Italia (yhdistyi 1861) on vaikuttanut syvästi Välimeren alueen ja koko Euroopan kulttuuriin. Magna Graecian kreikkalaisvallan jälkeen etruskit ja sitten Rooman valtakunta hallitsivat Italiaa vuosisatojen ajan. Italia oli keskiajalla ja renessanssissa tärkeä filosofian, tieteen ja taiteen keskus.
Nimen alkuperä
Italia on muinainen nimi eteläisen Italian maalle ja väestölle. Sen alkuperä on tuntematon, mutta se saattaa tulla latinan sanasta vitulus (yksivuotias vasikka): ”vasikoiden maa”.[1] Kolikoita, joissa oli nimi Italia, painettiin Rooman kanssa kilpailleiden eteläisten heimojen keskuudessa viimeisellä vuosisadalla eaa. Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen Italiasta tuli Apenniinien niemimaan valtioiden ja niiden merentakaisten omistusten yhteisnimitys.[2]
Muinaiset kansat
Vanhalla ajalla Italiassa asui useita eri kansoja. Monet niistä kuten latinalaiset, oskit ja volskit puhuivat toisilleen läheistä sukua olleita itaalisia kieliä. Lisäksi Etelä-Italiassa asui paljon kreikkalaisia, nykyisen Toscanan alueella etruskeja ja Pohjois-Italiassa kelttiläisiä kansoja.
Etruskit

Etruskit hallitsivat suurta osaa Italiasta ennen Rooman valtakuntaa.[3] Etruskit eivät puhuneet indoeurooppalaista kieltä ja heidän alkuperänsä on hämärän peitossa. He sulautuivat lopullisesti roomalaisiin tasavaltakaudella. Kulttuuri, joka on selvästi etruskilaista, syntyi vuoden 800 eaa. jälkeen. Etruskien sivilisaation huippukohta oli Rooman perustamisen ja kuningaskuntakauden aikoina. Etruskit eivät muodostaneet yhtenäistä valtakuntaa vaan kreikkalaistyyppisiä kaupunkivaltioita. Rooman valtakunnan viimeiset kuninkaat olivat etruskeja ja etruskit vaikuttivat Rooman kulttuuriin vahvasti. Laajentuessaan Rooma yhdisti etruskikaupungit itseensä.
Rooman valtakunta

Nousu
Myytin mukaan Rooman perustivat 753 eaa. Romulus ja Remus ja sitä hallitsi seitsemän kuningasta.[4] Perimätiedon mukaan Rooman viimeinen kuningas, Tarquinius Superbus, karkotettiin vuonna 509 eaa. ja Rooman tasavalta perustettiin. Tasavaltaa hallitsivat kaksi vaaleilla valittua konsulia, ja etupäässä patriiseista koottu senaatti muodosti yhdessä kansalaiskokouksen kanssa eräänlaisen parlamentin.
Seuraavina vuosisatoina Rooma laajensi aluettaan voittaen naapurinsa yksi toisensa jälkeen. Sotien jälkeen roomalaiset eivät yleensä pyrkineet voitettujen täydelliseen alistamiseen, vaan pakottivat heidät alisteiseen liittolaissuhteeseen. Tämä politiikka oli eräs syy Rooman menestykseen. Monet heikot etruski- ja kreikkalaiskaupungit pyysivät Roomalta suojelua mieluummin kuin kohtasivat sen sodassa. Puunilaissotien ja Karthagon häviön jälkeen Rooma hallitsi suurinta osaa läntistä Välimerta ja sen vaikutus kasvoi nopeasti myös idässä. 100-luvun eaa. loppuun mennessä Rooma oli voittanut hellenistiset valtiot Makedonian ja Syyrian ja hallitsi koko Välimerta Egyptiä lukuun ottamatta.
Keisarikunta
Rooman tasavallan instituutiot oli kehitetty kaupunkivaltiossa, eivätkä ne sopineet suuren imperiumin hallintaan. Lisäksi sekä Rooman sisällä että Rooman ja sen italialaisten liittolaisten välillä oli skismoja. Suuntaus suosi sotilaskomentajia, jotka alkoivat tavoitella yksinvaltaa. Ensimmäinen tällainen oli Sulla (k. 78 eaa.) Hänen jälkeensä tuli Julius Caesar, joka valloitettuaan Gallian (nykyisen Ranskan) voitti sisällissodassa Pompeiuksen ja tuli käytännössä yksinvaltiaaksi, mutta joutui tasavaltalaisten senaattorien murhaamaksi 44 eaa. Hänen seuraajansa Octavianus voitti senaattoripuolueen, sai tittelin Augustus ja tuli valituksi imperaattoriksi. Vaikkakin hän muodollisesti sieti tasavallan lakeja, hallitsi hän käytännössä yksinvaltiaana ja Rooman keisarikunta oli syntynyt.[5] Tämä tuli selväksi hänen seuraajansa Tiberiuksen aikana.
Keisarikunnan perustaminen toi selviä etuja provinsseille, jotka saattoivat vedota keisariin paikallisviranomaisia vastaan korruptoituneiden senaattorien sijaan. Lisäksi Rooman kansalaisuutta laajennettiin hitaasti provinsseihin ja lainkäyttö muodostui vähemmän mielivaltaiseksi. Rooman valtakuntaa laajennettiin keisariajalla vielä jonkin verran; esimerkiksi Claudius liitti Britannian 47 jaa.. Ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla sattui joitain sisällissotia (esimerkiksi neljän keisarin vuonna 69) ja kapinoita (kuten Juudean kansannousun, joka päättyi Jerusalemin valtaukseen vuonna 70 ja aloitti juutalaisten diasporan).
Rappeutuminen ja häviö
Valtakunnan sisäinen tila heikkeni hitaasti, mikä näkyi kriiseinä kolmannella vuosisadalla, jolloin talousvaikeudet, barbaarien hyökkäykset ja sisällissodat johtivat lähes valtakunnan hajoamiseen. Sen pelastivat Diocletianus (284–305) ja Konstantinus (306–337), joka siirsi pääkaupungin Byzantiumiin vaihtaen sen nimen Konstantinopoliksi, ja pani näin alulle valtakunnan jaon läntiseen ja itäiseen osaan. Konstantinus lopetti myös kristinuskon vastustamisen. Kristinuskosta tuli valtionuskonto Theodosius I:n aikana vuonna 380. Suuret kansainvaellukset mursivat Länsi-Rooman puolustuksen, ja vandaalit ja gootit hävittivät valtakunnan lopullisesti 400-luvulla.
Keskiaika
Gootit, Bysantti ja langobardit

Visigootit valloittivat Italian 400-luvulla ja Alarik ryösti Roomaa 410. Vuosisadan loppuun mennessä niemimaa oli suurimmaksi osaksi ostrogoottien hallinnassa, ja Odovakar erotti vuonna 476 Länsi-Rooman viimeisen keisarin, Romulus Augustuksen. Vuonna 493 Teoderik Suuri kukisti Odovakarin ja tuli ostrogoottien kuninkaaksi. Hänen valtakuntansa pääkaupunki oli Ravenna. Bysantti eli Itä-Rooma hyökkäsi Italiaan 500-luvun alkupuolella ja keisari Justinianus I:n kenraalit Belisarius ja Narses valloittivat ostrogoottien kuningaskunnan vuosien sodan jälkeen 552. Nämä goottisodat tuhosivat suurimman osan säilyneestä kaupunkikulttuurista. Bysantin armeijoiden poistuminen antoi toiselle germaaniheimolle, langobardeille, mahdollisuuden valloittaa suuren osan niemimaasta. Bysantin haltuun jäänyt Ravennan eksarkaatti keskittyi Ravennan ympärille.[6]
Katolisen kirkon nousu
Kirkko ja etenkin Rooman piispa, paavi, on ollut tärkeässä poliittisessa roolissa sitten Konstantinuksen, joka pyrki liittämään instituution keisarihallintoon. Länsi-Rooman hajoamisen jälkeisessä epävakaassa tilanteessa kirkko oli usein ainoa vakaa instituutio ja ainoa opin lähde. Jopa barbaarit olivat riippuvaisia kirkosta hallitessaan valloitusmaitaan. Lisäksi katolisilla luostarijärjestöillä, kuten benediktiineillä, oli suuri rooli sekä ajan talouselämässä että klassisen kulttuurin säilyttäjinä.
Langobardien maahantulon jälkeen paavit olivat nimellisesti itäisen keisarin alaisia, mutta saivat Konstantinopolista vain vähän tukea ja alkoivat rakentaa itsenäistä valtiota suojatakseen Roomaa langobardihyökkäyksiltä. 700-luvun lopulla paavit tavoittelivat itsenäisyyttä ja löysivät tien siihen liittoutumalla frankkien karolingidynastian kanssa: karolingit tarvitsivat legitimaation vallankaappaamiseen merovingeiltä, kun taas paavit tarvitsivat sotilaallista tukea langobardeja vastaan. Vuonna 751 langobardit valtasivat Ravennan, ja Bysantin läsnäolo keskisessä Italiassa päättyi (jotkut rannikkokaupungit ja alueet Etelä-Italiassa säilyivät Bysantilla 1000-luvulle saakka). Paavit kääntyivät frankkien puoleen, jotka vuonna 756 voittivat langobardit ja luovuttivat paaville vallan keskiseen Italiaan, perustaen siten Kirkkovaltion. Loput Italiasta oli kuitenkin langobardien tai Bysantin hallussa.
Pyhä roomalainen keisarikunta

Vuonna 774, paavin kutsun jälkeen, frankit kukistivat langobardit ja ottivat heidän valtakuntansa kruunun. Paavi kruunasi heidän johtajansa Kaarle Suuren 25. joulukuuta 800 Roomassa keisariksi. Tämä aiheutti Frankkien valtakunnan ja Bysantin välille kiistan oikeudesta Rooman nimeen. Vuonna 812 Bysantti myöntyi tunnustamaan roomalaisen keisarikunnan vastineeksi Italian omistustensa takaamisesta. Keisarin valta ei kuitenkaan kunnolla ylettynyt niemimaan eteläosiin, jonka kaksi langobardiherttuakuntaa Spoleto ja Benevento hyväksyivät Kaarle Suuren vallan vain nimellisesti. Beneventon valloittaminen olisi tarkoittanut paavin alueiden täyttä ympäröimistä keisarin alueilla, ja Kaarle Suuri luultavasti ajatteli, ettei se ollut suhteiden kannalta hyväksi. Kreikkalais-latinalaiset rannikkokaupungit, kuten Napoli Tyrrhenanmerellä ja Venetsia Adrianmerellä tulivat yhä riippumattomimmiksi Bysantista.
Kaarle Suuri sai paavin vallanlaajentamispyrkimykset tyrehdytettyä, ja hänen aikansa merkitsi tasapainoisuutta Italiassa, vaikka olikin ei-italialaisten intressien leimaama. Kuilu itäiseen ja läntisen kristikuntaan jatkoi kasvamistaan. Pyhä Leo III oli ensimmäinen paavi joka päiväsi bullansa Kaarle Suuren valtakauden eikä Bysantin keisarien mukaisesti. 800-luvun alkuun mennessä kolme vuosisataa aiemmin alkanut prosessi, jossa Italia erosi Bysantista ja kytkeytyi Länsi-Eurooppaan, oli tullut suurin piirtein valmiiksi. Sisilia, Calabria, Apulia ja eräät merenkulkukaupungit olivat tärkeimpiä poikkeuksia. Kaarle Suuren kuoleman (814) jälkeen keisarikunta hajosi heikkojen seuraajien aikana nopeasti. Keisarin karisman luoma tasapainotila särkyi. Kriisiä pahensivat ulkoiset tekijät, kuten saraseenien hyökkäykset ja merenkulkutasavaltojen voimistuminen.
Kaarle Suuren poika Ludvig Hurskas kuoli 840. Verdunin sopimus jakoi keisarikunnan 843. Ludvigin vanhin henkiin jäänyt poika Lothar I tuli keisariksi ja valtakunnan keskisen osan hallitsijaksi. Hänen kolme poikaansa vastaavasti jakoivat tämän valtakunnan keskenään, ja pohjoisesta Italiasta tuli Italian kuningaskunta Ludvig II:n alaisuudessa 839. Islaminuskoiset arabit valloittivat Sisilian 827, jota hallitsivat vuoteen 1053. Vuonna 846 arabit hyökkäsivät Roomaan ja ryöstivät Pyhän Pietarin basilikan vieden sieltä kaiken kullan ja hopean. Tämän johdosta Leo IV aloitti Vatikaanin muurin rakentamisen, joka valmistui 853. Vuonna 951 Italian ja Saksan kruunut yhdistettiin. Uuden valtakunnan hallitsija Otto I Suuri esitti, että unioni palauttaisi Kaarle Suuren valtakunnan ja sai keisarin tittelin 962. Näinä sekasorron aikoina myös paavi-instituution arvovalta oli vähentynyt (katso esimerkiksi pornokratia).
Keskiajan loppu

Barbaarien hyökkäykset ja goottilaissodat hävittivät suuren osan Italian kaupunkikulttuuria. Se ei kadonnut täysin, mutta oli paljon vaatimattomampaa kuin roomalaisaikana. Sodat, kadot ja sairaudet olivat myös romahduttaneet Italian väkiluvun. 700–800-luvuilla jotkut Amalfin ja Venetsian kaltaiset kaupungit alkoivat kukoistaa kaupan (silkki, suola) kautta, mutta kaupunkielämä pysyi vähäisenä. 1000-luku merkitsi keskiajan pimeimmän kauden loppua. Kauppa alkoi hitaasti elpyä, etenkin meren kautta, ja neljästä satamakaupungista, Amalfista, Pisasta, Genovasta ja Venetsiasta tuli mahtitekijöitä.[7]
Myös monet sisämaakaupungit, kuten Firenze ja Milano, kasvoivat ja tulivat käytännössä keskusvallasta itsenäisiksi kaupunkivaltioiksi, jotka laajensivat aluettaan feodaaliherrojen kustannuksella maaseudullekin. 1100-luvulla keisarikuntaan kuuluneet italialaiset kaupungit kapinoivat menestyksekkäästi Fredrik I Barbarossan hallinnon keskittämispyrkimystä vastaan. Paavi sai takaisin auktoriteettinsa ja aloitti pitkän kamppailun keisarikuntaa vastaan sekä kirkollisissa että maallisissa kysymyksissä, jonka ensimmäinen näytös oli investituurariita.
Samaan aikaan Italian eteläiset osat ja Sisilia joutuivat normannien valloittamiksi. Normannit valloittivat lopulta Bysantin ja arabien hallitsemat alueet. Bysantti ei kuitenkaan ollut kukistunut vielä, vaan hyökkäsi 1155 Italiaan keisari Manuel I Komnenosin alaisuudessa. Vuoteen 1158 mennessä Bysantin armeija oli joutunut vetäytymään Italiasta.
Renessanssi
Italian renessanssi eli rinascimento aloitti renessanssin, etenkin kulttuurissa ja taiteissa ilmenneen uuden aikakauden Euroopassa, jota jatkui 1300-luvun lopulta noin vuoteen 1600. Renessanssi alkoi Toscanasta, Firenzen ja Sienan kaupungeista, ja sen huippukohta oli 1400-luvun loppupuolella. Se levisi etelään vaikuttaen erityisesti Roomaan, jonka renessanssipaavit rakensivat suurelta osin uudestaan. Italialainen renessanssi alkoi taantua 1400-luvun lopussa ulkovaltojen maahantunkeutumisen myötä, jonka jälkeen renessanssin painopiste siirtyi Keski-Eurooppaan.
Juuret
Sydänkeskiajalla Italian pohjoisosan kaupunkivaltiot olivat Euroopan vauraimpia, huomattavasti vauraampia kuin Italian eteläosa, mukaan lukien Rooma. Ristiretket olivat muodostaneet pysyvät kauppasuhteet Levanttiin, ja neljäs ristiretki oli pahoin vaurioittanut italialaiskaupunkien kauppakilpailijaa Bysanttia. Ylellisyystuotteet, kuten mausteet, väriaineet ja silkki, tuotiin Italiaan Genovan, Pisan ja Venetsian satamiin ja vietiin sieltä muualle Eurooppaan. Sisämaan kaupungit taas hyötyivät hyvästä viljelymaasta, kuten Pojoen laaksosta. Ranskasta, Saksasta ja Alankomaista puolestaan tuotiin maa- ja jokireittien kautta villaa, vehnää ja kallisarvoisia metalleja.
Egyptistä Baltiaan ulottunut kauppa loi ylijäämiä, jotka voitiin sijoittaa kaivostoimintaan, maanviljelyyn ja varhaisteollisuuteen. Pohjois-Italia ei ollut resursseiltaan muuta Eurooppaa rikkaampi, mutta kaupankäynnin pohjalle rakentunut korkea jalostusaste mahdollisti sen menestyksen. Esimerkiksi Firenze nousi alun perin yhdeksi Pohjois-Italian vauraimmista kaupungeista pääosin kankaiden tuotannolla. Villaa tuotiin Pohjois-Euroopasta ja Espanjasta, ja idästä tuotujen väriaineiden kanssa siitä tehtiin laadukkaita vaatteita.
1200-luvulla Italian kaupunkivaltiot kasvoivat voimakkaasti ja tulivat käytännössä itsenäisiksi keisarikunnasta. Tänä aikana kehittyivät myös pankki- ja rahatalousmenetelmät, joiden keskukseksi tuli Firenze ja sen valuutasta floriinista kansainvälisen kaupan valuutta. Syntyi uusi aristokraattiluokka, joka oli saavuttanut asemansa liiketoimintataidoillaan ja haastoi keskiajalla Eurooppaa hallinneen feodaalisen yläluokan. Suurimmassa osassa Pohjois-Italiaa kaupunkien suurporvarit olivatkin mahtavampia kuin maaseudun feodaaliherrat.
1300-luvun talousromahdus ja renessanssin alku
1300-luvulla sattui sarja katastrofeja, jotka romahduttivat Euroopan talouden. Näihin kuului pienen jääkauden alku, joka heikensi maataloustuotantoa sekä satavuotinen sota Ranskan ja Englannin välillä, joka sekoitti talouden: esimerkiksi kaksi Firenzen suurinta pankkia Bardi ja Peruzzi kaatuivat Englannin Edvard III:n jätettyä 1,5 miljoonan floriinin velkansa hoitamatta vuonna 1345.[8] Idässä Osmanien valtakunnan muodostuminen katkaisi kauppareittejä. Kaikkein tuhoisin oli musta surma, joka tappoi kymmeniä prosentteja Euroopan väestöstä. Esimerkiksi Firenzen väkiluku romahti tämän takia 90000:sta 50000:n ja aiheutti sekasorron, johon kuului esimerkiksi tekstiilityöntekijöiden kapina 1378.
Jotkut 1300-luvun onnettomuudet edistivät renessanssia. Osmanien laajentuminen Bysantin kustannuksella aiheutti pakolaisvirtoja idästä, ja ne toivat mukanaan klassista kreikkalaista sivistystä. Musta surma tuhosi kolmanneksen Euroopan väestöstä, jolloin uusi pienempi populaatio oli pian aiempaa vauraampi. Väestöllä oli enemmän omaisuutta ylellisyystuotteisiin, mutta vähemmin niiden tuottajia, mikä paransi alempien luokkien asemaa. Mustan surman kauhut ja kirkon kyvyttömyys estää niitä heikensivät myös kirkon vaikutusvaltaa, mikä oli yksi renessanssin edellytyksistä. Tänä aikana elivät ensimmäiset renessanssihahmot, kuten Dante ja Francesco Petrarca, ja ensimmäiset merkit renessanssista näkyivät 1300-luvun alkupuolella. Bardi- ja Peruzzi-pankkien kaatuminen avasi tien Medici-suvun nousulle Firenzessä. Robert Sabatino Lopez on jopa esittänyt, että taloudellinen romahdus oli välttämätön syy renessanssille, sillä taloudellisesti suotuisina aikoina liikemiehet sijoittavat rahansa nopeasti, kun taas huonoina aikoina sijoituskohteita löytyy vähemmän, jolloin he kuluttavat varansa kulttuuriin ja taiteeseen.[9]
Sodat
Etenkin renessanssin alkuvaihe oli lähes jatkuvaa kaupunkivaltioiden välistä sotaa, jota käytiin ympäri Eurooppaa tuoduilla palkkasotureilla. Kaupungit sotivat toisiaan vastaan, ja toisaalta paavi kamppaili vallasta keisarin kanssa. Voimakkaammat kaupunkivaltiot alistivat usein heikompansa ja liittivät ne itseensä, kuten Firenze Pisan 1406 ja Venetsia Padovan ja Veronan. Kaupungit olivat täysin riippuvaisia palkkasotureista, jotka pahimmassa tapauksessa saattoivat kääntyä isäntäänsä vastaan ja ottaa vallan kaupungissa. Merellä käytäviä sotia varten varustettiin laivastoja. Venetsiasta tuli ylivoimainen merimahti sen hävitettyä Genovan laivaston 1380. Maalla tärkeimmät sodat käytiin Firenzen ja Milanon välillä; nämä sodat on nähty tärkeäksi renessanssin syntymisessä.[10]
Medicien Firenze
Euroopan suurimman pankin omistaneesta Medici-suvusta tuli Firenzen valtias 1430-luvulla, ensimmäisenä johtajanaan Cosimo de’ Medici. Firenze säilyi muodollisesti tasavaltana, mutta vallan välineet olivat tiukasti Medicien ja heidän liittolaistensa käsissä. Cosimo de' Medici oli erittäin suosittu kaupunkilaisten keskuudessa aikakauden rauhan ja kukoistuksen vuoksi. Hänen merkittävimpiin saavutuksiinsa kuului rauhan solmiminen Milanon Sforza-suvun kanssa, mikä lopetti vuosikymmeniä jatkuneet sodat. Cosimo oli myös taiteiden tukija, joskin jotkut ovat pitäneet hänen mainettaan tässä suhteessa liioiteltuna.
Vuonna 1469 valtaan nousi Cosimon pojanpoika Lorenzo de’ Medici, joka oli suvun ensimmäinen humanistisen koulutuksen varhaisvuosinaan saanut jäsen ja tärkein suvun taiteiden tukijoista. Lorenzon aikana Medicien valta vahvistettiin luomalla seitsemänkymmenen neuvosto, jota Lorenzo johti. Tasavaltalaiset instituutiot säilyivät, mutta menettivät vaikutusvaltansa. Liiketoiminnassa Lorenzo ei ollut yhtä menestyksekäs kuin edeltäjänsä, ja Medicien talousimperiumi alkoi hitaasti taantua.
Lorenzon suhteet paaviin heikkenivät, mikä johti paavin Pazzi-suvun kanssa järjestämään Lorenzon murhayritykseen. Se epäonnistui, mutta johti sotaan paavin kanssa, jolla Medicien keskitettyä valtaa myöhemmin oikeutettiin.[11]
Renessanssin leviäminen
Renessanssin ihanteet levisivät Firenzestä ensin toscanalaisiin naapurikaupunkeihin Sienaan ja Luccaan. Toscanalaisesta kulttuurista tuli pian jäljittelyn kohde koko Pohjois-Italialle, ja toscanalaisesta italian murteesta hallitseva etenkin alueen kirjallisuudessa. Vuonna 1447 Francesco Sforza nousi valtaan Milanossa ja muutti nopeasti keskiaikaisen kaupungin taide- ja sivistyskeskukseksi. Venetsiasta, eräästä vauraimmista kaupungeista, tuli myös kulttuurikeskus etenkin arkkitehtuurissa.
Vuonna 1378 paavi palasi Roomaan, mutta entinen mahtava kaupunki pysyi enimmäkseen köyhänä ja raunioituneena renessanssin alkuvuodet. Paaviksi vuonna 1447 tullut Nikolaus V käynnisti suuren uudelleenrakennuksen. Paaviuden jouduttua Medicien ja Borgioiden kaltaisten pohjoisten mahtisukujen käsiin, renessanssin aatemaailma ja taide tuli hallitsevaksi Vatikaanissa. Paavi Sixtus IV jatkoi Nikolausin työtä, tunnetuimpana hankkeenaan Sikstuksen kappelin rakennuttaminen. Paaveista tuli yhä enemmän maallisia hallintomiehiä, ja ”soturipaavien” aikana Kirkkovaltion valtaa keskitettiin.
Renessanssin luonne muuttui 1400-luvun loppupuolella. Renessanssin ihanteet oli silloin täysin omaksuttu hallitsevassa luokassa ja aristokratiassa. Varhaisia renessanssitaiteilijoita pidettiin käsityöläisinä, joiden maine ja tunnustukset olivat vähäisiä. Myöhemmät renessanssitaiteilijat olivat vaikutusvaltaisia ja laskuttivat suuria palkkioita.
Italian renessanssin loppu

Monet katsovat renessanssin symboliseksi päätepisteeksi Girolamo Savonarolan valtaannousun Firenzessä 1497. Koruttoman munkin lyhyellä valtakaudella monet taideteokset tuhottiin ”turhuuksien rovioilla”. Savonarolan valta loppui lyhyeen ja Medici-suku palasi valtaan, mutta vastaavat moraaliset vastarintaliikkeet jatkuivat kirkon piirissä, ja 1500-luvun puolessa välissä renessanssitöitä kiellettiin vastauskonpuhdistuksen yhteydessä.
Vähintään yhtä tärkeä tekijä Italian renessanssin hiipumisessa kuin kirkon vastarintaliike, oli sarja ulkovaltojen hyökkäyksiä Italiaan, Italialaissodat, jotka jatkuivat vuosikymmeniä. Ne alkoivat 1494 Ranskan hyökkäyksellä, joka aiheutti laajaa hävitystä Pohjois-Italiassa ja päätti monen kaupunkivaltion itsenäisyyden. Tuhoisin isku oli 6. toukokuuta 1527, jolloin espanjalaiset ja saksalaiset joukot hävittivät Roomaa, mikä lopetti paavin roolin renessanssin suurimpana tukijana.
Kaaoksen ja ulkomaisten hallitsijoiden yhteyksien takia monet Italian suurimmista taiteilijoista päättivät lähteä maasta, kuuluisimpana esimerkkinä Leonardo da Vinci joka muutti Ranskaan 1516. Painopisteen siirtyminen pohjoiseen edusti laajempaa suuntausta. Välimeri ei ollut enää tärkein kauppareitti, vaan Vasco da Gama oli saavuttanut Intian 1498, ja tärkeimmät kauppareitit Orientista kulkivat Iberian, Ranskan ja Englannin atlanttisiin satamiin. Nämä alueet ohittivat pian Italian vauraudessa ja voimassa. Italian renessanssin hiivuttua monet sen vaikutteista kuitenkin siirtyivät pohjoiseen ja edistivät pohjoista renessanssia.
Renessanssi ei merkinnyt laajoja yhteiskunnallisia ja taloudellisia muutoksia, vaan kosketti enimmäkseen vain pientä osaa ihmisistä. Pohjois-Italian kaupungeissa ammattitaitoisten käsityöläisten luokka oli tosin paljon paremmassa asemassa kuin Euroopassa yleensä, mutta ammattitaidottomien työläisten asemaan renessanssi ei enää juuri vaikuttanut.
Vieras valta ja yhdistyminen
Italialaissotiin osallistuivat kaikki tärkeimmät Länsi-Euroopan maat vuosina 1494–1559: Ranska, Espanja, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Englanti, Skotlanti, Venetsian tasavalta, Kirkkovaltio ja useimmat Italian kaupunkivaltiot. Alun perin Napolin perimyskiistoista alkaneet sodat muodostuivat pian monimutkaisiksi valtataisteluiksi, joissa liittolaissuhteet vaihtelivat, ja joihin liittyi uskonpuhdistus. Paavin vaikutusvalta väheni sotilaallisten tappioiden ja uskonpuhdistuksen takia, ja hän liittoutui Kaarle V:n kanssa vastauskonpuhdistukseen. Sotien loppuun mennessä Habsburgien Espanjasta oli tullut Italian hallitsija ja Euroopan mahtivaltio Ranskan kustannuksella. Italian valtioista, jotka olivat keskiajalla ja renessanssiaikana olleet voimakkaita, tuli toisen luokan tekijöitä tai ne tuhoutuivat kokonaan.[12]
Yhdistyminen
Pääartikkeli: Risorgimento

1700-luvun lopussa Italian poliittinen tilanne oli jokseenkin sama kuin 1500-luvulla, erotuksena se että Itävallasta oli tullut hallitseva ulkoinen valta Espanjan sijaan ja se että Savoijin herttuoista, jotka hallitsivat myös Luoteis-Piemontea, oli tullut Sardinian hallitsijoita. Tämä tilanne järkkyi 1796 Napoleonin tunkeuduttua Italiaan. Napoleonin luomat valtiot, kuten Cisalppinen tasavalta, olivat vain Ranskan satelliitteja, mutta ruokkivat nationalistista liikettä. Cisalppinen tasavalta muutettiin Italian tasavallaksi 1802, jonka presidenttinä oli Napoleon.
Wienin kongressi (1814) palautti asiat lähelle vuoden 1795 tilannetta. Italian koillisosat, muun muassa Venetsian seutu sekä myös Lombardia joutuivat Itävallalle, ja muu osa Italiaa jakautui kuuteen valtioon, jotka olivat Sardinian kuningaskunta, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Kirkkovaltio, Toscana, Parma ja Modena. Molempain Sisiliain kuningaskunta käsitti koko Etelä-Italian, ja Sardinian kuningaskuntaan kuului Sardinian saaren lisäksi alueita myös Pohjois-Italian manterella. Valtiot halusivat säilyttää vallitsevan tilanteen ja vastustivat nationalistisia, liberaaleja ja tasavaltaisia liikkeitä. 1820-luvulla syntyi joitakin kapinoita, mutta Itävallan armeijan väliintulot tukahduttivat ne. 1830-luvulla sattui kapina, joka levisi Kirkkovaltioon ja nostatti kansanjoukot taantumuksellista paavia Gregorius XVI:tä vastaan. Itävalta kukisti kapinan, mutta joutui Ranskan painostuksesta vähentämään läsnäoloaan Italiassa ja vetämään joukkonsa Kirkkovaltiosta.
1840-luvulla yhdistymisaate, risorgimento, alkoi saada enemmän merkitystä muun muassa Giuseppe Mazzinin Nuori Italia -liikkeen kautta. Myös Sardinian monarkit, kuten Carlo Alberto ja etenkin Viktor Emanuel II, alkoivat lämmetä yhdistymisajatukselle. Kasvanut liikehdintä johti laajoihin kapinoihin käytännössä koko Italiassa Euroopan hulluna vuonna 1848. Sardinian Carlo Alberto julisti kapinoiden yhteydessä Itävaltaa vastaan sodan, jota on sanottu ensimmäiseksi itsenäisyyssodaksi. Itävalta löi sardinialaiset ja Carlo Alberto luopui kruunusta Viktor Emanuel II:n hyväksi. Kapinat kukistettiin myös Toscanassa, Milanossa ja Napolissa. Roomassa tilanne kärjistyi vuonna 1849 niin, että Paavi Pius IX joutui pakenemaan kaupungista, ja sinne julistettiin tasavalta. Rooman puolustusta järjesti Giuseppe Garibaldi. Lopulta Ranska ja Itävalta miehittivät Rooman, johon kapinat päättyivät.
Vuosien 1848–1849 tapahtumat kiristivät Italian tilannetta: Pius IX perui liberaalit uudistuksensa, ja Itävalta otti vallan tiukasti Lombardiassa, Venetsiassa ja käytännössä Toscanassa. Piemontea hallinnut Sardinian kuningaskunta säilyi jokseenkin itsenäisenä ja johti Italian yhdistymistä.
Krimin sota heikensi Itävallan kansainvälistä asemaa. Sardinian pääministeri Camillo Cavour ja Ranskan keisari Napoleon III tapasivat kesällä 1858 ja sopivat sodasta Itävaltaa vastaan – sopimusta edelsi italialaisen nationalistifanaatikon tekemä Napoleon III:n murhayritys. Sardinia ei lyhyessä toisessa itsenäisyyssodassa saavuttanut tavoitteitaan, mutta taitavalla diplomatialla Cavour sai vuonna 1860 sovittua Toscanan ja Emilian liittymisen Sardiniaan, jonka jälkeen Sardinia hallitsi suurta osaa Pohjois- ja Keski-Italiaa. Italiassa oli nyt neljä valtiota: Piemonte-Sardinia, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Kirkkovaltio ja Itävallan hallitsema Venetsia.
Giuseppe Garibaldi

Toukokuussa 1860 sardinialaisten armeijasta eronnut vapaustaistelija Giuseppe Garibaldi tunkeutui Sisiliaan pienen vapaaehtoisjoukon kanssa ja valloitti Palermon lyötyään brittien tuella moninkertaisesti suuremmat Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijat. Episodi osoitti Sisiliain kuningaskunnan heikkouden ja teki Garibaldista kansallissankarin.
Kuuden viikon päästä Garibaldi valtasi Messinan ja siirtyi sen jälkeen Italiaan, jonka eteläosien valtaus sujui yhtä nopeasti kuin Sisilian. Voitettuaan Calabrian ja Napolin Garibaldi eteni kohti Roomaa, mutta Molempain Sisiliain kuningaskunnan joukkojen rippeet hidastivat hänen etenemistään. Sardinia päätti pitää tilanteen hallinnassaan ja valloitti Kirkkovaltion sen ydinosaa, lähinnä Rooman kaupunkia, lukuun ottamatta. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Cavour vahvisti liittämiset kansanäänestyksellä, ja vaaleilla valittu ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861 ja julisti Viktor Emanuelin Italian kuninkaaksi. Italian pääkaupungiksi tuli aluksi Torino, mutta se vaihdettiin Firenzeksi 1865.
Venetsia ja Rooma, jota Garibaldi tuloksetta yritti vielä vallata 1862 ja 1867, olivat jääneet Italian kuningaskunnan ulkopuolelle. Venetsia liittyi Italiaan 1866 ns. kolmannen itsenäisyyssodan yhteydessä, mutta paavi Pius IX ei halunnut olla missään tekemisissä uuden valtion kanssa. Paavin asema oli kuitenkin riippuvainen ranskalaisesta varuskunnasta, ja kun se Ranskan–Preussin sodan yhteydessä vedettiin pois, marssi Italian armeija Roomaan 20. syyskuuta 1870. Rooma liitettiin kansanäänestyksellä Italiaan, ja siitä tuli pääkaupunki. Paavi linnoittautui Vatikaaniin ja julistautui ”Vatikaanin vangiksi".
Kuningaskunta

Vuoteen 1922 saakka Italia oli perustuslaillinen monarkia, jossa oli parlamentti. Perustuslaki periytyi suurelta osin Carlo Alberton vahvistamasta Sardinian kuningaskunnan perustuslaista vuodelta 1848. Kuninkaalla oli periaatteessa laajat valtuudet, joita hän ei kuitenkaan usein käyttänyt. Merkittävin muutos oli miesten yleinen äänioikeus vuonna 1912.
Kuningas Umberto I murhattiin 29. heinäkuuta 1900. Hänen seuraajakseen nousi Viktor Emanuel III.[13] Vuosina 1911–1912 käydyssä Italian–Turkin sodassa Italia valloitti Libyan.[14]
Ensimmäinen maailmansota

Italia julistautui ensimmäisen maailmansodan alkaessa puolueettomaksi esittäen että Saksan ja Itävallan kanssa solmittu kolmiliitto oli vain puolustuksellinen, eikä pätenyt Itävalta-Unkarin aloittamaan sotaan. Molemmat liittoumat yrittivät saada Italian puolelleen, ja huhtikuussa 1915 maa liittyikin ympärysvaltoihin julistaen sodan Itävalta-Unkarille. Tavoitteena oli saada Itävallan kustannuksella aluelaajennuksia, kuten Trento, Trieste, Istria ja Dalmatia. Taistelut juuttuivat Itävallan ja Italian raja-alueelle suuria tappioita vaatineeksi asemasodaksi. Lokakuussa 1917 itävaltalaiset mursivat saksalaisjoukkojen avulla italialaisten linjat, mutta ympärysvaltojen tuella Italian onnistui pysäyttää hyökkäys Venetsian lähelle.
Fasistihallinto

Ensimmäisen maailmansodan loputtua Italia sai suurimman osan haluamistaan alueista lukuun ottamatta Dalmatiaa, joka annettiin Jugoslavian kuningaskunnalle. Sota oli kuitenkin vaatinut lähes 700000:n italialaissotilaan hengen, ja maan sisäinen tila oli kaoottinen. Työläiset järjestivät lakkoja vaatien oikeuksia ja parempia työoloja. Jotkut valtasivat tehtaita ja tuotantolaitoksia Venäjän vallankumouksen mallin mukaisesti. Benito Mussolinin johtama fasistipuolue syntyi lakkoja kovin ottein murtaneesta Mustapaidat-järjestöstä. Lokakuussa 1922 fasistit marssivat Roomaan. Kuningas kielsi armeijaa sekaantumasta, liittoutui Mussolinin kanssa ja antoi hänen muodostaa fasistijohtoisen hallituksen. Seuraavina vuosina Mussolini, jota tunnettiin ”Il Ducena” eli johtajana, kielsi muut poliittiset puolueet ja rajoitti kansalaisvapauksia.
Vuonna 1929 Mussolini allekirjoitti katolisen kirkon kanssa ns. lateraanisopimukset, jotka johtivat pikkuruisen Vatikaanivaltion muodostamiseen paavin alaisuuteen ja lopettivat vuodesta 1870 jatkuneen skisman paavin kanssa. Mussolini oli aluksi varsin hyvissä väleissä Britannian ja Ranskan kanssa, mutta Italian valloittaessa Etiopian vuosina 1935–1936, suhteet länsimaihin viilenivät. Tämän sekä ideologisten yhtäläisyyksien vuoksi Italia suuntautui Adolf Hitlerin natsi-Saksaan, ja muodosti Saksan kanssa Berliinin–Rooman akselin. Saksan liitettyä itseensä Tšekkoslovakian ilmoittamatta suunnitelmasta Italialle, katsoi Italia olevansa akselin vähempiarvoinen jäsen, ja Mussolini päätti liittää Italiaan Albanian. Albania miehitettiin 7. huhtikuuta 1939, sen kuninkaaksi tuli Italian kuningas Viktor Emanuel III ja sinne muodostettiin fasistihallitus. Italian ja Saksan liitto vahvistui terässopimuksella 22. toukokuuta 1939.
Toinen maailmansota

Mussolini haaveili Välimeren alueen kattavasta Suur-Italiasta, mutta Italia pysytteli toisen maailmansodan syttyessä puolueettomana. Italia julisti sodan Ranskalle ja Isolle-Britannialle 10. kesäkuuta 1940 Ranskan tappion näyttäessä varmalta. Saksan miehitettyä Puolan, Tanskan, Norjan, Hollannin, Belgian, Luxemburgin ja Ranskan, Mussolini päätti miehittää Kreikan käyttämällä Albaniaa tukialueena. Tämä epäonnistui pahoin, sillä paitsi että kreikkalaiset torjuivat hyökkäyksen, he työnsivät rintaman syvälle Albaniaan. Peläten, että Balkanista tulisi Euroopan hallintansa akilleen kantapää, Saksa miehitti Kreikan ja Jugoslavian.
Neuvostoliiton valloituksen epäonnistuttua (1941–1942) ja Yhdysvaltain liityttyä sotaan (joulukuussa 1941) akselivaltojen tilanne heikkeni. Maaliskuussa 1943 brittiläiset ja yhdysvaltalaiset joukot voittivat lopullisesti italialaiset ja saksalaiset Pohjois-Afrikassa ja nousivat maihin Sisiliassa. Kuningas Viktor Emanuel III erotti ja pidätti Mussolinin ja nimitti marsalkka Pietro Badoglion pääministeriksi. Uusi hallitus jatkoi virallisesti sotaa, mutta aloitti salaiset rauhanneuvottelut. Hitler ei luottanut Badoglioon vaan lähetti joukkoja Italiaan. Badoglion hallitus solmi 8. syyskuuta 1943 aselevon liittoutuneiden kanssa, mutta ei julistanut sotaa Saksalle. Badoglio ja kuningasperhe siirtyivät liittoutuneiden hallitsemalle alueelle. Seuranneessa sekaannuksessa suurin osa Italian armeijasta hajosi ja Saksa otti haltuunsa Keski- ja Pohjois-Italian. Saksalaiset vapauttivat Mussolinin kommandoiskulla ja asettivat hänet pohjoiseen perustetun Italian sosiaalisen tasavallan nukkehallitsijaksi.
Liittoutuneiden hitaasti pakottaessa saksalaisia pohjoista kohti, virallinen hallitus julisti viimein sodan Saksalle. Samalla antifasistinen kansanliike vahvistui ja aiheutti ongelmia saksalaisille. Lopulta liittoutuneet olivat huhtikuussa 1945 työntäneet saksalaiset pois Italiasta. Italian sotamenestys toisessa maailmansodassa oli jotain yksittäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta heikkoa. Fasistit olivat siis täydellisesti epäonnistuneet tärkeimpänä pitämässään tehtävässä, Italian muuttamisessa sotilasmahdiksi.
Tasavalta
Toisen maailmansodan jälkeen Italia joutui luopumaan Afrikan alueistaan sekä Fiumesta ja Istriasta, mutta vapautui sotakorvauksista ja sai Marshall-apua. Vuonna 1946 pidettiin vaalit, joissa valittiin uutta perustuslakia säätävä parlamentti. Naisilla oli näissä vaaleissa ensi kertaa äänioikeus. Vaalien yhteydessä äänestettiin monarkian säilymisestä ja tasavaltavaihtoehto voitti. Kuningas Umberto II erosi vain kuukauden vallassaolon jälkeen. Parlamenttivaalit voitti Italian kristillisdemokraattinen puolue (DC), joka hallitsi Italiaa lähes seuraavat neljä vuosikymmentä. Myös kommunistipuolueen (PCI) asema oli sotien jälkeisinä vuosina varsin vahva. Uutta perustuslakia jouduttiin valmistelemaan lähes kaksi vuotta, ja lopulta siitä tuli kuningasta lukuun ottamatta varsin samanlainen kuin fasistivaltaa edeltäneestä perustuslaista. Italiasta tuli tasavalta, jonka presidentillä on lähinnä nimellinen valta. Italia on sekä Naton että Euroopan yhteisön perustajajäsen.[15]
Sotien jälkeisen Italian ongelmana oli köyhyys ja maatalousvaltaisuus, mutta 1950- ja 1960-luvulla pohjoisosa teollistui voimakkaasti, mistä on puhuttu jopa Italian talousihmeenä, mutta maan eteläosan kehitys oli hitaampaa.[16] Vuonna 1948 uusittujen lateraanisopimusten mukaan Italian aviolainsäädäntöä sääteli katolinen kirkko. 1970-luvulla kirkon valta tässä suhteessa murrettiin ja avioero sekä abortti laillistettiin. 1970-lukua leimasivat opiskelijamellakat ja terrorismi sekä äärioikealta että -vasemmalta. Monista äärivasemmistojärjestöistä tunnetuin oli Punaiset prikaatit, jonka tunnetuin teko lienee entisen pääministerin Aldo Moron kaappaus ja murha 1978. Vakavin yksittäinen terroriteko oli äärioikeistojärjestön Bolognan rautatieasemalle vuonna 1980 tekemä pommi-isku, jossa kuoli 84 ihmistä.
1990-luvun alun laaja Tangentopoli-lahjusskandaali hajotti DC-puolueen ja mullisti poliittisen kartan siinä määrin, että sen jälkeisestä ajasta on puhuttu ”toisena tasavaltana”. Italian hallitus pyrki laajalla kampanjalla nujertamaan korruption (”puhtaat kädet” -kampanja) sekä mafian, jonka jäseniä pidätettiin ilmiantajien avulla yli 200 ja varoja takavarikoitiin noin miljardin dollarin arvosta vuonna 1992.[17]
Maaliskuun 1994 parlamenttivaaleissa ylivoimainen voittaja oli vaaliliitoksi perustettu Vapauden liitto (Polo della Libertá), jonka muodostivat mediamoguli Silvio Berlusconin perustama Eteenpäin Italia (Forza Italia, FI), kansalliskonservatiivinen Kansallisliitto (Alleanza Nazionale, AN) ja Pohjois-Italialle itsehallintoa vaatinut Pohjoisen liitto (Lega Nord, LN). Berlusconi muodosti oikeistolaisen koalitiohallituksen, johon edellä mainitut puolueet osallistuivat. Hallitus kaatui jo joulukuussa 1994 Berlusconiin kohdistuneiden lahjusepäilyjen takia.
Vuonna 1996 valtaan nousi Romano Prodin keskustavasemmistolainen liittouma, Prodin hallitus kesti loppuvuoteen 1998.
Vuoden 2001 vaaleissa Berlusconin johtama ”Vapauksien talo” (Casa delle Libertà) -koalitio selviytyi voittajaksi, ja Berlusconi sai muodostaa toisen hallituksensa. Forza Italia sai maan parlamentin ylähuoneesta, senaatista (Senato della Repubblica), 82 paikkaa 315:stä ja alahuoneesta, edustajainhuoneesta (Camera dei Deputati), 189 paikkaa 630:stä.
Suurin oppositiovoima oli 2000-luvun alussa keskustavasemmistolainen ”Oliivipuu” (Uniti nell’Ulivo) -koalitio, jonka suurin puolue on sosiaalidemokraattinen ”Vasemmistodemokraatit” (Democratici di Sinistra). Berlusconia vastaan käyty lahjusoikeudenkäynti keskeytettiin kesäkuussa 2003, kun parlamentti äänesti uudesta laista, joka takasi oikeudellisen koskemattomuuden poliitikoille ja tuomareille.
Berlusconin valtakausi jatkui huhtikuun 2006 vaaleihin, jotka Romano Prodin liittouma voitti niukasti. Prodin tusinasta puolueesta koostuva ensimmäinen hallitus kesti yhdeksän kuukautta ennen kaatumistaan äänestykseen maan joukkojen pitämisestä Afganistanissa. Prodi sai kuitenkin muodostaa uudenkin hallituksen. Keskustavasemmiston uusi puolueryhmityymä on vuodesta 2007 ollut demokraattinen puolue,[18] ja sen riveistä nousi alkuvuonna 2014 pääministeriksi Matteo Renzi.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ants Laaneots (s. 16. tammikuuta 1948, Kilingi-Nõmme, Viron SNT)[1]) on virolainen kansanedustaja ja kenraali, joka toimi Viron puolustusvoimien eli Kaitseväen komentajana vuosina 2006–2011.Komentajuutensa jälkeen Laaneots toimi 12. joulukuuta 2011 lähtien silloisen pääministerin Andrus Ansipin turvallisuus- ja maanpuolustusasioiden neuvonantajana.[2] Maaliskuun 2015 Riigikogun vaaleissa Laaneots sai maan 13. eniten ääniä ja hänen valittiin henkilömandaatilla Reformipuolueen kansanedustajaksi Tarton vaalipiiristä. Riigikogussa Laaneots on puolustusvaliokunnan ja korruption vastaisen valiokunnan jäsen.
Laaneots on yksi nyky-Viron lähihistorian merkittävimmistä henkilöistä. Pitkän neuvostoupseerin uran tehnyt Laaneots tunnetaan Viron uudelleen perustetun Kaitseväen rakentajana ja organisoijana. Kun Viron puolustusvoimat päätettiin perustaa uudelleen 3. syyskuuta 1991, Laaneots nimitettiin ensimmäiseksi puolustusvoimain pääesikunnan päälliköksi sitten vuoden 1940. Pääesikunnan päällikkönä hän toimi vuosina 1991-1994 ja 1997–1999.
Lapsuus ja koulutus
Neuvostomiehityshallinnon toteuttamien maaliskyydittämisten aikaan (25.3.1949) kyyditettiin vuoden ikäinen Laaneots yhdessä äitinsä ja enonsa kanssa Siperiaan Temran kylään, joka sijaitsi Krasnojarskin aluepiirin Sarypovon pirissä. Syy perheen kyydittämiselle löytyi siitä, että lähes kaikki suvun miehet olivat lähteneet metsäveljiksi, myös Antsin isä Aleksander eli Sannu. Äiti kuoli Siperian-karkotuksen aikana vuonna 1952 verenmyrkytykseen. Samoin isä kuoli karkotuksessa. Kaksi vuotta myöhemmin (1953) Laaneots aloitti koulutiensä sikäläisessä koulussa. Viimein elokuussa 1958 pääsi hän enonsa kanssa takaisin Viroon Nikita Hruštšovin myöntämän armahduksen myötä. Ensimmäinen vuosi meni tädin luona Orajõella, mutta 1959 hän muutti takaisin syntymäkotiinsa yhdessä enonsa kanssa. Koulua hän kävi Kilingi-Nõmmella ja valmistui vuonna 1965 Killingi-Nõmmen lukiosta suorittaen yhden vuoden aikana lukion kaksi viimeistä luokkaa. Eno oli sairas, kesällä oli tienattava vaatteet ja muut tarvittavat kouluvuodeksi, joten taloudellisesti järkevintä oli käydä lukio mahdollisimman nopeasti loppuun.[3][4][5] Sotilasuran valitsemiseen vaikutti mielenkiinnon lisäksi taloudelliset syyt, jotka sulkivat pois mahdollisuuden yliopisto-opintoihin.[6] Laaneots oli jo 13-14-vuotiaana kiinnostunut sodankäynnistä ja sotatieteistä. Tuolloin hän oli Pärnussa Voennaja Kniga-kirjakaupan ("Sotakirjoja") kanta-asiakas. Erityisesti kiinnosti sotahistoria ja Laaneots suunnitteli lukion jälkeen mennä opiskelemaan yliopistoon historiaa, mutta oli lopulta miettinyt "millä eläisin".[7]
Lukion jälkeen Laaneots työskenteli vuoden ajan Tallinnan Pääskülan rautatieaseman mekaanikon apulaisena. Vuonna 1966 Laaneots päätti lähteä sotakouluun. Aluksi häntä yritettiin saada Leningradiin merisotakouluun sukellusvenelinjalle, jonka vaativat kokeet Laaneots läpäisikin, mutta merillä kalastusaluksella ollut serkku suositteli jotakin muuta alaa. Näin ollen Laaneots mietti jalkaväkikoulun ja panssarikoulun välillä, josta valitsi jälkimmäisen arveltuaan omien sanojensa mukaan virheellisesti sen olevan vähemmän fyysinen. Vaihtoehdoiksi siis jäivät kaartin korkeakoulut Uljanovskissa tai Harkovassa, joista Laaneots valitsi jälkimmäisen ajattelen sen olevan eteläisen sijaintinsa takia ilmastollisesti parempi. Suku ja tyttöystävä oli vastaan "Venäjälle" muuttoa.[7]
Ura puna-armeijassa
Laaneots läpäisi kovan kilpailun ja tuli valituksi Ukrainan Harkovaan Kaartin korkeampaan panssarikouluun, jossa opiskeli vuosina 1966–1970. Laaneots oli ainut Baltiasta kotoisin oleva kadetti. Sotakoulun muut opiskelijat olivat venäläisiä, ukrainalaisia ja valkovenäläisiä. Laaneots lopetti sotakoulun erinomaisin arvosanoin (cum laude) toivoen, että aiempin lupausten mukaisesti pääsisi mieleiseensä sotilaspiiriin eli hänen tapauksessaan Baltiaan. Kiovan sotilaspiirin komentaja kuitenkin määräsi, että valmistuneista parhaimpien tulee jäädä Ukrainaan, joten Laaneotsan sijoituspaikaksi määrättiin 48. panssaridivisioona Desnassa 67km Kiovasta pohjoiseen. Vuosista 1970–1978 ensimmäiset kaksi vuotta hän toimi joukkueenjohtajana, sitten kolme vuotta komppanianpäällikkönä ja lopulta kolme vuotta panssaripataljoonan komentajana.
Vuonna 1978 Laaneots pääsi jatkamaan opintojaan Moskovaan Malinovskin panssarijoukkojen akatemiaan. Laaneots erikoistui esikuntatyöskentelyyn ja joukkojen johtamiseen valmistuen lopulta vuonna 1981 yleisesikuntaupseeriksi kiitettävin arvosanoin (cum laude). Laaneots anoi jälleen siirtoa Baltian sotilaspiiriin tuloksetta. Hänet määrättiin Kiinan rajalle Itä-Kazakstaniin 155. motorisoidun kivääridivisioonan panssarirykmenttiin, jossa hän toimi esikuntapäällikönä vuosina 1981–1982. Edelleen Kazakstanissa vuosina 1982–1987 hän toimi 78. panssaridivisioonan esikuntapäällikkönä ja panssarirykmentin komentajana.[7] Laaneotsan tuo 78. panssaridivisioonan ajan kollegasta Anatoli Kvašninista tuli sittemmin Venäjän federaation pääesikunnan päällikkö.[5]
Joulukuussa 1986 Laaneots sai määräyksen lähteä divisioonan neuvonantajaksi Afganistaniin, jossa Neuvostoliitto kävi kuudetta vuotta sotaa. Tilanne oli aiheuttaa pahan perhekriisin, mutta yllättäen helmikuun alussa 1987 Laaneots määrättiinkin Etiopiaan, jossa samoin oli käynnissä sota. Etiopiaan Laaneots saapui 8. maaliskuuta 1987 ja toimi siellä jalkaväkidivisioonan sekä armeijakunnan komentajien neuvonantajana.[1] Divisioonan vahvuus oli vain 9000 miestä ja Laaneots johti 36 neuvostoupseerin esikuntaa. Neuvonantamisen lisäksi hänen ja esikuntasa tehtävä oli valmistella operaatiosuunnitelmia ja auttaa taisteluvalmisteluissa. Laaneots toimi oli mm. puolitoista kuukautta piiritetyssä Tigrayn maakunnan pääkaupungissa Mekelessä, joka oli jatkuvat tulituksen alla. Rintamatoimiin hän osallistui samalle eli historiallisen Aksumin alueella.[7] Etiopian ajasta Laaneots on sanonut vain, että "olen tappamista tarpeeksi nähnyt ja sitä itse tehnyt". Lisäksi hän kärsii edelleen kranaatinheitintulituksen aiheuttamista päänsäryistä.[5]
Vuodesta 1988 alkaen Laaneots sai sotapostissa Virosta enoltaan virolaisia lehtiä, kuten kommunistisen puolueen Rahva Häältä, ja omien sanojensa mukaan ymmärsi, että "Neuvostoliitossa on jotakin sekaisin" (NSV Liidus on midagi sassis). Hän alkoi haaveilla Viroon paluusta. Hän otti yhteyttä Viron SNT:n sotakomissaariin, kenraalimajuri Rein Põderiin, joka taas otti yhteyttä Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriin Väino Väljakseen. Tarton sotakomissaari eversti Jüri Kallit kuoli auto-onnettomuudessa vuoden 1989 lopulla ja Põder varasi tältä jääneen viran Laaneotsalle.Laaneotsan piti olla Etiopiassa vain tasan kaksi vuotta, mutta palvelusaikaa haluttiin jatkaa vielä vuodella. Laaneots kuitenkin selvisi lopulta vain puolen vuoden lisäajalla ja palasi Neuvostoliittoon elokuussa 1989.[7]
Palattuaan Neuvostoliittoon Laaneotsalle myönnettiin Punatähden ritarikunnan ritarimerkki. Moskovassa SNTL:n maavoimien henkilöstöhallinto halusi kuitenkin lähettää Laaneotsan divisioonan komentajaksi Valko-Venäjälle. Laaneots kieltäytyi ja vetosi, että hän halusi kotimaahansa, jossa hänellä oli jo paikka tiedossa, vaikka peräti kolme virka-astetta alempaan tehtävään kuin hänellä olisi ollut oikeus. Lopulta itse henkilöstöpäällikkö yritti maanitella Laaneotsa ja piti tämän ratkaisua typeränä. Laaneotsalta kysyttiin ymmärtääkö tämä, että divisioonan komentajuutta tarjotaan upseerille vain kerran elämässä.[7]  Hän kuitenkin piti kannastaan kiinni ja Laaneots aloitti kutsunta- ja mobilisaatioasioista vastaavan Tarton sotilaskomissariaatin eli "voenkomatin" päällikkönä. Viroon palattuaan Laaneots tuli tunnetuksi vahvalla venäjän aksentilla puhumastaan virosta. Sittemmin vuosien mittaan venäläinen aksentti on heikentynyt.[8]
Heti sotakomissaarina Laaneots osallistui Tartossa kansallismielisten salaisiin neuvotteluihin, joissa keskusteltiin suojeluskuntajärjestö Kaitseliiton ja puolustusvoimien palauttamisesta. Toisinajattelija- ja itsenäisyyspiireissä hänen tunnettiin salanimellä "Onu" (suom. setä). Hän jopa tapasi Tukholmassa istuneen Viron pakolaishallituksen sotaministerin Jüri Toomepuun virassa ollessaan[8] Kesällä 1990 Laaneots tutustui Tarton maanalaisen suojeluskunnan päällikköön Johannes Kertiin, josta sittemmin tuli myös Viron puolustusvoimain komentaja. Laaneots auttoi suojeluskuntaa suunnittelemaan joukkojen rakennetta ja koulutusta.[7] Laaneots teki yhteistyötä Tarton kaupunginneuvoston kanssa ja yritti toimia neuvostojen ja kansalaisten välittäjänä sekä tiedottaa kaikesta tietämästään heti kaupungin johdolle.[7]
Ura Kaitseväessä
Viro palautti itsenäisyytensä 20. elokuuta 1991. Viron korkein neuvosto hyväksyi päätöksen yleisen asevelvollisuusarmeijan toteuttamisesta 31. elokuuta. Viron puolustusvoimat (Eesti Kaitsevägi) päätettiin palauttaa 3. syyskuuta, jolloin puolustusministeri viranhoitajaksi nimitettiin valtioministeri Raivo Vare, joka pyysi heti Laaneotsaa organisoimaan Kaitseväkeä. Virallisesti Laaneots nimitettiin puolustusvoimain pääesikunnan (Kaitsejõudude Peastaap) päällikön viranhoitajaksi, vaikka pääesikuntaa ei ollut vielä olemassakaan. Itse asiassa syyskuussa 1991 Laaneots toimi parin kolmen viikon ajan kahden maan armeijan palveluksessa. Lopulta hän ilmoitti omavaltaisesti eroavansa puna-armeijasta, mistä hänet uhattiin haastaa oikeuteen, mutta sitä ei koskaan tapahtunut puna-armeijan nopeasti edenneen hajoamisen takia. Virallinen nimitys pääesikunnan päällikköksi tuli 27. huhtikuuta 1992. Venäjän federaatio vei Laaneotsalta everstin (polkovnik) arvon syyskuussa 1992, mutta sillä ei ollut väliä, koska hän oli saanut Viron everstin (kolonel) arvon korkeimman neuvoston puheenjohtajalta Arnold Rüüteliltä 11. toukokuuta 1992 määräyksellä nro 29.[8]
Pääesikunnan päällikkönä Laaneots toimi kahteen otteeseen vuosina 1991–1994 ja 1997–1999. Vuosien 1994-1996 aikana Laaneots ei toiminut puolustusvoimain palveluksessa, koska maan ensimmäiseksi puolustusvoimain komentajaksi valittu Yhdysvaltain armeijan eversti Aleksander Einseln ei luottanut korkeana neuvostoarmeijan upseerina toimineeseen Laaneotsaan.[1]

Vuonna 1997 Laaneots aloitti Kaitseväen päätarkastajana ja vuosina 1999–2001 Baltian maanpuolustustutkimuskeskuksen johtajana. Ennen Kaitseväen komentajuutta Laaneots toimi vuosina 2001-2006 Viron sotilasakatemian (Kaitseväe Ühendatud Õppeasutused) johtajana ja vuosina 2002-2006 Viron sotilasasiamiehenä Venäjällä ja Ukrainassa.[1]
Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen Laaneots on hankkinut sotilaallista lisäkoulutusta Roomassa sijaitsevassa NATO:n maanpuolustuskorkeakoulussa (NATO Defence College) sekä Suomessa valtakunnallisilla maanpuolustuskursseilla.
Marraskuussa 2006 Kaitseväen väistyvä komentaja Tarmo Kõuts mainitsi 58–vuotiaan kenraalimajuri Ants Laaneotsan mahdollisena seuraajanaan. Lopulta 16. marraskuuta 2006 tasavallan presidentti Toomas Hendrik Ilves esitti riigikogulle Laaneotsan valitsemista uudeksi Kaitseväen komentajaksi. Riigikogu valitsi Laaneotsan maan uudeksi puolustusvoimain komentajaksi 5. joulukuuta 2006 äänin 77–2. Ennen tätä 23. marraskuuta riigikogu oli päättänyt, että Kaitseväen komentajan ei enää tarvitse 60 vuotta täytettyään erota virastaan, vaan hän voi toimia viisivuotisen virkakautensa loppuun asti. Tämä viisivuotiskausi loppuikin sitten 5. joulukuuta 2011.[9][10][11].
Jo ensimmäisessä haastattelussaan valintansa jälkeen 6. joulukuuta 2006 Laaneots mainitsi Viron turvallisuudelle suurimmaksi uhaksi Venäjän. Eesti Päevalehdelle hän totesi, että "Vaatimattomasti sanoen on meidän naapurinamme epäystävällinen valtio. Ja tässä suhteessa Venäjä todellakin on Viron suurin turvallisuusongelma." Tämä linjaus nostatti myrskyn Venäjällä.[1]
9. joulukuuta 2006 Laaneots aloitti yhdessä pääministeri Andrus Ansipin kanssa ensimmäisen virallisen ulkomaanvierailunsa matkakohteenaan Afganistan.[12]
Lähteet

Luokka:Virolaiset kenraalit
Luokka:Vuonna 1948 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Missä Ants Laaneots aloitti sotilasuransa?


Moskova ( ) on Venäjän federaation pääkaupunki ja Venäjän suurin kaupunki 11,9 miljoonalla asukkaallaan. Moskova on Euroopan suurin kaupunki, koska Istanbul ei sijaitse kokonaan Euroopassa. Moskova on myös Venäjän tärkein teollisuuskaupunki ja liikenteen solmukohta. Tsaarinvallan aikaan Venäjän pääkaupunkina toimi Pietari, mutta Moskovasta tuli Neuvostoliiton pääkaupunki ja on pysynyt pääkaupunkina Neuvostoliiton romahduksen jälkeen. Moskovassa sijaitsee Kreml, jossa sijaitsevat Venäjän keskeiset hallintoelimet. Kaupunki kasvaa voimakkaasti, sitä palvelee viisi lentokenttää ja Moskovasta lähtevät rautatieyhteydet joka suuntaan.
Historia

Katso myös: Moskovan ruhtinaskunta
Moskova on saanut nimensä suomalais-ugrilaisesta Mustajoki-nimestä jolla viitattiin kaupungin läpi virtaavaan jokeen.[1] Nimi esiintyy ensi kertaa vuoden 1147 Ipatijevskaja-kronikassa, jossa Suzdalin ruhtinas Juri Dolgoruki kutsuu Severskin ruhtinaan Svjatoslavin vieraaksensa Moskovaan. Moskova oli tällöin kartano tai majatalo, jonka omisti pajari Stepan Kutško. Juri surmautti hänet, jotta kukaan ei syyttäisi hänen saaneen tilan vääryydellä haltuunsa. Juri ympäröi tilan paaluvarustuksella 1156 eli perusti kaupungin. Paikalle muodostui jo varhaisena aikana kaupan keskus. Vanhin säilynyt rakennus oli 1300-luvulla rakennettu kivikirkko Spas na Boru (Спас на Бору).
Dmitri Donskoi rakensi ensimmäisen Kremlin kivilinnoituksen, joka valmistui 1367.
Moskovan ruhtinaskunta nousi 1400-luvulla Venäjän valtioiden johtoasemaan ja siten siitä muodostui tsaarin Venäjän pääkaupunki 1400-luvulta 1700-luvun alkuun. 1700-luvulla pääkaupunki siirrettiin keisari Pietari Suuren perustamaan Pietariin. Moskova paloi Napoleonin sodassa vuonna 1812, kun se oli vähällä jäädä Napoleonin käsiin ja Moskovan kuvernööri määräsi sen tuhottavaksi[2]. Tsaarinvallan kaatumisen jälkeen maaliskuussa 1918 Lenin ja hallitus siirtyivät Moskovaan, josta tuli näin taas käytännössä pääkaupunki. Moskovan pääkaupungin asema vahvistettiin perustuslaissa Neuvostoliittoa perustettaessa joulukuussa 1922. Joulukuussa 1941 Saksan keskinen armeijaryhmä pysäytettiin kaupungin rajoille ja ajettiin pois talven aikana Moskovan taistelussa.
Maantiede ja ilmasto
Moskova sijaitsee Venäjän euroopanpuoleisessa osassa, tasangolla Oka- ja Volgajoen välissä, Moskvajoen varrella. Kaupunki on keskimäärin 156 metriä merenpinnan tasoa ylempänä. Moskova on Venäjän federaatiosubjektina Pietari tavoin liittokaupunki ja sitä ympäröi useimmista ilmansuunnista erillinen federaatiosubjekti Moskovan alue; heinäkuun 2012 aluelaajennuksen jälkeen Moskova rajoittuu lounaassa Kalugan alueeseen.[3] Suuren osan Moskovan kaupungin rajasta muodostaa vuonna 1962 valmistunut 109 kilometriä pitkä kehätie. Sen sisään jäävästä noin tuhannesta neliökilometristä kolmannes on puistoa ja viheraluetta.
Moskovassa vallitsee mannerilmasto: talvet ovat kylmiä ja kesät kuumia. Vuoden keskilämpötila on +5°C ja keskimääräinen sademäärä 688mm. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin saadaan keskimäärin 92mm sadetta.
Moskovassa on talvella yleensä 12–15 astetta pakkasta, joskus jopa −20°C, mutta tuuli ei lisää pakkasen purevuutta siinä määrin kuin rannikkoseuduilla. Kaupungissa on pysyvä lumipeite marraskuun lopusta maaliskuun puoliväliin. Moskvajoen jäät lähtevät tyypillisesti huhtikuun alkupuolella.
Kesällä 2017 Moskovassa rajumyrskyssä kuoli 14 ihmistä ja loukkaantui 168 ihmistä. Puita kaatui ja kattoja ja bussipysäkkejä irtosi.[4]

Hallinnolliset alueet

Kaupunki on jaettu kahteentoista hallinnolliseen piirikuntaan (). Kaksi lounaista piirikuntaa liitettiin alueeseen 1. heinäkuuta 2012. Alueliitos toi Moskovalle reilusti uutta aluetta (pinta-ala kasvoi 1081km2:sta 2510km2:iin) ja lisäsi myös piirien lukumäärää aiemmasta 124 piiristä (). Piirikunnat on esitetty oheisessa kartassa [5][6]:

1 keskinen ()2 pohjoinen ()3 koillinen ()4 itäinen ()5 kaakkoinen ()6 eteläinen ()7 lounainen ()8 läntinen ()9 luoteinen ()10 Zelenograd ()11 Novomoskovski ()12 Troitski ()
Hallinto
Moskovan kaupungin johtajana toimii pormestari Sergei Sobjanin. Hänet valittiin Moskovan toiseksi pormestariksi 21.10.2010, Venäjän presidentin Dmitri Medvedevin erotettua Juri Lužkovin pormestarin virasta luottamuspulaan vedoten syyskuussa 2010. Presidentti Boris Jeltsinin nimittämä Lužkov ehti olla Moskovan pormestarin virassa vuodesta 1992 asti, jolloin Neuvostoliitto hajosi.
Väestö

Moskovan asukasmäärän kehitys1400: 400001840: 348562[7]1926: 21012001638: 2000001856: 3688001931: 2781340[8]1710: 1600001863: 462500[9]1939: 4137018[10]1725: 1450001868: 4164001959: 5045905[11]1738: 1384001871: 6019691970: 6941961[12]1775: 1610001888: 7534591979: 7830509[13]1785: 1887001897: 1038591[14]1989: 8769117[15]1811: 270200[9]1912: 16171572002: 10382754[16]1813: 2150001914: 1762700[9]2010: 11503501[17]1825: 2415001920: 10273002012: 11918057

(a) 2012 väkiluku on 1.7.2012 tapahtuneen alueliitoksen jälkeistä väestöä kuvaava väkiluku Rosstatin 1.1.2012 kuntatason väestöaineistosta. Se pohjautuu 1.1.2012 väestötilastoon (Moskova: 11612943 as.), johon on liitetty uusien Novomoskovskin (148980 as.) ja Troiskin piirikuntien (94655 as.) väkiluvut samasta tilastosta uusien piirikuntien kuntajaon mukaisesti.[18] Uusien piirikuntien kuntajako ja niiden väkiluku 1.1.2012 on kuvattu artikkelissa Moskovan hallinnolliset alueet.
Talous
Moskovan, väkiluvultaan Euroopan suurimman kaupungin, talous on yksi Euroopan kaupunkien suurimmista. Vuonna 2010 se tuotti  8401,9 mrd RUB eli Moskova vastasi 22,5 prosentista koko Venäjän federaation bruttokansantuotteesta.[19] Henkeä kohti Moskovassa tuotettiin kansantuotetta 730,4 kRUB eli 17893 EUR. Tämä oli 279 prosenttia maan keskiarvotasosta 261,8 tuhatta ruplaa tai 6413 euroa.[20][17] Moskovaa korkeampaan BKT-osuuteen asukasta kohti vuonna 2010 ylsi vain viisi raaka-ainevaroiltaan vaurasta, mutta harvaan asuttua federaatiosubjektia: Nenetsia, Jamalin Nenetsia, Hanti-Mansia, Sahalinin alue ja Tšukotka.[19][17] Näille alueille on tyypillistä, että ainakin osa alueen kansantuotteesta tehdään ympäröivien alueiden työvoimalla. Esimerkiksi Moskovaan tulee päivittäin työntekijöitä ympäröivältä Moskovan alueelta.
Moskovassa on muuta Venäjää korkeampi tulotaso. Forbes-lehden mukaan vuonna 2008 kaupungissa asui enemmän miljardöörejä kuin missään muualla maailmassa.[21] Kaupungissa asuu vuonna 2011 79  dollarimiljardööriä, toiseksi eniten eli 58 miljardööriä asuu New Yorkissa. [22] Vuosina 2006 ja 2007 Moskova listattiin Mercer HR:n tekemässä kuluttajien tavarakorin perusteella maailman kalleimmaksi kaupungiksi.[23] Vuoden 2009 UBS-pankin listalla se oli pudonnut sijalle 55.[24]
Koulutus

Moskovassa sijaitsee useita suuria yliopistoja. Suurin ja vanhin on Moskovan valtionyliopisto. Sen päärakennus on 240 metriä korkea 36-kerroksinen tornitalo. Valtionyliopistossa opiskelee yli 40000 opiskelijaa. Tekniikan alan yliopistoista suurin on Moskovan teknillinen valtionyliopisto. Moskovan konservatorio on yksi Venäjän merkittävimmistä musiikkioppilaitoksista.
Uskonto

Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän väestön uskonnollista vakaumusta kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Moskovan asukkaista oli oman ilmoituksensa mukaan:[25][26][27]
53 % – ortodokseja (Venäjän ortodoksinen kirkko),
19 % – jumalaan (tai korkeampaan voimaan) uskovia, muttei konkreettisesti tunnustanut mitään tiettyä uskontoa,
12 % – ateisteja, ei usko jumalaan,
3 % – kristittyjä, muttei ortodokseja, katolisia tai protestantteja,
2 % – sunnilaisen islaminuskon kannattajia,
2 % – ortodokseja, muttei kuulu Venäjän ortodoksiseen kirkkoon eikä ole vanhauskoisia,
1 % – islaminuskoisia, muttei sunneja eikä šiioja,
1 % – luonnonvoimiin ja -jumaliin pohjautuvan perinneuskonnon kannattajia,
1 % – vanhauskoisia,
< 1 % – protestantteja (luterilaisia, baptisteja, evankelikalisteja, anglikaaneja),
< 1 % – šiialaisen islaminuskon kannattajia ja
1 % – jotain muita.
Liikenne

Paikallisliikenteen ydin on Moskovan metro, jonka vanhimmat juhlavat asemat ovat vuodelta 1935. Metrolinjoja on 11, asemia 171 ja matkustajia päivittäin yhdeksän miljoonaa. Metroliikennettä täydentää linja-autojen ja johdinautojen verkko.
Moskovassa on viisi lentokenttää: Domodedovo, Šeremetjevo I ja II, Vnukovo ja Bykovo. Päärautatieasemia on yhdeksän: Leningradin (Pietarin, yhteys Helsinkiin), Kazanin, Kurskin, Kiovan, Riian, Paveletsin (Pavelets-kylän/aseman mukaan), Savjolovon (Savjolovo-kylän mukaan), Jaroslavlin ja Valko-Venäjän rautatieasema. Lisäksi on lukuisia pienempiä asemia tai seisakkeita.[5][28]
Moskovaan Moskovan alueen läpi saapuvista maanteistä merkittävimpiin kuuluvat valtatiet M1–M10. Kullakin näistä on myös oman nimensä, esimerkiksi Pietarin suunnan valtatie M10 tunnetaan myös nimellä Rossija (Moskova–Tver–Novgorod–Pietari).[5] Moskovan henkilöautoliikenne on tunnettu pahoista ruuhkistaan.[29]
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Moskovan Kremlissä sijaitsevat Venäjän hallintorakennukset. Moskovan patriarkka on Venäjän ortodoksisen kirkon johtaja. Kremlin läheisyydessä Moskovan historiallisessa keskustassa sijaitsee kuuluisa Punainen tori, jolla on myös Leninin mausoleumi sekä Pyhän Vasilin katedraali. Kremliä vastapäätä torin toisella laidalla sijaitsee tavaratalo GUM. Lähellä Kremliä Moskvajoen rannalla sijaitsee kaupungin suurin maamerkki, Kristus Vapahtajan katedraali.

Moskovan nähtävyyksiin kuuluu myös maailmankuulu Tretjakovin taidegalleria, jonka laaja kokoelma keskittyy etenkin venäläiseen realismiin (muun muassa Andrei Rubljov). Tretjakovin galleria on Venäjän kansallistaidemuseo. Muita Moskovan museoita ovat Asevoimien keskusmuseo, Kosmonautiikan museo ja Suuren isänmaallisen sodan museo.
Kaupungin kulttuuritarjontaan kuuluu kuuluisa Bolšoi-teatteri, jonka ohjelmistoon kuuluu balettia, oopperaa ja näytelmiä.
Moskovan nähtävyyksiin voidaan lukea myös kaupungin metro. Moskovan metro on New Yorkin metron ohella maailman suurimpia maanalaisverkkoja, ja sen asemat ovat kuuluisia näyttävyydestään. Tverskaja-kadulla sijaitseva Majakovskaja-asema voitti Moskovan maailmannäyttelyn suunnittelun ykköspalkinnon art deco -tyylillään.
Moskovan kaupunkikuvaa hallitsevat Stalinin valtakaudella aloitetut maamerkit, neuvostobarokkia edustavat pilvenpiirtäjät, joita kutsutaan nimellä "seitsemän sisarta" (myös: "Stalinin hampaat"). Näihin lukeutuvat Moskovan valtionyliopisto, hotelli Ukraina ja Leningradskaja, ulkoministeriön rakennus ja kolme kerrostaloa.
Moskova tunnetaan myös lukuisista puistoistaan ja noin kolmannes Moskovan pinta-alasta on vihreää aluetta. Yksi maailman suurimmista kaupunkipuistoista, Izmailovon puisto, sijaitsee itäisessä osassa Moskovaa, Izmailovon kaupunginosassa. Tämä puisto on suurelta osin lähes luonnontilainen ja yli 4 kertaa New Yorkin keskuspuiston kokoinen.
Moskova-joen rannalle kaupungin luoteisosaan Presnenskiin rakennetaan Moskovan kansainvälistä liikekeskusta, jonka on tarkoitus valmistua 2010-luvulla. Siitä tulee Venäjän tärkein liiketoiminnan keskus, lisäksi siellä on asuntoja ja ajanvietepalveluita. Alue käsittää kuusi pilvenpiirtäjää, joista korkein on 373 metriä. Se on myös Euroopan korkein rakennus. Noin 250.000 - 300.000 ihmisen arvioidaan työskentelevän, asuvan tai käyvän alueella samanaikaisesti. Vuonna 2016 osa alueesta on vielä rakenteilla tai vasta suunnitteilla.
Urheilu
Yksi suosituimmista urheilulajeista on jalkapallo, ja Moskovan kaupungista pelaa Venäjän pääsarjassa 2011 neljä joukkuetta: Dynamo, Lokomotiv, Spartak  ja TsSKA.
Toinen suosittu laji on jääkiekko. Kaupungilla on KHL-jääkiekkoliigassa kolme joukkuetta: Dinamo Moskova, Spartak Moskova ja TsSKA Moskova. Lisäksi Moskovan alueelta tulee KHL-joukkue Vitjaz Podolsk. Entisiä Moskovan alueen KHL-seuroja ovat Atlant Mytištši, MVD ja Himik Voskresensk, joilla on juniorijoukkueet Venäjän nuorten jääkiekkosarjassa.
Koripallossa kaupunkia edustavat Moskovan Dynamo ja TsSKA Moskova. Myös himkiläinen Himki BK on tunnettu koripalloseura.
Kulttuuri

Moskova on Venäjän taide-elämän keskus. Se tunnetaan erityisesti baletista ja Bolšoi-teatterista. Venäläiset rock-yhtyeet Alisa, Aria, Master, Neprikasaemye, Gorky Park ovat kotoisin Moskovasta.
Eurovision laulukilpailu 2009 järjestettiin Moskovassa Olimpijski-areenalla.[30]
Lähteet

Aiheesta muualla

 {{Country data {{{1}}}| flaglink/core
| variant =
| size =
| name =
| altlink =national rugby union team
| altvar =rugby union}} (mos.ru)

*
Luokka:Keskinen federaatiopiiri
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Alkaani on hiilivety, jossa hiiliatomien välillä on vain yksinkertaisia kovalenttisia sidoksia. Niitä kutsutaan myös tyydyttyneiksi hiilivedyiksi, sillä ne sisältävät suurimman mahdollisen määrän vetyä hiiliatomia kohden. Jos alkaanissa ei ole rengasta eli se on asyklinen, sen yleinen molekyylikaava on CnH2n+2. Syklisen alkaanin kaava on vastaavasti CnH2n.
Isomeria
Asyklisten alkaanien isomeria
Yksinkertaisin alkaani on metaani (CH4). Se on ainoa alkaani, joka muodostuu yhdestä hiiliatomista. Samaan tapaan etaani (CH3CH3) on ainoa kahdesta ja propaani (CH3CH2CH3) kolmesta hiiliatomista muodostuva suoraketjuinen alkaani. Neljästä hiiliatomista on kuitenkin mahdollista muodostaa kaksi erilaista asyklistä alkaania: butaani ja 2-metyylipropaani eli isobutaani. Butaanin ja isobutaanin molekyylikaava on sama C4H10, mutta niiden rakenne on erilainen – ne ovat toistensa rakenteellisia isomeereja. Asyklisten alkaanien isomeerien määrä kasvaa merkittävästi yhdisteen atomimäärän kasvaessa:

Asyklisten alkaanien isomeeritMolekyylikaavaIsomeerien lkm.C5H123C6H145C7H169C8H1818C9H2035C10H2275C15H324 347C20H42366 319C30H624 111 846 763
Asyklinen alkaani voi kiertyä hiili-hiili-sidostensa kautta. Tämän vuoksi se on konformaatioisomerialtaan hyvin monipuolinen. Positiivisen osittaisvarauksen omaavat vetyatomit kuitenkin pääsääntöisesti ovat mahdollisimman kaukana toisistaan minimienergiaperiaatteen mukaisesti.
Sykloalkaanien isomeria
Sykloalkaanit ovat konformaatioisomerialtaan asyklisiin alkaaneihin verrattuna jäykempiä. Esimerkiksi syklopropaanin hiili-hiili-sidosten on mahdotonta kiertyä rengasrakenteen särkymättä. Kiertyminen mahdollistuu vasta riittävän isoilla sykloalkaaneilla – C25 ja sitä suurempien sykloalkaanien vetyatomien kiertyminen ei juurikaan eroa enää suoraketjuisien alkaanien kiertymisestä. Yleisimmillä sykloalkaaneilla C3-7 kiertyminen on kuitenkin äärimmäisen rajoittunutta.
Muotonsa vuoksi alkyyliryhmiä sisältävillä sykloalkaaneilla voi esiintyä cis-trans-isomeriaa. Tällöin alkyyliryhmät ovat renkaan samalla tai eri puolella.
Nimeäminen
Suoraketjuisten alkaanien nimeäminen
Suoraketjuiset alkaanit eli n-alkaanit nimetään niiden sisältämien hiiliatomien mukaan seuraavasti:

N-alkaanien nimeäminenHiiliatomien
 määräRakennekaavaNimiCAS-numero1CH4Metaani74-82-82CH3CH3Etaani74-84-03CH3CH2CH3Propaani74-98-64CH3CH2CH2CH3Butaani106-97-85CH3(CH2)3CH3Pentaani109-66-06CH3(CH2)4CH3Heksaani110-54-37CH3(CH2)5CH3Heptaani142-82-58CH3(CH2)6CH3Oktaani111-65-99CH3(CH2)7CH3Nonaani111-84-210CH3(CH2)8CH3Dekaani124-18-511CH3(CH2)9CH3Undekaani1120-21-412CH3(CH2)10CH3Dodekaani112-40-313CH3(CH2)11CH3Tridekaani629-50-514CH3(CH2)12CH3Tetradekaani629-59-415CH3(CH2)13CH3Pentadekaani629-62-916CH3(CH2)14CH3Heksadekaani544-76-317CH3(CH2)15CH3Heptadekaani629-78-718CH3(CH2)16CH3Oktadekaani593-45-319CH3(CH2)17CH3Nonadekaani629-92-520CH3(CH2)18CH3Eikosaani112-95-821CH3(CH2)19CH3Heneikosaani629-94-722CH3(CH2)20CH3Dokosaani629-97-023CH3(CH2)21CH3Trikosaani638-67-524CH3(CH2)22CH3Tetrakosaani646-31-125CH3(CH2)23CH3Pentakosaani629-99-226CH3(CH2)24CH3Heksakosaani630-01-327CH3(CH2)25CH3Heptakosaani593-49-728CH3(CH2)26CH3Oktakosaani630-02-429CH3(CH2)27CH3Nonakosaani630-03-530CH3(CH2)28CH3Triakontaani638-68-631CH3(CH2)29CH3Hentriakontaani630-04-632CH3(CH2)30CH3Dotriakontaani544-85-433CH3(CH2)31CH3Tritriakontaani630-05-734CH3(CH2)32CH3Tetratriakontaani14167-59-035CH3(CH2)33CH3Pentatriakontaani630-07-936CH3(CH2)34CH3Heksatriakontaani630-06-837CH3(CH2)35CH3Heptatriakontaani7194-84-538CH3(CH2)36CH3Oktatriakontaani7194-85-639CH3(CH2)37CH3Nonatriakontaani7194-86-740CH3(CH2)38CH3Tetrakontaani4181-95-741CH3(CH2)39CH3Hentetrakontaani7194-87-842CH3(CH2)40CH3Dotetrakontaani7098-20-643CH3(CH2)41CH3Tritetrakontaani7098-21-744CH3(CH2)42CH3Tetratetrakontaani7098-22-845CH3(CH2)43CH3Pentatetrakontaani7098-23-946CH3(CH2)44CH3Heksatetrakontaani7098-24-047CH3(CH2)45CH3Heptatetrakontaani7098-25-148CH3(CH2)46CH3Oktatetrakontaani7098-26-249CH3(CH2)47CH3Nonatetrakontaani7098-27-350CH3(CH2)48CH3Pentakontaani6596-40-360CH3(CH2)58CH3Heksakontaani7667-80-370CH3(CH2)68CH3Heptakontaani7719-93-980CH3(CH2)78CH3Oktakontaani7667-88-190CH3(CH2)88CH3Nonakontaani7667-51-8100CH3(CH2)98CH3Dekakontaani tai hektaani6703-98-6
Alkaanien nimeäminen perustuu neljää ensimmäistä lukuun ottamatta kreikankielisiin lukusanoihin, joihin on lisätty -aani pääte. Orgaanisten yhdisteiden IUPAC:n mukainen nimeämiskäytäntö, jonka mukaan alkaanitkin nimetään, perustuu nimen jakamiseen kolmeen osaan: alku-, keski- ja loppuosaan.
Alkuosasta käy ilmi yhdisteen sisältämän funktionaalisen ryhmän tai alkyyliryhmän paikka. Alkuosaa ei kuitenkaan merkitä, jos ryhmällä on vain yksi mahdollinen paikka tai, kuten n-alkaanien tapauksessa, sitä ei ole.
Nimen keskiosasta käy ilmi sen sisältämän pisimmän yhtenäisen hiiliketjun hiiliatomien lukumäärä, n-alkaanien tapauksessa se tarkoittaa koko yhdisteen sisältämien hiiliatomien lukumäärä. Esimerkiksi keskiosa "pent" tarkoittaa siten viiden hiiliatomin yhtenäistä ketjua.
Yhdisteen nimen loppuosa kuvaa mihin luokkaan yhdiste kuuluu. Alkaaneilla pääte on -aani. Siten viidestä hiiliatomista koostuva n-alkaani on nimeltään pentaani.
Haaraketjuisten alkaanien nimeäminen

Haaraketjuisten eli iso-alkaanien nimen keskiosa määräytyy pisimmän yhtenäisen hiiliketjun mukaan. Ketjun haarat ilmaistaan tällöin tiettyinä funktionaalisina ryhminä, alkyyleinä. Alkyylit ovat yksinkertaisesti alkaaneja, joista puuttuu yksi vetyatomi. Alkyyliryhmä ja sen paikka ilmaistaan yhdisteen nimen alkuosassa. Esimerkiksi butaani, jonka toiseen (2.) hiileen on liittynyt metyyli, on nimeltään 2-metyylibutaani. Pisimmän hiiliketjun laskeminen aloitetaan sieltä, mistä funktionaaliseen ryhmään on lyhyin matka. Jos funktionaalisia ryhmiä on useita ja kummastakin päästä ensimmäisiin ryhmiin on yhtä pitkä matka, laskeminen aloitetaan sieltä, mistä myös matka seuraavaan funktionaaliseen ryhmään on lyhyempi.
Sykloalkaanien nimeäminen
Sykloalkaanit nimetään liittämällä hiilivedyn nimeen syklo-etuliite.

Sykloalkaanien nimeäminenHiiliatomien
 määräRakennekaavaNimi3(CH2)3Syklopropaani4(CH2)4Syklobutaani5(CH2)5Syklopentaani6(CH2)6Sykloheksaani
Mikäli sykloalkaaniin on liittynyt hiiliketju, jonka sisältämien hiiliatomien lukumäärä on pienempi tai yhtä suuri kuin sykloalkaani-renkaan sisältämien hiiliatomien lukumäärä, yhdiste nimetään alkyylisubstituutin sisältävänä sykloalkaanina. Vastaavasti, jos sykloalkaanirenkaaseen on liittynyt hiiliketjultaan pidempi alkaani, yhdiste nimetään sykloalkaanisubstituutin sisältävänä alkaanina.
Sykloalkaanin hiiliketjun laskeminen aloitetaan substituentin sisältävästä hiiliatomista, josta toisen substituentin sisältävään hiiliatomiin on lyhyempi matka. Mikäli vaihtoehtoja on useita, pyritään lyhyimpään matkaan myös seuraavaan substituentin sisältävään hiiliatomiin (kolmas, neljäs...), kunnes eroavaisuus tietyn vaihtoehdon eduksi mahdollisesti löytyy. Mikäli lyhyimpien matkojen mukainen nimeämistyö johtaa useisiin vaihtoehtoihin, nimi valitaan aakkosjärjestyksen mukaan siten, että yhdisteessä ennemmin tuleva substituentti saa pienemmän numeron: esimerkiksi 1-etyyli-2-metyylisyklopentaani eikä 2-etyyli-1-metyylisyklopentaani. Tämä menettely pätee alkyyliryhmien lisäksi halogeeneihin.
Fysikaaliset ominaisuudet
Kaikki alkaanit ovat poolittomia. Alkaanit ovat lisäksi vettä kevyempiä, eivätkä liukene siihen käytännössä ollenkaan.
Asyklisten alkaanien ominaisuudet
Olomuodot
Haaroittumattomien alkaanien sulamis- ja kiehumispisteet suurenevat hiiliketjun pituuden kasvaessa:

N-alkaanien sulamis- ja kiehumispisteitäNimiRakennekaavaSulamispiste (°C)Kiehumispiste (°C)MetaaniCH4−182−162EtaaniCH3CH3−183−89PropaaniCH3CH2CH3−188−42ButaaniCH3CH2CH2CH3−138−0,5PentaaniCH3(CH2)3CH3−13036HeksaaniCH3(CH2)4CH3−9569HeptaaniCH3(CH2)5CH3−9198OktaaniCH3(CH2)6CH3−57126NonaaniCH3(CH2)7CH3−54151DekaaniCH3(CH2)8CH3−30174UndekaaniCH3(CH2)9CH3−26196DodekaaniCH3(CH2)10CH3−10216

Sulamis- ja kiehumispisteiden kasvu n-alkaanin molekyylimassan kasvaessa johtuu molekyylien välisten van der Waalsin voimien eli dispersiovoimien kasvusta. Molekyylin koon kasvaessa elektronien paikkakohtaisen jakautumisen volatiliteetti kasvaa ja siten molekyylien saamat väliaikaiset dipolimomentit ovat suurempia.
Haaroittuneisuus alentaa alkaanin kiehumispistettä. Esimerkiksi n-pentaanin kiehumispiste on normaalipaineessa 36,1°C, yhden haaran sisältävän isopentaanin (2-metyylibutaanin) 27,85°C ja kaksihaaraisen neopentaanin (2,2-dimetyylipropaanin) 9,5°C. Haaroittuneiden alkaanien alemmat kiehumispisteet selittyvät niiden muodoilla – pyöreämpinä niiden pinta-ala ja siten elektronien paikkakohtaisen jakautumisen volatiliteetti on pienempi, mikä heikentää niiden dispersiovoimia.
Huoneenlämpötilassa ja normaalipaineessa suoraketjuiset alkaanit metaanista butaaniin ovat kaasuja, pentaanista C17H36:een nesteitä ja siitä eteenpäin kiinteitä aineita.
Sykloalkaanien ominaisuudet
Olomuodot
Sykloalkaanien kiehumispisteet kasvavat suoraketjuisten alkaanien tapaan molekyylimassan kasvaessa. Sulamispisteet kuitenkin vaihtelevat suuresti eri yhdisteillä sykloalkaanien erilaisten muotojen vuoksi.
Kemialliset reaktiot
Alkaanit eivät yleisesti reagoi kovin voimakkaasti, koska niiden hiili-hiili- ja hiili-vety-sidokset ovat vahvoja kovalenttisia sidoksia. Muutamien aineiden kuten hapen, halogeenien ja typpihapon kanssa ne kuitenkin reagoivat sopivissa olosuhteissa varsin herkästi.
Alkaanien substituutioreaktiot
Substituutioreaktiossa yksi tai useampi alkaanin vetyatomeista korvautuu toisella atomilla tai atomiryhmällä. Halogeeneja liitettäessä reaktiota kutsutaan halogenoinniksi. Alkaanit reagoivat muun muassa kloorin kanssa säteilytettäessä ultraviolettivalolla. Tällöin syntyy eri määrin klooria sisältäviä yhdisteitä sekä suolahappoa. Esimerkiksi metaani reagoi kloorin kanssa seuraavasti:
CH4 + Cl2 → CH3Cl + HCl
muodostaen metyylikloridia (CH3Cl) ja suolahappoa. Jos klooria on riittävästi, metaanista syntyy myös dikloorimetaania (CH2Cl2), trikloorimetaania eli kloroformia (CHCl3) ja tetrakloorimetaania eli hiilitetrakloridia (CCl4).[1]
Suurimolekyylisempien alkaanien reagoidessa kloorin kanssa eivät hiiliatomien väliset sidokset katkea. Niinpä esimerkiksi etaanista (C2H6) voi kloorattaessa syntyä useita kloorattuja hiilivetyjä, joiden molekyyleissä klooriatomien lukumäärä vaihtelee yhdestä (etyylikloridissa, ClCH2–CH3) kuuteen (heksakloorietaanissa, Cl3C–CCl3), mutta joissa kaikissa on edelleen kaksi hiiliatomia.[1]
Bromi reagoi joidenkin alkaanien kanssa samaan tapaan kuin kloorikin, mutta hitaammin. Se syrjäyttää kuitenkin vedyn vain sellaisista hiiliatomeista, jotka ovat sitoutuneet kolmeen muuhun hiiliatomiin ja vain yhteen vetyatomiin.[1]
Fluorin kanssa alkaanit reagoivat niin kiivasti, että niiden molekyylit hajoavat täysin. Kaikki niissä olevat hiiliatomien väliset sidokset katkeavat, ja useampikin hiiliatomeja sisältävistä alkaaneista syntyy vain tetrafluorimetaania ja vetyfluoridia, esimerkiksi:[1]
H3C–CH3 + 7 F2 → 2 CF4 + 6 HF
Alkaanien nitraus
Korkeissa lämpötiloissa höyrytilassa alkaanit reagoivat myös typpihapon kanssa. Tämäkin on substituutioreaktio ja tapahtuu seuraavasti (R merkitsee mielivaltaista hiili- ja vetyatomeista koostuvaa alkyyliryhmää):
R–CH3 + HNO3 → R–CH2–NO2 + H2O
Tällöin kuitenkin vain yksi vetyatomi korvautuu nitroryhmällä (NO2), mutta hiiliatomien väliset sidokset saattavat samalla katketa. Reaktiotuotteita sanotaan nitroalkaaneiksi.[1]
Alkaanien palaminen
Korotetussa lämpötilassa alkaanit reagoivat tiettyä syttymispistettä korkeammissa lämpötiloissa erityisen herkästi hapen kanssa; ne palavat. Reaktiotuotteina syntyy hiilidioksidia ja vettä, ja samalla vapautuu runsaasti energiaa lämpönä.[1] Tähän perustuu hiilivetyseosten bensiinin, raskaan ja kevyen polttoöljyn sekä maakaasun käyttö polttoaineina moottoreissa ja lämmityslaitteissa. Energiaa vapauttavaa reaktiota kutsutaan eksotermiseksi. Esimerkiksi metaanin, jota muun muassa maakaasu pääosin on, palamisreaktio:
CH4 + 2 O2 → CO2 + 2 H2O +890kJ/mol
Suuremmatkin alkaanit hajoavat palaessaan täysin eli kaikki niiden molekyyleissä olevat sidokset katkeavat. Esimerkiksi propaanin, nestekaasun pääaineksen palamisreaktio on:[1]
H3C–CH2–CH3 + 5 O2 → 3 CO2 + 4 H2+2213kJ/mol
Jos happea ei ole riittävästi, osaan hiiliatomeista liittyy kuitenkin vain yksi happiatomi; tällöin syntyy hiilimonoksidia eli häkää.[1]
Krakkaus
Korkeassa lämpötilassa ja paineessa saattavat hiiliatomien väliset sidokset katketa. Reaktiota sanotaan krakkaukseksi. Tällöin syntyy välivaiheena erittäin reaktioherkkiä vapaa radikaaleja, jotka ovat lyhytikäisiä ja reagoivat keskenään muodostaen uusia, yleensä alkuperäistä pienimolekyylisempiä hiilivetyjä. Krakkauksella on suuri merkitys öljynjalostuksessa.[1]
Katso myös
alkyylit, jotka ovat kuin alkaaneja, mutta joista puuttuu vetyatomi.
alkeenit, jotka sisältävät yhden tai useamman kovalenttisen kaksoissidoksen.
alkyynit, jotka sisältävät kolmoissidoksen.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = McMurry, John| title = Organic Chemistry (5th ed.)| chapter = 3, Organic Compounds: Alkanes and Cycloalkanes| year = 1999| id = ISBN 0-534-37366-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| page = 74–111}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Torakat ovat Blattodea-alalahkoon kuuluvia, muodoltaan litteähköjä ja äärimmäisen sitkeitä hyönteisiä. Eurooppalaisissa kaupunkiympäristöissä torakat ovat noin 2–5 cm pitkiä, mutta muualla maailmassa ne voivat kasvaa jopa 10 cm:n pituisiksi[1]. Toisin kuin sitkeä kaupunkitarina väittää, torakat eivät kestä poikkeuksellisia määriä ionisoivaa säteilyä verrattuna muihin hyönteisiin.[2] Eri torakkalajeja on noin 4000.
Suomessa yleisin asuntotorakka on russakka (Blatta germanica), joka on kohtalaisen pienikokoinen torakkalaji (8–13 mm pitkä). Se elää pienissä yhdyskunnissa sopivan lämpimissä (20–30 °C) ja kosteissa tiloissa. Se hakeutuu uunin ympäristöön, lämpöpattereiden taakse ja lämpöputkistojen läpivienteihin. Litteän muotonsa ansiosta torakat mahtuvat erittäin ahtaisiin paikkoihin. Niitä on löydetty kasautuneena muun muassa valokatkaisijan suojalevyn taakse. Russakka hakee pimeässä keittiöstä ravinnokseen mm. viljatuotteita, kasviksia ja lihaa. Muita Suomen oloissa sisätiloissa tavattavia lajeja russakan ohella ovat ruotsintorakka (Blatta orientalis), ranskantorakka eli ”tv-torakka” (Supella longipalpa), sokeritorakka eli amerikantorakka (Periplaneta americana) ja australiantorakka (Periplaneta australasiae).[3]
Luonnonvaraisina lajeina Suomessa esiintyvät metsätorakka (Ectobius sylvestris) ja lapintorakka (Ectobius lapponicus).
Suhtautuminen torakoihin
Torakoita on pidetty haitallisina ja vastenmielisinä eläiminä, sillä ne muun muassa pilaavat ruokavarastoja. Torakat ulostavat ruokailupaikoilleen ja näin aiheuttavat ruoan pilaantumista ja vaarallisiakin tauteja ihmisille. Niiden on myös uskottu imevän ihmisten verta. Torakat ovat selviytyviä ja sopeutuvia eläimiä, joita on ollut vaikea hävittää ihmisten kodeista, kun ne ovat kerran niihin asettuneet. Talon torakoiden hävittäminen vanhanaikaisilla myrkyillä on usein vaatinut niin paljon myrkkyä, että ihmistenkin on ollut epäterveellistä asua talossa vähään aikaan. Koko talo täytyy myrkyttää kerralla – esimerkiksi yksittäisen kerrostaloasunnon myrkyttäminen ei riitä, sillä torakat tulevat pian takaisin toisista asunnoista.
Nykyisin tiettyjä torakoita, kuten ”madagaskarintorakkaa” Gromphadorhina portentosa, ”suklaatorakkaa” Shelfordella tartara, ”argentiinantorakkaa” Blaptica dubia, ”pääkallotorakkaa” Blaberus craniifer, ”valepääkallotorakkaa” Blaberus discoidalis ja ”jättiläistorakkaa” Blaberus giganteus sekä Archimandrita tessellata ja Nauphoeta cinerea -lajeja, kasvatetaan Suomessakin terraarioissa lemmikkeinä pidettävien liskojen ja lintuhämähäkkien ravintoeläimiksi.
Etymologia
Sanat russakka ja torakka ovat lainaa venäjän kielestä. Sanan russakka vastine venäjässä, prusak (translitterointi),  tarkoittaa ensisijaisesti preussilaista, mutta sanaa on käytetty myös torakoiden nimityksenä, jossa merkityksessä sana on omaksuttu myös suomen ja karjalan kieliin. Alun perin russakka ja torakka olivat suomessa vain vaihtoehtoiset nimitykset torakoille, mutta sittemmin luonnontieteellisen lajien määrittelyn myötä on päätetty, että torakoilla tarkoitetaan koko lahkoa, kun taas russakalla tarkoitetaan suomalaisille tutuinta torakkalajia.
Lähteet
Etymologia: Citation error, replace with{{cite book| author = Erkki Itkonen (toim.)| title = Suomen sanojen alkuperä| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 1992–2000| id = ISBN 951-717-692-9}}
Kestävyys: Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link) CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

 Helsingin Sanomat 7. syyskuuta 2010
 Oy Transmeri Ab
 Oy Transmeri Ab
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Uussiipiset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ubisoft Entertainment S.A. (aikaisemmin Ubi Soft Entertainment Software) on ranskalainen videopelien kehittämiseen ja julkaisuun keskittynyt yritys. Se on Euroopan kolmanneksi suurin ja Yhdysvaltojen seitsemänneksi suurin itsenäinen videopeliyritys.
Historia
Guillemotin perheen viisi veljestä perustivat Ubisoftin vuonna 1986 Ranskassa.[1] Yhtiön ensimmäisellä vuosikymmenellä myönteisiä arvosteluja julkaisuista saivat esimerkiksi tasohyppely Twinworld (1989), urheilupeli Pro Tennis Tour (1989, jatko-osa 1991), sci-fi-seikkailupeli B.A.T. (1990, jatko-osa 1992) ja sotastrategiapeli Battle Isle (1991). Teknisellä toteutuksellaan huomiota herätti toimintapeli Unreal (1990). Lisäksi Ubisoft julkaisi PC Engine -konsolin maskottipelin (tunnettu nimillä PC Kid ja Adventures of Bonk) 16-bittisille tietokoneille nimellä BC Kid (1992). Suopeat arviot saaneet pelit olivat lähinnä Amigalle ja Atari ST:lle julkaistuja. 8-bittisistä käännöksistä positiivista huomiota sai kenties eniten roolipeli Iron Lord (1989, Commodore 64:n käännös 1990)
Yritys sai pian yhteistyökumppaneikseen suuria pelitaloja, kuten Electronic Artsin, Sierra On-Linen ja Microprosen. Ennen vuosikymmenen vaihdetta yritys oli laajentanut toimintaansa myös USA:han.
Yhtiö on hankkinut Red Storm Entertainmentin vuonna 2000 ja saanut siten haltuunsa Rainbow Six -pelisarjan oikeudet ja jatkokehityksen.[2]
Vuonna 2001 Ubisoft osti The Learning Companyn saaden oikeudet muun muassa Myst- ja Prince of Persia -pelisarjoihin.[3]
Yhtiö on ostanut saksalaisen SunFlowers-pelitalon ja siten saanut oikeudet Anno-pelisarjaan.[4] Anno-sarjan kehitys on myöhemmin jatkunut Ubisoftin omistamassa Blue Byte -studiossa.
Tytäryhtiöt
Ubisoftilla on useita tytäryhtiöitä, ja se omistaa muun muassa suomalaisen RedLynx-studion sekä saksalaisen Blue Byte -studion.
Ubisoft Motion Pictures on vastuussa elokuvasovitusten tekemisestä yhtiön peleistä, esimerkkinä Assassin’s Creed -elokuva.
Ubisoftilla on 29 pelikehitysstudiota 17 maassa.[5]
Studiot
Ubisoft Annecy
Ubisoft Montpellier
Ubisoft Montreal
Ubisoft Quebec
Ubisoft San Francisco
Ubisoft Singapore
Ubisoft Sofia
Ubisoft Toronto
Suljetut studiot
Ubisoft Casablanca[5]
Uplay

Uplay on Ubisoftin kehittämä digitaalinen pelien kauppa- ja jakelupalvelu. Se on saatavilla PC:lle, PlayStation 4:lle, Xbox One:lle, Wii U:lle, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, iOS:lle sekä Androidille.
Pelit

Ubisoftilla on joukko tunnettuja pelejä ja pelisarjoja:
Anno
Assassin’s Creed
Beyond Good & Evil
Brothers in Arms
Far Cry
Heroes of Might and Magic
Just Dance
Prince of Persia
Rayman
The Settlers
Tom Clancy's Ghost Recon
Tom Clancy's Rainbow Six
Tom Clancy's Splinter Cell
Trials
Watch Dogs
Valiant Hearts: The Great War
Growtopia
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit