Simpsonit () on Matt Groeningin luoma ja Gracie Films -yhtiön tuottama Emmy-palkittu television animaatiosarja, joka kertoo viisihenkisen yhdysvaltalaisperheen elämästä. Sarjan oikeudet omistaa 20th Century Fox, ja sarjan ensimmäinen jakso esitettiin vuonna 1989.
Simpsonit on Yhdysvalloissa kaikkien aikojen pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut piirrossarja ja tilannekomedia.[1]
Yhdysvalloissa sarjaa esittää Fox-televisiokanava. Sarjasta on Yhdysvalloissa esitetty kesään 2016 mennessä 27 tuotantokautta. Suomessa sarjaa esittävät Sub ja FOX. Aiemmin sarjaa on esitetty myös Kolmoskanavalla ja MTV3 -kanavalla.
Sarjaa pidetään aikuisillekin suunnattujen animaatiosarjojen edelläkävijänä, ja sarja on vaikuttanut aikuisille suunnattujen 1990-luvun tilannekomedioiden syntyyn.[2] Sarja on saavuttanut sekä Yhdysvalloissa että ympäri maailmaa suuren suosion ja on saanut useita TV-palkintoja.
Simpsoneista on tuotettu kokoillan elokuva The Simpsons Movie vuonna 2007.
Yleistä

Sarjassa kuvataan satiirisella tavalla Simpsonin perheen Homerin, Margen, Bartin, Lisan ja Maggien elämää. Perhe seikkailee kuvitteellisessa Springfieldin kaupungissa. Jaksoissa on runsaasti viittauksia amerikkalaiseen populaarikulttuuriin, politiikkaan ja muihin ajankohtaisiin ilmiöihin sekä amerikkalaisen yhteiskunnan ongelmiin.
Hahmot

Simpsonien päähahmoja ovat Simpsonin perheen jäsenet. Nykyisin tärkeimmässä roolissa on Homer-isä, mutta sarjan alkuaikoina perheen ilkikurinen esikoispoika Bart oli keskeinen hahmo. Sarjan markkinoinnissa keskityttiin tuolloin lähinnä Bartiin, ja kaupoissa oli monenlaisia Bart-tuotteita kuten videopelejä ja äänilevyjä. Ensimmäisten kausien jälkeen sarjan painopistettä alettiin siirtää myös muihin perheenjäseniin ja sivuhahmoihin.[3]
Simpsonin perheen lisäksi sarjassa on suuri joukko karrikoituja sivuhahmoja, kuten uskonnollinen naapuri Ned Flanders, ydinvoimalan omistaja, upporikas Mr. Burns, Hassu-klovni, Intiasta kotoisin oleva lähikaupan myyjä Apu sekä iso joukko Simpsonien sukulaisia, tuttavia ja lasten koulutovereita. Hahmot eivät juuri vanhene vuosien ja tuotantokausien varrella.

Simpsonien vakituisia hahmoja ryhmäkuvassa
Päähahmot
Homer Simpson, Bartin, Lisan ja Maggien isä sekä Margen aviomies. Homer on töissä Springfieldin ydinvoimalan 7G-sektorin turvallisuusvalvojana. Vapaa-aikansa hän viettää nukkumalla, katsomalla televisiota, juomalla Duff-merkkistä olutta ja syömällä donitseja. Homerin lempiharrastuksiin kuuluvat myös kaljanjuonti Moen kapakassa ja keilaaminen. Homer katsoo televisiosta yleensä jalkapalloa ja baseballia. — Ääninäyttelijä: Dan Castellaneta.
Marge Simpson, o.s. Bouvier, Bartin, Lisan ja Maggien äiti sekä Homerin vaimo. Marge tunnetaan sinisistä ja korkeista hiuksistaan. Marge on kotirouva, mutta hän on kokeillut ainakin poliisin, kiinteistövälittäjän, kirjailijan, Moen apurin, puusepän ja rinkelinmyyjän ammattia. — Ääninäyttelijä: Julie Kavner.
Bart Simpson, Homerin ja Margen ensimmäinen lapsi, Lisan ja Maggien isoveli. Bart on 10-vuotias poika, joka käy Springfieldin ala-asteen neljättä luokkaa. Hän tekee mielellään kaikenlaisia kepposia isälleen Homerille, opettajilleen ja rehtorillensa. — Ääninäyttelijä: Nancy Cartwright.
Lisa Simpson, Homerin ja Margen toinen lapsi, Bartin pikkusisko ja Maggien isosisko. Lisa pitää saksofoninsoitosta, lukemisesta ja koulunkäynnistä. Hän on koulunsa parhaita oppilaita. Lisa on kasvissyöjä, skeptikko, buddhalainen ja naisasialiikkeen kannattaja. — Ääninäyttelijä: Yeardley Smith.
Maggie Simpson, Homerin ja Margen kolmas lapsi, Bartin ja Lisan pikkusisko. On vauvaiässä ja imee jatkuvasti tuttiaan.
Tapahtumapaikka

Sarjan tapahtumapaikkana toimii yhdysvaltalainen kuvitteellinen Springfieldin kaupunki.[4] Tapahtumat keskittyvät Simpsoneiden kotiin 742 Evergreen Terracelle, Springfieldin ala-asteelle, Moen kapakkaan, sekä Springfieldin ydinvoimalaan. Springfieldin maisemaan kuuluu rannikkoa, aavikkoa, maaseutua ja korkeita vuorenhuippuja. Groening itse on kertonut kaupungin sisältävän samankaltaisuuksia Oregonin Portlandiin, kaupunkiin, jossa hän kasvoi.[5] Kaupungin nimeksi valittiin Springfield sen yleisyyden vuoksi.
Springfieldin sijaintia ei sarjassa ole määritelty.[4] Jaksossa Naurun takana (Behind the Laughter) lukija puhuu Simpsoneista "pohjoiskentuckyläisenä perheenä". Uusinnassa sijainti oli kuitenkin vaihtunut Missouriin.[6]
Avausanimaatio ja tunnusmusiikki

Simpsonien avausosiossa on vakituisen sisällön lisäksi vaihtuvaa sisältöä: liitutaulukohtaus, saksofonisoolo ja sohvakohtaus. Avausanimaatio alkaa Bartin liitutaulukohtauksella. Itse kohtaus on joka jaksossa erilainen, ja teksti on aina rangaistusmuotoinen. Lisan saksofonisoolo on vaihdellut joissakin jaksoissa. Lisan saksofonista on kuultu muun muassa Frank Zappan, James Brownin ja Charlie Parkerin säveliä.[7] Myös Lisan saksofonin väri on vaihdellut. Sohvakohtauksessa Simpsoneiden perhe syöksyy sohvalle, jolloin tapahtuu jotakin kummallista tai vitsikästä. Kohtausten realistisuus vaihtelee laidasta laitaan, ja niitä kierrätetään silloin tällöin.[8] Viime vuosina avausta on lyhennetty aiemmasta, ja usein kuva siirtyy suoraan sohvakohtaukseen ohjelman alkamisen jälkeen.
Avausosiossa soivan tunnusmusiikin sävelsi Danny Elfman Matt Groeningin pyynnöstä.[9]
Kulttuuriset viittaukset
Simpsonit on täynnä viittauksia länsimaiseen yhteiskuntaan, populaarikulttuuriin ja historiaan. Siinä on vieraillut kymmeniä aikansa tunnetuimpia julkisuuden henkilöitä. Jaksojen juonet ovat joskus mukaelmia tunnetuista tarinoista esimerkiksi Mark Twainilta tai Edgar Allan Poelta. Etenkin avausosion sohvavitsissä on usein suoria viittauksia populaarikulttuurin historiaan, niin animaatioon kuin muuhunkin.[10]
Satiiri
Simpsonien satiiri pyrkii usein tekemään kaikista osapuolista tasapuolisesti naurettavan.[11] Jo avausosion liitutaulukohtauksessa Bartin kirjoittamassa lauseessa on joskus purevaa yhteiskuntakritiikkiä. Ilmestymisaikanaan Simpsonit haastoi Yhdysvalloissa vallitsevan ilmapiirin, jossa korostettiin perinteisiä perhearvoja ja käsitystä siitä, millainen on toimiva perhe. Ristiriidan seurauksena jopa presidentti Bush arvosteli sarjan perhekäsitystä, mihin Bart pian vastasi sarjassa.[12]
Perhearvojen satirisoinnista huolimatta Simpsonien arvot voidaan myös nähdä perinteisen amerikkalaisina: sarjassa kehotetaan epäilemään hallitusta ja poliitikkoja, luottamaan omaan neuvokkuuteen ja taistelemaan yksilönvapauksien puolesta sortoa ja mielivaltaa vastaan.[13]
Historia
Tausta
Simpsonit syntyi aikana, jolloin yhdysvaltalainen animaatio oli aallonpohjassa niin televisiossa kuin elokuvateattereissakin. Televisiossa näytettiin vain lapsille suunnattuja animaatioita, ja piirrosohjelmista oli lasten suojelemiseksi karsittu kaikki väkivaltaan viittaavakin, eikä niissä ollut aiempaa pilkallisuuttakaan.[14][15] Animaation uutta nousua siivittivät Simpsonien ohella elokuva Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (1988) ja juuri ennen Simpsonien oman sarjan alkua julkaistu Disneyn menestysanimaatio Pieni merenneito (1989).[15]
Synty

Simpsonit saivat alkunsa kun televisio- ja elokuvatuottaja James L. Brooks halusi piristää tuottamaansa televisiosarjaa The Tracey Ullman Show'ta lyhyillä animaatiokatkelmilla mainoskatkojen edellä ja jälkeen. Sarjan piirtäjäksi Brooks halusi Matt Groeningin, sillä hän piti Groeningin piirtämästä Elämä on helvettiä -sarjakuvasta, joka ilmestyi Los Angeles Reader -lehdessä. Brooks otti Groeningiin yhteyttä vuonna 1985. Groening ei suostunut siirtämään olemassa olevaa sarjakuvaansa animaatioksi, joten hän keksi Simpsonien perheen ja luonnosteli sen varttitunnin aikana odottaessaan pääsyä Brooksin puheille. Hahmojen nimet hän otti omasta perheestään, paitsi Bartin, joka oli anagrammi sanasta brat, 'kakara'.[16]
Brooks hyväksyi Groeningin ajatuksen, ja Tracey Ullman Show'ta alettiin tehdä yhdessä Groeningin animaatioiden kanssa. Animaatioiden käskirjoituksesta vastasi Groening itse, ja niitä piirsi Yhdysvalloissa Klasky-Csupon animaatiostudiolla yhteensä neljä animoijaa, yleensä kaksi kerrallaan. Useimmat ääninäyttelijät otettiin Tracey Ullman Show'sta.[17] Hahmojen keltaisen värin keksi luultavasti animaatiostudion Gyorgi Peluci.[18]
Simpsonit esiintyivät ensimmäisen kerran sarjan kolmannessa jaksossa 19. huhtikuuta 1987. Simpsonien jakso nimeltä Hyvää yötä (”Good night”) kesti alle kaksi minuuttia.[19] Simpsonit-lyhytelokuvia tehtiin kolmen kauden aikana yhteensä 48 kappaletta. Mukana olivat kaikki nykyiset perheenjäsenet ja muutama sivuhahmo. Hahmojen persoonallisuudet eivät vielä olleet täysin kehittyneet: esimerkiksi Lisa ei ollut älykkö vaan samankaltainen kuin Bart.[20] Hahmot olivat vielä varsin karkeasti piirrettyjä ja muistuttivat nykyisiä muotojaan vasta etäisesti. Groening lähetti raakaluonnokset animaattoreille sellaisinaan ja oletti heidän siistivän niitä. Animaattorit kuitenkin vain jäljensivät Groeningin piirrokset.[21]
Simpsonien suosio kasvoi nopeasti, heidän osuutensa piteni, ja animaation taso parani. Sarjan kolmannen kauden jälkeen Simpsonien oman sarjan valmistelut olivat jo käynnissä, eikä heitä enää nähty Tracey Ullman Show'ssa.[22]
Oman sarjan alku
Simpsonit sai oman puolituntisen prime time -ohjelmapaikkansa nuorelta Fox-kanavalta vuonna 1989. Fox ehdotti vain neljää jaksoa, mutta Brooks onnistui saamaan sopimuksen kolmestatoista. Samalla hän sai läpi vaatimuksensa siitä, että määräysvalta ohjelman sisällöstä pysyy Brooksin omalla tuotantoyhtiö Gracie Filmsillä. Näin Simpsonien omintakeisen tyylin säilyminen oli suojattu kanavan johtajien vaatimuksilta. Sarjan päätuottajaksi Brooksin ja Groeningin lisäksi tuli Sam Simon. Tämä kolmikko vaikutti suuresti sarjan muotoutumiseen sen alkukausina. Brooksin osa oli sarjan kehittelyssä ja ohjauksessa, ja Groening ja Simon olivat tuotantovaiheen vetovastuussa.[23]
Sarjaan palkattiin iso joukko uusia käsikirjoittajia, kuten Jon Vitti, John Swartzwelder, Al Jean ja Mike Reiss. Sarjasta haluttiin tehdä realistinen ja uskottava aikuisten tilannekomedia, toisin kuin venyvät ja paukkuvat animaatiot sitä ennen. Naururaita päätettiin jättää pois.[24] Animaatiostudiolle palkattiin Wes Archerin ja David Silvermanin avuksi runsaasti lisävoimia, kuten Rich Moore ja Brad Bird. Yhteensä animaattoreita Los Angelesissa oli 50. Lopullinen värianimaatio päätettiin teettää Akom-yhtiössä Etelä-Koreassa, missä laatu oli korkea mutta kustannukset alhaiset.[25] Myös ääninäyttelijöitä palkattiin lisää, sillä sarjan hahmokavalkadi oli kasvanut.[26]
Ensimmäisen kauden ensimmäiseksi tarkoitetun jakson Lapsenvahti animointi oli heikkolaatuista, joten se siirrettiin esitettäväksi vasta kauden viimeisenä.[27] Simpsonien ensimmäinen jakso "Joulurauha" esitettiin Yhdysvalloissa sunnuntaina 17. joulukuuta 1989. Se sai heti innostuneen vastaanoton.[28] Sarja oli Yhdysvalloissa vuoden 28. katsotuin sarja 13,4 miljoonalla viikottaisella katsojallaan. Se sai vuonna 1990 parhaan animaatiosarjan Emmyn ja TCA:n parhaan komediasarjan palkinnon. Sarjan ensimmäinen globaali faniyhteisö alt.tv.simpsons perustettiin Usenetiin maaliskuussa 1990.[29]
Tuotantokaudet
Yhdysvaltain televisiossa

Suomen televisiossa
Suomessa Simpsonit nähtiin ensi kertaa Kolmoskanavalla 26. elokuuta 1991.[70] Jaksojen esitysjärjestyksessä siirryttiin alun jälkeen Yhdysvaltojen esitysjärjestykseen. Vuodesta 1993 lähtien televisiouudistuksen yhteydessä sarjan esittäminen siirtyi MTV3-kanavalle. Vuoden 2010 kevätkaudella Simpsonit siirtyivät kokonaan Subille.[71] Uudet jaksot esitetään Suomessa yleensä puolesta puolentoista vuoden viiveellä alkuperäiseen USA:n esitysajankohtaan verrattuna.
Sarjan suomenkielisenä tekstittäjänä oli yli 20 vuotta Sari Luhtanen, joka joutui lopettamaan syksyllä 2012, kun MTV ulkoisti käännöstoimintonsa ja vanhat kääntäjät irtisanoutuivat protestiksi.[72] Kaikki suomenkieliset hahmojen nimet (mm. Hassu-klovni, Tikku ja Takku, Läski-Tony) ovat Luhtasen keksimiä.[73]
Tuotanto
Tuottajat ja show runnerit

Matt Groening ja James L. Brooks ovat olleet ohjelman johtavia tuottajia läpi sarjan. Tuottajaa tärkeämpi osa jakson teossa on show runner, vastaava valvoja ja tuottaja, joka on myös jakson johtava käsikirjoittaja. Yleensä nämä johtajat pysyvät mukana sarjassa useiden tuotantokausien ajan.
Läpi sarjan palvelleet show runnerit:
Kaudet 1–2: Matt Groening, James L. Brooks & Sam Simon
Kaudet 3–4: Al Jean & Mike Reiss
Kaudet 5–6: David Mirkin
Kaudet 7–8: Bill Oakley & Josh Weinstein
Kaudet 9–12: Mike Scully
Kaudet 13–: Al Jean
Joillain tuotantokausilla on yksittäisissä jaksoissa ollut poikkeava show runner. Esimerkiksi 23. kaudesta alkaen jokainen kausi on sisältänyt muutaman jakson, joissa Matt Selman on toisena show runnerina Al Jeanin kanssa.
Käsikirjoittaminen
Uuden tuotantokauden käsikirjoittaminen alkaa vuodenvaihteen tienoilla, kahdeksasta kymmenen kuukautta ennen ensimmäisen jakson ensiesitystä. Käsikirjoittajaryhmä kokoontuu päätuottajan johdolla ja kehittää kauden jaksoille perusjuonet. Kokoontumisen jälkeen kukin kirjoittaja alkaa kehitellä yksittäisiä perusjuonia noin 25-sivuiseksi luonnokseksi. Saatuaan luonnokselle hyväksynnän käsikirjoittaja valmistelee sen täyspitkäksi eli noin 50-sivuiseksi jaksoksi. Täyspitkät juonet tuodaan takaisin kirjoittajaryhmälle, joka voi muuttaa, poistaa ja lisätä vitsejä tai kohtauksia. Valmiissa käsikirjoituksessa alkuperäisen kirjoittajan aineistoa on jäljellä 10–75%, joten muiden kuin nimetyn käsikirjoittajan osuus työstä on aina suuri.[74]
Sarjassa on joskus ollut vierailevia käsikirjoittajia. Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta on käsikirjoittanut yhdessä vaimonsa Deb Lacustan kanssa kahdeksan jaksoa vuodesta 2000 alkaen, ääninäyttelijä Harry Shearer käsikirjoitti yhden jakson 28. tuotantokaudelle vuonna 2016 ja sarjan pitkäaikainen ohjaaja David Silverman yhden jakson 29. tuotantokaudelle vuonna 2018.
Äänitys
Puolivalmista käsikirjoitusta aletaan työstää jaksoksi tilaisuudessa, jossa ääninäyttelijät lukevat sen ääneen läpi. Sitten käsikirjoitusta vielä muokataan, kunnes se on valmis lähetettäväksi äänitysstudiolle. Siellä jakson repliikit äänitetään kaikkien päänäyttelijöiden ollessa paikalla samassa huoneessa. Vierasäänet voidaan äänittää erikseen.[75][76]
Animointi
Simpsonit animoidaan Film Romanissa. Kolme ensimmäistä tuotantokautta animoi Gábor Csupón perustama Klasky Csupo -studio.[77] Kun ääninauha on toimitettu animaatiostudiolle, kolme taiteilijaa alkaa työstää jaksolle 200-sivuista kuvakäsikirjoitusta. Sen pohjalta jaksolle määrätty animoijaryhmä luonnostelee jakson kohtaukset mustavalkoisin piirroksin hahmoineen ja tapahtumaympäristöineen. Luonnokset kuvataan ja yhdistetään ääniraitaan luonnosanimaatioksi. Aineisto lähteteään Etelä-Koreaan studiolle, missä lopullinen värianimaatio tehdään. Kuvat väritetään nykyisin tietokoneella. Kahden–neljän kuukauden kuluttua valmis värianimaatio lähetetään takaisin Film Romanille, ja se viimeistellään oikean pituiseksi. Joskus myös repliikkeihin tehdään pieniä muutoksia.[78]
Musiikki
Äänitehosteet ja musiikki lisätään jaksoon viimeisenä.[79] Simpsonien musiikki on Alf Clausenin käsialaa. Hän tekee musiikkinsa Matt Groeningin pyynnöstä korostamaan hahmojen tunnetiloja eikä ruudulla näkyvää toimintaa, kuten perinteisissä piirretyissä. Clausen johtaa sävellystyön lisäksi myös noin 35-henkistä orkesteria.[80]
Ääninäyttelijät
Ääninäyttely suoritetaan Simpsoneissa huolellisesti. Hahmon äänenä pyritään aina käyttämään samaa näyttelijää. Mikäli se ei ole tilapäisesti mahdollista, näyttelijä kuolee tai poistuu muuten vain sarjasta, hahmo saatetaan jättää sarjasta pois. Päänäyttelijöiden osalta näin ei ole vielä käynyt, mutta esimerkiksi Phil Hartmanin, Doris Graun ja Marcia Wallacen kuoltua sekä Maggie Roswellin jäätyä palkkakiistan vuoksi väliaikaisesti tauolle heidän hahmonsa on jätetty pois sarjasta. Ainoa Graun näyttelemä hahmo tosin palautettiin sarjaan yli kymmenen vuotta myöhemmin uudelleenroolitettuna.
Päänäyttelijät
Simpsonien päänäyttelijät ja heidän tärkeimmät hahmonsa:

Muita vakituisia näyttelijöitä

Vierailevat tähdet

Simpsonit on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan eniten vierailevia kuuluisuuksia keränneenä animaatiosarjana. Sarjassa ovat vierailleet omilla äänillään ja hahmoillaan esimerkiksi Tony Blair, Meryl Streep, Aerosmith, Magic Johnson, Paul ja Linda McCartney, Britney Spears ja Michael Jackson.[81] Monet sarjaan piirretyt julkisuuden henkilöt ovat kuitenkin esiintyneet imitaattorien äänillä. Sarjassa on esiintynyt myös useita muualta tunnettuja fiktiivisiä hahmoja.
Televisiointi
Simpsoneita on televisioitu lukuisissa maissa useilla eri kanavilla, ja yhteensä Simpsoneita katsotaan yli 70 maassa. Valmiit jaksot toimitetaan ensimmäisenä sarjan tuottajakanavalle, amerikkalaiselle Foxille. Suomessa televisiointioikeudet omistaa MTV3 ja sen sisarkanava Sub. Jaksot tekstitetään Pohjoismaissa ja muutamassa muussa maassa, mutta myös dubbaaminen on yleistä useissa Manner-Euroopan maissa, kuten Ranskassa, Saksassa, Espanjassa ja Italiassa.
Erikoisjaksot
”Kauhujen talo” -jaksot
Lähelle halloweenia osuvasta jaksosta tehdään joka vuosi erikoisjakso, niin sanottu ”Kauhujen talo” (Treehouse of Horror). Jaksossa on aina kolme kauhutarinaa, joissa on joskus viittauksia kuuluisiin elokuviin ja kirjallisuuteen. Tämä perinne alkoi toisella tuotantokaudella.[82]
Trilogiajaksot
”Kauhujen talo” -jaksojen ohella sarjassa on toisinaan myös muita ns. trilogiajaksoja, jotka koostuvat kolmesta erillisestä tarinasta eivätkä kuulu sarjan normaaliin juonijatkumoon. Tarinat ovat usein parodioita klassikkokirjoista, saduista, historiasta tms. ja niissä on jokin yhdistävä teema.
Leikejaksot
Neljännestä kaudesta alkaen sarjassa on toisinaan esitetty vanhoista kohtauksista koostettuja leikejaksoja (clip show). Näitä jaksoja on tehty, jotta kauteen saataisiin lisää jaksoja työllistämättä tuotantotiimiä enempää.[83] Toistaiseksi viimeisin leikejakso oli 13. tuotantokaudella.
Takauma- ja tulevaisuusjaksot

Takaumajaksot on toistuva jaksotyyppi, jossa kurkistetaan hahmojen menneisyyteen. Takaumissa on kerrottu ainakin Margen ja Homerin tapaamisesta, perheen lasten syntymistä ja Homerin bändiurasta.
Takaumajaksojen vastakohtana sarjassa katsotaan joskus myös Simpsoneiden tulevaisuuteen. Jaksoissa on näytetty esimerkiksi Lisa Yhdysvaltain presidenttinä ja Bart tulevaisuuden ammatissaan sekä kerrottu tarinoita Bartin ja Lisan ensirakkauksista.
Vaikutus
Seuraajat
Simpsonien menestyksen myötä alettiin tehdä muitakin uusia animaatiosarjoja, joista osassa oli mukana Simpsonien aiempia tekijöitä. Näistä ensimmäisiä olivat The Critic (1994), Family Dog (1993), Fish Police (1992) ja Capitol Critters (1992). Nämä sarjat olivat lyhytikäisiä, mutta Beavis ja Butt-head (1993), Kukkulan kuningas (1997), South Park (1997), Futurama (1999) ja Family Guy (1999) menestyivät hyvin.[84]
Hokemat
Homer Simpsonin kuuluisin lausahdus ”D'oh!” on päässyt englannin kielen sanakirjaan Oxford English Dictionaryyn.[85] Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta sanoo lainanneensa lausahduksen edesmenneeltä Jimmy Finlaysonilta, jonka näyttelemä sivuhenkilö Ohukainen ja Paksukainen -elokuvissa töksäytti usein jonkin mennessä pieleen ”douu”.[86] Simpsonien käsikirjoittajien keksimä kuvitteellinen sana, Jebediah Springfield -hahmoon liittyvä verbi ”embiggen” (’isontaa’) hyväksyttiin puolestaan vuonna 2018 arvostettuun Merriam-Webster-sanakirjaan.[87]
Palkinnot

Simpsonit-sarja on palkittu useaan otteeseen erilaisilla palkinnoilla. Simpsonit on voittanut 23 Emmy-palkintoa, 22 Annie-palkintoa ja yhden Peabody-palkinnon. Tammikuussa 2000 sarja pääsi kuululle Hollywoodin Walk of Famelle. Ensimmäinen yksittäiselle jaksolle myönnetyn Emmy-palkinnon voittanut jakso oli 1. tuotantokauden jakso ”Sulhanen”. Tämän jakson lisäksi yhdeksän muuta Simpsonit-jaksoa on voittanut yksittäisen jakson Emmyn, viimeisimpänä 19. tuotantokauden jakso ”Muistinmenetys”.
Tämän lisäksi yhdysvaltalainen Time-lehti on valinnut Simpsonit vuosisadan parhaaksi sarjaksi[88] ja samainen lehti valitsi sarjan hahmot Bart ja Lisa Simpsonin 50 parhaan piirroshahmon joukkoon.[89] Sen lisäksi Time on valinnut Bartin vuonna 1998 100 merkittävimmän 1900-luvun henkilön joukkoon luettelon ainoana kuvitteellisena henkilönä.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa Simpsonit pääsi kärkipaikalle kolmessa Channel 4:n teettämässä katsojakyselyssä. Sarja äänestettiin 1. sijalle sekä 100 parhaan lastensarjan että 100 parhaan animaation listauksessa.[90][91] Homer Simpson taas valittiin parhaaksi televisiohahmoksi.[92]
Arvostelua
Sisällön arvostelu
Simpsonit käsittelee arkojakin aiheita ja sen huumori on roisia, minkä johdosta se on vuosien varrella saanut kriittistä katsojapalautetta niin yksittäisiltä katsojilta kuin monilta ryhmittymiltä ja organisaatioiltakin. Valitukset ovat joskus johtaneet yhden sanan vaihtoon tai puolittaiseen anteeksipyyntöön. Tekijät ovat puolustaneet esimerkiksi etnisiä vitsejä sillä, että kaikki ryhmät saavat niistä osansa. Sarjan väkivalta on tarkoitettu parodiaksi, mitä katsojat eivät aina ymmärrä. Joskus jaksoihin tehdään muutoksia ennakkosensuurin johdosta jo ennen ensiesitystä, mutta aina tekijät eivät välitä sensorien ohjeista. Suomessa sarjaa ei sensuroida, mutta esimerkiksi Britanniassa ennakkosensuuri on vielä Yhdysvaltojakin tiukempi.[93]
Sarja herätti alkuaikoinaan keskustelua lasten vanhempien keskuudessa, sillä Bart Simpson kuvattiin kapinallismielisenä häirikkönä, joka ei koskaan jäänyt kiinni kepposistaan. Vanhempainyhdistykset pitivät Bartia huonona roolimallina lapsille. Presidentti George H. W. Bush sanoikin, että amerikkalaisperheiden kuuluisi muistuttaa enemmän Waltonin TV-perhettä kuin Simpsoneita.[94] Myös Bushin vaimo Barbara Bush oli haukkunut Simpsonit muutamaa vuotta aiemmin mutta sittemmin perui puheitaan.
Laadun huononemisen arvostelu
Sarja on saanut faneiltaan kritiikkiä laadun huononemisesta.[95] Tämän on väitetty liittyvän käsikirjoittajien vaihdoksiin. Huonontuvien jaksojen ilmiö on näkynyt myös siinä, miten erilaiset fanien ja kriitikoiden tekemät äänestykset parhaista jaksoista antavat tuloksina vain 1990-luvun jaksoja. Erään fanien tekemän "top-15 parhaat jaksot" -äänestyksen uusin jakso on vuodelta 1997, ja itse sarjan käsikirjoittajien vuonna 2003 tekemän listauksen tuorein jakso oli vuodelta 2000.[96][97] Vuonna 2004 sarjan ääninäyttelijä Harry Shearer sanoi 2000-luvun tuotantokausien olleen huonoja. Hän piti neljättä tuotantokautta erityisen hyvänä.[98]
Juonien muuttumisen arvostelu
Sarjan jaksot olivat alkuaikoinaan vielä arkisella tasollakin juoneltaan maanläheisiä ja realismiin pyrkiviä, mutta sittemmin jaksoissa on ollut toistuvasti epäloogisempia piirteitä ja sarja on mennyt yhä mielikuvituksellisempaan suuntaan. Epärealismi ilmenee myös siten, että uudemmissa jaksoissa takaumat ja paljastukset hahmojen menneisyydestä ovat monesti rikkoneet aiemmin luotua juonijatkumoa.
Suomi-viittaukset
Simpsonien joissakin jaksoissa on ollut viittauksia Suomeen. Esimerkiksi 9. kauden jaksossa ”Haaksirikko” Martin Prince esittää koulun YK-päivänä Suomen edustajana saamelaisasussa "Suomen kansallistanssin", 16. kauden jaksossa ”Vauvakuumetta” Montgomery Burns mainitsee juoksija Paavo Nurmen, 21. kauden jaksossa ”Kurvailua curling-radalla” nähdään takauma Agnes Skinneristä seiväshyppääjänä vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa ja 22. kauden jaksossa ”Isäainesta” vilahtaa "A-Team of Finland" -nimisen tiedustelupalvelun edustajia.[99]
Sarjan roolittajana alusta alkaen työskennellyt Bonita Pietila on suomalaista sukujuurta.
Oheistuotteet
Simpsonit-aiheisia oheistuotteita on paljon myynnissä. Fanimyymälöissä ja vähittäistavarakaupoissa myydään myynnissä muun muassa Simpsonit-jaksoja videoina ja DVD:inä, aiheeseen liittyviä tietokonepelejä sekä lukuisia sarjakuvia ja fanituotteita, kuten figuureja, pullonavaajia, vaatteita, pehmoleluja ja avaimenperiä.
Lisäksi Yhdysvalloissa liikennöivällä lentoyhtiöllä Western Pacific Airlinesilla on ollut[100] käytössään Simpsoneiden hahmoilla koristeltu Boeing 737 -lentokone.
Oheistuotteita kuten T-paitoja, joihin oli painettu Bart Simpsonin iskulause "Underachiever (And proud of it, man!)", (suom. "Alisuoriutuja (ja ylpeä siitä!)"), myytiin sarjan alkuaikoina kahden miljardin dollarin edestä.[94]
Simpsoneiden tuotemerkistä ovat yrittäneet hyötyä pienemmätkin yritykset. Esimerkiksi Krusty O’s -aamiaismuroja on ilmestynyt kauppojen hyllyille Yhdysvalloissa. Lisäksi eräs australialainen panimo alkoi aikoinaan markkinoimaan Duff-merkkistä olutta, mutta oikeudessa juoman myyminen sittemmin kiellettiin. Sen sijaan jo myyntiin ennättäneistä tölkeistä tuli haluttuja keräilykohteita.
Vuonna 2009 Yhdysvaltain posti julkaisi Simpsoneista viiden postimerkin sarjan. Postimerkeissä esiintyvät Homer, Marge, Bart, Lisa ja Maggie.[101]
Kirjat ja sarjakuvat
Simpsoneista julkaistu sekä virallisia että epävirallisia kirjoja vuodesta 1990 alkaen. Viralliset kirjat kulkevat Matt Groeningin nimen alla ja useimmat niistä sisältävät uutta, kirjoja varten käsikirjoitettua materiaalia runsaan värikuvituksen kera. Etenkin englanninkielisillä markkinoilla on runsaasti myös epävirallisia kirjoja, jotka tekijänoikeussyistä lähes pelkän tekstin keinoin keskittyvät valaisemaan tv-sarjan taustoja ja sen kytköksiä yhteiskuntaamme. Ensimmäiset suomeksi julkaistut viralliset kirjat olivat Simpsonien joulukirja (1991) ja Sadepäivän hupikirja (1992).[102] Simpsonien viisauksien kirjasto -sarjaan kuuluvat Homerin, Bartin, Lisan ja Moen omat kirjat, joita on julkaistu vuodesta 2007 alkaen. Ensimmäinen kokonaan kotimaista alkuperää oleva epävirallinen kirja, sarjan historiaa valottava Jouni Paakkisen teos Simpsonit – Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä julkaistiin vuonna 2008.
Simpsoneista on myös tuotettu useita eri sarjakuvalehtiä, esimerkiksi Simpsons Comics, Simpsons Comics and Stories ja Bartman. Nykyään niitä julkaisee lähinnä Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa amerikkalainen sarjakuvakustantaja Bongo Comics, joka on nimetty Groeningin Elämä on helvettiä -sarjakuvan Bongo-jäniksen mukaan. Sarjakuvia on koottu myös kirjoiksi. Like Kustannus on julkaissut näitä sarjakuvakokoelmia suomeksi vuodesta 2007 alkaen. Sarjakuvien suomentaja on Henrik Laine[103].
Videopelit

Simpsoneiden suuren suosion takia sarjasta on tuotettu useita videopelejä. Ensimmäinen peli oli kaikille aikansa suosituimmille pelilaitteille käännetty toimintaseikkailu Bart vs. Space Mutants. Samoihin aikoihin ilmestyi The Simpsons -kolikkopeli, joka on lajityypiltään tappelupeli. Pian ilmestyi myös toinen tietokonepeli, Bart vs. World, jossa liikuttiin ympäri maailmaa. Pelit eivät olleet suuria arvostelumenestyksiä, joskaan eivät floppejakaan, vaan saivat hyväksyvän vastaanoton.
3D-kauden pelejä ovat muun muassa painimispeli The Simpsons Wrestling, autopeli The Simpsons Road Rage, rullalautailupeli The Simpsons Skateboarding ja hiekkalaatikkopeli The Simpsons Hit & Run. Viimeisin Simpsonit-peli tuli vuoden 2012 alussa myyntiin Playstation Network -palveluun nimeltä The Simpsons Arcade joka on ollut vain tietyissä amerikkalaisissa pelihalleissa
Elokuva

Ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Simpsonit-elokuva The Simpsons Movie sai ensi-iltansa 27. heinäkuuta 2007. Elokuvan ohjasi David Silverman, ja käsikirjoittajien joukossa oli Matt Groening. Elokuva noudattaa televisiosarjan tyyliä niin animaatioltaan kuin tarinaltaankin.[104] Elokuvan kävi Suomessa katsomassa ensi-iltapäivänä animaatioelokuvalle ennätysmäisesti yli 30000 katsojaa ja ensimmäisellä viikolla 176543 katsojaa.[105][106] Suomen lisäksi elokuva oli viikonlopun katsotuin myös kotimaassaan Yhdysvalloissa, jossa se keräsi avausviikonloppunaan yli 70 miljoonan dollarin tulot.[107]
Musiikkialbumit
Simpsoneista on julkaistu useita musiikkialbumeita. Sarjan innoittamia lauluja sisältänyt The Simpsons Sing the Blues -musiikkialbumi julkaistiin 4. joulukuuta 1990. Lauluja esittivät sarjan ääninäyttelijät yhdessä vierailevien solistien kanssa. Michael Jacksonin salaa kirjoittamasta ja Nancy Cartwrightin Bartin äänellä laulamasta singlestä "Do the Bartman" tuli listahitti, ja albumi myi Yhdysvalloissa tuplaplatinaa.[108] Albumille levytettiin pian "jatko-osa" The Yellow Album, joka kuitenkin saatiin julkaistua vasta vuonna 1998. Itse sarjassa kuultuja lauluja ja taustamusiikkia on julkaistu kolmella soundtrack-albumilla: Songs in the Key of Springfield (1997), Go Simpsonic with The Simpsons (1999) ja The Simpsons: Testify (2007).
DVD-julkaisut

Simpsoneiden jaksoja on ollut myynnissä myös VHS-kaseteilla, mutta DVD:n yleistyttyä sarjan kokonaisia tuotantokausia on tullut myyntiin DVD-bokseina ja sittemmin myös blu-ray-kokoelmina. Jaksoja on julkaistu myös erilaisina, muun muassa halloween- ja jouluaiheisina teemakokoelmina. Vuonna 2001 julkaistusta ensimmäisestä tuotantokaudesta tuli siihen mennessä parhaiten myynyt televisiosarjan DVD; tosin Chappelle's Show'n ensimmäinen tuotantokausi ohitti sen vuonna 2004.[109]
Twentieth Century Fox ilmoitti keväällä 2015, että Simpsonien kausijulkaisuja ei tulevaisuudessa enää julkaistaisi DVD:llä eikä blu-raylla. Seitsemästoista tuotantokausi, jonka kokonaisjulkaisu ilmestyi joulukuussa 2014,[110] sai kuitenkin jatkoa vuoden 2017 lopulla, kun julkaisutoimintaa päätettiin jatkaa ja kahdeksastoista tuotantokausi ilmestyi DVD:llä.
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtinen, Jari| title = Animaation historia| location = Helsinki| publisher = Finn Lectura| year = 2013| isbn = 978-951-792-572-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| version = 2. tark. laitos| isbn = 978-951-796-581-1}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010| version = 3. tarkistettu painos: Atschi!-pokkari| isbn = 978-951-796-639-9}}
Aiheesta muualla

 Suomalainen fanisivusto.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Simpsoneiden ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin?


Lohi (Salmo salar) on lohikalojen heimoon kuuluva vaelluskala, jonka  alkuperäinen levinneisyysalue on viileissä Pohjois-Atlantin vesissä ja niihin virtaavissa joissa. Lohi on tärkeä ruokakala, ja maailmanlaajuisesti yksi kalanviljelyssä eniten tuotettuja kalalajeja. Se on lisäksi tavoiteltu saaliskala. Lohesta tunnetaan kaksi ekologista muotoa. Meriin vaeltavista lohikannoista käytetään nimitystä merilohi erotukseksi järvilohesta, jolla viitataan koko elämänsä sisävesissä viettäviin lohikantoihin[1].
Tuntomerkit
Lohi muistuttaa paljon taimenta. Helpoimmat erottavat tuntomerkit ovat pyrstössä ja täplissä. Lohella täpläkuvio ulottuu yläruumiissa kylkiviivaan asti, mutta taimenella täplitystä on koko kyljellä. Lohen pyrstössä on lovi, kun taas taimenella pyrstö on tasapäinen. Lohen kyljet ovat hopeanhohtoiset, selkä tummanharmaa ja vatsa vaalea. Koiraslohille eli kojamo</b>ille[2] kasvaa kudun aikana alaleukaan koukku. Pyydetty lohi on tavallisesti 70–110 cm pitkä ja painaa 3–27 kg.
Levinneisyys
Euroopassa lohen luontainen levinneisyys kattaa Itämereen, Barentsinmereen, Norjanmereen, Pohjanmereen sekä Euroopan Atlantin rannikolle laskevat joet ja merialueet Espanjaan ja Portugalin pohjoisosassa olevaan Minojokeen asti. Myös Britteinsaarilla ja Islannin joissa elää lohikantoja. Järvilohikantoja esiintyy joissakin Norjan, Ruotsin ja Venäjän sisävesissä ja Suomessa Vuoksen vesistössä.
Pohjois-Amerikan puolella lohta tavataan Grönlannin ja Yhdysvaltain pohjoisosien välisellä merialueella. Eteläisin lohien kutujoki Amerikassa on Connecticut-joki.
Jokien valjastaminen vesivoiman käyttöön on tuhonnut lohen lisääntymismahdollisuuksia, ja lohikantoja ylläpidetään monin paikoin poikaskasvatuksen ja -istutusten avulla.
Suomessa lohi on alun perin lisääntynyt yli 20:ssä Itämereen laskevassa joessa, mutta vain kahdessa on jäljellä alkuperäinen luonnonvaraisesti lisääntyvä kanta, Simojoessa ja Tornionjoessa.[1] Näiden lisäksi Iijoen lohi on tallessa kalanviljelylaitoksissa, mutta ilman kalateitä rakennetut alajuoksun voimalaitokset estävät Iijoen lohen kutuvaelluksen. Joihinkin jokiin, muun muassa Kymijokeen, on luonnonvaraista elinkiertoa pyritty palauttamaan.[3] Myös Saimaan järvilohen luonnonvarainen lisääntyminen on katkennut ja on poikasistutusten varassa. [1]
Rautjärvellä Venäjälle laskevaan Hiitolanjokeen nousee nykyisin jonkin verran Laatokan järvilohia, mutta kilometrin verran rajalta oleva Kangaskosken voimalaitos estää toistaiseksi nousun ylemmäs Suomen puolelle. Kaikkiin joen kolmeen voimalaitokseen on kuitenkin tarkoitus saada kalatiet.
Itämeren lisäksi luonnonvaraista lohta on Suomessa Barentsinmereen laskevissa Tenojoessa ja Näätämöjoessa.[1] Venäjällä on ollut suunnitelmia saada Ylä-Tuuloman voimalaitokseen toimiva kalatie suomalaisten 1960-luvulla rakentaman tilalle. Silloin voimalaitoksen alle yhä nousevia lohia pääsisi aina Suomen puolelle mm. Luttoon ja Nuorttiin.
Ravinto ja elintavat
Poikasten ruokavalio koostuu pääasiassa erilaisista selkärangattomista. Tähän ravintoon lisänä 1–2 vuoden jälkeen tulevat mäti ja kalanpoikaset. Mereen saavuttuaan nuori lohi täyttää itseään aluksi pikkukaloilla ja äyriäisillä, mutta pian kalat täyttävät koko ruokavalion. Itämeressä lohen pääasiallista saalista ovat kilohaili ja silakka. Silakan osuus ravinnossa kasvaa pohjoiseen päin mentäessä ja vaihtuu pääasialliseksi ravintokohteeksi Selkämeren korkeudella[4].
Lohi on todellinen vaelluskala. Perämeren joista kotoisin olevat lohet lähtevät kohti merta, jonne ne saapuvat kesäkuussa ja Itämeren pääaltaan ne saavuttavat jo syyskuussa. Itämerestä Pohjanmereen tapahtuva vaellus on hyvin harvinaista, mutta sitäkin tapahtuu. Pisin tunnettu vaellusmatka oli Perämerestä Grönlannin länsirannikolle, jolloin matkaa kertyi yli 5000 km.
Lisääntyminen ja elinikä

Lohi kutee joissa syksyllä, 1–4 meressä tai järvessä vietetyn vuoden jälkeen. Kutu tapahtuu yleisesti koskialueilla, sorapohjalla. Naaras etsii sopivan kutupaikan, johon se kaivaa pyrstöllään kuopan. Kun kuoppa on valmis, naaras ilmoittaa olevansa kutuvalmis painamalla peräosansa kuopan pohjalle ja ponkaisemalla sitten äkisti ylös. Koiras ui suu auki ja kutukiihkosta väristen naaraan vierelle ja lohipari laskee sukutuotteensa kuoppaan. Kuteva lohipari kutee aina useisiin kuoppiin. Poikaset kuoriutuvat keväällä jäiden lähdön aikoihin.
Monet lohet kuolevat pian kudun jälkeen, mutta jotkin yksilöt saattavat kutea kaksi–kolme kertaa. Vanhimmat tutkitut lohet ovat olleet 13-vuotiaita. Lohet voivat elää joskus parvissa, mutta yleensä ne elävät yksin.
Lohelta on löytynyt yksittäinen geeni joka säätelee sen sukukypsyyttä ja vaellusta. Sama geeni säätelee ihmisen murrosikää.[5]
Ravintona
Lohi tunnetaan arvokkaana ja maukkaana ruokakalana. Lohen punertavan lihan rasvapitoisuus on korkea (10–18%), minkä ansiosta lohen liha soveltuu hyvin vaikka suolattavaksi, savustettavaksi, keitettäväksi tai paistettavaksi. Lohenkalastus on ollut kenties ensimmäinen virkistyskalastuksen kohde.
Itämeressä vapaana kasvaneen lohen erottaa norjalaisesta kasvatusaltaissa tuotetusta lohesta ja kotimaisesta vastaavasti kasvatetusta kirjolohesta sen lihan vähemmän punaisesta väristä.[6]
Terveyshyödyt ja -haitat
Ruotsin elintarvikevirasto suosittelee, että lapset ja nuoret naiset söisivät Itämeren lohta, taimenta tai silakkaa enintään 2-3 kertaa vuodessa. Evira sallii 1-2 kertaa kuussa, jos kerta-annos on 100 grammaa. EU on kieltänyt näiden kalojen myynnin korkean dioksiinipitoisuuden vuoksi, mutta Suomella, Ruotsilla ja Liettualla on poikkeuslupa.[7] Poistamalla nahan saa pois kolmanneksen kalan dioksiineista ja PCB:stä. Kasvatetussa kalassa niitä on vain vähän, koska kasvatusrehua valvotaan.[8]
Evira silti suosittelee kalan syömistä suositusten rajoissa, koska kalassa on hyviä rasvahappoja, etenkin omega-3-, sekä D- ja muita vitamiineja, kivennäisaineita ja proteiinia. Kalan rasvahapot vähentävät sydän- ja verisuonitautiriskiä.[8]
Biologi Sesse Koiviston mukaan norjalainen "merilohi" on vuonoissa kasvatettua "kassilohta". Siihen kertyy ympäristömyrkkyjä, PCB:tä ja dioksiinia. Siksi Norja suosittelee, että raskaana olevat naiset välttäisivät syömästä kassilohta ja Koivisto suosittelee muillekin sen sijaan suomalaista kirjolohta, koska se kasvatetaan maa-altaissa, jolloin vältetään rehevöityminen ja loisten leviäminen villikaloihin eikä tarvita hormoneja tai lääkintää.[9] Kuluttaja-lehden mukaan Itämeren lohessa on kymmenkertainen määrä ympäristömyrkkyjä kasvatettuun loheen verrattuna.[10]
Toisaalta lohen EPA- ja DHA-rasvahappopitoisuus on puolittunut kymmenessä vuodessa, koska kasvatettuja lohia ruokitaan nykyään pitkälti kasviksilla kalaöljyn ja -jauhon sijaan. Siksi norjalaisestakaan lohesta ei enää saa hyviä rasvahappoja paremmin kuin kirjolohesta. Samalla tosin dioksiini- ja PCB-pitoisuudet ovat vähentyneet. Tuntemattomasta syystä ihminen ei saa kalaöljykapseleista samaa hyötyä kuin kaloista.[10]
Kalakannan hoito
Monia lohikalakantoja rajoittavat esimerkiksi liikakalastus, heikko vedenlaatu, valuma-alueiden hydrologiset muutokset tai sopivien elinalueiden puuttuminen. Itämereen ja Jäämereen laskevien jokien lohikannat luokiteltiin Suomen vuoden 2010 uhanalaisuusluokituksessa vaarantuneiksi.[11]
Itämeressä lohen luontainen lisääntyminen on vähentynyt murto-osaan viime vuosista, joten istutuksilla on keskeinen merkitys yhdessä vaellusesteiden purkamisen ja elinympäristöjen kunnostusten kanssa. Kalastuksen rajua säätelyäkään ei sovi unohtaa. Lohikantojen lisääntymismahdollisuuksia kohennetaan kunnostamalla vesistöjä, joissa lohi elää.
Suomessa on käynnissä lukuisia lohen palauttamiseen liittyviä hankkeita. Hankkeita rahoittavat mm. Ely-keskukset sekä Suomen luonnonsuojeluliiton Ekoenergia-merkki.
Lohenviljely

Lohi on maailmanlaajuisesti kalanviljelyssä eniten tuotettuja kalalajeja, useiden karpin sukuisten makean veden kalalajien ja niilintilapian jälkeen. Vuonna 2012 lohenviljelyn vuosituotanto oli jo 2,1 miljoonan tonnin luokkaa, kun luonnosta pyydetyn lohen saalis on tästä vain noin 0,15%, 3000 tonnia.[12] Lohen verkkoallaskasvatus merivesissä alkoi Norjassa 1960-luvulla, ja tuotanto levisi ja lähti jyrkkään lineaariseen kasvuun 1980-luvulla. Kasvu on jatkunut tähän päivään. Noin kolmannes viljellystä lohesta tulee yhä Norjasta, muita tuotantoalueita ovat Chile, Skotlanti, Irlanti, Färsaaret, Pohjois-Amerikan itä- ja länsirannikko ja Tasmania (Australia). Vähäisempiä tuottajia ovat Uusi-Seelanti, Espanja ja Ranska.[13]
Suurimmat viljellyn lohen markkina-alueet ovat Japani, EU ja Yhdysvallat. Kala myydään enimmäkseen tuoreena tai pakastettuna, Euroopassa myös savustettuna. Tuotannon nopean kasvun takia tuottajahintataso on laskenut jyrkästi, mikä on puolestaan hillinnyt tuotannon kasvua lohen alkuperäisillä pohjoisilla esiintymisalueilla. Tuotanto kasvaa nyt nopeimmin halpojen kustannusten Chilessä, joka vastaa jo lähes kolmanneksesta kokonaiskasvatuksesta.[13]
Suomessa lohta ei viljellä verkkoaltaissa. Lohenpoikasia tuotetaan makeassa vedessä kalankasvatuslaitoksissa istutettavaksi Itämereen.
Maailman ensimmäinen elintarvikkeeksi hyväksytty geenimuunneltu eläin oli AquaBounty Technologiesin vuonna 2015 kehittämä AquAdvantage-lohi.[14][15]
Ympäristövaikutukset
Lohenviljely on kauan ollut kiistanalaista ympäristövaikutustensa takia. Vesiin joutuvasta rehusta ja kalan ulosteista tulevat typpi- ja fosforipäästöt aiheuttavat paikallista rehevöitymistä. Lohenviljelyssä käytetään myös vaarallisia kemikaaleja. Lohenkasvattamoilta karkaavat lohet levittävät tauteja luonnonkalojen keskuuteen.[13]  Karanneen "kesytetyn" lohen risteytyminen jokivesissä alkuperäisen lohen kanssa nähdään myös uhkana lohikantojen perimälle. Muun muassa Tenojoessa esiintyy viljelystä karannutta lohta, ja risteymiä on todettu. Norjan parlamentti onkin kieltänyt kalankasvatuksen Tenovuonossa.[16] Kalanviljelyä kritisoidaan myös luonnonvarojen kestävän käytön näkökulmasta. Lohenviljely perustuu pelagisten rehukalojen massiiviseen pyyntiin, jolla on maailmanlaajuiset vaikutukset.[13]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Hannu Lehtonen| title = Iso kalakirja - Ahvenesta vimpaan| publisher = WSOY| year = 2003| id = ISBN 951-0-28134-4| page = 69–75}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ulla Kokko| title = Kiva kalastaa!: kalastuksen ja kalalajien opas| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2003| id = ISBN 951-0-27406-2| page = 98-99}}
Viitteet

Aiheesta muualla
Froese, Rainer and Pauly, Daniel, eds. (2006).  in FishBase. April 2006 version.

Luokka:Lohikalat
Luokka:Ruotsin maakuntaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Tri Henry Walton ”Indiana” Jones Jr.,[1] toisinaan lyhyesti Indy,[2] on kuvitteellinen arkeologi ja seikkailija, jonka loivat elokuvaohjaajat Steven Spielberg ja George Lucas. Harrison Ford on esittänyt Indiana Jonesia neljässä elokuvassa, joiden menestyksen siivittämänä hahmo on esiintynyt muun muassa sarjakuvissa, kirjoissa, oheistuoteleluissa ja peleissä. Lisäksi hahmon nimellä markkinoidaan neljää huvipuistolaitetta eri puolilla maailmaa.
Indiana Jones esiintyi ensi kertaa vuonna 1981 ilmestyneessä elokuvassa Kadonneen aarteen metsästäjät, josta tuli menestys. Tämän jälkeen hahmo on esiintynyt kolmessa elokuvassa: Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984), Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989) sekä Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta (2008). Viidennen elokuvan on tarkoitus saada ensi-iltansa heinäkuussa 2021. Televisiosarjaa Indiana Jones Junior (1992–1993), tietokonepelien äänirooleja ja Viimeisen ristiretken alkuun sijoitettua nuoruuskohtausta (jossa Jonesia esittää River Phoenix) lukuun ottamatta hahmoa on aina esittänyt Harrison Ford.
Indiana Jones on siviiliammatiltaan Marshallin yliopiston[3] arkeologian professori, joka käyttää kuitenkin suurimman osan ajastaan aarteiden etsimiseen eri puolilla maailmaa. Elokuvien käsikirjoittajana ja tuottajana toiminut Lucas otti hahmoon vaikutteita toiminnallisista sarjaelokuvista, joita hän näki nuoruudessaan.[4]
Indiana Jonesin puvusta, johon kuuluvat fedora-mallinen hattu, nahkatakki ja hänen vyöllään kantamansa ruoska, on tullut tunnistettava osa hahmoa. Asusteet on luovutettu Smithsonian-instituutille.[5]
Hahmon syntymä
Hahmon luominen

Elokuvaohjaaja Steven Spielberg oli jo kauan ennen vuonna 1981 julkaistua ensimmäistä Indiana Jones -elokuvaa halunnut tehdä seikkailuelokuvan, jossa hahmot kiertäisivät maailmaa ja kävisivät eri paikoissa.[6] Hän olisi halunnut ohjata James Bond -elokuvan ja tarjoutui niitä tuottavalle yhtiölle, joka palkkasi kuitenkin toisen ohjaajan.[7]
Hänen opiskelutoverinsa,[8] elokuvaohjaaja George Lucas oli puolestaan jo pitkään suunnitellut seikkailuelokuvaa, joka toimisi kunnianosoituksena sarjaelokuville, joista hän oli pitänyt nuorena.[6] Elokuvat olivat olleet Republic Pictures -yhtiön 1930- ja 40-luvuilla tuottamia sarjoja, kuten Zorro's Fighting Legion, Spy Smasher ja Don Winslow of the Navy, joka kertoi natseja vastaan taistelevasta tarjoilijasta.[9] Lucas alkoi suunnitella Tähtien sotaa unohtamatta kuitenkaan lopullisesti ideaa seikkailuelokuvasta, jonka pääosassa olisi aarteita metsästävä arkeologi. Vuonna 1975 hän esitteli suunnittelemaansa seikkailija-arkeologia ensimmäisen kerran ohjaaja Philip Kaufmanille, joka piti ideasta ja ehdotti Liitonarkkia elokuvan aarteeksi. Kaufman lähti kuitenkin tekemään toista elokuvaa, eikä Lucasilla Tähtien sodan takia ollut aikaa seikkailuelokuvalleen, joten projekti unohtui.[9]

Spielberg ja Lucas vaimoineen matkustivat yhteiselle lomalle Havaijille maaliskuussa 1977.[6] Lucas halusi välttää Tähtien sota -elokuvansa ensi-illan.[11] Hän pelkäsi, että elokuva olisi suuri floppi. Lisäksi hän oli saanut kuvausten lopulla hermoromahduksen ja kaipasi lepoa.[8] Lucas piristyi, kun viikkoa myöhemmin hän sai kuulla elokuvan suuresta menestyksestä.[7] Tuolloin Lucas kysyi Spielbergiltä, mitä hän aikoi tehdä seuraavaksi.[11] Spielberg paljasti hänelle haluavansa tehdä elokuvan, jossa päähenkilöt liikkuisivat maailman ympäri.[6] Spielbergin kerrottua, ettei häntä ollut valittu seuraavan James Bond -elokuvan ohjaajaksi, Lucas totesi, että hänellä olisi Spielbergille ”jotakin parempaa”.[11] Lucas paljasti jo suunnitelleensa sankarihahmoa, josta hän tuolloin käytti nimeä Indiana Smith.[7] Hahmo olisi tunnettu arkeologi ja aarteenmetsästäjä, jonka Lucas oli nimennyt tuohon aikaan omistamansa koiran mukaan.[7] Spielberg innostui ideasta, muttei pitänyt hahmon nimestä, jolloin Lucas käski Spielbergiä nimeämään elokuvan ”Indiana Jonesiksi tai miksi hyvänsä, sehän on sinun elokuvasi”.[7] Tämä tapahtui Spielbergin mukaan Havaijin saarella Mauna Kean alueella .[12] Kun Spielberg suostui ohjaamaan elokuvan, Lucas lisäsi, että he tekisivät kolme elokuvaa hahmon ympärille. Spielberg suostui, ja sarjasta sovittiin Spielbergin sanojen mukaan toukokuussa 1977.[13]
Havaijin matkan jälkeen Lucas, Spielberg ja käsikirjoittaja Lawrence Kasdan järjestivät tarinapalaverin Sherman Oaksissa, Los Angelesissa. Lucas esitteli ensin päähenkilönsä (edelleen nimellä Indiana Smith) ja elokuvan juonen, jonka jälkeen kaikki kolme alkoivat ideoida kohtauksia. Lucasin päämääränä oli tehdä elokuvasta yksi pitkä takaa-ajokohtaus, ja Spielberg kuvaili sitä ”huvipuistoajeluksi”. Osa ideoiduista kohtauksista ei mahtunut Kadonneen aarteen metsästäjiin, mutta niitä käytettiin Tuomion temppelissä. Palaveri äänitettiin ja sen  on luettavissa netissä.[14]
Näyttelijän valinta
Spielberg ja Lucas kävivät läpi useita miesnäyttelijöitä, jotta löytäisivät sopivimman Indiana Jonesin esittäjän.[6] Lopulta he päätyivät valitsemaan rooliin tuolloin suhteellisen tuntemattoman Tom Selleckin, joka kuitenkin jättäytyi pois projektista sitouduttuaan CBS:n televisiosarjaan Magnum (1980–1988),[7] vaikka hänen roolinsa oli jo virallistettu.[6] Tämän jälkeen rooliin palkattiin Harrison Ford, joka oli aiemmin työskennellyt Lucasin kanssa kolmessa elokuvassa: Svengijengi ’62 (1973), Tähtien sota (1977) ja Imperiumin vastaisku (1980). Ironisesti juuri Lucas vastusti Fordin palkkaamista, sillä hänen mielestään Ford sopi paremmin Han Soloksi.[6] Lucas ei myöskään halunnut, että hänet ja Ford yhdistettäisiin aina samoihin elokuviin, kuten ohjaaja Martin Scorsese ja näyttelijä Robert De Niro, jotka tekivät useita elokuvia yhdessä.[15] Spielberg ja Lucas pääsivät kuitenkin yhteisymmärrykseen, ja Fordia pyydettiin Indianan näyttelijäksi kolme viikkoa ennen kuvausten alkua.[10] Sopimukseen oli lisätty pykälä kahdesta jatko-osasta. Ford ei halunnut suostua tähän Tähtien sodan jälkeen (sopimusta kirjoitettaessa kaksi kolmesta Tähtien sota -elokuvasta oli ilmestynyt), mutta myöntyi luettuaan Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen.[15] Vaikka Ford oli tehnyt läpimurtonsa jo Tähtien sodassa ja sen jatko-osassa Imperiumin vastaiskussa, on väitetty että vasta Indiana Jonesin rooli teki hänestä supertähden.[16]
Hahmon esikuva
Indiana Jonesin hahmo sai vaikutteita 1930-luvun Republic-tuotantoyhtiön sarjaelokuvista, joita sekä Spielberg että Lucas katsoivat nuorina.[6] Hahmon varsinaisesta esikuvasta ei ole kuitenkaan varmuutta, ja eri arvostelijat ovat esittäneet erilaisia näkemyksiä.
Hahmon edeltäjinä ovat saattaneet olla vanhojen seikkailuelokuvien sankarit, kuten Fritz Langin elokuvan Hämähäkit (Die Spinnen, 1919) päähenkilö Kay Hoog.[17] Puvustajana toiminut Deborah Nadoolman Landis taas on kertonut Inkojen salaisuus -elokuvan Harry Steelen vaikuttaneen varsinkin hahmon ulkonäköön.[18] Myös sarjakuvasankari Tinttiä on verrattu Jonesiin: Kadonneen aarteen metsästäjien ilmestyttyä Spielberg luki arvostelun, jossa elokuvaa verrattiin Tintin seikkailut -sarjakuva-albumeihin. Spielberg ei ollut kuullut Tintistä aiemmin ja arvostelun luettuaan hän lähetti avustajansa ostamaan kaikki Tintti-sarjakuvat itselleen.[19]
Tosielämän esikuvana on pidetty englantilaista tutkimusmatkailijaa ja upseeria Percy Harrison Fawcettia (1867–1925), jota on useissa yhteyksissä esitetty Indiana Jonesin tosielämän vastineeksi.[20] Tämä teki useita tutkimusmatkoja Brasilian sademetsiin ja katosi lopulta vuonna 1925 viidakkoon.[21]
Hahmo
Elämä

Henry Walton ”Indiana” Jones syntyi Princetonissa New Jerseyssä 1. heinäkuuta 1899 skotlantilaisen keskiajan kirjallisuuden professorin[22] Henry Jonesin ja virginialaisen Anna Jonesin perheeseen.[23] Poika otti kutsumanimensä Indianan perheensä samannimiseltä koiralta, josta hänellä oli paljon hyviä muistoja.[22] Hän lähti vuonna 1908 isänsä ja äitinsä kanssa kaksi vuotta kestäneelle luentomatkalle, jonka aikana Indiana oppi puhumaan 27 kieltä, kuten ranskaa, italiaa, venäjää, arabiaa ja kreikkaa.[24]

Jonesin äiti kuoli tulirokkoon vuonna 1912.[23] Saman vuoden kesällä Utahissa Jones yritti partioretkellä ollessaan pelastaa tutkimusmatkailija Francisco Vásquez de Coronadolle kuuluneen ristin miehiltä, jotka myöhemmin myivät sen tuntemattomalle keräilijälle. Seikkailun aikana Jones sai fedora-hattunsa ja alkoi kärsiä ofidiofobiasta pudottuaan konttiin täynnä käärmeitä.[22] Jännitystä etsiessään hänet pakotettiin liittymään Pancho Villan joukkoihin vuonna 1916,[25] ja hän joutui samana vuonna Lontoossa ollessaan värvätyksi Belgian armeijan riveissä ensimmäiseen maailmansotaan, jossa hän otti osaa Sommen taisteluun.[26] Joskus 1920-luvulla Jones tutustui Abner Ravenwoodiin, joka opetti hänelle arkeologiaa. Jonesista tuli hänen paras oppilaansa ja ystävänsä. Jonesilla oli romanssi Abner Ravenwoodin tyttären Marionin kanssa, mikä katkaisi Jonesin välit Abneriin.[27]
Indiana Jones työskenteli arkeologina ympäri maailmaa ja joutui moniin vaikeuksiin. Indiana Jones ja tuomion temppeli -elokuvassa kerrotaan, että Keski-Amerikassa häntä syytettiin haudanryöstäjäksi ja Madagaskarin sulttaani kielsi häntä enää tulemasta maahansa.[28] Vuonna 1935 Indiana Jones matkusti Kiinaan, jossa hänet palkattiin etsimään Lohikäärmeen sydän -nimistä helmeä, jonka perässä olivat myös natsit.[29] Myöhemmin Shanghaissa hän joutui pakenemaan kiinalaisia gangstereita ja paon yhteydessä hänen lentokoneensa putosi Intiaan, jossa Jones auttoi paikallisia kyläläisiä saamaan takaisin heidän pyhän kivensä tugeeni-kultilta.[30]
Vuotta myöhemmin Yhdysvaltain hallitus palkkasi Jonesin etsimään liitonarkin ennen natseja. Jones tapasi tehtävän aikana uudelleen Marion Ravenwoodin ja rakastui.[31] He menivät kihloihin, mutta Jones ei ilmestynyt parin häihin, minkä jälkeen Ravenwood meni naimisiin Ison-Britannian ilmavoimien lentäjän kanssa.[32] Vuonna 1937 Jones lähti Marshall Collegesta Connecticutista opettaakseen Barnett Collegessa. Vuotta myöhemmin Jones sai vihdoin haltuunsa Coronadon ristin laivalla Portugalin rannikolla ja osallistui Graalin maljaa etsivään retkikuntaan.[22] Vuonna 1939 Jones löysi Barnettin varastosta esineen, joka sisälsi tuntematonta orichalcum-nimistä ainetta. Esine paljastui atlantislaisten muinaiseksi kaivinkoneeksi ja orichalcum sen energian lähteeksi. Tämän seurauksena hän lähti etsimään Atlantista, jonka rauniot kuitenkin tuhoutuivat seikkailun lopuksi.[33]
Jones toimi toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen agenttina ja suoritti salaisia tehtäviä muun muassa Berliinissä. Teoistaan hänelle myönnettiin useita kunniamitaleja.[32] Jonesilla oli sotavuosina aikaa myös arkeologialle. Vuonna 1941 hän lähti etsimään Mooseksen sauvaa Panamasta[34] ja vuonna 1947 hän kohtasi neuvostoliittolaisia sotilaita estäessään näitä korjaamasta Baabelin tornin raunioissa sijaitsevaa konetta.[35] Arkeologian ja vakoilutehtävien lisäksi hän kuului asiantuntijoihin, jotka ensimmäisinä tutkivat Roswellin tapausta vuonna 1947.[32] Joskus ennen Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta -elokuvan tapahtumia Jones palasi takaisin Marshall Collegeen arkeologian opettajaksi.[36] Vuonna 1957, etsiessään Akatorin kadonnutta kaupunkia, hän tapasi jälleen Marion Ravenwoodin ja sai tietää tämän synnyttäneen hänelle pojan, Henry Jones III:n. Jones ja Ravenwood rakastuivat toisiinsa uudelleen ja menivät naimisiin.[32]
Indiana Jones Jr. -televisiosarjassa paljastetaan, että vuonna 1993 Indiana Jones asui New Yorkissa ja jatkoi 94 vuoden iästään huolimatta yhä arkeologian luennointia. Sarjassa kerrotaan, että hänellä on tytär (poika "Mutt" Williamsia ei mainita) ja useita lapsenlapsia. Jones on menettänyt oikean silmänsä, mutta syytä tähän ei kerrota.[37]

Vaatteet ja aseet

Suunnittelu
Asukokonaisuuden suunnitteli Deborah Nadoolman Landis, jonka kanssa Spielberg oli aiemmin työskennellyt elokuvassa 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (ensimmäinen elokuva, jossa hän käytti puvustajaa), ja jonka hän palkkasi myös Kadonneen aarteen metsästäjiin.[39] Ennen puvun suunnittelua Spielberg näytti Nadoolman Landisille ja avustaja Kelly Kimballille kaksi elokuvaa: Inkojen salaisuus (Secret of the Incas, 1954) ja Seikkailijoita Kiinassa (China, 1943).[39] Landis on kertonut Jonesin pukeutumisen saaneen merkittävästi vaikutteita Charlton Hestonin roolihahmosta elokuvassa Inkojen salaisuus. Hestonin esittämä seikkailija Harry Steele pukeutui elokuvassa täysin samalla tavalla kuin Indiana Jones ja kantoi jopa ruoskaa vyöllään. Nadoolman on kertonut katsoneensa elokuvan useita kertoja Spielbergin, Lucasin ja Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoittajan Lawrence Kasdanin kanssa ja olleensa yllättynyt, kun Lucas tai Spielberg ei ole myöhemmin kertonut elokuvan olleen heidän inspiraationsa lähde.[18] Jonesin puvussa on pieniä eroavaisuuksia Steelen pukuun: esimerkiksi Indiana Jonesin fedora on huomattavasti pienempi kuin Harry Steelen käyttämä hattu.[18]
Pukua sovitti ensimmäisenä Tom Selleck, josta piti alun perin tulla Indiana Jonesin näyttelijä.[39] Harrison Fordin Indiana Jones ja viimeinen ristiretki -elokuvan kuvauksissa käyttämät hattu ja nahkatakki luovutettiin kuvausten jälkeen Smithsonian-instituutille vuonna 1989. Ruoska liitettiin instituutin kokoelmiin vasta vuonna 1999.[5]
Mallit
Indiana Jones pukeutuu fedora-hattuun ja ruskeaan nahkatakkiin. Vyöllään hänellä on ruoska ja revolveri.
Hattu: Fedora-mallinen hattu. Fedora oli 1930-luvulla suosittu kaupunkihattu, mutta samanmallista hattua käytettiin jo varhaisissa seikkailuelokuvissa seikkailijan päähineenä.[40]
Nahkatakki: Indiana Jonesin nahkatakin suunnittelussa on otettu vaikutteita 1930-luvun nahkatakeista ja A-2-mallin lentäjätakista.[41]
Ruoska: Ruoska oli tummempi, kuin David Morganin muut valmistamat ruoskat ja tehty kengurunnahasta. On kuitenkin väitetty, ettei Kadonneen aarteen metsästäjien ruoskaa olisi oikeasti tehty kengurunnahasta Yhdysvaltain tuontilakien asettamien rajoitusten vuoksi.[42]
Revolveri: Jonesilla on ollut seikkailujensa aikana käytössään useita erilaisia revolvereita. Kadonneen aarteen metsästäjissä hän käytti kahta eri revolveria; Smith & Wessonin malleja M1917 ja Hand Ejector Model 2.[43] Tuomion temppelissä hänellä on käytössään Colt New Service M1917 ja Viimeisessä ristiretkessä sekä Kristallikallon valtakunnassa Webley Green.[43]
Vaatteiden valmistajat
Kolmessa ensimmäisessä elokuvassa käytetyt ruoskat valmisti David Morgan -yritys.[44] Hatut toimitti ensimmäiseen kolmeen elokuvaa Herbert Johnson Hatters -yritys ja neljänteen elokuvaan alun perin Indiana Jones -fanien perustama AdventureBilt Hat Co.[38] Nahkatakkeja valmistivat eri yritykset: Western Leather valmisti ensimmäisiin kolmeen elokuvaan useita lampaannahkatakkeja ja Wilson-yhtiö toimitti yhden lehmännahasta tehdyn takin, jota käytettiin Kadonneen aarteen metsästäjien rekkakohtauksessa paremman kestävyytensä vuoksi.[45] Tony Nowak Original toimitti takit Kristallikallon valtakuntaan.[46]
Elokuvat
Tuotanto ja vastaanotto
Kolme ensimmäistä elokuvaa kuvattiin Elstreen studioilla Englannissa[47] kuten Lucasin Tähtien sota -elokuvatkin.[8] Ulkokuvauksia tehtiin Tunisiassa, Sri Lankassa, Espanjassa ja Venetsiassa.[47] Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta kuvattiin kokonaan Yhdysvalloissa Downeyn, Sonyn, Paramountin, Warner Bros.'in ja Universalin studioilla.[48]
Kadonneen aarteen metsästäjät, 1981

Ennen kuvausten alkua Lucas ja Spielberg palkkasivat käsikirjoittajaksi Lawrence Kasdanin, jonka kanssa he keskustelivat elokuvan aiheesta ja suunnittelemistaan toimintakohtauksista. Spielbergin mielestä varsinainen elokuva syntyi käsikirjoitusvaiheessa eikä Havaijilla, jossa Spielberg ja Lucas olivat ideoineet vain hahmon.[6] Kasdan keksi muun muassa Marion Ravenwoodin hahmon, joka sai etunimensä hänen vaimonsa isoäidin nimestä ja sukunimensä losangelesilaiselta Ravenwood Court -kadulta.[10]
Monet studiot hylkäsivät Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen eivätkä suostuneet tuottamaan sitä. Studiot suhtautuivat epäillen 20 miljoonan dollarin budjettiin, jonka Lucas oli suunnitellut elokuvalle, eivätkä halunneet Spielbergiä ohjaajaksi.[15] Lopulta Paramount Pictures suostui tuottamaan elokuvan. Lucas tarjosi elokuvaa Paramountille riitaannuttuaan Tähtien sodat tuottaneen 20th Century Foxin kanssa.[8]
Egyptiin sijoittuvat kohtaukset päätettiin kuvata Tunisiassa, joka oli kuvausryhmän kannalta helpompi vaihtoehto, koska sfinksiä tai pyramideja ei tarvinnut näyttää kuvissa.[10][47] Kuvausten aikana Tunisiassa ryhmä kohtasi vaikeuksia: Harrison Ford kärsi vatsakivusta, ja kohtausta, jossa Indiana Jonesin piti taistella miekkailevaa arabisoturia vastaan, jouduttiin lyhentämään niin, että hän vain ampui tämän.[10] Koska elokuvan tapahtumat sijoittuivat 1930-luvulle, kuvausryhmä joutui poistamaan 300 televisioantennia talojen katoilta.[10] Kadonneen aarteen metsästäjiä tehdessään Spielberg oli asettanut henkilökohtaiseksi tavoitteekseen pysymisen budjetissa ja aikataulussa, sillä hänen aiemmat elokuvansa Tappajahai (1975), Kolmannen asteen yhteys (1977) ja 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979) olivat kaikki ylittäneet annetun budjettinsa ja myöhästyneet aikataulusta.[6] Kadonneen aarteen metsästäjät valmistuikin 17 päivää etuajassa, ja sen tuotantokustannukset pysyivät tarkasti suunnitellussa budjetissa.[6] Elokuva oli vuoden 1981 tuottoisin elokuva Pohjois-Amerikassa,[49] ja sai kriitikoilta innostuneen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 94 prosenttia heistä on antanut elokuvalle myönteisen arvion.[50] Kadonneen aarteen metsästäjät sai neljä Oscar-palkintoa.
Indiana Jones ja tuomion temppeli, 1984

Spielbergin mukaan Lucas halusi käyttää elokuvasarjassa samaa kaavaa kuin Tähtien sota -sarjassaan. Tämän mukaan trilogian toisen osan tulisi olla synkempi kuin edeltäjän (Imperiumin vastaisku oli Lucasin mielestä paljon synkempi kuin edeltävä Tähtien sota).[8][13] Steven Spielberg oli eronnut ja Lucas itse oli keskellä avioeroprosessia elokuvan kirjoitusvaiheessa. Lucas uskoo, että tästä syystä he ehkä tiedostamattaan halusivat tehdä synkän elokuvan.[51] Lisäksi Lucas oli päättänyt, ettei haluaisi kierrättää ideoita aiemmasta elokuvasta, joten natsit ja Marion Ravenwood jätettiin tietoisesti pois jatko-osasta.[13][51] Tämä tuotti kuitenkin ongelmia, sillä uuden vihollisen keksiminen oli Lucasin mukaan vaikeaa. Tarinan keksiminen tuotti vaikeuksia, ja Lucas on kertonut heidän vain heitelleen ideoita, joissa esiintyi kiinalainen apinakuningas tai kummitteleva linna.[51] Elokuva sijoitettiin vuoteen 1935, eli sen tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen Kadonneen aarteen metsästäjiä. Tämäkin oli tietoinen ratkaisu, koska Lucas halusi välttää kysymykset siitä, mihin Ravenwood on kadonnut.[13]
Spielberg halusi liittää elokuvaan ensimmäiseen elokuvaan suunnitellun takaa-ajon kaivosvaunuilla, jota ei kuitenkaan kuvattu aikatauluongelmien vuoksi.[13] Elokuvassa nähty Pankotin palatsi oli pienoismalli. Kaikki ulkokuvat, joissa palatsi näkyy, kuvattiin Elstreen studioilla.[52]
Elokuva ei ollut yhtä menestyksekäs kuin edeltäjänsä, mutta se oli silti vuoden kolmanneksi tuottoisin elokuva.[53] Arvostelijat eivät pitäneet elokuvasta yhtä paljon kuin sen edeltäjästä, ja Willie Scottin näyttelijä Kate Capshaw muistaa, että hänen roolihahmoaan haukuttiin paljon.[54] Elokuva kiellettiin Intiassa sen ilmestyttyä, koska elokuva näytti intialaiset negatiivisessa valossa. Kielto on myöhemmin purettu.[55] Nykyään Tuomion temppelillä on 85 prosentin ”tuore”-arvosana Rotten Tomatoesissa.[56]
Elokuva sai alun perin ikärajasuosituksen PG (Parental Guidance, vanhempien seurassa). Tuohon aikaan Yhdysvalloissa oli käytössä vain kaksi suositusta: kaikille sopiva PG ja lapsilta kielletty R. Monet vanhempiensa mukana elokuvaa katsomaan tulleet lapset järkyttyivät ja joutuivat poistumaan teatterista kesken elokuvan, osa itkien.[57] Elokuvan sisältämän väkivallan takia luotiin kokonaan uusi luokitus, PG-13, koska elokuvan ei katsottu sopivan kumpaankaan olemassa olevaan luokkaan.[57] George Lucas on puolustanut elokuvaa sanomalla, että sen oli tarkoituskin olla pelottava.[57] Hän on kuitenkin sanonut, ettei pidä siitä yhtä paljoa kuin muista Indiana Jones -elokuvista.[13] Spielberg on sanonut, ettei ”Indy 2 kuulu parhaimpiin hetkiini”,[57] mutta on myös todennut, että hänellä on erityinen suhde Tuomion temppeliin, koska hän tapasi tulevan vaimonsa Kate Capshaw'n kuvauksissa.[13]
Indiana Jones ja viimeinen ristiretki, 1989

Koska synkkä Tuomion temppeli oli saanut kriitikoilta kielteisemmän vastaanoton kuin Kadonneen aarteen metsästäjät, Lucas päätti vuonna 1985 alkaessaan käsikirjoittaa kolmatta Indiana Jones -elokuvaa, että se palaisi takaisin ensimmäisen osan kevyempään tunnelmaan.[59] Alun perin Spielberg ei innostunut tarinakokouksissa esille tulleesta ideasta, jossa ehdotettiin Graalin maljan etsintää elokuvan aiheeksi, koska se toi hänelle mieleen elokuvan Monty Pythonin hullu maailma.[59][60] Lucaskin kiinnostui enemmän jo Tuomion temppelin käsikirjoitusvaiheessa esitetystä kiinalaiseen mytologiaan liittyvästä Apinakuningas-seikkailusta.[59][60] Käsikirjoittajaksi palkattiin Chris Columbus, joka kirjoitti Indiana Jones and the Monkey King -elokuvakäsikirjoituksen sanasta sanaan Lucasin ja Spielbergin toiveiden mukaan. Columbus sai kuitenkin potkut.[61] Myöhemmin Apinakuningas-konseptista luovuttiin ja tekijät palasivat takaisin Graalin maljan pariin. Spielberg piti aihetta edelleen tylsänä, ja Lucas keksi liittää siihen itse keksimänsä legendan, jonka mukaan Graalista juominen toisi ikuisen elämän.[59] George Lucas ja Jeffrey Boam kirjoittivat lopullisen käsikirjoituksen, jossa esiteltiin Henry Jones, Indiana Jonesin isä, keskiajan kirjallisuuden ja Graalin myytin asiantuntija.[59] Hahmo oli Spielbergin keksimä, sillä kaikesta huolimatta Graalin etsintä oli hänestä tylsä lähtökohta tarinalle. Hän on kertonut sen sijaan halunneensa tehdä Graalin etsinnästä metaforan isälle ja pojalle, jotka etsivät ja lopulta löytävät toisensa Graalin avulla.[62]
Lucas ei pitänyt siitä, että Spielberg valitsi Henry Jonesin rooliin Sean Conneryn, koska hänestä tuli Lucasille mieleen vain James Bond.[62] Spielberg sen sijaan vaati Conneryn palkkaamista, koska Spielbergin alkuperäinen idea seikkailuelokuvasta oli alun perin saanut alkunsa juuri Bondista.[6] Connery oli imarreltu, kun häntä pyydettiin rooliin, ja ennen roolinsa virallistamista hän kysyi Spielbergiltä ”onko tämä Indiana Jones kohtaa James Bondin?”.[59] Kun Viimeinen ristiretki valmistui vuonna 1989, kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun joku Indiana Jonesin sukulainen esiteltiin.
Elokuvan tunnetuimpia kuvauspaikkoja oli Petran kalliokaupunki, jossa kuvattiin elokuvan loppukohtaus. Paikalle matkanneiden turistien määrät kasvoivat elokuvan ilmestyttyä.[58] Spielberg kertoo, että nähdessään Viimeisen ristiretken teatterissa hän kuuli yleisön nauravan enemmän kuin muissa Indiana Jones -sarjan elokuvissa, ja siksi hän itse pitää elokuvaa sarjan hauskimpana.[62] Elokuvalla on 89% ”tuore” arvosana Rotten Tomatoes -sivustolla.[63] Elokuvan loppuun Spielberg liitti kohtauksen, jossa Indiana Jones ratsastaa auringonlaskuun symboliksi siitä, että sarja oli saatettu päätökseen.[64]
Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta, 2008

Spielberg on kertonut puheiden jatko-osasta alkaneen noin viisi vuotta Viimeisen ristiretken jälkeen. Markkinoidessaan erästä elokuvaa häneltä kysyttiin toistuvasti, koska hän tekee seuraavan Indiana Jones -elokuvan.[64] Harrison Ford otti ehdotuksen vakavasti ja ehdotti uuden Indiana Jonesin tekemistä Spielbergille, joka kuitenkin kieltäytyi.[64] Ford sai kuitenkin Lucasin innostumaan ajatuksesta, ja yhdessä he suostuttelivat Spielbergin mukaan.[64] Spielberg uskoi kuitenkin pitkään, ettei hän ohjaisi itse kyseistä elokuvaa vaan palkkaisi jonkun nuoren ohjaajan tekemään sen.[64] Häntä huolestutti erityisesti, miten yleisö suhtautuisi 60-vuotiaaseen Harrison Fordiin pääosassa.[64]
Lucas ehdotti, että elokuvasta tehtäisiin 1950-luvun B-luokan tieteiselokuvia ja vainoharhaisia propagandaelokuvia lainaileva elokuva, jonka nimi oli tuolloin vielä Indiana Jones and the Saucer Men from Mars.[64] Spielberg ei pitänyt ideasta, ja lopulta siitä luovuttiin, kun Independence Day – Maailmojen sota -elokuva ilmestyi vuonna 1996.[64] Lucas keksi tehdä pienen muutoksen elokuvaan: siinä muukalaiset eivät oikeastaan ole avaruusolioita, vaan interdimensionaalisia olentoja, jotka elävät toisessa ulottuvuudessa.[64] Suunnitteluvaiheiden aikana elokuvan tapahtuma-ajaksi varmistui aiemmista elokuvista poiketen 1950-luku, joka sopi paremmin Harrison Fordin ikään.[64] Aikakauden takia natseja ei voitu käyttää Jonesin vastustajina, eikä Spielberg olisi heitä omien sanojensa mukaan halunnutkaan käyttää.[64] Aarteeksi, jonka ympärille juoni rakentuisi, valikoitui Etelä-Amerikasta löydetty kristallikallo, joista Lucas kertoi kuulleensa tehdessään Indiana Jones Junioria. Erään jakson käsikirjoitus käsitteli niitä, mikä sai hänet kiinnostumaan aiheesta.[65]
Elokuvassa päätettiin käyttää hahmoja vanhoista elokuvista: Karen Allen palkattiin uusimaan roolinsa Marion Ravenwoodina ja Sean Connerya pyydettiin esiintymään jälleen Henry Jonesina, mutta hän kieltäytyi.[66] Tarinaan tuotiin myös uusi Indiana Jonesin sukulainen, poika Mutt Williams (Shia LaBeouf), jonka oikea nimi on Henry Jones III. Alun perin David Koeppin käsikirjoituksessa hahmo oli ollut tytär, mutta Lucas muokkasi käsikirjoitusta ja teki hänestä pojan.[64] Koepp ehdotti tuolloin elokuvan nimeksi Indiana Jones and the Son of Indiana Jones, mikä ei mennyt läpi. Hän itsekin piti sitä lähinnä vitsinä.[64] Nykyiseen nimeen päädyttiin useiden ehdotusten jälkeen, joista osa jopa ehdittiin rekisteröidä: näitä olivat Indiana Jones and the City of Gods, Indiana Jones and the Destroyer of the Worlds ja Indiana Jones and the City of Gold.[66] Lucas halusi, että nimessä olisi välttämättä sana Kingdom, ja elokuvan nimeksi vakiintui Indiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull, eli Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta.[64]
Elokuva sai ilmestyessään pääosin hyviä arvosteluja ja sillä on Rotten Tomatoes -sivustolla 77% ”tuore”-arvosana.[67] Tästä huolimatta elokuva sai kyseenalaisen Golden Raspberry -palkinnon ensimmäisenä Indiana Jones -elokuvana kategoriassa huonoin jatko-osa.
Indiana Jones 5, 2021
George Lucas sanoi Cannesin elokuvajuhlilla 2008, että viides elokuva on mahdollinen. Hän hahmotteli tuolloin, että Shia LaBeoufin esittämä Mutt Williams ottaisi sarjan päähenkilön paikan Fordilta, joka esiintyisi uudessa elokuvassa samankaltaisessa roolissa kuin Sean Connery Viimeisessä ristiretkessä.[68] Elokuussa Lucas oli kuitenkin muuttanut mieltään: "Indiana Jones on Indiana Jones. Harrison Ford on Indiana Jones", Lucas vakuutti.[69] Kun Harrison Fordilta kysyttiin, ottaako Mutt Williams Kristallikallon valtakunnassa hänen paikkansa elokuvasarjan päähenkilönä, Ford vastasi: "Mitä te puhutte? Se on minun. Haluaisin tehdä uuden Indiana Jones -elokuvan. George Lucas työstää ideaa parasta aikaa. Shia voi hankkia oman hattunsa. Minä ansaitsin omani."[70]
Myöhemmin Lucasfilm myytiin Disneylle, ja sitä myöten oikeudet muun muassa uusien Tähtien sota ja Indiana Jones -elokuvien tekemiseen siirtyivät studiolle. Toukokuussa 2015 Kathleen Kennedy Lucasfilmiltä kertoi Vanity Fair -lehdelle, että viides elokuva on tulossa, mutta sen käsikirjoittamista ei ollut vielä aloitettu.[71]
Maaliskuussa 2016 Disney kertoi, että elokuva tulee ensi-iltaan 19. heinäkuuta 2019 ja että Spielberg palaa ohjaajaksi ja Ford pääosaan.[72] Elokuvan käsikirjoittaa neljännen elokuvan tapaan David Koepp.[73] John Williams palaa säveltäjäksi. Williams on säveltänyt musiikit kaikkiin Indiana Jones -elokuviin.[74] Huhtikuussa 2017 ensi-iltaa siirrettiin ja uudeksi ensi-iltapäivämääräksi ilmoitettiin 10. heinäkuuta 2020.[75] Maaliskuussa 2018 Spielberg kertoi elokuvan sijoittuvan 1960-luvulle.[76] Kesäkuussa 2018 Jonathan Kasdan kiinnitettiin projektiin uudeksi käsikirjoittajaksi, minkä seurauksena suunnitelma tuotanto huhtikuussa 2019 peruuntui ja elokuvan kerrottiin tulevan saamaan myöhemmin uusi ensi-iltapäivämäärä.[77][78] Heinäkuussa uudeksi ensi-iltapäivämääräksi ilmoitettiin 9. heinäkuuta 2021.[79]
Vaikutus
Indiana Jones -elokuvien jälkeen julkaistiin niistä huomattavasti vaikutteita ottaneita seikkailuelokuvia ja tv-sarjoja. Ensimmäinen tv-sarja, joka oli selkeästi ottanut vaikutteita Kadonneen aarteen metsästäjistä oli Kultainen apina (Tales of the Gold Monkey, 1982), joka ilmestyi vain vuotta elokuvan jälkeen.[80] Ensimmäisiä elokuvia olivat Vihreän timantin metsästys (Romancing The Stone, 1984) ja Kuningas Salomonin kaivokset (King Solomon's Mines, 1985), joissa kummassakin nähdään Indiana Jones -vaikutteinen sankarihahmo.[81] Myös yhdysvaltalaiset arkeologit ovat antaneet tunnustusta Indiana Jonesille. Archaeological Institute of American (AIA) julkaiseman Archaeology-lehden toimittajan mukaan Indiana Jones on huono arkeologi, mutta loistava arkeologian puolestapuhujana. Lehden vuoden 2008 touko-kesäkuun numero julkaisi artikkelin, jossa se palkitsi Indy Spirit Awardilla arkeologeja, jotka ovat parhaiten toteuttaneet Indiana Jonesin henkeä.[82] Toukokuussa 2008 Archaeological Institute of America valitsi Harrison Fordin johtokuntaansa. AIA:n puheenjohtajan C. Brian Rosen mukaan Harrison Fordin merkitys yleisön kiinnostuksen kasvattamisen arkeologisiin tutkimuksiin on ollut merkittävä.[83]
Konsolipeleissä ja sittemmin elokuvissa seikkaileva Lara Croft -hahmo on ottanut selkeitä vaikutteita Indiana Jonesista.[81] Hahmo on toiminut innoituksena myös Disney-yhtiön sarjakuvissa seikkailevalle Indiana Hopolle.[84]
Kadonneen aarteen metsästäjät innosti vuonna 1981 kolme 12-vuotiasta poikaa, Eric Zalan, Chris Strompolosin ja Jayson Lambin, kuvaamaan elokuvasta oman versionsa. Versio valmistui vuonna 1988, seitsemän vuotta myöhemmin.[85] Elokuva kuvattiin noin 5000 dollarin budjetilla, ja se jäljitteli esikuvaansa tarkasti.[86] Elokuva saavutti yllättäen suosiota, kun Harry Knowles otti sen mukaan Butt-Numb-A-Thon -elokuvafestivaaleilla.[86] Tekijät lahjoittivat kaikki elokuvasta saamansa voitot hyväntekeväisyyteen. Alkuperäisen elokuvan tekijätkin päättivät katsoa tekijänoikeusrikkomusta läpi sormien, ja uuden version tekijät saivat kutsun niin Lucasin Skywalker Ranchille kuin Spielbergin omistamalle Amblin-studioillekin.[86]
Televisiosarja
Indiana Jones Junior, 1992–1993

Indiana Jones Junior (The Young Indiana Jones Chronicles, 1992–1993) oli 44-osainen televisiosarja. Se esitettiin Suomessa MTV3-kanavalla vuosina 1993–1995. Vastaavana tuottajana toimi Indiana Jones -elokuvatkin tuottanut George Lucas. Sarja käsitteli Indiana Jonesin nuoruutta, ja yhdistävänä tekijänä tarinoiden välillä toimi 94-vuotias Indiana Jones (George Hall). Hän pohjusti tarinaa New Yorkissa kertomalla nuoruuden seikkailuistaan, joissa esiintyi pääosassa joko 17-vuotias (Sean Patrick Flanery) tai 10-vuotias Indiana Jones (Corey Carrier).[87] Jaksojen tapahtumat sijoittuivat vuosien 1908–1910 ja 1916–1920 välille sekä vuoteen 1993, jolloin vanha Indiana Jones kertoi tarinaa.[88]
Sarjan tekeminen

Kun Lucas alkoi suunnitella sarjaa, hän halusi tehdä siitä tyyliltään sivistävän.[88][89] Alun perin nimeksi piti tulla A Walk Through 20th Century: A History With Indiana Jones, mutta lopulta suunnittelun edetessä siitä muodostui The Young Indiana Jones Chronicles.[88] Lucas ilmoitti julkisuuteen jo projektin alussa, että se suunnattaisiin nuoremmille katsojille eikä puhtaasti aikuisille tarkoitettua materiaalia olisi mukana.[90] Hän myös kertoi, ettei sarjalla olisi mitään tekemistä elokuvien kanssa.[90] Sarja päätettiin sijoittaa 1900-luvun vaihteeseen, joka Lucasin mukaan on yksi merkittävimpiä nykypäivään vaikuttaneita ajanjaksoja.[88]
Sarjan ohjaajina toimi useita eri henkilöitä jaksosta riippuen. Lucas päätyi tähän ratkaisuun, koska hän halusi jokaisen sarjan jakson antavan erilaisen näkökulman tarinaan.[88] Terry Jones, Joe Johnston ja Vic Armstrong, joka oli toiminut Harrison Fordin sijaisnäyttelijänä useissa elokuvissa, olivat muutamia sarjan ohjaajista.[87][88] Moni tunnettu näyttelijä, kuten Daniel Craig, Anne Heche, Christopher Lee ja Catherine Zeta-Jones, esiintyi sarjassa vierailevana tähtenä.[87] Sarjaa oli mukana kirjoittamassa useita käsikirjoittajia, kuten Frank Darabont ja Prinsessa Leiaa Tähtien sota -elokuvissa esittänyt Carrie Fisher.[87][88]
Sarjaa kuvattiin Afrikassa, Intiassa, Euroopassa, Egyptissä ja Kiinassa.[91] Jaksojen budjetti oli yhtä suuri kuin Ihmemies MacGyverissa ja Aikahypyssä, mikä tarkoitti noin 1,5 miljoonan dollarin budjettia jaksoa kohti. Sarjan teossa yritettiin säästää rahaa kuvaamalla useita jaksoja samoissa paikoissa ja leikkaamalla jaksot kuntoon Lucasin omistamalla Skywalker Ranchilla.[91] Koska sarja oli tyyliltään sivistävä, siinä esiteltiin monia historiallisia tapahtumia ja henkilöitä.[91] Sarjan kuluessa Indy tapasi monia 1900-luvun alkupuolella eläneitä kuuluisia henkilöitä, kuten Winston Churchillin, Ernest Hemingwayn, Pablo Picasson, Sigmund Freudin ja Mata Harin.[87]
Vastaanotto

Kun George Lucas esitteli ensimmäisten jaksojen käsikirjoituksia ABC:n johdolle, he yllättyivät. Lucasin mukaan he ihmettelivät, missä kaikki toiminta on.[91] Sarjaa arvosteltiin ensimmäisten esitysten yhteydessä sekavuudesta sillä katsojat eivät Lucasin mukaan pitäneet ratkaisusta kertoa Indiana Jonesin nuoruuden kahdesta eri vaiheesta.[88] Kerrontaa vaikeutti myös se, ettei sarjan jaksoja esitetty kronologisessa järjestyksessä.[90] Tämän lisäksi tarinaa sekoittivat eri ohjaajien erilaiset näkemykset, jotka saattoivat olla hyvinkin erilaisia. Ohjaajille ei käsikirjoittajien tapaan tarjottu mahdollisuutta keskustella näkemyksistään toistensa kanssa.[90]
Lucasin mielestä sarjan huono menestys johtui toiminnan puutteesta. Vaikka hän oli jo ennen sarjan ilmestymistä kuvaillut sitä julkisuudessa kasvutarinaksi,[91] hän joutui myöhemmin, sarjan huonon menestyksen myötä, toteamaan että ”vaikka kuinka monta kertaa kertoisit, että sarja kertoo nuoren pojan tutkimusmatkasta historiaan, he silti odottivat näkevänsä sen vierivän kiven”.[89] Tällä hän viittasi Kadonneen aarteen metsästäjien alussa nähtyyn kohtaukseen, jossa Indiana pakenee vierivää kivenlohkaretta.
Osa sarjan jaksoista jäi esittämättä ABC:n peruutettua sen 1993 huonojen katsojalukujen takia.[92] Katsojien ja kanavan arvostelusta huolimatta sarja sai kriitikoilta positiivisemman vastaanoton. New York Times sanoi sen olevan ”vaikuttavin viikoittainen televisiosarja”, Time piti sitä kunnianhimoisena ja tyylikkäänä ja Wall Street Journal sanoi sen vastaavan vaikuttavuudessaan elokuvia.[92]
Myöhemmät versiot
Lucas oli hyvin pettynyt sarjan päätyttyä ennenaikaisesti. Hän on kuvaillut sitä hauskimmaksi tekemäkseen projektiksi ja korostanut, ettei aikonutkaan tehdä sarjasta kaupallista menestystä.[92] Vuonna 1996 George Lucas leikkasi sarjan tapahtumat uudelleen aikajärjestykseen, yhdisteli jaksoja ja jätti George Hallin kertojanäänen pois, jolloin sarjasta muokattiin 23 tv-elokuvaa. Lisäksi Lucas kuvasi uutta materiaalia, jotta tapahtumien väliin jäävistä aukoista huolimatta tarina kulkisi sujuvasti eteenpäin.[90] USA Network ja BBC1 esittivät elokuvat.
Kirjat
Ensimmäinen Indiana Jones -kirja oli Campbell Blackin kirjoittama Kadonneen aarteen metsästäjät -elokuvaan perustuva Raiders of the Lost Ark (1981), jonka kustansi Ballantine Books. Tätä seurasivat seuraaviin elokuviin perustuvat kirjat Indiana Jones and the Temple of Doom (1984) ja Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989, julkaistu myös suomeksi), joka oli ensimmäinen Rob MacGregorin kirjoittama Indiana Jones -kirja. Hän kirjoitti tämän jälkeen vielä kuusi Indiana Jones -kirjaa vuosina 1991–1992 Bantam Books -kustantamolle. Kirjat eivät perustuneet elokuviin ja sijoittuivat 1920-luvulle.[93] Hänen teoksissaan Indiana meni naimisiin Deirdre Campbell -nimisen naisen kanssa.[94] Tämän jälkeen kirjasarjaa jatkoivat Martin Caidin, joka kirjoitti kaksi Indiana Jones -kirjaa vuosina 1993–1994, ja Max McCoy, joka kirjoitti neljä kirjaa hahmosta vuosina 1995–1999.
Saksalainen Wolfgang Hohlbein kirjoitti vuosien 1990–1994 aikana kahdeksan saksankielistä Indiana Jones -romaania Goldmann Publishing -kustantamolle.[95] Hohlbeinin kirjat on käännetty vain hollanniksi,[96] ja ne sijoittuvat yhtä lukuun ottamatta vuosien 1938 ja 1944 välille.[95] Suomen kielellä on julkaistu neljä Indiana Jones -romaania, joista ensimmäinen oli Otavan kustantama[97] ja loput WSOY:n julkaisemia.

Suomeksi julkaistut Indiana Jones-romaanitAlkuperäinen nimiVuosiSuomenkielinen nimiKirjailijaIndiana Jones and the Last Crusade1990Indiana Jones ja viimeinen ristiretkiRob MacGregorIndiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaJames RollinsIndiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaJames LucenoIndiana Jones and the Temple of Doom2008Indiana Jones  ja tuomion temppeliSuzanne Weyn
Sarjakuvat
Marvel Comics alkoi tuottaa Indiana Jones -sarjakuvia Kadonneen aarteen metsästäjien ilmestyttyä 1981. He olivat tyytyväisiä George Lucasin Tähtien sota -elokuviin perustuvien sarjakuvien menestykseen, mikä saattoi vaikuttaa päätökseen aloittaa Indiana Jones -sarjakuvien tekeminen.[98] Ensimmäinen sarjakuva oli toisinto elokuvan juonesta, mutta Marvel julkaisi myös nimellä Further Adventures of Indiana Jones itsenäisiä tarinoita, joissa Marion Ravenwood esitettiin poikkeuksellisesti Jonesin vakiotyttöystävänä.[99] Lehteä ilmestyi 34 numeroa Yhdysvalloissa, minkä lisäksi Marvel julkaisi kaksi elokuviin Tuomion temppeli ja Viimeinen ristiretki perustuvaa sarjakuvaa.[98] Suomeksi julkaistiin 17 numeroa vuosien 1984–1986 aikana nimellä Indiana Jones.[99]
Myöhemmin vuonna 1991 Dark Horse Comics alkoi tuottaa sarjakuvia Indiana Jonesin seikkailuista. Se julkaisi vuoteen 1996 mennessä kahdeksan kokonaista tarinaa (jaettuna useisiin osiin).[98] Lisäksi vuonna 1993 Dark Horse teki sarjakuvaversiot Indiana Jones Jr. -tv-sarjan 12 ensimmäisestä jaksosta.[98][100] Vuonna 2008 Dark Horse julkaisi viimeisimmän Indiana Jones -sarjakuvansa, Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta, joka noudatti elokuvan juonta.[100]
Huvipuistolaitteet
Indiana Jonesin nimeä käytetään neljän huvipuistolaitteen yhteydessä eri maiden Disneyland-huvipuistoissa.
Indiana Jones Epic Stunt Spectacular! — Disney’s Hollywood Studios, Florida (1989, tuolloin nimellä Disney-MGM Studios).
Indiana Jones et le Temple du Péril — Disneyland Paris, Ranska (1993).
Indiana Jones Adventure: Temple of the Forbidden Eye — Disneyland, Kalifornia (1995).
Indiana Jones Adventure: Temple of the Crystal Skull — Tokion DisneySea, Japani (2001).
Indiana Jones Epic Stunt Spectacular! esittelee vierailijoille, kuinka Kadonneen aarteen metsästäjät -elokuvan stuntteja tehtiin, ja halukkaat katsojat saavat osallistua esitykseen.[101] Indiana Jones et le Temple du Péril (ransk. Indiana Jones ja tuomion temppeli) on perinteinen vuoristorata, jossa temppelin raunioita muistuttava rata kierretään kaivoskärryä muistuttavissa vaunuissa.[102] Indiana Jones Adventure: Temple of the Forbidden Eye ja Temple of the Crystal Skull ovat kaksi lähes identtistä kiertoajelua, jossa laitteen vierailijat pääsevät kulkemaan mukana Indianan seikkailussa. Radat koostuvat erilaisista hämäristä kammioista, joita ovat esimerkiksi Bug Room ja Snake Chamber.[103][104]
Tietokone- ja videopelit
Ensimmäinen Indiana Jones -peli Raiders of the Lost Ark oli Atarin julkaisema lisenssipeli ja perustui juoneltaan löyhästi ensimmäiseen elokuvaan.[105]
Lisenssipelien lisäksi on julkaistu useita Indiana Jones -nimisiä pelejä, jotka eivät perustu mihinkään tiettyyn elokuvaan. Ensimmäinen näistä oli Mindscapen kehittämä Indiana Jones in the Lost Kingdom, joka julkaistiin vuonna 1984. Ensimmäinen PC:lle julkaistu graafinen peli, joka ei perustunut elokuvaan, oli LucasArtsin kehittämä Indiana Jones and the Fate of Atlantis, joka julkaistiin Indiana Jones and the Last Crusade -pelin tavoin kahtena eri versiona, joille oli annettu nimet The Action Game ja The Graphic Adventure. Action Game -versio oli arcade-seikkailupeli, kun taas Graphic Adventuressa keskityttiin pulmien ratkaisuun. Indiana Jonesilla oli ensimmäistä kertaa pelissä ääni, jonka Doug Lee antoi hänelle. Vuonna 1999 julkaistiin ensimmäinen Indiana Jones -aiheinen 3D-peli Indiana Jones and the Infernal Machine, joka toimi samalla jatko-osana The Fate of Atlantis -pelille.[106] Peli oli ottanut vaikutteita Tomb Raider -peleistä[106] ja sijoittui vuoteen 1947, 9 vuotta Viimeinen ristiretki -elokuvan jälkeen. Jonesin vastustajina nähtiin ensimmäistä kertaa neuvostoliittolaiset.[107] Pelille on julkaistu kaksi 3D-grafiikkaa käyttävää jatko-osaa, Indiana Jones and the Emperor’s Tomb (2003) ja Indiana Jones and the Staff of Kings (2009).
LucasArts ja TT Games Publishing Ltd. julkaisivat vuonna 2008 lapsille sopivamman vaihtoehdon muille Indiana Jones -peleille Lego Indiana Jones: The Original Adventures -pelin muodossa. Pelissä oli yhdistetty Lego-palikat ja Indiana Jones samalla periaatteella kuin LucasArts oli aiemmin yhdistänyt palikat ja Tähtien sodan Lego Star Wars: The Video Game -pelissä. Tarkoituksena oli pelata ensimmäiset kolme Indiana Jones -elokuvaa läpi ensin Story Mode -tilassa, jonka jälkeen pelaaja voi pelata jo läpäisemänsä tasot uudelleen Free Play -tilassa, jossa on mahdollista käyttää useampia erilaisia hahmoja.[108] Peliin julkaistiin vuonna 2009 jatko-osa Lego Indiana Jones 2: The Adventure Continues, joka sisälsi kaikki edellisessä pelissä olleet elokuvat (kentät oli rakennettu uudelleen) ja uusia, aiempana vuonna ilmestyneeseen Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta -elokuvaan perustuvia tasoja.[109]

PeliVuosiKonsoliRaiders of the Lost Ark1982Atari 2600Indiana Jones and the Lost Kingdom1984Commodore 64, ZX SpectrumIndiana Jones and the Temple of Doom1985Atari System[110]Indiana Jones and the Temple of Doom1985ZX Spectrum, Amstrad, MSX, Commodore 64, Apple II, WindowsIndiana Jones in Revenge of the Ancients1987WindowsIndiana Jones and the Temple of Doom1988NESIndiana Jones and the Last Crusade: The Action Game1989Apple Macintosh, Windows, Amstrad, Atari ST, Commodore 64, MSX, Commodore Amiga, ZX Spectrum, NES, Sega Master System, Sega Game Gear, Sega Mega Drive, Game BoyIndiana Jones and the Last Crusade: The Graphic Adventure1989Apple Macintosh, Atari ST, Commodore Amiga, WindowsIndiana Jones and the Fate of Atlantis: The Action Game1992Commodore 64, ZX Spectrum, Amstrad CPC, Windows, Atari ST, Commodore AmigaIndiana Jones And The Fate Of Atlantis: The Graphic Adventure1992Apple Macintosh, Windows, Commodore AmigaThe Young Indiana Jones Chronicles1992NESIndiana Jones' Greatest Adventures1994Super Nintendo Entertainment SystemInstruments of Chaos: Starring Young Indiana Jones1994Mega DriveIndiana Jones and His Desktop Adventures1996Windows, Apple MacintoshIndiana Jones and the Infernal Machine1999Windows, Nintendo 64, Game BoyIndiana Jones and the Emperor’s Tomb2003Xbox, Windows, PlayStation 2Lego Indiana Jones: The Original Adventures2008Windows, PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation Portable, Xbox 360, Wii, Nintendo DSIndiana Jones and the Staff of Kings2009PlayStation 2, PlayStation Portable, Wii, Nintendo DSLego Indiana Jones 2: The Adventure Continues2009Windows, PlayStation 3, PlayStation Portable, Xbox 360, Wii, Nintendo DSViite[111]
Tiivistelmät elokuvista
Juoni

IlmestymisvuosiSuomenkielinen nimiAlkuperäinen nimiJuoni1981Kadonneen aarteen metsästäjätRaiders of the Lost ArkVuonna 1936 Indiana Jones lähetetään etsimään Liiton arkkia Kairosta. Myös natsit havittelevat Arkkia, eikä Yhdysvaltain tiedustelupalvelu salli sen joutua heidän käsiinsä. Indiana saa apua nuorelta Marion Ravenwoodilta, jonka isä, kuollut arkeologi ja Indianan oppi-isä, omisti tietämättään talismaanin, joka paljastaa Arkin olinpaikan. Jones saa Ravenwoodilta talismaanin ja selvittää Arkin olinpaikan, mutta natsit vievät sen häneltä. Indiana ja Marion saavat Arkin takaisin haltuunsa myöhemmin ja yrittävät paeta laivalla. Natsien sukellusvene saa heidät kuitenkin kiinni; he valtaavat laivan ja vievät Arkin sekä Marionin. Indiana lähtee perään, muttei saadakseen Arkin takaisin haltuunsa, vaan pelastaakseen Marionin. Natsit avaavat arkin ja tuhoutuvat.1984Indiana Jones ja tuomion temppeliIndiana Jones and the Temple of DoomVuonna 1935 Indiana Jones joutuu Shanghaissa kiinalaisten gangsterien petkuttamaksi, mutta onnistuu pääsemään pakoon yhdessä nuoren kiinalaisen apulaisensa Short Roundin ja laulajatar Willie Scottin kanssa. Gangsterien johtaja Lao Che kuitenkin pudottaa heidän lentokoneensa Intiaan, jossa pienen kylän asukkaat pyytävät Indianaa tovereineen palauttamaan takaisin Tugeeni-kultin viemän pyhän kiven ja kylän lapset, jotka elävät orjina tugeenien kaivoksissa. Indiana matkustaa Pankotin palatsiin, joka paljastuu kyläläisten sanojen mukaisesti kultin temppeliksi, jossa harjoitetaan ihmisten uhraamista. Indiana yrittää samanaikaisesti vapauttaa lapset kultin kaivoksista, joissa he etsivät puuttuvia pyhiä kiviä, saada haltuunsa jo löydetyt pyhät kivet, sekä paeta temppelistä.1989Indiana Jones ja viimeinen ristiretkiIndiana Jones and the Last CrusadeMiljonääri Walter Donovan pyytää Indianaa vuonna 1938 etsimään pyhää Graalin maljaa. Indianan isä Henry Jones, kirjallisuuden professori ja Graal-asiantuntija, oli Donovanin palkkaaman ryhmän aiempi johtaja, joka on kuitenkin kadonnut Venetsiassa. Indianan isä oli kirjoittanut koko elämänsä ajan päiväkirjaansa kaikki löytämänsä tiedot Graalista ja postitti sen ennen katoamistaan Indianalle. Päiväkirjaan Henry Jones on piirtänyt kartan Graalin piilopaikkaan, mutta se on hyödytön, koska hän ei tiedä lähtöpaikkana toimivan kaupungin nimeä. Venetsiasta Indiana löytää ritarin haudan, jossa makaa yksi kolmesta veljeksestä, jotka löysivät Graalin, ja saa tietää kaupungin olevan Aleksandretta, jonka päällä nykyinen Iskanderun sijaitsee. Ristimiekan veljeskunta yrittää lopettaa Indianan etsinnän tappamalla hänet, mutta he päätyvätkin paljastamaan tälle, että hänen isänsä on vankina natsien hallitsemassa itävaltalaisessa linnassa. Indiana löytää sieltä isänsä, mutta menettää päiväkirjan ja apulaisensa Elsa Schneiderin, joka paljastuu natsien kätyriksi. Indiana ja Henry pakenevat linnasta ja hakevat kirjan Berliinistä. Tämän jälkeen he matkaavat Turkkiin tarkoituksenaan löytää Graal ennen natseja.2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaIndiana Jones and the Kingdom of Crystal SkullVuonna 1957 neuvostoliittolaiset sotilaat ovat napanneet Indianan, jotta tämä auttaisi heitä löytämään avaruusolion ruumiin Alue 51:stä. Indiana auttaa heitä ja pakenee, mutta menettää työnsä yliopistolla, koska FBI-agentit epäilevät hänellä olevan kommunistiyhteyksiä. Nuori Mutt Williams pyytää Indianaa kuitenkin auttamaan häntä kadonneen tohtori Harold Oxleyn etsinnässä. Myös Muttin äiti, joka Indianan tietämättä on hänen entinen naisystävänsä Marion Ravenwood, on kadonnut. Oxleyn jäljet johtavat Peruun, josta Indiana ja Mutt löytävät Akatorin (paremmin tunnettu espanjan kielisellä nimellä Eldorado) kristallikallon. Neuvostoliittolaiset saavat heidät kuitenkin kiinni ja pakottavat Jonesin jälleen auttamaan heitä Akatorin löytämisessä. Jones, Mutt, Ravenwood ja vangiksi joutunut ja hulluksi tullut Oxley pakenevat neuvostoliittolaisten luota ja pääsevät Akatoriin, joka paljastuu ulottuvuuksien välisten olentojen alukseksi.

Elokuvien taloudellinen menestys

Lähteet
CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mistä George Lucas sai idean ensimmäiseen Tähtien sota -elokuvaan?


Helsinki Pride on HeSeta ry:n vuosittain järjestämä pride-ihmisoikeustapahtuma Helsingissä juhannuksen jälkeisellä viikolla. Helsinki Priden tarkoitus on muistuttaa yhtäläisten oikeuksien kuuluvan kaikille seksuaalisesta suuntautumisesta tai sukupuolesta riippumatta. Englannin kielen sana ”pride” tarkoittaa ylpeyttä ja tapahtuman tarkoituksena onkin kantaa ylpeänä omaa erilaisuuttaan.
Helsinki Pride on Suomen suurin seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen tapahtuma ja sen kävijämäärä on useita kymmeniä tuhansia.[1] Tapahtuma on Helsingin kaupungin tukema tapahtuma.[2]
Vuoden 2018 Pride-kulkueeseen osallistui poliisin arvion mukaan 100000 ihmistä ja on näin yksi Suomen kautta aikojen suurimmista yleisötapahtumista.[3][4]
Historia

Helsinki Pride -tapahtuma jatkaa vuonna 1975 syntynyttä Seta ry:n vuosijuhlien ja vapautuspäivien perinnettä. Aluksi Helsinki Pride järjestettiin joka toinen vuosi parillisina vuosina. Parittomina vuosina Pride järjestettiin muualla Suomessa. Vuodesta 2006 lähtien se on järjestetty vuosittain Helsingissä ja Pride-tapahtumia on järjestetty satunnaisesti myös muissa suurissa kaupungeissa kuten Tampereella, Oulussa, Rovaniemellä ja Lahdessa.
Vuonna 2010 kulkuetta vastaan tehtiin Aleksanterinkadun ja Kluuvikadun kulmassa kaasuisku, jossa useita henkilöitä altistui sekä kyynelkaasulle että paprikasumutteelle, jotka aiheuttivat uhreille muun muassa hengenahdistusta, yskää ja iho-oireita. Tapauksen johdosta poliisi otti tekijöinä kiinni kolme miestä.[5] Heidät tuomittiin neljän kuukauden ehdollisiin vankeusrangaistuksiin ja vahingonkorvauksiin. Miehet kiistivät vaikuttimen olleen osallistuneiden seksuaalinen suuntautuminen. Osa uhreista on kärsinyt henkisistä ongelmista pitkään iskun jälkeen.[6]
Vuonna 2014 kulkueen osallistuja määrä tuplaantui 20 000 marssijaan.[7] Vuoden 2016 kulkueessa oli poliisin arvion mukaan 35 000 marssijaa.[8] Vuoden 2016 kulkueessa aiheutti kohua Merivoimain rannikkolaivastossa Turussa työskentelevä ylikersantti Juho Pylvänäinen esiintyessään virka-asussa Pride-kulkueessa. Puolustusvoimain tiedottaja Henrik Gahmberg kommentoi Pylvänäisen esiintymistä Pridessä:

Seuraavana päivänä puolustusvoimain viestintäjohtaja Jan Engström kuitenkin totesi Gahmbergin lausunnon olleen tarpeettoman tiukka ja lähteneen lähtökohdasta, että Pride olisi mielenosoitus, vaikka poliisi on kirjannut sen yleisötapahtumaksi. Palveluohjesääntöjen mukaan sotilaan virkapukua ei saa käyttää poliittisissa tapahtumissa tai mielenosoituksissa.[9] Pylvänäinen kertoi olevansa tyytyväinen kohun nostattamaan keskusteluun.[10] Vuoden 2017 vaihteessa voimaan astuvassa puolustusvoimain uudessa yleisessä palvelusohjesäännössä otetaan tapaukseen kantaa toteamalla ettei sotilaspuvun käyttöä vapaa-ajalla pidetä suotavana julkisissa mielipiteenilmaisun kaltaisissa tilaisuuksissa.[11]
Vuonna 2017 Pride-kulkueeseen osallistui 35 000 ihmistä.[8]
Vuoden 2018 Pride-kulkue lähes kolminkertaisti osallistuja määränsä. Poliisin arvion mukaan kulkueeseen osallistui 100000 ihmistä, enemmän kuin muun muassa Lordin Eurovision laulukilpailun voitonjuhliin Helsingin Kauppatorilla vuonna 2006. Vuoden 2018 Helsinki Pride on yksi Suomen suurimmista yleisötapahtumista koskaan ja Suomen kaikkien aikojen suurin yksittäinen mielenosoitus.[3][12] Vuoden 2018 Priden yhteistyökumppanit olivat Prisma, Karhu, Wella Professionals, Helsingin Sanomat, Radio Helsinki, Stockmann, Clas Ohlson, Clarion Hotels, Tokmanni, Foodora, Taksi Helsinki, dtm, Accenture,  Gigantti, Futurice,  Burger King, Marimekko,  Neste, Happy Joy, Finnkino, Microsoft, SEK, Miltton, Alma Media, Tieto, Kalevala Koru,  Lush, KONE, Kingis, More Than Four Reasons, Posti, Estrella ja Weecos.[13]
Ohjelma

Tapahtuma kestää koko viikon ja se järjestetään tavallisesti juhannuksen jälkeisellä viikolla. Maanantaina ohjelmassa on avajaiset ja viikon aikana on yleensä muun muassa näyttelyitä, keskustelutilaisuuksia, Cooperin testi sekä muuta urheilua, vertaisryhmätapaamisia, nuorten ilta ja sateenkaarimessu. Lisäksi järjestetään useita juhlia punk-klubista naistenbileisiin.
Ainutlaatuista Suomessa on erityisesti nuorille järjestetty ohjelma. Sitä ei järjestetä missään muualla maailmassa, ainakaan tällä hetkellä. Lisäksi ensimmäistä kertaa vuonna 2015 järjestetään nuorten pride-leiri Espoossa[14] ja nuorten aikuisten pride-leiri Vantaalla.
Viikko huipentuu lauantain Pride-kulkueeseen, joka kulkee läpi Helsingin keskustan. Kulkue päättyy puistoon, jossa vietetään puistojuhlaa. Puistojuhlan ohjelmassa on yleensä musiikkiesityksiä ja puheita sekä Seta ry:n Asiallisen tiedon omenan ja Kunniarotan jako. Lauantai-iltana on pride-viikon pääjuhlaklubi jossakin kaupungin yökerhossa. Kulkueen, kuten koko viikon, näkyvin symboli lienee sateenkaarilippu.
Kävijämäärät

Suojelijat
2002 Tarja Filatov[19] (sdp.)
2006 Heidi Hautala (vihr.)
2007 Pekka Sauri[20] (vihr.)
2008 Anni Sinnemäki[21] (vihr.)
2009 Jutta Urpilainen[22] (sdp.)
2010 Alexander Stubb[23] (kok.)
2011 Mikael Jungner[24] (sdp.)
2012 Paavo Arhinmäki[25] (vas.)
2013 Eva Biaudet[26] (r.)
2014 Tarja Filatov[27] (sdp.)
2015 Ville Niinistö[28] (vihr.)
2016 Silvia Modig[29] (vas.)
2017 Nasima Razmyar[30] (sdp.)
2018 Jani Toivola (vihr.) [31]
Lähteet

Aiheesta muualla

.
Luokka:Helsingin tapahtumat
Luokka:Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöt