Tämä artikkeli käsittelee Georgian historiaa.
Esihistoria
1,8 miljoonaa vuotta sitten – Vanhimpia löytöjä varhaisten ihmisten astumisesta Afrikan ulkopuolelle on löydetty Georgian Dmanisista. Löydöt olivat pystyihmisen (Homo Erectus) kalloja. Eräät tutkijat puhuvat myös ihmislajista Homo georgicus eli georgianihminen. [1]
50000–35000 vuotta sitten – Muinaisihmisen jäämistöä Yashtkhvasta läheltä tämän päivän Suhumi (myös Sukhumi tai Sokhumi) Abhasian alueella.
30000–10000 vuotta sitten – asutusta Jruchi-, Sagvarjile- ja Chakhati-nimisistä luolista. Myöhäispaleoliittiselta kaudelta runsaasti jäämistöä muun muassa Devis Khvrelissä ja Sakazhiassa.
5000-3800 eaa. – Shulaveri-Shomu-kulttuurin kukoistus koko Kaukaasian alueella.
4000–2200 eaa. – Transkaukasian kulttuuri leviää Etelä-Kaukasiaan ja Armeniaan.
2200–1500 eaa. – Trialetin kulttuuri kukoistaa Etelä-Kaukasiassa. [2]
Georgiasta on löydetty todisteita viininviljelystä 6000 ennen ajanlaskun alkua. Kansainvälisen tutkijaryhmän löydökset ajoittuvat neoliittiselle kaudelle 6000-5800 eaa. Arkeologisissa tutkimuksissa löydettiin mm. jäänteitä viinihaposta ja viininvalmistuksessa syntyneistä orgaanisista hapoista. Kemialliset analyysit tehtiin löydöksistä, jotka löytyivät mm. isoista keraamisista säilytysastioista (300 litraa). Viinin historia 8000 vuoden päähän siirsi rypäleviinin historiaa tuhat vuotta aikaisemmaksi kuin ennen on arvioitu. Tutkijaryhmä uskoo, että kyseessä on vanhin paikka missä rypäleitä on kasvatettu viiniä varten Euraasian alueella. [3]
Myöhäisneoliittisella kaudella vaikutti myös Shulaveri-Shomu kulttuuri, joka alueellisesti sijoittui Georgian, Azerbaizanin ja Armenian alueille. Kulttuurin vaikutusajaksi lasketaan 6000- 4000 eaa. Nimi Shulaveri tulee Georgilaisesta kaupungista, joka tunnetaan nykyään nimellä Shaumiani.
Antiikki ja keskiaika

Georgiasta on 1970-luvulla löydetty arkeologisissa kaivauksissa useita muinaisia asutuskeskuksia jo viidenneltä vuosituhannelta eaa. Neoliittisen kulttuurin asuttamat talot olivat pyöreitä tai soikeita – samanlaisia piirteitä on myös myöhemmissä georgialaisissa Darbazi-tyyppisissä rakennuksissa.
Antiikin kreikkalaiset nimittivät Länsi-Georgiaa Kolkhikseksi. Kreikkalainen taru kertoo Iasonista ja hänen Argonauteistaan, jotka matkasivat Kolkhikseen etsimään kultaista taljaa. Ennen kuin Georgiasta tuli Rooman provinssi vuonna 66 eaa., Länsi-Georgian alangot tunnettiin Egrisinä ja Itä-Georgiassa hallitsi Iberian valtakunta. Georgiasta tuli yksi ensimmäisistä kristinuskoon kääntyneistä maista vuonna 317, kun Iberian kuningas Mirian III otti sen valtionuskonnokseen. Egirisissä uskonto vakiinnutettiin vuonna 523.[4]
Vaikka maan valloittivat vuorotellen arabit, mongolit, persialaiset ja turkkilaiset, Georgia onnistui säilyttämään jonkinasteisen itsenäisyyden yli 1000 vuoden ajan. Vuonna 978 kaikki Georgian ruhtinaskunnat yhdistettiin Georgian kuningaskunnaksi (978–1466) Bagrationi-dynastian hallinnassa. Dynastian perusti Ašot I Suuri vuonna 809. Suvun tärkeimpiä edustajia ovat Daavid Rakentaja (Devid IV Agmašenebeli, hallitsi 1089–1125) ja kuningatar Tamar (1184–1213) – Georgian ortodoksikirkko on julistanut molemmat pyhiksi. Georgian kuningaskuntaan kuului tuohon aikaan myös Armenia, Azerbaidžan ja  Kaukasuksen pohjoispuolisia alueita. Kuningaskunnan hajottua Georgia pirstoutui useisiin pienempiin osiin ja taantui Persian ja Osmanien valtakunnan vaikutuksen alle. Vuosina 1801–1810 Venäjän keisarikunta miehitti Kartl-Kakhetin (Itä-Georgia) ja Imeretin (Länsi-Georgia) kuningaskunnat georgialaisten pyynnöstä, koska he halusivat suojaa etelästä painostavaa Persiaa vastaan.
Georgia osana Venäjää 1801–1918

Vuonna 1801 Venäjän tsaari Aleksanteri I lakkautti georgialaisen Kartl-Kakhetin kuningaskunnan ja pakotti sen kuningasperheen maanpakoon. Valtio liitettiin lopullisesti Venäjään vuonna 1804 suuren venäläistämisohjelman jälkeen, jolla yritettiin korvata georgialaista kulttuuria ja yhteiskuntarärjestelmää venäläisellä. Georgian ortodoksikirkko myös lakkautettiin.[5]
Georgialaisten tyytymättömyys tsaarin autoritäärisyyteen johti maassa kansalliseen vapautusliikeeseen 1800-luvun looppuluolella. Suuri talonpoikaiskapina, joka johti yhteiskunnallisiin uudistuksiin, käytiin vuonna 1905. Samalla marxistisesta sosiaalidemokraattisesta puolueesta tuli tärkein poliittinen voima Georgiassa, ja sillä oli hallussaan muun muassa kaikki vuonna 1905 perustetun duuman Georgialle varatut paikat. Josif Vissarionovitš Djugašvilistä (Josif Stalin), georgialaisestä bolševikista, tuli Georgian vallankumouksellisen liikkeen johtaja.[6]
Georgian demokraattinen tasavalta 1918–1921

Venäjän vallankumous lokakuussa 1917 veti Venäjän veriseen sisällissotaan, jonka aikana useat Venäjän alueet julistautuivat itsenäisiksi. Georgia oli yksi niistä, ja itsenäinen Georgian demokraattinen tasavalta julistettiin 26. toukokuuta 1918. Uutta maata hallitsi sosiaalidemokraattisen puolueen menševikki-haara, joka perusti maahan parlamentaarisen monipuoluejärjestelmän – vastoin bolševikkien proletariaatin diktatuuria Venäjällä. Tärkeät eurooppalaiset valtiot tunnustivat Georgian 1918 ja Neuvosto-Venäjä toukokuussa 1920.
Helmikuussa 1921 puna-armeija valloitti Georgian lyhyen sodan jälkeen. Georgian hallitus joutui pakenemaan. Hajanaista vastarintaa 1921–1924 seurasi laaja isänmaallinen kansannousu elokuussa 1924.
Georgia Neuvostoliitossa 1921–1990
Georgia pakotettiin liittymään Transkaukasian neuvostotasavaltaan, johon kuuluivat Armenia, Georgia ja Azerbaidžan. Neuvostohallinto erotti maasta useita historiallisia alueita Turkille (Tao-Klardžeti), Armenialle (Loren alue), Azerbaidžanille (Hereti/Saingilo) ja Venäjälle (osa Mustanmeren rannikkoa). Neuvostovalta oli julmaa: noin 50000 ihmistä teloitettiin 1921–1924 ja yli 150000 tapettiin Stalinin ja hänen salaisen poliisin georgialaisen päällikön Lavrenti Berijan puhdistuksissa 1935–1938, 1942 ja 1945–1951. Vuonna 1936 Kaukasian neuvostotasavalta hajotettiin ja Georgia muodosti Gruusian sosialistisen neuvostotasavallan.
Toisen maailmansodan aikana yksi Adolf Hitlerin tärkeimmistä tavoitteista hänen Neuvostoliiton valloituksessaan elokuussa 1941 oli Kaukasuksen öljykenttien saavuttaminen. Akselivallat ei kuitenkaan päässyt Georgiaan saakka. Maasta tuli puna-armeijalle lähes 700000 sotilasta (joista 350000 kuoli), ja Georgia oli myös tärkeä tekstiilien ja asetarvikkeiden lähde. Stalinin onnistunut vetoaminen Neuvostoliiton yhtenäisyyteen heikensi georgialaista nationalismia sodan aikana ja sen jälkeen.

1950-luvun puolivälin hallinnon hajauttamisohjelma antoi pian Georgian kommunistiselle puolueelle mahdollisuuden rakentaa omaa valtakeskittymäänsä. Kukoistava harmaa kapitalistinen talous syntyi kommunistisen valtiontalouden rinnalle, ja Georgiasta tuli yksi menestyneimmistä neuvostotasavalloista. Toisaalta myös korruptio lisääntyi voimakkaasti. Vaikka se oli tavallista myös muualla Neuvostoliitossa, korruptiosta tuli Georgiassa niin yleistä, että siitä tuli ongelma Moskovan viranomaisille. Maan sisäministerinä 1964–1972 toiminut Eduard Ševardnadze sai mainetta korruption vastustajana ja masinoi Georgian kommunistisen puolueen sihteerin Vasil Mžavanadzen eron. Ševardnadze nousi hänen paikalleen Moskovan siunauksella. Hän oli Georgian kykenevä johtaja vuosina 1972–1985 ja paransi muun muassa maan taloutta.
Georgialaisten nationalismi voimistui erityisesti sen vuoksi, että georgialaissyntyinen Josif Stalin joutui kuolemansa jälkeen Neuvostoliitossa epäsuosioon. Neuvostojohtaja Nikita Hruštšovin piti helmikuussa 1956 Stalinia arvostelevan puheen, jossa syyttävä sormi osoitti Georgiaan ja georgialaisiin. Tällöin nousi Tbilisissä mielenosoituksia, jotka neuvostoarmeija 9. maaliskuuta 1956 tukahdutti verisesti ja kymmeniä georgialaisia opiskelijoita ammuttiin. Neuvostoliitto ja georgialainen nationalismi törmäsivät uudelleen vuonna 1978, kun Moskova määräsi georgian kielen virallisen aseman maassa uudelleen harkittavaksi. Jättimäiset katumielenosoitukset 14. huhtikuuta 1978 pakottivat keskushallinnon olemaan puuttumatta kielen asemaan, ja 14:nnestä huhtikuuta tehtiin georgian kielen päivä.
Kun Ševardnadze nimitettiin Neuvostoliiton ulkoministeriksi 1985, hänet korvasi Georgiassa Džumber Patiašvili, joka oli konservatiivi ja pärjäsi huonosti perestroikan asettamien haasteiden kanssa. 1980-luvun lopulla oli enenevässä määrin yhteenottoja kommunististen viranomaisten, georgialaisen nationalistisen liikkeen ja vähemmistöjen asuttamien alueiden separatistien (erityisesti Etelä-Ossetia) välillä. 9. huhtikuuta 1989 neuvostojoukot tukahduttivat rauhanomaisen mielenosoituksen Tbilisissä – 20 georgialaista kuoli ja satoja haavoittui tai myrkyttyi. Tapahtuma radikalisoi Georgian politiikkaa, mikä pani jopa monet kommunistit pitämään itsenäisyyttä varteenotettavana vaihtoehtona.
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003
Gamsakhurdian kausi 1991–1992
Opposition järjestämät mielenosoitukset ja lakot johtivat viimein avoimiin monipuoluevaaleihin 28. lokakuuta 1990. Vaalit voitti Zviad Gamsakhurdian johtama ”Pyöreä pöytä” -koalitio, ja hänestä tuli maan korkeimman neuvoston puheenjohtaja. 31. maaliskuuta 1991 Gamsakhurdia ei tuhlannut aikaa järjestäessään kansanäänestyksen itsenäisyydestä, jonka hyväksyi 98,9% äänestäneistä. Muodollinen itsenäisyys Neuvostoliitosta julistettiin 9. huhtikuuta 1991, vaikka kestikin jonkin aikaa ennen kuin ulkovallat kuten Yhdysvallat tunnustivat valtion. Gamsakhurdian hallitus vastusti voimakkaasti mitään Venäjän vallan jäänteitä, kuten jäljelle jääneitä neuvostotukikohtia tai IVY:yn liittymistä.
Gamsakhurdia valittiin presidentiksi 26. toukokuuta 1991 – hän sai 86 prosenttia äänistä. Hänen hallintoaan syytettiin autoritäärisuudesta ja hallitsemattomuudesta, ja nationalistit ja reformistit liittyivät vastahakoisesti Gamsakhurdiaa vastustavaan koalitioon. Suuri määrä riiteleville osapuolille saatavilla olevia maahan jääneet neuvostoarmeijan aseita ja puolisotilaallisten joukkojen vallankasvu vaikeuttivat valmiiksi kireää tilannetta. 22. joulukuuta 1991 aseistautuneet oppositioryhmät aloittivat väkivaltaisen vallankaappauksen, jossa Gamsakhurdia ja hänen tukijansa savustettiin ulos Tbilisin hallintorakennuksista. Gamsakhurdia onnistui pakenemaan Georgiasta Tšetšeniaan tammikuussa 1992.
Ševardnadzen kausi 1991–1992
Gamsakhurdian jälkeinen aika
Uusi hallitus kutsui Eduard Ševardnadzen valtioneuvoston johtajaksi – käytännössä presidentiksi – maaliskuussa 1992, millä yritettiin parantaa monille vastenmieliseksi tulleen Gamsakhurdian jälkeisen hallinnon uskottavuutta.
Sota Abhasiassa ja Etelä-Ossetiassa 1992
Elokuussa 1992 kiistat Abhasian separatistien kanssa kiihtyivät, kun puolisotilaallisia ja hallituksen joukkoja lähetettiin alueelle tukahduttamaan separatistien liikehdintää. Abhasialaiset ryhtyivät taisteluun Venäjän Pohjois-Kaukasuksen alueelta tulleiden puolisotilaallisten joukkojen ja väitetysti myös Abhasian Gudautan tukikohdassa olleiden venäläisjoukkojen avustuksella. Syyskuussa 1993 hallituksen joukot kärsivät katastrofaalisen tappion, jossa alueen koko georgialainen väestö karkotettiin Abhasiasia. Noin 14000 kuoli ja 300000 joutui pakenemaan.

Etninen väkivalta leimahti myös Etelä-Ossetiassa mutta rauhoittui vähitellen, mikä vaati tosin satojen kuoleman ja 100000 osseetin pakenemisen Venäjän hallinnoimaan Pohjois-Ossetiaan. Lounais-Georgiassa Adžarian autonomisessa tasavallassa valtaan nousi Aslan Abašidze, joka onnistui hallitsemaan tasavaltaansa lähes Tbilisistä riippumattomana vuoteen 2004 asti.
Gamsakhurdian kapina
24. syyskuuta 1993 Abhasian katastrofin kiihtyessä Zviad Gamsakhurdia palasi maanpaosta järjestääkseen kansannousun hallitusta vastaan. Hänen tukijansa onnistuivat käyttämään hallituksen joukkojen sekavaa tilaa hyödykseen ja hallitsivat pian suurta osaa Länsi-Georgiasta. Venäjän, Armenian ja Azerbaidžanin hermostuttua Venäjän armeijan yksiköitä lähetettiin auttamaan Georgian hallitusta. Kapina romahti pian ja Gamsakhurdia kuoli 31. joulukuuta 1993.
Georgiasta IVY-valtio
Ristiriitoja herättäneessä sopimuksessa Ševardnadzen hallitus suostui liittymään IVYyn sotilaallisen ja taloudellisen tuen vastineeksi.
Ševardnadzen murharyritys
Ševardnadze selviytyi täpärästi pommi-iskusta elokuussa 1995. Hän käytti tilaisuutta hyväkseen ja vangitakseen puolisotilaallisen johtajan Džaba Ioselianin ja kieltääkseen hänen Mkhedrioni-militiansa toiminnan. Hänen hallituksensa ja perheensä assosioitiin kuitenkin yhä vahvemmin Georgian talouskasvua hidastaneeseen korruptioon. Hän voitti presidentinvaalit marraskuussa 1995 ja huhtikuussa 2004 suurilla enemmistöillä – vaalivilppisyytösten saattelemana.
Tšetšenian sota aiheutti suuria erimielisyyksiä Venäjän kanssa, kun Georgian väitettiin avustaneen tšetšeenikapinallisia. Lisäksi Ševardnadzen läheiset suhteet Yhdysvaltoihin haittasivat Venäjä-suhteita. Georgiasta tuli Yhdysvaltain talous- ja sotilaallisen avun tärkeä vastaanottajamaa, Georgia solmi kumppanuussopimuksen Naton kanssa ja julisti tavoitteekseen liittyä paitsi Natoon myös Euroopan unioniin. Vuonna 2002 Yhdysvallat lähetti satoja sotilaita auttamaan Georgian joukkoja taistelemaan separatisteja vastaan. Maa myös varmisti öljyputken rakentamisen Azerbaidžanista Georgian kautta Turkkiin.
Ruusuvallankumous

Mikheil Saakašvilin, Nino Burdžanadzen ja Zurab Žvanian johtama uudistusmielinen koalitio yhdistyi vastustamaan Ševardnadzen hallitusta marraskuun parlamenttivaaleissa 2003. Vaalitulosta pidettiin yleisesti täysin väärennettynä, ja oppositio järjestikin massiivisia mielenosoituksia Tbilisin keskustassa. Kahden viikon jälkeen Ševardnadze erosi 23. marraskuuta 2003, ja hänen seuraajakseen presidenttinä nousi väliaikaisesti Nino Burdžanadze.
Tammikuussa 2004 Mikheil Saakašvili voitti uudet presidentinvaalit valtavalla 96 prosentin äänienemmistöllä. Parlamentin läpi kiirehdittiin perustuslain muutoksia, jotka lisäsivät presidentin valtaa hajottaa parlamentti ja loivat pääministerin viran. Zurab Žvaniasta tuli pääministeri ja Nino Burdžanadzesta parlamentin puhemies.
Ruusujen vallankumouksen jälkeen Georgian keskushallinnon ja Adžarian johtajan Abašidzen välit huononivat nopeasti ja molemmat puolet valmistautuivat sotilaalliseen yhteenottoon. Saakašvilin uhkavaatimukset ja suuret mielenosoitukset pakottivat Abašidzen eroamaan ja pakenemaan maasta.
Helmikuussa 2005 pääministeri Žvania kuoli ja virkaan nimitettiin Zurab Nogaideli. Georgia on osallistunut Irakin sotaan, ja toukokuussa 2005 Yhdysvaltain presidentti George W. Bush vieraili maassa[7].
Entinen puolustusministeri Irakli Okruašvili antoi syyskuussa 2007 lausuntoja, joissa syytti Saakašvilia väärinkäytöksistä. Okruašvilin pikainen pidätys sai oppositiopuolueet osoittamaan mieltään hänen vapauttamisekseen.

Lopulta 7. marraskuuta 2007 mellakkapoliisi hajotti Saakašvilin vastaisen mielenosoituksen kumiluotien, kyynelkaasun ja vesitykkien avulla. Kyseessä olivat opposition suurimmat mielenosoitukset sitten vuoden 2003 vallankumouksen. Mikheil Saakašvili syytti levottomuuksien lietsomisesta Venäjää. 7. marraskuuta julistettiin koko maan kattava poikkeustila 15 vuorokauden ajaksi. Poikkeustila julistettiin päättyneeksi 16. marraskuuta ja presidentti Saakašvili erotti pääministeri Nogaidelin ja nimitti uudeksi pääministeriksi pankkiiri Lado Gurgenidzen.[8]
Painostuksen alaisena Saakašvili ilmoitti marraskuun alussa ennenaikaisesti järjestettävistä presidentinvaaleista ja jätti presidentinviran 25. marraskuuta 2007. Vaalissa Saakašvilin merkittävimmät vastaehdokkaat olivat kymmenen oppositiopuolueen nimittämä ehdokas Levan Gatšetšiladze ja liikemies Badri Patarkatsišvili.
Vaalit pidettiin 5. tammikuuta 2008, ja ne voitti  Mikheil Saakašvili. Kun entinen puolustusministeri Irakli Okruašvili pidätettiin syyskuussa 2007, oppositiopuolueet muodostivat yhteisrintaman ja vaativat parlamenttivaalien siirtämistä keväälle 2008. Oppositio järjesti syksyllä useita massamielenosoituksia, joista suurimpaan osallistui vähintään 80000 henkeä, ja vaati presidentin eroa. Marraskuussa mellakkapoliisi hyökkäsi mielenosoittajia vastaan ja hallitus julisti hätätilan, jonka varjolla se sulki kaksi oppositiota tukenutta televisiokanavaa. Saakašvili kuitenkin myöntyi ennenaikaisiin vaaleihin. Hänet valittiin niissä uudelle viisivuotiskaudelle 53,45 prosentin ääniosuudella; seuraavaksi eniten ääniä sai opposition ehdokas Levan Gatšetšiladze, 25,68 prosenttia. Vaalien yhteydessä järjestettiin myös äänestykset maan mahdollisesta Nato-jäsenyydestä ja parlamenttivaalien siirtämisestä vuoden 2008 keväälle. Molemmat ehdotukset hyväksyttiin.[9] Etyjin vaalitarkkailijoiden mukaan vaalit olivat pääpiirteittäin rehelliset ja kansainvälisten vaatimusten mukaiset, mutta niissä oli huomattavia ongelmia.[10] Oppositio kuitenkin syytti hallitusta vaalien väärentämisestä ja jatkoi mielenosoituksia.[11]

Etelä-Ossetian sota 2008

Georgian poliittiset tavoitteet ovat liittyneet paljolti länsi-integraatioon. Georgia on halunnut liittyä ensin Naton jäseneksi. Kuitenkin huhtikuussa 2008 Ranska ja Saksa kielsivät Georgian ja Ukrainan osallistumisen Nato-jäsenyyteen tarkoitetuksi johtavaan prosessiin. Georgia oli pienilukuisen ammattiarmeijan maaksi verrattain aktiivinen muun muassa Yhdysvaltain johtamassa vapaaehtoisten koalitiossa Irakissa.
Georgia on syyttänyt Venäjää Abhasian ja Etelä-Ossetian separatistien tukemisesta. Vuonna 2006 Georgia pidätti neljä venäläisupseeria vakoilusta.[12] Vastaiskuksi Venäjä karkotti maasta georgialaisia.[13] Seuraavana vuonna Venäjä pudotti ohjuksen Georgiaan lähelle Etelä-Ossetian rajaa[14] ja ampui alas georgialaisen tiedustelukoneen.[15] Vuoden 2008 elokuussa Etelä-Ossetian konflikti kärjistyi lopulta avoimeksi sodaksi Georgian ja Venäjän välillä.
Beijingin olympialaisviikolla yritti Georgia sotilaallista ratkaisua aseleponeuvottelujen kestäessä 7.–8. elokuuta 2008 Venäjän federaation pääministeri Vladimir Putinin ollessa olympialaisissa sillä tuloksella, että Venäjän federaatio lähetti ensin Etelä-Ossetiaan neljä moottoroitua rykmenttiä Rokin solan kautta ja myöhemmin 9000 laskuvarjosotilasta Abhasiaan varmistamaan Kodorin solan. Voimasuhteiden tasoituttua georgialaissotilaat vetäytyivät ja pakenivat kohti Tbilisiä luovuttaen Gorin kaupungin, 65 T-72- ja T-55-taistelupanssarivaunua sekä noin 30 miehistönkuljetusvaunua sekä ensimmäisen prikaatin varikon venäläisille. Osa viivyttämään  jätettyä reserviä antautui miltei taisteluitta.
EU:n seuraavana vuonna laatiman raportin mukaan Georgialla oli suuri vastuu väkivaltaisuuksien laukeamisessa.  Venäjä miehitti suuren osan Georgiasta, tuhosi Georgian infrastruktuuria ja perusti maahan tarkastuspisteitä. Selkkaus päättyi reilun viikon jälkeen solmittuun tulitaukosopimukseen. Sen jälkeen Venäjä tunnusti Abhasian ja Etelä-Ossetian itsenäisiksi.[16]
[17]  Länsimaat tuomitsivat Venäjän toimet.[16] Vastalauseeksi Georgia erosi Itsenäisten valtioiden yhteisöstä.[18]
Georgialainen unelma
Syyskuun 2012 parlamenttivaalien lähestyessä miljardööri Bidzina Ivanišvili rahoitti voimallisesti kuuden oppositiopuolueen muodostamaan Georgialainen unelma -koalitiota.[19] Georgialainen unelma voitti enemmistön parlamentissa, Ivanišvilista tuli pääministeri.[20] Seuraavan vuoden presidentinvaalit voitti  Ivanišvilin suojatti  Giorgi Margvelašvili.[21]

Lähteet

Aiheesta muualla
Philipp Ammon: Georgien zwischen Eigenstaatlichkeit und russischer Okkupation: Die Wurzeln des russisch-georgischen Konflikts vom 18. Jahrhundert bis zum Ende der ersten georgischen Republik (1921). KITAB, Klagenfurt 2015, ISBN 978-3902878458.

*


Luettelo Suomen kunnista väkiluvun mukaan

Mikä on Kuopion väkiluku kymmenen tuhannen asukkaan tarkkuudella?


Saippuasarja (joskus englanninkielisen termin soap opera mukaan saippuaooppera) on televisiossa tai radiossa esitettävä jatkuva sepitteellinen sarjamuotoinen ohjelma, joka sijoittuu valmistumisaikaansa ja jolla on jatkuva juoni: tarinalla ei ole loppua vaan juonenkäänteet johtavat yhä uusiin tapahtumiin ja muodostavat näin jatkuvan avoimen kertomuksen.[1]
Saippuasarjat alkoivat 1930-luvulla Yhdysvalloissa radiossa. Televisiossa niitä alettiin esittää 1940-luvun loppupuolella. Yhdysvalloissa niitä esitetään yleensä päiväsaikaan, mistä johtuu niistä toisinaan käytettävä nimitys ”daytime serial” (”päiväajan sarja”). Nimitys saippuasarja (tai -ooppera) tulee siitä, että varhaisten radiosarjojen sponsoreina oli hyvin paljon pesuainevalmistajia, koska ne oli suunnattu lähes yksinomaan naisille, erityisesti kotirouville.[1]
Suosituimmat saippuasarjat lähetetään joka päivä (usein arkisin), ja ne jatkuvat vuosia. Runsaasta jaksomäärästä johtuen saippuasarjassa tyypillisesti osa näyttelijöistä vaihtuu tuotantokausien vaihtuessa. Joissakin sarjoissa on samaa roolihahmoa saattanut näytellä useampi näyttelijä. Toisaalta suositun näyttelijän palaaminen sarjaan saattaa aiheuttaa uskomattomia juonenkäänteitä (muun muassa Patrick Duffyn hahmon kuolleista nouseminen Dallasissa, Teemu Lehtilän hahmon kuolleista nouseminen Salatuissa elämissä ja Hunter Tylon hahmon kaksinkertainen kuolleista nouseminen Kauniissa ja rohkeissa).
Yksi tyypillinen ominaisuus saippuasarjoissa on lasten nopea vanhentuminen. Esimerkiksi kesätauon aikana sarjan vauvoista saattaa kasvaa kouluikäisiä lapsia ja kouluikäisistä lapsista teini-ikäisiä nuoria.
Tunnetuimpia saippuasarjoja
Salatut elämät (Suomi)  (1999 – edelleen)
Uusi Päivä (Suomi) (2010–2018)
Ihmeidentekijät (Suomi)      (1996–1998)
Parhaat vuodet (Suomi)      (2000–2002)
Coronation Street (Iso-Britannia) (1960 – edelleen)
Emmerdale (Iso-Britannia)  (1972 – edelleen)
Doctors (Iso-Britannia) (2000 – edelleen)
Eastenders (Iso-Britannia)  (1985 – edelleen)
Hollyoaks (Iso-Britannia)  (1995 – edelleen)
Dallas (Yhdysvallat)  (1978–1991, 2012–2014)
Dynastia (Yhdysvallat)  (1981–1989)
Falcon Crest m. Viinitila Falcon Crest (Yhdysvallat) (1981–1990)
Guiding Light (Yhdysvallat)  (1937–2009)
Kauniit ja rohkeat (Yhdysvallat) (1987 – edelleen)
Passions (Yhdysvallat)  (1999–2008)
Peyton Place (Yhdysvallat)  (1964–1969)
Päivien viemää (Yhdysvallat) (1965 – edelleen)
Tunteita ja tuoksuja (Yhdysvallat)  (1973 – edelleen)
General Hospital (Yhdysvallat) (1963 – edelleen)
All My Children (Yhdysvallat) (1970–2011, 2013)
Lemmen viemää (Saksa)  (2005 – edelleen)
Kosto (Yhdysvallat)  (2011–2015)
Marienhof (Saksa)  (1992–2011)
As the World Turns (Yhdysvallat) (1956–2010)
Sunset Beach (Yhdysvallat)  (1997–1999)
One Life to Live (Yhdysvallat)  (1968–2012, 2013)
Another World (Yhdysvallat)  (1964–1999)
Search for Tomorrow (Yhdysvallat)  (1951–1986)
Loving (Yhdysvallat)  (1983–1995)
Ryan's Hope (Yhdysvallat)  (1975–1989)
Parodioita
Kupla ("Soap", Yhdysvallat)
Mary Hartman, Mary Hartman (Yhdysvallat)
Katso myös
Telenovela
Lähteet


Dareios I (, muinaispersiaksi Darayavaush, , noin 549 eaa. – 485 eaa.)  oli Persian kuningas 521–485 eaa.
Dareios kuului Akemenidien hallitsijasuvun sivuhaaraan. Hän kaappasi vallan Kyyros Suuren pojalta Smerdiiltä. Heti Dareioksen noustua valtaan puhkesi useita kapinoita, jotka hän kuitenkin sai kukistettua.
Dareios uudisti Kyyros Suuren perustaman valtakunnan hallintoa, muun muassa niin sanotun satraappi-järjestelmän avulla. Hän uudisti myös valtakunnan verotusta ja aloitti suuria rakennusprojekteja. Dareios uudisti myös lainsäädäntöä joka oli pysynyt miltei ennallaan Hammurabin ajoista lähtien.
Dareios laajensi valtakuntaansa aina Armeniaan ja Pontokseen asti. Hän hyökkäsi myös Intiaan ja valtasi Indus-joen laakson. Hän teki myös sotaretken nykyisessä Ukrainassa asuvia skyyttejä vastaan vuonna 512 eaa. Dareioksen armeija ylitti Tonavan ja eteni ehkä jopa Volgalle asti. Dareios lähetti myös sukulaisensa Mardonioksen valtaamaan Traakian. Tunnetuin Dareios on luultavasti siitä että hän lähetti armeijan rankaisemaan Ateenaa ja Eretriaa siitä että nämä olivat auttaneet Joonian kreikkalaisia kapinassa Persiaa vastaan. Ateenalaiset löivät persialaiset joukot Marathonin taistelussa vuonna 490 eaa.. Dareioksen poika Kserkses I yritti Dareioksen kuoleman jälkeen vallata Kreikan, mutta hänkin epäonnistui.
Perhe
Dareioksen isä oli korkea-arvoinen persialainen Hystaspes, joka taisteli Kyyros Suuren armeijassa. Kyyroksen poika Kambyses nimitti luultavasti Hystaspeen Parthian satraapiksi. Hystaspes toimi ainakin tässä tehtävässä vuonna 522 eaa. Dareioksessa oli kolme nuorempaa veljeä Artabanos, Artafernes ja Artanes. Hänellä oli myös ainakin kaksi siskoa. Herodotos kertoo että kun Kambyses II valtasi Egyptin oli Darios hänen keihäänkantajanaan.
Hystaspeen isä Arsames oli vielä elossa kun Dareioksesta tuli kuningas. Arsameen isä oli Ariaramnes, jonka isä Teispes oli Akemenidien hallitsijasuvun perustajan Akhemeneen poika. Dareios väitti että hänen esivanhempansa olivat hallinneet kuninkaina, mutta tätä pidetään hänen propagandanaan. Ei ole myöskään varmoja todisteita siitä että Dareios olisi ollut sukua Kyyros Suuren kanssa.
Kuninkaaksi tultuaan Dareios meni naimisiin kahden Kyyros Suuren tyttären kanssa. Kambyses II:n lesken ja siskopuolen Atossan kanssa hän sai neljä poikaa: Kserkses (josta tuli isänsä seuraaja), Ariamenes, Akhaemenes ja Hystaspes. Artystonen kanssa Dareios sai kolme lasta: Arsames, Gobryas ja Artozostre. Hän avioitui myös Smerdiin tyttären Parmyksen kanssa ja he saivat yhdessä pojan jonka nimi oli Ariomardos. Dareios meni myös naimisiin korkea-arvoisen persialaisen Otaneen tyttären Faidymian kanssa. Dareios oli ennen valtaistuimelle nousemistaan naimisissa erään toisen persialaisen aristokraatin, Gobryaan, tyttären kanssa.[1]
Ensimmäiset vuodet
Vallankaappaus

Vuonna 522 eaa. Kyyros Suuren poika Smerdis kapinoi veljeään Kambyses II:a vastaan. Smerdis oli tuolloin Baktrian maaherrana ja hänen veljensä, kuningas Kambyses II oli Egyptissä. Kambyses kuoli pian Smerdiin kapinan alkamisen jälkeen. Kreikkalainen historioitsija Herodotos kertoo että Smerdis olisi ollut huijari, joka itse asiassa oli meedialaiseen maageihin kuulunut henkilö joka muistutti Smerdistä. Dareios oli Herodotoksen mukaan Kambyses II:n mukana Egyptissä ja toimi hänen keihäänkantajanaan ja oli ilmeisesti eräs kuninkaan tärkeimmistä avustajista. Dareios nousi luultavasti armeijan johtoon Kambyseen kuoltua.[2]
Pian eräät korkea-arvoiset persialaiset saivat kuulla tästä ja alkoivat suunnitella vallankaappausta. Aluksi salaliitossa olivat mukana Otanes, Gobryas, Intafrenes, Hydarnes, Megabyzos ja Aspathines. Herodotoksen mukaa Otanes oli salaliiton alullepanija ja luultavasti Dareioksen lisäksi sen arvovaltaisin jäsen koska hänen siskonsa oli ollut Kyyros Suuren vaimo.[3] Pian myös Dareios liittyi salaliittoon. Yhdessä nämä seitsemän menivät kuninkaalliseen palatsiin 29. syyskuuta 522 eaa. Vartijat päästivät heidät sisälle koska kyseessä oli seitsemän Persian arvovaltaisimmista henkilöistä. Palatsissa kuninkaan eunukit tiedustelivat salaliittolaisilta mitä asiaa heillä oli kuninkaalle. Yhdessä salaliittolaiset murhasivat nukkuvan Smerdiin.
Herodotos kertoo kuinka vallankaappaajat neuvottelivat Smerdiin murhan jälkeen siitä kuinka Persiaa tulisi hallita. Dareios kannatti kuninkaanvaltaa, Megabyzos oligarkiaa ja Otanes demokratiaa. Lopulta Dareioksen kanta voitti. Vallankaappaajat päättivät järjestää kilpailun siitä kenestä tulisi kuningas. Otanes jättäytyi pois kilpailusta vaikka hänellä olikin hyvät mahdollisuudet päästä kuninkaaksi arvovaltansa ja sukunsa takia. Kuusi muuta päättivät että Otanes ja hänen jälkeläisensä saivat tulevaisuudessa elää vapaudessa ja eikä heidän tarvitsisi koskaan totella kuningasta.[4] Herodotoksen mukaan kuusi jäljelle jäänyttä salaliittolaista päättivät että he kokoontuisivat seuraavana päivänä kaupungin ulkopuolella ja että kuninkaaksi valittaisiin se jonka hevonen hirnuisi ensimmäisenä auringonnousun aikana. Dareioksen nerokas renki Oebares keksi juonen jonka avulla Dareioksesta tulisi kuningas. Oebares vei Dareioksen ratsuna käyttämän orin määrätylle paikalle jonne hän oli myös vienyt hevosen suosikkitamman. Aamun koittaessa Dareioksen hevonen hirnui tutulla paikalla. Samalla kirkkaalta taivaalta iski myös salamoja, jonka jälkeen muut hyppäsivät hevostensa selästä kumartamaan Dareiosta.[5]
Dareioksen kuusi liittolaista nimitettiin kaikki korkeisiin virkoihin. Otaneen tytär Faidymia oli ollut naimisissa sekä Smerdiin että Kambyses II:n kanssa, ja nyt Otanes antoi hänet vaimoksi Dareiokselle. Dareios antoi puolestaan erään siskoistaan Otaneelle vaimoksi.
Babylonian kapina
Pian sen jälkeen kun Dareios oli kaapannut vallan nousivat babylonialaiset kapinaan. Babylon oli menettänyt itsenäisyytensä vain 17 vuotta aikaisemmin, Kyyros Suuren aikana. Babyloniassa nähtiin Persian sisäinen valtataistelu sopivana tilaisuutena riistäytyä persialaisten vallasta.[6] Eräs Nidintu-Bel julisti itsensä kuninkaaksi Babylonissa ja alkoi kutsua itseään nimellä Nebukhadnezzar III, Babylonian maineikkaimman kuninkaan Nebukadressar II:n mukaan. Myös Elam nousi pian kapinaan persialaisten valtaa vastaan ja eräs Assina julistautui Elamin kuninkaaksi.
Dareios päätti heti hyökätä Babylonia vastaan. Babylonialaiset olivat koonneet joukkonsa Tigriksen rannalle, mutta Darios vei armeijansa joen yli eläinten nahoista tehdyillä lautoilla ja kukisti babylonialaiset taistelussa. Tämän jälkeen hän valtasi Babylonin piirityksen jälkeen. Nidintu-Bel teloitettiin sen jälkeen kun hän yritti paeta Babylonista. Herodotoksen mukaan Babylonin piiritys kesti kaksikymmentä kuukautta ja että kaupunki vallattiin vasta sotajuonen ansiosta.[7] Behistunin piirtokirjoituksen mukaan Babylonian kapina oli ensimmäinen Dareioksen hallituskaudella tapahtuneista kapinoista.[8] Pian myös Elam antautui ja kuninkaaksi julistettu Assina teloitettiin.
Persian kapina
Babylonin kukistumisen jälkeen syttyi toinen kapina. Tällä kertaa eräs Vahyazdata julisti itsensä kuninkaaksi Persiassa. Hän saattoi jopa olla läheisempää sukua Kyyros Suuren ja hänen poikiensa kanssa kun Dareios itse oli. Dareioksen isä, joka oli vielä Parthian satraappina, tuki poikaansa, ja näin tekivät myös Baktrian ja Arakhosian satraapit. Myös Meedia kapinoi ja eräs Fraortes julistautui kuninkaaksi. Dareios sai kuitenkin nämä kapinat kukistettua vuoden 521 eaa. aikana.
Valtakunnan hallinto

Saatuaan kapinoivat maakunnat kukistettua Dareios järjesti uudelleen niiden hallinnon. Jo Kyyros Suuren aikana perustettu satraappijärjestelmä koki uudistuksen kun kaikki maakunnat kytkettiin tiukemmin kuninkaan hallintaan. Dareioksen uudistusten jälkeen satraappien piti maksaa veroa ennalta määrätty summa. Dareios loi 20 satrappikuntaa, muun muassa: Persia, Elam, Babylonia ja Assyria, Meedia, Joonia, Lyydia, Kappadokia, Armenia, Foinikia ja Kypros, Egypti, Gandara, Maka (nykyinen Oman), Drangiana, Arkhosia, Baktria, Parthia, Aria, Sogdia ja Arabia. Herodotos luettelee ne heimot ja maat jotka maksoivat Dareiokselle veroa. Dareios antoi myös kaivertaa maakuntien nimet omaan hautakammioonsa. Ennen Dareioksen uudistuksia maakuntien maksamia veroja ei oltu säädetty etukäteen, vaan ne koostuivat lahjoista kuninkaalle. Dareios määräsi maakunnat maksamaan veroa vuosittain joko kultana tai hopeana. Eräät maakunnat maksoivat veroa myös muulla tavalla, kilikialaiset lähettivät vuosittain kuninkaalle 360 valkoista hevosta, "yhden vuoden jokaista päivää kohden". Herodoteksen mukaan kuninkaalle vuosittain maksettava vero vastasi 14560 talenttia hopeaa.[9]
Dareios antoi myös lyödä uusia kulta- ja hopearahoja. Aikaisemmin Persiassa oli käytetty pääasiassa lyydialaisia kultarahoja.[10] Dareioksen aikana kehitettiin myös  babylonialaisen ja elamilaisen nuolenpääkirjoituksen pohjalta kirjoitusjärjestelmä muinaispersian kielelle. Dareios käytti tätä kirjoitusta kaikissa monumenteissaan.
Dareios uudisti myös lainsäädäntöä. Platon vertaa Dareiosta Ateenan ja Spartan suuriin lainsäätäjiin Soloniin ja Lykurgokseen dialogissaan Faidros.[11]
Rakennustyöt

Dareioksen aikana aloitettiin monia suuria rakennushankkeita. Dareios antoi rakennuttaa uuden pääkaupungin Persepoliin. Persepoliin suurin rakennus oli Dareioksen suuri vastaanottosali Apadana, jonka pinta-ala oli 12000 m².
Dareios antoi myös rakentaa uudelleen Elamin vanhan pääkaupungin Susan, ja siitä tulikin yksi Persian valtakunnan neljästä "pääkaupungista". Meedian vanhasta pääkaupungista Ekbatanasta tuli Persian kuninkaiden hallintokaupunki kesäisin. Kyyros Suuren perustama pääkaupunki Pasargadae säilytti asemansa Persian valtakunnan uskonnollisena pääkaupunkina. Dareios antoi myös juutalaisten rakentaa jälleen Jerusalemin temppelin, joka valmistui vuonna 515 eaa. Tästä kerrotaan vanhan testamentin Esran kirjassa.[12]
Dareios antoi myös kaivaa kanavan Niilin ja Punaisenmeren välille. Kanava valmistui noin vuonna 498 eaa. ja sen kautta saatiin laivayhteys Egyptin ja Persianlahden välille.

Persialaisia sotilaita Apadanan kohokuvassa.
Persialaisia sotilaita esittävä kuva Dareioksen palatsista Susassa.
Sfinksi Susan palatsissa.
Susan palatsista
Persialainen sotilas
Härkää kuvaava patsas Apadanasta

Sotaretket

Dareios laajensi Persian valtakuntaa usean eri sotaretken aikana. Hän hyökkäsi Intiaan luultavasti vuonna 515 eaa., mutta tästä sotaretkestä ei ole tarkkoja tietoja. Herodotos kertoo Dareioksen määränneen kreikkalaisen Skylaksin tutkimaan Intian valtamerta purjehtimalla Indukselta länteen. Skylaks purjehti Indukselta Intian valtameren pohjoisrantaa pitkin Persianlahdelle, josta hän jatkoi Arabian ympäri Punaisellemerelle ja Suezille.
Sotaretki skyyttejä vastaan
Noin vuonna 513 eaa. Dareios hyökkäsi nykyisessä Ukrainassa asuvien skyyttien kimppuun. Dareios kuljetti armeijansa Hellespontoksen yli ja jatkoi sieltä matkaansa Tonavalle. Hänen aikomuksenaan oli hyökätä Persiaa pohjoisesta uhanneiden skyyttien kimppuun. Suunnitelma perustui kuitenkin väärään maantieteelliseen käsitykseen. Tuolloin uskottiin että Tonava ja Aral-järveen virtaava Jaksartes-joki olivat yksi ja sama joki. Dareios luuli siis hyökkäävänsä Persian pohjoispuolella asuneiden skyyttien selustaan.
Skyytit eivät kuitenkaan halunneet alkaa taisteluun Dareioksen armeijan kanssa, vaan perääntyivät sen edellä. Herodotoksen mukaan Dareios jatkoi matkaansa aina Volgalle asti, mutta joutui pian palaamaan Tonavalle. Ennen kuin Dareios palasi Persiaan, jätti hän Megabazoksen Eurooppaan hallitsemaan vallattuja alueita Traakiassa.
Naksoksen sotaretki
Vuonna 502 Aigeianmeressä sijaitsevan Naksoksen saaren asukkaat kapinoivat persialaisia vastaan. Naksoksen syrjäytetyt vallanpitäjät pyysivät apua Miletoksen tyrannilta Aristagoraalta, joka puolestaan kääntyi Dareioksen veljen Artaferneen puoleen. Artafernes lähetti Megabateen johtaman laivaston kukistamaan naksoslaiset. Megabates ja Aristagoras riitaantuivat ja soteretki loppui persialaisten tappioon. Pelastaakseen oman nahkansa Aristagoras alkoi yllyttää joonialaisia nousemaan kapinaan.
Joonian kapina

Vuonna 499 eaa. Joonian kreikkalaiset nousivat kapinaan persialaisia vastaan. Miletoksen tyrannin Aristagoraan johdolla kapina levisi pian koko Jooniaan. Ateena ja Eretria lähettivät kummatkin apua joonialaisille. Yhdessä ateenalaisten ja eretrialaisten kanssa joonialaiset hyökkäsivät paikallisen satraappi Artaferneen pääkaupunkia Sardesta vastaan. Kreikkalaiset saivat Artaferneen yllätettyä ja polttivat kaupungin maan tasalle. Sardiin tuhon jälkeen kapina levisi Kyprokselle ja Hellespontokselle. Vuoteen 494 eaa. mennessä kapina oli kuitenkin saatu kukistettua.
Dareios lähetti 492 eaa. Mardonioksen Kreikkaan kostoretkelle Ateenaa ja Eretriaa vastaan. Mordonioksen laivasto kärsi kuitenkin haaksirikon Athoksen kohdalla. Herodotoksen mukaan Mardonios menetti 300 laivaa ja 20000 miestä. Dareios määräsi tämän jälkeen Datiin ja Artafreneen hyökkäämään Ateenaa ja Eretriaa vastaan. Persialaiset piirittivät ja valtasivat Eretrian, mutta ateenalaiset kukistivat heidät Marathonin taistelussa vuonna 490 eaa..
Kuolema
Dareios kuoli luultavasti noin vuonna 485 eaa.. Hän jätti jälkeensä kaksitoista poikaa ja ainakin kuusi tytärtä. Dareios oli valinnut poikansa Kserkseen seuraajakseen jo ennen kuolemaansa. Kserkses oli äitinsä Atossan kautta sukua Kyyros Suurelle. Dareioksen ruumis palsamoitiin ja hänet haudattiin kallioon hakattuun hautakammioon, joka sijaitsi muutaman kilometrin päässä Persepoliista. Hautakammion sisäänkäynnin ympärille Dareios oli antanut kirjoittaa siitä miten hän oli saanut aikaan hallituskautensa aikana.
Antiikin lähteet

Dareios I:n hallituskaudesta on ajankohtaan nähden runsaasti tietoa. Behistunissa sijaitseva piirtokirjoitus löytyy 100 metriä maanpinnan yläpuolella, paikalla jonne ihmisten on miltei mahdoton päästä. Kirjoituksessa kuvataan Dareios ja hänen kukistamiensa kansojen johtajat ja kerrotaan kuinka Dareios tappoi väärän kuninkaan Gaumatan ja kuinka hän kukisti vihollisensa. Piirtokirjoitus sisältää saman tekstin kolmella eri kielellä, muinaispersiaksi, elamiksi ja babyloniaksi.[13]
Myös useista Dareioksen rakennuttamissa rakennuksissa muun muassa Susassa je Persepoliissa on löydetty piirtokirjoituksia.
Toinen tärkeä lähde on kreikkalainen historioitsija Herodotos, jonka teos käsittelee Persian historiaa. Myös kreikkalainen Ktesias kirjoitti Persian historiaa käsittelevän teoksen, mutta tämä ei ole säilynyt kokonaisuudessaan nykypäivään asti.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Herodotos| title = Historiateos. 1–2| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1997| version = (Historíai.) Suomentanut ja esipuheella varustanut Edvard Rein. 4. painos (1. painos 1907). Laatukirjat| id = ISBN 951-0-17869-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tom Holland| title = Persian Fire: The First World Empire and the Battle for the West| publisher = Little, Brown| year = 2005| id = ISBN 0-316-72664-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = A. T. Olmstead| title = History of the Persian Empire.| publisher = The University of Chicago Press| year = 1959| id = ISBN 0-226-62777-2}}
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Persian kuninkaat
Luokka:Egyptin faaraot
Luokka:Akhaimenidit
Luokka:Ennen ajanlaskumme alkua syntyneet
Luokka:Ennen ajanlaskumme alkua kuolleet


Crash Bandicoot on tasohyppelypelisarja. Pelin päähahmo on Crash Bandicoot, jonka vastustaja on tohtori Neo Cortex.
Pelit
Crash Bandicoot on esiintynyt useammassa PlayStation-pelissä, joista ensimmäinen, Crash Bandicoot ilmestyi vuonna 1996. Peli myi pian yli miljoonan ja sai osakseen hyviä arvosteluja. Sen takia se sai pian jatko-osan Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back vuonna 1997. Kun Crash-sarja oli ylittänyt viiden miljoonan myyntirajan, kehitettiin kolmas osa, Crash Bandicoot 3: Warped vuonna 1998. Tämän jälkeen Crashin suosiota haluttiin hyödyntää myös ajopeleissä. Crash Team Racing ilmestyi vuonna 1999. Nämä kaikki pelit julkaistiin yksinoikeudella PlayStationille. Ennen siirtymistä PlayStation 2:lle ja muille konsoleille, julkaistiin PlayStationille vielä Crash Bash, joka oli kokoelma helposti omaksuttavia minipelejä.
Ensimmäinen PlayStation 2:lle ilmestynyt Crash Bandicoot -peli oli vuonna 2001 julkaistu Crash Bandicoot: Wrath of Cortex, jossa Crash kohtaa ensimmäistä kertaa uuden vihollisensa (ja tulevan ystävän) Crunch Bandicootin, tohtori Neo Cortexin luoman kätyrin. Wrath of Cortexin jälkeen vuonna 2003 julkaistu Crash Nitro Kart oli ensimmäinen Crash Bandicoot -ajopeli PlayStation 2:lle.
Vuonna 2004 julkaistiin Crash Twinsanity. Pelin päävastustajana ei tällä kertaa olekaan Cortex, vaan ns. Pahat Kaksoset (Evil Twins). He aikovat käyttää niin sanottuja wumpa-hedelmiä ilkeän teknologiansa polttoaineena, joka tuhoaisi elämän Crashin kotisaaren lisäksi myös saaren lähellä olevilta kahdelta saarelta. Pysäyttääkseen kaksoset Crashin on liittouduttava Neo Cortexin kanssa. Crash ja Cortex usein myös tappelevat keskenään. Pelattavissa ovat myös Neo Cortex ja hänen siskontyttönsä Nina Cortex.
Cortex Chaosin oli tarkoitus olla jatko-osa Crash Twinsanitylle (2005), joka keskittyisi enemmän Cortexin tarinaan, mutta Crash-sarjan kehittäjät vaihtui ja peli peruttiin. Cortex Chaos ei päässyt konseptisuunnitelmasta pidemmälle.
Vuonna 2005 julkaistu Crash Tag Team Racing on kolmas Crash Bandicoot -sarjan ajopeli. Pelissä autot voivat yhdistyä kaksoisautoksi, jolloin toinen kuljettajista voi ajaa toisen tulittaessa muita kilpailijoita erilaisilla aseilla. Pelissä ajeluun yhdisteltiin myös tasoloikkaosuuksia. Siinä voi myös etsiä videoita ja timantteja (diamonds).
Vuoden 2006 lopulla Nintendo DS:lle julkaistu Crash Boom Bang! on lautapelimainen ja koostuu minipeleistä.
Crash Online on Crash-peli, joka saatujen tietojen mukaan olisi julkaistu vuonna 2007 ainoastaan tietokoneille ja vain Kiinassa. Peli on vaporware, koska sitä ei ole koskaan virallisesti peruttu.
Crash of the Titans julkaistiin vuoden 2007 loppupuolella. Peli on tyypiltään toimintapeli ja tasohyppely. Peli on ensimmäinen suomen kielelle käännetty Crash-peli. Sitä voi myös pelata muillakin kielillä, kuten englannilla ja saksalla.
Crash Nitro Kart 2 julkaistiin vuoden 2008 puolivälissä mobiilialustoille. Se on neljäs Crash-ajopeli. Pelissä on uusi hahmo, joka on Yaya-panda. Pelin radat on otettu suoraan Crash Tag Team Racing -pelistä, vaikka ”clashing”-tekniikkaa ei pelissä olekaan.
Crash: Mind Over Mutant julkaistiin vuoden 2008 loppupuolella. Se on Crash of the Titans -pelin jatko-osa. Pelin Wiin ja Xbox 360:n versioissa voi ohjata myös Cocoa. Tämäkin peli julkaistiin myös suomenkielisenä. Päävastus on Neo Cortex.
Crash Team Racing 2010 oli Activisionin kehittämä ajopeli, jota oli tarkoitus julkaista vuonna 2010, mutta peli peruttiin. Kuitenkin pelin prototyypistä on kuvia ja videoita.
Crash Nitro Kartista, Crash Twinsanitystä, Crash Tag Team Racingista, Crash Boom Bangista ja Crash of the Titansista on myös puhelinversiot.
Vuoden 2016 E3-messuilla julkistettiin, että kolme ensimmäistä Crash Bandicoot -peliä saavat parannellut uudelleenjulkaisut PlayStation 4:lle vuonna 2017[1][2]. Samalla ilmoitettiin, että Crash on pelattava hahmo pelissä Skylanders: Imaginators[1]. Kaksi viikkoa Skylanders Imaginatorsin julkaisun jälkeen Netflixissä julkaistiin uusi sarja Skylanders Akatemia, jonka ensimmäisen tuotantokauden kymmenennessä ja yhdennessätoista jaksoissa Crash teki vierasesiintymisensä.
Pelisarja

Lähteet

Luokka:Videopelisarjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin ensimmäinen Crash Bandicoot peli julkaistiin?


Mainilan laukaukset oli Mainilan kylässä tapahtunut, Neuvostoliiton lavastama välikohtaus, joka johti Suomen ja Neuvostoliiton välisen hyökkäämättömyyssopimuksen yksipuoliseen purkamiseen. Neljä päivää myöhemmin alkoi Suomen ja Neuvostoliiton välinen talvisota Neuvostoliiton hyökätessä Suomeen.
Neuvostoliiton mukaan 26. marraskuuta 1939 sen alueella sijaitsevassa Mainilan rajakylässä Valkeasaaressa oli kuollut neljä harjoituksissa ollutta rajajoukkojen sotilasta Suomen puolelta tulleeseen tykki- ja heitintuleen.[1][2]
Venäläiset ovat myöhemmin myöntäneet[3][4] kyseessä olleen Neuvostoliiton itse lavastama tykistöisku, jonka tarkoituksena oli saada Suomi näyttämään hyökkääjältä talvisodassa. Mainila ei tuolloin ollut Suomen tykistön kantaman sisällä, koska tykit oli Mannerheimin nimenomaisesta käskystä vedetty kauaksi rajalta, sillä Neuvostoliiton odotettiin järjestävän jonkin tapahtuneen kaltaisen provokaation.
Suomi tarjoutui selvittämään tapausta yhteistyössä Neuvostoliiton kanssa. Neuvostoliitto kuitenkin sanoi irti voimassa olleen hyökkäämättömyyssopimuksen.
Nootit
Neuvostoliiton ensimmäinen nootti
Neuvostoliiton ulkoministeri Molotov lähetti 26. marraskuuta 1939 Suomen Moskovan-lähettiläs Yrjö-Koskiselle nootin, jonka mukaan Suomen puolelta oli sanottuna päivänä klo 15.45 ammuttu seitsemän tykistön laukausta Neuvostoliiton puolelle. Nootin mukaan ne olivat surmanneet kolme sotamiestä ja yhden aliupseerin sekä haavoittaneet seitsemää sotamiestä ja kahta päällystön jäsentä.[1] Nootissa sanottiin edelleen:

[1]
Neuvostoliiton propagandaviranomaiset käyttivät Mainilan laukauksia viipymättä hyväkseen Neuvostoliiton väestön mielialan muokkaamisessa. Jo seuraavana yönä järjestettiin uhkaavia mielenosoituksia työpaikoilla, joilla oli meneillään yövuoro, ja seuraavana päivänä mielenilmaukset jatkuivat. Eri puolilla maata vaadittiin ”kapitalistien aseistamien suomalaisten kulakkijoukkojen siirtämistä pois Neuvostoliiton rajan ulottuvilta”, ”Cajanderin ja muiden kapitalismin rosvopäälliköiden karkottamista puolalaisten Beckin ja Mościckin seuraan” sekä ”suomalaisten seikkailijoiden pyyhkäisemistä maan pinnalta”.[5]
Samantapainen propagandakampanja oli järjestetty jo aiemmin, ennen puna-armeijan hyökkäystä Puolaan. Syyskuun 14. päivänä 1939, jolloin Hitlerin Saksa oli miehittänyt jo miltei kokonaan sen osan Puolasta, joka sille oli varattu Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa, Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda oli syyttänyt Puolan ”johtavia piirejä” vähemmistökansallisuuksien sortamisesta. Lehti oli muistuttanut lukijoitaan siitä, että Puolan alueella asui kahdeksan miljoonaa ukrainalaista ja kolme miljoonaa valkovenäläistä. Kun puna-armeija oli ollut valmis miehittämään sille varatun alueen Puolasta, ulkoministeri Vjatšeslav Molotov oli julistanut Neuvostoliiton velvollisuutena olleen kiirehtiä suojelemaan heimoveljiään, jotka olivat Puolan valtion hajottua jääneet alttiiksi ”kaikenlaisille vaaroille”.[6]
Suomen hallituksen vastaus
Neuvostoliiton nootin vuoksi Suomen hallitus pani välittömästi toimeen tutkimuksen asiasta. Siinä todettiin, että Suomen puolella oli kyllä kuultu tykinlaukauksia, mutta niitä ei ollut voitu ampua Suomen puolelta. Seuraavana päivänä Yrjö-Koskinen välitti Molotoville Suomen hallituksen vastausnootin, jossa tapahtumissa todettiin:

Nootissa todettiin edelleen, että Suomessa ei tykistöä ollut sijoitettu niin lähelle rajaa, että niillä olisi edes voitu ampua Neuvostoliiton puolelle. Kuitenkin Suomen hallitus oli valmis neuvottelemaan siitä, että molemmin puolin joukot siirrettäisiin tietyn matkan päähän rajasta. Nootissa ehdotettiin myös, että molempien maiden raja-asiamiehet yhdessä selvittäisivät tapauksen sen mukaan kuin asiasta oli sovittu vuonna 1928 tehdyssä, raja-asiamiehiä koskevassa sopimuksessa.[1]
Neuvostoliiton vastausnootti
Molotov jätti 28. marraskuuta Yrjö-Koskiselle uuden nootin, jossa Suomen hallituksen vastausnootin katsottiin kuvastavan ”Suomen hallituksen syvää vihamielisyyttä Neuvostoliittoa kohtaan” ja johtavan ”molempien maiden välisten suhteiden äärimmäiseen kärjistymiseen”.  Nootissa sanottiin edelleen:

Samassa nootissa Neuvostoliitto ilmoitti myös irtisanovansa vuonna 1934 tehdyn hyökkäämättömyyssopimuksen, vaikka sitä ei sopimuksen mukaan olisi voitu edes irtisanoa ennen vuotta 1945.[1]
Suomen hallituksen toinen vastausnootti
Yrjö-Koskinen välitti Molotoville vielä 29. marraskuuta uuden nootin, jossa vedottiin hyökkäämättömyyssopimuksen 5. artiklaan. Sen mukaan kaikki Suomen ja Neuvostoliiton väliset riidat, olivatpa ne mitä laatua tahansa, oli ratkaistava oikeudenmukaisuuden hengessä ja yksinomaan rauhallisin keinoin. Nootissa ehdotettiin erityisen sovittelulautakunnan kutsumista koolle käsittelemään syntynyttä erimielisyyttä tai vaihtoehtoisesti alistamaan ratkaisu ulkopuolisen puolueettoman välittäjän suoritettavaksi. Suomi ilmoitti myös olevansa valmis siirtämään Karjalankannaksella olevat joukot, raja- ja tullivartiojoukkoja lukuun ottamatta, ”sellaiselle etäisyydelle Leningradista, ettei voida väittääkään niiden uhkaavan sen turvallisuutta.”[1]
Neuvostoliiton viimeinen nootti
Suomen hallituksen 29. marraskuuta lähettämään noottiin ei vastattu. Mutta ennen kuin Yrjö-Koskinen oli saattanut sen perille, hän joutui vastaanottamaan  Neuvostoliitolta vielä yhden nootin:

Tämä nootti merkitsi siis Neuvostoliiton ja Suomen välisten diplomaattisten suhteiden katkaisemista.[1]
Myöhempiä tutkimuksia
Joidenkin historioitsijoiden mukaan Mainilan laukauksia ei koskaan edes ollut: esimerkiksi Pietarin valtionyliopiston uuden historian professori Vladimir Baryšnikov julkaisi vuonna 2004 artikkelin, jonka mukaan Mainilan laukauksia ei ammuttu. Baryšnikovin mukaan kysymys oli vain Moskovan radiossa esitetystä väitteestä, jolla ei ollut todellisuuspohjaa. Tätä Baryšnikov perustelee monella seikalla: väitettyjen laukausten uhrien henkilöllisyys ja heidän hautapaikkansa eivät ole tiedossa, eikä Suomen arkistoista löydy yhteneviä ja selviä silminnäkijähavaintoja tapahtumasta. Sodan perusteeksi Moskovan radio esitti tekaistun väitteen Mainilan laukauksista. Baryšnikovin mukaan Suomen viranomaiset ryhtyivät etsimään todisteita Neuvostoliiton itse ampumista laukauksista. Tuloksena oli kokoelma epäselviä todistajanlausuntoja.
Historioitsija Pavel Aptekar () kävi läpi myöhemmin salauksesta vapautuneita dokumentteja, eikä löytänyt merkkejä ihmishenkien menetyksistä alueella, josta hän päätteli, että Mainilan laukaukset oli lavastettu[7]. Myös muiden lähteiden mukaan neuvostoliittolaisista arkistoista ei ole löytynyt raportteja Mainilan laukausten uhreista, joten kukaan ei tiettävästi kuollut[8].
On esitetty, että Suomen rajavartioston tähystystornista kuultiin ja havaittiin viisi tykinlaukausta kello 14.30–15.00 ja kaksi heittimen laukausta kello 15.00–15.05, ja että rajavartijoiden todistuksen mukaan pystyttiin varmentamaan, että kranaatit tulivat Neuvostoliiton puolelta[8]. Neuvostoilmavoimissa lentäjänä ollut Mikko Kopra kertoi nähneensä harjoituslennolla 26. marraskuuta 1939 seuraavaa: "...lennon aikana osastosta havaittiin Kirjasalon mutkassa Inkerin alueella neuvostojoukkojen tykkitulta. Putkien suunta oli jokseenkin 240 astetta. Maalit olivat omalla puolella Mainilassa. Ammukset lensivät Suomesta työntyvän maakaistaleen yli. Raja ei ollut maastossa viivasuora. Mainilasta katsottuna laukaukset tulivat kuin Suomen alueelta. Päivä oli 26. marraskuuta 1939 ja kello oli jokseenkin tarkalleen 15."[9]
Mainilan laukausten juoni mahdollisesti kopioitiin vuoden 1939 maaliskuun puna-armeijan strategisen sotapelin alkuasetelmasta. Sen lähtökohtana oli Saksan, Puolan, Suomen, Viron ja Latvian liitto Neuvostoliittoa vastaan. Asetelmaan kuului, että Karjalankannaksella oli Mainilan alueella tapahtunut rajakahakoita, jotka johtaisivat pian avoimeen sotaan Suomen ja Neuvostoliiton välillä.[10]
Todelliset Mainilan laukaukset vuonna 1941
Jatkosodan aikana 18. divisioonan joukot etenivät Rajajoelle 31. elokuuta 1941 ja alkoivat valmistella Mainilan kylän valtausta. Divisioonan komentaja eversti  Pajari tajusi tapauksen propaganda-arvon ja järjesti TK-miehille tykistökeskityksen Mainilaan. Kylä vallattiin pari päivää myöhemmin.[11]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomi 1939–1945
Luokka:Suomen poliittinen historia
Luokka:Suomen ja Venäjän väliset suhteet
Luokka:Talvisota
Luokka:1939
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Huijaukset


Ambrose Everett Burnside (23. toukokuuta 1824 – 13. syyskuuta 1881) oli amerikkalainen rautatiejohtaja, keksijä, tehtailija ja poliitikko Rhode Islandista. Hän palveli sekä kuvernöörinä että senaattorina. Unionin kenraalina Yhdysvaltain sisällissodassa hän johti menestyksekkäitä sotaretkiä Pohjois-Carolinassa ja Itä-Tennesseessä, mutta hävisi katastrofaalisissa Fredericksburgin ja kraatterin taisteluissa. Hänen tunnusomainen hiustyylinsä kasvattaa pulisongit eli "sideburnsit",[1] on otettu Yhdysvalloissa yleiskieleen.
Lapsuus ja nuoruus
Burnside syntyi Libertyssä Indianassa, neljäntenä yhdeksästä lapsesta Edghill ja Pamela (tai Pamilia) Brown Burnsidelle, skottilaisperäiselle perheelle. Hänen isänsä, Etelä-Carolinan kansalainen, oli orjanomistaja, joka vapautti orjansa ja muutti Indianaan. Ambrose meni Liberty Seminaryn kouluun nuorena poikana, mutta hänen koulutuksensa käskeytyi kun hänen äitinsä kuoli 1841 ja hän pääsi töihin paikalliselle räätälille ja tuli tämän yhtiökumppaniksi. Hänen kiinnostuksensa sotilasasioihin ja hänen isänsä poliittiset kontaktit mahdollistivat hänen pääsynsä Yhdysvaltain sotilasakatemiaan West Pointiin 1843. Hän valmistui 1847, sijoittuen 18. luokkansa 38 oppilaasta, ja pääsi väliaikaiseksi 2. luutnantiksi 2. USA:n tykistöön. Hän matkusti Veracruziin Meksikon–Yhdysvaltain sotaan mutta saapui vihollisuuksien päätyttyä ja palveli varuskunnassa Méxicossa.
Sotilasuran alku
Ennen sisällissotaa luutnantti Burnside palveli kaksi vuotta lännen rajaseuduilla kapteeni Braxton Braggin alaisena 3. USA:n tykistössä, kevyessä tykistöpatterissa, joka oli siirretty ratsuväkeen suojaamaan läntisiä postireittejä Nevadan läpi Kaliforniaan. 1849 hän haavoittui nuolesta niskaansa kahakassa apasseja vastaan Las Vegasissa New Mexicossa. Vuonna 1852 hän sai komentoonsa Fort Adamsin Rhode Islandin Newportissa, ja siellä hän nai 27. huhtikuuta providencelaisen Mary Richmond Bishopin. Avioliitto kesti Burnsiden kuolemaan, mutta oli lapseton.
1853 Burnside erosi Yhdysvaltain armeijasta, säilyttäen kuitenkin asemansa osavaltion miliisissä. Hän käytti aikansa ja energiansa suunnitellen kuuluisaa nimeään kantavaa kivääriä, Burnsiden karbiinia. Sotaministeri presidentti James Buchananin alaisena John B. Floyd sopi Burnsiden aseyhtiön kanssa suuren kiväärimäärän toimittamisesta armeijan varusteiksi ja rahoitti hänelle tehtaan niiden valmistamiseen. Toinen aseyhtiö lahjoi Floydin kuitenkin rikkomaan 100000 dollarin sopimuksensa Burnsiden kanssa. Burnside oli ehdokkaana kongressiin demokraattien paikalla Rhode Islandissa 1858 ja hävisi. Vaalikampanjan menot sekä hänen asetehtaansa tuhonnut tulipalo aiheuttivat hänelle taloudellisen raunioitumisen, ja hän joutui myymään patenttinsa toisille. Hän meni etsimään töitä lännestä ja tuli aarteenetsijänä Illinoisin keskusrautateille, missä työskenteli, ja ystävystyi erään tulevan alaisensa ja upseerinsa George B. McClellanin kanssa.
Sisällissota
Sisällissodan alussa hän oli prikaatinkenraalina Rhode Islandin miliisissä. Hän kokosi rykmentin nimeltään 1. Rhode Islandin vapaaehtoinen jalkaväki ja ylennettiin everstiksi 2. toukokuuta 1861. Kuukaudessa hän sai komentoonsa prikaatin koillis-Virginiassa ja taisteli ilman kunniamainintaa Bull Runin ensimmäisessä taistelussa. Hän sai komentoonsa haavoittuneen prikaatinkenraali David Hunterin divisioonan. Burnside ylennettiin kenraalimajuriksi 6. elokuuta ja hänen siirrettiin Potomacin armeijaan harjoittamaan vakinaisen armeijan prikaatia. Hän komensi rannikkodivisioonaa, joka käsitti kolme Annapolisissa Marylandissa yhdistettyä prikaatia. Hän sai unionin ensimmäiset voitot itäisellä taistelunäyttämöllä Roanoke Islandissa ja New Bernissä. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 18. maaliskuuta 1862. Heinäkuussa hänen joukkonsa siirrettiin Newport Newsiin Virginiaan ja niistä tuli osa IX armeijakuntaa. George B. McClellanin Virginian niemimaan sotaretken epäonnistuttua hänelle tarjottiin Potomacin armeijan komentajan virkaa, mutta hän kieltäytyi, osin lojaalisuudesta vanhalle ystävälleen McClellaninlle, osin sotilaallisen kokemuksen puutteesta. Sen sijaan hänen joukkonsa siirrettiin osaksi John Popen Virginian-armeijaa Pohjois-Virginian armeijan osaksi.
Antietamin taistelussa hän komensi XI armeijakuntaa Popen alaisena. Burnside ei kuitenkaan saavuttanut taistelussa menestystä, sillä hänen joukkonsa hyökkäsivät yhtä ainoaa etelävaltiolaisten miehittämää siltaa vastaan. Nykyisin paikka on nimeltään Burnsiden silta. Hänen taitamaton menettelynsä aiheutti Antietamin taistelun päättymisen ratkaisemattomana, sillä hänen hyökkäyshaluttomuutensa aiheutti sen että A. P. Hillin divisioona ehti paikalle Harpers Ferrystä ja torjui unionin armeijan läpimurron. Taistelun jälkeen McClellan siirrettiin pois komennosta, ja Burnsidesta tuli Potomacin armeijan ylipäällikkö 7. marraskuuta 1862. Hän otti komennon vastahakoisesti vastaan, ja Abraham Lincoln painosti häntä etenemään aggressiivisesti ja 14. marraskuuta käynnistämään hyökkäyksen konfederaation pääkaupungin Richmondin valtaamiseksi. Eteneminen päättyi unionin nöyryyttävään tappioon Fredericksburgin taistelussa 13. joulukuuta. Tammikuussa 1863 Burnside käynnisti uuden kampanjan kenraali Leetä vastaan, mutta sateet ja muta estivät hyökkäyksen. Seurauksena useita upseereita joutui sotaoikeuteen ja Lincoln erotti Burnsiden 26. tammikuuta kirjeellä ja määräsi tilalle Joseph Hookerin.
Lincoln ei halunnut menettää Burnsideä armeijastaan, ja antoi tälle komentoonsa Ohion sotilashallinnon ja tämän vanhan IX armeijakunnan. Hän taisteli joukkoineen konfederaation sissejä kuten John Hunt Morgania vastaan ja osallistui Knoxville-sotaretkeen ja eteni armeijansa kanssa Tennesseehen. Hän voitti kenraali James Longstreetin joukot Campbell Stationin taistelussa, ja eteni Knoxvilleen, jossa oli vähän aikaa piiritettynä kunnes etelävaltiot kärsi tappion Fort Sandersin taistelussa kaupungin ulkopuolella. Hän sai komennon viedä IX armeijakunta itään, ja Annapolisissa Marylandissa hän kasvatti sen 21.000 miehen vahvuiseksi. Hän taisteli joukkoineen Overland-sotaretkellä. Hän osallitui Wildernessin ja Spotsylvanian taisteluihin, mutta ei saavuttanut mainetta, sillä hän määräsi joukkonsa hyökkäykseen osina ja vastahakoisesti. Cold Harborin jälkeen hänet komennettiin vahvistamaan Petersburgin kaupungin piiritystä.
Heinäkuussa Petersburgin taistelussa Burnside kehitti suunnitelman, jossa hänen joukkoihinsa kuuluneet pennsylvanialaiset hiilikaivostyöläiset louhivat tunneleita etelävaltioiden joukkojen alle, ja räjäyttivät näiden linjat taivaan tuuliin. Linnoitus räjäytettiin 30. heinäkuuta, mikä tunnetaan myös kraatterin taisteluna. Vain hetkeä ennen taistelua Burnside sai käskyn George Meadelta olla käyttämättä mustia joukkoja, joita oli harjoitettu taistelua varten. Burnside joutui nyt heittämään peliin kokemattomia joukkoja, joita komensi prikaatinkenraali James H. Ledlie, joka petti miestensä luottamuksen, ja oli linjojen takana juovuksissa, kun hänen miehensä hyökkäsivät. Ledlien miehet jäivät kraatteriin vangeiksi, eivät päässeet etenemään siitä ylös ja saivat vastaansa konfederaation joukkojen murhaavaa tulta. Tappiot kasvoivat suuriksi.

Sodan jälkeiset vaiheet
Burnside vapautettiin komennosta 14. elokuuta ja lähetettiin Ulysses S. Grantin toimesta lomalle. Häntä ei ikinä kutsuttu takaisin palvelukseen. Tutkimuskomitea piti Kraatterin-fiaskoon syyllisenä Burnsideä ja hänen alaisiaan. Joulukuussa Grant ja Lincoln pitivät hänen kanssaan neuvonpidon hänen tulevaisuudestaan, ja halusivat hänen pysyvän armeijassa. Burnside kuitenkin viimein erosi armeijasta toukokuussa 1865.
Sodan jälkeen hän työskenteli rautateillä ja teollisuuden johdossa. Hän toimi myös vähän aikaa Rhode Islandin kuvernöörinä ja tasavallan armeijan veteraanijärjestön johtajana. Euroopan-matkallaan 1870 hän yritti sovitella Ranskan ja Saksan välejä Preussin-Ranskan sodan aikana. 1874 ja 1880 hänet valittiin senaattoriksi. Hän kuoli angina pectorikseen Bristolissa, Rhode Islandissa 1881 ja on haudattu Swan Pointin hautausmaahan Providenceen.
Lähteet

Bailey, Ronald H., and the Editors of Time-Life Books, The Bloodiest Day: The Battle of Antietam, Time-Life Books, 1984, ISBN 0-8094-4740-1.
Catton, Bruce, Mr. Lincoln's Army, Doubleday and Company, 1951, ISBN 0-385-04310-4.
Eicher, John H., and Eicher, David J., Civil War High Commands, Stanford University Press, 2001, ISBN 0-8047-3641-3.
Esposito, Vincent J., , Frederick A. Praeger, 1959.
Goolrick, William K., and the Editors of Time-Life Books, Rebels Resurgent: Fredericksburg to Chancellorsville, Time-Life Books, 1985, ISBN 0-8094-4748-7.
Grimsley, Mark, And Keep Moving On: The Virginia Campaign, May-June 1864, University of Nebraska Press, 2002, ISBN 0-8032-2162-2.
Mierka, Gregg A., , MOLLUS biography.
Rhea, Gordon C., The Battles for Spotsylvania Court House and the Road to Yellow Tavern May 7–12, 1864, Louisiana State University Press, 1997, ISBN 0-8071-2136-3.
Sauers, Richard A., "Ambrose Everett Burnside", Encyclopedia of the American Civil War: A Political, Social, and Military History, Heidler, David S., and Heidler, Jeanne T., eds., W. W. Norton & Company, 2000, ISBN 0-393-04758-X.
Sears, Stephen W., Landscape Turned Red: The Battle of Antietam, Houghton Mifflin, 1983, ISBN 0-89919-172-X.
Warner, Ezra J., Generals in Blue: Lives of the Union Commanders, Louisiana State University Press, 1964, ISBN 0-8071-0822-7.
Wert, Jeffry D., The Sword of Lincoln: The Army of the Potomac, Simon & Schuster, 2005, ISBN 0-7432-2506-6.
Wilson, James Grant, John Fiske and Stanley L. Klos, eds., , D. Appleton & Co., 1887–1889 and 1999.

Luokka:Rhode Islandin kuvernöörit
Luokka:Yhdysvaltain senaatin jäsenet
Luokka:Yhdysvaltain sisällissodan pohjoisvaltioiden kenraalit
Luokka:Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Luokka:Vuonna 1824 syntyneet
Luokka:Vuonna 1881 kuolleet


Daimler-Motoren-Gesellschaft tai lyhyesti DMG oli saksalainen, moottoreita ja ajoneuvoja vuosina 1890–1926 valmistanut yhtiö. Yhtiön perustivat Gottlieb Daimler ja Wilhelm Maybach ja sen ensimmäinen sijaintipaikka oli Cannstattissa (nykyisin Bad Cannstatt, Stuttgartin metropolin sisällä oleva itsehallinollinen alue). Gottlieb Daimler kuoli vuonna 1900. Vuonna 1903, alkuperäisten toimitilojen tuhouduttua tulipalossa, yhtiön liiketoiminta siirrettiin Untertürkheimiin (nykyisin Stuttgartin metropolin sisällä oleva itsehallinollinen alue) ja edelleen Berliiniin, vuonna 1922. Yhtiöllä oli tuotantolaitokset myös Marienfeldessä (nykyinen Berliinin metropolin kaupunginosa) sekä Sindelfingenin kaupungissa, lähellä Stuttgartia.
Yhtiön alkuperäinen toiminta-ajatus oli valmistaa bensiinikäyttöisiä moottoreita, mutta Wilhelm Maybachin ja Emil Jellinekin välisen sopimuksen myötä valmistettiin myös pieni erä kilpa-autoja, jotka menestyivät hyvin. Tästä innostuneena yhtiö päätti, vuonna 1902, aloittaa Mercedes-nimisten autojen valmistuksen. Tämän jälkeen autojen valmistus kasvoi ja niistä tuli DMG:n päätuote. Yhtiö valmisti elinaikanaan useita eri malleja.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeisen Saksan talouslaman johdosta DMG yhdistyi vuonna 1926 Benz & Cie. -yhtiön kanssa, muodostaen Daimler-Benz AG -nimisen yhtiön, joka valmisti ajoneuvoja Mercedes-Benz -nimellä. Vuonna 1998 yhtiö fuusioi itseensä amerikkalaisen Chrysler Corporationin ja sen nimeksi tuli DaimlerChrysler. Vuonna 2007 tapahtuneen Chryslerin poismyynnin jälkeen yhtiön nimi muutettiin muotoon Daimler AG.
Daimler, Maybach, ja DMG:n synty

Vuonna 1882 sekä Gottlieb Daimler että Wilhelm Maybach erosivat Nikolaus Otton Deutz AG Gasmotorenfabrik -yhtiön palveluksesta. Heinäkuussa 1887 Daimler osti Cannstattista entisen metallivalimon tilat, pinta-alaltaan liki 3000 neliömetriä. Täällä he aloittivat venemoottoreiden valmistuksen ja heidän kehittämänsä "Neckar"-jokivene nousi suureen suosioon. Vuonna 1890 he perustivat oman, moottoreita valmistaneen yhtiön, Daimler-Motoren-Gesellschaft (DMG). Yhtiön tarkoituksena oli valmistaa pieniä, nopeakäyntisiä moottoreita, Daimlerin ja Maybachin aiemmin kehittämien moottoreiden suunnitelmia hyödyntäen. Yhtiö myi myös muille valmistajille Daimlerin moottoreiden valmistus- ja myyntioikeuksia.[1]
DMG ajautui kuitenkin taloudellisiin vaikeuksiin, koska moottoreiden myyntimäärät eivät olleet riittäviä ja lisenssioikeuksien tuotot jäivät suunniteltua vähäisemmiksi. Rahoittajien vaatimuksesta yksityinen yhtiö muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1890. Yhtiön hallitukseen tulleet rahoittajien edustajat eivät uskoneet Daimlerin ja Maybachin visioihin moottoroitujen vaunujen valmistuksesta ja laajensivat paikallismoottoreiden tuotantoa. Hallitus jopa suunnitteli yhtiön fuusioimista Otton Deutz AG:n kanssa. Tämä oli yksi syy jonka vuoksi Daimler ja Maybach irtisanoutuivat yhtiöstä, toinen oli Daimlerin ja Maybachin halu keskittyä visioimansa auton suunnitteluun.[1]
Vuonna 1892 Maybach esitteli ensimmäisen "Phönix"-moottorinsa, joka oli aiempia versioita kehittyneemmällä kaasuttimella varustettu, kaksisylinterinen rivimoottori.[2]
Vaikka DMG myi samaan aikaan paikallis- ja venemoottoreita läpi Euroopan, yhtiön kassatilanne ei ollut hyvällä tolalla. 1890-luvun puolivälin paikkeilla Daimlerin hyvä ystävä ja liikekumppani Frederick Simms lupasi järjestää DMG:lle tilauksia ja lisärahoitusta, ehdolla että Daimler, Maybach ja hän itse saisivat paikan yhtiön johtokunnasta. Vuonna 1896 Daimlerin ja Maybachin yritystoiminta yhdistettiin DMG:n kanssa. Daimler oli 1895 esitellyt kaksisylinterisellä moottorilla varustetun "Vis-á-Vis" -mallin, jonka valmistus siirtyi nyt DMG:n vastuulle. Vuonna 1897 esiteltiin DMG:n ensimmäinen nelipaikkainen tonneau-malli, Daimler Phönix, jonka moottori oli asennettu ajoneuvon etuosaan.
Gottlieb Daimler menehtyi vuonna 1900. Tämän jälkeiset DMG:n menestyksekkäät "Mercedes"-mallit perustuivat Wilhelm Maybachin, Emil Jellinekin suositusten ja ideoiden pohjalta, suunnittelemiin kilpa-autoihin. Daimlerilla kilpailleen Wilhelm Bauerin kuolemaan johtaneen onnettomuuden myötä Jellinek halusi DMG:n kehittävän modernimman ja turvallisemman kilpa-auton. DMG:n suurena asiakkaana ja samalla johtokunnan jäsenenä hänen onnistui muokata yhtiön johtokuntaa enemmän automobiilimyönteiseksi. Maybach jatkoi yhtiön palveluksessa suunnittelijana vuoteen 1909, jonka jälkeen hänen paikalleen nimettiin Gottlieb Daimlerin vanhin poika Paul.
Austro-Daimler

DMG perusti elokuussa 1899, silloisen Itävalta-Unkarin alueelle, tytäryhtiön nimeltä Österreichische Daimler-Motoren-Commanditgesellschaft Bierenz Fischer u. Co , nimen pituuden vuoksi yhtiön nimestä käytettiin yleisesti muotoa Austro-Daimler.
Ranska
Vuonna 1890 ranskalainen Panhard & Levassor valmisti ensimmäisen autonsa, jonka voimanlähteenä oli lisenssivalmisteinen Daimler-moottori. Eräs heidän asiakkaistaan, Armand Peugeot, alkoi myös itse valmistaa autoja, jotka oli varustettu Panhard & Levassorin valmistamilla moottoreilla. Peugeot osti Daimlerin moottoreiden lisenssioikeudet Panhard & Levassorilta ja sai autoillaan menestystä erityisesti Saksan markkinoilla.
Iso-Britannia

Vuonna 1890 Frederick Simms aloitti Lontoossa Daimlerin venemoottoreiden myynnin. Vuonna 1893 hän perusti yhtiön nimeltä Daimler Motor Syndicate Ltd, josta muutaman mutkan jälkeen kasvoi brittiläisen autoteollisuuden ensimmäinen suuryhtiö Daimler Company.
Yhdysvallat
Vuosina 1888–1905 New Yorkin Long Islandilla toiminut Daimler Motor Company myi Daimler-moottoreita jokivene- ja huvijahtikäyttöön sekä myös maakulkuneuvojen voimanlähteeksi. Yhtiö myös ilmeisesti valmisti itse yhden henkilöauton. Vuosina 1905–1907, Daimler Manufacturing Company -nimellä toiminut yhtiö valmisti lisenssillä saksalaiseen Mercedes-mallistoon perustuvia autoja.
Venetuotanto

Daimler ja Maybach olivat aloittaneet yhtiönsä toiminnan vuonna 1886 "Neckar"-jokiveneiden valmistuksella. Tämä maailman ensimmäinen moottorivene oli nopea ja ketterä. Pituutta sillä oli 4,5 metriä ja se kykeni parhaimmillaan kuuden solmun nopeuteen. Vene oli DMG-yhtiön ensimmäinen kaupallinen menestys, jonka suosiota edesauttoi aikakauden olematon maantieverkko. Veneiden ja venemoottorien valmistus oli DMG:n ydinliiketoimintaa, jota varten Berliinin Marienfeldiin rakennettiin oma tuotantolaitos vuonna 1902.
Ilmalaivat ja kiinteäsiipiset lentokoneet
Daimler valmisti ensimmäisen bensiinikäyttöisen ilmalaivamoottorinsa vuonna 1888. Vuodesta 1899 vuoteen 1907 DMG toimitti Maybachin suunnittelemia moottoreita zeppeliineihin. Wilhelm Maybach jätti DMG:n vuonna 1909, jonka jälkeen hän perusti poikansa Karlin kanssa Luftfahrzeug-Motorenbau GmbH -nimisen yhtiön.
Ensimmäisen maailmansodan aikana yhtiön Sindelfingenin tehdas valmisti sekä lentokoneita että lentokonemoottoreita.
Lentokonemallit
Daimler D.I
Daimler G.I
Daimler L11
Daimler L14
Toiminnan kasvu vuosina 1902–1918

Vuosisadan vaihteen jälkeen DMG:n automobiilien myynti lähti hyvään kasvuun, etenkin Emil Jellinekille valmistettujen, Maybachin suunnittelemilla Daimler-Mercedes -moottoreilla varustettujen kilpa-automallien myötä. Näiden kilpa-autojen pohjalta kehitettiin malli Mercedes 35 PS. Tuotanto kasvoi ja keskittyi yhtiön Untertürkheimin tehtaille. Vuonna 1902 DMG valmisti ensimmäiset virallisesti "Mercedes"-nimeä kantavat mallit. Mercedes-Simplex -malliston huipulla oli 60 PS, auto jossa yhdistyivät parhaat sen aikakauden kilpa-autojen ja matkavaunujen ominaisuudet. Nimen jälkiosalla "Simplex" haluttiin kuvata Mercedeksen käytön helppoutta. 60 PS kykeni 120km/h huippunopeuteen ja se asetti tason jota muut autonvalmistajat, kuten Berliet, Rochet-Schneider, Martini, Ariel, Star ja FIAT, pyrkivät tavoittelemaan. Yhdysvalloissa, New Yorkin Long Islandilla sijainnut, pianovalmistaja William Steinwayn omistuksessa ollut Daimler Motor Company valmisti luultavasti yhden auton. Simplex-mallien menestyksen myötä DMG:n työvoiman määrä kasvoi vuodessa 821:sta (1903) 2200:een (1904).
Vuodet 1906–1913 olivat yhtiön toiminnassa kasvun aikaa, osittain myös, koska ulkopuolisten toimittajien osuutta auton valmistamisen komponeneteista vähennettiin ja siirryttiin omaan valmistukseen. Mekanisaation lisääminen nosti vuosittaisen suoritustason 0,7 autosta per vuosi per henkilö, kymmeneen autoon vuodessa per henkilö.
Vuosina 1910–1924 yhtiö käytti Mercedes-moottorien ohella myös amerikkalaisen insinöörin Charles Knightin suunnittelemaa luistiventtiilimoottoria, jota valmistettiin lisenssillä, nimellä Mercedes-Knight.
Vuonna 1907 DMG valmisti maailman ensimmäisen sarjatuotantoisen nelivetoisen henkilöauton, nimeltä Dernburg-Wagen, tilaajansa Bernhard Dernburgin mukaan. Dernburg oli Saksan siirtomaa-asioista tuolloin vastannut poliitikko, ja hän halusi saada siirtomaiden huonoissa tieolosuhteissa liikkumaan kykenevän ajoneuvon. DMG loi tuotteelle iskulauseen "Allradantrieb für den Alltagsbetrieb", eli "Jokapyöräveto jokapäiväiseen käyttöön. DMG ei ollut maailmassa ensimmäinen nelivetotekniikan käyttäjä. Hollantilainen autonvalmistaja Spyker oli esitellyt nelivetoisen mallinsa Spyker 60 HP:n jo vuonna 1903, mutta kyseinen auto oli kaksipaikkainen kilpa-auto.
Vuonna 1909 yhtiö otti käyttöön kolmisakaraisen tunnuksensa. Sakarat kuvaavat yhtiön kolmea toimintasektoria: Maalla - Merellä - Ilmassa.
Vuonna 1911 Daimler-Motoren-Gesellschaft listautui Frankfurtin arvopaperipörssiin.
Cannstatt
Alkuperäiset Cannstattin tehtaat tuhoutuivat tulipalossa heinäkuun 10. päivän vastaisena yönä, vuonna 1903. Tulipalossa tuhoutui rakennusten lisäksi 93 loppuun valmistettua Mercedes-autoa, mikä oli neljännes yhtiön vuosituotannosta, kaikki autojen valmistukseen tarvittavat koneet ja työkalut sekä pieni ajoneuvohistoriallinen museo, jossa säilytettiin muun muassa Gottlieb Daimlerin valmistamaa ensimmäistä moottorikäyttöistä maakulkuneuvoa, Reitwagen-moottoripyörää.
Marienfelde
Lokakuussa 1902 DMG avasi uuden tuotantolaitoksen Berliinin eteläpuolelle. Sen tarkoitus oli keskittyä yksinomaan vene- ja merimoottoreiden valmistukseen. Vuonna 1905 tehtailla alkoi kuorma-, linja- ja paloautojen valmistus. Alueesta muodostui 1900-luvun alun Saksassa tärkeä autoteollisuuden keskittymä ja myös muuta teollisuutta siirtyi samalle alueelle. Ensimmäiset saksalaiset panssarivaunut, malliltaan Sturmpanzerwagen A7V, valmistettiin vuosina 1917–1918 DMG:n Marienfelden tehtailla.
Untertürkheim
Untertürkheim oli sijainniltaan teollisuudelle ihanteellisella paikalla, Neckar-joen ja Stuttgart-Ulm -rautatien varrella. Alueelle oli valmistunut vesivoimalaitos vuonna 1900. DMG oli suunnitellut uuden tehdasalueen käyttöönoton sijoittuvan vuoteen 1905, mutta Cannstattin tehtaiden täydellinen tuhoutuminen tulipalossa vuonna 1903, pakotti yhtiön kiirehtimään laitosten valmistumista. Keväällä 1904 Untertürkheimista tuli DMG:n päätoimipaikka, yhtiön hallinnon muuttaessa myös sinne. Vuonna 1913 tehdasalueen pinta-ala oli 22 hehtaaria ja ensimmäisen maailmansodan aikana alue ja työvoiman määrä kasvoivat edelleen. Alueelle oli keskitetty kaikki autojen valmistukseen liittyvä toiminta, lähtien metallivalimoista ja sahalaitoksesta ja päättyen autojen viimeistelyyn. Vuonna 1925 alueelle siirtyi myös ajoneuvojen suunnitteluosasto.
Sindelfingen
Yhtiön kolmas tuotantokeskus valmistui vuonna 1915. Sotatoimien vuoksi tehdas keskittyi lentokoneiden ja lentokonemoottorien valmistukseen. Tuotantoon kuului muun muassa Mercedes D III -moottori, joka oli ensimmäisen maailmansodan aikan kaikkein yleisin voimanlähde saksalaisissa lentokoneissa. Sodan jälkeen rauhanehdot määräsivät lentokonetuotannon lopetettavaksi ja tehdas siirtyi valmistamamaan maakulkuneuvoja.[3]
Saksan talousahdinko
DMG oli ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä Weimarin Tasavallassa yksi avainyhtiöistä. Yhtiö kolminkertaisti pääomansa vuonna 1920, tekemällä 100 miljoonan osakkeen annin. Vuonna 1922 yhtiön pääkonttori muutti Untertürkheimista takaisin Berliiniin. Weimarin Tasavallan taloudellinen alamäki oli kuitenkin kaoottinen ja inflaatio laukkasi jättiharppauksin. Tämän vuoksi kotimaan tilaukset olivat todella olemattomissa lukemissa ja vienti muualle Eurooppaan kangerteli sodan jälkeisen inflaation vuoksi. Vuonna 1923 DMG valmisti vain 1020 yksikköä (moottorit, ajoneuvot). Selvityäkseen yhtiö valmisti muun muassa Mercedes-polkupyöriä ja kirjoituskoneita ja painatti jopa omaa rahaa. Daimlerin valmistamat kirjoituskoneet olivat DMG (Daimler-Motoren-Gesellschaft)-merkkisiä. (Mercedes-kirjoituskoneita valmisti Mercedes Büromaschinen-Werke AG).
Daimler-Benz ja Mercedes-Benzin synty
Selvityäkseen sodan jälkeisistä talousongelmista, Benz & Cie. oli ehdottanut DMG:lle fuusiota jo vuonna 1919, mutta ajatus ei saanut DMG:n hallituksessa tuolloin kannatusta. Talouden ahdingon pahentuessa, yhtiöt neuvottelivat vuonna 1924 uudestaan ja sopivat yhteistyösopimuksen, joka olisi voimassa vuoteen 2000 asti. Sopimuksen mukaan yhtiöt yhtenäistäisivät tuotteidensa designin, tuotannon, toimitukset, myynnin ja markkinoinnin, mutta yhtiöt olisivat edelleen itsenäisiä toimijoita omine tuotemerkkeineen.
Heinäkuussa 1926 yhteistyösopimusta syvennettiin ja DMG sekä Benz & Cie. fuusioituivat Daimler-Benz AG:ksi, jonka pääkonttori sijaitsisi Untertürkheimin tehtaiden yhteydessä.
Yhtiön valmistamien ajoneuvojen nimeksi annettiin "Mercedes-Benz". Nimeen oli yhdistetty DMG:n tuotteen nimi ja Karl Benzin sukunimi. Yhtiön uusi tavaramerkki muodostui DMG:n kolmisakaraisesta tähdestä jota ympäröi Karl Benzin perinteisen logon laakeriseppele ja teksti Mercedes-Benz. Fuusiota seuranneena vuonna yhtiön myymien yksiköiden määrä kolminkertaistui lukemaan 7918. Samana vuonna yhtiö aloitti dieselmoottorilla varustettujen hyötyajoneuvojen valmistuksen.
Lähteet

DMG road cars, 1886–1926s — next »Daimler (1886–1899)Motorized Carriage · Steel-wheel car · Belt-driven car · Motorized taxi · Phoenix · Phoenix racing carMercedes (1900–1926)35PS · 8/11 PS · 12/16 PS · 15/20 PS · 14/30 PS · Simplex · 38PS · 39PS · 55PS · 8PS · 28PS · Knight · 22PS · 35PS (1905) · 37PS · 12/32 PS · 28/95 PS · 6/25/40 PS · 10/40/65 PS · 15/70/100 PS · 24/100/140 PS

*


The Evil That Men Do on Iron Maidenin kappale albumilta Seventh Son of a Seventh Son. Singlenä kappale julkaistiin 1. elokuuta 1988. Sen listasijoitus Yhdistyneessä kuningaskunnassa oli 6. Singlen b-puolena on uudelleen nauhoitetut versiot kappaleista "Prowler" ja "Charlotte the Harlot", jotka ovat yhtyeen ensimmäisen albumin, Iron Maidenin kappaleita.
Nimi "The Evil That Men Do" on otettu Willian Shakespearen näytelmästä Julius Caesar: "The evil that men do lives after them; The good is oft interred with their bones". Katkelman sanomana on, että ihmisten pahat teot muistetaan ja jäävät elämään heidän kuolemankin jälkeen, kun taasen hyvät teot unohdetaan kuoleman myötä. Itse kappaleen sanoituksilla ei kuitenkaan ole mitään tekemistä näytelmän kanssa.
Kitarasoolon kappaleeseen "The Evil That Men Do" soittaa Adrian Smith, joskin vuodesta 1999 lähtien, jolloin Iron Maidenin kitaristien määrä nousi kahdesta kolmeen, on keikoilla myös Janick Gers "tuplannut" soolon soittamalla sen samanaikaisesti Smithin kanssa. Myös toisen Iron Maidenin klassikkokappaleen, The Trooperin, toinen kitarasoolo on soitettu yhdessä Smithin ja Gersin kanssa.
Single nousi Suomen virallisen listan sijalle 5.[1]
Kappaleet

[2]
Kokoonpano
Bruce Dickinson – laulu
Steve Harris – basso, taustalaulu
Dave Murray – kitara
Adrian Smith – kitara, taustalaulu
Nicko McBrain – rummut
Lähteet

Evil That Men Do, The
Evil That Men Do

Minkä Suomalaisen yhtyeen kappale on X-(wo)men?