William John ”Bill” Evans (16. elokuuta 1929 Plainfield, New Jersey – 15. syyskuuta 1980 New York, New York) oli yksi merkittävimmistä jazzpianisteista. Hän oli pioneeri modaalisen jazzin kehityksessä ja hänen soittotyylinsä on vaikuttanut suuresti moniin uuden sukupolven jazzpianisteihin. Evans soitti ja levytti uransa aikana monien tunnettujen jazzmuusikoiden kanssa, joista tärkeimpinä mainittakoon Miles Davis, Cannonball Adderley, Jim Hall, Chet Baker, Tony Scott, Oliver Nelson ja George Russell. Tärkeimmän musiikillisen työnsä hän teki kuitenkin johtaessaan omia pianotriojaan, joita hänellä ehti lähes 30-vuotisen taiteellisen uransa aikana olla lukuisia.
Lyhyt elämäkerta
Lapsuus ja nuoruus
Bill Evans syntyi Plainfieldin kaupungissa New Jerseyssä keskiluokkaiseen perheeseen, johon kuuluivat hänen lisäkseen venäläissukuinen äiti, walesilainen isä ja kaksi vuotta vanhempi veli Harry. Evansin äiti oli harrastelijapianisti, ja hän innosti molemmat poikansa jo varhaisella iällä musiikin pariin. Bill aloitti pianonsoiton kuusivuotiaana, mutta koska hänen vanhempansa halusivat hänen opiskelevan muitakin instrumentteja, hän aloitti myös viulunsoiton seitsemänvuotiaana ja huilunsoiton 13-vuotiaana. Hän opiskeli veljensä kanssa samalla pianonsoitonopettajalla opetellen soittotekniikkaa ja nuottien lukemista. Tähän aikaan hän harjoitteli laajalti länsimaista klassista musiikkia kuten Bachia, Beethovenia, Haydnia ja Dvořákia – omien sanojensa mukaan kolme tuntia päivässä. Hänen loistava nuotinlukutaitonsa, instrumentinhallintansa ja pianisminsa juontaa juurensa näiltä ajoilta. Evans soitti varhaisessa teini-iässään myös erilaisissa tanssi- ja viihdeorkestereissa ja kiinnostui näihin aikoihin myös improvisoidusta musiikista, joka lopulta johdatti hänet jazzin pariin. Kiinnostus klassiseen musiikkiin säilyi kuitenkin hänellä koko elämän ajan. Vuonna 1951 asepalvelus, jonka Evans suoritti huilistina sotilassoittokunnassa, katkaisi hänen jo hienoisessa nousussa olleen uransa pianistina r&b-saksofonisti Herbie Fieldsin yhtyeessä. Kotiuduttuaan kolme vuotta kestäneestä palveluksesta hän muutti New Yorkiin vuonna 1954 ja aloitti uransa freelancemuusikkona.
Ensimmäiset vuodet New Yorkissa ja yhteistyö Miles Davisin kanssa
New York, joka oli jazzin kehityksen keskeisin tapahtumapaikka 1950-luvulla, tarjosi Evansille paljon mahdollisuuksia. Hän aloitti opinnot Mannesin musiikkiyliopistossa ja yritti saada töitä jazzyhtyeissä vanhojen kontaktiensa avulla. Hän otti vastaan lähes kaikki saamansa pestit ja alkoi vähitellen tulla paikallisten muusikkojen tietoisuuteen kyvykkäänä säestäjänä ja mielikuvituksekkaana solistina. Hänen soitossaan yhdistyivät vaikutteet Bud Powellin, Nat King Colen ja Lennie Tristanon pianotyyleistä. Musiikkiteoreetikko ja säveltäjä George Russell, johon Evans tutustui vuonna 1955, vaikutti suuresti tämän soittotyylin kehitykseen. Russellin teoria modaalisuudesta – joka oli julkaistu kirjana nimeltään The Lydian Chromatic Concept Of Tonal Organization – sai Evansin ajattelemaan improvisaatiota skaalojen kautta, poiketen monista sen ajan bebop-tyyliä edustavista jazzpianisteista. Tämä sai myös modaalisesta musiikista innostuneen Miles Davisin palkkaamaan hänet osaksi sekstettiään. Evans oli Davisin leivissä vain vajaan vuoden; hän uupui sen tiukasta kiertueaikataulusta ja koki paineita, koska oli ainoa valkoinen muusikko yhtyeessä. Hän aloitti heroiinin käytön samoihin aikoihin Davisin varoituksista huolimatta ja erosi yhtyeestä lopulta vuoden 1958 lopulla. Aika yhtyeessä oli kuitenkin musiikillisesti antoisaa Evansille, ja sen suosio nosti myös hänen julkisuusarvoaan. Yhteistyö Davisin kanssa kulminoitui vuonna 1959 tehtyyn pitkäsoittoon Kind of Blue, josta tuli yksi tunnetuimmista ja parhaiten myyneistä levyistä koko jazzin historiassa. Davis rakensi levyn Evansin musiikillisten ideoiden ympärille ja tämä vastasikin soittonsa lisäksi suureksi osaksi albumilla olevista sävellyksistä.
Ensimmäinen trio
Vuoden 1959 puoleenväliin mennessä Evans oli tehnyt lukuisia levyjä pianistina eri yhtyeissä. Lisäksi kaksi hänen omalla nimellä tekemäänsä pianotriolevyä, New Jazz Conceptions (1956) ja Everybody Digs Bill Evans (1959), oli julkaistu. Näissä olevat muusikot olivat äänityssessioihin erikseen palkattuja, mutta Evansilla oli palava tarve löytää vakituiset soittajat omaan trioonsa. Sellaiset tulivat olemaan basisti Scott LaFaro ja rumpali Paul Motian. Ensimmäisen vakituisen Bill Evans Trion toiminta alkoi vuonna 1959 ja päättyi yllättäen, kun LaFaro kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1961. Tämä oli Evansille suuri menetys, sekä henkilökohtaisesti että musiikillisesti; hän koki, että yhtye oli ainutlaatuinen ja LaFaro vertaansa vailla. Kesti lähes kaksi vuosikymmentä ennen kuin hän löysi soittajat joiden kanssa koki vastaavanlaista musiikillista yhteenkuuluvuutta ja yhtyesoitannollista ”kemiaa”. Toimintansa aikana yhtye ehti nauhoittaa kaksi studiolevyä: Portrait In Jazz (1959) ja Explorations (1960). Vain paria viikkoa ennen LaFaron onnettomuutta nauhoitetut esiintymiset Village Vanguard -klubilta julkaistiin myöhemmin levyillä Waltz For Debby (1961) ja Sunday At The Village Vanguard (1962). Evansin idea kollektiivisesta yhtyesoitosta tulee hyvin esiin näillä levyillä: pianon rooli on solistisesti samanvertainen basson ja rumpujen kanssa, jotka perinteisesti jazzpianotrioissa olivat aiemmin toimineet enimmäkseen vain pianosolistia säestävässä roolissa.
Musiikillinen toiminta 1960-luvulla

Bill Evans Trio kärsi LaFaron kuolemasta ja muusikot vaihtuivat yhtyeessä suhteellisen tiuhaan; kesti kuusi vuotta ennen kuin Evans löysi musiikillisesti tyydyttävät ja pitkäaikaiset soittokumppanit. Basisti Chuck Israels tuli yhtyeeseen LaFaron kuoleman jälkeen, mutta hänen soittotaitonsa ja innovatiivisuutensa eivät yltäneet tämän tasolle. 1960-luku tarjosi kaikesta huolimatta Evansille paljon töitä: hän oli vakiinnuttanut asemansa jazzpiireissä sekä päässyt suuren yleisön tietoisuuteen ja suosioon. Hänen arvostuksensa kasvoi vuosikymmenen edetessä erityisesti Euroopassa, jonne hän tekikin lukuisia menestyksekkäitä kiertuita. Evansin manageriksi tuli vuonna 1962 Helen Keane. Tämä ammatillinen suhde kesti koko Evansin eliniän ja auttoi pitämään hänen uransa nousujohteisena pianistin vakavasta huumeriippuvuudesta huolimatta. Evans levytti kyseisellä vuosikymmenellä myös pianotrioformaatin ulkopuolella, osittain kaupallisista syistä – heroiinin käyttö oli pohjaton rahakaivo. Tällaisista ideoista oli usein vastuussa levy-yhtiö ja manageri-Keane, mutta Evans oli myös tietoinen taiteellisista tavoitteistaan, eikä suostunut projekteihin jotka olisivat sotineet niitä vastaan. Osa kokeiluista osoittautui kuitenkin myös taiteellisesti toimiviksi. Vuonna 1963 julkaistiin Conversations With Myself -nimeä kantava levy, johon on äänitetty päällekkäin kolme pianoraitaa ilman muiden instrumenttien säestystä. Tämä ennenkuulumattomalla tekniikalla toteutettu uraauurtava levy, joka oli myös musiikillisesti paikoin erittäin onnistunut, toi Evansille hänen ensimmäisen Grammy-palkintonsa. Myös vuonna 1962 ilmestynyt kvintettilevy Interplay oli onnistunut. Levyllä olivat mukana nuori trumpetisti Freddie Hubbard, kitaristi Jim Hall, basisti Percy Heath ja pianistin pitkäaikainen ystävä ja soittokumppani rumpali Philly Joe Jones. Muista Evansin levytyksistä eri instrumentaatioilla mainittakoon trio vahvistettuna sinfoniettalla -levytys Bill Evans Trio With Symphony Orchestra (1965), Jim Hallin kanssa tehdyt duolevyt Undercurrent (1962) ja Intermodulation (1966) sekä soolopianolevy Alone (1967). Näistä viimeinen voitti vuoden 1970 parhaan jazzpienyhtyeen / -solistin Grammy-palkinnon.
Evans vieraili trioineen useasti Suomessa, ensi kertaa vuonna 1964.[1]
Uusi trio ja 1970-luku
1960-luvun lopulla Evans löysi trioonsa uudet soittajat, basisti Eddie Gomezin ja rumpali Marty Morellin, joiden kanssa yhteistyö jatkui lähes vuosikymmenen. Yhtye oli ensimmäinen pitkäaikainen ja Evansia musiikillisesti tyydyttävä kokoonpano – etenkin Gomezissa hän löysi arvoisensa ja asialleen omistautuneen soittokumppanin. Yhtye esiintyi aktiivisesti lähinnä Yhdysvalloissa ja Euroopassa, mutta teki myös kiertuita muun muassa Argentiinaan ja Japaniin. Tämän Bill Evans Trion soittoa on kattavasti dokumentoitu konserttinauhoituksista tehtyjen levytysten muodossa, joista parhaimmistoa edustaa vuonna 1974 LP:nä ilmestynyt Since We Met. Yhtyeen studiolevytyksistä mainittakoon The Bill Evans Album (1970), joka ensimmäistä kertaa Evansin uran aikana sisälsi ainoastaan hänen omia sävellyksiään. Levy voitti vuonna 1971 kaksinkertaisen Grammy-palkinnon parhaasta jazzpienyhtye-esityksestä ja parhaasta jazz-instrumentaalisoolosta. Evans soittaa levyn muutamilla raidoilla myös Rhodes-sähköpianoa, usein säestäen itseään samanaikaisesti vasemmalla kädellä akustisella pianolla. Evans ei erityisemmin välittänyt käyttää sähköisiä soittimia, mutta suostui kuitenkin käyttämään Rhodesia – omien sanojensa mukaan – tuomaan lisäväriä. Hän ei kuitenkaan vienyt soittoaan 1970-luvun musiikillisen trendin mukaisesti jazzfuusion suuntaan, vaan käsitteli instrumenttia aivan kuten oli tottunut käsittelemään akustista pianoa. Jatkettuaan kuusi vuotta Bill Evans Trion vakituisena jäsenenä rumpali Marty Morell koki, että halusi jättää kiertue-elämän ja asettua perheensä kanssa aloilleen. Morrell erosi yhtyeestä vuonna 1975 ja Eliot Zigmund otti avoimena olevan rumpalin paikan vuosien 1975–1977 ajaksi. Vuonna 1977 julkaistulla levyllä You Must Believe In Spring voi kuulla tämän suhteellisen lyhytkestoisen triokokoonpanon soittoa parhaimmillaan. Saman vuoden lopulla Gomez päätti 11 vuotta kestäneen yhteistyönsä Evansin kanssa ja erosi, koska halusi siirtyä musiikillisesti eteenpäin. Myös Zigmund jätti yhtyeen vain vähän aikaa Gomezin jälkeen samasta syystä.
Viimeinen trio
Vuonna 1978 Evans löysi trioonsa nuoren basistilahjakkuuden Marc Johnsonin. Kokeiltuaan muutamaa eri rumpalia hän vakiinnutti Joe LaBarberan osaksi yhtyettä saman vuoden lopulla. Evans oli uudesta triostaan todella innoissaan, hän koki että se kasvoi musiikillisesti yhdessä samalla tavalla kuin kokoonpano LaFaron ja Motianin kanssa. Koska Evansin suosio jatkoi kasvuaan etenkin Euroopassa ja muualla Yhdysvaltain ulkopuolella, myös uusi trio oli ympärivuotisesti kiertueella ja lukuisia sen konserttitaltiointeja on jäänyt jälkipolville sekä äänitteiden ja videoiden muodossa. Yksi yhtyeen parhaista julkaistuista konserttiäänityksistä lienee kahdella LP:llä ilmestynyt tallenne Pariisin konsertista vuodelta 1979. Levyt kantavat nimiä Paris Concert Edition One ja Paris Concert Edition Two. Evans sanoo The Keyboard Magazinen kesäkuussa 1980 tekemässä haastattelussa malttavansa tuskin odottaa päästä tekemään studiolevyn uuden trionsa kanssa heti kun kiertueaikataulut antaisivat myöten ja aika olisi sopiva. Suunnitelma jäi kuitenkin toteutumatta, sillä Evansin lähes koko aikuisiän jatkunut huumeidenkäyttö oli rasittanut hänen ruumistaan siinä määrin, että hän menehtyi 15. syyskuuta 1980 vietettyään viikon sairaalassa, jonne hän oli joutunut vakavien vatsakipujen takia. Kuolinsyyksi diagnosoitiin vatsahaava, maksavaurio ja keuhkoputkentulehdus.
Musiikillinen perintö
Evansin pianotyyli, jossa yhdistyivät hienostunut kosketus, rikas harmonian käyttö soinnutuksissa, minimalistinen balladien tulkinta ja interaktiivinen jazztriosoitto, on inspiroinut monia aikamme moderneja jazzpianisteja kuten Keith Jarrettia, Herbie Hancockia ja Chick Coreaa. Hänen musiikkinsa, jolla oli Evansin omien sanojen mukaan pyrkimys kauneuteen ja helpostilähestyttävyyteen, on jättänyt lähtemättömän vaikutuksen myös jazzyleisöön ympäri maailman. Hänen levynsä myyvät edelleen ja jatkavat tuon sanoman levittämistä.
Valikoituja levyjä
New Jazz Conceptions (1956)
Everybody Digs Bill Evans (1959)
Portrait in Jazz (1959)
Explorations (1960)
Waltz for Debby (1961)
Sunday at the Village Vanguard (1962)
Conversations With Myself (1963)
Bill Evans Trio With Symphony Orchestra (1965)
At Town Hall (1966)
Alone (1967)
The Bill Evans Album (1970)
Since We Met (1974)
You Must Believe In Spring (1977)
Paris Concert Edition One (1979)
Paris Concert Edition Two (1979)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Pettinger, Peter| title = Bill Evans: How My Heart Sings| publisher = Yale University Press| year = 1999| isbn = 0-300-09727-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Shadwick, Keith| title = Bill Evans: Everything Happens To Me. A Musical Biography| publisher = Backbeat Books| year = 2002| isbn = 0-87930-708-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Verchomin, Laurie| title = The Big Love: Life and Death with Bill Evans| publisher = CreateSpace| year = 2010| isbn = 978-1-4565-6309-7}}
Aiheesta muualla
 Ylen Elävä arkisto.

Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset jazzpianistit
Luokka:Vuonna 1929 syntyneet
Luokka:Vuonna 1980 kuolleet
Luokka:Miles Davis


Oy Sisu Auto Ab on vuonna 1931 perustettu suomalainen autotehdas, joka syntyi nimellä Oy Suomen Autoteollisuus Ab. Yritys on yksityisomisteinen ja valmistaa Sisu-merkkisiä kuorma-autoja siviili- ja sotilaskäyttöön. Nykyisin sen tehdas sijaitsee Raaseporin Karjaalla.
Historia

Suomen Autoteollisuus ja Sisu-tavaramerkki
Kahden Helsingin Kalliossa toimivan autokoritehtaan liiketoiminnat yhdistettiin vuonna 1931, jolloin syntyi O/Y Suomen Autoteollisuus A/B. Yhtiö aloitti toimintansa osoitteessa Fleminginkatu 27. Autojen suunnittelu alkoi. Auton sisäisenä työnimenä oli alusta alkaen ”Sisu”. Komponenttitoimittajaksi valittiin ruotsalainen Volvo. Yhtiön pitkäaikaisena toimitusjohtajana toimi Tor Nessling. Auton Sisu-nimi vahvistui yleisökilpailun perusteella viralliseksi tavaramerkiksi. Nimeä ehdotti hämeenlinnalainen Veikko Arohonka.
Ensimmäiset yhdeksän valmistettua autoa – yksi linja-auto ja kahdeksan kuorma-autoa – valmistuvat vuoden 1932 kesän ja syksyn aikana. Tuotantoperiaatteena  oli ”tehtaalta suoraan ajoon”, mikäli asiakas niin halusi. Tuotanto aloitettiin Helsingissä kolmella eri mallilla, joiden kokonaispaino oli 4800kg ja kantavuus 2300kg.
Vuonna 1934 yhtiö aloitti suomalaisten Olympia-moottoreiden käytön sekä alkoi valmistaa myös raitiovaunuja. Volvo-komponenttien käytöstä Sisu-autossa luovuttiin. Rautatiekaluston valmistus alkoi VR:lle toimitetulla linja-autokorisilla rata-autoilla. Ensimmäinen dieselmoottorinen Sisu valmistui, sen moottorina oli amerikkalainen Hercules-diesel.
Ensimmäisen panssariauton prototyypin yhtiö valmisti vuonna 1938. Kuorma-autojen kysyntä vilkastui nousukauden ja sotaan valmistautumisen ansiosta. Autoja vietiin Viroon ja Latviaan. Raitiovaunujen sarjavalmistus alkoi vuonna 1938.
Yhteissisu
Vuonna 1943 Suomen Autoteollisuus luovutti Yhteissisu Oy -nimiselle yhtiölle viideksi vuodeksi yksinoikeuden Sisu S-22 -kuorma-autojen valmistukseen. Yhteissisu perustetaan Helsinkiin, aloite tulee Puolustusvoimilta, mukana ovat valtio ja maan kaikki tärkeimmäit metalliyritykset. Yhtiö rakennutti tehtaan Vanajan pitäjään lähelle Hämeenlinnaa. Viimeiset Sisu -kuorma-autot valmistuivat Yhteissisun tehtaalta vuonna 1948, minkä jälkeen yhtiö jatkoi toimintaansa Vanajan Autotehdas Oy -nimisenä valmistaen Vanaja-merkkisiä kuorma- ja linja-autoja. Kaikkiaan Yhteissisu valmisti 294 Sisu-merkkistä kuorma-autoa.
Muutto Karjaalle
Suomen Autoteollisuuden Helsingin tehtaan toiminta siirtyi vuonna 1944 Karjaalle, mistä oli hankittu tontti jo vuonna 1941. Nykyisen Oy Sisu Auto Ab:n tehtaat toimivat edelleen Karjaalla. Jatkosodan jälkeen Suomen Autoteollisuus toimitti sotakorvauksina Neuvostoliittoon yli 2000 kappaletta Sisu AMC -sivuventtiilimoottoreita.
Ennen talvisotaa päättynyt oma ohjaamotuotanto alkaa uudelleen 1955, ensimmäisenä tuotteena Nalle-Sisun kokoteräshytti. Samana vuonna esitellään kevyt kuorma-automallisto Nalle-Sisu. Keskiraskas kuorma-automallisto saa nimekseen Kontio-Sisu. Vuonna 1959 päättyy Sisun oma raitiovaunuvalmistus.
Suomen Autoteollisuus on tuonut Suomeen myös Rolls-Royce-henkilöautoja vuonna 1946 ja Leyland-kuorma-autoja vuonna 1955.
Sisu KB-112 (1962) on ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt eurooppalainen kuorma-auto, jossa on hydraulisesti eteenpäin kipattava ohjaamo.
Fuusio ja valtion omistus
Vuonna 1968 Suomen Autoteollisuus ja Vanajan Autotehdas Oy fuusioituivat. Fuusion jälkeen Sisu alkoi käyttää Vanajan aiemmin käyttämää, amerikkalaista synkronoimatonta Fuller-vaihteistoa sekä diplomi-insinööri Veikko Murosen suunnittelemaa nostoteliä, joka kykeni nostamaan taka-akselin auton ollessa täydessä kuormassa. Suomen Autoteollisuus valmisti vuodesta 1969 lähtien myös terminaalitraktoreita. Vuonna 1975 Suomen Autoteollisuudesta tuli valtionyhtiö.
Vuonna 1976 tehtiin kolmikantasopimus Leylandin, Saab-Scanian ja Suomen Autoteollisuuden kesken, jolloin Leylandille ja Saab-Scanialle siirtyi kummallekin kymmenen prosenttia Suomen Autoteollisuuden osakkeista. Suomen Autoteollisuus muutti nimensä Oy Sisu Auto Ab:ksi vuonna 1981.
Vuonna 1985 Sisu Autosta tuli jälleen valtion kokonaan omistama yhtiö. Sisu Auto luopui linja-autojen valmistuksesta. Valmetin kuljetusväline- ja traktoriliiketoiminnot yhdistettiin 1. toukokuuta 1994 Sisu Autoon.
Sisu Autot Partekin omistukseen 2002 ja sijoittajille 2004
Vuonna 1997 Sisu Auto solmi Renault’n kanssa aiesopimuksen, ja Sisu Defence Oy siirtyi valtionyhtiöksi. Samana vuonna Partek Oyj osti enemmistöosuuden Oy Sisu Auto Ab:n osakekannasta. Hämeenlinnassa toimiva yksikkö Sisu Akselit eriytettiin omaksi yrityksekseen ja myytiin pääomasijoittajille vuonna 1999. Vuonna 2002 Kone Oyj osti Partek Oyj:n. Vuonna 2004 Kone Oyj myi Oy Sisu Auto Ab:n suomalaisten yksityishenkilöiden muodostaman sijoittajaryhmän ja yhtiön johdon perustamalle Suomen Autoteollisuus Oy:lle.
Vuonna 2005 perustettiin uusi Sisu Defence -yksikkö vastaamaan sotilaskuorma-autojen valmistuksesta ja markkinoinnista. Renault hyötyajoneuvojen maahantuontia ja markkinointia varten perustettiin tytäryhtiö LT Finland Oy.
Vuonna 2008 Sisu voitti kansainvälisen tarjouskilpailun Venäjälle toimitettavista puutavara-autoyhdistelmistä; Sisu Auto toimitti 91 puutavara-autoyhdistelmää Venäjän suurimmalle kansainväliselle metsäteollisuusyhtiölle ILIM Groupille. ILIM Group tilasi myös 12 tehdasvarusteltua SISU Rock 6x4 maansiirtoautoa.[1]
Timo Korhosen kausi
Vuonna 2010 sijoittajaryhmä myi koko Suomen Autoteollisuus Oy:n osakekannan toimivan johdon (Timo Korhonen, Olof ja Maija Elenius) osakkeiden hankintaa varten perustamalle yhtiölle, Suomen Erikoisajoneuvot Oy:lle (SEA).
Auto, tekniikka ja kuljetus -kuorma-autolehti valitsi vuonna 2012 Sisun Vuoden kuorma-auto Suomessa 2012 -tittelin voittajaksi. Sisu osti kuorma-autotuotannon takaisin Komas Oy:ltä. Kaupassa Sisulle siirtyi 45 työntekijää.
Vuonna 2013 Sisu Auton toimitusjohtaja Timo Korhonen hankki omistukseensa Olof ja Maija Eleniuksen osuudet SEA:sta. Hallituksen puheenjohtaja Timo Korhonen omistaa siten nyt yksin koko Oy Sisu Auto Ab:n osakekannan.
Mallisto
Kuorma-autot
Vuonna 1951 myyntiin otettiin kuorma-autot Jyry, Kontio ja Nalle
K-50: suurin Suomessa valmistettu Sisu, kokonaispaino 52200kg.
Sisu KB-117
markkinoille vuonna 1963
ensimmäinen eurooppalainen sarjatuotantona valmistettu kippiohjaamoinen kuorma-auto
M-sarja
250px|pienoiskuva|Sisu M-162
Vuonna 1969 esiteltiin Sisu M-sarja.
Kutsumanimiä mm. ”niittikoppi-Sisu” ja ”nakkiputka”. Nimet johtuivat ohjaamon suurista ikkunoista ja rakennetavasta, sillä ohjaamo oli pääasiassa niittaamalla koottu.
S-sarja
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu SL 190
Vuonna 1980 markkinoille tuotiin Sisu S-sarja. Eri mallit olivat:
SL: nokallinen ja matalahyttinen
SR: nokallinen ja korkeahyttinen
SK: nokaton ja matalahyttinen
SM: nokaton ja korkeahyttinen
E-sarja
Vuonna 1995 Sisu E-sarja tuli tuotantoon ja korvasi 14 vuotta tuotannossa olleen, monelta osin jo kilpailijoistaan jälkeen jääneen S-sarjan.
Renault'n ohjaamo 1998.
E11 Cummins
E11 Renault jossain vuosimalleissa
E12 Mack
E14 Cummins
E18 Caterpillar
Vuonna 1996 Esiteltiin järeä Supra-mallisto.
C500, R500 ja C600
Vuonna 2005 Sisu esitteli uudet C500-, R500- (kummassakin edellä mainitussa Renaultin valmistama DXi13 500 hv konsernimoottori) ja C600 (Caterpillarin E15M 550 hv moottori) -mallit.
Vuonna 2006 Sisu alkoi valmistaa uutta mallistoa.
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Moottoreina ovat Renault'n R460 ja R500, sekä Caterpillarin C520,C560 ja C630.
Sisu Polar
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu Polar Works DK16M K-AKK-8x4/335+140+137
Vuonna 2010 Sisu aloitti komponenttiyhteistyön Daimlerin kanssa ja esitteli Sisu Polar -malliston, jossa käytetään paljon Mercedes-Benz-kuorma-autojen komponentteja. Mallistolle on myönnetty Suomalaisen Työn Liiton Avainlippu ja Design from Finland -tunnukset.
Toisen sukupolven Polar Euro VI -mallin tuotanto aloitettiin toukokuussa 2014. Malli on kokonaan uudistettu ja Suomessa suunniteltu. Moottorit ovat edelleenkin Mercedes-Benziltä, mutta edellisen sukupolven moottoriversioihin verraten vääntömomenttia on 100–200 Nm enemmän. Ensimmäisestä, Euro V -sukupolvesta tutut erilaisiin käyttäjäympäristöihin optimoidut kuusi tuoteryhmää ovat myös Euro VI -malliston runko.[2][3]
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Sisu Hauler: Raskaslavettiveturi
Moottoreina
Mercedes-Benz OM501LA, V6, 350kW/480 hv, 2 300 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 405kW/550 hv, 2 600 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 440kW/600 hv, 2 800 Nm
Vaihteistoina
Mercedes PowerShift G280-16, vaihdeautomaatti,
Mercedes Telligent G240-16 Synchron, kevytkäyttö
Eaton Fuller RTLO 20918, synkronoimaton vaihteisto
Runko
Sisun korkea C-profiilinen C-460-runko
Sisun matala U-profiilinen U-300-runko
Ohjaamo
Puolipitkä ohjaamo
Makuuohjaamo
Korkea makuuohjaamo.
Vetotapa valittavissa 6×2, 6×4, 8×2, 8×4, 10×2 tai 10×4, valittavissa useita eri jousitus- ja ohjausvaihtoehtoja.
Linja-autot
Ilves-linja-auton alusta
myyntiin 1951
Sotilasmallisto
Sisun puolustusvoimien käyttöön kehittämän malliston perustana oli pitkään autojen kiertyvä runko, joka takasi hyvän maastoliikkuvuuden pyörien pysyessä kiinni maassa.
Kärppä-Sisu, suunnattu lähinnä jakelukäyttöön ja kevyeksi varuskuntakuorma-autoksi
Proto-Sisu

Ensimmäinen Sisun valmistama nelivetoinen maastokuorma-auto, Sisu KB-45, luovutettiin puolustusvoimille vuonna 1964. Puolustusvoimissa tämän mallin sekä sen eri versioiden, A-45 ja AH-45, kutsumanimeksi vakiintui Proto-Sisu tai lyhyemmin Proto. Proto luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi, ja sitä käytetään muun muassa keveiden tykkien ja raskaiden kranaatinheitinten vetäjänä.
Nyttemmin puolustusvoimat on huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa, joka on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa. Protolla on pienen kokonsa ja kiertyvän rungon ansiosta erinomaiset maasto-ominaisuudet. Moni harrastaja on vaihtanut Protoonsa isommat 14.00R20-renkaat, ns Masin renkaat. Isommilla renkailla hyvät maasto-ominaisuudet paranevat entisestään.

Sisu A-45 tekniset tiedot:
Moottorit:
KB-45 SF: 4-tahtinen, 6 sylinterinen Sisu-bensiinimoottori, valmistusmäärä 1 kpl
KB-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D (protyyppimoottori, ei sama kuin 1985-2006 tuotannossa ollut uudempi Valmet 612)
KB-45 SV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.400 -suorasuihkutusdiesel
A-45 CV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.401 -suorasuihkutusdiesel (103kW/393 Nm)
A-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D
A-45 CI: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,60-litrainen Valmet 611CA -suorasuihkutusdiesel (96kW/420 Nm).
A-45 GM: 6,21 litrainen Detroit Diesel/GM V8 -dieselmoottori (116/kW/346 Nm) valmistusmäärä 4 kpl
AH-45 SVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
AH-45 CVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2 (takaveto), tarvittaessa 4×4 (neliveto) kytkettävissä. 5-vaihteinen perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu paineilmatoimisilla lukoilla.
vinssi; mekaaninen Sepson-vintturi, vetovoima 50kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat; 14.5-20MPT/12PR
omamassa: 5500kg
kantavuus: 4000kg
mitat: pituus 6,10 m, leveys 2,35 m, korkeus 2,85 m
akseliväli: 3400mm / 3700mm, osassa runkoa jatkettu uutena tai peruskorjauksen yhteydessä, jolloin saatu tila lyhyelle nivelakselille vaihteiston ja jakovaihteiston väliin alkuperäisen välinivelen tilalle. Luonnollisesti myös kokonaispituus kasvoi saman verran.
kahluusyvyys 1,00 m
maavara 0,34 m
lähestymis- ja jättökulma 38 astetta
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 24
valmistusvuodet:
KB-45: 1964-1969
A-45: 1970-1981
AH-45: 1970-1977
Sisu KB-46 oli vuonna 1968 rakennettu maastokuorma-auton prototyppi.
Sisu SA-110

SA-110-mallia valmistettiin 1980-luvun puolessa välissä vain 7 kpl.
Tekniset tiedot:
Moottorit:
4-tahtinen, 4-sylinterinen 4,40-litrainen Valmet 411 DSJ -suorasuihkutusdiesel
Teho 110kW (150hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 500Nm / 1500r/min.
tai Deutz BF 6 L 913
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2, tarvittaessa 4×4 kytkettävissä. 5-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla. Portaali-tyyppiset vetopyörät.
renkaat 14.00R20
omamassa: 5950kg
kantavuus: 3550kg
kokonaispaino 9500kg
ulkomitat: pituus 6,50 m, leveys 2,34 m, korkeus 2,84 m
lavan pituus 3,85 m
Masi

Vuonna 1982 puolustusvoimat hankki Sisulta lisää maastokuorma-autoja. Kutsumanimen Masi(Maasto-Sisu) saanut Sisu SA-150 on kehitetty Proton pohjalta ja on sen tavoin nelipyöräinen. Selvimmät erot ovat uudelleen suunniteltu ohjaamo sekä suuremmat renkaat, joiden ansiosta Masin maavara on tasauspyörästöjen kohdalta mitattaessa 40cm. Masi luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi ja puolustusvoimissa sen pääasiallinen käyttötarkoitus on kenttätykkien veto sekä huoltokuljetukset.
Vuonna 1990 esiteltiin Sisu SA-151, joka eroaa ulkoisesti hyvin vähän SA-150-mallista. Tärkein ero on 10cm leveämpi lava.
Masin uusimmassa 1992 esitellyssä Sisu SA-130 -mallissa on ulkoisesti uudistunut ohjaamo sekä pienempitehoinen (vähäpäästöinen) moottori verrattuna vanhempiin malleihin. Myös akselit ovat uudempaa mallia, niissä on pyörän navassa viisi planeettapyörää. Vanhemmissa Maseissa (ja protoissa, Raseissa, Paseissa ja siviili-malleissa) on kolme planeettapyörää. Lisäksi lehtijouset ovat paraabeli-tyyppiset.
Sisu SA-150 tekniset tiedot:
moottori: 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet 611 CSBA/DSBA -suorasuihkutusdiesel.
Teho 150kW (204hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 695Nm (71 kpm) / 1500r/min.
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4x2, tarvittaessa 4x4 kytkettävissä. 6-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla.
vinssi; hydraulinen vintturi, vetovoima 80kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat 14.00R20
omamassa: 7600kg
kantavuus: 6400kg
ulkomitat: pituus 6,76 m, leveys 2,50 m, korkeus 3,10 m
lavan koko: 2,30 m x 4,90 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 16
Valmistusvuodet: 1982–1991
Sisu SA-130-mallissa 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet/SisuDiesel 620 DS -suorasuihkutusdiesel. Teho 132kW (180hv).
Rasi

Sisu SA-240 eli Raskas Sisu, kutsumanimeltään Rasi, on 1980-luvun loppupuolella kehitetty raskas kolmiakselinen maastokuorma-auto. Rasista on olemassa myös versio SA-241, jonka ulkoiset eroavuudet malliin SA-240 ovat melko vähäiset.
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,00 litrainen Cummins LTA 10 330 T -suorasuihkutusdiesel (246kW/1260 Nm)
Vetojärjestelmä: Jatkuva 6x6, varustettu erikseen lukittavilla poikittaislukoilla. Moottorin ja vaihteiston välissä on momentinmuunnin, joka toimii ajoneuvon kytkimenä.
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 10 000kg
Kantavuus: 12 000kg
Mitat: pituus: 7,80 m, leveys: 2,50 m, korkeus: 3,10 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2, kuormatilassa: 24
Valmistusvuodet: 1984-1990
SK-sarja

esimerkiksi Sisu SK-250 6x6 MIL
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins LTA 10-335 10/ 4-T -suoraruiskutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 10,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 250kW/1340 Nm
Vetojärjestelmä: 6x6 kytkettävissä
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 9120kg
Kantavuus: 15380kg
Mitat: pituus: 8,30 m, leveys: 2,54 m, korkeus: 3,07 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2
Varusteena esimerkiksi Hiab 120-2 -kappaletavaranosturi
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
SM-sarja
esimerkiksi Sisu SM-270 8x4 säiliöauto
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins NTE-365/ 4-T -suorasuihkutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 14,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 270kW/1260 Nm
Vetojärjestelmä: 8x4 kytkettävissä
Omamassa: 14600kg
Kantavuus: 16750kg
Mitat: pituus: 10,40 m, leveys: 2,60 m, korkeus: 3,60 m
Varusteena esimerkiksi polttoaineen tankkaus- ja kuljetusvarustus, Kuormatilan tilavuus: 2400 l + 4800 l + 4900 l + 4900 l + 3100 l = 20100 l
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 1
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
Pasi

Sisu XA-180/185 -mallit, kutsumanimeltään Pasi eli Panssari-Sisu, ovat kolmiakselisia panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja.
Huolimatta hyvin samanlaisesta tyyppimerkinnästä, XA-203 ei ole Sisun valmistama. Sen valmistajana toimi Patria.
Nasu

NA-110 kutsumanimeltään Nasu eli "Nauha-Sisu" on ruotsalaisen Bandvagnin tyyppinen tela-ajoneuvo.
moottori: merkki/malli/toimintatapa: GM 6,2 l Heavy Duty V-8/ 4-T esikammio, iskutilavuus/käyttövoima: 6,21 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 113kW/346 Nm
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 5250kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,67 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,38 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1992-1994
valmistusmaa: Suomi
NA-140 BT
moottori: merkki/malli/toimintatapa: Rover 3,5 (3,9) V-8/ 4-T ruiskutus, iskutilavuus/käyttövoima: 3,528 l (3,950 l)/bensiini 99 okt, max teho/vääntömomentti: 142kW/280 Nm (138kW/318 Nm)
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 4850kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,55 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,30 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1986-1991
valmistusmaa: Suomi
Raisu

Miinanraivaaja, tyyppimerkintä RA-140.
"Raisu" on rakennettu modifioidulle Pasi-alustalle. Siinä on rungon päällä ohjaamokoppi, keskimmäinen akseli on poistettu, ja laitteen peräosassa on järeä raivausroottori. Laitteesta on tehty erilaiset versiot maavoimien ja ilmavoimien käyttöön.
kokonaispituus: 9,5 m
kokonaisleveys: 4 m
korkeus noin: 3 m
kokonaispaino: 15 t
suurin nopeus: 70km/h
suurin raivaamisnopeus: 6km/h
moottori: 6,1-litrainen, 6-sylinterinen, ilmajäähdytteinen, välijäähdytetty Deutz-turbodiesel, 141kw, 635nm
vaihteisto: Doromat 874 AM/PTO 4+1 -automaattivaihteisto momentinmuuntimella
raivaamisleveys: 3,4 m raivaamislaite hydraulisesti toimiva ketjuroottori
pyörivä varsta räjäyttää tai rikkoo miinat
jatkuva neliveto lukittavalla tasauspyörästöllä
nesteavusteiset paineilmajarrut, edessä levyt, takana rumpujarrut
luotisuojatut renkaat, ohjaamo panssaroitu, äänieristetty ja painesuojattu
maastouttamisjärjestelmä
ilmatorjuntakonekiväärin asennusmahdollisuus
ET-sarja (Eemeli), 1. sukupolvi

Vuodesta 1999 lähtien Sisu on valmistanut Sisu ET -mallisarjaa, jokapyörävetoista erityisesti maasto-olosuhteisiin tarkoitettua kuorma-autoa. Aiemmista Sisu-maastokuorma-autoista poiketen tässä mallissa käytetään Renault'n ohjaamoa ja lähes normaalia maantiekuorma-auton runkoa, jossa ei ole aiempien mallien hyvää maastoliikkuvuutta taannutta kiertyvää runkoa. Kohtuullisen maastoliikkuvuuden takaa kuitenkin pyörien suuret, toisistaan riippumattomat joustovarat. Tätä mallia tehdään sekä jatkuvalla 6x6-että 8x8-vetotavoilla varustettuna. Suurin osa puolustusvoimien käytössä olevista ET-malleista on varustettu 11-litraisella Cummins-moottorilla ja joko 6- tai 7-vaihteisella Allison-automaattivaihteistolla. Tämä malli tunnetaan myös nimillä Sisu HMTV ja Sisu Defence.
Mallisto:
Sisu E11T 6x6
Sisu E11T 8x8
Puolustusvoimien käytössä olevan Sisu E11T 6x6 -mallin tekniset tiedot:
moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,82-litrainen Cummins M11-380 E -suorasuihkutusdiesel (278kW/1825 Nm).
vetojärjestelmä: pitkittäis- ja poikittaislukoilla varustettu 6x6-veto.
omamassa: 12 400kg
kantavuus: 11 600kg
mitat: pituus 9,24 m, leveys 2,55 m, korkeus 3,23 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 1, kuormatilassa 30 (1.4.2007 lähtien 24)
autosta olemassa myös paloauto ja muita erikoisversioita
ETP-sarja (Eemeli), 2. sukupolvi

ETP-Sisu eli kutsumanimeltään "Kärpänen" tai "Sammakko". Sisu Defence esitteli uuden ETP-sarjan kesällä 2006. 2. Sukupolven Sisu Defence ETP-sarjassa on suomalaisvalmisteinen kahden hengen matalaprofiilinen ohjaamo, joka on sijoitettu normaalia alemmaksi mahdollistaen ajoneuvon lentokuljetuskelpoisuuden. Panssaroitu ohjaamo on miinasuojattu ja siihen on saatavissa myös ballististen aseiden suojaus. Autossa on Caterpillarin valmistama moottori, joissa on tehoa 275-550 hv (mallista riippuen). Auto on varustettu 7-portaisella Allison automaattivaihteistolla. 10x10-versiossa ensimmäinen, toinen ja viides akseli ovat ohjaavia.
Mallisarja perustuu kuorma-autojen vakiokomponenttien käyttöön. Kaikki kriittiset komponentit on hyvin suojattu. Esimerkiksi jäähdytysjärjestelmä on sijoitettu rungon väliin panssaroidun ohjaamon taakse.
Mallisto:
Sisu E 7 T 4x4
Moottori: Caterpillar C7 -dieselmoottori, 275 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 3000 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 5 t
Sisu E 13 T 6x6
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 400 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 15 t
Sisu E 13 T 8x8 (Kuskien kutsumana kameleontti tai pelkästään 8x8)
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 485 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 20 t
Sisu E 15 T 10x10 (Kuskien kutsumana leguaani)
Moottori: Caterpillar C15 -dieselmoottori, 550 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4700 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 25 t
Autosta on valmistettu silta-ajoneuvoversiota, joka on yhteistyöprojekti saksalaisen KMW:n ja suomalaisen Patrian kanssa.
Sisu A2045
Sisu A2045 on keskiraskas maastokuorma-auto, joka esiteltiin syksyllä 2008. Puolustusvoimat on tilannut näitä 240 kappaletta. A2045 on pienin Sisun sotilaskäyttöön tarkoitetuista ajoneuvoista. Se perustuu osin MAN:lta ostettuun tekniikkaan, mm. moottorin ja akselistojen osalta.
Sisu GTP 4x4
Sisu julkisti 6.4.2018 lehdistötiedotteessaan uuden ajoneuvon, nimeltä Sisu GTP 4x4. Kyseessä on 10-paikkainen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo, johon on mahdollista asentaa monia erilaisia ohjaamovaihtoehtoja. Ajoneuvon hyötykuorma on enintään 4500 kg.
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 (viitattu 22.11.2008)
Citation error, replace with{{cite book| author = Blomberg, Olli| title = Suomalaista sisua vuodesta 1931: monialaosaajasta kuorma-autotehtaaksi| location = Karjaa| publisher = Sisu Auto| year = 2006}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nygrén, Helge| title = Sisu Suomen ja maailman maanteillä| location = Helsinki| publisher = Sisu-auto| year = 1981}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli SISU merkin ensimmäinen kuorma-auto?


Autuas Kaarle Suuri (, , ) oli frankkien kuningas 768–814 ja langobardien kuningas vuodesta 774 lähtien. Vuosina 768–771 hän hallitsi yhdessä veljensä Kaarlomanin kanssa, ja tämän kuoleman jälkeen vuodesta 771 hän oli frankkien ainoa kuningas. Paavi kruunasi hänet Rooman keisariksi vuonna 800. Kaarle Suuri oli länsimaisen keisarivallan uudistaja. Nykyään sekä Saksa että Ranska pitävät häntä valtioidensa perustajana. Kaarle Suuri julistettiin pyhimykseksi vuonna 1166.
Kaarle uudisti voimakkaasti lainsäädäntöä. Vakaissa oloissa myös talouselämä edistyi voimakkaasti: Kaarle oli ensimmäinen länsieurooppalainen hallitsija Rooman keisareiden jälkeen, joka lyötätti suuressa mitassa kultarahaa.
Suurin osa Kaarlea koskevista, säilyneistä tiedoista on hänen hovinsa oppineiden ja neuvonantajien kirjoittamia. Niiden paikkansapitävyyttä on paljon pohdittu. Mestari Einhardin kirjoituksista on löytynyt puutteita, ja teksti on ehkä liiankin ylistävää. Hallinnollisia asiakirjoja on säilynyt, samoin löytyy kirkkojen seinämaalauksia Kaarlesta sekä aikaisemmin mainittu häntä esittävä pronssipatsas. Kaarle Suuren ajalta on tallella paljonkin frankkien käyttö- ja koriste-esineitä, rahoja, rakennuksia ja aseita. Muun muassa Rolandin laulu sisältää tietoja Kaarlesta, mutta ne ovat usein varsin liioittelevia ja epätarkkoja, vanhan suullisen tiedon myöhempiä kirjallisia tallenteita.
Sukutausta ja varhainen elämä

Kaarle polveutui vanhasta frankkilaisesta suvusta ja oli ensimmäisen karolingikuninkaan Pipin Pienen vanhin poika ja Kaarle Martelin pojanpoika. Pipinin kuoltua frankkien valtakunta jaettiin Kaarlen ja hänen veljensä Kaarlomanin kesken. Kaarloman kuoli 4. joulukuuta 771 ja jätti koko valtakunnan veljelleen.
Kaarle Suuri syntyi luultavimmin vuonna 742 (eräiden arvioiden mukaan vuonna 747 tai 748), perinteisenä syntymäpäivänä on pidetty 1./2. huhtikuuta. Syntymäpaikkaa ei tiedetä.
Vaikkei Kaarle Suuri  ollutkaan syntyessään kuninkaallinen, kasvatettiin hänet lapsesta asti hallitsijan tehtäviin. Olivathan hänen esi-isänsä jo viisi sukupolvea ennen häntä olleet yhteiskunnan johtotehtävissä ja valtionhoitajina, muun muassa korkeassa major domuksen virassa eli frankkien tosiasiallisina hallitsijoina. Yksi Kaarlen menestyksen tae saattoi olla se, ettei hänen aikanaan ilmennyt erityisiä kruununperimyskiistoja. Veli oli kuollut nuorena, ja onkin esitetty epäilyjä, että Kaarle olisi myötävaikuttanut tähän.
Kaarlen isä, major domus Pipin syrjäytti viimeisen merovingikuninkaan paavin siunauksella vuonna 751 ja kruunautti itsensä uudeksi frankkien kuninkaaksi, ja näin Kaarlesta tuli frankkien toinen kruununperijä yhdessä veljensä kanssa. Pipinin kuoltua Kaarlen ja tämän veljen Kaarlomanin suhteet huononivat; kumpikin koki olevansa laillinen kuningas, Kaarle sen tähden, että oli vanhempi, Kaarloman siksi, että Kaarlen huhuttiin syntyneen ennen vanhempiensa avioliittoa. Veljesten väitetään juonitelleen toisiaan vastaan. Kaarlomanin  äkillinen kuolema vain noin 20-vuotiaana esti tilanteen kärjistymisen perimyskiistaksi tai jopa sodaksi.
Henkilökuva

Vaikka hänen isänsä oli erityisen lyhyt, tuli Kaarlesta 184 cm pitkä[1][2]. Häntä on kuvailtu väkivahvaksi, mutta varsin usein hänen fyysisiä voimiaan on reippaasti liioiteltukin. Kaarlen ulkonäköä ei täsmällisesti tiedetä. Hänestä on myöhempinä aikoina laadittu kuvia ja patsaita, joiden mallina on yleensä käytetty 800-luvulta säilynyttä, häntä esittävää pronssista ratsastajapatsasta. Kaarlea pidettiin miellyttävänä ja humoristisena seuramiehenä, joka kuitenkin oli luonteeltaan hyvin kiivas. Sotapäällikkönä hän sitä vastoin oli sitkeä ja ehdoton.
Kaarlea kiinnostivat opillisten harrastusten ja sotimisen ohella metsästys ja uinti. Hän oli myös perehtynyt maanviljelyyn, ja ruokaan hänellä oli suuri kiintymys (tästä aiheutui kiitettävän kokoinen maha), mutta juopottelua hän ei sitä vastoin voinut sietää. Hänen sanottiin arkisin pukeutuneen hyvin yksinkertaiseen pellavaiseen asuun, mutta juhlatilaisuuksissa tilanne oli toisenlainen. Kaarlella oli elämänsä aikana viisi puolisoa, toisin kuin katolisen kirkon periaatteet määräsivät. Kuitenkin Kaarle suhtautui uskontoon erittäin myönteisesti. Myös lapsia hänelle elämän aikana kertyi useita, eri lähteiden mukaan 14–20 lasta[3].
Kaarle kuninkaana
Vuonna 772 paavi Hadrianus I pyysi Kaarlelta apua langobardeja vastaan. Kaarle piiritti ja valtasi Pavian ja teki itsestään langobardien kuninkaan vuonna 774. Palattuaan pääkaupunkiinsa Aacheniin Kaarle aloitti frankkien valtakunnan laajentamisen kukistamalla saksit. Kaarlen valloittamien alueiden pakanakansat pakkokäännytettiin kristinuskoon.
Vuonna 778 Kaarle soti Espanjassa maureja vastaan. Paluumatkalla baskit hyökkäsivät frankkien kimppuun. Taistelussa kuolleesta kreivi Rolandista (Hruotland) kirjoitettiin myöhemmin kuuluisa Rolandin laulu. Akvitaniasta tehtiin alaikäiselle pojalle, Ludvigille oma alakuningaskuntansa. Paavi kruunasi ja voiteli hänet vuonna 781 yhdessä Italian alakuninkaaksi nimitetyn veljensä Pippinin kanssa. Vuonna 788 myös Baijeri liitettiin lopullisesti valtakuntaan. Suurin osa Länsi-Euroopan kristityistä oli yhdistetty yhteen valtakuntaan.
Kruunaus Rooman keisariksi

Joulupäivänä vuonna 800 paavi Leo III kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi.[4]  Viimeinen Länsi-Rooman keisari Romulus Augustulus oli luopunut vallasta vuonna 476. Aika oli hyvin valittu: Bysanttia hallitsi tällöin keisarinna, basileios Irene, jota ei lännessä hyväksytty. Tämä oli ensimmäinen kerta kun paavi oli ottanut itselleen oikeuden nimittää keisarin. Tästä lähtien Euroopassa olikin kaksi keisaria, lännessä ja idässä.
Paavi Leo III:n asema oli vaikea. Leo III oli aluksi tukeutunut enemmän Bysanttiin kuin frankkeihin, mutta nyt Bysantissa oli vallassa Irene, jonka asema ensimmäisenä naispuolisena hallitsijana oli epävarma, eikä Bysantilla monen mielestä ollut keisaria lainkaan. Leo III oli jo vuonna 799 joutunut pakenemaan roomalaisia vihollisiaan Kaarle Suuren luokse, joka Alkuinin neuvosta auttoi hänet takaisin valtaan. Onkin selvää, että Kaarlen kruunaaminen keisariksi lähti paavin aloitteesta. Näin paavi turvasi omaansa ja kirkon valtiollista asemaa.[5]
Joulupäivänä vuonna 800 Kaarlen rukoillessa Pietarinkirkossa ilmestyi paavi ylimyksineen ja kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi (Imperator Romanorum). Tästä tapahtumasta historiantutkijat ovat montaa mieltä. Kaarlen on sanottu yllättyneen kruunauksesta ja että hän olisi jättänyt saapumatta kirkkoon, jos olisi tiennyt siitä. Eräiden historioitsijoiden mielestä paavi ei kuitenkaan olisi uskaltanut kruunata Kaarlea yllättäin.[6]
Ilman Bysantin hyväksyntää kruunaus Rooman keisariksi oli laiton, oikeastaan vallankumouksellinen teko. Kaarle Suuren on kerrottu hakeneen Bysantin hyväksyntää pyrkimällä avioitumaan Irenen kanssa, jolloin frankkien alueet olisivat yhdistyneet Bysanttiin ja Kaarle noussut sen keisariksi. Jos tällaisia suunnitelmia oli, ne kariutuivat viimeistään Irenen viraltapanoon 802. Se tarkoitti, että Kaarle hallitsi keisarina ainoastaan Rooman herttuakuntaa ja entistä eksarkaattia. Muilla alueilla hän oli ainoastaan frankkien ja langobardien kuningas. Kruunauksen tarkoituksena ei ollut keisariuden jakaminen läntiseen ja itäiseen, vaan se johti siihen välillisesti. Vaikka Bysantin Mikael I tunnusti heikosti menneen sodan jälkeen Kaarlen keisariuden vuonna 812, kyse oli vain keisariudesta, ei Rooman keisariudesta. Bysantti katsoi edelleen olevansa Rooman keisariuden ainoa perillinen.[5]
Michael Hart pitää teoksessaan Ihmiskunnan 100 suurinta Rooman keisarin arvonimeä sopimattomana niillä perustein, ettei Kaarle ollut syntyperältään, kulttuuriltaan eikä ulkonäöltään roomalainen, eikä hänen valtakuntansa pääkaupunkina ollut Rooma vaan Aachen, eikä valtakunta muutenkaan ollut antiikin Rooman suuruinen. Tosin Kaarle ihaili ja elvytti antiikin kulttuuria, yhdisti Eurooppaa sekä oli tuolloin Euroopan vahvin johtaja.
Perhe
Kaarle avioitui langobardin Himiltruden kanssa ilmeisesti vuoden 768 tienoilla. Suhde oli kuitenkin lyhytaikainen, sillä noin 769–771 hänen puolisonsa oli nimeltään tuntematon langobardikuninkaan tytär. Häntä seurasivat Hildegard (n. 771–783), Fastrada (783–794) sekä Luitgard (n. 774/796–800).
Kaarle kruunasi poikansa Ludvig Hurskaan frankkien kuninkaaksi vuonna 811.
Vaimot
Himiltrude
langobardi Desiderata, kuningas Desideriuksen tytär.
svaabilainen Hildegard (naimisiin n. 771) (758–783)
itäfrankkilainen Fastrada (naimisiin 784) (kuoli 794)
alemanni Luitgard (naimisiin 794) (kuoli 800)
Luitgardin kuoleman jälkeen Kaarlella oli kolme jalkavaimoa, saksilainen Gersuinda sekä Regina ja Adelind.
Lapset
Pipin (kuoli 811), avioton lapsi
Kaarle Nuorempi, Neustrian kuningas (772–811)
Pipin, Italian kuningas (773–810)
Ludvig Hurskas (778–840)
Lothar (kuoli 780)
Tyttäret Rotrud, Bertha ja Gisla Hildegardin kanssa.
Tyttäret Theoderata ja Hiltrud Fastradan kanssa.
Tytär Rotheid, erään jalkavaimon kanssa.
Jalkavaimojen kanssa hänellä oli myös tytär Adaltrud ja pojat Drogo, Hugo ja Theoderik.
Vanhuus ja kuolema
Vanhuuden päivänsä Kaarle sai viettää sodilta rauhassa. Hänellä oli hyvä terveys, mutta viimeisten neljän elinvuoden aikana se rappeutui. Tuolloin hänellä ilmeni usein kuumetta, ja kävely muuttui ontumiseksi. Lasten kuolemat heikensivät Kaarlen mielentilaa, ja hän kuoli ankaraan kuumeeseen 28. tammikuuta 814 valtakunnan pääkaupungissa Aachenissa[7]. Kyseistä tammikuun 28. päivää pidetään edelleenkin Kaarle Suuren muistopäivänä. Hänen maallisia jäännöksiään säilytetään Aachenin tuomiokirkossa[8].
Kaarlen kunnollisista pojista vain heikoin, Ludvig, oli isänsä kuollessa vielä hengissä ja hän peri valtakunnan. Kun vahvaa johtajaa ei ollut, alkoivat sekasorron ajat valtakunnassa. Paavin asema vahvistui selvästi ja viimein Verdunin sopimuksessa vuonna 843 valtakunta jaettiin kolmeen osaan Kaarlen pojanpoikien kesken.
Frankkien valtakunnan taustaa

Germaanisiin kansoihin kuuluvat frankit siirtyivät suurten kansainvaellusten aikaan Reinjoen yli Galliaan. Vuonna 481 frankkilainen Klodovig sai valtaistuimen, taistellen myöhemmin menestyksekkäästi monia Euroopan kansoja, muun muassa roomalaisia vastaan. Klodovigin puoliso oli kristitty, ja hän sai vähitellen myös miehensä kääntymään pakanuudesta.
Klodovigin jälkeen frankkilaiskuninkaiden eli merovingien vallanpito alkoi taantua, ja tosiasiassa valtakuntaa hallitsivat sitten ylimmät hovivirkamiehet eli major domukset. Eräs major domus, Kaarle nimeltään, voitti arabialaiset vuonna 732 Poitiers'n taistelussa ja sai lisänimen Martell ("vasara"). Kaarle Martellin poika Pipin Pieni (tai Pipin Lyhyt) nousi viimein valtaistuimelle nimellisen kuninkaan sijaan, ja hänen vanhimmasta pojastaan Kaarlesta oli tuleva keisari, jonka mukaan heidän sukunsa hallintoaikaa kutsuttaisiin karolingiseksi ajaksi.
Kaarlen sodat
Sota langobardeja vastaan
Kaarlesta tuli veljensä Kaarlomanin kanssa frankkien kuningas heidän isänsä kuoltua vuonna 768. Kun myös Kaarloman jonkin ajan kuluttua kuoli, oli Kaarle yksin valtakunnan huipulla ja aloitti valtakuntansa laajentamistoimet[9].

Italian pohjoisosassa asuivat langobardit, jotka uhkasivat paavin hallitsemaa Kirkkovaltiota. Aluksi Kaarlen ja langobardien välillä vallitsi rauha, ja Kaarle jopa nai langobardikuningas Desideriuksen tyttären. Tätä paavi Hadrianus I ei missään nimessä hyväksynyt, mutta jo tällöin tuli ilmi Kaarlen päättäväisyys ja luja ote katolista kirkkoa ja paavia kohtaan, kun hän tuohon naimakauppaan ryhtyi[10].
Ei tiedetä tarkemmin, miksi Kaarle hylkäsi vaimonsa vuoden kestäneen liiton jälkeen. Varmastikin hän oli laskelmoinut, mitä erosta oli seuraava. Langobardit, suuttuneina erosta, hyökkäsivät kostona toden teolla paavin kimppuun[11]. Siinä tilanteessa paavi kutsui Kaarlen joukkoineen apuun. Kaarle lähtikin sotaretkelle, kukistaen pian koko langobardivaltakunnan sekä pelastaen paavin. Langobardiprinsessa saattoikin toimia vain Kaarlen suunnitelmien välikappaleena. Nyt kun Kaarle oli saanut joukkonsa Kirkkovaltion ympäristöön ja paavin liittolaisekseen, kruunautti hän itsensä Italian kuninkaaksi vuonna 774.
Sodat sakseja vastaan
Jo Kaarle Suuren isoisä Kaarle Martell oli taistellut valtakuntansa pohjois- ja koillisrajalla Rein- ja Elbejokien välillä asuneita pakanallisia saksiheimoja vastaan. Kaarle Suuri jatkoi isoisänsä työtä ja halusi yhdistää valtapiiriinsä saksit. Saksit olivat pakanoita, ja se puute Kaarlen oli korjattava. Hän varmastikin uskoi saavansa heistä liittolaisen.
Sakseja oli yritetty käännyttää aikaisemminkin, mutta tuloksetta. Saksit koostuivat erillisistä heimoista, jotka sodassa yhdistivät voimansa yhteistä vihollista vastaan.
Tehtyään saksien kanssa jonkinlaisen sopimuksen Kaarle palasi kotiin ja lähti sitten aikaisemmin mainitulle sotaretkelle langobardien maille. Mutta loukatut saksit rikkoivat sopimuksen ja hävittivät Kaarlen valtakuntaa. Palattuaan Italiasta hän sitten lähti uudelleen sakseja vastaan ja sai heidät suurimmalta osalta kukistettua. Vain eräs saksilaispäällikkö, Widukind nimeltään, piti sitkeästi puoliaan[12]. Hän oli arvossa pidetty mies ja sai sytytettyä sakseihin kapinanliekin Kaarlen lähdettyä Espanjanretkelleen. Kapinalliset tuhosivat lähinnä kirkkoja ja yleensä kaikkea, mikä liittyi kristinuskoon kostoksi Irminsul-puun kaatamisesta. Siitä alkoi pitkällinen sota frankkien ja saksien välillä. Vuorotellen osapuolet kokivat voittoja ja tappioita. Viimein Kaarle sortui virheeseen: hän teloitutti 4 000 soturia, jotka saksit olivat pakon edessä hänelle luovuttaneet. Saksien kapinainto vain yltyi tästä.
Vuosia kestäneet sodat olivat kuluttaneet molempia osapuolia, ja viimein Widukind, huomattuaan taistelujen tuloksettomuuden, kääntyi vuonna 785 kristinuskoon[13]. Kaarle Suuri kohteli sakseja lopulta suopeasti. Widukindille hän luovutti lukuisia lahjoja ja sai tästä ystävän ja liittolaisen. Widukind tuli olemaan yksi Kaarlen tärkeimmistä päälliköistä. Näin tulivat hajanaiset heimot yhdistetyiksi. Sodat olivat lopultakin tuottaneet tulosta, mutta täydellisesti saksit rauhoittuivat vasta vuonna 804[14].
Muita Kaarle Suuren sotia
Langobardien ja saksien kanssa käytyjen sotien lisäksi Kaarle valloitti pieniä alueita Espanjasta  sekä sai hallintaansa Reinin varrella asuneet friisit, joka oli tunnettu kauppakansa. Myös avaareja, sekä slaaveja ja tanskalaisia vastaan Kaarle taisteli menestyksekkäästi. Vuonna 809 Kaarle alisti myös osia Itä-Roomasta hallintaansa. Kaikkiaan Kaarle teki elämänsä aikana 54 sotaretkeä, ja monet sodat olivat hyvinkin pitkällisiä. Kukistetut kansat kapinoivat myös aika ajoin.
Kaarlen suhde uskontoon ja kirkkoon
Kaarle piti itseään heikkojen ja apua tarvitsevien suojelijana, ja hänelle tärkeää oli juurruttaa kansaan lähimmäisenrakkaus. Hän rankaisi ankarasti niitä, jotka eivät tätä periaatetta noudattaneet. Kaarle suosi kirkkoa ja pappeja. Näillä oli suuri merkitys kansaa yhdistävän henkisen sivistyksen levittämisessä. Kuitenkin kirkolle hän oli samalla kertaa sekä suojelija että ankara hallitsija. Kirkonmiesten oli oltava kuuliaisia ja ehdottoman kristillisiä. Kelvottomat papit, jotka niskuroivat ja käyttivät aikaansa huveihin Kaarle erotti tehtävistään. Ei kuitenkaan ollut helppoa pitää näitä "saastaisia" kurissa, sillä heillä itsellään oli rikkauksia ja aseistettuja seurueita sekä ylhäisiä sukulaisia tukenaan.
Vanhuudenpäivillään Kaarle Suuri ilmeisesti oli huomannut kirkon epäkohdat, sillä uskonpuhdistukseen viittaavia muistiinpanoja on löytynyt. Nämä sisältävät kysymyksiä, joita oli ilmeisesti tarkoitus esittää jossakin kirkolliskokouksessa. Kysymyksissään hän viittaa muun muassa anekauppaan. Myös pyhäinjäännösten keräilyyn Kaarle suhtautui kielteisesti. Kirkon epäkohtien korjaamiseen keisarin kehotukset eivät riittäneet vaan tarvittiin uusi laki, jolla anekaupassa perintönsä menettäneet saivat sen takaisin.
Kaarle oli harras kristitty, joka ei kuitenkaan sokeasti noudattanut niitä katolisen kirkon oppeja, jotka hän itse katsoi vääriksi. Hän tunsi oikeutensa, ja hänellä oli lujempi ote kirkkoon kuin kirkolla häneen. Tähän varmasti vaikutti se, että frankit olivat jo vuosisatoja olleet kristittyjä. Kaarlen isoisän isoisä, Arnulf, oli toiminut Metzin kaupungin piispana. Kaarle oli siis pyhempi mies kuin monet kirkon papit ja piispat. Hän käytti kuitenkin ajan henkeen kuuluen hyvin raakoja jumalantuomioita, muun muassa vesikoetta.
Kaarle havaitsi myös uskonnon ja valtion välisen yhteistyön hyödyllisyyden ja osasi käyttää sitäkin valtakuntansa hyväksi, kunnioittaen kuitenkin uskonnon periaatteita. Kaarlen hallintotapaan sopi kristinuskon vaatimus, jonka mukaan yksilön oli oltava kuuliainen esivallalle. Murrosvaihe, jossa Eurooppa siirtyi pakanuudesta kristinuskoon oli todella tärkeä tekijä Kaarlen menestykselle ja valtakunnan kasvulle. Hänen oli miekan avulla voitettava pakanakansat ja käännytettävä ne kristityiksi. Tämä oli myös paavin tavoite, jolloin Kaarle sai toimilleen runsaasti hyväksyntää. Jos Euroopassa frankkien naapurikansat olisivat jo olleet kristittyjä, olisi Kaarle joutunut ristiriitaan kirkon kanssa ja joutunut keksimään toimilleen muita oikeutuksia kuin käännyttämisen.
Frankkien valtakunnan hallinnon järjestäminen
Lait ja oikeus
Kaarle Suuri sääti lakejaan eli kapitulaareja (kappaleiksi jaettuja säädöksiä) taatakseen oikeuden, rauhan ja järjestyksen valtakunnassaan. Lakiehdotuksensa hän esitti valtiokokouksen pohdittaviksi. Näitä kokouksia pidettiin kahdesti vuodessa, keväällä ja syksyllä. Lait rajoittivat ylimystön vallan paisumista ja turvasivat köyhemmän kansan oikeuksia, estivät rikollisuutta ja määräsivät kaupankäyntiä koskevat mitat ja painot.
Lakeja oli pari tuhatta, ja ne koskivat mitä erilaisimpia elämänaloja. Rangaistukset tuohon aikaan olivat kovia, erityisesti kirkkoa ja uskoa kohtaan tehdyissä rikkomuksissa. Toisaalta ankarat rangaistukset tehosivat hyvin. Esimerkiksi kirkkoon väkivaltaisesti tunkeutuneet, kirkkoja ryöstäneet tai polttaneet tuomittiin kuolemaan roviolla, paastosäädösten noudattamatta jättämisestä seuraa kuolemantuomio, samoin piispan tai papin tappamisesta kuolemantuomio tai vaikkapa polttohautauksesta.
Lakeja valvomaan Kaarle nimitti kreivejä, jotka kreivikunnan tilojen hallitsemisen lisäksi keräsivät veroja. Kreivit edustivat hallitsemaansa aluetta ja olivat alueidensa sotaväen päällikköinä sekä tuomioistuinten johtajina. Kreivien tottelemattomuutta ja laittomia tekoja ehkäistiin valtakunnantarkastajien avulla. Kansa sai valittaa näille tarkastajille, jos oli tarpeen, ja asiat pyrittiin korjaamaan.
Tuomareita kohtaan Kaarle oli ehdoton: he eivät saaneet ottaa lahjuksia. Lahjuksien otto olikin valtakunnassa suuri ja laajamittainen ongelma. Kaarle itse oli korkein tuomari, ja kansa ei epäillyt hänen oikeudenmukaisuuttaan. Tuomareiden lisäksi myös todistajat oikeudessa olivat usein epärehellisiä. Syytettykin pystyi käyttämään lahjottuja todistajia hyväkseen. Kun oikeudellista ongelmaa ei pystytty ratkaisemaan todistajien avulla, käytettiin yleensä jumalantuomioita.
Läänityslaitos
Sotaisat heimot uhkasivat tilallisia, ja nämä joutuivat tästä syystä usein luovuttamaan maansa voimakkaammin varustautuneelle maanomistajalle päästäkseen tämän suojelukseen. Näin omaisuuttaan kasvattaneet suurtilalliset omistautuivat enimmäkseen sotimiseen ratsuväkineen ja luovuttivat tiloja takaisin tilallisille lääneiksi, kunhan nämä vain sitoutuivat suorittamaan ratsupalvelusta. Viljelystyöt jäivät maaorjien asemassa olleille talonpojille. Vähitellen hallitsijatkin alkoivat jakaa läänityksiä saadakseen ratsuväkeä.
Kaarle Suuren valtakunnan talous perustui pääasiassa maatalouteen, joten hän käytti juuri tätä läänityslaitosta valtakunnassaan, ja kansa oli selvästi jaettu eri luokkiin: työntekijöihin, taistelijoihin sekä rukoilijoihin. Hän antoi kunnostautuneille miehille läänejä määräajoiksi eli heistä tuli suurvasalleja. Heidän alaisuudessaan puolestaan toimivat alavasallit.
Läänityslaitoksen haitta oli se, että valtiosta tuli hajanainen, suurvasallien päättäessä itse varsin merkittävistäkin asioista kreivikunnassaan. Tämä saattoi johtaa vasallien keskinäisiin sotiinkin, ellei voimakas valtiollinen johtaja saanut pidettyä heitä kurissa. Kaarle oli riittävän vahva siihen, ja hänen kuoltuaan läänityslaitos muuttuikin taas perinnölliseksi feodaalilaitokseksi, mikä edisti valtion hajoamista enemmän kuin määräaikainen läänityslaitos.
Asepalvelus
Edellä mainitussa kevätkokouksessa tarkastettiin myös sotaväki niin sanotuilla toukokuun kentillä. Aikaisemmin olivat kaikki valtakunnan miehet olleet asevelvollisia, mutta Kaarlen säädöksellä sotapalveluksesta tuli ainoastaan maanomistajien velvollisuus. Suurtilalliset saattoivat varustaa suurenkin sotilasmäärän, mutta pientilalliset valitsivat yhdessä keskuudestaan yhden sotamiehen ja hankkivat tälle aseet ja ruoan. Kuitenkin sotapalvelusvelvollisuus tuntui pienviljelijöistä raskaalta, ja Kaarlen oli jaettava suurvasalleille lisää läänityksiä pitääkseen voimakas ja valtakunnalle välttämätön ratsuväki kunnossa. Suurin uhka valtakunnalle saattoi tulla sen sisältä, sillä pääasiassa ylimystö muodosti voimakkaimmat joukot. Suurvasallit kuitenkin kunnioittivat mahtavaa johtajaansa, ja Kaarlella oli taito käsitellä heitä ja pitää heidät tyytyväisinä.
Kaarlen sivistyksellinen työ
Vaikka Kaarle Suuren oma opillinen sivistys oli heikko, halusi hän parantaa sitä ja koko valtakuntansa sivistystasoa. Hän ihaili antiikin sivistystä ja harjoitteli ahkerasti kirjoittamista sekä latinan ja kreikan kieliä ja perusti kirjastoja. Kuitenkin vasta vanhuudessaan hän osasi jotenkuten kirjoittaa. Tuo suosiollinen asenne tieteitä kohtaan tuli lopulta olemaan alulle panevana voimana nykyiselle länsimaiselle sivistykselle, jonka juuret ulottuvat muinaisen antiikin kulttuureihin asti.
Kaarle ymmärsi valtansa alle joutuneiden kansojen kulttuurien arvokkaita puolia eikä halunnut hävittää tietoa näiden kansojen menneisyydestä. Hän merkityttikin muistiin muinaisajan sankareista ja urotöistä kertovia vanhoja germaanisia lauluja. Nämä kirjoitukset kuitenkin tuhoutuivat hänen poikansa ja seuraajansa Ludvig Hurskaan pakanuuden hävittämiseen kohdistuvan innon seurauksena.
Kaarle uudisti myös valtakuntansa koululaitoksen. Näin saivat tavallisetkin kansalaiset oikeuden ja mahdollisuuden saada oppia. Luostarien yhteydessä toimivat luostarikoulut ja tuomiokirkkojen yhteydessä katedraalikoulut. Kaarlen hovissa Aachenissa toimi palatsikoulu. Muut, kuin papeiksi aikovat opiskelivat niin sanotussa ulkokoulussa. Ensimmäisenä opetettiin luku- ja kirjoitustaitoa, laulua, laskemista sekä latinan kielen alkeita. Kaarle kävi usein tarkastamassa oppilaitoksiaan ja oli varsin ankara laiskoja oppilaita kohtaan.
Kaarle Suuri kokosi lähipiiriinsä oppineistoa tuon ajan muutoin karussa ja raa’assa vallanhimon ympäristössä. Valtakunta ei pysynyt koossa pelkin sotataidoin. Henkinen ja hengellinen kulttuuri mahdollistivat hallintojärjestelmän kehittymisen. Kaarlen sanotaan olleen yhtä iloinen onnistuessaan hankkimaan oppineen miehen hoviinsa kuin valloittaessaan kaupungin. Kaarlen hovissa oppineet muodostivat akatemian, jonka keskusteluihin hän innokkaasti otti osaa. Kaikki asiat oli selvitettävä hänelle perusteellisesti. Antiikin kirjoituksia kopioitiin, ja hänen tahtonaan oli luoda frankkien valtakunnasta ”uusi Ateena”, josta piti tulla vielä alkuperäistäkin parempi, kristillinen kulttuurin kehto. Vallitsi karolinginen renessanssi.
Kaarlen valtakunnan olemassaolon tae, sivistyksellinen ja kulttuurillinen pohja oli jo valmiina ja se oli antiikin kulttuuri. Tuo kulttuuri oli alkanut taantua, mutta oli kuitenkin vielä muistissa. Sen säilymiselle olivat keskiajan luostarit tärkeitä, ja munkit suorittivat kulttuurin levittämistä. Kaarle itse ihaili monia antiikin tapoja ja otti esimerkkiä niistä. Hän muun muassa kutsui ystäviä, sukulaisia ja muita vieraita kylpyläänsä ja keskusteli siellä heidän kanssaan tärkeistäkin asioista. Myös rakennuskulttuurissa Kaarle seuraili Rooman tapoja ja pani alulle 800-luvun ajan vallinneen karolingisen arkkitehtuurin tyylisuunnan[15].
Kaarle käytti valistuneita, oppineita henkilöitä hyväkseen valtakuntansa kehittämisessä ja koossapitämisessä. Kaarle oli taitava puhuja ja neuvottelija, hän osasi ilmaista mielipiteensä selkeästi ja pystyi reagoimaan nopeasti vastapuolen toimiin. Vaikka hän oppikin vasta myöhemmällä iällä välttävän kirjoitustaidon, hän oli kuitenkin kielellisesti lahjakas.

Einhard ja Alcuin

Tärkeimmät Kaarlen hovin oppineista olivat frankkilainen Einhard ja anglosaksinen munkki Alcuin. He osaltaan toimivat Kaarlen oppi-isinä. Ilman heitä olisi suuri osa antiikin ajan tietämyksestä (erityisesti matemaattiset opit) jäänyt pimentoon nykypolvilta.
Mestari Einhard kuului Kaarlen luotetuimpiin neuvonantajiin, ja oli hän oli huomattavan lahjakas matematiikan ja arkkitehtuurin alalla. Hän vastasi hallituskaupunki Aachenin tuomiokirkon sekä Aachenin ja Ingelheimin palatsien suunnittelusta, sekä toimi diplomaattisissa tehtävissä. Hänen tärkein työnsä on Kaarle Suuren elämäntyöstä kertova Vita Caroli Magni ("Kaarle Suuren elämä"). Sitä pidetään koko keskiajan jakson parhaana elämäkertakirjoituksena. Suurin osa Kaarle Suurta koskevista tiedoista on juuri Einhardin kirjoittamia. Hänen käsialaansa ovat myös Annales Empirium Carlovingi ("Karolingien Keisarikunnan Vuosikirjat").
Kaarlen elämäkerran Vita Caroli Magni kirjoitti hänen kirjurinsa Einhard, joka tietoisesti jäljitteli roomalaisen Suetoniuksen tyyliä ns. karolingisen renessanssin hengessä.[16]
Munkki Alcuin puolestaan kehitti roomalaisen kirjaimiston paremmin matemaattisiin tarkoituksiin sopivaksi. Myös hän oli lahjakas arkkitehti ja diplomaatti. Alcuin toimi Kaarlen palatsikoulun johtajana Aachenissa ja kirjoitti oppikirjoja aikana, jolloin opillinen sivistys Euroopassa oli vasta aluillaan.
Rolandin laulu
Kaarle Suurella on keskeinen osa Ranskan kansalliseepoksessa Rolandin laulussa. Teos kertoo Kaarle Suuren suurvasallista, Bretagnen kreivistä Rolandista, joka kaatui Roncevaux´n taistelussa saraseenien väijytykseen[17]. Eräs Kaarlen kreiveistä, Ganelon nimeltään, petti hänet.
Juoni
Kun Kaarle joukkoineen oli palaamassa menestyksekkäältä Espanjan retkeltään, hyökkäsivät saraseenit jälkijoukon ja sitä johtaneen Rolandin kimppuun. Roland miehineen taisteli urheasti ylivoimaista vihollista vastaan, suostuen liian myöhään puhaltamaan Olifant-nimiseen norsunluiseen torveensa kutsuakseen kuninkaansa auttamaan häntä. Roland sai surmansa, mutta Kaarle kosti runoelmassa parhaan sankarinsa kuoleman raskaasti ja petollinen Ganelon sai osansa kostosta.
Kaarle Suuren merkitys

Kaarle Suuren valtakunnasta muodostuivat myöhemmin suuret kansallisvaltiot Ranska, Saksa ja Italia. Kaarle Suuren vaikutus länsimaiseen sivistykseen oli merkittävä. Ilman häntä Keski-Eurooppa olisi mitä ilmeisimmin vetänyt puoleensa voimakkaita ja sotaisia kansoja idästä. Lähin valtiollinen uhka oli Itä-Rooma. Ilman Kaarle Suurta katolisen kirkon ja paavin merkitys olisi voinut jäädä varsin vähäiseksi.
Länsimaisen oikeuskäytännön pohjana on ns. roomalainen oikeus, joka on välittynyt nykyaikaan saakka Kaarle Suuren hallinnon ansiosta. Tuon oikeuskäsityksen luomat normit yhdistävät nykyisiäkin Euroopan valtioita.
Universaalimonarkian ajatus
Keisarin arvonimi ja ajatus kaikki länsimaiden kristityt yhdistävästä universaalimonarkiasta kesti pitkään Kaarle Suuren jälkeen.  Erityisesti universaalimonarkiaa yritettiin toteuttaa sydänkeskiajalla Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa sekä 1500- ja 1600-luvuilla, jolloin Espanjaa ja Itävaltaa hallitsevat Habsburgit pyrkivät yhdistämään Euroopan.  Universaalimonarkian ajatus haudattiin lopullisesti vasta ensimmäisessä maailmansodassa.
Katso myös
Frankkien valtakunta
karolinginen renessanssi
Karlspreis, Aachenin kaupungin myöntämä eurooppalainen palkinto
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Carl Grimberg| title = Kansojen historia| publisher = WSOY| year = 1956–59}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Frankkien kuninkaat
Luokka:Keskiajan henkilöt
Luokka:Vuonna 742 syntyneet
Luokka:Vuonna 814 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Pyhimykset


Coca-Cola on The Coca-Cola Companyn valmistama hiilihapotettu kolanmakuinen virvoitusjuoma. Coca-Cola on maailman myydyin virvoitusjuoma ja maailman kuudenneksi arvokkain brändi.[1]
Coca-Colaa on myyty Yhdysvalloissa vuodesta 1886 lähtien. Sen kehitti atlantalainen farmaseutti John Pemberton lääkkeen kaltaiseksi piristeeksi. Coca-Cola sai Yhdysvaltain kansallisjuoman aseman 1900-luvun alussa, ja vuosisadan aikana se levittäytyi yhdysvaltalaisten sotilaiden myötävaikutuksella joka puolille maailmaa. Nykyisin sitä saa melkein jokaisesta maailman maasta, Pohjois-Koreaa ja Kuubaa lukuun ottamatta.
Coca-Colan tarkka resepti on salaisuus. Juoma on saanut nimensä siinä alun perin olleista kokapensaan lehdistä ja kolapähkinästä. Juoma sisältää kofeiinia.
Koostumus
Coca-Colassa on sokeria   kohti.[2] Coca-Colaan käytettiin vuoteen 1903 asti tuoreita kokalehtiä, ja lasillinen Coca-Colaa sisälsi siihen aikaan vielä täysin laillista kokaiinia.[3] Toinen Coca-Colan alkuperäisreseptissä käytetty raaka-aine oli kolapähkinä, joka sisältää runsaasti kofeiinia. Coca-Colan varsinainen valmistuskaava on edelleen erittäin suojeltu salaisuus. Erityisesti tämä koskee Merchandise 7X -nimellä kutsuttua ainesosaa.[4]
Historia
Varhaisvaiheet
Coca-Colan kehitti vuonna 1886 atlantalainen farmaseutti John Pemberton. Hän oli kehittänyt ensin Ranskalainen viinikoka -nimisen juoman, jossa oli viiniä, eteläamerikkalaisesta kokapensaasta saatua kokauutetta sekä kolakasvin pähkinöistä saatua uutetta. Kun alkoholi kiellettiin piirikunnassa kesällä 1886, Pemberton korvasi juomassaan viinin sokerilla ja soodavedellä. Juomaa toimitettiin apteekkeihin siirappina, johon myyntipaikassa lisättiin soodavesi. Pembertonin liikekumppani Frank Robinson keksi nimetä juoman Coca-Colaksi sen pääainesosien mukaan ja loi sille kursiivikirjoitusta käyttäen omaperäisen logon vuonna 1887.[5]
Frank Robinson alkoi valmistaa ja markkinoida Coca-Colaa, ja Pemberton siirtyi taka-alalle. Juomaa markkinoitiin virkistävänä ja monenlaiset hermovaivat kuten päänsäryn, hermosäryn, hysterian ja melankolian parantavana juomana. Coca-Colasta tuli nopeasti suosittua Atlantassa.[6]
Coca-Colan nimestä ja valmistusoikeuksista syntyi kiistaa vuonna 1887, ja seuraavana vuonna juomasta oli tarjolla jo kolme kilpailevaa versiota. Patenttilääkkeiden valmistaja Asa Candler lyöttäytyi yhteen Robinsonin kanssa, osti muut osapuolet ulos ja onnistui myös vakuuttamaan kaikki siitä, että hänen versionsa juomasta oli aidoin.[7]
Nousu suursuosioon Yhdysvalloissa

Coca-Colan myynti kasvoi nopeasti, joten Candler luopui muista patenttilääkkeistään ja keskittyi Coca-Colaan. Hän lisäsi mainontaa, palkkasi kiertäviä kauppamiehiä ja houkutteli uusia asiakkaita ilmaislipuilla. Vuoden 1895 lopulla Coca-Cola oli myynnissä kaikissa Yhdysvaltain osavaltioissa, ja sitä myytiin vuodessa jo yli . Apteekkarit maksoivat Coca-Cola-siirapista yhden sentin ja myivät yhden juoman asiakkaalle viidellä sentillä. Coca-Cola Company pystyi valmistamaan siirappia kolmella neljäsosasentillä juomaa kohti, joten kaikki tekivät juomasta hyvin voittoa.[8]
Vuoden 1895 jälkeen Coca-Colan markkinoinnissa alettiin painottaa juoman virkistävyyttä sen parantavien vaikutusten sijaan, jotta juoman käyttäjäkunta laajenisi. Coca-Colaa alettiin myydä pulloissa vuonna 1899, mikä laajensi huomattavasti sen markkinoita. Tunnusomainen Coca-Cola pullo otettiin käyttöön vuonna 1916.[9]
Vuonna 1911 oikeusjutun seurauksena Coca-Colan kofeiinimäärä laskettiin puoleen ja juoman mainoksissa ei enää käytetty lapsia. Vuonna 1931 Coca-Cola alkoi käyttää mainonnassaan punavalkoista joulupukkia, jonka ulkoasua yhtiö ei itse ollut keksinyt, kuten usein on luultu.[10]
Coca-Colan myynti jatkoi kasvuaan 1930-luvun laman aikanakin. Samalla se sai varteenotettavan kilpailijan Pepsi-Colasta, joka myi omaa kolajuomaansa samalla hinnalla kuin Coca-Cola mutta tuplasti suuremmissa pulloissa. Kilpailusta huolimatta Coca-Cola oli 1930-luvun lopulla jo kansallinen instituutio, sitä joivat kaikki yhteiskuntaluokat, ja se vastasi lähes puolesta kaikkien poreilevien virvoitusjuomien myynnistä Yhdysvalloissa.[11]
Leviäminen maailmalle
Coca-Cola levisi koko maailmaan 1900-luvun kuluessa, kun Yhdysvalloista tuli supervalta. Kun Yhdysvallat lähetti sotilaitaan maailmalle toiseen maailmansotaan, Coca-Cola toimitti heille juomaansa valtavia määriä. Sodan aikana Coca-Cola Companyn työntekijät perustivat eri puolille maailmaa yhteensä  pullottamoa ja jakelivat yli  juomaa. Coca-Colaa saivat maistaakseen myös paikalliset siviilit, ja näin juomasta tuli suosittua kaikkialla. Sodan loputtua Coca-Colan tuotanto jatkui Yhdysvaltain ulkopuolella sodanaikaisissa pullottamoissa, kunnes pullotus siirtyi kolmen vuoden jälkeen siviilimaailmaan.[12]
Kylmän sodan aikana Coca-Colasta tuli paitsi Yhdysvaltain, myös länsimaisten arvojen symboli. Siitä syystä etenkin kommunistit niin kommunistimaissa kuin länsimaissakin halveksuivat juomaa. Esimerkiksi Ranskassa Coca-Colaa vastustettiin, sillä sen pelättiin uhkaavan maan omaa juomateollisuutta. Coca-Cola Company suunnitteli toiminnan aloittamista Neuvostoliitossakin, mutta luopui suunnitelmasta, sillä kaikki voitot olisivat menneet Yhdysvaltain viholliselle. Pepsi sen sijaan alkoi toimia myös Neuvostoliitossa. Kommunistihallintojen luhistuttua Coca-Colan suosio kuitenkin ohitti Pepsin maissa, joissa Pepsi oli opittu yhdistämään vanhaan hallintoon.[13]
Lähi-idässä Coca-Cola tasapainotteli arabimarkkinoiden ja Israelin markkinoiden välillä. Se valitsi lopulta juutalaisjärjestöjen painostuksesta Israelin markkinat, minkä seurauksena arabimaat alkoivat boikotoida Coca-Colaa vuonna 1968. Pepsi sen sijaan valitsi arabimarkkinat Israelin sijaan. Coca-Cola pystyi palaamaan arabimarkkinoille 1980-luvun lopulla. Juoman myyntiä muslimimaissa on senkin jälkeen kuitenkin haitannut sen yhdistyminen Yhdysvaltoihin.[14]
Vuonna 1985 Coca-Cola Company muutti Coca-Colan makeammaksi ja enemmän Pepsiä muistuttavaksi ja kutsui uutta juomaa nimellä ”New Coke”. Kuluttajat kuitenkin kaihtoivat sitä, joten yhtiö joutui heti palauttamaan alkuperäisen juoman markkinoille nimellä Coca Cola Classic.[15]
Coca-Cola on nykyisin maailman myydyin virvoitusjuoma ja maailman kolmanneksi arvokkain brändi.[16] Coca-Colaa myydään kaikissa maailman valtioissa Kuubaa ja Pohjois-Koreaa lukuun ottamatta.[17]
Suomessa

Helsingin keskustan Stockmannilta Coca-Colaa sai tiettävästi jo vuonna 1936 Soodalähde-kahvilasta, mutta näkyvästi Coca-Cola rantautui Suomeen vasta vuonna 1952 Helsingin olympiakisojen aikaan, kun The Coca-Cola Company lahjoitti  Sotainvalidien Veljesliitolle ja olympiakisojen järjestäjille. Ennen olympialaisia harva suomalainen oli maistanut Coca-Colaa. Coca-Colan valmistus alkoi Suomessa vuonna 1958. Nykyään Coca-Colan tuotteita Suomessa valmistaa ja myy Sinebrychoff.[18]
Tavaramerkit
Coca-Cola on The Coca-Cola Companyn vuonna 1893 rekisteröimä tavaramerkki. Nimityksen Coke Coca-Cola Company on myös rekisteröinyt. Coca-Cola on lisäksi rekisteröinyt tavaramerkikseen ruotsalaista sukujuurta olleen Earl R. Deanin suunnitteleman, englanninkielisellä nimellä contour bottle tunnetun pullonmuodon vuonna 1915.[19]
Brändi
Interbrand arvioi Coca-Colan brändiarvoksi 78 miljardia dollaria vuonna 2015.[16] Esimerkiksi vuonna 2008 Coca-Cola lanseerasi yli 700 tuotetta niissä 200 maassa, joissa se on läsnä.[20] Coca-Cola on arvioitu maailman arvokkaimmaksi tavaramerkiksi.
Tuotteita
Tavallisen Coca-Colan lisäksi juomasta on olemassa muunnelmia, joista useimpia myydään vain muutamassa maassa. Suomessa saatavilla vuonna 2017 ovat Coca-Cola, Coca-Cola Zero Sugar, Coca-Cola Light ja Coca-Cola Vanilla[21].

Coca-Cola Zero
Coca-Cola Zero Sugar
Coca-Cola Light eli Diet Coke
Caffeine-Free Coca-Cola
Coca-Cola Cherry
New Coke
Coca-Cola with Lemon
Coca-Cola Vanilla

Coca-Cola with Lime
Coca-Cola Raspberry
Coca-Cola Black Cherry Vanilla
Coca-Cola Blāk
Coca-Cola Citra
Coca-Cola Orange
Coca-Cola Life
Coca-Cola Ginger

Coca-Colan pakkauskoot, materiaalit sekä palautuspantit 2015 Suomessa

Muualla maailmassa Coca-Colan pakkauskokoja on 0,10 litrasta aina 3,0 litraan.
Kritiikkiä
Intiassa Coca-Colaa vastaan on boikotoitu muutamia kertoja vastalauseena yhtiön huonon hygienian ja ympäristövaikutusten takia.[22]
On julkaistu tutkimustietoon perustuvia dokumentteja siitä, että monikansalliset yritysjätit Coca-Cola ja samoin Nestlé pumppaavat kuiviin lähteitä, joiden vesi kuuluisi paikallisille ihmisille, mutta joilta yritykset ovat riistäneet mahdollisuudet saada enää käyttöön puhdasta vettä. Vakuuttavan ja informatiivisen kuvauksen näiden yritysten aikaansaamista globaaleista riskeistä ja niiden häikäilemättömästä voitontavoittelusta seuranneista ihmisoikeusongelmista antaa esimerkiksi maailmanlaajuisesti palkittu vuoden 2008 dokumenttielokuva Flow: For Love of Water.[23][24][25]
Riippumaton Center for Science and Environment -tutkimuslaitos (CSE) testasi vuonna 2003 intialaiset pullovedet ja virvoitusjuomat. Yhtä (Evian) lukuun ottamatta kaikki sisälsivät jäämiä maanviljelyksessä käytettävistä torjunta-aineista. Juomissa oli muun muassa DDT:tä ja lindaania, molemmat erittäin voimakkaita orgaanisia klooriyhdisteitä. Intialainen Pepsi ja Coca-Cola sisälsivät tutkimuksen mukaan torjunta-aineita noin 0,02 mg litraa kohti, mikä ylittää EU-suositukset 20-kertaisesti. Länsimaissa tutkituista virvoitusjuomista tai pullovesistä torjunta-aineita ei löydy.[26]
Coca-Colan hampaita kellastuttava vaikutus on tieteellisesti todistettu ilmiö,[27] joka johtuu hammaskiillettä tuhoavasta fosforihaposta. Sama pätee kuitenkin myös muihin virvoitusjuomiin. Coca-Colan pH-arvo on 2,56, eli hyvin hapan.
Yhdysvaltain hammaslääkäreiden tutkimuksessa osoitettiin, että jo 3–5 vuoden kevytkolan nauttiminen aiheuttaa vakavan eroosion hampaissa. [28]
Yhdysvalloissa toimiva kuluttajansuojajärjestö The Center for Science in the Public Interest CSPI on nostanut oikeuskanteen Coca-Cola Companya vastaan. Kuluttajajärjestö syyttää Coca-Cola Companya harhaanjohtavasta markkinoinnista. Kanteessa on mukana myös joukko yksittäisiä kuluttajia. Kannetta haettiin käsittelyyn jo vuonna 2009, mutta ryhmäkanteena se hyväksyttiin virallisesti yhdysvaltalaisessa tuomioistumessa vuonna 2013.[29] Syytteet koskevat Coca-Cola Companyn suosittua Vitaminwater-terveysjuomaa. Kuluttajasuojajärjestön mukaan Coca-Cola Company on markkinoinut tuotetta virheellisesti ja harhaanjohtavasti erilaisilla terveyshyödyillä vaikka todellisuudessa juoma on virvoitusjuomien kaltainen, runsaasti sokeria sisältävä ja siten terveydelle haitallinen. Coca-Cola Company on mainostanut vitamiinivesiä muun muassa silmäsairauksia ehkäisevinä sekä nivelten terveyttä ja immuunijärjestelmän toimintaa edistävinä.[29]
Coca-Cola Companya on syytetty myös tehtaiden ammattiyhdistysaktiivien huonosta kohtelusta kehitysmaissa.[30] Yhtiötä on syytetty muun muassa kahdeksan ay-aktivistin tappamisesta Kolumbiassa vuosina 1989–2003. Myös yhtiön tehtailla Turkissa ja Indonesiassa ay-aktivisteja on peloteltu. Sen sijaan Nicaraguassa työntekijöiden järjestäytyminen on kielletty. Yhtiö on vastannut useaan otteeseen näihin liittyviin syytöksiin ja myös toiminnallaan pyrkinyt osoittamaan syytökset perusteettomiksi.[31] Monet ihmisoikeusjärjestöt ovatkin järjestäneet kolajuoman vastaisia kampanjoita.[32]
Galleria

Coca-Colan vanha lehtimainos englanniksi.
Jouluaiheinen Coca-Cola -rekka.
Lähikuva Coca-Colan hiilidioksidikuplista.
Coca-Colan pullotustehdas Kanadassa vuonna 1941.

Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Smith, Daniel| title = Pääsy kielletty!: 100 maailman salaisinta kohdetta| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2013| isbn = 978-951-31-7343-2| pages = 55-56}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Standage, Tom| title = Kuusi lasillista historiaa| others = Translated by Jaana Iso-Markku| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2006| version = Engl. alkuperäisteos: A History of World in 6 Glasses| isbn = 951-37-4687-9}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (kansainvälinen portaali)

Luokka:Coca-Cola
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mihin Suomessa perustettiin ensimmäinen lasin valmistus tehdas?


Tukholman historia käsittää Tukholman kaupungin historian sen perustamisesta 1250-luvulla nykypäivään asti.
Keskiaika

Perimätiedon mukaan Tukholman perusti Birger-jaarli, joka halusi estää vihollisten pääsyn Itämereltä Mälarenin järvelle. Ensimmäiset rakennukset Tukholmassa olivatkin linnoituksia, joiden tarkoituksena oli rajoittaa liikennettä näiden vesistöjen välillä. Tukholma mainitaan historiallisissa dokumenteissa vuonna 1252 ja samoihin aikoihin se sai myös kaupunkioikeudet. Kuningas Valdemar Birgerinpoika solmi Hansaliiton kanssa kauppasopimuksen Tukholmassa. Arkeologiset kaivaukset osoittavat, että Tukholmassa oli asutusta jo 1000-luvulla. 1100-luvulla nykyisen kuninkaallisen linnan mäelle rakennettiin linnoitus. 1270-luvulla fransiskaanit perustivat luostarin nykyiselle Riddarholmenille.
[1]
1300-luvulla Tukholmasta oli tullut alueen tärkein kaupunki, ja sen suojaksi rakennettiin tuolloin muurit. Tukholman kautta vietiin etupäässä rautaa Bergslagenista Saksaan. Aluksi Tukholma sijaitsi vain Stadsholmenin saarella, joka kahden muun pienemmän saaren kanssa tunnetaan nykyään nimellä "Vanha kaupunki", ruots. Gamla Stan. Stadsholmenin nykyinen pinta-ala on kaksinkertainen  alkuperäiseen saareen verrattuna.
1400-luvulla Tukholmassa asui noin 5000 ihmistä, joista suuri osa oli saksalaisia kauppiaita. [2] Saksalaisten asemasta kaupungissa kertoo se, että puolet kaupungin kuusihenkisestä raadista tuli olla saksalaisia.   Tukholma mainitaan Ruotsin pääkaupunkina virallisissa asiakirjoissa vuonna 1436.
1430-luvulta lähtien osassa Ruotsia alkoi esiintyä pyrkimyksiä irtautua Kalmarin unionista. 10. lokakuuta vuonna 1471 Sten Sture vanhemman johtamat ruotsalaiset kukistivat tanskalaiset ja näiden ruotsalaiset liittolaiset Brunkebergin taistelussa Tukholman ulkopuolella.
Uusi aika

Kun Sten Sture kuoli vuonna 1520, Kalmarin unionin kuningas Kristian II yritti saada Ruotsin takaisin valtaansa. Kristian valtasi Tukholman ja yritti tukahduttaa  vastarinnan ruotsalaisten keskuudessa Tukholman verilöylyllä. Syntyi laaja kapinaliike, ja juhannuksena 1522 Kustaa Vaasa valtasi Tukholman. Kustaa Vaasan aikana Tukholman asema maan pääkaupunkina vahvistui ja sen rooli kaupankäynnin keskuspaikkana kasvoi.
1600-luvulla kaupunki kasvoi Stadsholmenin ulkopuolella oleville alueille, joita kutsuttiin malmeiksi: Östermalm, Södermalm, Norrmalm. Ruotsin suurvalta-ajalla rikkaat aateliset, jotka eivät halunneet asua epähygieenisessä ja ahtaassa kaupungissa, rakennuttivat palatsinsa juuri kaupungin ulkopuolelle. Kaupungin asukasluku kasvoi räjähdysmäisesti 1610-luvun 10000 asukkaasta 60000 asukkaaseen 1660-luvulla. Tukholmasta tuli lyhyen ajan sisällä kansainvälinen metropoli.[3]

Vuonna 1697 Tukholman vanha linna, Tre Kronor, paloi maan tasalle. Linnan jälleenrakennus aloitettiin heti palon jälkeen. Vanhan linnan tilalle valmistui Nicodemus Tessin nuoremman suunnittelema kuninkaanlinna vuonna 1754.
Ruotsin suurvalta-ajan lopulla kaupungin väkiluvun kasvu pysähtyi. 1600-luvun lopun huonot sadot ja 1710 kaupunkiin iskenyt rutto rasittivat kaupungissa asuvia entisestään. Vasta 1720-luvulla kaupungin taloudellinen kasvu lähti taas vauhtiin. Väkiluku oli vielä vuonna 1800 vain noin 75000.
1800-luku
1800-luvun alun aikana Tukholman menetti asemansa maan tärkeimpänä vientikeskuksena Göteborgille. Samoin Norrköpingistä tuli lyhyeksi aikaa maan suurin teollisuuskeskus. Teollistumisen myötä Tukholma sai kuitenkin takaisin asemansa maan tärkeimpänä teollisuuskaupunkina 1870-luvun aikana. 1800-luvun lopun aikana kaupungin väkiluku kasvoi ennennäkemättömän paljon. 35 vuoden aikana väkiluku nousi 300000 henkilöön.  [4] Kaupungin laajetessa otettiin käyttöön uusi asemakaava, jonka inspiraationa oli ollut suorista ja leveistä kaduistaan tunnettu Pariisin asemakaava.
1900-luku

1900-luvun alussa Tukholman asutus alkoi levitä kaupungin tullimuurien ulkopuolelle. Kaupungin laajetessa siihen liitettiin useita lähistön pitäjistä.[5] Vuonna 1903 aloitettiin kaupungin raitiotieverkon sähköistäminen ja ensimmäiset sähkökäyttöiset raitiovaunut otettiin käyttöön vuoden 1904 helmikuussa.[6] Vuonna 1936 otettiin käyttöön Bromman lentoasema, joka oli kaupungin ensimmäinen lentoasema. 1950- ja 60-lukujen noususuhdanteen aikana toteutettiin Norrmalmin uudelleenjärjestely, jossa monet Tukholman keskustan vanhat asuin- ja liikerakennukset purettiin ja niiden tilalle rakennettiin uusi uudenaikainen keskusta, niin sanottu Stockholms City.
1. lokakuuta 1950 otettiin käyttöön Slussenin ja Bandhagenin välillä Tukholman maanalainen Tunnelbanan, joka nykyäänkin on pääosin tuolloisen vasemmanpuoleisen liikenteen mukaisesti rakennettu.[7] Oikeanpuoleinen liikenne otettiin Ruotsissa käyttöön syyskuussa 1967.[8] Uudistuksen yhteydessä raitiovaunuliikenne hävisi Tukholman kaduilta.
Asutus levisi 50-luvulla maanalaisen varrelle rakennettuihin ABC-lähiöihin, joista Vällingby oli ensimmäinen. 1960- ja 70-luvuilla aloitettiin niin sanottu miljoonaohjelma, jonka aikana Tukholman lähelle rakennettiin useita uusia lähiöitä. Tukholman keskustan uudelleenrakennuksen alta väestöä muutti pois kaupungin keskustasta uusiin lähiöihin.[5] Tukholman kaupungin asukasluku oli korkeimmillaan 810000, vuonna 1961. Tämän jälkeen asukasluku on laskenut hieman, samalla kun Tukholman naapurikuntien asukkaiden määrä on noussut.[9]
Lähteet

*


Pokémon () on japanilainen tuotesarja. Se sai alkunsa Satoshi Tajirin kehittämästä, vuonna 1996 Nintendon Game Boy:lle julkaistusta videoroolipelistä. Sana ”Pokémon” on lyhenne sanoista ”pocket monsters”, ”taskuhirviöt”. Peleissä on satoja erilaisia Pokémon-hahmoja ja tavoitteena on kerätä jokainen niistä ja kouluttaa hahmoista hyvä tiimi. Tuotesarjaan kuuluu videopelien lisäksi keräilykorttipeli, anime, manga ja lukuisia muita tuotteita. Tunnetuin Pokémon-hahmo on sarjan maskotti, keltainen sähköhiiriolento Pikachu.[1]
Brändiä hallitsee ja lisensoi The Pokemon Company, josta Nintendo omistaa 32 %.[2]
Nimi "Pokémon" ja hahmojen nimet yms. ovat Nintendon tavaramerkkejä.[3]
Pokémon on toiseksi menestynein videopeliin perustuva tuotesarja. Suositumpi on ainoastaan Mario-pelisarja, joka sekin on Nintendon tuotteita. Pokémon-anime oli japanilaisen animaation ensimmäinen maailmanlaajuista valtavirran suosiota saavuttanut sarja, joka avasi ovet animen ja mangan Japanin ulkopuoliselle suosiolle. Vuonna 1999 Pokémon-pelejä myytiin seitsemässäkymmenessä maassa, televisiosarjaa näytettiin kuudessakymmenessäyhdessä maassa, elokuvia oli näytetty neljässäkymmenessäneljässä maassa ja korttipeli oli käännetty kahdeksalle kielelle. Vuonna 2003 tuotesarjan arvoksi arvioitiin 15 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Pokémon toimi alkusysäyksenä Cool Japan -liikkeelle.[1]
Videopelit

Tuotesarjaan kuuluva pelisarja on Game Freakin ja Creatures, Inc.:n kehittämä ja Nintendon julkaisema roolipelisarja.
Heinäkuussa 2016 älypuhelimille julkaistiin lisättyä todellisuutta ja paikkatietoa hyödyntävä Pokémon Go, josta tuli nopeasti suosittu ympäri maailman. Pelissä pyydystetään virtuaalisia Pokémoneja oikeassa maailmassa matkapuhelimen kameran avulla.[4]
Televisiosarja ja elokuvat

Pokémon-animetelevisiosarja kertoo nuoresta Pokémon-kouluttajasta Ash Ketchumista, hänen ensimmäisestä Pokémonistaan Pikachusta sekä heidän ja heidän ystäviensä seikkailuista ympäri Pokémon-maailmaa. Ash yrittää tulla Pokémon-mestariksi ja pysäyttää pahan Rakettiryhmän. Vuodesta 1999 lähtien sarjan pohjalta on ilmestynyt vuosittain elokuva. Ensimmäinen elokuva (Pokémon – Mewtwon vastaisku) tuotti Yhdysvalloissa 10,1 miljoonaa dollaria ensimmäisenä päivänä ja yhteensä 85 miljoonaa dollaria.[1] Sarjasta on ilmestynyt yhteensä 20 tuotantokautta, 20 elokuvaa sekä yli 30 erikoisjaksoa.
Keräilykorttipeli
Pokémon Trading Card Game eli Pokémon TCG on Pokémon-aiheinen keräilykorttipeli. TCG:n ideana on ”taistella” korttien Pokémon-hahmoilla. Korttisarjan julkaisi Wizards of the Coast vuonna 1996. Nykyisin sitä julkaisee Pokémon USA. Miltei jokaisesta Pokémonista on oma korttinsa.
Manga
Eri Pokémon-aiheisia mangasarjoja on lukuisia. Suuri osa perustuu pelisarjan peleihin, mutta myös animesarjaan, siihen liittyviin elokuviin ja keräilykorttipeleihin perustuvia sarjoja on jonkin verran. Animeen perustuvista esimerkkinä The Electric Tale of Pikachu (), joka seuraa Ash Ketchumin matkaa Kanton ja Orangesaarten alueilla. Myös täysin omaperäisiä sarjoja on julkaistu, kuten Miho Asadan Kaitou! Pokémon 7 (), joka seuraa nuoren, kaksoiselämää elävän pojan, Hiorin, elämää.
Ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja on Kosaku Anakubon käsikirjoittama ja piirtämä pelisarjaan perustuva, ja sen nimeä kantava vuosina 1996-2003 julkaistu slapstick-huumorisarja Pocket Monsters (), joka seuraa Red-nimisen kouluttajan matkaa ympäri Pokémon-maailmaa, seuranaan Pikachu ja töykeä Clefairy. Alkuperäinen sarja seuraa kolmikon seikkailuja Kanto- ja Johto-alueilla, ja sitä on seurannut toistaiseksi viisi jatko-osaa: Hoenn-alueelle sijoittuva Pocket Monsters RS (), Sinnoh-alueelle sijoittuva Pocket Monsters DP (), Johto-alueelle sijoittuva Pocket Monsters HGSS (), Unova-alueelle sijoittuva Pocket Monsters BW () ja Kalos-alueelle sijoittuva Pocket Monsters XY ().
Länsimaissa tunnetuin, ja Japanissa pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut mangasarja on peleihin vahvasti perustuva ja vuonna 1997 alkanut Pokémon Adventures. Kyseinen sarja on ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja, jota on julkaistu suomeksi.[5]
Sangatsu Manga on lisensioinut kolme Pokémon-elokuviin perustuvaa mangasovitusta: Makoto Mizobuchin Pokémon Ranger ja meren temppeli (julkaistiin tammikuussa 2016), Makoto Hijiokan Giratina ja sky warrior (maaliskuu 2016) sekä Momota Inouen Zoroark – illuusioiden mestari (toukokuu 2016).[6][7][8]
Evoluutio
Useilla Pokémoneilla on evoluutio-sarja. Evoluutioita voi olla yksi tai kaksi, kuten vaikka Poochyenalla on vain yksi evoluutio, ja Mudkipillä kaksi. Eevee-nimisellä Pokémonilla on jopa kahdeksan erilaista kehittynyttä muotoa.[9] Yleensä kehittyneen muodon nimi on samankaltainen. Esimerkiksi Bulbasaurin kehittyneet muodot ovat Ivysaur[10] ja Venusaur[11] ja Igglybuffin[12] on Jigglypuff ja Wigglytuff[13], mutta on myös paljon sellaisia evoluutioita, jossa nimi on erilainen, mutta sen sijaan ulkonäkö voi näyttää samalta, kuten Grimerilla ja Mukilla.
Kuudennesta sukupolvesta lähtien on ollut myös mega-evoluutioita, jotka mahdollistavat tiettyjen Pokémonien voimien vahvistamisen. Esimerkki mega-evoluutiokykyisestä Pokémonista on Charizard.
Hahmot

Pokémonit

Pokémon-lajeja on yli 800 seitsemässä sukupolvessa. Lajit luokitellaan myös useisiin tyyppeihin.
Kulttuurinen vaikutus

Pelin hahmoista on tullut populaarikulttuurin ikoneja, esimerkkinä maalaus Pokémon Jet-lentokoneessa.
Pokémon Go pelin julkaisun jälkeen 231 miljoonaa ihmistä otti osaa 1,1 miljardiin interaktioon Facebookissa ja Instagramissa huhtikuun aikana, joissa peli mainittiin.[14]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Galbraith, Patrick W.| title = The Otaku Encyclopedia| publisher = Kodansha International| year = 2009| version = Hakusana ”Pokémon”| id = ISBN 978-4-7700-3101-3| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit