Mary Louise ”Meryl” Streep (s. 22. kesäkuuta 1949 Summit, New Jersey, Yhdysvallat)[1] on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt sekä elokuvissa, televisiossa että teatterissa. Streep on hyvin arvostettu näyttelijä ja hän on voittanut Oscar-palkinnon kolme kertaa.[2][3]
Streep teki ensiesiintymisensä teatterissa vuonna 1971 näytelmässä The Playboy of Seville ja vuonna 1977 televisioelokuvassa Cross Checking – kovat otteet.[4] Vuonna 1977 hän teki myös valkokangasdebyyttinsä elokuvassa Muistojeni Julia. Streep sai hyvän vastaanoton kriitikoilta roolisuorituksestaan menestyselokuvissa Kauriinmetsästäjä (1978) ja Kramer vastaan Kramer (1979), joissa kummassakin hän oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscarin saajaksi ja sai jälkimmäisestä ensimmäisen Oscar-palkintonsa. Myöhemmin Streep palkittiin parhaan naispääosan Oscarilla rooleistaan elokuvissa Sofien valinta (1982) ja Rautarouva (2011).
Streep on ollut ennätykselliset 21kertaa Oscar-ehdokkaana, eli useammin kuin yksikään mies- tai naisnäyttelijä aikaisemmin.[5][2][6] Lisäksi hän on ollut ehdolla ennätykselliset 31kertaa Golden Globen saajaksi ja on voittanut palkinnon kahdeksan kertaa, joten hänellä on enemmän ehdokkuuksia ja voittoja kuin yhdelläkään mies- tai naisnäyttelijällä aikaisemmin. Streep on palkittu uransa aikana lisäksi muun muassa kahdella Emmyllä, kahdella Baftalla, kahdella SAG:llä ja Cannesin elokuvajuhlien palkinnolla. Vuonna 2004 hän sai Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinnon ja vuonna 2011 Kennedy Center Honors -palkinnon myötävaikutuksestaan Yhdysvaltain kulttuurissa.[7][8] Presidentti Barack Obama palkitsi Streepin vuonna 2010 National Medal of Arts- ja 2014 Presidential Medal of Freedom -palkinnolla.[2][9] Vuonna 2017 hänet palkittiin Cecil B. DeMille -elämäntyöpalkinnolla.[10]
Lapsuus ja nuoruus

Mary Louise Streep syntyi Summitin kaupungissa New Jerseyn osavaltiossa, Yhdysvalloissa 22. kesäkuuta vuonna 1949.[11] Hänen isänsä Harry William Streep, Jr. (1910–2003) oli farmaseutti ja hänen äitinsä Mary Wolf Streep (o.s. Wilkinson, 1915–2001) taiteilija. Streepin äidin sukujuuret ovat Sveitsissä, Irlannissa ja Englannissa. Isän suku on puolestaan alun perin kotoisin Alankomaista. Isän puolella on kaukaisia sukujuuria myös Espanjan juutalaisyhteisöön, mutta Streep ei itse ole juutalainen. Streepillä on kaksi nuorempaa veljeä Harry III (s. 1951) ja Dana (s. 1953).[12]
Streep varttui New Jerseyssä Bernardsvillessä ja valmistui Bernards High Schoolista vuonna 1967. Hän opiskeli Dartmouth Collegessa puvustusta ja näytelmäkäsikirjoitusta. Streep sai B.A.-tutkinnon (Bachelor of Arts) draamasta Vassar Collegesta vuonna 1971 ja M.F.A.-tutkintonsa (Master of Fine Arts) Yalen yliopiston draamakoulusta vuonna 1975. Yale Repertory Theatressa Streep esiintyi 30–40tuotannossa.[12]

Ura
1970-luku

Streepin ensimmäinen elokuva oli Fred Zinnemannin ohjaama Muistojeni Julia (1977).[13] Vuonna 1979 Streep näytteli Michael Ciminon ohjaamassa sotadraamaelokuvassa Kauriinmetsästäjä. Streep sai roolisuorituksestaan ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta naissivuosasta.[14]
Vuonna 1978 Streep näytteli pääosaa Saksassa ja Itävallassa kuvatussa minisarjassa Polttouhrit.[15] Streepin roolisuoritusta pidetään hänen läpimurtonaan[16][17] ja hänet palkittiin siitä Primetime Emmy -palkinnolla parhaasta naispääosasta minisarjassa tai televisioelokuvassa.[18] Vuonna 1979 Streep näytteli Jerry Schatzbergin poliittisessa draamaelokuvassa Joe Tynanin kiusaukset.[19]
Vuonna 1979 Streep näytteli sivuosaa Woody Allenin elokuvassa Manhattan.[20] Streep kertoi myöhemmin, että hän sai Allenilta vain kuusisivuisen käsikirjoituksen omista kohtauksistaan eikä lupautunut improvisoimaan sanaakaan elokuvassa.[21] Samana vuonna Streep näytteli Robert Bentonin elokuvassa Kramer vastaan Kramer.[22] Elokuva kertoo pariskunnasta (Streep ja Dustin Hoffman), joka eroaa, ja sen vaikutuksesta kaikkiin heidän läheisiin mukaan lukien heidän yhteiseen nuoreen poikaan.[22] Streepin mielestä elokuvan naishahmon rooli oli liian ilkeä eikä vastannut montakaan tosielämän naista, joka kohtaisi eron ja lapsen huoltajuuskiistan. Streep sai ohjaaja Bentonilta luvan kirjoittaa uudelleen omat vuorosanansa kahteen keskeiseen kohtaukseen.[23] Elokuva voitti viisi Oscar-palkintoa mukaan lukien Streepin ensimmäinen Oscar-palkinto parhaasta naissivuosasta.[24]
1980-luku

Oltuaan sivurooleissa kahdessa 1970-luvun menestyselokuvassa Streep alkoi saada elokuvien pääosia 1980-luvun alussa. Ensimmäinen niistä oli vuonna 1981 ensi-iltansa saanut Karel Reiszin ohjaama elokuva Ranskalaisen luutnantin nainen, jossa hänen vastanäyttelijänään on Jeremy Irons.[4][25] New York -lehdessä sanottiin että ”Streep on kuin kameleontti, joka pystyy näyttelemään minkälaisen roolin tahansa”.[26] Streep palkittiin roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Baftalla.[27]
Vuonna 1982 Streep näytteli psykologisessa jännityselokuvassa Yön hiljaisuudessa vastanäyttelijöinään Roy Scheider ja Jessica Tandy.[28] Samana vuonna Streep näytteli Alan J. Pakulan ohjaamassa draamaelokuvassa Sofien valinta, joka perustuu William Styronin samannimiseen romaaniin vuodelta 1979. Streepin roolisuoritus oli kriitikkojen ylistämä ja hänet palkittiin siitä parhaan naispääosan Oscarilla ja Golden Globella.[29][30] Premiere Magazine nimesi Streepin roolisuorituksen kaikkien aikojen kolmanneksi parhaaksi.[31]
Streepin suosio jatkui Mike Nicholsin ohjaamassa elokuvassa Tapaus Silkwood (1983), jossa hän näytteli tosielämän ammattiliittoaktivistia Karen Silkwoodia.[32] Vuonna 1985 Streep näytteli tanskalaista kirjailijaa Karen Blixeniä elokuvassa Minun Afrikkani.[33] Elokuva voitti seitsemän Oscar-palkintoa, ja Streep sai parhaan naispääosan Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuudet.[34][30] Streep näytteli Jack Nicholsonin kanssa kahdessa seuraavassa elokuvassaan Sydän karrella (1986) ja Karhiainen (1987), joista jälkimmäisessä Streep myös laulaa.[35][36] Elokuvassa Huuto pimeydestä Streep näytteli australialaista Lindy Chamberlainia, jota syytettiin lapsensa murhasta, mutta Chamberlain väitti dingon siepanneen sen.[37]
1990-luku
Streepin 1990-luvun ensimmäinen elokuva oli Mike Nicholsin ohjaama Terveisiä unelmien reunalta, joka perustuu Carrie Fisherin romaniin vuodelta 1987.[38] Elokuvassa näyttevät myös muun muassa Shirley MacLaine ja Dennis Quaid.[38] Streep näytteli huumeriippuvaista elokuvanäyttelijää Suzanne Valea ja sai roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuudet.[38][39][30] Vuonna 1992 Streep näytteli Robert Zemeckisin ohjaamassa mustassa komediassa Kuolema pukee häntä vastanäyttelijänään Bruce Willis.[40]
Vuonna 1995 Streep näytteli Clint Eastwoodin kanssa romanttisessa draamaelokuvassa Hiljaiset sillat.[41] Se perustuu Robert James Wallerin menestysromaaniin, joka kertoo National Geographicin valokuvaajasta Robert Kincaidista (Eastwood), jolla on rakkaussuhde italialaiseen maatilan emäntään nimeltä Francesca (Streep).[41] Elokuva sai hyvän vastaanoton kriitikoilta.[42] Streep sai roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuudet.[43][30]
Vuonna 1996 Streep näytteli elokuvassa Marvinin tyttäret, joka perustuu Scott McPhersonin näytelmään.[44] Diane Keaton näytteli Streepin leukemian kanssa taistelevaa siskoa Bessietä ja nuori Leonardo DiCaprio näytteli Streepin kapinallista poikaa.[45] Streep sai roolisuorituksestaan Golden Globe -ehdokkuuden parhaasta naispääosasta.[30]
Vuonna 1999 Streep näytteli tosielämän Roberta Guasparia Wes Cravenin ohjaamassa elokuvassa Sydämen soinnut.[46] Newyorkilainen Guasgari opetti vähävaraisille lapsille viulunsoittoa.[46] Streep korvasi laulaja Madonnan tämän lähdettyä projektista ”luovien erimielisyyksien” takia.[47][48] Streep harjoitteli roolia varten kaksi kuukautta neljästä kuuteen tuntia päivässä.[49] Streep sai roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuudet.[50][30]
2000-luku
2000-luvun alussa Streep ääninäytteli Blue Fairyä Steven Spielbergin elokuvassa A.I. – Tekoäly, jonka pääosaa näytteli Haley Joel Osment.[51] Streep isännöi 11. joulukuuta 2001 Liam Neesonin kanssa Oslossa järjestettyä Nobelin rauhanpalkinto -konserttia, joka järjestettiin YK:n ja Kofi Annanin kunniaksi.[52]
Vuonna 2002 Streep palasi teatterinäyttämölle yli 20vuotta kestäneen tauon jälkeen.[53] Hän näytteli Arkadinaa Anton Tšehovin näytelmässä Lokki vastanäyttelijöinään Kevin Kline, Natalie Portman ja Philip Seymour Hoffman.[53] Samana vuonna Streep näytteli Spike Jonzesin ohjaamassa elokuvassa Adaptation. Minun versioni, jossa hän näytteli tosielämän toimittajaa Susan Orleania.[54] Elokuva oli kriitikoiden ylistämä, ja Streep palkittiin roolistaan neljännellä Golden Globellaan parhaasta naissivuosasta.[55][56] Samana vuonna 2002 Streep näytteli Nicole Kidmanin ja Julianne Mooren kanssa Stephen Daldryn ohjaamassa elokuvassa Tunnit, joka perustuu Michael Cunninghamin romaaniin vuodelta 1990.[57] Elokuvassa kolmea eri sukupolven naista yhdistää Virginia Woolfin romaani Mrs. Dalloway.[57] Elokuva sai hyvän vastaanoton, ja kaikki kolme päänäyttelijää palkittiin parhaan naispääosan hopeisella karhulla Berliinin elokuvajuhlilla.[58][59]
Vuonna 2003 Streep näytteli HBO:n minisarjassa Angels in America vastanäyttelijöinään Al Pacino ja Emma Thompson.[60] Streep esitti sarjassa yhteensä neljää eri roolia.[60] Hänet palkittiin sarjasta uransa toisella Primetime Emmy -palkinnolla ja viidennellä Golden Globellaan.[18][61] Vuonna 2004 American Film Institute palkitsi Streepin elämäntyöstään.[7] Samana vuonna Streep näytteli Jonathan Demmenin ohjaamassa uudelleenfilmatisoidussa elokuvassa Mantsurian kandidaatti, vastanäyttelijänään Denzel Washington.[62] Streep näytteli Yhdysvaltain senaattoria ja manipuloivaa ja armotonta varapresidenttiehdokkaan äitiä.[62] Streep sai roolistaan parhaan naissivuosan Golden Globe -ehdokkuuden.[63] Samana vuonna Streep näytteli Josephine-tätiä elokuvassa Lemony Snicketin surkeiden sattumusten sarja, joka perustuu Snicketin samannimisen kirjasarjan kolmeen ensimmäiseen osaan.[64] Musta komedia sai kriitikoilta hyvän vastaanoton ja voitti parhaan maskeerauksen Oscar -palkinnon.[65][66]
Vuonna 2005 Streep näytteli elokuvassa Oikeanlaista kemiaa, vastanäyttelijänään Uma Thurman.[67] Streep näytteli elokuvassa juutalaista terapeuttia, tohtori Lisa Metzgeriä, jonka vastaanotolla käyvä liikenainen päätyy suhteeseen Metzgerin 23-vuotiaan pojan kanssa.[67] Elokuusta syyskuuhun 2004 Streep näytteli The Public Theaterin näytelmässä Äiti Peloton ja hänen lapsensa, jota esitettiin Delacorte-teatterissa Central Parkissa New Yorkissa.[68]
Vuonna 2006 Streep näytteli Robert Altmanin viimeisessä elokuvassa Robert Altmanin huonot vitsit.[69] Streep näytteli Lily Tomlinin kanssa kahta viimeistä countrymusiikkiperheen jäsentä.[69] Vuonna 2006 Streep näytteli David Frankelin ohjaamassa draamakomediassa Paholainen pukeutuu Pradaan, joka perustuu löyhästi Lauren Weisbergerin samannimiseen romaaniin vuodelta 2003.[70] Streep näyttelee vaikutusvaltaista ja vaativaa muotilehden päätoimittajaa Miranda Priestlyä.[70] Streepin roolisuoritus palkittiin parhaan naispääosan Golden Globella ja hän sai siitä myös parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden.[71][72][73] Elokuva menestyi hyvin ja tuotti maailmanlaajuisesti yli 326miljoonaa dollaria[74]

Vuonna 2008 Streep näytteli Phyllida Lloydin ohjaamassa elokuvassa Mamma Mia!, joka perustuu ruotsalaisen popyhtyeen ABBAn musiikkiin pohjautuvaan samannimiseen Broadway-musikaaliin.[75] Vastanäyttelijöinään Amanda Seyfried, Pierce Brosnan, Stellan Skarsgård ja Colin Firth, Streep näytteli entistä tyttöbändin laulajaa, jonka tytär (Seyfried) on menossa naimisiin, mutta ei ole koskaan tavannut isäänsä ja kutsuu salaa kolme mahdollista isää häihinsä kreikkalaiselle saarelle.[75] Elokuva oli yleisömenestys ja tuotti maailmanlaajuisesti yli 609 miljoonaa dollaria. Se oli Streepin siihen astisen uran kaupallisesti menestynein elokuva.[76] Streep sai roolistaan Golden Globe -ehdokkuuden.[77]
Streepin vuoden 2008 toinen elokuva oli John Patrick Shanley ohjaama Doubt – Epäilys, joka perustuu Shanleyn Pulitzer- ja Tony-palkittuun näytelmään.[78] Elokuvassa näyttelivät myös Philip Seymour Hoffman, Amy Adams ja Viola Davis. Elokuva kertoo katolisen poikakoulun rehtorista (Streep), joka syyttää suosittua pappia (Hoffman) pedofiliasta.[78][79] Elokuva sai viisi Oscar-ehdokkuutta: kaikki neljä päänäyttelijää saivat ehdokkuudet ja lisäksi elokuva sai ehdokkuuden parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta.[80]
Vuonna 2009 Streep näytteli kokki Julia Childia Nora Ephronin ohjaamassa elokuvassa Julie & Julia vastanäyttelijöinään Amy Adams ja Stanley Tucci.[81] Elokuvassa rinnastetaan Childin uran alkutaival nuoren newyorkilaisen Julie Powellin (Adams) elämään, joka päättää kokata kaikki 524reseptiä Childin kokkikirjasta 365päivässä ja tekee haasteestaan suositun blogin The Julie/Julia Project.[81] Streep sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden.[82] Vuonna 2009 Streep näytteli myös romanttisessa komediaelokuvassa Pientä säätöä vastanäyttelijöinään Alec Baldwin ja Steve Martin.[83] Elokuvassa Streep näyttelee menestyvän leipomon omistajaa, joka aloittaa suhteen ex-miehensä kanssa 10vuotta eron jälkeen vain huomatakseen, että on ihastunut toiseen mieheen.[83] Streep sai roolistaan Golden Globe -ehdokkuuden.[84] Samana vuonna Streep ääninäytteli stop motion -animaatioelokuvassa Fantastic Mr. Fox Mrs. Felicity Foxin roolissa.[85]
2010-luku

Streepin 2010-luvun ensimmäinen elokuva oli Phyllida Lloydin ohjaama Rautarouva (2011), brittiläinen elämäkertaelokuva Iso-Britannian pääministeristä Margaret Thatcheristä.[86] Elokuva sai kriitikoilta ristiriitaisen vastaanoton, mutta Streep palkittiin roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscarilla, Golden Globella ja Baftalla.[87][88][89][90]
Vuonna 2012 Streep näytteli Paholainen pukeutuu Pradaan -ohjaajan David Frankelin draamakomediassa Lemmenlomalla vastanäyttelijöinään Tommy Lee Jones ja Steve Carell.[91] Elokuvassa Streep ja Jones näyttelevät keski-ikäistä pariskuntaa, joka osallistuu viikon kestävälle avioliittokurssille löytääkseen suhteeseensa jälleen kipinän.[91] Streep sai roolistaan uransa 27:nnen Golden Globe -ehdokkuutensa.[92]
Vuonna 2013 Streep näytteli Julia Robertsin kanssa John Wellsin ohjaamassa elokuvassa Perhe – August: Osage County, joka perustuu Tracy Lettsin Pulitzer- ja Tony-palkittuun näytelmään.[93] Streep sai roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscar-, Golden Globe- ja SAG-ehdokkuudet.[94][95][96] Syyskuussa 2012 Streep kiinnitettiin Hilary Swankin kanssa Tommy Lee Jonesin elokuvaan The Homesman, joka sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla 2014.[97] Vuonna 2014 Streep näytteli muun muassa Jeff Bridgesin kanssa tieteiselokuvassa The Giver, joka perustuu Lois Lowryn samannimiseen romaaniin vuodelta 1993.[98][99]
Vuonna 2014 Streep näytteli noitaa Rob Marshallin ohjaamassa musikaalielokuvassa Into the Woods, joka perustuu Tony-palkittuun Broadway-musikaaliin.[100] Streep sai roolistaan parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden.[101]
Streep näytteli äärifeministi Emmeline Pankhurstia Sarah Gavronin ohjaamassa elokuvassa Suffragette (2015).[102] Streepin vuoden 2015 toinen elokuva oli Jonathan Demmen ohjaama Ricki and the Flash, jossa hän näyttelee naista, joka on päivisin töissä ruokakaupan kassalla ja iltaisin hiipuva rockmuusikko, jolla on viimeinen mahdollisuus lähentyä vieraantuneen perheensä kanssa.[103] Elokuvassa Streepin roolihahmon tytärtä näytteli hänen tyttärensä Mamie Gummer.
Helmikuussa 2016 Streep toimi Berliinin elokuvajuhlien tuomariston johtajana.[104] Samana vuonna Streep näytteli laulutaidotonta oopperalaulajaa Florence Foster Jenkinsiä Stephen Frearsin ohjaamassa elokuvassa Florence.[105] Streep sai roolistaan parhaan naispääosan Golden Globe -ehdokkuuden.[106] Vuoden 2017 Golden Globe -gaalassa Streep sai Cecil B. DeMille -kunniapalkinnon.[10] Streep piti palkinnon vastaanotettuaan hyvin poliittisen puheen. Streep kritisoi Yhdysvaltain presidentiksi valittua Donald Trumpia kuitenkaan mainitsematta häntä nimeltä sanoen muun muassa että

Vuonna 2017 Streep näytteli Washington Postin kustantajaa Katharine Grahamia Steven Spielbergin elokuvassa The Post. Elokuva sijoittuu 1970-luvulle ja se kertoo The Washington Postin ja The New York Timesin toimittajista, jotka julkaisivat Pentagon Papers -asiakirjat koskien Yhdysvaltain hallituksen toimia Vietnamin sodassa. Streep sai roolistaan 31. Golden Globe -ehdokkuutensa parhaasta naispääosasta.[107]
Vuonna 2018 Mamma Mia! -elokuva sai jatko-osan Mamma Mia: Here We Go Again!, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Ol Parker. Streep palasi jatko-osaan muiden ensimmäisen elokuvien näyttelijöiden kanssa kuten Pierce Brosnan, Colin Firth, Amanda Seyfried, Dominic Cooper ja Christine Baranski.[108]
Streep näytteli vuonna 2018 myös toisessa musikaalielokuvassa. Joulukuussa ensi-iltansa sai Rob Marshallin Maija Poppasen paluu. Se on jatko-osa vuoden 1964 elokuvalle Maija Poppanen. Muissa rooleissa näyttelevät muun muassa Emily Blunt ja Lin-Manuel Miranda.[109]
Tulevat projektit
Tammikuussa 2018 Streepin kerrottiin näyttelevän Big Little Lies -televisiosarjan toisella tuotantokaudella. Streep näyttelee draamasarjassa Perry Wrightin (Alexander Skarsgård) äitiä Mary Louise Wrightia.[110]
Yksityiselämä

Streep seurusteli näyttelijä John Cazalen kanssa tämän kuolemaan saakka maaliskuuhun 1978.[111][112] Streep meni naimisiin kuvanveistäjä Don Gummerin kanssa 15.syyskuuta 1978.[113] Heillä on neljä lasta: Henry Wolfe Gummer (s. 1979), Mamie Gummer (s. 1983), Grace Gummer (s. 1986) ja Louisa Jacobson Gummer (s. 1991).[114] Mamie ja Grace ovat näyttelijöitä ja Henry on muusikko.[115]
Streep kannatti Barack Obamaa vuoden 2008 sekä vuoden 2012 presidentinvaaleissa.[116][117] Kesäkuussa 2016 Streep puhui demokraattien puoluekokouksessa ja osoitti tukensa Hillary Clintonille vuoden 2016 presidentinvaaleissa.[118]
Valikoitu filmografia

Palkinnot ja ehdokkuudet

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Nevalainen, Petri| title = Meryl Streep| location = Helsinki| publisher = Helsinki-kirjat| year = 2011| isbn = 978-952-58743-1-0}}
Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Check date values in: |date= (help)

Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset teatterinäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset ääninäyttelijät
Luokka:Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Primetime Emmy -palkinnon saajat
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:BAFTA-palkinnon saajat
Luokka:SAG-palkinnon saajat
Luokka:César-palkinnon saajat
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Presidential Medal of Freedom
Luokka:Vuonna 1949 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:77.4 Elokuvataide

Kuka oli ensimmäinen Ruotsalainen kuka voitti Oscar palkinnon?


Filippiinien tasavalta eli Filippiinit on 7641[1] saaren ja vajaan 108 miljoonan asukkaan trooppinen saaristovaltio Kaakkois-Aasiassa.[2] Suurin osa asukkaista elää 11 saarella. Alueella on usein maanjäristyksiä ja 20 toimivaa tulivuorta. Se on myös trooppisten hirmumyrskyjen reitillä.
Saaret saivat nimensä Espanjan kuninkaan Filip II:n mukaan vuonna 1543.[3] Yhdysvallat sai Filippiinit Espanjalta Espanjan–Yhdysvaltain sodassa. Espanjan ja Yhdysvaltojen vaikutus näkyy edelleen maan kulttuurissa ja hallintojärjestelmässä. Ferdinand Marcos hallitsi maata lähes yksinvaltiaana yli 20 vuoden ajan, kunnes kansa pakotti hänet eroamaan 1986.
Maantiede

Filippiinit on 7107 saaren saaristovaltio, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 300000km². 11 suurinta saarta muodostaa 95% koko valtion pinta-alasta. Suurimpien saarten Luzonin ja Mindanaon osuus maan pinta-alasta on yli kaksi kolmannesta.[4]
Suurin osa saaristosta on vuoristoista. Rannikolla on sangen vähän tasankoa, joskin Luzonin keskiosassa on laaja ja taajaan asuttu tasankoalue. Tärkeimmät joet ovat Cagayan, Pampanga, Abra, Agusan, Magat, Laoang ja Agno.[5] Monet joet on valjastettu vesivoiman tuotantoon.[4] Maan korkein kohta on Mount Apo, 2954m. Filippiinien itäpuolella sijaitsee Filippiinienmeri.[6]
Luzonin ja Mindanaon vuoristoisilla alueilla kasvaa sademetsää, jossa asuu edelleen useita vuoristolaisheimoja. Sademetsissä elää myös filippiinienkotka ja noin 500 muuta lintulajia, sekä 800 orkidealajia ja 8500 muuta putkilokasvilajia.[4]
Tulivuoret ja maanjäristykset
Filippiinien saarista useimmat ovat vulkaanisia. Maassa on 37 tulivuorta, joista 18 on edelleen aktiivisia.[7] Maanjäristykset ovat maassa yleisiä.
Ilmasto
Filippiinien eteläisillä saarilla vallitsee päiväntasaajan ilmasto, jossa sateita saadaan ympäri vuoden. Keski- ja pohjoisosissa on trooppinen ilmasto, johon liittyy yksi sadekausi vuodessa. Useimmissa osissa sataa eniten heinäkuusta lokakuuhun, jolloin Aasian monsuuni vaikuttaa Tyynenmeren ilmavirtauksiin. Elokuusta lokakuuhun esiintyy taifuuneiksi kutsuttuja trooppisia hirmumyrskyjä, jotka kehittyvät Etelä-Kiinan merellä.[8] Manilassa vuoden kuumimman kuukauden, huhtikuun, keskimääräinen ylin lämpötila on 33,5 astetta, ja viileimmän eli tammikuun keskimääräinen alin 23,5 astetta. Elokuussa saadaan keskimäärin 486 mm sadetta, helmikuussa alle 10 mm.[9]
Historia

Varhaishistoria ja islam
Saarten varhaisten asukkaiden uskotaan olleen negriittejä, joiden muuttaessa Filippiineiltä oli maayhteydet Malesiaan ja Kiinaan.[3] Negriittien uskotaan tulleen alueelle noin 30000 vuotta sitten. Viimeisimmän jääkauden jälkeen maayhteys saarille katkesi, mutta sen jälkeenkin ihmisiä on saapunut meritietä pitkin. Ensimmäiset asukkaat järjestäytyivät barangay-nimisiksi kyliksi, joita johti datu.[10]
Vuonna 1380 islamin levittäytyminen alkoi Sulusta ja Mindanaosta.[3] Vuoteen 1565 mennessä se oli levinnyt Manilaan asti. Islamin mukana tuli sulttaanien ylipäällikkyyteen perustuva hallintojärjestelmä.[10]
Espanjalaisten aika (1565–1898)
Fernão de Magalhães saapui saarille 1521, jolloin siellä oli jo itsenäisiä kuningaskuntia. Espanja valloitti saaret ja hallitsi niitä 300 vuotta. Saaret nimettiin kuningas Filip II:n mukaan.[3] Saaria hallittiin Uudesta Espanjasta, jonka pääkaupunkina oli México. Historian tuloksena on aasialainen maa, jossa on paljon latinalaisamerikkalaisia piirteitä.[11] Filippiinit on Itä-Timorin ohella ainoa katolinen maa Aasiassa.[12]
Espanjalaiset toivat Amerikasta uusia viljelykasveja kuten chilin, perunan, ananaksen ja tomaatin. Roomalaiskatoliset lähetyssaarnaajat levittivät kansan pariin kristinoppia. He myös perustivat maahan sairaaloita, kouluja ja yliopiston. Espanjalaiset antoivat vuonna 1863 julistuksen, mikä teki alakouluopetuksesta maksutonta. Tämä loi pohjaa myöhemmälle sivistystason nousulle.
Filippiinien ja Meksikon välille espanjalaiset avasivat laivayhteyden. Manilasta Acapulcoon, yli Tyynen valtameren, purjehdittiin kerran tai kaksi vuodessa niin kutsutuilla Manilan kaljuunoilla (Galéon de Manila). Laivayhteys avattiin vuonna 1565 ja se lopetettiin vuonna 1815 Meksikon itsenäistyttyä Espanjasta.
Filippiinien satamat avattiin kaikelle kaupankäynnille 1800-luvun lopulla.Filippiineillä syntyneet espanjalaiset (criollos) sekä espanjalaisten ja alkuperäiskansojen välisistä suhteista syntyneet (mestizos) alkoivat vaurastua. Heidän parissaan alkoi levitä ajatuksia vallankumouksesta, jolla voitaisiin muuttaa yhteiskuntaa. Criollojen tyytymättömyys puhkesi kapinaksi vuonna 1872. Tuona vuonna, tammikuun 20. päivä syttyi Caviten linnakkeen sotilaiden keskuudessa kapina, joka oli tarkoitettu merkiksi laajalle kansannousulle. Kapina tukahdutettiin, eikä kansannousuakaan syntynyt.
Myöhemmin vuonna 1872 vallankumoukselliset ajatukset nousivat jälleen uuteen liekkiin. Kolme pappia, Mariano Gómez, José Burgos ja Jacinto Zamora saivat syytteen espanjalaisten siirtomaaviranomaisten halveksimisesta. Oikeudenkäynnin jälkeen heidät teloitettiin. Heidän rohkeutensa innosti uusia vallankumouksellisia.
Samana vuonna joukko Euroopassa asuvia ja opiskelevia filippiiniläisiä perustivat Propaganda-liikkeeksi kutsutun yhdistyksen, jonka tarkoituksena oli aluksi lisätä Espanjan tietoisuutta Filippiinien ongelmista ja filippiiniläisille oikeutta lähettää edustajia Cortesiin, Espanjan parlamenttiin. Lisäksi vaadittiin filippiiniläisille tasa-arvoa täytettäessä siirtomaahallinnon vapaita virkoja. Propaganda-liikkeen keskeisiä johtohahmoja olivat Marcelo H. del Pilar, Mariano Ponce ja José Rizal. José Rizal vangittiin ja teloitettiin vuonna 1896 kapinoinnista syytettynä.
Vuonna 1892 Andrés Bonifacio perusti salaseuran, joka sai nimekseen Katipunan. Se tavoitteli Filippiineille täyttä itsenäisyyttä. Itsenäisyys katsottiin olevan saavutettavissa ainoastaan aseellisen kapinan avulla.
Filippiinien vallankumous ja itsenäisyystaistelu alkoi vuonna 1896. Katipunanin Magdalo- niminen ryhmittymä haastoi Bonifacion aseman liikkeen johtajana. Lopulta liikkeen johtajuuden otti Emilio Aguinaldo.
Aguinaldo julisti Filippiinit itsenäiseksi tasavallaksi 12. kesäkuuta 1898. Samoihin aikoihin Espanja ja Yhdysvallat kävivät sotaa Kuuban hallinnasta.
Pariisin rauhansopimuksen mukaan Espanja sai 20 000 000 dollaria Filippiinien siirtymisestä Yhdysvaltojen omistukseen. Oli selvää, että Yhdysvallat ei voinut hyväksyä itsenäistä Filippiinien tasavaltaa.
Yhdysvaltojen miehitys (1898–1946)
Filippiiniläiset olivat jo julistautuneet itsenäisiksi ja sotivat Yhdysvaltoja vastaan. Yhdysvallat aloitti sodan Filippiinejä vastaan 4. helmikuuta 1899 Manilan taistelulla. Sota loppui virallisesti 1901, mutta taisteluja käytiin vielä 1913. Filippiinit kärsi sodassa suurta tuhoa, ja kun viimeiset filippiiniläiset oli lyöty, kuolleita oli 600000.[13]
Vuonna 1916 Yhdysvallat lupasi Filippiinien saavan itsehallinnon. Vuonna 1934 alkoi itsehallinnon aikakausi, jonka oli tarkoituksena valmistella vuoteen 1944 suunniteltua itsenäistymistä. Toinen maailmansota sotki suunnitelmat.
Yhdysvaltojen hallinnon aikana englannin kieli tuli espanjan tilalle hallinnon ja liike-elämän kieleksi. Katolinen kirkko menetti valtionkirkon asemansa, sillä Yhdysvaltojen laki takaa uskonnonvapauden eikä suosi mitään tiettyä uskontoa.
Toinen maailmansota ja itsenäisyys
Toisessa maailmansodassa Japani valloitti saaret. Japanilaiset syyllistyivät Filippiineillä sotarikoksiin. Niistä tunnetuimmat ovat sodan alkuvaiheessa tapahtunut Bataanin kuolemanmarssi ja vuonna 1945 tapahtunut Manilan verilöyly.
Sodan loppuvaiheessa Yhdysvallat valloitti ne lyhyeksi ajaksi takaisin, mutta jo vuonna 1946 Filippiinit itsenäistyivät. Yhdysvallat sai kuitenkin pitää saarilla sotilastukikohtiaan. Rauha Japanin kanssa solmittiin 1951, ja Filippiinit sai runsaat sotakorvaukset.[14]
Kommunistihenkinen Huk-kapina (1945–1953) tukahdutettiin presidentti Ramon Magsaysayn johdolla. Hänen seuraajansa Carlos P. Garcia (1957–1961) ja Diosdado Macapagal (1961–1965) pyrkivät lähentymään aasialaisiin naapurimaihin, toteuttamaan uudistusohjelmia ja kehittämään kansantaloutta monipuolisemmaksi.[15]
Marcosin aika
Vuonna 1965 presidentiksi valittiin Ferdinand Marcos. Hänen uudelleenvalintansa yhteydessä 1969 puhuttiin vaalivilpistä. Vuonna 1972 julistettiin poikkeustila, ja vuonna 1973 perustuslaki antoi Marcosille yksinvallan.[14] Marcosin aikana maassa rehotti korruptio ja hyvä veli -politiikka. Talouskehitys kääntyi kurjistumiseksi, ja kuka tahansa saattoi joutua vangituksi tai pidätetyksi.[15] Oppositiojohtaja Benigno Aquino tuomittiin kuolemaan, mutta hän sai matkustaa Yhdysvaltoihin sairaalahoitoon. Kun hän palasi, hänet ammuttiin lentokentällä. Vuoden 1986 vaaleissa Marcosin vastaehdokkaana oli Aquinon leski Corazon Aquino. Marcos julistautui voittajaksi, mutta kansanjoukot pakottivat hänet eroamaan ja pakenemaan Havaijille.[14] Ferdinand Marcos kuoli Havaijilla vuonna 1989 ja hänen leskensä Imelda Marcos sai luvan palata Filippiineille vuonna 1991.[16]
Marcosin jälkeinen aika
Astuttuaan presidentin virkaan Corazon Aquino lakkautti Ferdinand Marcosin aikaisen perustuslain[17] ja laaditutti uuden perustuslain, joka tuli voimaan vuonna 1987.[18] Corazon Aquinon hallituskaudella (1986–1992) demokratia vahvistui, mutta hallitusta pidettiin heikkona ja sitä vastaan tehtiin useita kaappausyrityksiä. Fidel V. Ramos (1992–1998) pyrki eheyttämään kansakuntaa ja käymään neuvotteluja kaikkien kapinallisryhmien kanssa. Joseph Estrada (1998–2001) oli suosittu näyttelijä, jota alettiin kuitenkin pian syyttää korruptiosta. Hän erosi ennen aikojaan, ja valtaan nousi varapresidentti Gloria Macapagal-Arroyo (2001–2010). Vuoden 2010 vaaleissa valittiin entisen oppositiojohtaja Benigno Aquinon ja presidentti Corazon Aquinon poika Benigno Aquino III. Hänen ohjelmaansa kuului demokratian edistäminen ja korruption vastustaminen.[15] Aquinon jälkeen presidentiksi valittiin toukokuussa 2016 populistinen Rodrigo Duterte, jonka vaalikampanjan teema oli huumeongelma. Alkukautta onkin leimannut huumeongelman väkivaltainen ratkaisupyrkimys. Duterte on suorasanaisesti kehottanut ampumaan huumeriippuvaisia ja huumekauppiaita, ja joukossa on mennyt viattomiakin. Poliisi on ampunut parissa kuukaudessa 1500 ihmistä ja tuntemattomat tappajat yli 2000.[19]
Duterten kaudella ongelman ovat muodostaneet myös ääri-islamistiset ryhmät. Moroja edustavien aseellisten järjestöjen kanssa on käyty lupaavia rauhantunnusteluja, mutta samaan aikaan on ilmestynyt myös radikaalimpia ryhmittymiä, joilla on yhteyksiä ulkomaille ja esimerkiksi Isis-järjestöön. Vuoden 2017 toukokuussa ne valtasivat Marawin kaupungin, jonka Filippiinien asevoimat valtasivat takaisin pitkän taistelun jälkeen saman vuoden lokakuussa.[20]
Politiikka
Filippiinit on presidentillinen tasavalta, jossa ei ole pääministerin virkaa. Presidentti ja varapresidentti valitaan suoralla vaalilla kuusivuotiskaudelle. Parlamentti on kaksikamarinen: 24-jäsenisen senaatin jäsenistä puolet valitaan kolmen vuoden välein kansanäänestyksessä kuusivuotiskaudeksi. Edustajainhuone käsittää 230 suoraan valittua ja 57 vähemmistöryhmien nimittämää jäsentä. Presidentti nimittää ministerit.[6]
BBC:n mukaan arviolta 40–80 prosenttia kansanedustajista on kytköksissä poliittisiin dynastioihin.[21]
Hallinnollinen jako

Filippiinit on jaettu kolmeen maantieteelliseen osaan: Luzon, Visayas ja Mindanao. Maa jakaantuu 18 alueeseen, 81 provinssiin, 117 kaupunkiin, 1501 kuntaan, ja 41982 barangayihin.[2]
Useimmilla valtion virastoilla on alueelliset toimipisteet, jotka palvelevat kunkin alueen provinsseja. Alueilla ei ole erillistä paikallishallintoa, poikkeuksena Mindanaon autonominen alue.

Talous
Lähes kolmannes työvoimasta toimii maataloudessa, joka tuottaa noin 10% bruttokansantuotteesta (2015).[6] Riisi ja maissi ovat väestön tärkeimmät ravinnonlähteet. Riisistä saadaan kolme satoa vuodessa, ja valtio pitää riisivarastoa luonnontuhojen varalta.[3] Kookospähkinää, sokeriruokoa, ananasta ja banaania taas viljellään vientiin. Myös puuteollisuus on merkittävässä asemassa, mutta viljelyalan kasvattaminen on verottanut metsiä tuntuvasti. Tärkeimpiä teollisuusaloja ovat tekstiilit, elintarvikkeiden jalostus ja sähkötekniikka. Maassa on muun muassa kuparia, kromia, kultaa, maaöljyä ja nikkeliä.[15] Ulkomailla työskentelevien filippiiniläisten kotimaahan lähettämät palkat ovat merkittävä ulkomaanvaluutan lähde.[6]
Merkittävimmät vientituotteet ovat elektroniikka ja tekstiilit. Merkittävimmät luonnonvarat ovat puu, öljy, nikkeli, koboltti, hopea, kulta, suola ja kupari.[6]

Liikenne
Filippiineillä on 254 lentokenttää, joista neljällä on yli kolmen kilometrin kiitotie. Maassa on 995 kilometriä rautateitä. Satamakaupunkeja ovat Batangas, Cagayan de Oro, Cebu, Davao, Liman ja Manila[6].
Väestö
Filippiineillä puhutaan useita malaijilais-polynesialaisia kieliä, joista suurimmat ovat tagalog ja sen standardimuoto filipino, cebu ja iloko. Virallisina kielinä ovat filipino ja englanti.[6] Varsinkin aikaisemmin maassa on puhuttu myös espanjaa.
Etnisiä ryhmiä on monia. Vuoden 2000 väestönlaskennassa suurimmat ryhmät olivat tagalogit 28,1%, cebut eli cebuanot 13,1%, ilokanot 9%, bisayat 7,6%, hiligainot eli ilonggot 7,5%, bikolit 6% ja warayt 3,4%. Muihin ryhmiin kuului 25,3% väestöstä.[6]
Suurin osa (80,9%) filippiiniläisistä on katolisia. Vähemmistönä ovat muslimit (5%)[6], joita sanotaan moroiksi.
Väestönkasvu kuuluu Aasian nopeimpiin. Hallitus on yleensä varonut ottamasta asiaan voimakkaasti kantaa, sillä katolinen kirkko vastustaa syntyvyyden säännöstelyä.[22]
Pohjois-Filippiinien kylissä on kehittynyt perinne pääsiäisenajan ristiinnaulitsemisesta. Tavassa yhdistyvät harras katolisuus ja kansanuskomukset.[23]
Kulttuuri
Filippiiniläisten kansallistunne on hauras, oma suku ja provinssi ovat tärkeämpiä samaistumisen kohteita. Kansallisuus syntyi espanjalaisten valtakaudella, ja katolisella uskolla on sen syntymisessä keskeinen sija.[3]
Koulutus ja elintaso
Filippiiniläisessä koulussa on kuusi ensimmäistä luokkaa pakollisia ja ilmaisia. Ne suorittaa 85% väestöstä. Seuraavat neljä luokkaa ovat ilmaisia, mutta eivät pakollisia. Ne suorittaa 61% ikäluokasta.[15] Neljäsosa väestöstä elää köyhyysrajan alapuolella. Varallisuus on hyvin jakautunut epätasa-arvoisesti, sillä kourallinen perheitä hallitsee lähes kaikkea varallisuutta.[21]
Ruokakulttuuri
Riisi on niin keskeinen osa filippiiniläistä ruokakulttuuria, että kyseessä ei ole ateria ellei tarjolla ole riisiä. Myös kalaa tai äyriäisiä syödään päivittäin. Ruoka ei ole kovin mausteista, mutta valkosipulia käytetään paljon ja sitä pidetään terveellisenä. Vihanneksia käytetään keitoissa ja pataruoissa, yleisimmin vihreitä papuja ja perunaa.[3]
Filippiiniläinen ruokakulttuuri on jo saanut paljon länsimaalaisia vaikutteita, mutta erikoisuuksiakin on; Balut-muna (keitetty muna, jossa ankanpoikanen jo lähes kuoriutumisvaiheessa), koiranliha, kalan päät, sian nahka (erityisesti arvostetulle vieraalle tarjottu herkku) sekä veriruoat. Alkoholi on varattu lähinnä miehille ja rikkaille. Koiranlihan myyminen toreilla on nykyisin kielletty sen levittämän vesikauhun takia.[3]
Paikallinen erikoisuus on kohtuullisen yleinen turo-turo-ravintola (osoita-osoita). Tiskillä asiakas osoittaa haluamiaan ruokia, jonka jälkeen vastaavat ateriat tuodaan pöytään.[24] Ruokailussa käytetään haarukkaa ja lusikkaa.[3]

Urheilu
Maan suosituin urheilulaji on koripallo. Filippiinien koripallomaajoukkue on sijoittunut lajin MM-kilpailuissa parhaimmillaan pronssille vuonna 1954.[25]
Filippiinit on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1924 alkaen. Se on saanut yhdeksän mitalia, joista kaksi hopeista ja seitsemän pronssista. Suurin osa mitaleista on tullut nyrkkeilyistä.[26]
Filippiinien jalkapallomaajoukkue on FIFA:n rankingissa sijalla 137.[27]
Elokuva
Filippiiniläinen elokuva on etenkin viime vuosina alkanut saavuttaa myös taiteellista kiinnostavuutta kaupallisen elokuvan vastapainoksi. Tunnetuimpia Marcosin ajan tekijöitä ovat Lino Brocka, Marilou Diaz-Abaya sekä Mike De Leon. Nykyään filippiiniläisen elokuvan tärkeitä nimiä ovat Lav Diaz (tunnettu äärimmäisen pitkistä elokuvistaan ja pitkän otoksen estetiikasta), Raya Martin sekä Khavn de la Cruz.
Katso myös
Luettelo Filippiinien presidenteistä
Lähteet

Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
.
. Globalis.fi.
. Globalis.fi.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:42 Aasia
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Filippiinien saariryhmillä käyty sotia?


Ruostumisella tarkoitetaan raudan, käytännössä useimmiten teräksen, korroosiota. Ruoste on ainetta, joka muodostuu rauta-atomien hapettuessa veden ja hapen vaikutuksesta. Se on seos rautaoksideja ja hydroksideja.
Ruosteen muodostuminen
Rautaa esiintyy luonnossa muun muassa hematiittina, joka on rautaoksidia, ja pelkistetty rauta reagoi hapen ja veden kanssa pyrkien palautumaan samaan muotoon. Näin ollen rauta ruostuu happipitoisessa vedessä ja kosteassa ilmassa. Ilmassa, jonka suhteellinen kosteus on alle 60 prosenttia, rauta ei ruostu. Täysin puhdas rautapinta pysyy pitkään muuttumattomana kosteammassakin ilmassa.[1]
Rautaa löytyy luonnossa hematiitista rautaoksidina, ja puhdas rauta pyrkii palautumaan samaan muotoon. Ruosteen muodostuminen voidaan jakaa kolmeen osaan: rauta(II)-ionien muodostumiseen, hydroksidi-ionien muodostumiseen ja niiden molempien sekä hapen reaktioon, jossa ruoste muodostuu.
Raudan ja veden välillä tapahtuu sähkökemiallinen prosessi, jossa rauta-atomit hapettuvat rauta(II)-ioneiksi:
Fe → Fe2+ + 2e−
Luovutetut elektronit kulkevat vesipisaroiden -  joihin on liuennut paljon happea - reunoilla. Ne pelkistävät veden ja hapen hydroksidi-ioneiksi:
4e− + O2 + 2H2O → 4OH−
Hydroksidi-ionit reagoivat rauta(II)-ioneiden ja veteen liuenneen hapen kanssa kanssa muodostaen rautaoksidia:
Fe2+ + 2OH− → Fe(OH)2
4Fe(OH)2 + O2 → 2(Fe2O3 · H2O) + 2H2O
Näin ollen ruoste on lopulta hydratoitunutta rauta(III)-oksidia. Se on vesi- ja ilmahuokoista, joten muodostunut ruostekerros ei suojaa koko rautakappaletta, joka muuttuu ajan myötä kokonaan ruosteeksi.
Korroosio tapahtuu nopeammin merivedessä kuin makeassa vedessä Na+- ja Cl--ionien takia, jotka saavat liuoksen johtamaan paremmin sähköä. Myös hapot edesauttavat ruostumista.
Ruostumisen ehkäiseminen
Katodinen suojaus estää ruosteen muodostumisen käsittelemällä kappaletta sähkökemiallisin menetelmin. Galvanoimalla kappale päällystetään ohuella kerroksella jotain muuta metallia, jolla on pienempi sähkökemiallinen potentiaali kuin raudalla. Päällystämiseen käytetään yleensä sinkkiä, joka joko kuumasinkitetään tai galvanoidaan sähkön avulla.
Sinistyksellä voidaan ehkäistä pienempien teräksisien esineiden, kuten aseiden, ruostumista. Sinistettyä terästä tulee kuitenkin huoltaa vettä hylkivällä rasvalla pinnoitteen kulumisen estämiseksi.
Ruosteenestoon sopii myös muu metallin ympäristöstä eristävä aine, kuten maali. Betonia käytetään suojaamaan terästä happamuudelta. Jos korroosiota betonista huolimatta tapahtuu, saattaa muodostunut ruoste aiheuttaa rakenteelle ongelmia.
Aikoinaan ruoste poistettiin rautaesineistä etikan avulla: joko liottamalla tai etikkakääreillä.
Ruostepinta suojapinnoitteena
Arkkitehtuurissa ja teräsrakentamisessa on ryhdytty käyttämään julkisivu- ja runkomateriaalina ruostepintaista säänkestävää terästä, jonka pintaan muodostuva tiivis oksidikerros estää korroosion jatkumisen syvemmälle. Tekniikan edelläkävijänä toimi amerikansuomalainen arkkitehti Eero Saarinen, joka käytti sitä ensi kerran vuonna 1963 valmistuneessa John Deere -traktoriyhtiön pääkonttorissa Yhdysvaltojen Illinois’ssa.[2]
Autojen ruostuminen

Auton ruostumisen ehkäisemiseksi auto täytyy pestä ja vahata säännöllisin väliajoin. Vaha muodostaa suojaavan pinnan. Auton pohjasta kannattaa poistaa lika, joka saattaa sitoa kosteutta. Pesun jälkeen auringonpaisteessa auto on hyvä kuivata huolellisesti, etteivät pisarat polta maalipintaa polttolasin lailla ja jätä jälkiä kuivuessaan. Talvisin, jolloin tiesuola edesauttaa autojen korroosiota, auton peseminen on tärkeämpää kuin kesällä.
Auton säilyttäminen talvisin avokatoksessa aiheuttaa vähemmän korroosiota kuin sen säilyttäminen lämpimässä tallissa, jos autolla ajetaan päivittäin. Tämä johtuu siitä, että ajettaessa ulkona jäähtynyt auto sisälle talliin, kylmän auton pintoihin tiivistyy vesipisaroita, jotka kiihdyttävät korrodoitumista (ruostumista). Lisäksi lämmin talli kiihdyttää reaktiota entisestään.
Sisämaassa käytettyjen autojen metalliosat ovat usein paremmassa kunnossa kuin rannikoilla käytettyjen autojen. Tämä johtuu rannikoiden kosteammasta ja suolapitoisemmasta ilmasta.[3]
Ruostumiselta suojaa parhaiten auton ruosteenestokäsittely.
Nykyään yhä suurempi osan auton rakenteista valmistetaan galvanoidusta teräksestä, joka on vähemmän korroosioaltista.
Tutkimukset ovat osoittaneet, että ruoste auton korirakenteissa heikentää sen kolariturvallisuutta merkittävästi.[4]
Katso myös
Tinarutto
Anodisointi
Lähteet

Luokka:Korroosio
Luokka:Pintakäsittely
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko tekniikka edesauttanut fysiikan tutkimuksen edistymistä?


Terijoen huvilayhdyskunta oli 1870-luvulta lähtien Karjalan kannaksen Terijoelle syntynyt huvilayhdyskunta, jonka asukkaat olivat aluksi lähinnä varakkaita pietarilaisia. Se sijaitsi Suomenlahden rannalla noin 15 kilometriä pitkällä ja 3–5 kilometriä leveällä alueella, alun perin Kivennavan pitäjään kuuluneissa Terijoen, Kuokkalan ja Raivolan kylissä.[1] Paikalle saapui vuosittain kymmeniä tuhansia venäläisiä kesänviettäjiä, joita varten oli rakennettu tuhansia huviloita sekä lukuisia hotelleja ja muita majapaikkoja.
Venäläinen huvila-asutus kukoisti 1890-luvun alusta ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen vuoteen 1914 saakka ja tuli lopulliseen päätökseensä vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen myötä. Tämän jälkeen Terijoki vietti muutaman vuoden ajan hiljaiseloa, kunnes alueen suomalainen matkailutoiminta käynnistyi kesällä 1923.[2] Ennen sotavuosia Terijoen rannoista tuli jälleen merkittävä matkailukohde, jota markkinoitiin ”Suomen Rivierana”.[3]
Vuosien 1918–1925 aikana Terijoen 6500 huvilasta noin puolet myytiin ja siirrettiin purettuina muualle Suomeen.[4] Nämä niin sanotut terijokelaishuvilat ovat edelleen suosittuja asuin- ja vapaa-ajanrakennuksia.[5] Terijoen huvilayhdiskuntaa ei kuitenkaan ole aina arvostettu, esimerkiksi venäläisvastaisuuden vuosina 1920–1930-luvuilla sitä kutsuttiin jopa ”kannakselaisen luonteenheikkouden kasvattamaksi rikkaruohoksi”, lisäksi aikoinaan maa-alueitaan venäläisille myyneitä talonpoikia ja muita paikallisia asukkaita syyllistettiin ja arvosteltiin kansallistunteen sekä isänmaanrakkauden puutteesta.[6]
Historia
Venäläinen huvila-asutus syntyy

Terijoen huvila-asutuksen taustalla oli 1800-luvun puolivälin jälkeen syntynyt Venäjän keisarikunnan pääkaupungin Pietarin varakkaan väestönosan kiinnostus Suomenlahden pohjoisrantaan kesänviettopaikkana. Sitä lisäsi vuonna 1870 valmistunut Riihimäki–Pietari-rata, joka lyhensi matka-ajan Terijoen hiekkarannoille vain muutamaan tuntiin. Varsinaisen huvila-asutuksen synnyn puolestaan mahdollisti Suomen valtiopäivien vuonna 1867 tekemä päätös Vanhan Suomen lahjoitusmaiden lunastuksesta. Se kuitenkin toteutui lopulta vasta vuonna 1882, jolloin aikaisemmat Lintulan hovin maanomistajat olivat jo ehtineet myymään tai luovuttamaan huvilapalstoja Pietarin asukkaille.[7]
Ensimmäisten huviloiden rakentaminen oli alkanut jo välittömästi rautatien valmistumisen jälkeen, ja viiden vuoden kuluttua niitä oli Terijoella jo 28. Vuonna 1882, jolloin vanhat lahjoitusmaat vihdoin tulivat Suomen valtion haltuun, huvilapalstojen määrä oli kasvanut kuuteenkymmeneen. Lunastuksen myötä vuokraviljelijän asemasta vapautuneet talonpojat alkoivat vaatia venäläisten maapalstoja itselleen, koska katsoivat, että ne oli luovutettu heiltä mielipidettä kysymättä. Talonpoikia kiinnostivat erityisesti hiekkaiset rantapalstat, vaikka ne olivatkin viljelyyn kelpaamattomia. Venäläiset puolestaan vaativat hallussaan oleviin maihin täyttä omistusoikeutta, jonka Suomen senaatti olikin heille lunastuksesta sopiessaan luvannut. Hallitus ei kuitenkaan suoraan antanut omistusoikeutta venäläisille, vaan muodosti lahjoitusmaista aluksi viisi emätilaa (Terijoen kylään kolme sekä Raivolaan ja Kuokkalaan yhden kumpaankin), jonka jälkeen niistä erotettiin myytäväksi 112 huvilapalstaa (Terijoki 63, Kuokkala 37 ja Raivola 12). Tämän jälkeen omia maitaan alkoivat myydä myös talonpojat ja paikalle ilmaantui muualta Suomesta tulleita liikemiehiä, jotka perustivat myyntikonttoreita ja ryhtyivät välittämään huvilapalstoja venäläisille.[7]
Terijoen ensimmäiset kesäasukkaat olivat Pietarin varakasta porvaristoa, mutta 1870-luvun lopulla kesänviettoon saapui myös keskiluokkaisia virkamiehiä, joita varten paikalliset asukkaat alkoivat rakentaa vuokrattavaksi tarkoitettuja huviloita. Ensimmäinen seudulle rakennettu hotelli oli Bellevue, joka avattiin jo vuonna 1874. Saman vuosikymmenen aikana Terijoen liike-elämä vilkastui kesäasukkaiden ansiosta ja paikkakunnalle perustettiin muun muassa viina- ja olutkauppa sekä oluttehdas. Ensimmäiset venäläiset kauppiaat saapuivat 1880-luvun vaihteessa.[8]
Huvilayhdyskunnan huippuvuodet

Terijoen suosio pietarilaisten kesänviettopaikkana kasvoi 1890-luvun alussa entisestään. Valtio ja paikalliset maanomistajat myivät huvilapalstoja kiihtyvään tahtiin. Tuolloin syntyi muun muassa Kellomäen huvila-alue, jossa oli säännöllinen asemakaava. Samalla venäläiset kesäasukkaat perustivat oman yhdistyksen, joka ryhtyi ajamaan heidän etujaan ja huolehtimaan Terijoen alueen yleisestä rakentamisesta ja kunnossapidosta. Yhdistys perusti muun muassa palokunnan ja aloitti teiden kunnossapidon, Suomenlahden rantaan rakennettiin jalkakäytävä puistonpenkkeineen ja myyntikojuineen. Syksyllä yhdistys huolehti myös katuvalaistuksesta. Palokuntatalon ympäristöön syntyi Palokunnanpuisto, jossa sijaitsi muun muassa tenniskenttiä. Yhdistys anoi vuonna 1891 myös oman kuntakokouksen perustamista Terijoelle, mutta Viipurin läänin kuvernööri Johan Axel Gripenberg hylkäsi anomuksen, joka samalla olisi tarkoittanut Terijoen kunnan syntyä.[9]
Vuonna 1892 Terijoelle valmistui niin sanottu vesihoitolaitos, jonka puistossa sijaitsi erillinen ravintola- ja kasinorakennus. Puistossa oli myös tenniskenttiä, rullaluistinrata, biljardihuoneita ja lava, jossa iltaisin esiintyi Venäjän tunnetuimpia laulajia, ballerinoja ja teatteriseurueita. Kronstadtin saarelle oli yhden kesän ajan laivayhteys, jonka jälkeen tullihuone muutettiin purjehdusseuran paviljongiksi.[9] Lisäksi Terijoella oli mahdollista harrastaa muun muassa ratsastusta sitä varten rakennetussa maneesissa. Aurinkoisina päivinä pitkä hiekkaranta täyttyi auringonottajista ja uimareista.[1]

Kauppaliikkeitä oli 1890-luvun lopussa jo useita kymmeniä. Niistä enemmistö oli venäläisten omistamia, mutta Terijoella toimi myös muun muassa helsinkiläisten ja viipurilaisten liikkeiden myymälöitä. Kauppojen ohella kasvoi myös ravintoloiden määrä, 1890-luvun aikana Kivennavan kuntakokoukselta anoi anniskeluoikeuksia yli 30 henkilöä. Ravintoloiden lisäksi paikallinen oluttehdas myi kesäasukkaille tuotteitaan koreittain.[9] Vuonna 1913 pelkästään Terijoen ja Kellomäen kylissä oli 380 liikkenharjoittajaa.[4] Osa venäläisistä jäi seudulle myös talvikaudeksi ja heitä varten perustettiin oma venäjänkielinen koulu sekä rakennettiin ortodoksinen kirkko. Ensimmäinen kirkko paloi 1907. Vuonna 1913 valmistunut uusi kirkko oli Suomen suurin ortodoksinen kirkkorakennus.[9]
Venäläisen huvila-asutuksen huippuvuosina 1910-luvun alussa kesäasukkaiden määrä oli jopa 60000.[1] Suomen suuriruhtinaskunnan suurimmassa kaupungissa Helsingissä oli tuolloin hieman yli 100000 asukasta.[10] Neljäkymmentä junaa kuljetti päivittäin matkustajia Terijoen ja Pietarin välillä.[1] Terijoen rautatieaseman lisäksi huvilayhdyskunnan asukkaita palveli parhaimmillaan myös viisi muuta parinkymmenen kilometrin matkalla ollutta asemaa.[11] Hevosajureita Terijoella toimi yli 500, joiden lisäksi seudulla liikennöi myös linja-autoja.[1] Vuonna 1911 Terijokea yritettiin keisari Nikolai II:n määräyksestä liittää Pietarin kuvernementtiiin, mutta suomalaisten vastustuksen vuoksi se pysyi osana Suomen suuriruhtinaskuntaa.[12] Sen sijaan samana vuonna perustettiin itsenäinen Terijoen kunta, johon kuuluivat aluksi vain Terijoen ja Kellomäen kylät.[4]
Huvilaelämä tulee päätökseen

Ensimmäisen maailmansota syttyi heinäkuussa 1914, ja sen vaikutukset näkyivät nopeasti myös Terijoella. Kronstadtin, Yhinmäen ja Inon merilinnoitukset sijaitsivat lähistöllä, minkä vuoksi osa kesänviettäjistä pelkäsi meritaistelujen alkamista ja pakeni takaisin Pietariin. Vieraita saapui myös sotavuosina, mutta heidän määränsä oli kuitenkin huomattavasti vähentynyt. Myös sodan aiheuttama elintarvikepula vaikutti kesäasukkaiden elämään. Lopullisesti Terijoen venäläinen huvilakausi tuli päätökseen vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen ja Suomen itsenäistymistä seuranneen rajan sulkemisen myötä. Terijoelle jäi enää vajaat 1500 seudulla vakinaisesti asunutta venäläistä, joiden joukossa oli myös joitakin Neuvosto-Venäjälta paenneita.[13] Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918 valkoiset teloittivat mahdollisesti jopa yli 200 Terijoen venäläistä.[14]
Suomalainen matkailutoiminta käynnistyy
Terijoen suomalainen huvila-asutus käynnistyi vasta muutamaa vuotta Suomen itsenäistymisen ja sisällissodan päättymisen jälkeen. Vuonna 1922 sanomalehdissä alkoi olla kirjoituksia, joissa suomalaista porvaristoa kehotettiin matkustamaan kesänviettoon Terijoelle Viron tai muiden ulkomaisten rantalomakohteiden sijaan. Terijoen matkailua edistämään perustettiin erityinen toimikunta, joka laati lehtikirjoituksia, otti selvää asuttavassa kunnossa olevista huviloista ja ryhtyi välittämään niitä vuokraajille. Yksi toimikunnan näkyvimmistä hahmoista oli kunnallispoliitikko ja toimittaja Mikko Uotinen. Matkailutoiminta pääsikin lopulta uudelleen käyntiin kesällä 1923. Samana kesänä Terijoella järjestettiin muun muassa suuret laulujuhlat, joissa vieraili myös tasavallan presidentti Kyösti Kallio. Matkailutoimikunnan merkittävin yksittäinen päätös oli kesäkuussa 1924 avatun Terijoen merikylpylän perustaminen.[2]
Vuonna 1939 Terijoella oli noin 8000 vakituista asukasta, mutta kesäisin tilapäinen asukasmäärä oli jopa kymmenkertainen. Paikkakunnan asukkaat edustivat ainakin 27:ää eri kansallisuutta.[15]
Toisen maailmansodan jälkeinen aika
Suomalaiset asukkaat evakuoitiin Terijoelta toisen maailmansodan aikana. Sotien jälkeen alueelle asutettiin ihmisiä Neuvostoliiton muista osista.
Neuvostoaikana Terijoen matkailutoimintaa alettiin kehittää uudelleen ja tämä on jatkunut myös Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Nykyisin alueella on varakkaiden pietarilaisten luksushuviloita ja useita suurhotelleja. Myös monet vanhoista huviloista ovat säilyneet nykypäiviin.[15]
Tunnettuja asukkaita
Terijoen alueella vietti kesiään myös lukuisia tunnettuja henkilöitä. Heitä olivat muun muassa Kuokkalassa huvilan omistanut taidemaalari Ilja Repin,[4] säveltäjä Anton Arenski,[16] sotaministeri Aleksei Kuropatkin[11] ja professori Mihail Herzenstein, jonka äärioikeistolainen Mustat sotniat -järjestö murhasi kesähuvilallaan heinäkuussa 1906.[17] Repinin Penaty-niminen huvila on remontoitu alkuperäiseen asuunsa ja toimii kotimuseona.[18] Venäläisten lisäksi Terijoelta omisti huvilan muun muassa ruotsalainen liikemies Alfred Nobel.[11] 1930-luvulla Kuokkalassa asui taiteilijapariskunta Tito ja Ina Colliander, joiden Villa Golicke -huvilasta muodostui aikakauden suomenruotsalaisten modernistien kokoontumispaikka.[19]
1900-luvun alkuvuosina Terijoella majaili myös lukuisia venäläisiä vallankumouksellisia. Tunnetuin oli Villa Vasa -nimisessä huvilassa vuosina 1906–1907 asunut Vladimir Lenin, joka Kuokkalasta käsin johti bolševikkien toimintaa.[12] Kuuluisa on myös myöhemmin Terijoen upseerikerhona tunnettu Novikovin huvila, joka talvisodan aikana toimi Otto Wille Kuusisen johtaman Terijoen hallituksen kokoontumispaikkana.[20]
Lähteet
Terijoen huvilaelämän vaiheet / Terijoen Merikylpylä 5-vuotias, Terijoen Kirjapaino Oy, 1929.
Viitteet

Aiheesta muualla

Coordinates:
Luokka:72.2 Rakennukset, rakennustyypit
Huvilayhdyskunta
Luokka:Suomen huvilayhdyskunnat

Kuka on perustanut Terijoen huvilayhdyskunnan?


Zachris (Zacharias, Z., Sakari) Topelius () oli suomalainen kirjailija, runoilija, toimittaja, historioitsija ja Helsingin yliopiston rehtori.[1]
Zachris Topelius oli viralliselta nimeltään Zacharias kuten isänsäkin. Hän käytti itse etunimenään lyhennettä Z. tai nimimuotoa Zachris, myös virallisissa yhteyksissä. Topeliuksen etunimestä on usein myös käytetty suomalaistettua muotoa Sakari.[1]
Elämäkerta
Zachris Topelius syntyi Kuddnäsin tilalla lähellä Uuttakaarlepyytä vuonna 1818. Hänen isänsä oli lääkäri ja kansanrunouden kerääjä Zacharias Topelius vanhempi ja äitinsä varakas kauppiaantytär Catharina Sofia Calamnius. Hänen isoisänsä oli kirkkomaalari Mikael Toppelius.[1]
Topelius oli Oulun triviaalikoulun oppilas 1829–1832 ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä J. L. Runebergin yksityisoppilaana 1833. Tämän jälkeen hän aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa, jossa hänet promovoitiin maisteriksi 1840 ja tohtoriksi vuonna 1847.[2] Vuonna 1841 Topelius tuli Helsingfors Tidningar -lehden toimittajaksi ja lehden levikki alkoi pian nousemaan. Topelius oli toimittamassa lehteä vuoteen 1860 asti. Vuonna 1854 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Suomen historian ylimääräiseksi henkilökohtaiseksi professoriksi, vuonna 1863 hänestä tuli Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian professori ja vuonna 1876 yleisen historian professori, jossa virassa hän toimi vuoteen 1878 asti. Vuosina 1875–1878 Topelius oli myös yliopiston rehtori.[1] Vuonna 1870 hän oli perustamassa Suomen ensimmäistä eläinsuojeluyhdistystä Maj Föreningeniä, jonka tärkein suojelukohde olivat pikkulinnut.[3]
Zachris Topelius oli naimisissa vuodesta 1846 lähtien vaimon kuolemaan saakka Maria Emilia Lindqvistin (1821–1885) kanssa, jonka isä oli uusikaarlepyyläinen kauppias ja raatimies Isak Lindqvist. Heillä oli kuusi lasta, Toini, Aina ja Eva, Rafael, Mikael ja Rosa, joista kolme viimeksi mainittua kuolivat jo nuorina. Lapsista tunnettuja olivat kirjailija Toini Topelius ja taidemaalari Eva Topelius, myöhemmin Acke. Kirjastonhoitaja, kirjailija Paul Nyberg oli Topeliuksen vanhimman tyttären Aina Sofia Topeliuksen (1846–1916) poika.[4]
Vuonna 1897 Topeliuksesta tuli riemutohtori.[5] Hän kuoli 12. maaliskuuta 1898 Koivuniemen tilalla Östersundomissa.[6]
Tuotanto

Topelius oli yksi varhaisimmista suomalaisista romaanikirjailijoista. Hänen vuonna 1850 ilmestynyt teos Hertiginnan af Finland (suom. Suomen herttuatar, 1874) oli ensimmäinen suomalainen historiallinen romaani. Tunnetumpi on kuitenkin Topeliuksen historiallinen romaanisarja Fältskärns berättelser (suom. Välskärin kertomuksia), joka ilmestyi aluksi jatkokertomuksena Helsingfors Tidningarissa. Välskärin kertomusten teemana oli aateliston ja talonpoikien pitkäaikainen valtataistelu, joka edisti yhteiskunnan vapautta.
Topelius kirjoitti runoja jo nuoresta pitäen. Suurinta osaa hänen nuoruudenrunoistaan ei kuitenkaan julkaistu kokoelmissa, vaan vasta vuodesta 1899 alkaen ilmestyneessä kokoelmasarjassa Samlade skriften. Topelius julkaisi joitakin runojaan Necken-albumissa, mutta hänen ensimmäinen runokokoelmansa oli Kanervankukkia (Ljungblommor, 1845). Sen toinen osa ilmestyi 1850 ja kolmas 1854.[1] Topelius tunnetaan Suomen maisemia kuvaavista teoksistaan, kuten runosta ”Kesäpäivä Kangasalla”, joka kuuluu Sylvian laulut -sarjaan. Topeliuksen tuotantoa on myös ”Varpunen jouluaamuna” (Sparven på julmorgonen). Topelius osallistui virsikirjakomitean työhön, ja esimerkiksi virret En etsi valtaa loistoa (virsi 31) ja Totuuden henki (virsi 484) ovat hänen kirjoittamiaan.
Toimittajana Topelius kirjoitti paljon myös naisille ja lapsille. Hänet muistetaan ”satusetänä”, koska hän kirjoitti opettavaisia ja suosittuja lastensatuja. Topelius esitti lapset reippaina ja aloitteellisina. Hänen pedagogiikkansa edusti uushumanismia, joka korosti positiivisen luonteen rakennusta. Topelius vastusti sirpaleista hajatietoa, negatiivisuutta ja kyynisyyttä. Topelius laati kaksi alkeisopetuksen oppikirjaa, Luonnonkirjan (1860) ja Maamme kirjan (1875).[1]
Ajattelua
Topelius oppi suomea triviaalikoulussa opiskellessaan ja kehotti toimittajana äitejä opettamaan lapsilleen suomea. Topelius uskoi, että Suomen kulttuuri muuttui pääosin suomenkieliseksi, mutta hän tähdensi myös Ruotsin perinnön ja ruotsin kielen historiallista ja sivistyksellistä merkitystä Suomessa.[1]
Topeliuksen historiallisissa romaaneissa korostuvat isänmaallisuus, uskonto ja sääty-yhteiskunta, joka toimiakseen vaatii yhteiskuntaluokkien toimimista sopusuhtaisessa yhteistyössä. Topeliuksen historiakäsitys oli lähtöisin G. W. F. Hegeliltä. Hän katsoi, että Kaitselmus ohjasi historian kulkua, kun Hegel taas katsoi järjen ohjaavan sitä. Topelius ajatteli historian olevan kansojen historiaa, jossa kukin kansa pyrki tulemaan tietoiseksi kutsumuksestaan ja luomaan itselleen valtion.[7]
Kunnianosoituksia

Kuten vanhemmille professoreille usein, Topeliukselle myönnettiin Pyhän Annan ritarikunnan toisen luokan risti vuonna 1877. Hänelle myönnettiin valtioneuvoksen arvo vuonna 1878, mikä oli tavallista yhden kauden rehtoreille. Ruotsin akatemia myönsi Topeliukselle kaksi palkintoa ja hänelle myönnettiin myös muutama kunniajäsenyys, muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan. Suomen Tiedeseura tai Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia eivät kuitenkaan valinneet häntä jäsenekseen. Svenska litteratursällskapet i Finland otti Topeliuksen kunniajäseneksi vasta myöhään. Topelius itse koki, että hän ei saanut aikalaisiltaan tarpeeksi arvostusta. Häntä kohtaan osoitettiin laajaa arvonantoa oikeastaan vasta hänen 80-vuotisjuhliensa yhteydessä ja etenkin pian juhlia seuranneissa suurissa hautajaisissa.[1]
Topeliuksen kunniaksi on pystytetty patsaita ja muistomerkkejä. Topeliuksen haudalle Hietaniemen hautausmaalle (V21-12-3) pystytettiin vuonna 1905 Walter Runebergin veistämä hautapatsas Valoa kohti. Varat hautamuistomerkkiin oli saatu Suomen Naisyhdistyksen järjestämällä kansalaiskeräyksellä. Vaasassa paljastettiin vuonna 1915 kuvanveistäjä Emil Wikströmin veistämä patsas, joka esittää Topeliusta lasten ympäröimänä. Varat ”satusedän” patsaaseen tulivat pääosin lahjoituksina Vaasan koululaisilta.[8]

Topeliukselle haluttiin saada patsas myös pääkaupunkiin, ja Svenska litteratursällskapet aloitti vuonna 1908 varojen keräämisen hanketta varten. Tästä seurasi yksi Suomen kuuluisimpia patsaskiistoja, jossa vastakkain olivat perinteisen näköisrealismin ja modernin muistomerkkitaiteen kannattajat. Kuvanveistäjä Ville Vallgren veisti realistisen muistopatsaan, jossa Topelius on kuvattuna lasten ympäröimänä Vaasan patsaan tapaan, ja tarjosi sitä sekä Litteratursällskapetille että Helsingin kaupungille. Nämä eivät kuitenkaan halunneet ottaa veistosta vastaan. Vuonna 1929 Litteratursällskapet järjesti muistomerkkikilpailun, jonka voitti Gunnar Finnen ehdotus Satu ja totuus. Finnen veistos oli modernistisempi kuin Vallgrenin: se ei ollut Topeliuksen näköispatsas, vaan siinä oli kuvattuna kaksi allegorista alastonta naishahmoa. Finnen veistos synnytti kiivasta vastustusta ihmisissä, jotka pitivät Vallgrenin realistista Topeliusta parempana, ja kirjailija Maila Talvion ympärille syntyi nopeasti kansanliike, joka hankki varat Vallgrenin patsaan pystyttämiseksi Helsinkiin. Tämän vuoksi vuonna 1932 Helsingissä paljastettiin kaksi Zachris Topeliuksen muistopatsasta: Vallgrenin realistinen Topelius ja lapset Koulupuistikossa ja Finnen symbolistinen Taru ja totuus Esplanadin puistossa.[8]
Topeliuksen mukaan on nimetty Topeliuksenkatu Helsingin Töölössä, Kokkolassa ja Lohjalla, Topeliuksentie Mikkelissä sekä Topeliuksenpuistikko Uudessakaarlepyyssä.
Topelius-tutkimus
Zachris Topeliuksesta on julkaistu lukuisia elämäkertoja. Laajin ja merkittävin on hänen oppilaansa, kirjallisuudentutkija Valfrid Vaseniuksen kirjoittama kuusiosainen Zacharias Topelius: Hans lif och skaldegärning (1912–1930). Topeliuksen tyttärenpoika Paul Nyberg, joka järjesti isoisänsä kirjallisen jäämistön Kansalliskirjastoon Topelius-kokoelmaksi, julkaisi tämän päiväkirjat nimellä Zacharias Topelius dagböcker (1918–1924) ja valikoimia tämän kirjeenvaihdosta nimellä Konstnärsbrev (1956–1960) sekä elämäkerran Zachris Topelius: En biografisk skildring (1949). Topeliuksesta on julkaistu myös runsaasti historiallisia ja kirjallisuustieteellisiä erikoistutkimuksia, kuten Matti Klingen Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa (1998).
Topeliuksen kootut teokset on julkaistu kahdesti, ensin ruotsiksi vuosina 1904–1907 ja sitten suomeksi 1929–1939. Näihin teossarjoihin sisältyvät kuitenkin vain Topeliuksen kaunokirjalliset teokset, eivät esimerkiksi hänen sanomalehtikirjoituksensa, päiväkirjansa tai kirjeenvaihtonsa. Svenska Litteratursällskapet i Finland pani alulle vuonna 2005 Zacharias Topelius skrifter -edition, jonka tavoitteena on julkaista "kirjalliset teokset ja muu kirjallinen jäämistö mahdollisimman kattavasti". Editio on digitaalinen ja vapaasti käytettävissä, ja osa aineistosta julkaistaan myös painettuna. Syksyyn 2017 mennessä editiota on julkaistu kahdeksan osaa.[9]
Teoksia

Kaarle-kuninkaan metsästys (Kung Karls jakt)
Kypron prinsessa (Prinsessan af Cypern)
Mietekirjani lehtisiä (Blad ur min tänkebok)
Lukemisia lapsille (Läsning för barn), johon kuuluvat muun muassa sadut:
Adalminan helmi
Koivu ja tähti (Björken och stjärnan)
Sampo Lappalainen
Luonnonkirja (Naturens bok)
Maamme kirja (Boken om vårt land)
Matkustus Suomessa (En resa i Finland)
Rautakylän vanha parooni (Gamla baron på Rautakylä)
Regina von Emmeritz
Sylvian laulut:
Kesäpäivä Kangasalla (En sommardag i Kangasala)
Sylvian joululaulu (Sylvias hälsning från Sicilien)
Talvi-iltain tarinoita (Vinterqvällar – alla luetellut ovat ilmestyneet myös erillisinä kirjoina)
Kuninkaan hansikas (Kungens handske)
Linnaisten kartanon viheriä kamari  (Gröna kammaren i Linnais gård)
Suomen herttuatar (Hertiginnan af Finland)
Tähtien turvatit (Planeternas skyddslingar, myöhemmin Stjärnornas kungabarn)
Välskärin kertomuksia (Fältskärns berättelser)
Simeon Levis resa i Finland
Finland framställdt i teckningar
Morsian ja muita kauhunovelleja, Faros 2013
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Klinge, Matti| title = Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-22952-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mazzarella, Merete| title = Ei kaipuuta, ei surua: Päivä Zacharias Topeliuksen elämässä| publisher = Tammi| year = 2009| id = ISBN 951-31-4758-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tiitta, Allan| title = Harmaakiven maa: Zacharias Topelius ja Suomen maantiede| location = Helsinki| publisher = Suomen tiedeseura| year = 1994| version = Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk, 147| id = ISBN 951-653-273-X}}
Aiheesta muualla

 Svenska litteratursällskapet i Finland. (in Swedish)

Vapaasti ladattavia Zacharias Topeliuksen e-kirjoja

Kansalliskirjaston
 Viitattu 9.4.2008.(in Swedish)

 Kirjasampo.
 375 humanistia 20.6.2015. Helsingin yliopisto.

Enni Mustonen: "Paimentyttö". Romaani piikatytöstä, joka palveli Zachris Topeliusta vanhuudenpäivinä lähinnä Koivuniemessä.

*
Luokka:Vuonna 1818 syntyneet
Luokka:Vuonna 1898 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Zachris Topelius ensimmäinen teos?


Suomen urheilu koostuu kilpaurheilusta, jossa pyritään parempiin suorituksiin kuin kanssakilpailijat, kuntourheilusta, jossa ensisijaisena tavoitteena on oman fyysisen kunnon ylläpitäminen ja virkistys, sekä penkkiurheilusta eli muiden kilpaurheilusuoritusten seuraamisesta ja kannustamisesta.
Suomalaisen huippu-urheilun alkuaikoina Suomi oli maailman parhaimpia urheilumaita. Kesä- ja talviolympialaisissa vuosina 1908–1936 Suomi sijoittui mitalitaulukossa neljänneksi,[1] ja kyseisen ajanjakson olympiamitaleista yli puolet tuli yleisurheilusta ja painista. 1970-luvun menestyksestä huolimatta vuosien 1968–1996 olympialaisissa Suomi oli mitalitaulukossa sijalla 26. 2000-luvulle tultaessa lajikenttä on pirstaloitunut yhä enemmän, ja myös arvokisamitalit ovat jakaantuneet yhä useampaan lajiin. Vuonna 2015 suomalaiset urheilijat saavuttivat 300 MM- tai EM-mitalia 48 eri urheilumuodossa (mukana on menestys opetus- ja kultturiministeriön toiminta-avustusta nauttivien lajiliittojen alaisissa lajeissa).[2]
Suomen kansallispeli on Lauri Pihkalan luoma pesäpallo.[3]
Kilpaurheilu
Olympialaiset

Suomi osallistui talviolympialaisiin 22. kerran vuonna 2014. Neljä urheilijaa on saanut seitsemän mitalia talvikisoista: maastohiihtäjät Marja-Liisa Kirvesniemi 1984–1994, Veikko Hakulinen 1952–1960 ja Eero Mäntyranta 1960–1968 sekä Clas Thunberg pikaluistelusta 1920-luvulla.[4]
Suomi osallistui kesäolympialaisiin 25. kerran vuonna 2012. Ylivoimaisesti eniten mitaleita ovat saaneet kestävyysjuoksija Paavo Nurmi, 12 kappaletta, ja voimistelija Heikki Savolainen, yhdeksän kappaletta.[5] Suomi on saanut kesäkisoista yhteensä 102 kultamitalia, mutta suurimman osan niistä ennen toista maailmansotaa. Suomalaisten leipälajeja ovat olleet keihäänheitto, pitkänmatkanjuoksu ja paini.[6] Vuosien 1920 ja 1936 välillä pidetyissä viisissä olympialaisissa suomalaiset saivat viidestä 1500 metrin ja sitä pidemmästä, nykyisin olympiaohjelmaan kuuluvasta juoksumatkasta 16 kultamitalia.[7] Vuonna 1920 Suomi saavutti keihäänheitossa neloisvoiton,[8] ja lisäksi kolmoisvoittoja on yleisurheilusta neljä, maastohiihdosta yksi ja voimistelusta yksi[9] – viimeksi mainitussa kaikki kolme suomalaista saivat tasatuloksella kultamitalin.[10] Vuoden 1948 olympialaisissa Suomi oli paras maa voimistelussa[10] ja vuonna 1952 melonnassa.[11]
Yleisurheilu

Yleisurheilussa suomalaisten menestyksekkäimmät lajit ovat olleet kestävyysjuoksu ja keihäänheitto.
Yleisurheilun MM-kisoissa Suomi on saanut kaikkiaan 17 mitalia, joista kahdeksan on tullut keihäänheitosta. Ensimmäisen keihäskullan sai Tiina Lillak 1983.[12]

Suomen yleisurheilu tuli maailmalle tunnetuksi vuonna 1912, kun Hannes Kolehmainen juoksi olympiakultaa Tukholman kesäolympialaisissa rikkoen samalla 3000 metrin ja 5000 metrin maailmanennätykset. Kesäolympialaisten menestyneimpiä urheilijoita ollut Paavo Nurmi toi Suomelle yhteensä yhdeksän kultamitalia 1920-luvulla. Ville Ritola voitti Pariisin olympialaisista neljä kulta- ja kaksi hopeamitalia. Näitä kolmea kutsutaan myös lempinimellä ”Lentävä suomalainen”.[13] Viimeisin juoksulajeissa olympiavoiton saavuttanut suomalainen on Lasse Virén, joka on ainoana voittanut sekä 5000 että 10000 metrin juoksumatkat peräkkäisissä olympiakisoissa. Virén muistetaan erityisen hyvin Münchenin kesäolympialaisista, joissa hän 10000 metrin matkalla kaatui mutta onnistui siitä huolimatta juoksemaan kultaa uudella maailmanennätysajalla.[14]
Suomen menestyslajeihin kuuluu myös keihäänheitto, jossa olympiakultaa ovat voittaneet Julius Saaristo, Jonni Myyrä, Matti Järvinen, Tapio Rautavaara, Pauli Nevala, Arto Härkönen, Tapio Korjus ja Heli Rantanen. Keihäänheiton maailmanmestaruuden ovat voittaneet Tiina Lillak, Seppo Räty, Kimmo Kinnunen, Aki Parviainen ja Tero Pitkämäki.[15]
Talvilajit
Yleisurheilun rinnalla perinteisiä menestyslajeja Suomelle ovat olleet maastohiihto ja mäkihyppy. Yleisurheilumenestyksen hiipuessa näissä lajeissa menestystä on tullut näihin päiviin asti. 1990- ja 2000-luvulla menestystä on tullut myös alppihiihdossa, freestylehiihdossa, lumilautailussa ja curlingissa.[16]
Maastohiihdossa menestyneitä, vähintään kolme henkilökohtaista arvokisavoittoa saavuttaneita suomalaishiihtäjiä ovat 1930-luvulta Veli Saarinen, 1950- ja 1960-luvuilta Veikko Hakulinen ja Eero Mäntyranta, 1980-luvulta Marja-Liisa Kirvesniemi ja Marjo Matikainen sekä 1990-luvulta Mika Myllylä. Naisten hiihto oli olympialaisten ohjelmassa ensi kertaa vuonna 1952 ja tuolloin suomalaisnaiset hiihtivät kolmoisvoiton[17].
Mäkihypyssä Suomi on saavuttanut menestystä 1950-luvulta alkaen. Tauno Luiro hyppäsi maaliskuussa 1951 mäkihypyn pituusennätyksen 139 metriä, joka säilyi maailmanennätyksenä kymmenen vuotta,[18] Matti Pietikäinen voitti ensimmäisenä suomalaisena maailmanmestaruuden 1954,[19] Hemmo Silvennoinen Keski-Euroopan mäkiviikon 1955[20] ja Antti Hyvärinen olympiakultaa 1956.[21] Suomen kaikkien aikojen menestynein mäkihyppääjä on Matti Nykänen, joka sai neljä olympiakultaa, yhden olympiahopean, kuusi maailmanmestaruutta, joista yhden lentomäestä, sekä neljä maailmancupin kokonaiskilpailun voittoa ja 46 osakilpailuvoittoa.[22] Janne Ahonen on voittanut Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailun ennätykselliset viisi kertaa ja lisäksi hänellä on kaksi henkilökohtaista maailmanmestaruutta ja kolme joukkuemaailmanmestaruutta. Mäkihypyn joukkuekilpailu tuli arvokisojen ohjelmaan vuonna 1982, ja Suomi voitti vuoteen 1997 mennessä kahdeksan mestaruutta 12:sta mahdollisesta.[23]
Yhdistetyssä Heikki Hasu voitti olympiakultaa 1948 ja maailmanmestaruuden 1950.[24] Samppa Lajunen voitti Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 molemmat henkilökohtaiset lajit ja kolmannen kultamitalin joukkuekilpailusta.[25] Hasun lisäksi henkilökohtaisen maailmanmestaruuden yhdistetyssä ovat voittaneet Paavo Korhonen 1958[26] ja Hannu Manninen 2007.[27] Joukkuekilpailun maailmanmestaruuden Suomi on voittanut vuosina 1999 ja 2007.[28]
Alppihiihdossa Kalle Palander on voittanut maailmanmestaruuden pujottelussa 1999 ja Tanja Poutiainen saavuttanut olympiahopeaa ja neljä MM-mitalia 2000-luvulla. Molemmat ovat menestyneet myös maailmancupissa.[29][30] Ampumahiihdossa Suomen ensimmäiset menestyjät olivat vuoden 1960 olympiahopeamitalisti Antti Tyrväinen ja vuoden 1961 maailmanmestari Kalevi Huuskonen. Kaikkiaan suomalaiset ovat saavuttaneet kuusi olympiamitalia. Heikki Ikola on nelinkertainen maailmanmestari vuosilta 1975–1981, ja Juhani Suutarisella on kolme maailmanmestaruutta vuosilta 1974–1975.[31] 2000-luvulla maailmanmestaruuden ovat voittaneet Paavo Puurunen vuonna 2001[32] ja Kaisa Mäkäräinen vuonna 2011.[33] Mäkäräinen on voittanut maailmancupin kokonaiskilpailun kausina 2010–2011 ja 2013–2014.[34]
Freestylehiihtäjä Janne Lahtela voitti kumparelaskussa maailmanmestaruuden 1999 ja olympiakultaa 2002. Mikko Ronkaisella on samasta lajista olympiahopeaa ja kaksi maailmanmestaruutta. Lumilautailussa Roope Tonteri on voittanut kolme maailmanmestaruutta ja Antti Autti kaksi, ja olympiamitaleille ovat yltäneet Markku Koski 2006, Peetu Piiroinen 2010 ja Enni Rukajärvi 2014. Curlingissa suomalaisten huippuhetki oli miesjoukkueen olympiahopea 2006[35].
Pikaluistelu oli suomalaisten ensimmäisiä menestyslajeja: Gustaf Estlander luisteli Euroopan-mestariksi 1898, Fredrik Wathén maailmanmestariksi 1901 ja Johan Wikander Euroopan-mestariksi 1905.[36] Menestynein suomalainen pikaluistelija on Clas Thunberg, jonka saavutuksiin kuuluvat viisi olympiakultaa, viisi maailmanmestaruutta ja neljä Euroopan-mestaruutta 1920-luvulta ja 1930-luvun alusta.[37] Muita olympiavoittajia ovat Julius Skutnabb vuodelta 1924 ja Kaija Mustonen vuodelta 1968.[38] Maailmanmestareiksi ovat Thunbergin jälkeen luistelleet Birger Wasenius 1939, Verné Lesche 1939 ja 1947, Lassi Parkkinen 1947, Eevi Huttunen 1951, Juhani Järvinen 1959 sekä sprinttereiden maailmanmestaruuden voittanut Leo Linkovesi 1972.[39]
Taitoluistelussa aviopari Ludovika Jakobsson – Walter Jakobsson voitti pariluistelussa olympiakultaa 1920 ja olympiahopeaa neljä vuotta myöhemmin sekä kolme maailmanmestaruutta.[40] Miesten yksinluistelun ainoa suomalainen arvokisamitalisti on Marcus Nikkanen 1930-luvulta.[41] Jäätanssin menestynein suomalaispari on Susanna Rahkamo – Petri Kokko, jonka ansioita ovat kaksi MM-mitalia ja Euroopan-mestaruus 1990-luvulta. Naisten yksinluistelussa parhaat suomalaishetket ovat olleet 2000-luvulla, kirkkaimpina Laura Lepistön Euroopan-mestaruus 2009 ja MM-pronssi 2010[42][43]. Muodostelmaluistelussa kolme eri suomalaisjoukkuetta on voittanut yhteensä kahdeksan maailmanmestaruutta vuodesta 2002 alkaen. Kaikkiaan Suomi on saanut 20 MM-mitalia.[44]
Jääpallon Suomen-mestaruudesta alettiin pelata vuonna 1908. Ensimmäinen tekojääkenttä valmistui Helsingin Oulunkylään vuonna 1977.[45] Vuonna 1957 alkaneissa MM-kilpailuissa Suomi on voittanut kultaa kerran, vuonna 2004.[46] Ennen toista maailmansotaa kaikki mestaruudet menivät Viipuriin ja Helsinkiin[47], mutta sittemmin menestyneitä seuroja on löytynyt myös Varkaudesta ja Oulusta sekä 2000-luvulla Torniosta.[48]
Jääkiekko
Suomi pelasi ensimmäisen jääkiekkomaaottelunsa vuonna 1928, ja samana vuonna ratkottiin ensimmäinen Suomen-mestaruus. Suomen Jääkiekkoliitto perustettiin vuonna 1929.[49] MM-kilpailuihin Suomi osallistui ensimmäisen kerran vuonna 1939[50] ja olympialaisten jääkiekkoon vuonna 1952.[51] Ensimmäinen tekojääkenttä valmistui Tampereelle vuonna 1956[52] ja ensimmäinen jäähalli samaan kaupunkiin vuonna 1965, jolloin Suomi isännöi ensimmäisen kerran MM-kisoja.<ref>Suuri Jääkiekkoteos, s. 83–84.</ref>
Ensimmäisen olympiamitalinsa, hopean, Suomi saavutti Calgaryssa 1988. Toisen olympiahopean miesten maajoukkue saavutti vuonna 2006, ja pronssi oli tuloksena vuosina 1994, 1998, 2010 ja 2014.[51] MM-kilpailuissa miesten maajoukkue saavutti ensimmäisen mitalinsa Prahassa 1992 sijoittumalla hopealle, ja maailmanmestaruuden joukkue voitti vuonna 1995 Tukholmassa ja vuonna 2011 Bratislavassa.[50][53] Maailmancupissa Suomi sijoittui toiseksi vuonna 2004 ja sen edeltäjässä, Kanada Cupissa, kolmanneksi vuonna 1991. MM-kilpailujen mitallitaulukossa Suomi on kuudes kahdella mestaruudella, seitsemällä hopealla ja kolmella pronssilla.[50]
Naisten jääkiekko otettiin olympiaohjelmaan vuoden 1998 kisoihin, joissa Suomen naisjoukkue saavutti pronssia. Pronssisaavutus uusittiin vuonna 2010. Naisten MM-kilpailuissa Suomi on sijoittunut 11 kertaa pronssille vuosien 1990–2015 aikana. Tämä oikeuttaa kolmanneksi MM-kilpailujen maratontaulukossa. Nyttemmin jo lakkautetuissa EM-kilpailuissa naisjoukkue voitti kultaa vuosina 1989, 1991, 1993 ja 1995.[54]
Kotimaisen pääsarjan järjestäjäksi perustettiin vuonna 1975 uusi organisaatio, SM-liiga.[55] Pääsarjahistorian menestyneimmät seurat ovat Tampereelta: TBK/Tappara 17 ja Ilves on voittanut 16 mestaruutta. Liigan ajalta eniten mestaruuksia on Tapparalla ja turkulaisjoukkue TPS:llä, kymmenen. Helsinkiläinen Jokerit on pelannut vuodesta 2014 monikansallisessa KHL-liigassa.[56]
Veli-Pekka Ketola ja Heikki Riihiranta olivat ensimmäiset suomalaispelaajat, jotka siirtyivät Suomen sarjoista Amerikkaan ammattilaisiksi. Heidät pestasi WHA-liigan Winnipeg Jets vuonna 1974.[57] Ensimmäinen Suomessa kiekko-oppinsa saanut NHL-pelaaja oli Matti Hagman, joka siirtyi Boston Bruinsiin vuonna 1976.[58] Kauden 2014–2015 loppuun mennessä NHL:ssä on pelannut 182 suomalaispelaajaa.[59] Jari Kurri ja Teemu Selänne ovat liigan runkosarjan kaikkien aikojen piste- ja maalintekijäpörssissä 20 parhaan joukossa, ja pudotuspelien piste- ja maalitilastossa Kurri on kolmas.[60] Kurri oli NHL:n runkosarjan paras maalintekijä kaudella 1985–1986 sekä pudotuspelien paras maalintekijä vuosina 1984, 1985, 1987 ja 1988.[61] Kurri ja Esa Tikkanen ovat voittaneet Stanley Cupin viisi kertaa. Alpo Suhonen oli ensimmäinen eurooppalainen NHL-valmentaja.[62][63]
Moottoriurheilu
Katso myös: Formula 1 ja suomalaiset

Moottoriurheilu nousi Suomessa suosioon ralliautoilun synnyn myötä 1950-luvulla. 1960-luvulla suomalaiset rallikuljettajat ryhtyivät hallitsemaan kansainvälisiä kilpailuja. Kuljettajat ovat säilyttäneet korkean tasonsa tähän päivään asti, mikä on tehnyt Suomesta rallin maailmanmestaruussarjan kautta aikojen menestyneimmän maan. Suomella on 13 rallin maailmanmestaruutta, joista menestyneimmillä Juha Kankkusella ja Tommi Mäkisellä molemmilla on 4 mestaruutta.[64]
Suomessa järjestettävä rallin MM-sarjan osakilpailu Neste Ralli kerää vuosittain 270000 katsojaa.[65]

Suomen suosituimpia moottoriurheilumuotoja ovat Formula 1 -kilpailut. F1-kilpailut nousivat suosioon 1980-luvulla kun Keke Rosberg voitti ensimmäisenä suomalaisena F1-sarjan maailmanmestaruuden vuonna 1982. Sarjan suosio nousi huippuunsa 1990-luvun lopulla, kun Mika Häkkinen voitti maailmanmestaruuden peräkkäin vuosina 1998 ja 1999.[64] Suomalaisten neljä maailmanmestaruutta nostavat maan jaetulle viidennelle sijalle maatilastossa – BBC:n mukaan tämä tekee Suomesta maailman parhaan F1-maan väkilukuun suhteutettuna.[66]
Moottoripyöräily on myös saavuttanut suosiota Suomessa. Ratamoottoripyöräilyn huippu sijoittui 1970-luvun alkuun, jolloin Jarno Saarinen voitti ratamoottoripyöräilyn maailmanmestaruuden. MotoGP nousi uudestaan otsikoihin 2000-luvulla, jolloin Mika Kallio on ajanut MM-sarjaa ja sijoittunut kahdesti MM-mitaleille.[67]
Eniten menestystä on tullut endurosta, jossa suomalaiset lähinnä 1990- ja 2000-luvulla ovat olleet lajin kärkimaita. Suomalaisista Kari Tiainen ja Juha Salminen ovat lajin menestyneimpiä urheilijoita koskaan. Juha Salmisella on yhteensä 13 henkilökohtaista maailmanmestaruutta.[68]
Jalkapallo

Suomi oli 1920-luvun lopulta 1980-luvulle eräs Euroopan heikoimmista jalkapallomaista. 1990-luvulta alkaen Suomi on noussut maanosan alempaan keskikastiin, toisaalta koska ulkomaiden tasokkaissa sarjoissa pelaavien suomalaisammattilaisten määrä on kasvanut muun muassa vapaampien EU-säännösten vuoksi, toisaalta koska Euroopan jalkapalloon on tullut lukuisia uusia pienmaita. Suomi ei ole koskaan selviytynyt miesten puolella MM- tai EM-turnaukseen.[69]
FIFA-rankingissa Suomen naisten maajoukkue on parhaimmillaan ollut 16. sijalla (vuosina 2004–2010) ja miesten joukkue 36:s (vuonna 2007) [69]
Jalkapallon ohitti jääkiekon ja oli vuonna 2014 ensimmäistä kertaa Suomen arvostetuin urheilulaji.[70] Silti pääsarjan eli Veikkausliigan suosio on esimerkiksi muiden Pohjoismaiden pääsarjoihin verrattaessa vaatimaton. Veikkausliigan katsojakeskiarvo on noin 3000, kun esimerkiksi Norjan pääsarjan katsojakeskiarvo on yli 9000. Silti Suomesta on tullut eräitä huippujalkapalloilijoita, kuten Jari Litmanen ja Sami Hyypiä. Suomen naisten maajoukkue on selviytynyt vuosien 2005, 2009 ja 2013 EM-turnaukseen, ja vuonna 2005 joukkue eteni välieriin saakka. Parhaimmillaan miesten maajoukkue on sijoittunut olympialaisissa neljänneksi 1912 Tukholman olympialaisissa.[71][72][73]
Muut palloilulajit
Kori-, lento- ja käsipallo tuotiin Suomeen 1920-luvulla,[74] jolloin aloitettiin myös Lauri Pihkalan kehittämän pesäpallon kilpailutoiminta.[75] Miesten koripallomaajoukkue on pelannut olympialaisissa kotikisojen 1952 lisäksi vuonna 1964. MM-kilpailuissa maajoukkue pelasi ensi kerran vuonna 2014. EM-kilpailuissa Suomi on parhaimmillaan sijoittunut kuudenneksi vuonna 1967. Miesten lentopallomaajoukkue on sijoittunut parhaimmillaan MM-kilpailuissa yhdeksänneksi vuonna 2014 ja EM-kilpailuissa neljänneksi vuonna 2007.
Miesten koripallon SM-sarjaa (nykyinen Korisliiga) alettiin pelata vuonna 1939.[76] Menestynein seura on helsinkiläinen Pantterit 14 mestaruudella, joista 13 on peräisin 1940- ja 1950-luvuilta. Myös seuraavaksi menestyneimmät seurat ovat pääkaupunkiseudulta.[77] Pohjoisimmat miesten Suomen-mestaruuden voittaneet seurat ovat vasta 2010-luvulla mestaruuteen yltäneet Tampereen Pyrintö ja Joensuun Kataja. Pohjoisin naisten Suomen-mestaruuden voittanut seura on Äänekosken Huima. Miesten koripallomaajoukkue eteni ensimmäisen kerran MM-kilpailuihin 2014. EM-kilpailuissa se on pelannut 15 kertaa ollen parhaimmillaan kuudes. Naisten maajoukkue on edennyt parhaimmillaan EM-kilpailuissa 11.
Lentopallossa aloitettiin sekä miesten että naisten SM-sarja vuonna 1957, ja lajin oma liitto perustettiin vuonna 1959.[78] Alkuvuosien jälkeen pisimpään miesten SM-sarjaa ovat hallinneet itäsuomalaiset seurat, seitsemän peräkkäistä mestaruutta vuosina 1975–1981 voittanut Pieksämäen NMKY ja kuusi peräkkäistä mestaruutta vuosina 1991–1996 ja yhteensä kahdeksan mestaruutta voittanut KuPS-Volley. 2000-luvulla mestaruus on mennyt neljä kertaa Rovaniemelle. Naisten Suomen-mestaruuden ovat yhdeksän kertaa voittaneet Vartiokylän Wartti / Käpylän Lentopalloilijat sekä Vaasan Vasama. 2000-luvun alkupuolella Vanajan Racing Club (entinen Hämeenlinnan Tarmo-Volley) voitti kahdeksan mestaruutta ja vuosina 2009–2015 LP Viesti Salo seitsemän peräkkäistä mestaruutta.
Käsipallon Suomen-mestaruudesta on pelattu vuodesta 1944. Laji on rajoittunut vahvasti Etelä-Suomeen; pohjoisin SM-sarjapaikkakunta on Tampere, jossa pelattiin pääsarjaa viimeksi 1950-luvulla.[79] Miesten SM-sarjan menestynein seura on karjaalainen BK-46 ja naisten SM-sarjan Helsingin IFK.[80]
Keilailua edistämään perustettiin Helsingin Bowlingliitto vuonna 1924, ja samana vuonna Helsinkiin valmistui Suomen ensimmäinen keilahalli.[81] Suomalaiset voittivat ensimmäisen maailmanmestaruutensa vuonna 1926. Ensimmäisinä suomalaisina henkilökohtaisen maailmanmestaruuden voittivat Kalle Asukas vuonna 1958 ja Mika Koivuniemi vuonna 1991.[82]
Sählystä kehittyneen salibandyn oma liitto perustettiin vuonna 1985, ja ensimmäinen SM-sarjakausi oli 1986–1987. Miesten pääsarja on salibandyliiga, jonka menestyinein seura on helsinkiläinen Viikingit 11 mestaruudella. Suomen miesten maajoukkue on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2008 ja 2010, ja naisten maajoukkue on pelannut mestariksi vuosina 1999 ja 2001. Kumpikin maajoukkue on Ruotsin jälkeen toiseksi menestynein maajoukkue MM-kilpailuissa.[83][84]
Voimailulajit
Paini oli suomalaisten menestyslaji 1900-luvun alkupuolella. Lajin ensimmäinen seura oli vuonna 1891 perustettu Helsingin Atleettiklubi, ja SM-kilpailut järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1898.[85] Verner Weckman voitti sarjansa Ateenan väliolympialaisissa 1906 ja saavutti Suomen ensimmäisen virallisen olympiavoiton kaksi vuotta myöhemmin Lontoossa.[86] Kaikkiaan suomalaiset voittivat vuosina 1908–1936 painissa 20 olympiakultaa, joista kolmetoista kreikkalais-roomalaisessa painissa ja seitsemän vapaapainissa. Toisen maailmansodan jälkeiseltä ajalta Suomella on kuusi painikultaa, joista viisi kreikkalais-roomalaisesta painimuodosta.[87] Viimeisin suomalainen maailmanmestari on Marko Yli-Hannuksela vuodelta 1997, mutta Euroopan-mestaruuksia suomalaiset ovat voittaneet 2000-luvullakin.
Nyrkkeilyn SM-kilpailut aloitettiin vuonna 1923.[88] Suomalaisia olympiavoittajia ovat Sten Suvio vuodelta 1936 ja Pentti Hämäläinen vuodelta 1952.[89] 1930-luvun kuuluisin suomalaisnyrkkeilijä oli kuitenkin Gunnar Bärlund, joka ammattilaisnyrkkeilyn raskaan sarjan arvolistalla pääsi maailmanmestari Joe Louisin toiseksi haastajaksi.[90] Ensimmäisenä suomalaisena ammattilaisten maailmanmestaruudesta pääsi ottelemaan Olli Mäki, joka hävisi MM-ottelussa Davey Moorelle Helsingin olympiastadionilla elokuussa 1962.[91] Mäki on ainoa suomalainen, joka on voittanut sekä amatöörien että ammattilaisten Euroopan-mestaruuden.[92] Amatöörien MM-mitalin ovat saavuttaneet Tarmo Uusivirta 1978 ja 1982, Jyri Kjäll 1993[93] sekä Joni Turunen 1995 ja 2001. Naisten nyrkkeilyn suurin tähti on Eva Wahlström, joka vuonna 2015 voitti ensimmäisenä suomalaisena ammattinyrkkeilyn maailmanmestaruuden.[94]
Painonnoston ensimmäiset SM-kilpailut käytiin vuonna 1904.[95] Ensimmäinen suomalainen Euroopan-mestari oli Eino Mäkinen vuonna 1955[96] ja ensimmäinen maailmanennätysnostaja Jaakko Kailajärvi vuonna 1962.[97] Kaarlo Kangasniemi on painonnoston ainoa suomalainen olympiavoittaja vuodelta 1968,[98] ja seuraavana vuonna hänestä tuli lajin ensimmäinen suomalainen maailmanmestari.
Judossa Suomen ainoan MM-mitalin on saavuttanut Juha Salonen, joka sijoittui vuonna 1981 pronssille raskaassa sarjassa.[99] Karatessa ensimmäisenä suomalaisena maailmanmestaruuden voitti Jukka-Pekka Väyrynen vuonna 1982.[100] Menestynein suomalaiskarateka on Sari Laine, joka voitti henkilökohtaisissa sarjoissa yhden maailmanmestaruutensa lisäksi seitsemän Euroopan-mestaruutta vuosina 1987–1996.[101]
Muut kesälajit
Voimistelu saapui Suomeen 1800-luvun alkupuolella. Ensimmäinen voimisteluseura oli vuonna 1875 perustettu Helsingfors Turnförening, ja SM-kilpailuja on järjestetty vuodesta 1916.[102] Ale Saarvala voitti rekillä olympiakultaa ensimmäisenä suomalaisvoimistelijana Berliinissä 1936. Vuonna 1948 Suomi oli Lontoon olympialaisten paras voimistelumaa, ja ainutlaatuisesti Paavo Aaltonen, Veikko Huhtanen ja Heikki Savolainen jakoivat keskenään hevoskilpailun voiton. Viimeisin suomalainen voimistelun olympiavoittaja on Roomassa 1960 hevosen voittanut Eugen Ekman.[103] Viimeisin suomalainen maailmanmestari on rekkikilpailun vuonna 1997 voittanut Jani Tanskanen.[104] Joukkuevoimistelussa viimeisin naisten maailmanmestaruus oli 2017 Tampereen Voimistelijoiden Minetit joukkueella. Sitä ennen maailmanmestaruus Suomeen tuli viimeksi 2015, kun Tampereen Voimistelijoiden Minetit toi mukanaan kultaa.[105]
Ampumaurheilu sai alkunsa metsästyksen kautta. Suomen ensimmäisenä ampumaseurana perustettiin Suomen Metsästysyhdistys vuonna 1865, ja ensimmäiset SM-kilpailut käytiin vuonna 1907.[106] Suomalaiset saavuttivat useita maailmanmestaruuksia vuodesta 1929 alkaen varsinkin kiväärilajeissa.[107] Ensimmäiset suomalaiset olympiavoittajat olivat pistooliampujat Pentti Linnosvuo ja Väinö Markkanen vuosina 1956 ja 1964,[108] ja heidän jälkeensä olympiakultaa on saavuttanut vain haulikkoampuja Satu Mäkelä-Nummela vuonna 2008.[109]
Uintia alettiin harjoittaa urheiluna Suomessa 1870-luvulla, ja ensimmäisenä uimaseurana perustettiin Auran Uimaseura Turussa vuonna 1880. Suomen Uimaliitto perustettiin vuonna 1906, ja samana vuonna aloitettiin SM-kilpailut. Ensimmäinen uimahalli valmistui Helsinkiin vuonna 1928.[110] Arvo Aaltonen saavutti rintauinnissa kaksi olympiapronssia vuonna 1920, ja 1990-luvulla Antti Kasvio saavutti pronssia vapaauinnissa[111] ja Jani Sievinen hopeaa sekauinnissa.[112] Kasvio ja Sievinen voittivat kultaa pitkän radan MM-kilpailuissa vuonna 1994,[113] ja kolmas maailmanmestariksi yltänyt on Hanna-Maria Seppälä vuodelta 2003.[114] Toivo Reingoldt oli ensimmäinen suomalainen Euroopan-mestari vuonna 1931, ja seuraavia saatiin odottaa 1990-luvulle saakka.[115]
Melonnan ensimmäinen suomalainen maailmanmestari oli Maggie Kalka vuonna 1938.[116] Ensimmäiset olympiamitalinsa suomalaiset saavuttivat vuonna 1948, ja Helsingin olympialaisissa 1952 Suomi oli paras melontamaa neljällä kultamitalilla, yhdellä hopealla ja yhdellä pronssilla. Tämän jälkeen olympiakultaan on yltänyt vain Mikko Kolehmainen Barcelonassa 1992.[117] Soudussa Suomi saavutti ensimmäiset olympiamitalinsa vuosina 1952–1960 kahden ja neljän miehen veneillä. Pertti Karppinen voitti yksiköissä kolme olympiakultaa vuosina 1976–1984[118] ja on myös lajin ainoa suomalainen maailmanmestari vuosilta 1979 ja 1985.[119]
Urheilijoiden tuki
Taloudellinen tuki

Urheilu-uran alkuvaiheessa urheilija tai hänen perheensä maksaa käytännössä kaiken urheilemiseen tarvittavan itse. Uran edetessä seura saattaa maksaa osan harjoittelukuluista. Lajiliitto tukee maajoukkueryhmien leirikuluja. Suomen Olympiakomitea tukee kymmeniä huippu-urheilijoita. Opetus- ja kulttuuriministeriö jakaa veikkausvoittovaroista urheilija-apurahoja sellaisille urheilijoille, joilla arvellaan olevan mahdollisuuksia kansainväliseen menestykseen.[120] Tällaista valmennus- ja harjoitteluapurahaa voi saada enimmillään 20000 euroa.[121]
Jotta nuoret urheilijat voivat yhdistää lukio-opiskelun ja huipulle tähtäävän urheiluvalmennuksen, Suomeen on perustettu 12 urheilulukiota.[122] Varusmiespalveluksen voi suorittaa Puolustusvoimien Urheilukoulussa, jonka tehtävänä on antaa motivoituneille ja lahjakkaille urheilijoille mahdollisuus toteuttaa sotilaskoulutuksen ohessa systemaattista valmentautumista.[123]
Sponsorointiyhteistyössä yritys rahoittaa urheilijan, joukkueen tai urheilutapahtuman kuluja osana markkinointiviestintäänsä.[124] Urheilun sponsorointi Suomessa väheni vuosina 2010–2013.[125] Vuoden 2013 jälkeen se on lisääntynyt uudelleen. Sponsoroiduin laji on jääkiekko, jota tuettiin vuonna 2014 45 miljoonalla eurolla, mikä on kolmannes urheilun sponsoreilta saamasta 128 miljoonaan euron tuesta.[126]
Urheilu-uran jälkeen urheilijalle voidaan myöntää valtion ylimääräinen urheilijaeläke tunnustukseksi hänen olympiakisoissa saamastaan kultamitalista.[127]
Valmennus

Valmentajan tehtävänä on auttaa urheilijaa saavuttamaan henkilökohtainen parhaansa. Valmennusprosessiin kuuluu suunnittelu, harjoituksen toteutus, harjoittelun johtaminen sekä kehityksen seuranta ja palautteen antaminen. Periaatteessa valemntajat toimivat enemmän kilpaurheilun piirissä, mutta monissa lajeissa myös lasten harrastusliikunnan ohjaajia kutsutaan valmentajiksi. Suomessa valmennus- ja ohjaustoiminta on enimmäkseen vapaaehtoistoimintaa, vaikka ammattimaisuus on kasvussa. Ammattilaisia on noin 1000–2000, kun vapaaehtoisia toimii valmentajina ja ohjaajina noin 173000.[128]
Urheiluvalmentaminen on joillekin ammatti, johon voi opiskella monia eri koulutuspolkuja pitkin. Liikunnanohjausta voi opiskella ammattikorkeakoulussa tai peruskoulupohjalta (ammattinimikkeenä silloin liikuntaneuvoja). Jyväskylän yliopistosta valmistuu Liikuntatieteiden maistereita. Valmentajan ammattitutkinto ja erikoisammattitutkinto ovat ammatillisia näyttötutkintoja. Näyttötutkinto voi perustua työkokemukseen,[129] mutta sen pohjaksi voi käydä myös lajiliittojen järjestämiä kursseja.[130]
Suomalaisen valmennuksen huippuosaamista edustavat kuusi huippu-urheilun valmennuskeskusta, jotka toimivat yhdessä Olympiakomitean kanssa.[131]
Suomessa järjestettyjä urheilutapahtumia

Suomessa järjestetään säännöllisesti urheilun arvokisoja ja suomalaiset urheilujärjestöt hakevat joka vuosi useita arvokisoja järjestettäväkseen.[132] Vuosina 2000–2005 Suomessa järjestettiin olympialajeissa yli 100 kansainvälistä arvokisaa.[133]
Merkittävin Suomessa järjestetty urheilutapahtuma on vuoden 1952 Helsingin olympialaiset. Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut on järjestetty vuosina 1983 ja 2005. Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut on järjestetty Helsingissä kolmesti 1971, 1994 ja 2012.[134]
Jääkiekon miesten MM-kilpailut Suomessa on pidetty 1965, 1974, 1982, 1991, 1997, 2003 ja vuosina 2012 ja 2013 jaetusti Ruotsin kanssa.[135] Naisten MM-kilpailut on järjestetty Suomessa 1992, 1999 ja 2009.[136] Jalkapallon naisten EM-kilpailut on pidetty Suomessa 2009.[137]
Kuntourheilu

Vuosina 2009–2010 tehdyn tutkimuksen mukaan suomalaisista lapsista ja nuorista 92 prosenttia harrastaa jonkinlaista liikuntaa. Urheiluseurojen toiminnassa on mukana 424000 lasta ja nuorta eli 43 prosenttia Suomen 3–18-vuotiaista. Yleisin tapa harrastaa liikuntaa on kuitenkin seuratoiminnan ulkopuolella lasten ja nuorten omissa kaveriporukoissa. Harrastuspaikasta riippumatta suosituin urheilulaji on jalkapallo.[138]
Aikuisista 55 prosenttia sanoi vuonna 2009–2010 tehdyssä tutkimuksessa harrastavansa liikuntaa vähintään neljä kertaa viikossa. Liikkuvien osuus on kasvanut kymmenen vuoden aikana, ja liikuntamuodoista eniten on yleistynyt kävelylenkkeily. Kun otetaan huomioon liikunnan kesto ja rasittavuus, voidaan määritellä että aikuisista kaksi kolmasosaa liikkuu terveyssuosituksiin nähden riittävästi. Tärkeimpiä liikuntapaikkoja olivat kevyen liikenteen väylät, ulkoilureitit ja kuntosalit. [139]
Lajit, joita harrastaa yli puoli miljoonaa 19–65-vuotiasta, ovat kävelylenkkeily, pyöräily, kuntosaliharjoittelu, hiihto, juoksulenkkeily ja voimistelu.[139]
Suomessa on 9000 aktiivista urheiluseuraa. Jääkiekossa jäsenseuroja on 438, joukkueita kolmisen tuhatta, lisenssipelaajia yli 66000 ja aktiivisia harrastajia noin 194000. Suomen palloliitossa on tuhat jäsenseuraa, joissa on yhteensä 113000 rekisteröityä pelaajaa. Salibandyliitolla on noin 850 jäsenseuraa, 2200 joukkuetta ja 45000 lisenssipelaajaa. Muita suosittuja seuroissa harrastettavia lajeja ovat lentopallo ja golf.[140]
Massatapahtumia
Vuodesta 1974 alkaen järjestettyyn Finlandia-hiihtoon osallistui yli 5000 hiihtäjää vuonna 2014.[141] Vuonna 1984 se oli noin 13000 kilpailijalla maailman suurin massahiihtotapahtuma, mikä kirjattiin Guinnessin Suureen Ennätystenkirjaan.[142]
Pitkän matkan juoksutapahtumiin osallistuu suuria väkimääriä. Vuosittain järjestetään kymmenkunta maratonia, joissa on yli tuhat osallistujaa. Suurin niistä on Helsinki City Run yli 12000 juoksijalla (2013).[143] Naisten Kymppi on juostu vuodesta 1982, ja enimmillään siihen on osallistunut 32000 naista vuonna 1990.[144]
Sulkavan Suursoudut on järjestetty vuodesta 1968. Nykyisin nelipäiväiseen tapahtumaan osallistuu vuosittain yli 10000 soutajaa, ja järjestäjien mukaan kyseessä on maailman suurin soututapahtuma. Partalansaaren ympäri kiertävän reitin pituus on 60 tai 70 kilometriä.[145]
Penkkiurheilu

Vuosina 2005–2006 tehdyn kansallisen liikuntatutkimuksen mukaan 75prosenttia Suomen aikuisväestöstä pitää suomalaisten urheilijoiden kansainvälistä menestystä tärkeänä.[146]
Kiinnostavimmat urheilulajit suomalaisten mielestä ovat 2006–2015 tehtyjen haastattelututkimusten mukaan jääkiekko, yleisurheilu ja hiihto. Kärkikolmikkoa seuraavat lajit ovat vaihdelleet suomalaisten menestyksen mukaan siten, että mäkihypyn suosio on laskenut ja ampumahiihdon suosio kasvanut. Myös Formula 1 -kilpa-autoilu on ollut monena vuonna kärjen tuntumassa.[147]
Suomessa katsotaan urheilua televisiosta enemmän kuin muissa Pohjoismaissa, sillä suurimmat urheilukisat nähdään pääsääntöisesti maksuttomilla kanavilla. Vuonna 2014 kymmenen katsotuimman ohjelman joukossa jopa puolet oli urheilun arvokisalähetyksiä.[148]
2000-luvulla katsojaluvut paikan päällä ovat laskeneet.[149][150]
Suomen suurin urheilukatsomo on noin 40000 katsojaa vetävä Olympiastadion Helsingissä. Yli 10000 paikan katsomoita on myös Tampereella, Turussa, Porissa ja Sonera Stadium Helsingissä.[151][152][153][154]
Suomen suurimmat hyppyrimäet ovat Rukalla ja Lahdessa.[155]
Urheilutoimittajain Liitto on valinnut Vuoden urheilijan vuodesta 1947 lähtien.[156]
Historiaa
Urheilun alkuvuodet Suomessa
1800-luvulla Suomeen levisi Keski-Euroopasta ruumiinkulttuuria, terveyttä ja liikuntaa edistävä elämäntapa. Vähitellen urheilu alkoi spontaanisti järjestäytyä. Ensimmäinen suomalainen urheiluseura, Segelföreningen i Björneborg, perustettiin Porissa vuonna 1856.[157] Kilpaurheilun katsotaan kuitenkin Suomessa alkaneen raviurheilusta, kun Valtionajot perustettiin vuonna 1865. Myös valmennusohjeet, ennätystilastot, urheilulääketiede, kansainväliset kilpailukontaktit sekä sanomalehtien urheilukirjoitukset saivat alkunsa hevoskilpailuista, joista ne levisivät muuhun urheiluun.[158]
Kilpaurheilu alkoi yleistyä 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäiset yleiset hiihtokilpailut järjestettiin Tyrnävällä 23. maaliskuuta 1879.[159] Ulkomailla suomalaiset kilpailivat ensimmäisen kerran 1892 Tukholmassa, missä suomalaiset hiihtäjät Juho Ritolan johdolla ottivat kolmoisvoiton 30 kilometrin matkalla.[160] 1800-luvun lopussa Suomessa oli 341 urheiluseuraa tai alajaostoa, joissa harrastettiin yli kahtakymmentä urheilumuotoa. Suosituimmat urheilumuodot olivat ammunta, purjehdus, luistelu, voimistelu ja hiihto.[161]
Vuonna 1898 luisteltiin Helsingissä Euroopan mestaruudesta, ja Euroopan mestaruuden vei myöhemmin arkkitehtina tunnettu suomalainen Gustaf Estlander. Suomen urheilun ensimmäinen maailmanmestari oli myös pikaluistelija, kun Fredrik Wathén voitti maailmanmestaruuden Tukholmassa 1901.[162]
Läpimurtonsa suomalainen huippu-urheilu teki Tukholman olympialaisissa 1912, jolloin kestävyysjuoksija Hannes Kolehmainen voitti kolme kultaa ja hopean. Hänen sanottiin ”juosseen Suomen maailmankartalle”.[163]
Järjestöjä ja keskusjärjestöjä
Suomen Valtakunnan Urheiluliitto SVUL toimi vuosina 1906–1994 suurimpana suomalaisen urheilun ja liikunnan kattojärjestönä. Siitä kehittyi noin 1,2 miljoonan henkilöjäsenen ja 4 300 jäsenseuran järjestö.[164] Vuoden 1918 Suomen sisällissodan yhteydessä SVUL erotti kaikki ne seurat, joilla oli liian läheiset yhteydet punakaarteihin. Erotetut seurat perustivat Suomen Työväen Urheiluliiton.[165] Työväen Urheiluliitosta eronneet tai erotetut seurat perustivat puolestaan vuonna 1959 Työväen Urheilusseurojen Keskusliiton (TUK). TUK yhdistyi takaisin TUL:iin vuonna 1979, sen jäsenseurat liittyivät joko SVUL:iin tai TUL:iin.[166][167]
1990-luvun alussa SVUL lakkautettiin ja perustettiin suomalaisten liikuntajärjestöjen katto- ja palvelujärjestö Suomen Liikunta ja Urheilu. TUL:in keskusjärjestöasema loppui ja TUL:n kilpaurheilu liittyi lajiliittoihin. SLU:n toimintaa jatkamaan perustettiin vuoden 2012 Valtakunnallinen liikunta- ja urheiluorganisaatio Valo. TUL jatkoi toimintaansa sen ulkopuolella, ja suurimmat palloilu- ja joukkuelajien liitot jättäytyivät Valon ulkopuolelle. Valo sulautui Olympiakomiteaan vuonna 2017.[168][169][170][171][172]
Katso myös

Suomen urheilun Hall of Fame
Suomen Olympiakomitea
Suomen Liikunta ja Urheilu
Suomen Urheiluliitto
Suomen Hiihtoliitto
Luettelo suomalaisista kestävyysjuoksun arvokisamitalisteista
Luettelo dopingista kiinni jääneistä suomalaisista urheilijoista
Suomi kesäolympialaisissa
Suomi talviolympialaisissa
Suomen jalkapallomaajoukkue
Suomen jalkapallon historia
Suomen koripallon historia
Lähteet
Kirjallisuus

Citation error, replace with{{cite book| author = Pihlaja, Juhani| title = Urheilun käsikirja| publisher = Tietosportti| year = 1994}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pihlaja, Juhani| title = Palloilun SM-kilpailut| location = Vammala| publisher = Tietosportti| year = 2005| id = ISBN 951-97170-1-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Arponen, Antti O. ym.| title = Talviurheilun tähdet| publisher = WSOY| year = 1986| id = ISBN 951-0-13095-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Eljanko, Harri & Kirjavainen, Jussi| title = Suomen hiihdon historia| publisher = WSOY| year = 1969}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen mäkihypyn historia| publisher = Suomalaisen kirjallisuuden seura| year = 2012| id = ISBN 978-952-222-313-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lounasheimo, Ilmo| title = Kehän sankarit| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-13981-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Siukonen, Markku, ym.| title = Suuri jääkiekkoteos 1| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Siukonen, Markku, ym.| title = Suuri jääkiekkoteos 2| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lahti, Janne & Paavola, Juha| title = Suomen jääkiekkoleijonat| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kostiainen, Pasi| title = Suomalaiset NHL:ssä| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rannisto, Kimmo (ma. päätoim.)| title = Jääkiekkokirja 2016| publisher = Jääkiekon SM-liiga Oy| year = 2015| id = ISSN 0784-3321}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Teronen, Arto & Vuolle, Jouko: Kiveen hakatut. Urheilusankaruuden jäljillä. Helsinki: Kirjapaja, 2009. ISBN 978-951-607-980-9.
Aiheesta muualla
.
.
 - Maajoukkueiden uutisia.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit