s. 1920)
29. heinäkuuta – Edward Gierek, puolalainen kommunistijohtaja (s. 1913)
31. heinäkuuta – Poul Anderson, yhdysvaltalainen tieteiskirjailija (Tau nolla) (s. 1926)
6. elokuuta – Jorge Amado, brasilialainen kirjailija (s. 1912)
6. elokuuta   – Dương Văn Minh, etelävietnamilainen kenraali, josta tuli maan johtaja sotilasvallankaappauksessa vuonna 1963 (s. 1916)
6. elokuuta   – Wilhelm Mohnke, saksalainen SS-kenraalimajuri (s. 1911)
16. elokuuta – Harri Sirola, suomalainen kirjailija (s. 1958)
25. elokuuta – Aaliyah Dana Haughton (”Aaliyah”), yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä (s. 1979) (lento-onnettomuus)
2. syyskuuta – Christiaan Barnard, eteläafrikkalainen lääkäri (sydänkirurgian uranuurtaja) (s. 1922)
7. syyskuuta – Pertti Pasanen (”Spede”), suomalainen viihdetaiteilija, keksijä ja elokuvaohjaaja (Noin 7 veljestä) (s. 1930) (sydän pysähtyi golfkentällä)
9. syyskuuta – Ahmad Shah Massoud, afganistanilainen mujahideenkomentaja (s. 1953)
11. syyskuuta – Antero Alpola, suomalainen toimituspäällikkö ja käsikirjoittaja (s. 1917)
11. syyskuuta – Mohammed Atta, egyptiläinen terroristi, yksi syyskuun 11. päivän iskujen toteuttajista (s. 1968)
11. syyskuuta – Maurice Goldenhar, belgialaissyntyinen lääkäri (Goldenharin oireyhtymä) (s. 1924)
15. syyskuuta – Veikko Vionoja, suomalainen taidemaalari (s. 1909)
21. syyskuuta – Veikko Tiitinen, suomalainen näyttelijä (s. 1922)
22. syyskuuta – Isaac Stern, yhdysvaltalainen viulisti (s. 1920)
25. syyskuuta – Soraya Esfandiary Bakhtiary, Iranin šaahi Mohammad Reza Pahlavin toinen puoliso (s. 1932)
27. syyskuuta – Erkki Haukipuro, suomalainen poliitikko (Oulun läänin maaherra 1973–1986) (s. 1921)
29. syyskuuta – Risto Orko, suomalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja kauppaneuvos (s. 1933)
29. syyskuuta – Nguyễn Văn Thiệu, Etelä-Vietnamin presidentti 1967–1975 (s. 1923)
5. lokakuuta – Ulla Katajavuori, suomalainen kanteletaiteilija (s. 1909)
6. lokakuuta – Taito Vainio, suomalainen harmonikkataiteilija (s. 1935)
18. lokakuuta – Eva Ryynänen, suomalainen kuvanveistäjä (Paaterin kirkko) (s 1914)
20. lokakuuta – Uki Kukkamaa, suomalainen rikollinen (s. 1938)
21. lokakuuta – Niilo Hämäläinen, suomalainen ammattiyhdistysjohtaja (SAK:n puheenjohtaja) (s. 1922)
22. lokakuuta – Bengt Ahlström, suomalainen kilpasoutaja (s. 1924)
31. lokakuuta – Régine Cavagnoud, ranskalainen alppihiihtäjä (s. 1970)
6. marraskuuta – Anthony Shaffer, englantilainen asianajaja ja kirjailija (s. 1926)
9. marraskuuta – Giovanni Leone, italialainen poliitikko ja lakimies (s. 1908)
15. marraskuuta – Erkki Salonen, suomalainen professori ja kulttuurivaikuttaja (s. 1920)
15. marraskuuta   – Matti Oravisto, suomalainen näyttelijä (Sissit) (s. 1921)
21. marraskuuta – Salahuddin Abdul Aziz, Malesian kuningas ja Selangorin sulttaani (s. 1926)
24. marraskuuta – Melanie Thornton, saksalainen laulaja (s. 1927)
26. marraskuuta – Erkki Lepokorpi, suomalainen kirjailija (s. 1930)
27. marraskuuta – Nils-Aslak Áillohaš (Nils-Aslak Valkeapää), saamelainen runoilija ja taiteilija (s. 1943)
28. marraskuuta – Antero Hämeen-Anttila, suomalainen tähtitieteen professori (s. 1931)
29. marraskuuta – Budd Boetticher, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja (s. 1916)
29. marraskuuta   – George Harrison, englantilainen laulaja ja kitaristi (”The Beatles”) (s. 1943) (syöpä)
30. marraskuuta – Andrejs Krūkliņš, latvialainen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija (s. 1891)
30. marraskuuta  – Robert Tools, ensimmäinen keinosydämen saanut potilas (s. 1942)
6. joulukuuta – Olli Ikkala, suomalainen professori, pankinjohtaja ja Kokoomuksen kansanedustaja (s. 1927)
9. joulukuuta – Carol Lindroos, suomalainen kiekonheittäjä
11. joulukuuta – Matti Koskenniemi, suomalainen kasvatustieteilijä
13. joulukuuta – Charles Michael Schuldiner (”Chuck Schuldiner”), yhdysvaltalainen laulaja (”Death”) (s. 1967)
15. joulukuuta – Rufus Thomas, yhdysvaltalainen blues- ja soul-laulaja ja lauluntekijä (s. 1917)
16. joulukuuta – Stuart Adamson, brittiläinen muusikko (”Big Country”) (s. 1958) (itsemurha)
16. joulukuuta – Martin Isaksson, suomalainen diplomaatti ja maaherra (s. 1921)
16. joulukuuta – Erkki Viljos, suomalainen näyttelijä (s. 1920)
18. joulukuuta – Gilbert Bécaud, ranskalainen säveltäjä ja laulaja
20. joulukuuta – Aili Laitinen, suomalainen kansanedustaja
22. joulukuuta – Ester Erhomaa, suomalainen kirjailija (s. 1906)
26. joulukuuta – Nigel Hawthorne, englantilainen näyttelijä (s. 1929)
Nobelin palkinnot
Nobelin fysiikanpalkinto: Eric Cornell, Wolfgang Ketterle ja Carl Wieman
Nobelin kemianpalkinto: William S. Knowles, Ryoji Noyori ja Barry Sharpless
Nobelin lääketieteen palkinto: Leland Hartwell, Timothy Hunt ja Paul Nurse
Nobelin kirjallisuuspalkinto: V. S. Naipaul
Nobelin rauhanpalkinto: Kofi Annan
Tapahtumia aiheittain
Elokuvat

Kirjallisuus

Musiikki

Urheilu

Videopelit

Vuosi 2001 fiktiossa
2001: Avaruusseikkailu, josta on sekä Arthur C. Clarken kirja että Stanley Kubrickin elokuva, sijoittuu tälle vuodelle
Katso myös

Vuoden 2001 miehittämättömät avaruuslennot

Lähteet

*

Mistä vuoden 2001 doping skandaali sai alkunsa?


Jatkosota käytiin Suomen ja Neuvostoliiton välillä 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Jatkosotaa käytiin Suomen rintamalla samaan aikaan kuin Saksa toteutti operaatio Barbarossan nimellä tunnettua laajaa hyökkäystä Neuvostoliittoon. Suomen rintama oli jaettu saksalaisten ja suomalaisten joukkojen kesken siten, että suomalaiset olivat vastuussa eteläisestä rintamasta ja saksalaiset Lapin rintamasta. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä mitään liittosopimusta ei ollut. Sen sijaan Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen, sillä se antoi aluettaan Saksan käyttöön, alisti joukkojaan Saksalle ja sai aseapua Saksalta.
Sodan alussa eteläisellä rintamaosalla suomalaiset joukot valtasivat talvisodassa menetetyt alueet ja etenivät yli Syvärin ja Leningradin puolustuslinjojen tuntumaan. Joulukuussa 1941 hyökkäys pysäytettiin ja alkoi yli kaksi vuotta kestänyt asemasotavaihe. Pohjoisilla rintamaosilla ei saatu katkaistua Muurmannin rataa eivätkä saksalaisjoukot päässeet etenemään Murmanskiin. Neuvostoliiton suurhyökkäys kesäkuussa 1944 mursi suomalaisten etummaiset puolustuslinjat. Raskaiden torjuntataistelujen jälkeen aseet laskettiin 4–5. syyskuuta. Moskovan välirauha allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944 ja se vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Jatkosodan välirauhanehtoihin kuului muun muassa saksalaisten joukkojen pakottaminen pois Suomesta, mikä johti Lapin sotaan Saksaa vastaan.
Sotaa edeltäneet tapahtumat
Välirauha

Talvisodan maaliskuussa 1940 päättänyt Moskovan rauha, ns. välirauha, ei ollut rauha sanan varsinaisessa merkityksessä. Eurooppa oli sodassa ja Suomikin pysyi poikkeustilassa. Rauhan aikana sotilaskouluttamatta jääneet 100000 nostoväkeen kuuluvaa määrättiin astumaan palvelukseen ja heidän sotilaskoulutuksensa talvisodan loppuvaiheessa vähäiseksi havaitun reservin lisäämiseksi aloitettiin. Kanta-aliupseereiksi koulutustehtävää varten pyydettiin jäämään talvisodassa kunnostautuneita ryhmänjohtajia.
Suomi tähtäsi kansainvälisesti todettuun mahdolliseen enimmäismäärään väestöstä, mikä voitaisiin irrottaa muista tehtävistä armeijan palvelukseen eli 16%:iin. Suomen tapauksessa tämän katsottiin riittävän vain koko itärajan operatiiviseen puolustamiseen. Kenraali Aksel Airo oli kirjoittanut aiheesta talvisodan jälkeen kirjan Kunnia - isänmaa, jossa hän piti Suomen omia puolustusmahdollisuuksia pintapuolisesti vain numeroiden valossa tarkasteltuna lähes olemattomina. Ulkomaiden arviot Suomen puolustuskyvystä ennen talvisotaa perustuivat samoihin kriteereihin.[1]
Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan huhtikuussa 1940 ja valtasi maat nopeasti. Toukokuussa Saksa hyökkäsi Ranskaan. Maan pohjoisosan miehitti Saksa suoraan ja eteläosaan muodostettiin Saksan valvoma Vichyn hallitus, joka kieltäytyi jatkamasta taistelua. Britannia valmistautui suuriin ilmataisteluihin estääkseen Britteinsaarien valtaamiseen tähtäävät Saksan sitä vastaan suorittamat laajat strategisiksi tarkoitetut pommitukset.
Neuvostoliitto ja Saksa olivat sulkeneet Itämeren, ulkomaankaupalle ainoa vapaa väylä valtamerille oli hankala ja pitkä Liinahamarin reitti Petsamoon. Kun Saksa oli miehittänyt myös Pohjois-Norjan kesäkuun puoliväliin mennessä, Suomen fyysinen eristäminen oli lähes täydellinen: Saksa olisi pystynyt halutessaan nopeasti katkaisemaan Suomen viimeisen avoimen ulkomaankaupan reitin länteen,[2] ja saman olisi voinut tehdä Neuvostoliitto Kalastaja- ja Keskisaarennolta käsin.
Kesäkuussa 1940 Saksan vallattua Tanskan, Norjan sekä lopulta Ranskan Neuvostoliitto aloitti Suomen painostamisen. Ensimmäinen vaatimus oli saada takaisin kaikki Karjalankannakselta ja Hangon vuokra-alueelta pois viedyt laitteet. Lisäksi vaadittiin osuutta Petsamon nikkelikaivoksiin. Heinäkuussa Neuvostoliitto esitti vaatimuksen Ahvenanmaan demilitarisoinnista, ja oikeutta junakuljetuksiin Suomen alueen poikki Hankoon.[2] Sopimus kauttakulusta Suomen itärajalta Hankoniemeen allekirjoitettiin syyskuun alussa. Neuvostoliitto vähensi painostustaan Suomea kohtaan vasta kevättalvella seuraavana vuonna.[3]
Välirauhan aikainen poliittinen ilmapiiri oli painostava; esimerkiksi Suomen ja Neuvostoliiton Rauhan ja Ystävyyden Seuran mielenosoitukset ja niistä syntyneet mellakat sekä Aeron matkustajakone Kalevan alasampuminen Suomenlahdella kesäkuussa 1940 samaan aikaan kun Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, koettiin hyvin vahvasti Suomessa. Suomi oli ulkopoliittisesti ahtaassa raossa, kun Norja ja Baltia oli vallattu, Saksa ja Neuvostoliitto olivat diplomaattisessa rauhantilassa keskenään ja Ruotsin lokakuussa 1940 ehdottama valtioliitto Suomen kanssa kariutui Neuvostoliiton ja Saksan vastustukseen.
Neuvostoliiton puna-armeijan esikunta oli antanut Leningradin sotilaspiirille ohjeen Suomea vastaan käytävän uuden sodan varalle 18. syyskuuta 1940. Käskyä tarkennettiin 25. marraskuuta vaatimuksella laatia hyökkäyssuunnitelma sellaisen tilanteen varalta, jossa Suomi olisi yksin vihollinen. Itämeren laivasto laati Ahvenanmaan valtaussuunnitelman ja Hangon tukikohdan joukot siirrettiin Leningradin sotilaspiirin alaisuuteen ja sen puolustussuunta käännettiin 12. marraskuuta 1940 mantereen suuntaiseksi.
Neuvostoliitossa Suomen asioiden hoito siirrettiin sisäasiain kansankomissariaatin (ministeriön) alaiselle valtioturvallisuuden päähallinnolle (GUGB) ja lisäksi hyökkäysjoukkoja alettiin siirtää ryhmitysalueilleen. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov kävi marraskuussa Berliinissä pyytämässä Saksan johtajalta Adolf Hitleriltä suostumusta Suomen miehitykseen. Koska saksalaiset olivat jo sisällyttäneet Suomen mukaan hyökkäyssuunnitelmiinsa Hitler kuitenkin varoitti Neuvostoliittoa pysymään poissa Suomesta.
Suomen ja Saksan lähentyminen

6.9.1940 Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa kauttakulkusopimuksen liikenteestä Hankoon.
Puolustusvoimien ylipäällikkö sotamarsalkka Gustaf Mannerheim sai elokuussa 1940 Saksalta tiedustelun saksalaisjoukkojen kauttakulun sallimisesta Pohjanlahden satamista Kirkkoniemeen. Samalla ilmoitettiin, että Suomen oli mahdollista ostaa sotakalustoa Saksasta.
Kauttakulkusopimus: Suomen pääesikunta ja Saksan ilmavoimat sopivat 12. syyskuuta Luftwaffen miehistön ja kaluston kuljettamisesta Suomen alueen läpi. Valtioiden välille 22. syyskuuta solmittu poliittinen sopimus mahdollisti myös Saksan maavoimien kuljetukset. Lokakuussa neuvoteltiin vielä lisäys lomalaisliikenteestä. Ensimmäiset joukot nousivat maihin Vaasassa 22. ja Oulussa 26. syyskuuta.[4]
Kolojoen malmiota Petsamossa Saksa piti elintärkeänä sotateollisuudelleen ja Petsamoa välttämättömänä astinlautana hyökkäykselle Murmanskiin. Neuvostoliitto puolestaan ei talvisodan päätyttyä tuntenut mielenkiintoa Petsamon nikkelivarantoihin eikä Petsamoon sotilaallisena alueena.[5] Kun Saksan viranomaiset suunnittelivat Skandinavian integroimista omaan talousalueeseensa, siihen laskettiin huhtikuusta 1940 lähtien mukaan myös Suomi, vaikka maa kuuluikin Neuvostoliiton etupiiriin.[6]
Nikkelikaivoksen tilanne muuttui jyrkästi heinäkuussa 1940 Suomen ja saksalaisen I.G. Farbenindustrien tekemän sopimuksen myötä. Neuvotteluja oli käyty keväästä alkaen, ja sopimuksessa Saksalle luvattiin 60 prosenttia tuotannosta. Saksalaiset neuvottelijat raportoivat Berliiniin malmion olevan yli miljardin RM:n arvoinen ja riittävän 20 vuodeksi kattamaan koko Suur-Saksan nikkelitarpeen. Loppuvuonna saksalaiset korottivat malmimääräarvion nelinkertaiseksi. Neuvostoliitto havahtui neuvottelujen alettua ja esitti jo kesäkuussa kaivoksen toimiluvan siirtämistä itselleen. Neuvostojoukot tehostivat vaatimusta ryhmittymällä rajalle, ja linnoittamalla Kalastajasaarennon. Englanti suhtautui Saksan kanssa käytäviin kaivosneuvotteluihin jyrkän kielteisesti ja pysäytteli Liinahamarin kauppalaivoja. Suomi neuvotteli kaikkien kanssa poliittisesti ahtaassa raossa. Suomalaiset neuvottelivat kireissä tunnelmissa Moskovassa seitsemän kertaa, helmikuuhun 1941 asti suostumatta venäläisten vaatimuksiin. Neuvostoliitto neuvotteli myös Saksan kanssa maaliskuuhun 1941, tuloksettomasti.[5] Vastalauseeksi Neuvostoliitto lopetti vientinsä Suomeen.[7] Pian 90 % ulkomaankaupasta hoidettiin Saksan kautta.
Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö alkoi maiden korkeimman sotilasjohdon välisillä neuvotteluilla talvella 1940–1941. Yleisesikuntien päälliköt neuvottelivat tammikuussa Berliinissä. Saksalaiset tiedustelivat muun muassa kauanko Suomella vei aikaa saada armeijansa Neuvostoliiton vastaiselle rajalle, ja sai myös vastauksen. Lapissa tehtiin helmikuusta 1941 tienrakennus- ja tiedusteluyhteistyötä saksalaisten kanssa. Suomeen alkoi saapua saksalaisia joukkoja, joiden määrä oli lopulta jatkosodan syttyessä runsaat 40000. Helmi–maaliskuun aikana saksalaiset harjoittivat Pohjois-Suomessa järjestelmällistä tiedustelua.
Huhtikuussa 1941 alettiin insinööritoimisto Rataksessa värvätä vapaaehtoisia Waffen-SS:n Wiking-divisioonan suomalaispataljoonaan. Värväystä jatkui kesäkuulle 1941. Ensimmäiset värvätyt lähtivät Saksaan koulutukseen toukokuussa 1941.[8]
Operaatio Barbarossa ja Suomi

Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen. Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja.[9]
Saksalaisille joukoille myönnettiin kauttakulkulupa pohjoisen Suomen läpi. Hyökkäyssuunnitelma sisälsi Suomen alueen käytön. Erityisesti Suomen Lappi tuli tärkeään rooliin Murmanskin haltuun ottamiseksi  saksalaisten tavoitteena ollessa Arkangelin tasa. Etelässä saksalaisten huomio kiinnittyi Suomenlahteen ja Karjalankannakseen, jotta Leningradin valtaaminen ja sen täydellinen tuhoaminen olisi tullut mahdolliseksi.
Toukokuussa Suomen korkein johto päätti ottaa osaa Saksan suunnittelemaan sotaretkeen Neuvostoliittoa vastaan. Kesäkuun alussa Saksalle ilmoitettiin osallistumisen ehdot: Suomen olisi säilyttävä vastaisuudessakin itsenäisenä, Saksan oli hyökättävä ensin, ja vasta Neuvostoliiton aloitettua sotatoimet liittyisi Suomi rintamaan.[10]
3. kesäkuuta 1941 Helsingissä käydyissä neuvotteluissa Saksan kanssa sovittiin, että Suomen joutuessa sotaan Neuvostoliiton kanssa Saksa tulisi Suomen avuksi. Samaan aikaan Kielissä käydyissä neuvotteluissa sovittiin yhteisistä sotatoimista, muun muassa Suomenlahden etelärannikon miinoittamisesta, sodan syttyessä. Malmin ja Utin lentokentät annettiin Saksan ilmavoimien käytettäväksi jo ennen sotaa. 7. kesäkuuta 1941 alkaen Suomen satamiin alkoi saapua hyökkäykseen tarkoitettuja saksalaisjoukkoja. 15. kesäkuuta 1941 Mannerheim alisti kenraali Siilasvuon armeijakunnan Pohjois-Suomessa Saksan alaisuuteen. 18. kesäkuuta 1941 Suomen ilmavoimien lentokoneisiin maalattiin Saksan Luftwaffen mukaiset keltaiset itärintaman tunnukset. 22. kesäkuuta 1941 Saksa aloitti hyökkäyksen ja käytti aiemmin sovitun mukaisesti Suomen ilmatilaa ja lentokenttiä Neuvostoliiton pommittamiseen.[11]
Saksalaiset aloittivat hyökkäysjoukkojen ryhmittämisen Pohjois-Suomeen kesäkuun ensimmäisellä viikolla. Suomalaiset suojajoukot aloittivat siirtymisen asemiinsa 10. kesäkuuta 1941, 17. kesäkuuta Suomessa julistettiin yleinen liikekannallepano. 21. kesäkuuta hallitus määräsi 45000 Neuvostoliiton rajoilla asunutta evakuoitavaksi.
Saksalaisjoukkojen siirrot Pohjois-Suomeen
Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20000 ja Oslosta 10600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8000–9000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti 10 tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.[12]
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Luftwaffen lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta,[13][14] valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin. Petsamon saksalaisdivisioonat aloittivat hyökkäyksen kohti Murmanskia 29. kesäkuuta.
Tapahtumat juuri ennen sodan alkua

Suomen ilmavoimien esikunnan määräyksestä Yleisradion Lahden radioaseman sekä Turun ja Oulun radiomastoihin asennettiin 21. kesäkuuta automaattiset morsetuslaitteet saksalaisten pommikoneiden radiosuunnistusta varten.[15] Ilmailuhistoriaa tutkineen tohtori Hannu Valtosen mukaan saksalaisia pommikoneita lensi yöllä 21.–22. kesäkuuta Itä-Preussista Etelä-Suomen ilmatilan kautta Laatokan pohjoispuolelle ja sieltä etelään Leningradin seudulle, missä Saksa ja Neuvostoliitto kävivät operaation ensimmäiset ilmataistelut noin kello kolmen jälkeen aamuyöllä. Tämän jälkeen saksalaiset pommittajat lensivät Suomeen Uttiin, missä ne tankattiin ja mistä ne jatkoivat kotikentilleen Itä-Preussiin.[16]
21–22. päivän välisenä yönä saksalaiset yhteistyössä Suomen Valtiollisen poliisin kanssa valtasivat Neuvostoliiton Petsamon konsulaatin ja suomalaiset pidättivät konsulaatin koko henkilökunnan perheineen. Saksan Gestapo takavarikoi konsulaatin arkistot tutkittavakseen ja toimitti ne myöhemmin Valpolle.[17]
Saksan merivoimat käyttivät hyväkseen Suomen aluetta, ne olivat tukeutuneet Suomen rannikkoon ja satamiin jo kesäkuun puolivälistä alkaen.[16] Suomen sodanjohto oli määrännyt jo 17. kesäkuuta sukellusvenelaivueen osallistumaan Viron rannikon miinoittamiseen ja illalla 21. kesäkuuta sukellusvenelaivue sai toteuttamiskäskyn tehtävälleen. Suomalaiset sukellusveneet sekä suomalaiset ja saksalaiset laivat aloittivat 22. päivänä Suomenlahden miinoittamisen, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivaston vapaa kulku estettäisiin. Pyrkimyksenä oli varmistaa ettei neuvostolaivasto pystyisi häiritsemään Suomenlahdelta saksalaisten Baltiaan avattavaksi suunnitellun maarintaman sivustaa, ja estää hyökkäys Ahvenanmaalle, jonka hallinta oli Suomen kannalta elintärkeää. Miinoitus ulotettiin 22. päivänä Neuvostoliiton miehittämän Viron (muun muassa Tallinnan) edustalle. Suomalaiset sukellusveneet laskivat miinoja Viron rannikolle 22. kesäkuuta 1941 kello 7.28–9.06 välisenä aikana.[18][19]
Kun Suomeen saapui tieto Saksan hyökkäyksen alkamisesta aloittivat Suomen merivoimat välittömästi operaatio Kilpapurjehduksen, eli joukkojen siirrot demilitarisoidulle Ahvenanmaalle. Neuvostoliiton lentokoneet tekivät sodan ensimmäisen ilmahyökkäyksen suomalaisia vastaan hyökättyään tähän operaatioon osallistuneita sota-aluksia sekä rannikkolinnakkeita vastaan 22. kesäkuuta klo 6.05. Lisäksi Hangosta alkoi tykistötulistus Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle klo 6.50  [20]
Adolf Hitler julisti 22. kesäkuuta radioidussa puheessaan Suomen taistelevan yhdessä (Im Verein) Saksan kanssa. Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana, mutta Hitlerin puhe oli maan johdolle kiusallinen, sille se viestitti maailmalle Suomen olevan liittoutunut Saksan kanssa Neuvostoliittoa vastaan aloitetussa sodassa.[21]
Nämä toimet saivat osaltaan Neuvostoliiton aloittamaan sotatoimet myös Suomea vastaan, koska se katsoi Suomen sallivan alueensa käytön hyökkäykseen itseään vastaan.  Saksan kanssa aloitetuista koordinoiduista merisotatoimista ja Saksan Nurmeksen tasolta Petsamoon asti sijoittamasta armeijasta huolimatta Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana.[22][23][24][25][26]
Sodan kulku

Sota alkaa

Neuvostoliiton hyökkäykset Suomea vastaan alkoivat 22. kesäkuuta kello 06:05, jolloin Neuvostoliitto pommitti suomalaista laivasto-osastoa merellä. Tämän jälkeen samana päivänä Suomi osallistui eteläisen Suomenlahden miinoittamiseen. Samana päivänä Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Pommituslennolta palanneita saksalaiskoneita pysähtyi Suomen alueella tankkaukseen. Neuvostoliitto vastasi pommittamalla lentokoneilla ja tykeillä suomalaisia sotilaskohteita Suomessa. Suomi pidättäytyi vastaamasta tuleen ja yritti vakuutella puolueettomuutta uudessa sodassa. Suomen ja Neuvostoliiton välillä vältyttiinkin merkittäviltä sotatoimilta muutaman päivän ajan. 24. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto evakuoi lähetystönsä Helsingissä.[11]
Kesäkuun 25. päivänä 1941 Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Helsinkiä, Turkua ja Porvoota sekä tusinaa muuta paikkakuntaa noin 500 koneella, joista ammuttiin alas Suomen alueelle 27 konetta. Näiden pommitusten ja aiempien tapahtumien perusteella  eduskunnalle antamassaan tiedonannossa hallitus oli  tehnyt sen johtopäätöksen, että maa oli joutunut sotatilaan. Tämän kannanoton eduskunta hyväksyi [27].  Vielä samana päivänä 25.6 pääministeri Jukka Rangell totesi radiossa että Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.
Sota julistettiin 26. kesäkuuta. Suomen armeija ja Suomessa olleet saksalaiset joukot aloittivat maahyökkäyksen. Suomen armeija aloitti suurhyökkäyksen Laatokan Karjalassa Korpiselän suuntaan 10. heinäkuuta ja sen painopiste oli vasemmalla siivellä. Hyökkäyksen kärkenä eteni eversti Ruben Laguksen komentama 1. jääkäriprikaati, joka saavutti Laatokan rannat muutamassa päivässä.[28] Elokuun loppuun mennessä kenraaliluutnantti Erik Heinrichsin komentama Karjalan Armeija oli saavuttanut talvisotaa edeltäneet rajat.
Talvisodan kokenut Suomen kansa oli harvinaisen yksimielisesti maan johdon ja menetetyn Karjalan takaisin hankkimisen takana. Uutta sotaa pidettiin talvisodan jatkosotana, joka tähtäsi kärsityn vääryyden korjaamiseen.[21]
Neuvostoliitto vaati useaan otteeseen Britanniaa julistamaan sodan Suomelle. Britannian pääministeri Winston Churchill lähetti marsalkka Mannerheimille henkilökohtaisen, yksityisen ja salaisen kirjeen, jossa hän pahoitteli, että Britannia joutuu piakkoin julistamaan Suomelle sodan. Churchill myös kehotti Suomea olemaan ylittämättä vanhaa rajaa. Kirjettä säilytetään Britannian Imperial War Museumissa.[29]
Yhdistynyt kuningaskunta katkaisi diplomaattisuhteet 1. elokuuta ja uhkasi sodalla 22. syyskuuta, jollei etenemistä katkaistaisi. Suomen liityttyä antikomintern-sopimukseen 25. marraskuuta Britannia jätti ultimaatumin, jossa se vaati vihollisuuksien lopettamista 5. joulukuuta mennessä. Jäätyään ilman tyydyttävää vastausta Lontoo ilmoitti Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta sodanjulistuksesta Suomelle. Suhteet ulkomaihin huononivat Suomen joukkojen edetessä. Varsinaiset sotatoimet maiden välillä rajoittuivat kuitenkin jo aikaisemmin 30. kesäkuuta tapahtuneeseen Suomen Liinahamarin pommitukseen. Myös Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti toimittivat Suomelle sodanjulistuksen.
Suur-Suomea rakentamassa

Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa toteaa ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan ns. miekantuppipäiväkäskynsä, jossa hän viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös suuresta Suomesta, mikä jo tuolloin aiheutti kielteistäkin huomiota poliittisissa piireissä.
Jatkosodan aikana Suomi miehitti historiansa laajinta aluetta. Monet muuallakin kuin oikeistossa halusivat liittää Itä-Karjalan Suomeen. Perusteet olivat paitsi ideologisia ja poliittisia, myös sotilaallisia: niin sanottu kolmen kannaksen linja oli aiempaa rajaa helpompi puolustaa. Saksan ollessa tukena siihen oli mahdollisuus. Toisaalta oli taloudellisia motiiveja Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntämisen muodossa. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalan sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden liittämiseksi Suomeen.
Valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja myöhemmin ”siirtoleireiksi”.[30] Niihin suljettiin:[31]
a) ”epäkansallista väestöä niiltä alueilta, joilla heidän oleskeluaan sotatoimia silmälläpitäen ei voitu sallia”;
b) ”poliittisesti epäluotettavia sotilashallintoalueen kansalliseen ja epäkansalliseen väestöön kuuluvia henkilöitä”;
c) ”poikkeustapauksissa muitakin sotilashallintoalueen väestöön kuuluvia henkilöitä, joiden vapaana oloa ei pidetty suotavana”.
Kansalliseksi väestöksi määrittelyssä miellettiin syntyperältään suomensukuinen väestö.[32][33]
Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen väestöä, joka perinteisesti sattuu puhumaan venäjää, siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli tätä paitsi pakkautunut ei-suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa; odottaessaan turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse he jäivät Suomen puolustusvoimien käsiin. Tutkimuskirjallisuuden perusteella voi arvioida, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23984 henkeä, 1. huhtikuuta 1942.[34]
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan keskitysleireillä oli jopa 3,75%, huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,6%), saatikka Suomessa (1,31%). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten suuri suhteellinen osuus (lähes 50%).[35]
Jatkosodan aikana Suomeen siirtyi saksalaisten miehittämältä Inkerin alueelta noin 62000 inkerinsuomalaista.
Asemasota

Mannerheim ja Ryti suhtautuivat kielteisesti Leningradin valloitukseen ja sen suoraan tukemiseen, samoin kuin Muurmannin radan katkaisemiseen, jotta argumentti erillissodasta pitäisi ja jotta Suomella säilyisivät paremmat rauhanneuvottelumahdollisuudet Saksan mahdollisen häviönkin yhteydessä[36]. Suomalaisten eteneminen pysähtyi Mannerheimin käskystä joulukuussa 1941, jolloin alkoi niin kutsuttu asemasotavaihe. Se kesti kaksi ja puoli vuotta. Talvisodassa menetetyt alueet eduskunta liitti 6. joulukuuta takaisin Suomeen palauttaessaan Tarton rauhan rajat.
Jatkosodan aikana tuotanto ja ulkomaankauppa vähenivät, mikä aiheutti ongelmia maan elintarvikehuollolle. Vaikein ruokatilanne oli vuosien 1942–1943 välisenä talvena. Tällöin esimerkiksi rintamamiehillä ilmeni puutostauteja, ja erityisesti osalla nuoremmista miehistä ruoanpuutteesta johtuvaa yleistä heikkoutta. Tilanteen pelasti ruokatarvikkeiden tuonti lähinnä Saksasta ja sen vaikutuspiirissä olevista maista. Lisäksi rintamamiesten tilannetta helpottivat Pohjois-Suomessa olevat saksalaisjoukot, jotka muonittivat 50000 vastuualueellaan olevaa suomalaissotilasta. Huolimatta pitkien kuljetusmatkojen mukanaan tuomista käytännön ongelmista, yksitoikkoisesta ruuasta ja rajoitetuista annoksista rintamamiesten muonitus onnistui tyydyttävästi. Rintamamiesten keskuudessa esiintyi jatkosodan aikana kaikkiaan 300 sairaalahoitoa vaatinutta puutostautitapausta, mitä voidaan pitää varsin pienenä määränä.[37]

Vuonna 1942 taistelut jatkuivat hajanaisesti Syvärillä ja Kiestingissä. Suomalaisten ainoaksi hyökkäyssotatoimeksi koko asemasodan aikana jäi Suursaaren valtaus maaliskuussa.[38]
4. kesäkuuta Mannerheim täytti 75 vuotta, ja hänet ylennettiin Suomen marsalkaksi. Päivä määrättiin puolustusvoimain lippujuhlapäiväksi. Helsingissä ilmoitettiin nimettävän katu hänen kunniakseen. Adolf Hitler vieraili yllättäen Mannerheimin syntymäpäivillä Immolassa ja valitteli, ettei ollut voinut Romanian öljyn varmistamiseksi Saksalle tehdä mitään Suomen hyväksi talvisotaa ennen tai sen aikana. Suomalaisten nauhoittamasta Hitlerin ”yksinpuhelusta” selkeni Suomen sodanjohdolle myös Neuvostoliiton asevarustelun taso, joka oli yllättänyt Hitlerin. Vastavierailullaan Saksaan Mannerheim oli saanut ilmeisesti lisää informaatiota Saksan ”idänretkestä”, koska paluunsa jälkeen arvioi puolustusministeri Waldenille Saksan ”idänretken” päättyvän katastrofiin.
Neuvostoliittolaiset lähettivät sotilasosaston suomalaisten rintamalinjan taakse Rukajärven tienoille. Suomalaiset kuitenkin kukistivat yrityksen lyhyellä takaa-ajolla.
Saksan kärsittyä tappion Stalingradissa alettiin Suomessa pyrkiä ottamaan etäisyyttä Saksaan. Eduskunta alkoi osoittaa tyytymättömyyttä Rytiä kohtaan, mikä ilmeni ulkoministeri R.J. Wittingin arvostelusta Rytin allekirjoitettua antikomintern-sopimuksen. Eduskunta kieltäytyi jatkamasta Rytille myönnettyä valtalakia. Tämä ei kuitenkaan estänyt hänen uudelleenvalintaansa kahden vuoden lisäkaudeksi helmikuussa 1943. Pääministeri Rangellin hallitus kuitenkin vaihdettiin vähemmän saksalaismieliseen Edwin Linkomiehen johtamaan hallitukseen. Hallitus pysyi koossa pääasiassa sosiaalidemokraattien valtiovarainministerin Väinö Tannerin ansiosta.
Ensimmäiset rauhanneuvottelut
Rauhasta käytiin neuvotteluja läpi koko vuoden, mutta sopimukseen ei päästy. Neuvostoliitto ilmoitti jo 8. helmikuuta olevansa halukas rauhaan. Yhdysvallat vaati Suomen itsenäisyyden säilyttämistä, ja Neuvostoliiton suurlähettiläs Washingtonissa, A. Litvinov, ilmoittikin ettei Neuvostoliitto aikonut kokonaisuudessaan miehittää Suomea. Suomalaiset saivat saman vakuutuksen Tukholmasta Aleksandra Kollontailta. Suomi vaati rauhanneuvotteluiden pohjaksi vuoden 1939 rajoja, mutta Neuvostoliitosta saatiin tieto, että Suomen edustaja on tervetullut Moskovaan neuvottelemaan mutta Suomen ehdotukseen ei tule sisältyä sille ennen sotaa kuulumattomia alueita.
Rauhanehdot lyötiin lukkoon liittoutuneiden kesken Teheranin konferenssissa joulukuussa. Josif Stalinin ehtoihin kuuluivat vuoden 1940 rauhan rajat, Hanko tai Petsamo pysyvästi Neuvostoliitolle ja puolien sotavahinkojen korvaaminen, saksalaisten karkottaminen maasta ja demobilisaatio. Jotta Suomi olisi helpommin saatu myöntymään rauhaan, Churchill ja Roosevelt ehdottivat, että Viipuri jätettäisiin Suomelle, mutta Stalin vaati Viipuria ehdottomasti Neuvostoliitolle ja kieltäytyi edes keskustelemasta asiasta.[39] Kun Suomen uusi hallitus tiedusteli keväällä 1944 rauhanehtoja, se ei voinut niitä edelleenkään hyväksyä.
Helsingin suurpommitukset
Suomi hylkäsi mahdottomiksi arvioimansa rauhanehdot huhtikuussa 1944. Neuvostoliitto pyrki taivuttamaan Suomen rauhaan Helsingin suurpommituksilla (”rauhanpommitukset”) helmikuun aikana. Neuvostoliitto halusi nopean ratkaisun sodalle jotta se pystyisi keskittämään joukkonsa Berliinin valtaukseen.
pienoiskuva|400px|Mannerheim ja Ryti tarkastavat joukkoja Ensossa 4. kesäkuuta 1944.

Neuvostoliiton suurhyökkäys 1944
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.

Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista.[40] Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen[40] (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä.
Moskovassa oli jo ennen hyökkäystä valmistauduttu siihen, että Suomi miehitettäisiin. Suomen hallitus ilmoitti 22. kesäkuuta, rintaman ollessa luhistumaisillaan, Moskovaan olevansa halukas luopumaan sodasta ja katkaisemaan suhteensa Saksaan. Neuvostoliitto vaati vastauksessaan ehdotonta antautumista. Samana päivänä Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop saapui maahan ja ilmoitti, että Saksa jatkaisi tuen antamistaan vain jos Suomi solmisi liiton Saksan kanssa ja jatkaisi sotimista.
Saksalaiset vaativat Suomelta sitoutumista sotaan, koska Narvan rintama oli heille tärkeä. Presidentti Risto Ryti teki saksalaisten kanssa 26. kesäkuuta ns. Ryti–Ribbentrop-sopimuksen, joka velvoitti Suomea olemaan neuvottelematta erillisrauhaa ja lisäsi saksalaisten materiaalitoimituksia. Sopimuksen merkitystä on kuitenkin 2000-luvun alussa kyseenalaistettu. Rytin allekirjoittaessa kirjeensä Adolf Hitlerille pääosa saksalaisista panssarintorjunta-aseista, syöksypommittajista, rynnäkkötykeistä ja jalkaväkidivisioonista oli jo Suomessa tai matkalla. Ryti-Ribbentrop-sopimus ei ollut sitova valtiosopimus vaan ainoastaan Rytin henkilökohtainen vakuutus siitä, ettei hän tasavallan presidenttinä toimiessaan tee erillisrauhaa. Erillisrauha tehtiin sen jälkeen kun Ryti oli eronnut tehtävästään ja eduskunta oli poikkeuslailla valinnut marsalkka Mannerheimin presidentiksi.
Neuvostoarmeija valloitti Petroskoin 28. kesäkuuta 1944. Syväriltä suomalaiset onnistuivat vetäytymään järjestyneesti, kun taas Kannaksella joukot olivat monin paikoin hajaantuneet. Rintamaorganisaatio kesti kuitenkin etulinjan suuriakin menetyksiä, jos tykistön tulenjohto, panssarintorjunta ja konetuliaseitten verkko vain säilyivät. Etulinjasta luvatta jopa yksiköittäin irtautuvat joukot olivat kuitenkin suomalaisille ongelma, joka vaikutti suuresti taistelun lopputulokseen.[40]
Valkeasaaresta on Viipuriin noin sadan kilometrin matka, jonka taittamiseen puna-armeija käytti kymmenen päivää. Vaikka suomalaisten vetäytymisvauhti oli siten keskimäärin noin kymmenen kilometriä päivässä, mitä voidaan pitää sotilaallisesti onnistuneena suorituksena. Se aiheutti kuitenkin suomalaisille suuria ongelmia, jotka ilmenivät muun muassa Viipurin nopeana menetyksenä ja karkuruutena.[40]
Puolustustaistelussa suomalaisten tukena oli myös saksalaisia joukkoja. Erityistä merkitystä Kannaksen torjuntataisteluille on sanottu olleen Saksan jo aikaisemmin toimittamalla panssarintorjunta-aseistuksella, koska suomalaisten käytössä ollut pst-tykistö ei ollut tehokas neuvostojoukkojen uusimpia Klim Vorošilov ja Josif Stalin -panssareita vastaan. Kannaksen puolustustaistelun taistelulennoista suoritti lyhyen aikaa hyvin merkittävän osan saksalainen Lento-osasto Kuhlmey, erityisesti maataistelukoneita, huoltoyhteyksiä ja huoltoa vastaan suunnatuin iskuin, mutta materiaalinen ilmaherruus oli neuvostoliittolaisten. Yleisimmän arvion mukaan kenttätykistön taitava keskittäminen ja hyvä yhteistoiminta sitkeästi taistelleen jalkaväen kanssa auttoivat suomalaisia ainoina toisessa maailmansodassa pysäyttämään Neuvostoliiton strategisen suurhyökkäyksen Talin–Ihantalan taistelussa 25. kesäkuuta – 9. heinäkuuta 1944, Äyräpäässä–Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Joidenkin historioitsijoiden mielestä Saksan tuki oli torjuntataistelun onnistumiselle ratkaisevan tärkeää.
Syväriltä puna-armeijan eteneminen jatkui niin sanottuna Itä-Karjalan suurhyökkäyksenä, mutta se pysäytettiin kiivaissa taisteluissa U-asemassa Impilahden–Jänisjärven tasalla. Myös pohjoisessa suomalaiset vetäytyivät. Vanhan rajan Ilomantsissa ylittäneet yli kahden divisioonan vahvuiset joukot torjuttiin ja tuhottiin 9. elokuuta päättyneessä Ilomantsin taistelussa.

Heinäkuun puolenvälin jälkeen tilanne Kannaksella vakiintui ja Aleksandra Kollontai ilmoitti 12. heinäkuuta ruotsalaisten välityksellä, että ehdottoman antautumisen vaatimus oli johtunut hänen ”väärinkäsityksestään”. Neuvostoliitto luopui ehdottoman antautumisen vaatimuksesta ja Ruotsin kautta ilmoitettiin Mannerheimille, että Neuvostoliitto oli valmis aselepoon edellyttäen, että sen allekirjoittaisi Mannerheim eikä silloisen hallituksen edustaja. Ryti erosi 1. elokuuta ja Mannerheim nimitettiin hänen seuraajakseen. Mannerheim nimitti uuden hallituksen 7. elokuuta.
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44500 ja Itä-Karjalassa noin 19500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96400 miestä.
Professori Heikki Ylikangas tulkitsee eri lähteitä siten, että Neuvostoliitto vähensi Suomen rintaman sotatoimien merkitystä kesän 1944 kuluessa. Hänen mukaansa muun muassa Mannerheim piti Suomen tilannetta toivottomana vielä esimerkiksi 16. ja 18. kesäkuuta. Päämajassa tapahtui selkeä suunnanmuutos 19. kesäkuuta Mannerheimin saatua eversti Aladár Paasoselta tiedusteluaineistoa, jonka mukaan Neuvostoliitto ei tähdännyt Suomen miehittämiseen vaan rauhaan. Ylikangas tulkitsee Neuvostoliiton sotatoimien pääpainopisteen olleen eteläisemmässä Euroopassa, jossa Saksan hyökkäyksen torjuminen oli tärkeintä.[41]
Sotavangit

Neuvostoliittolaisten sotavankien määrä Suomessa on arvioitu olleen noin 64000 henkeä. Näistä 56000 vankia oltiin otettu jo vuonna 1941. Noin 2700 vankia vaihdettiin saksalaisten itämerensuomalaisiin, joita oli noin 2200. Vuoden 1942 huonon sadon takia nälkään kuoli monia sotavankeja. Neuvostoliittolaisia sotavankeja kuoli 18318 suomalaisilla sotavankileireillä.
Suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2377. Kotimaahan palautettiin 1969 henkeä. Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3402, leirillä kuoli 1388 ja kotiutettuja oli 1938 eli 57 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka.[42]
Rauha

Rytin erottua tehtävistään ja 4. elokuuta virkaan astunut uudeksi presidentiksi valittu Mannerheim katsoi elokuun puolivälissä Rytin tekemän Ribbentrop-sopimuksena tunnetun henkilökohtaisena kirjeenä lähetetyn vakuutuksen olevan pätemätön sitomaan Suomea Saksaan. Rauhanehdot saatiin elokuun lopussa. Neuvostoliiton ehtona aselevolle oli suhteiden katkaiseminen Saksaan. Eduskunta äänesti 2. syyskuuta suhteiden katkaisemisen puolesta äänin 113–43 ja Neuvostoliitto oli valmis aloittamaan aselevon 4. syyskuuta 1944 kello 8.00 sillä edellytyksellä, että Suomi tiedottaa suhteiden katkaisemisesta Saksaan. Suomalaiset lopettivat sotatoimet tuona ajankohtana, mutta neuvostoliittolaiset jatkoivat tulitusta vielä vuorokauden, mikä ilmeisesti johtui tiedotteen julkaisun viivästymisestä.[43]
Rauhanehtoina oli Saksasta irtautuminen ja saksalaisjoukkojen karkottaminen maasta huolimatta siitä että samaan aikaan armeija tuli saattaa rauhanaikaiselle kannalle eli joukot kotiuttaa. Suomen ja Saksan välille puhkesi Lapin sota. Neuvostoliitto painosti Suomea taisteluihin, mutta vetäytyminen toteutettiin aluksi saksalaisten kanssa salaisesti sovitun yhteisen aikataulun mukaan. Merkittävämmät sotatoimet alkoivat suomalaisten 1. lokakuuta tekemällä Tornion maihinnousulla ja kiivailla taisteluilla Tornionlaaksossa. Saksalaisarmeija vetäytyi hyvässä järjestyksessä pohjoista kohti, motorisoitujen jälkijoukkojen taistellessa perässä tulevien suomalaisjoukkojen kanssa. Saksalaisjoukot vetäytyivät Norjaan ja valmiiksilinnoitettuun puolustuslinjaan Käsivarren Lapissa. Koska Suomen armeijan pääjoukot tuli kotiuttaa joulukuun alussa 1944, tuli sodan loppuvaiheesta ”lasten ristiretki”, jossa armeijan kantahenkilökunta johti vain nuorimpia ikäluokkia.
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta välirauha:
Suomi luovutti Neuvostoliitolle talvisodassa menetettyjen alueiden lisäksi Petsamon ja joutui vuokraamaan Porkkalan 50 vuodeksi ja takaamaan sinne Neuvostoliiton sotilaille vapaan pääsyn Suomen alueiden kautta.
Saksan joukot oli karkotettava maasta ja saksalaisten omaisuus luovutettava liittoutuneille.
Suomen oli supistettava armeijansa vahvuus 42000 mieheen.
Sotakorvauksia tuli maksaa 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria kuudessa vuodessa, ja korvata kaikki luovutetulta alueelta viety ja hävitetty omaisuus.
Neuvostoliiton vastaiset ja ”fasistiset” järjestöt (muun muassa Lotta Svärd) piti lakkauttaa pysyvästi.
Sotarikolliset piti tuomita.
Jatkosodan loppu käytännössä sammutti myös Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, jossa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni.
Jatkosodan aikana Suomeen siirretyt inkerinsuomalaiset piti välirauhanehtojen mukaan palauttaa takaisin Neuvostoliittoon. Heitä kohtasi Neuvostoliitossa karkottaminen Siperiaan.
Neuvostoliitto määritteli Suomen rauhanehdot ja aluemenetykset länsi-liittolaisilleen jo etukäteen sodan alkuvaiheessa. Kun Britannian ulkonimisteri Anthony Eden matkusti joulukuussa 1941 Moskovaan tiivistämään sotilaallista yhteistyötä, Neuvostoliitto otti ensimmäisenä ehtona esiin 22. kesäkuuta 1941 vallinneen tilanteen, jonka mukaan Britannian olisi tunnustettava Baltian maiden, Kaakkois-Suomen, Itä-Puolan, Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan kuuluminen Neuvostoliittoon. Näiden lisäksi NL vaati osia Itä-Preussista, Petsamoa ja lisäksi tukikohtia Romaniasta ja Suomesta. Neuvostoliitto halusi kirjata kaikki luetellut ehdot salaisella lisäpöytäkirjalla. Brittien informoitua ehdoista amerikkalaisia nämä torjuivat ehdottomasti ehdotuksen salaisen lisäpöytäkirjan laatimisesta. Stalinin ehdotuksen katsottiin olleen Atlantinjulistuksen periaatteiden  vastainen. Brittihallitus ei periaatteessa katsonut vastustavansa Stalinin ehdotusta, mutta asiasta ei vain voitu päättää juuri sillä hetkellä.[44]
Suomen ja Saksan suhde jatkosodan aikana

Keskustelu jatkosodan alusta, suurhyökkäyksen yllätyksestä, torjuntavoitosta ja saksalaisten osuudesta jatkuu edelleen sekä muistelmakirjallisuudessa että tutkimuksissa. Sodan lopusta 1980-luvun loppuun asti käytiin keskustelua sodan alkamisesta, jossa nk. ajopuuteorian katsottiin selittävän Suomen tien sotaan. Suurhyökkäys-aiheessa perinteisen käsityksen mukaan Stalin tarvitsi voimat ensisijaisesti Saksaa vastaan. Hyökkäyksen jatkaminen käsketylle Kymijoen linjalle olisi edellyttänyt uusia suunnitelmia ja lisäjoukkojen keskityksiä, ja sitä taas yleistilanne ja vuodenajan vaihtuminen eivät olisi sallineet. Siksi Neuvostoliitto suostui neuvoteltuun erillisrauhaan, vaikka liittoutuneet olivat sopineet vaativansa Saksalta ja sen liittolaisilta antautumista. Suomalaiset katsoivat olevansa Saksan ”kanssasotijoita” omine päämäärineen eivätkä liittolaisia.
Keskustelu siitä, oliko Suomi liittoutunut Saksan kanssa vai sotiko se omaa erillistä sotaansa, erillissotateesi, on jatkunut Suomessa 2000-luvulle asti. Virallisen poliittisen näkemyksen mukaan Suomi ja Saksa eivät olleet liitossa (muun muassa presidentti Tarja Halosen lausunnot 60. voitonpäivän edellä[45]). Ulkomaisessa historiantutkimuksessa on pitkään ollut vallitsevana käsitys, että Suomi oli Saksan liittolainen.[46] Myös huomattava osa suomalaisia tutkijoita on sitä mieltä, että Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen. Jatkosotatutkimuksen perusteoksen, Markku Jokisipilän väitöskirjan ”Aseveljiä vai liittolaisia?” mukaan erillissodasta alettiin Suomessa puhua vasta silloin, kun sotaonni alkoi kääntyä ja Saksan häviö näyttää yhä selvemmältä. Vuonna 2008 myös historian professori Henrik Meinander otti kantaa erillissodan käsityksestä luopumisen puolesta[47] Lokakuussa 2008 Helsingin Sanomat teki kyselyn suomalaisten historian professoreiden keskuudessa. Vastanneista 28 professorista 16 (57%) mukaan Suomi ei käynyt jatkosodassa erillissotaa vaan oli natsi-Saksan liittolainen. Kuusi (21%) professoreista oli erillissodan kannalla, ja kuusi ei antanut suoraa vastausta.[48]
Liittonäkemyksen kannattajat kiinnittävät huomiota esimerkiksi siihen, että joukko korkea-arvoisia suomalaisupseereita sai etukäteen tietoja operaatio Barbarossasta siten, että jatkosota oli olennaisesti sidoksissa tähän operaatioon. Näin ollen Suomen jatkosotaa sellaisena kuin se käytiin ei olisi sodittu ilman Saksan merkittävää materiaalista ja strategista tukea. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä Suomen ja Saksan välille ei ollut solmittu liittosopimusta, mutta käytännössä Suomi oli Saksan liittolainen, sillä se kävi sotaa Saksan resursseilla ja aseilla, antaen Pohjois-Suomen saksalaisten käyttöön ja alistaen joukkojaan Saksan armeijan komennukseen. Varsinkin jatkosodan alkuvaiheessa Suomen operaatiot olivat täysin sidoksissa Saksan omiin operaatioihin ja niistä riippuvaisia. Samoin maiden turvallisuuspoliiseilla oli kiinteät suhteet.[47]
Sota-aikana saksalaisia kutsuttiin aseveljiksi, kuten myös Saksassa suomalaisia. Myös Suomen valtionjohto käytti termiä puhuessaan Saksasta.[49][50][51]
Katso myös

Ilomantsin torjuntavoitto 1944
Itä-Karjalan keskitysleirit
Itärintama (toinen maailmansota)
Jatkosodan suomalainen ilmatorjunta
Jatkosodan suomalaiset lentokoneet
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Jatkosodan vastarintaliike

Kesän 1944 ratkaisutaistelut
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941
Salpalinja
Suomen ilmavoimien historia – jatkosodan lentokoneet ja lentosota
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Tuntematon sotilas

Lähteet
Kirjat, aikakauslehdet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alftan, Robert (toim.)| title = Aseveljet: Saksalais-suomalainen aseveljeys 1942–1944| publisher = WSOY| year = 2005| version = Johdanto ja alaviitteet: Markku Jokisipilä}}
Glantz, David: The Siege of Leningrad 1941–44, MBI Publishing Company 2001
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia| publisher = Sotatieteen laitos, WSOY| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jokipii, Mauno| title = Jatkosodan synty: Tutkimuksia Saksan ja Suomen sotilaallisesta yhteistyöstä 1940–41| publisher = Otava| year = 1987| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 848}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2006| publisher = WSOY| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2009| publisher = WSOY Oppimateriaalit| year = 2006| version = 5. uud. p.}}
Historiallisia Tutkimuksia 148. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura.
Citation error, replace with{{cite book| author = Junila, Marianne| title = Kotirintaman aseveljeyttä: Suomalaisen siviiliväestön ja saksalaisen sotaväen rinnakkainelo Pohjois-Suomessa 1941–1944| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2000| version = Väitöskirja: Oulun yliopisto. Bibliotheca historica 61}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järventaus, Jorma jne.| title = Suomi sodassa| publisher = Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kijanen, Kalervo| title = Sukellushälytys| publisher = Sukellusveneveteraanit ry| year = 1977}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Peter Krosby| title = Nikkelidiplomatiaa Petsamossa 1940–1941| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1966| page = 240–243}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kulomaa, Jukka| title = Äänislinna. Petroskoin suomalaismiehityksen vuodet 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Suomen Historiallinen Seura| year = 1989| version = Historiallisia Tutkimuksia 148| page = 67–75}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laine, Antti| title = Suur-Suomen kahdet kasvot: Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941–1944| publisher = Otava| year = 1982| version = Väitöskirja, Joensuun yliopisto}}
Mannerheim, G.: Muistelmat II. Helsinki: Otava 1952.
Citation error, replace with{{cite book| author = Meinander, Henrik| title = | publisher = xx| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paasilinna, Erno| title = Maailman kourissa| publisher = Otava| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pranttila, Anneli| title = Rintamamiesten muonitus Suomessa sotavuosina 1939–1945| chapter = tiivistelmä| location = Helsinki| publisher = Helsingin yliopisto, Soveltavan kemian ja mikrobiologian laitos| year = 2006| version = Väitöskirja| accessdate = 14.6.2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Silvennoinen, Oula| title = Salaiset aseveljet: Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944| publisher = Otava| year = 2008| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Skyttä, Kyösti| title = Ei muuta kunniaa. Risto Rytin kujanjuoksu 1939–1945| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus, Kirjayhtymä| year = 1989}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – Jääkaudesta Euroopan unioniin| publisher = Otava| year = 2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ylikangas, Heikki| title = Yhden miehen jatkosota| publisher = Otava| year = 2009}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ziemke, Earl F.| title = Saksalaisten sotatoimet pohjolassa 1939–1945| publisher = WSOY| year = 1963}}
Päivälehdet

Verkko
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia 1–6| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1988| version = toim. Sotatieteen laitoksen sotahistorian toimisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moisala, U. E. & Alanen, Pertti (toim.)| title = Kun hyökkääjän tie suljettiin – Neuvostoliiton suurhyökkäys kesällä 1944 Karjalan kannaksella veteraanitutkimuksen ja neuvostolähteiden valossa| publisher = Sotatieteen laitoksen julkaisuja XXVI| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Siilasvuo, Ensio ym. (toim.)| title = Jatkosota: Kronikka| location = Jyväskylä Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1991 (2. painos 1997)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kuusela, Kari| title = Wehrmachtin panssarit Suomessa: saksalaiset panssariyksiköt Suomessa 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Wiking-divisioona Oy| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari (toim.)| title = Itsenäisyyden puolustajat -sarja| publisher = Weilin+Göös ym.| year = 2002–2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.)| title = Jatkosodan pikkujättiläinen| publisher = WSOY| year = 2005}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Drabkin, Artem & Irincheev, Bair (toim.)| title = Jatkosota puna-armeijan silmin| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2007| version = Suomeksi toim. Tiilikainen, Heikki & Laine, Jukka-Pekka}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan hyökkäystaisteluja 1941| publisher = Karttakeskus| year = 2007}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Näre, Sari & Kirves, Jenni  (toim.)| title = Ruma sota: Talvi- ja jatkosodan vaiettu historia| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rantanen, Paavo| title = Vaikea tie rauhaan: Suomi Saksan, Ruotsin ja Neuvostoliiton puristuksessa| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kankare, Vilho| title = Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Stalinin salainen jatkosota| publisher = Docendo| year = 2014| version = toim. Vihavainen, Timo & Manninen, Ohto}}
Elokuvia
Etulinjan edessä, elokuva JR 61:stä Syvärillä ja Kannaksella, Åke Lindman, 2004
Hiljaisuus, elokuva kaatuneitten evakuoimiskeskuksesta, ohjaus Sakari Kirjavainen, 2011
Hylätyt talot, autiot pihat, elokuva Laila Hietamiehen samannimiseen romaanista, kertoo Viipurin viimeisistä päivistä kesällä 1944, ohjaus Lauri Törhönen, 1999
Lupaus, elokuva lotista talvi- ja jatkosodassa, ohjaus Ilkka Vanne, 2005
Päämaja, elokuva Päämajan tunnelmista kesällä 1944, ohjaus Matti Kassila, 1970
Rintamalotta, elokuva lotista rintamalla jatkosodan aikaan, ohjaus Aarne Tarkas, 1956
Rukajärven tie, Olli Saarela, käsikirjoitus Antti Tuuri ja Olli Saarela, 1999
Tali-Ihantala 1944, Åke Lindman ja Sakari Kirjavainen, käsikirjoitus Stefan Foss, Benedict Zilliacus ja Esko Salervi, 2007
Tuntematon sotilas, Edvin Laine, 1955
Tuntematon sotilas, Rauni Mollberg, 1985
Tuntematon sotilas, Aku Louhimies, 2017
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help) Hakukone.
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help) Kirja-arvostelu teoksesta Pilke, Helena ja Kleemola, Olli: Elämää juoksuhaudoissa. Sotilaiden huvit ja harrastukset jatkosodan rintamilla. SKS, 2015.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta vuotta Burman sotaretket kestivät?