Venäjän talous kuuluu maailman suurimpiin: vuonna 2012 Venäjällä on ostovoimapariteetin mukaan laskettuna maailman kuudenneksi tai seitsemänneksi suurin bruttokansantuote, sen mukaan lasketaanko Euroopan Unioni yhdeksi taloudeksi vai erillisvaltioiksi.[1] Maan valuutta on Venäjän rupla.[2]

Venäjä on kohentanut asemaansa kansainvälisillä rahoitusmarkkinoilla vuoden 1998 kriisin jälkeen ja sen talouden vuosittainen kasvuvauhti on ollut keskimäärin seitsemän prosenttia. Venäjän bruttokansantuote oli 2012 maailman seitsemänneksi suurin, eli 2,509 biljoonaa Yhdysvaltain dollaria (arvioitu ostovoimapariteetti), ja sen kasvunopeus oli 3,6 prosenttia.[2] Keskeiset tekijät Venäjän talouden vahvan nousun taustalla on ollut vahva tuottavuuden, reaalipalkkojen ja kulutuksen kasvu.[3] Maa lasketaan yhdeksi BRIC-maista yhdessä Brasilia, Intian ja Kiinan kanssa.[4]
Venäjän toiminta Krimin kriisissä helmi-maaliskuun 2014 vaihteessa, ja Euroopan Unionin ja Yhdysvaltojen sen seurauksena Venäjälle asettamat talouspakotteet, ovat aiheuttaneet Venäjällä taloudellista epävarmuutta.[5][6]
Talouspolitiikka
Vuonna 2001 käyttöön otettu yksinkertaisempi verolaki vähensi ihmisiin kohdistuvaa verorasitusta ja kasvatti suuresti valtion tuloja.[7] Venäjällä on 13 prosentin tasaverotus henkilökohtaisiin tuloihin, mitä on pidetty muihin maihin verrattuna hyvin houkuttelevana yrittäjien kannalta.[8][9] Federaation budjetti on ollut ylijäämäinen vuodesta 2001 alkaen vuoden 2007 lukeman ollessa kuusi prosenttia BKT:stä. Vuonna 2003 luotiin federaation vakautusrahasto, johon siirretään varoja Uralin öljyn hinnan ylittäessä 27 dollarin hinnan barrelia kohti.[10] Huhti-toukokuussa 2006 öljyn hinta oli 60,9 dollaria barrelilta ja vakautusrahastoon oli kertynyt 1800 miljardia ruplaa (70 miljardia dollaria).[11] Ne päätettiin sijoittaa 14 Euroopan maan obligaatioihin. Viime vuosien aikana Venäjä on käyttänyt öljyvarojaan vakautusrahastosta myös maksaakseen ennakolta kaikki neuvostoajan velat Pariisin klubin velkojille sekä Kansainväliselle valuuttarahastolle. Ulkomaanvelka onkin vähentynyt huomattavasti.[12] Venäjän valuuttareservit ovat kolmanneksi suurimmat maailmassa.[2]
Maan talouskehitys on ollut maantieteellisesti epätasaista Moskovan alueen tuottaessa yli 20% maan BKT:sta.[13] Suurin osa Venäjän alueista, erityisesti alkuperäiskansojen alueet ja maaseutuyhteisöt Siperiassa, ovat jääneet pahasti jälkeen. Kuitenkin keskiluokka on kasvanut vuoden 2000 kahdeksasta miljoonasta 55 miljoonaan (vuoden 2006 luku).[14] Venäjällä on maailman maista toiseksi eniten miljardöörejä Yhdysvaltojen jälkeen. Vuonna 2012 niiden lukumäärä oli yhteensä 96.[15]
Toimialat
Maatalous
Maatalous työllistää Venäjällä 9,8% työvoimasta ja kattaa 4,4% bruttokansantuotteesta. Tärkeimpiä tuotteita ovat viljat, sokerijuurikas, auringonkukansiemenet, hedelmät ja vihannekset, naudanliha ja maitotuotteet.[2] Vain 10 % maan pinta-alasta on maatalouden käytössä, siitä 60% viljelyssä ja loput laitumena. Tärkein viljelyalue on ruohotasanko Ukrainan ja Kazakstanin välissä. Viljelysmaasta yli puolet on omistettu viljoille, joita tärkein on vehnä. Pohjoisempana kasvatetaan ohraa, mutta kauran viljely on vähentynyt. Perunaa kasvatetaan maan pohjoisosissa 50. ja 60. leveyspiirin välillä ruoaksi ja votkan valmistukseen. Pellavaa käytetään sekä tekstiilien että öljyn valmistukseen. Vihannesten ja hedelmien kasvatus lisääntyi maanviljelyn yksityistämisen myötä. 1990-luvun puolivälissä tärkeimpiä olivat kaali, omena, tomaatti ja porkkana.[16]
Siperian taigalla metsätalous on tärkeä toimeentulon lähde. Venäjä on myös merkittävä kalastusvaltio.[17] Tärkeitä kalastussatamia Euroopan puolella ovat Kaliningrad ja Pietari Suomenlahden pohjukassa. Näiden lisäksi merkittäviä kalasatamia ovat pohjoisosissa sijaitsevat Murmansk ja Arkangeli, sekä Kaukoidän satamat Tyynenmeren rannalla, kuten Vladivostok.[18]
Teollisuus

Teollisuus muodostaa 37,6% Venäjän bruttokansantuotteesta ja työllistää 27,5% maan työvoimasta. Venäjän teollisuus kattaa hiilen, öljyn, kaasun, kemikaalien ja metallien tuotannon kaivostoiminnasta jalostukseen. Lisäksi Venäjä tuottaa laajan skaalan erilaisia koneita, sotilaskalustoa, tie- ja rautatiekalustoa sekä viestintävälineitä. Tuotanto kattaa myös maatalouskoneet, sähkön tuotanto- ja siirtotarvikkeet, lääketieteelliset ja tieteelliset välineet sekä kestokulutushyödykkeet. Maassa toimii myös huomattavaa vaate-, elintarvike- ja käsityöteollisuutta. Vuonna 2010 teollisuus kasvoi 8,2%.[2]
Venäjällä on maailman suurimmat fossiilisten polttoaineiden varannot: kaasuvarat ovat maailman suurimmat, kivihiilivarat toiseksi ja öljyvarat kahdeksanneksi suurimmat. Vuoden 2011 alussa Venäjän on vahvistettu pitävän hallussaan 47,57 biljoonan m3:n kaasuvarantoja ja 60 miljardin tynnyrin öljyvarantoja.[2] Vuonna 2010 Venäjä tuotti 10,27 miljoonaa tynnyriä öljyä päivässä, josta maan omaan käyttöön kului 2,199 miljoonaa tynnyriä. Loput tuotetusta öljystä meni vientiin. Maakaasun tuotanto oli 588,9 miljardia kuutiometriä, josta Venäjän oma kulutus oli 414,1 miljardia kuutiometriä.[2] Maakaasutuotannon merkittävin toimija on Gazprom. Arviot öljy- ja kaasusektorin osuudesta Venäjän BKT:sta vaihtelevat tilastoja tekevästä tahosta riippuen alle 10%:sta noin 20%:iin.[19]
Polttoainevarantojen lisäksi Venäjällä on rikkaat mineraalivarat. Vuonna 2006 Venäjän timanttituotanto kattoi neljäsosan koko maailman tuotannosta. Lisäksi Venäjä tuotti kolmasosan maailman nikkelistä, 20% koboltista, 40% platinasta sekä 12% alumiinista.[17]
Palvelut
Neuvostoliiton aikaan palveluita ei katsottu tuottavaksi kansantalouden osaksi vaan lähinnä talouden kulueräksi. Palveluiden organisoiminen oli hyvin pitkälti hallinnon suunnitelmakoneiston käsissä. Neuvostoliiton romahtaminen synnytti palvelualalle tyhjiön, joka alkoi yksityisen yritystoiminnan ja ulkomaisten yritysten toimintavapauden lisäännyttyä täyttyä yritystoiminnalla. 2000-vuosikymmenen alussa markkinatalouden kehittyminen, kansalaisten tulojen kasvu, koulutettu työvoima ja alhaiset työvoimakustannukset loivat hyvän pohjan palvelutalouden kehitykselle, mutta raaka-aineiden korkea hintataso ja työvoimapula hidastivat sen kehitystä. Palvelutalouden tilastointi oli neuvostoliiton romahduksen jälkeen puutteellista, mikä vaikeuttaa sen kehityksen seurantaa, mutta tilastointi on vuosien aikana kuitenkin kehittynyt huomattavasti. Palvelutalouden merkitys valtiontaloudelle kasvoi aina vuoteen 2008 asti. 2000-vuosikymmenellä palveluiden osuus Venäjän BKT:sta on ollut 55–60% paikkeilla, kun kehittyneissä teollisuusmaissa se on noin 65–70%.[20]
Suurimmat palvelualat ovat kaupan ala ja korjauspalvelut, kiinteistönvälitys- ja vuokrauspalvelut sekä liikenne- ja viestintäpalvelut. Suurin työllistävä vaikutus on kaupan alalla, joka vuonna 2009 työllisti 29% palvelualojen työvoimasta. Suuri rakennemuutos tapahtui myös rahoituspalveluiden kohdalla, joiden merkitys kasvoi vuosien 2000 ja 2008 välillä kolmesta prosentista kahdeksaan prosenttiin.[20]
Ulkomaankauppa

Vuonna 2010 Venäjän viennin arvo oli 400,1 miljardia yhdysvaltojen dollaria. Sen huomattavimmat vientituotteet olivat öljy, maakaasu, metallit, puu ja puutarvikkeet, kemikaalit sekä useat siviili- ja sotilastuotteet. Venäjän vienti kohdistui eniten Saksaan (8,2%), Alankomaihin (6%), Yhdysvaltoihin (5,6%), Kiinaan (5,4%) ja Turkkiin (4,6%). Samana vuonna Venäjän tuonnin arvo oli 248,7 miljardia dollaria. Se merkittävimmät tuontimaat olivat Saksa (14,7%), Kiina (13,5%), Ukraina (5,5%), Italia (4,7%) ja Valko-Venäjä (4,5%). Huomattavimmat tuontitavarat olivat koneet, ajoneuvot, lääketarvikkeet, muovit, puolivalmiit metallituotteet, optiset ja lääketieteelliset tarvikkeet, rauta sekä teräs. Elintarvikkeista Venäjä toi varsinkin lihaa, hedelmiä sekä pähkinöitä.[2]
Venäjä on maailman johtava maakaasun viejä ja toiseksi suurin öljynviejä. Öljy, maakaasu, metallit ja puu käsittävät 80 prosenttia Venäjän ulkomaanviennistä.[2] Venäjä vie 16% maailman öljystä ja 20% sen maakaasusta. Venäjän kotimaisen öljynkulutuksen odotetaan lähivuosina nousevan, mikä todennäköisesti tulee rajoittamaan varsinkin raakaöljyn vientiä. Maakaasun osalta Venäjällä arvioidaan olevan kasvupotentiaalia, sillä vaikka nykyisten kaasukenttien varat ovat hupenemassa, on samoilta alueilta löydetty uusia, huomattavia esiintymiä. Venäjä vie maakaasua lähinnä IVY-alueelle, Turkkiin ja EU-maihin. Venäjän viemä kaasu on lähinnä putkikaasua, eikä sillä ole merkittävää toimintaa nesteytetyn maakaasun (LNG) markkinoilla. Tämä rajaa Venäjän pois Aasian nopeasti kasvavilta maakaasumarkkinoilta, jotka koostuvat pääsääntöisesti juuri LNG:stä. Venäjän ensimmäinen LNG-laitos aloitti toimintansa vuonna 2010 ja toinen laitos on suunnitteilla.[19]
Venäjä perusti vuonna 2010 tulliliiton Valko-Venäjän ja Kazakstanin kanssa. Vuoden 2012 alussa tulliliiton jäsenmaat perustivat yhtenäisen talousalueen ja sen jäsenten välisen integraation on tarkoitus syventyä Euraasian unioniksi vuonna 2015. Venäjä kävi 18 vuotta neuvotteluja Maailman kauppajärjestön kanssa koskien Venäjän liittymistä sen jäseneksi. Venäjä hyväksyttiin virallisesti jäseneksi vuonna 2011 ja maan duuma ratifioi sopimuksen saman vuoden heinäkuussa.[21][22]
Työvoima
Venäjällä on 75,49 miljoonaa työikäistä eli sen työvoimakapasiteetti on maailman seitsemänneksi suurin.[2] Venäläisten keskipalkka oli vuoden 2008 alussa 640 dollaria kuussa, kun se vielä vuonna 2000 oli vain 80 dollaria.[23] Noin 13,1 prosenttia venäläisistä eli vuonna 2007 kansallisen köyhyysrajan alapuolella,[2] kun taas lukema oli lähes 40 prosenttia vuonna 1999, jolloin se oli Neuvostoliiton jälkeisistä vuosista huonoimmillaan.[24] Työttömyys vuonna 2010 oli 7,5 prosentissa,[2] kun taas vuonna 1999 se oli ollut 12,4 prosenttia.[25][26] Venäjän tuloeroista kertova gini-kerroin oli vuonna 2009 42,2. Se on noussut hieman vuodesta 2001, jolloin kerroin oli 39,9.[2]
Useimmista muista luonnonvaroiltaan rikkaista maista poiketen Venäjän katsotaan olevan suhteellisen pitkällä kehityksessä pitkän ja vankan koulutuksen, tieteen ja teollisuuden perintönsä johdosta.[27] Maalla on enemmän korkeakoulusta valmistuneita kuin millään muulla Euroopan maalla.[28]
Rahoitus

Venäjän kokoon suhteutettuna sen rahoitusmarkkinat ovat verrattain pienet ja pankkisektori kehittymätön. Lisäksi maan pääomamarkkinat ovat epävakaita ja alttiita kansainvälisten rahoitusmarkkinoiden sekä kotimaisen maksuvalmiuden muutoksille. Epävakaisuuteen on osittain seurausta Venäjän puutteellisesta infrastruktuurista. Rahoitusmarkkinoiden kehitystä rajoittavat muun muassa institutionaalisten sijoittajien puuttuminen ja ulkomaisten sijoittajien vähyys.[29]
Venäjän keskuspankki vastaa Venäjän valuutan, eli ruplan, liikkeellelaskusta ja vakaudesta. Sillä on moniin muihin keskuspankkeihin verrattuna vähemmän itsenäistä päätösvaltaa. Vain noin kolmekymmentä Venäjän suurinta pankkia pystyvät hankkimaan lainaa pankkienvälisiltä markkinoilta. Vuonna 2011 pankkeja oli noin 980, joten valtaosa pankeista joutuu käyttämään lainanhankinnassa takauksia tai hakemaan lainaa Venäjän keskuspankilta. Kolmen suurimman pankin (Sberbank, VTB, ja Gazprombank) osake-enemmistö on valtiolla. Ulkomaiset pankit eivät voi harjoittaa pankkitoimintaa sivukonttorien kautta vaan niiden tulee Venäjällä toimiakseen perustaa maahan paikallinen tytäryhtiö.[29]
Kaksi Venäjän suurinta pörssiä ovat Russian Trading System (RST) ja Moscow Interbank Currency Exchange (MICEX). Ne yhdistyivät nimellisesti vuoden 2011 lopussa ja niiden on tarkoitus saattaa loppuun yhdistyminen Moskovan pörssiksi (MISEC-RTS) vuosien 2012 ja 2013 aikana. Venäjällä ollaan myös perustamassa omaa arvopaperikeskusta, jonka on tarkoitus aloittaa toimintansa vuonna 2013.[29]
Venäjän vakuutustoiminta on pankkisektoria kehittymättömämpää ja kattaa ainoastaan 1% BKT:sta (2011). Vakuutusala on hyvin pitkälti yksityisten toimijoiden käsissä ja alan ulkomaalaiset yritykset ovat pankkisektorista poiketen vapaita toimimaan maassa sivukonttorien kautta.[29]
Vuoden 2007 ensimmäisellä puoliskolla ulkomaaninvestoinnit Venäjälle kaksinkertaistuivat edellisvuoteen verrattuna, saavuttaen lopulta 60,3 miljardin dollarin arvon.[30] Vuonna 2000 kokonaisinvestoinnit kiinteisiin omaisuuseriin olivat 40 miljardia dollaria, kasvun ollessa 300 prosenttia vuoteen 2006 asti, jolloin investoinnit saavuttivat 120 miljardin tason.[31]
Infrastruktuuri

Energia

Sähkön tuotanto, siirto ja jakelu oli 2000-luvun alkuun asti Venäjän valtio-omisteisen monopoliyhtiö RAO JeES Rossiin hallinnassa. Hintojen sääntely ja puuttuva kilpailu pitivät sähköalan investoinnit pieninä, joka aika ajoin johti sähkökatkoksiin ja vaikeimmissa tapauksissa jopa sähköpulaan. Sähkön heikko saatavuus on hillinnyt talouden investointeja nopeimmin kasvavilla alueilla, kuten Moskovassa. RAO JeES Rossiin toiminta lakkasi vuonna 2008, jonka jälkeen Venäjän sähköala alkoi avautua kilpailulle. Vuoden sisään Venäjällä aloitti toimintansa 20 yksityistä tuotantoyhtiötä. Vesi- ja ydinvoimayhtiöt säilyivät valtio-omisteisina. Sähköntuotannon yksityistäminen on osa Venäjällä meneillään olevaan sähkösektorin uudistussuunnitelmaa. Muita suunnitelman osia ovat kanta-verkkojen siirtämisen valtion omistukseen, hinnoittelun asteittaisen vapauttaminen, sähkö-pörssin ja kapasiteettimarkkinoiden luominen.[32] Uudistusten osana Venäjän sähkön tukkumarkkinat vapautettiin vuonna 2011.[33]
Venäjä kuuluu maailman kymmenen eniten energiaa kuluttavan maan joukkoon ja vuonna 2005 se oli listalla kolmas. Vuoden 2008 energiakulutus oli kokonaisuudessaan 857,6 miljardia kWh:ta ja tuotanto seuraavana vuonna 925,9 miljardia kWh:ta.[2] Venäjän energiankulutus suhteutettuna sen bruttokansantuotteeseen on korkeampi kuin millään muulla eniten energiaa kuluttavalla maalla.[34] Heikko energiatehokkuus johtuu pitkälti vanhentuneesta tuotanto- ja siirtokapasiteetista, joka on pienien investointien vuoksi jäänyt vastaamaan Euroopan vuoden 1990 tasoa. Sähköuudistuksen osana tuotantoyhtiöille asetetaan sitova investointisuunnitelma, jonka tarkoitus on taata olemassa olevan tuotantokapasiteetin modernisoiminen sekä sähkönkulutuksen kasvun vuoksi tarvittavan uuden tuotantokapasiteetin rakentaminen.[32]
Venäjä on panostanut ydinvoiman yli 50 vuoden ajan ja sen ydinvoimaloita operoi energiayhtiö Rosenergoatom. 2000-luvulla uusien voimaloiden suunnittelu alkoi kasvaa, ja maan tavoitteena on lähes kaksinkertaistaa ydinvoimakapasiteetti vuoteen 2020 mennessä. Samaan aikaan myös vesivoimaa rakennetaan tehokkaasti.[35] Uusiutuvan energian potentiaalia olisi paljon, mutta sitä käytetään hyvin vähän.[36]
Liikenne
Venäjällä on 1213 lentopaikkaa – vain Yhdysvalloilla, Brasilialla, Kanadalla ja Meksikolla on enemmän. Lentopaikoista 593 on päällystettyjä. Näiden lisäksi Venäjällä on 50 helikopterikenttää. Päällystettyä maantietä on 776000 kilometriä, mihin sisältyy 30000 kilometriä moottoritietä. Rautateiden osalta Venäjä jää 87157 rautatiekilometrillään toiseksi vain Yhdysvalloille.[2] Siperian rata on maailman pisin rautatieosuus.[37] Yli 60 vuotta rakennettu 3500 kilometriä pitkä Baikalin–Amurin rautatie kulkee sen pohjoispuolella.[38] Vesireittejä Venäjällä on 102000 kilometriä, joka on Kiinan jälkeen toiseksi eniten maailmassa. Maan kauppalaivastoon kuuluu 1097 alusta ja sen huomattavimpiin satamat sijaitsevat Kaliningradissa, Nahodkassa, Novorossijskissä, Koivistossa ja Pietarissa.[2]
Harmaa talous ja korruptio
Harmaan talouden merkitys on ollut Venäjällä perinteisesti suuri. Nykyisin se kattaa eri arvioiden mukaan noin 30–35 prosenttia bruttokansantuotteesta.[39] Harmaaseen talouteen lasketaan kuuluvaksi muun muassa veronkierto ja epävirallinen vaihtokauppa. Venäläisten suuryritysten keskuudessa on yleistä hoitaa yrityksen omistusjärjestelyitä veroparatiisien kautta.[40] Myös pimeä palkanmaksu on yleistä. Yritykset saattavat myös maksaa osan palkasta laillisesti ja osan pimeästi. Nämä harmaat palkat muodostivat vuonna 2006 jopa kolmasosan kaikista maksetuista palkoista.[41] Epävirallinen vaihtokauppa yleistyi Neuvostoliiton aikana kun ihmiset ja tuotantolaitokset pyrkivät täyttämään suunnitelmatalouden aiheuttamaa resurssipulaa. Se oli yleisimmillään vuoden 1998 aikaan, jonka jälkeen vaihtokaupan merkitys alkoi laskea. Vuoden 2008 taantuma sai epävirallisen vaihtokaupan suosion jälleen nousuun. Epävirallista ja vastavuoroista vaihtoa kuvaava kulttuuri, blat, onkin vaikuttanut merkittävästi venäläisen yrityskulttuurin syntyyn.[42]
Epävirallisen vaikuttamisen ja henkilöstöverkostojen yleisyys tukevat myös korruption olemassaoloa.[42] Vuonna 2011 Venäjä sijoittui Transparency Internationalin korruptiota käsittelevässä luettelossa sijalle 143, mikä tarkoittaa järjestön pitävän Venäjällä tapahtuvaa korruptiota yleisenä.[43] Korruption yleisyys vaikeuttaa Venäjän talouden kehitystä.[44]
Taloushistoria

Neuvostoliiton romahduksen jälkeen
Siirtymätalous
Vuoden 1991 Neuvostoliiton romahduksesta 1990-luvun puoliväliin Venäjän talous oli syvässä lamassa. Laman aiheuttivat monet tekijät. Venäjällä oli perinteisesti heikko infrastruktuuri, eli liian vähän teitä ja kuljetuskapasiteettia. Kommunismin jälkeen tuli esille yrittämistä ja omistusta tukevan lainsäädännön puute ja hajanaisuus, yhä tehokkaammin toimiva järjestäytynyt rikollisuus, suurtalouden jatkuva epävakaus, lahjonta ja korruptio, turha byrokratia, pankkien konkurssit, kauppa muulla kuin rahalla ja huono yritysten johtaminen.[46]
Hallitus ryhtyi ajamaan uudistuksia pyrkimyksenään siirtyä suunnitelmataloudesta markkinatalouteen. Uudistusten osana Venäjä lakkautti 90 prosenttia kulutustavaroiden ja 80 prosenttia puolivalmisteiden hintavalvonnasta. Hallitus valvoi edelleen energian ja peruselintarvikkeiden hintoja. Muutosten tavoitteena oli rakentaa aikaisemmin käytössä olleesta suunnitelmataloudesta puuttunut realistinen suhde tuotannon ja kulutuksen välille.[47] Venäjä ryhtyi myös toteuttamaan vuonna 1991 tehtyä yksityistämisohjelmaa.[48]
Pienten valtionyritysten yksityistäminen alkoi 1992 ja saman vuoden lokakuussa valtio ryhtyi jakamaan yksityishenkilöille keskisuurten ja suurten yritysten osakkeiden ostamiseen oikeuttavia yksityistämiskuponkeja. Vuoden 1993 loppuun mennessä yli 85 prosenttia Venäjän pienistä ja noin kolmannes kaikista valtionyrityksistä oli yksityistetty. Sijoituskupongin saajien oli myös mahdollista myydä kuponki tai sijoittaa se säätiöön.[48] Tavallinen kansa ei kuitenkaan ymmärtänyt saamiensa kuponkien arvoa vaan myivät ne pilkkahinnalla pois. Tätä kautta osakeomistukset keskittyivät tehtaiden johtajille ja nuorille liikemiehille, joista muodostui Venäjälle pieni oligarkkien joukko.[49] Sijoitussäätiöt taas katosivat muutamassa kuukaudessa vuonna 1992 vieden niihin sijoitettujen kuponkien arvon mukanaan.[50] Yksityistämisohjelman synnyttämää taloutta kutsuttiin myös nimellä rosvokapitalismi.[49]
Verotusta uudistettiin ottamalla käyttöön 28% arvonlisävero sekä progressiivinen tulovero ja ryhtymällä verottamaan yritysten tuloja. Myös tulleja ja viennin verotusta uudistettiin ja ruplalle määriteltiin kiinteä vaihtokurssi. Useat ulkomaankauppaa ja sijoituksia koskeneet rajoitukset poistettiin, jotta Venäjän talouselämä pääsisi kosketuksiin ulkomaiden hintatason kanssa. Koska energian hinta oli edelleen hallituksen valvonnassa, määrättiin kotimaiselle sähkölle uusia veroja kannustamaan kansalaisia sen säästäväiseen käyttöön. Öljyn ja maakaasun viennille määrättiin uusia veroja pienentämään tuetun kotimaisen sähkön hinnan ja maailmankauppahinnan välistä eroa ja estämään sähköpulan syntymistä.[47]
Talouden ongelmat

Valtion rahankäyttö johti siihen, että vuoden 1992 lopussa Venäjän valtion budjetin alijäämä oli 20 prosenttia bruttokansantuotteesta. Alijäämän vuoksi Venäjä ei kyennyt hankkimaan ulkomaalaista rahoitusta, ja kattoi alijäämää pääasiassa rahavarantojaan kasvattamalla. Tämän talouspolitiikan seurauksena inflaatio kasvoi vuonna 1992 2000 prosenttiin. Taloustilanteen kärjistymisen seurauksena Jeltsin korvasi pääministeri Jegor Gaidarin Viktor Tšernomyrdinilla. Uuden, inflaation hillitsemiseksi kehitetyn talousohjelman mukaisesti hallitus ryhtyi paikkaamaan budjetin alijäämää ja sulkemaan kannattamattomia valtionyrityksiä, sekä määräsi keskuspankin nostamaan luottojen korkotasoa myymällä valtion joukkovelkakirjoja. Budjetin alijäämää kurottiin kiinni rajoittamalla valtionyritysten palkankorotuksia, asettamalla neljännesvuotisia budjetti tavoitteita, sekä tarjoamalla tehokkaampaa sosiaaliturvaa työttömille ja eläkeläisille. Toukokuussa 1993 valtiovarainministeriö ja keskuspankki sopivat talouden tasapainottamisesta valtionapua vähentämällä ja tuloja kasvattamalla. Keskuspankki nosti antamiensa lainojen korkotason vastaamaan inflaatiota. Muutosten tulokset vaikuttivat talouteen positiivisesti ja IMF suostui myöntämään Venäjälle 1,5 miljardin dollarin tuen.[51]
Vuoteen 1994 mennessä inflaatio oli saatu laskemaan 224 prosenttiin ja vuoden 1996 alkupuoliskolla se oli enää 16,5 prosenttia.[52] Yksityistämisohjelman ensimmäinen jakso saatiin päätökseen kesällä 1994, jolloin 70 prosenttia Venäjän suurista ja keskikokoisista yrityksistä ja 90 prosenttia pienistä yrityksistä oli yksityistetty. Tämän jälkeen siirryttiin yksityistämisohjelman toiseen osaan, jossa jäljellä olevien valtionyritysten osakkeet myytiin yksityishenkilöille käteisellä. Ohjelma saatettiin loppuun vuoden 1996 alkuneljänneksellä. Vuoteen 1995 mennessä yksityistämisohjelma oli joutunut siinä ilmenneiden ongelmien vuoksi huonoon valoon tavallisen kansan silmissä ja vuosien 1995 ja 1996 aikana korruptioskandaalit tahrasivat sen mainetta entisestään.[48]
Elokuussa 1998 Venäjä ajautui talouskriisiin, joka oli seurausta valtionbudjetin huomattavasta alijäämästä. Alijäämää kattaakseen federaatio oli ryhtynyt kauppaamaan lyhytaikaisia GKO-velkakirjoja. Aluksi velkakirjoista saatu tuotto tasoitti federaation inflaatiota niin, että rupla voitiin liittää yhdysvaltojen dollariin crawling peg -tekniikalla. Samalla Venäjän talous joutui kuitenkin myös alttiiksi kansainvälisten markkinoiden muutoksille. Vuoden 1997 Aasian talouskriisin myötä polttoaineiden kysyntä ja hinnat laskivat ja sijoitusten määrä laski. Koska valtaosa Venäjän viennistä perustui tuolloin öljyn, maakaasun ja metallien viennille, kasvatti niistä saatavien tulojen väheneminen federaation budjetin jo ennestään huomattavaa alijäämää. GKO-velkakirjojen korot nousivat ja lopulta elokuussa 1998 Venäjä ajautui maksukyvyttömyyteen ja joutui devalvoimaan ruplan. Talouskriisi johti useiden pankkien romahdukseen ja laski venäläisten tuloja entisestään. Keskipalkka tippui kriisiä edeltäneestä 180 dollarista 70 dollariin samalla kun inflaatio kasvoi 84 prosenttiin.[53]
Putinin ensimmäiset kaudet

Valuutan devalvoitumisen seurauksena Venäjän teollisuuden kilpailukyky parani.[53] Ruplan romahdus, yhdessä raaka-aineiden maailmanmarkkinahintojen voimakkaan nousun kanssa vaikuttivat vahvasti Venäjän talouden kasvuun. Vuoden 1998 talouskriisiä seuranneen viiden vuoden aikana valtion talous kasvoi lähes 40 %. Vladimir Putin toteutti ensimmäisellä valtakaudellaan useita talousuudistuksia, joiden pääsuunnittelija oli Venäjän talousministeri German Gref. Taajama- ja maatalousmaan omistaminen tehtiin mahdolliseksi myös yksityisille toimijoille, oikeuslaitosta uudistettiin länsimaisempaan suuntaan, verotusta uudistettiin poistamalla yrityskohtaisia verohelpotuksia ja lisäämällä kulujen vähennysoikeuksia. Muita verouudistuksia olivat voittoveron alentaminen sekä tuloveron muuttaminen 13%:n tasaveroksi.[54]
Venäjän rahoitusjärjestelmään kohdistuvaa epäluottamusta pyrittiin parantamaan laajentamalla talletussuoja kattamaan kaikki keskuspankin kriteerit täyttäviin pankkeihin. Aikaisemmin ainoastaan maan suurimman pankin, Sberbankin, talletuksen olivat suojattuja. Byrokratian ja liiallisen kontrollin rasittamien pienyritysten roolia pyrittiin kasvattamaan yksinkertaistamalla yritysten rekisteröintimenetelmiä ja rajoittamalla viranomaistarkastusten määrää. Tahallisia konkursseja saatiin vähennettyä ja aikaisemmin oikeudettomasti kohdeltujen pienosakkaiden asemaa parannettua säätämällä osakeyhtiölaki sekä konkurssilaki. Tämä muutos ei pääsääntöisesti kuitenkaan yltänyt pienempiin yrityksiin, joille yrityksen julkisuuskuvalla ei ollut suurta merkitystä. Ulkomaankauppaa pyrittiin helpottamaan uudistamalla tullilakia ja valuuttaliikenteen säätelystä luovuttiin uuden valuuttalain myötä lähes kokonaan.[54]
Putinin kahden ensimmäisen kauden aikana Venäjän BKT kasvoi 70%, teollisuus 75% ja sijoitusten määrä 125%. Kehityksen myötä Venäjä nousi maailman kymmenen suurimman talouden joukkoon. Lisäksi Venäjä on kasvattanut merkitystään maailmantaloudessa energian viejänä ja käyttänyt energianviennistä saamiaan tuloja tehokkaasti Neuvostoliiton aikaisten velkojen takaisinmaksamiseen. Vuosien 2000 ja 2008 välillä Venäjän köyhyysrajan alapuolella elävien määrä puoliintui ja keskipalkka ja -eläke moninkertaistuivat. Venäjä kärsi kuitenkin korkeasta inflaatiosta ja sen talous perustui hyvin pitkälti raaka-aineisiin.[55] Viimeiset Neuvostoliiton aikaiset velat Venäjä maksoi vuonna 2006.[56]
Medvedevin kausi
Dmitri Medvedev nousi Venäjän presidentiksi vuonna 2008, juuri globaalin taantuman alussa. Taantumasta seuranneet öljyn hinnan lasku ja pääoman siirtyminen ulkomaille ajoivat Venäjän talouden taantumaan 2009. Tilannetta vaikeutti myös Venäjän pankkisektorin kehittymättömyys, ruplan devalvoituminen ja inflaatio.[57] Ennen kriisin alkamista Venäjän talous oli vuonna 2008 kasvanut 8,7 prosentin vuosittaista vauhtia. Taantuman myötä Venäjän talous supistui lähes 8% ja siitä tuli yksi kriisissä eniten kärsineistä maista.[58][59] Taantuman jälkeen Venäjän talous kääntyi kasvuun, inflaatio oli maan taloushistorian alimmalla tasolla, reaalipalkat nousussa ja julkinen velkaantumisaste alle 10 prosenttia.[56]
Katso myös
Euraasian talousyhteisö
Venäjän talousalueet
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

 Suomen tilastokeskus, 2006
 Suomen Ulkoasiainministeriö, 2012
 Suomen pankki, 2012
 Talouselämän Venäjä-tietoa

Luokka:36 Talous
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Mosambikin tasavalta () eli Mosambik () on valtio eteläisessä Afrikassa. Sen rajanaapurit ovat Etelä-Afrikka, Swazimaa, Zimbabwe, Sambia, Malawi ja Tansania. Idässä se rajoittuu Intian valtamereen.[1] Mosambikissa on maan tilastokeskuksen arvion mukaan noin 26,4 miljoonaa asukasta, ja sen pinta-ala on hieman alle 800000 neliökilometriä. Mosambikin pääkaupunki on Maputo, ja maa on monipuoluedemokratia, jonka valtionpäämies on presidentti.
Arabikauppiaat liittivät Mosambikin rannikon kansainväliseen kauppaverkostoon. Portugalilaiset perustivat 1500-luvulla rannikolle useita kauppa-asemia, mutta koko Mosambik siirtyi varsinaisesti siirtomaahallintoon vasta 1800-luvun lopulla. Monet Afrikan siirtomaat itsenäistyivät pian toisen maailmansodan jälkeen. Portugalin siirtomaissa kehitys oli hitaampaa, eikä Portugali halunnut antaa itsenäisyyttä siirtomailleen. Mosambikin itsenäisyyssota alkoi 1964 ja loppui pian itsenäistymiseen Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen. Mosambik oli alkujaan kommunistinen yksipuoluevaltio Mosambikin kansantasavalta, jota Frelimo hallitsi. Renamo-liike käynnisti 1977 yli 10 vuotta kestäneen tuhoisan sisällissodan, joka raunioitti maan talouden.
Mosambik on yksi maailman köyhimmistä valtioista, mutta maassa on huomattavasti hyödyntymättömiä luonnonvaroja ja maan talouskasvu on ollut 1990-luvun alun jälkeen huomattavan nopeaa. Suurin osa väestöstä saa elantonsa omavaraisviljelystä. Mosambik on Portugalinkielisten maiden yhteisön ja Kansainyhteisön jäsen, vaikka maa ei ole koskaan ollut osa brittiläistä imperiumia.[2]
Maantiede ja luonto

Mosambik sijaitsee Kaakkois-Afrikassa. Sillä on yhteistä maarajaa Tansanian, Malawin, Sambian, Zimbabwen, Etelä-Afrikan ja Swazimaan kanssa. Mosambikin itäpuolella on Mosambikin kanaali, joka erottaa Madagaskarin Afrikan mantereesta. Maan jakaa kahtia pohjois-etelä-suunnassa Sambesijoki. Iso hautavajoama ulottuu eteläosastaan Mosambikiin. Mosambikin korkein kohta on Monte Binga, joka kohoaa 2436 metriin merenpinnan yläpuolelle.[1]
Mosambikia halkovista joista suurimpia ovat Sambesi ja Limpopo. Muita merkittäviä jokia ovat Buzi, Chinde, Komati, Maputo, Mazowe, Pungwe, Ruvuma, Save ja Shire. Niihin on rakennettu patoja ja tekoaltaita sähkön tuotantoa varten.[3][4][5] Monet joista tulvivat sadekaudella.[6] Mosambikissa on kaksi suurta järveä. Maan pohjoisosan Njassajärvi on Afrikan kolmanneksi suurin järvi ja kuuluisa kotoperäisistä kalalajeista. Mosambikin alueella järvestä on kolmasosa. Teten maakunnassa on Cahora Bassan tekojärvi.[7]
Nacalan luonnonsatama on 14 metriä syvä ja Kaakkois-Afrikan paras.[8] Maputon pohjoispuolella on miltei puolet maan pinta-alasta kattava rannikkotasanko, joka on maan tärkeimpiä viljelyalueita. Maan eteläosien sisämaa on pääosin kumpuilevaa savannia. Pohjoisosat ovat pääasiassa ylänköä.[9][10]
Limpopon luonnonpuisto maan eteläosassa, Gazan maakunnassa, on osa hanketta, jonka tavoitteena on luoda suuri yhtenäinen suojelualue kolmen valtion alueelle: Mosambikiin, Zimbabween ja Etelä-Afrikkaan.[11] Koko suojelualueen tavoitekoko on 4,4 miljoonaa hehtaaria.[12]
Mosambikin rannikolla Intian valtameressä olevat Bazaruton ja Quirimbasin saaristot ovat osittain kansallispuistoina ja houkuttelevat turisteja hiekkarannoilla ja koralliriutoilla.[13][14][15]
Etelä-Mosambikin maisemaa hallitsee pohjoista kohti kapeneva rannikkotasanko. Rannikolta sisämaahan mentäessä maa kohoaa portaittain High Veldin laakioiksi.[16] Sisämaan ylängön korkeus on 250–600 metriä.[17] Etelässä on hiekkakivitasankoja ja Sambesijoen pohjoispuolella niitä korkeampia graniittitasankoja. Mosambikin länsirajalla ylänkö muuttuu vuoristoksi. Luoteessa maa viettää jyrkästi Njassajärven rantaa kohti.[16] Mosambikin kallioperä muodostuu maan pohjois- ja luoteisosassa pääosin prekambrisen kauden kivilajeista. Etelämpänä taas on mesotsooisen ja kenotsooisen maailmankauden sedimenttejä.[18]
Eläimistö
Mosambikin eläimistö on monimuotoinen, ja sen metsistä löytyy edelleen aiemmin tuntemattomia eläinlajeja.[19] Eri lintulajeja on havaittu yli 750.[20] Nisäkäslajeja on laskettu 195, matelijoita 228 ja sammakkoeläimiä 59 lajia.[21]
Useimmat norsut, puhvelit ja seeprat elävät maan pohjoisosassa Niassan suojelualueella. Siellä on myös joitakin leijonia ja leopardeja.[22] Niassan alueella elää 450 yksilön populaatio erittäin uhanalaisia hyeenakoiria.[23]
Gorongosan kansallispuistossa oli ennen sisällissotaa noin 2200 norsua, sodan jälkeen vuonna 1994 niitä löydettiin enää sata.[24] Vuoteen 2011 mennessä määrä oli noussut jo kolmeensataan. Puistoon on istutettu myös naapurimaista tuotuja yksilöitä.[25]
Kasvisto

Suurin osa Mosambikin maa-alasta, 70 prosenttia, on miombo-savannia, jonka pääasiallinen kasvisuku on leimupuut. Saman suvun puita ja pensaita kasvaa muuallakin Afrikassa, mutta Mosambikissa leimupuu-pensastot ovat korkeampia ja tiheämpiä kuin muualla. Maan eteläosan savanneilla ja toisaalta pohjoisosien jokivarsilla kasvaa myös akaasioita. Sambesin suistossa ja muilla tulvien vaivaamilla alangoilla on ruoikkoisia soita ja niiden keskellä palmyrapalmuja. Rannikoilla kasvaa palmulehtoja ja tiheää pensastoa. Varsinaista metsää on vain Gorongosa-vuoren rinteiden ja läntisen Zambezian ylänköalueiden sademetsissä sekä Cabo Delgadon ja Dondon kuivien ylänköjen metsissä.[26] Rannikon mangrovevyöhyke on 2700 kilometriä pitkä ja yksi Afrikan laajimmista.[27]
Mosambikissa tiedetään esiintyvän ainakin 5600 eri kasvilajia.[21] Kotoperäisiä lajeja on 250. Yksin Chimanimanin vuoristossa kasvaa 45 kotoperäistä lajia. Toinen kasvistostaan kuuluisa alue on kosteikkoalue, joka jatkuu St. Lucian suomaan luonnonsuojelualueelta Etelä-Afrikan puolelta Maputon maakuntaan,[22] ja jopa Xai-Xain kaupunkiin asti.[28]
Ilmasto
Mosambikissa on trooppinen ilmasto. Sadekausi on marraskuusta maaliskuuhun.[9] Lämpimin kuukausi on tammikuu, viilein heinäkuu.[29]
Etenkin maan pohjoisosissa vuotuinen sademäärä on suuri. Sateisimpia osia ovat toisaalta ylänköalueet Zimbabwen ja Malawin rajalla, toisaalta rannikko Maputon ja Beiran väliltä, joka on alttiina pasaatituulten tuomille sateille ympäri vuoden. Tyypillinen sademäärä siellä on 1000–1500 millimetriä vuodessa.[30] Sambesijoen eteläpuolella ilmasto on paljon kuivempaa.[9] Siellä vuotuinen sademäärä jää 500–750 millimetriin, paikoin jopa alle 400 millimetrin. Madagaskarin vuoristoinen saari suojaa osaa rannikon alavista osista pasaatituulilta, kovimmilta sateilta ja myös trooppisilta sykloneilta, jotka kulkevat useimmin Madagaskarin itäpuolelta.[30]
Kuivuus, aavikoituminen ja trooppisten syklonien aiheuttamat kaatosateet aiheuttavat ympäristöongelmia. Vuonna 2000 koetut tulvat ja hirmumyrsky olivat pahimmat 50 vuoteen. Sadattuhannet perheet joutuivat lähtemään kodeistaan.[31] Väestön katastrofivalmius on kuitenkin parantunut, ja kevään 2007 tulvatuhot olivat merkittävästi pienemmät. Keväällä 2008 tulva-alueilla tehtiin suuria evakuointeja.[32]

Historia

Varhaiset vaiheet
Mosambikin ensimmäiset asukkaat olivat saneja (busmanneja). Muutaman viimeisen vuosisadan aikana ennen ajanlaskun alkua alueelle saapui pohjoisesta bantukansojen jäseniä.[2] Keskiajalla Mosambikin rannikolle saapui arabikauppiaita, jotka liittivät sen osaksi Intiaan ja Arabian niemimaalle ulottuneita kauppaverkostoja ja toivat islamin alueelle. Arabien ja persialaisten reitit ulottuivat etelässä Mosambikin saarelle asti, ja koko maa sai nimensä saarella eläneen Musa Bin Biki -nimisen arabisheikin mukaan, jonka Vasco da Gama kohtasi siellä vuonna 1498.[33]
Alueella on elänyt varsin löyhästi organisoituneita heimoja, jotka ajoittain muodostivat liittoja. Keskisen Mosambikin alueella nämä liittoumat yhdistyivät 1100-luvulla Zimbabwen kuningaskuntaan, joka samoin kuin sen seuraaja Mwene Mutapan kuningaskunta sijaitsi nykyisten Mosambikin ja Zimbabwen alueilla.[33][34] Bantukansojen hallitsema Maravi-valtakunta levisi Malawi-järveltä kohti Intian valtameren rannikkoa, ja kattoi laajimmillaan 1600-luvun puolivälissä suuria alueita nykyisen Mosambikin pohjoisosista, Mogincualin ja Angochen välille asti. Nykyisen Niassan maakunnassa eli yao-kansaa, joka muodosti löyhärakenteisen valtakunnan. Nampulan ja Zambezian maakunnissa makuat ja lomwet järjestäytyivät enimmäkseen kyläyhteisöiksi, mutta 1500-luvulla kehittyi jonkinlaisia laajempia valtarakenteita. Etelässä kylä- ja heimotason hallinto säilyi pisimpään, ja ensimmäinen järjestäytynyt valtakunta oli vasta Soshanganen hallitsema Gazan kuningaskunta 1800-luvulla.[34]
Eurooppalaiset yhteydet

Portugalilainen Vasco da Gama saapui Mosambikin rannikolle vuonna 1498, jolloin alueella oli useita arabien asutuskeskuksia ja paikallisia sulttaanikuntia. 1500-luvulla portugalilaiset rakensivat ja valtasivat useita satamia ja tukikohtia Intiaan suuntautuneen kaupan välietapeiksi.[35] Alun perin portugalilaisten tärkein tukikohta oli Mosambikin saarella sijainnut São Sebastião de Moçambiquen kaupunki. Kullan rinnalle kauppatavaraksi nousi ensin norsunluu ja myöhemmin orjat. On arvioitu, että Mosambikin satamien kautta myytiin yli miljoona orjaa.[34] Arabien ja portugalilaisten harjoittama orjakauppa maassa jatkui vuoteen 1877.[35]
Portugalilaisten mielenkiinto keskittyi rannikon kauppasatamiin. Sisämaasta he valtasivat vähitellen arabien perustamia kauppapaikkoja kuten Teten ja Senan. 1600-luvulla portugalilaiset läänittivät suuria alueita prazos-nimisiksi suurtiloiksi.[34] Berliinin sopimuksen ja Transvaalin kultakuumeen jälkeen 1800-luvun lopulla portugalilaiset ottivat myös sisämaan tiukemmin hallintaansa.[35] Vuonna 1878 Portugalin hallitus luovutti suuren osan maata yksityisen, pääasiassa brittiläisomisteisen, Mozambique Companyn hallintaan. Komppanioiden valta jatkui vuoteen 1932 asti.[2] Suurimmat näistä olivat Zambezia Company, joka toimi nykyisten Teten ja Zambezian maakuntien alueella, Mozambique Company Manicassa ja Sofialassa ja Niassa Company Cabo Delgadossa ja Niassan maakunnassa. Näistä vain ensiksi mainittu tuotti voittoa.[34]
Yhdistynyt kuningaskunta ja Portugali sopivat Mosambikin siirtomaan rajoista vuonna 1891.[2] Siirtomaakaudella Mosambikia kehitettiin eurooppalaissiirtolaisten ehdoilla, eikä alkuperäisasukkaiden oloista piitattu.[35] Oloihin turhautuminen nostatti ensimmäisen kapinan vuonna 1917, jolloin Portugali menetti hallinnan osassa siirtomaata peräti kolmeksi vuodeksi.[33]
1900-luvun alussa naapurimaissa Etelä-Afrikassa ja Rhodesiassa perustettiin suuria kultakaivoksia, ja monet etelämosambikilaiset muuttivat sinne töihin.[34]
Itsenäinen Mosambik
Itsenäistymisestä sisällissotaan

Vaikka toisen maailmansodan jälkeen muut Euroopan maat myönsivät siirtomailleen itsenäisyyden, Portugali päätti pitää omista siirtomaistaan kiinni. Mosambikin asema muutettiin merentakaiseksi maakunnaksi. Samoihin aikoihin myös portugalilaisten maahanmuutto Mosambikiin kasvoi. Vuonna 1975 Mosambikissa asui noin 250000 portugalilaista.[33]
Vuonna 1962 Dar es Salaamissa perustettiin Mosambikin itsenäisyyden asiaa ajava Frelimo-liike (Mosambikin vapautusrintama). Frelimo käynnisti 1964 sissisodan itsenäisyyden saavuttamiseksi. Mosambik itsenäistyi Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen 25. kesäkuuta 1975. Maahan perustettiin Frelimon johtama marxilainen yksipuoluejärjestelmä. Ensimmäiseksi presidentiksi nousi Samora Machel. Itsenäistymisen jälkeen roturistiriidat kiristyivät, ja moni portugalilaissyntyinen pakeni maasta.[33] Lähtiessään portugalilaiset hävittivät jättämänsä omaisuuden. Yksi siirtomaa-ajan muistomerkki on Maputon rantabulevardilla sijaitseva loistohotellin raunio, jonka hissikuilut portugalilaiset ovat valaneet täyteen betonia.[35]
Rajanaapurit Rhodesia ja Etelä-Afrikka pelkäsivät itsenäisyysaatteiden ja marxismin leviävän Mosambikista laajemmalle, ja ne tukivat Mosambikin kansallisen vastarintaliikkeen Renamon toimintaa. Vastaavasti Mosambik tuki maiden valkoisten vähemmistövaltaa vastaan sotivia sissiliikkeitä, joilla oli tukikohtia Mosambikin puolella. Aseelliset yhteenotot ja rajojen sulkemiset veivät Mosambikilta merkittäviä tuloja, jotka olivat kertyneet maan kauttakulkumaksuista. Frelimon ja Renamon välinen valtataistelu johti pian sisällissotaan.[35]
Yhteenotot Rhodesian kanssa loppuivat 1980, kun Zimbabwe itsenäistyi. Etelä-Afrikka, joka tuki Renamoa, valloitti jopa Maputon hetkellisesti, kunnes maat solmivat rauhan Nkomatin sopimuksella 1984. Etelä-Afrikan puolustusvoimat antoi kuitenkin sopimuksen jälkeenkin salaista tueka Renamolle, jota auttoi myös Malawin presidentti Hastings Banda, joka tarjosi Renamolle turvapaikan maastaan. Mosambikin presidentti Machel vieraili 1986 Malawissa neuvottelemassa Bandan kanssa Malawin tuen lopettamisesta. Paluumatkalla Machel kuoli lento-onnettomuudessa.[36] Hänen seuraajakseen valittiin Joaquim Chissano.[35]
Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon heikentyessä sisällissota päättyi vuonna 1990 aselepoon. Samana vuonna kirjoitettiin uusi perustuslaki. Vuonna 1992 tehtiin rauhansopimus ja Mosambikista tuli monipuoluedemokratia. Vuoteen 1995 saakka sopimusta valvoivat Mosambikissa YK:n rauhanturvaajat.[37] Sisällissodan aikana noin 900000 siviiliä kuoli ja yli viisi miljoonaa evakuoitiin. 1,7 miljoonaa ihmistä pakeni naapurimaihin. Myös maamiinat johtivat useisiin vakaviin loukkaantumisiin ja kuolemiin.[35]
Rauhan aika
Vasemmistolainen Frelimo on voittanut vuosien 1994 ja 1999 presidentin- ja parlamenttivaalit, mutta oikeistolainen Renamo on maan toiseksi suurin puolue. Vuonna 1995 Mosambik liittyi Kansainyhteisöön ensimmäisenä maana, joka ei ole koskaan ollut osa brittiläistä imperiumia. Vuonna 1996 Mosambikista tuli yksi Portugalinkielisten maiden yhteisön perustajajäsenistä.[38]
Helmikuussa 2004 valittiin maan ensimmäinen naispääministeri, Luísa Diogo.[39]
Vaihtelevat säät, vuosien 2001 ja 2008 tulvat ja vuoden 2009 kuivuus koettelivat maata ja lisäsivät avuntarvetta.[2] Vaikka luonnonkatastrofit koittelivat köyhää maata, talous kasvoi voimakkaasti velkahelpotusten ja talousuudistusten ansiosta.[40]
Vaikka talous kasvoi Mosambikissa, köyhyys oli edelleen laajalle levinnyttä. Tämän epätasapainon takia  hallituksen ja Renamon välit kiristyivät uudelleen vuonna 2013, ja Renamo irtisanoutui lokakuussa vuoden 1992 rauhansopimuksesta.[40]
Presidentti Guebuzan kahden kauden jälkeen presidentiksi 2014 valittiin myös Frelimoa edustanut entinen puolustusministeri Filipe Nyusi. Hänen vastaehdokkaansa, Remamon Afonso Dhlakama piileskeli ennen presidentinvaaleja vuoristossa ja saapui allekirjoittamaan rauhansopimuksen hallituksen kanssa vain muutama viikko ennen vaaleja.[41]
Politiikka ja yhteiskunta

Mosambik on monipuoluedemokratia. Valtionpäämies on presidentti, joka valitaan suorilla kansanvaaleilla viideksi vuodeksi kerrallaan. Filipe Nyusi aloitti presidenttikautensa tammikuussa 2015.[42]. Hallitusta johtaa pääministeri, joksi presidentti nimitti tammikuussa 2015 Carlos Agostinho do Rosário.[43] Mosambikin parlamentti koostuu 250 jäsenestä, joiden toimikausi on viisi vuotta. Äänioikeus on jokaisella kahdeksantoista vuotta täyttäneellä.[44]
Mosambik on osa Eteläisen Afrikan Kehitysyhteisöä (SADC).[45] Se kuuluu myös Islamilaiseen konferenssiin vuodesta 1994 alkaen. Maan ulkopolitiikan tavoitteena on pitää hyvät suhteet kaikkiin naapurimaihin ja tärkeisiin kehitysyhteistyökumppaneihin. Rotusorron aikana suhteita kiristi Mosambikin avoin tuki Rhodesian ja Etelä-Afrikan sorretuille mustille. Kylmän sodan aikana maata tuki Neuvostoliitto liittolaisineen.[46]
Kuolemanrangaistus kiellettiin Mosambikissa vuoden 1990 perustuslaissa.[47] Toisin kuin monissa naapurimaissa, homoseksuaalisuus sinänsä ei ole Mosambikissa laitonta.[48] Lain epäselvä maininta ”luonnonvastaisuudesta” on joskus tulkittu kommentiksi homoseksuaalisuudesta.[49]
Kehityksen haasteet

Viime vuosien talouskasvusta huolimatta Mosambik on yksi maailman köyhimmistä maista. YK:n kehitysohjelma UNDP on mitannut eri valtioiden kehitystä odotettavissa olevan elinajan, lukutaidon, koulutuksen ja elintason perusteella. Mitta-asteikkoa kutsutaan Inhimillisen kehityksen indeksiksi (, HDI). Mosambik sijoittuu aivan asteikon häntäpäähän: vuonna 2007 se oli sijalla 172 kaikista 182:sta mukana olleesta maasta. Vuodesta 1980 vuoteen 2007 Mosambikin HDI nousi vuosittain 1,34 % arvosta 0,280 nykyiseen lukemaan 0,402.[50]
Itsenäistymisen jälkeinen sisällissota kesti 16 vuotta, ja jälleenrakennus pääsi käyntiin kunnolla vasta vuoden 1992 rauhansopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Maata ovat kuitenkin koetelleet paitsi tulvat, myös ruokapula, valtionvelka sekä aids.[1][2]
Mosambikille on myönnetty velkahelpotuksia, koska se on kyennyt täyttämään sille asetetut ehdot talouden muuttamisesta.[51]
Kehitysyhteistyö
Hyvästä kehityksestä huolimatta Mosambik on riippuvainen ulkoisesta kehitysavusta, jota se saa myös Suomelta. Suomen tuki Mosambikissa on suunnattu koulutukseen ja maaseudun kehittämiseen ja demokratian edistämiseen.[52] Aikaisempaa tukea metsäohjelmalle leikattiin vuonna 2012 väärinkäytösten takia.[53]
Kehitysyhteistyöllä on saavutettu hyviä tuloksia terveyssektorilla. Rokotusohjelmat ovat johtaneet lapsikuolleisuuden vähenemiseen. Myös malariatapauksia on aiempaa vähemmän, ja puhtaan juomaveden saatavuus on parantunut.
Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n mukaan malaria ja HIV/AIDS vähentävät Mosambikin bruttokansantuotteen kasvua noin prosenttiyksikön vuodessa.[54][55]
Vaikka köyhyys vähenee Mosambikissa, yli puolet väestöstä elää äärimmäisessä köyhyydessä.[56] Vuosina 1997–2003 köyhyydessä elävien osuus saatiin vähenemään viidenneksellä. Myös vuosille 2006–2009 laaditun köyhyyden vähentämissuunnitelman toteutus on lähtenyt tehokkaasti käyntiin.
Mosambikin uskotaan saavuttavan YK:n vuosituhattavoitteen köyhyyden puolittamisesta vuoteen 2015 mennessä.[54]
Mosambikissa tuloerot ovat pienemmät kuin monissa muissa Afrikan maissa. Etenkin maaseudun köyhyys on vähentynyt, ja köyhimpienkin ostovoima on parantunut. Maatalouden tuottavuutta rajoittavat kuitenkin kuivuuskaudet ja tulvat. Noin 44 % mosambikilaisista kärsii ruokapulasta, ja joka neljäs lapsi on ikäänsä nähden alipainoinen.[56]
Aluejako ja suurimmat kaupungit

Mosambik jakautuu 10 maakuntaan eli provinssiin, ja lisäksi pääkaupunki Maputolla on maakunnan asema. Provinssit jakautuvat piirikuntiin,[57] jotka jakautuvat edelleen paikkakuntiin ().
Useimmat maakuntien rajat periytyvät siirtomaakaudelta. Vuonna 1892 maa oli jaettu Sambesi-jokea myöten kahtia: Mozambiqueen ja Lourenço Marquesin alueeseen. Mozambique muodostui Cabo Delgadosta (joka oli entinen Niassa Companyn hallintoalue), Mozambiquesta ja Zambeziasta, josta vuonna 1902 erotettiin Teten alue. Eteläosa oli jaettu Lourenço Marquesiin, Inhambaneen, Gazaan, Manicaan ja Sofalaan, joka puolestaan muodostui entisestä Mozambique Companyn alueesta.[58]
Maakunnat toimivat presidentin- ja parlamenttivaaleissa vaalipiireinä.[59] Vuoden 2004 perustuslaissa niille määriteltiin myös oma paikallisvaaleilla valittava hallintoelin, eräänlainen maakuntavaltuusto (), mutta sillä on hyvin vähäiset valtaoikeudet. Valtuusto voi vain hyväksyä (tai hylätä) maakuntahallituksen laatiman budjetin, ja rajoitetusti seurata sen toteutumista. Valtuusto kokoontuu kahdesti vuodessa, kymmenen päivän istuntokaudelle kerrallaan.[60]

Vuonna 2014 Mosambikin suurimmat kaupungit olivat:[63]
Maputo 1,2 miljoonaa asukasta
Matola 893000
Nampula 605800
Beira 459400
Chimoio 304900
Nacala 238000
Quelimane 236000
Talous
Luonnonvarat, elinkeinot ja valuutta

Mosambikilla on paljon huonosti hyödynnettyjä luonnonvaroja, kuten maaöljyä, kuparia, kivihiiltä, bauksiittia ja mahdollista vesivoimaa.[9] Luonnonvarojen hyödyntämistä laillisesti ja kestävän kehityksen mukaisesti on jo alettu suunnitella muun muassa lainsäädännön ja verouudistusten voimin.[64] Myöskään viljelykelpoisesta maasta ja metsästä ei ole pulaa. Taloudellisesti hyödynnettäviä trooppisien puulajien metsiä on edelleen jäljellä useilla alueilla. Maan satamat ovat nykyaikaisia ja yhteydessä rautatieverkkoon. Meressä on runsaasti kalaa, ja rannikon saaret soveltuvat hyvin turismiin.[65]
Mosambikin bruttokansantuote jakautui vuonna 2013 seuraavasti:  palvelut 46%, teollisuus 25% ja maatalous 29%.[1] Tärkeimmät teollisuuden alat ovat elintarvike-, juoma-, tupakka-, tekstiili-, ruokaöljy-, saippua- ja muu kulutustavarateollisuus. Mosambikin talous on riippuvainen ulkomaisista investoinneista.[65]
Mosambikin valuutta on metical, joka korvasi escudon vuonna 1980. Metical jakautuu sataan centavoon.[66]
Taloushistoria
Siirtomaa-aikana Mosambik oli Afrikan neljänneksi teollistunein maa. Itsenäistymisen jälkeen maan teollisuus kuitenkin pysähtyi lähes täysin ensimmäisen kymmenen vuoden aikana, koska lähes kaikki valkoiset lähtivät maasta ja Frelimon talouspolitiikan suunnasta ei ollut varmuutta. Monet yrittäjät jättivät yrityksensä ja tuhosivat koneet lähtiessään. Valkoisen väestön lähtiessä maa menetti koulutetun työvoiman, pääoman ja yritysten johdon. Tilanne pysyi tällaisena aina 1980-luvun lopulle, kunnes 1990-luvulla Frelimo aloitti taloudelliset uudistukset ja yksityistämisen. Yksityiset sijoittajat ostivat valtiolta satoja yrityksiä 1990-luvulla. Osa investoinneista kuitenkin epäonnistui aikaisempien virheiden takia.[65]
Sisällissodan aikana maan talous oli vaikeuksissa työvoimapulan ja Frelimon jäykän suunnitelmatalouden vuoksi. Sisällissodan päättymisen jälkeen maataloustuotanto kääntyi nousuun. Frelimo siirtyi markkinatalouden suuntaan ja yksityisti tuotantolaitoksia useilla tärkeillä teollisuuden aloilla. Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF) ja Maailmanpankki vapauttivat Mosambikin kahdesta kolmasosasta maan valtionvelasta vuonna 1999. Tämä enteili hyvää talouden kasvulle, mutta vuoden 2000 tulvissa tuhoutui yli 100000 hehtaarin sato, yli 40000 kotieläintä kuoli ja infrastruktuuri kärsi pahoin.[65]
Maan kaivannaisvarat tunnettiin huonosti siirtomaa-ajalla. Onkin arvioitu, että Mosambikissa suoritettiin enemmän geologisia tutkimuksia vuosien 1977–1983 välillä kuin ajanjaksoa edeltäneiden sadan vuoden aikana. Tutkimuksissa löydettiin rikkaat kivihiili-, suola-, rautamalmi- ja fosfaattiesiintymät. Lisäksi löydettiin kultaa, tantaalia, kromia, kuparia, bauksiittia, nikkeliä ja muita kaivannaisia. Vuonna 1999 Gazan alueelta löydettiin maailman suurin titaaniesiintymä. Lisäksi Mosambikista on löydetty maakaasua. Näitä luonnonvaroja ei kuitenkaan voida hyödyntää ilman mittavia ulkomaalaisia investointeja.[65]
Teten provinssista on löydetty malmeja ja teollisuusmineraaleja kuten kivihiiltä, kultaa, rautaa ja fluoriittia. Cabo Delgadossa taas tuotetaan marmoria.[67]
Sisällissodan päätyttyä vuonna 1992 Mosambik oli yksi maailman köyhimmistä maista. Vuoden 1997 jälkeen Mosambikin talous lähti kasvuun.[1] Vuonna 2015 Mosambikin bruttokansantuote oli maan tilastokeskuksen mukaan 601 Yhdysvaltain dollaria henkeä kohden.[68] Vielä 1980-luvun puolivälissä se oli ollut 120 dollaria.[46] IMF tarkkailee maan taloutta, joka on ollut hyvässä kasvussa; myös inflaatio on laskenut.[64] Vuosina 2003-2013 talous kasvoi 6-8% vuodessa, mikä on Afrikan nopeimpia talouskasvulukuja.[1]
Maailmanpankin rahoituksella perustettu Mozalin alumiinisulattamo valmistui vuonna 2000, ja sitä laajennettiin 2003. Tämä yksittäinen projekti tuotti alkuvuosinaan 3 % kansantuotteesta ja 5-10 % talouskasvusta. Se toi myös tärkeää ulkomaanvaluuttaa.[1][69] Toisaalta Mosambik on syyttänyt Maailmanpankkia cashew-pähkinöiden tuotannon romahduksesta: kun maa lopetti maataloustuet, se hävisi kilpailussa tukiaisia jatkaville länsimaille.[70]
Ulkomaankauppa
Maan bruttokansantuotteesta poikkeuksellisen suuri osa koostuu viennistä, joka on kapea-alaista. Valtio pyrkii tuilla monipuolistamaan vientiä.[64] Vuonna 2008 Mozalin alumiinisulatossa tuotettu alumiini oli maan selvästi suurin vientituote. Mozal tuotti Mosambikin ulkomaanviennistä peräti 54,7 prosenttia. Mozalin tuotteiden yhteisarvo vientiin oli 1,48 miljardia dollaria 2008. Toiseksi suurin vientituote oli Cahora Bassan vesivoimalassa tuotettu sähkö, jota vietiin ulkomaille 221,2 miljoonan dollarin arvosta. Seuraavaksi suurimmat vientituotteet olivat maakaasu (152 miljoonaa), tupakka (132,1 miljoonaa), sokeri (71,4 miljoonaa).[71]
Vuonna 2015 Mosambikin vienti tuotti 3,413 miljardia dollaria, kun tuontiin käytettiin 8,334 miljardia. Ulkomaankauppa oli siis melkein viisi miljardia alijäämäistä. Viennistä peräti 28,5 prosenttia suuntautui Alankomaihin. Seuraavaksi suurimmat vientikohteet olivat Etelä-Afrikan tasavalta, Intia, Singapore ja Britannia. Tuonnista puolestaan 28,8 prosenttia tuli Etelä-Afrikasta. Seuraavaksi suurimmat tuontikumppanit olivat Kiina, Bahrain, Alankomaat ja Portugali.[72]
Maatalous

Suuri osa maan väestöstä elää maaseudulla ja lähinnä omavaraisviljelystä.[1] Miinanraivaus on ollut tarpeen, jotta maataloustuotanto on saatu uudelleen käyntiin.[73][74]
Tuotantomäärältään suurin maataloustuote on maniokki ja viljelysalaltaan suurin on maissi. Muita keskeisiä maataloustuotteita ovat sokeriruoko, puuvilla, maapähkinä, durra, tupakki, cashew-pähkinä, riisi ja sitrushedelmät.[75] Maan vilja-aitaksi kutsutaan Gazan maakuntaa, ja erityisesti riisin viljely keskittyy Limpopon laaksoon. Inhambanessa kasvatetaan mandariineja, Manicassa ja Maputossa myös muita hedelmiä ja vihanneksia. Zambeziassa kasvaa paljon kookospalmuja ja teetä.[76]
Arviolta 80% maan väestöstä turvautuu kotitarveviljelyyn ja -kalastukseen. Mosambik ei kuitenkaan ole ruuantuotannon suhteen omavarainen.[65] Tsetsekärpänen estää monilla alueilla lihakarjankasvatuksen, koska se levittää unitautia.[16]
Turismi

Ennen sisällissotaa Mosambik oli yksi eteläisen Afrikan suosituimmista turistikohteista. Tuhannet eteläafrikkalaiset ja rhodesialaiset turistit vierailivat Etelä-Mosambikin rannoilla ja eteläisen rannikon saarilla. Gorongosan kansallispuisto oli yksi alueen tärkeimmistä turistikohteista. Turismi kuitenkin loppui itsenäistymisen ja sisällissodan puhkeamisen vuoksi. Vuonna 1972 maassa vieraili 292000 matkustajaa, mutta vuonna 1981 vierailijoita oli vain 1000. Mosambikin rauhoituttua turismi oli maan nopeimmin kasvava teollisuuden ala 1990-luvun lopulla. Maahan nimitettiin turismiministeri vuoden 1999 vaalien jälkeen.[65]
Liikenne

Mosambikin tieverkko on 30983 kilometriä pitkä. Pääteiden pituus on 6395 kilometriä, ja päällystettyjä teitä on 7265 kilometrin verran.[77] Sisämaakaupungeista rannikkokaupunkeihin vievät tiet ovat huonossa kunnossa, ja matka kestää usein kauan. Maassa toimii useita yksityisiä linja-autoyhtiöitä, jotka liikennöivät päivittäin. Mosambikilaisten keskuudessa suosittu liikennemuoto on niin sanottu chapa, kuorma-auto, johon on asennettu matkustajia varten penkit.[78]
Mosambikissa on rautateitä yhteensä lähes 4800 kilometriä.[1] Ne rakennettiin siirtomaa-aikana tuomaan tarvikkeita sisämaasta Intian valtameren satamakaupunkeihin. Rautatiet kärsivät pahoin sisällissodan aikana, eikä maan eri osien välillä ole toimivaa yhteyttä. Myös tulvat ovat aiheuttaneet pitkiä katkoja rautatieliikenteessä. Pohjoisin osa rataverkostoa yhdistää Nacalan satamakaupungin Malawiin, jolla ei ole omia satamia.[79] Vanhin rataosa on maan keskiosissa, ja se palvelee Beiran satamaa. Siihen kuuluu 600-kilometrinen Senan rata ja 300-kilometrinen Machipanda-rata.[80] Eteläisin osa yhdistyy Swazimaan ja Zimbabwen rautateihin, ja sen satamapaikkoja ovat Maputo ja Matola.[81] Maputon satama on Kaakkois-Afrikan vilkkain, ja sen kautta Mosambikin naapurimaat vievät tavaroita ja raakamateriaalia ulkomaille.[78]
Mosambikissa on 21 lentokenttää, joiden kiitotie on päällystetty.[1]  Kentistä kahdeksan on varustettu mittarilentolähestymisten (IFR) vaatimin laittein. Viidellä toimii tulli, joten ne soveltuvat siltä osin kansainväliseen liikenteeseen: Beira, Maputo, Nampula, Pemba ja Vilankulu.[82]
Väestö

Etnisesti Mosambikin väestö koostuu lukuisista afrikkalaisista kansoista. Muita kuin afrikkalaisia on vain prosentin verran. Afrikkalaiset edustavat noin 200 eri etnistä ryhmää. Etninen hajanaisuus on peräisin kolmesta suuresta muuttoliikkeestä. Ensin vuoden 1000 paikkeilla bantuekspansio toi kymmeniä banturyhmiä maahan lännestä ja pohjoisesta. Toiseksi 1800-luvun alkupuolella mfecaneliikkeen aikana maahan muutti etelästä ihmisiä, jotka pakenivat nykyisen Etelä-Afrikan alueelta zulujen valtakunnan väkivaltaista laajenemista. Kolmas, hajanainen muuttoliike on tuonut rannikolle viimeisten 500 vuoden aikana arabeja, persialaisia, intialaisia ja portugalilaisia.[83]
Makuat ja lomwet ovat tärkeimmät ryhmät pohjoisessa. Senat ja ndaut ovat enemmistönä Sambesin laaksossa, ja maan eteläosissa asuu pääosin tsonga- ja shangaan-kansaa. Šonat ovat enemmistönä Sofalan ja Manican maakunnissa.[84]
Maassa asuva kirjailija Henning Mankell on kuvaillut kansojen eroja siten, että pohjoisessa kulttuuri muistuttaa Malawin kulttuuria ja naisen asema on tärkeä. Keskiosassa shona-kieliryhmän kansoilla on patriarkaalinen, mutta ei kovin sotaisa kulttuuri, kun taas maan eteläisimmässä osassa kaakkoinen bantukulttuuri on selvimmin maskuliininen soturikulttuuri.[85]

Perustuslain mukaan Mosambikissa on uskonnonvapaus. Vuoden 2007 väestönlaskennassa katolisia oli 28, protestantteja 27, muslimeita 18 prosenttia. Muita uskontoja ilmoitti harjoittavansa noin 9 prosenttia väestöstä ja täysin uskonnottomiksi laskettiin 18 prosenttia. Uskonnolliset johtajat arvioivat, että suuri osa uskonnottomiksi lasketuista harjoittaa perinteisiä animistisia uskontoja, joille ei ollut omaa vaihtoehtoa väestönlaskentalomakkeessa. Myös kristittyjen ja muslimien uskonnonharjoittamiseen on sulautunut paikallisia perinteitä ja rituaaleja.[86]
Katolinen kirkko Mosambikissa jakautuu kahteentoista hiippakuntaan, joista arkkihiippakuntia ovat Beira, Maputo ja Nampula.[87]
Kansanterveys

HIV/AIDS on maassa vakava kansanterveysongelma, n. 11 prosenttia aikuisväestöstä arvioidaan olevan HIV-positiivisia.[1] Sen seurauksena tuberkuloosi on myös yleistymässä.  Lääkityksen epäsäännöllisyyden takia tuberkuloosista on kehittynyt myös kantoja, jotka eivät reagoi lääkkeisiin.[88]
Muita tarttuvia tauteja ovat kolera ja muut bakteerien ja alkueläimien aiheuttamat vatsainfektiot, A-hepatiitti, lavantauti, malaria, rutto, skistosomiaasi ja vesikauhu eli rabies.[1] Koleraa on esiintynyt maassa säännöllisesti vuodesta 1973 alkaen. Kevään 2009 sadekaudella koettiin erityisen paha epidemia, jossa kuoli ainakin 157 ja sairastui 12000 henkeä.[89]
Yleisimmät syöpätaudit Mosambikissa ovat Kaposin sarkooma, kohdunkaulan syöpä, lymfooma, silmäsyöpä ja rintasyöpä.[90] Myös maksasyöpä on Mosambikissa huomattavan yleistä. Arvioitu päivittäinen aflatoksiinin saanti on myös huomattavan korkea; mistään maasta ei ole raportoitu korkeampaa (1974).[91] Aflaktosiinin ja maksasyövän välinen yhteys on havaittu useissa tutkimuksissa.[92] Mosambikissa sairaus on kuutisentoista kertaa yleisempi kuin Yhdysvalloissa.[93]
Myös maamiinat ovat olleet merkittävä vaaratekijä. Toistuvat tulvat ovat siirtäneet miinoja, mikä aiheuttaa uusia riskejä. Vuonna 1995 arvioitiin miinojen aiheuttavan 50-60 onnettomuutta joka kuukausi. Vuonna 2000 arvioitiin maassa olevan 9000-12000 henkeä, joilta puuttuu ainakin yksi raaja.[73][74][94] Maan pohjoisosista miinat on raivattu, keski-  ja eteläosissa työ jatkuu.[95]
Kielet
Useimmat asukkaat puhuvat äidinkielenään paikallisia kieliä. Kaikkiaan maassa lasketaan puhuttavan 18 bantukieltä ja useita murteita.[96] Jos kielet jaetaan neljään pääryhmään, makhuwan eli makuan ja sen murteiden puhujia on noin 40 %, tsongan puhujia lähes 20 %, kun taas njandžaa ja šonaa puhuu kumpaakin noin kymmenen prosenttia väestöstä.[97] Virallinen kieli on portugali, jota puhuu äidinkielenään 8,8 % ja toisena kielenään 27% väestöstä.[1] Arabit, kiinalaiset ja intialaiset puhuvat omia kieliään ja käyttävät portugalia vasta toisena kielenään. Koulutetuimmat mosambikilaiset puhuvat myös englantia, jota opetetaan koulussa toisena tai kolmantena kielenä ja käytetään yritysmaailmassa. Yliopistossa englanti ja portugali ovat pakollisia oppiaineita, ranska valinnainen tietyillä linjoilla.[98]
Koulutus

Mosambikin tilastokeskuksen mukaan 44,9 prosenttia mosambikalaista osaa lukea.[99] Sukupuolten väliset erot lukutaidossa ovat suuret: vuonna 2009 miehistä 67 prosenttia mutta naisista vain 46 prosenttia osaa lukea.[100] Vuonna 2011 arvioitiin koulunsa aloittaneiden poikien jatkavan opintojaan keskimäärin 10 vuotta, tyttöjen 9 vuotta.[1]
Koska siirtomaakaudella koulutukseen ei kiinnitetty huomiota, maan itsenäistymisen jälkeen yli 90 % väestöstä oli lukutaidottomia. Opetussektorin valtavissa haasteissa on 1990- ja 2000-luvun aikana tehty suuria edistysaskeleita. Vuosina 1997–2003 peruskoulun aloitti jo yli puolet kouluikäisistä lapsista. Nykyisin jopa 70 prosenttia lapsista aloittaa koulunkäynnin.[54]
Koulutus on ollut pääsääntöisesti portugalinkielistä, mutta vuodesta 2004 alkaen on kielellisesti yhtenäisillä alueilla lisätty äidinkielen opintoja peruskoulun kahdelle alimmalle luokalle. Peruskoulutus, ensimmäiset seitsemän vuotta, on ilmaista ja pakollista. Monet koulut ovat niin täynnä, että opetusta annetaan kahdessa tai jopa kolmessa vuorossa.[96]
Eduardo Mondlane -yliopisto Maputossa on maan vanhin yliopisto. Se avattiin vuonna 1969.[101] Sen lisäksi merkittäviä yliopistoja ovat Universidade Pedagogica ja katolinen yliopisto (Universidade Catolica de Mocambique). Universidade Pedagogican pääpaikka on Maputossa, mutta se järjestää opetusta myös yhdeksässä muussa kaupungissa. Siinä on kuusi tiedekuntaa.[102] Katolinen yliopisto pitää päämajaansa Beirassa mutta toimii myös kuudella muulla paikkakunnalla.[103]
Kulttuuri ja media

Arkkitehtuuri

Perinteisimmät rakennukset tehdään paikallisista aineista: savesta, puusta ja ruohosta. Saviseinäiset talot ovat useimmiten pyöreitä, joskus nelikulmaisia, ja niissä on yhdestä kolmeen huonetta. Oksista ja puunrungoista tehdyt kattotuolit kannattelevat ruokokattoa, jonka leveät räystäät luovat varjoisan ulkoterassin talon joka puolelle. Räystäät myös suojaavat käsittelemättömiä seiniä. Seiniä saatetaan koristella luonnonväreillä maalatuilla kuvioilla.[104] Kaupungeissa eurooppalaisvaikutteiset rakennukset muodostavat ”sementtikaupungin” () kun taas afrikkalaismallisten talojen kaupunginosaa kutsutaan ruokokattokaupungiksi. .[105] Monet siirtomaa-aikana tehdyt rakennukset ovat tuhoutuneet sotien aikana, mutta paikoin, etenkin Pembassa ja Mosambikinsaarella on säilynyt jäänteitä lähes 400 vuotta vanhasta arkkitehtuurista.[106][107]
Kulttuuripolitiikka ja perinteiset taidemuodot

Frelimon kulttuuripolitiikka suosi kirjallisuuden sijasta tanssia, musiikkia, laulua ja kuvataidetta, sillä niitä pidettiin selvemmin perinteisinä taidemuotoina.[108] Maputoon perustettiin pian vuonna 1975 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen taidekeskus Centro de Estudos Culturais in Maputo, jossa kehittyi omaleimaista modernia kuvataidetta.[109] Samoihin aikoihin hallitus perusti myös Kansallisen elokuvainstituutin (INC), jota ei kuitenkaan enää ole.[110] Yksi ensimmäisistä itsenäistymisen jälkeen perustetuista kulttuurilaitoksista on Kansallinen tanssiryhmä CNCD (). Siinä on noin 50 jäsentä. Ryhmä esiintyy vuodessa yli 300 kertaa sekä eri maakunnissa että ulkomaankiertueilla. Se yhdistää modernia tanssia eri etnisten ryhmien perinteisiin kansantansseihin.[111] CNCD aloitti harrastajaryhmänä mutta koostuu nykyisin ammattilaisesiintyjistä.[112]
Mosambik tunnetaan perinteisistä puu- ja norsunluuveistoksistaan. Maan tunnetuin kuvanveistäjä on Alberto Chissano. Erityisesti Cabo Delgadon alueella elävän makonde-heimon perinteisiin kuuluvat symboliset, taidokkaat puuveistokset. Tunnetuin nuorista makondeveistäjistä on Nkatunge. Maalaustaiteilijoista maineikkain on Malangatana. Muita tunnettuja taiteilijoita ovat Euroopassakin näyttelyitä pitäneet Bertina Lopes ja Roberto Chichorro.[113][114][115]
Mosambikilainen musiikki on usein portugalilaisvaikutteista. Yleisin nykymusiikin tyylilaji on marrabenta. Suosittuja yhtyeitä ovat muun muassa Ghorwane,[116] Mabulu, Eyuphuro, ja Kapa Dêch.
Ruotsalainen kirjailija Henning Mankell on viettänyt vuodesta 1986 alkaen puolet ajastaan Mosambikissa, missä hän on Teatro Avenida -nimisen teatterin taiteellinen johtaja.[117]
Kirjallisuus
Mosambikin kirjallisuus keskittyi siirtomaa-aikana käsittelemään kansallismielisiä aiheita. Tämän vaiheen merkittävimmät kirjailijat olivat Rui de Noronha ja Noémia de Sousa. José Craveirinha alkoi käsitellä 1940-luvulla runoissaan mosambikilaisten yhteiskunnallista todellisuutta ja yllytti kapinointiin. Häntä pidetään nykyään Mosambikin tärkeimpänä runoilijana.[113] José Craveirinha sai Camões-palkinnon vuonna 1991.[118]
Itsenäisyystaistelun aikana Frelimon sissit kirjoittivat taistelustaan runoja. Yksi parhaista tämän vaiheen runoilijoista oli Marcelino dos Santos. Itsenäisyystaistelua seurasi sisällissota, jonka aikana uusina kirjailijoina nousivat esiin Mia Couto, Ungulani Ba Ka Khosa, Heliodoro Babtista ja Eduardo White. Couto on edelleen tärkeä toimija Mosambikin kirjallisuuspiireissä ja hyvin tunnettu portugalinkielisissä maissa. Mia Couton romaaneja on käännetty useille kielille, myös suomeksi. Nykyisistä kirjailijoista merkittäviä ovat myös Lília Momplé ja Paulina Chiziane, jonka Balada de Amor ao Vento oli ensimmäinen julkaistu mosambikilaisen naisen kirjoittama romaani. Muita kirjailijoita ovat João dos Santos Albasini, Heliodoro dos Santos Baptista, Rui Knopfli, Luís Bernardo Honwana ja Noémia de Sousa.[113][118]
Useimmat mosambikilaiset kirjailijat ja runoilijat kirjoittavat portugaliksi. Maassa julkaistaan vuosittain vain noin 20 kirjaa, ja painokset ovat useimmiten vain muutamia satoja.[108]
Ruoka ja alkoholikulttuuri

Perinteinen mosambikilainen ruoka koostuu paksusta viljapuurosta, joka muistuttaa rakenteeltaan perunasosetta. Siihen voidaan käyttää jauhettua riisiä, maissia tai maniokkia. Lisukkeena on kastiketta, johon käytetään vihanneksia, papuja tai pähkinöitä ja joskus kanaa. Myös hirssiä ja bataattia kasvatetaan kotitarpeiksi.[119][120] Rannikolla käytetään luonnollisesti myös kalaa ja äyriäisiä. Portugalilaisten vaikutus näkyy viinin, myös portviinin, käytössä ruoanlaitossa.[121]
Mosambikissa juodaan alle kaksi litraa puhdasta alkoholia henkeä kohti vuodessa. Noin 23 % vuosittaisista auto-onnettomuuksista johtuu rattijuopumuksesta.[122]
Media
Vähäisen lukutaidon takia televisio ja radio ovat tärkeimmät joukkotiedotusvälineet. Maassa ilmestyy kuitenkin kaksi päivittäistä sanomalehteä, valtion osittain omistama Notícias ja yksityinen Diario de Mocambique. Valtiollinen radiokanava Antena Nacional on useimpien mosambikilaisten pääasiallinen tiedonsaantikanava. Kaupungeissa katsotaan televisiota: valtiollinen TVM ja yksityinen STM ovat tärkeimmät omat kanavat, ja myös portugalilainen RTP Africa ja brasilialaisten omistama TV Miramar saavat paljon katsojia.[123]
Urheilu

Mosambikin ainoa olympiamitalisti on yleisurheilija Maria Mutola. Hän saavutti 800 metrin juoksussa pronssia Atlantassa 1996 ja kultaa Sydneyssä 2000.[124] Mosambik on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin vuodesta 1980.[125]
Mosambikin suosituimmat urheilulajit ovat jalkapallo, koripallo ja kriketti, joita monet mosambikilaiset harrastavat. Mosambikin kuuluisin koripalloilija on naisten NBA:ssakin pelannut Clarisse Machanguana.[126]
Jalkapallon ylin sarjataso Mosambikissa on Moçambola.[127] Mosambikin jalkapallomaajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen.[128] Afrikan-mestaruuskilpailussa se on päässyt lopputurnaukseen neljästi ja karsiutunut aina alkulohkoissa.[129][130][131][132] Portugalin maajoukkueessa pelannut mosambikilaissyntyinen Eusébio oli vuoden 1966 jalkapallon MM-kilpailujen paras maalintekijä.[133]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| title = Anuário Estatístico 2015 – Moçambique| publisher = Instituto Nacional de Estatística| year = 2016| language = (in Portuguese)Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 22.10.2016}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Briggs, Philip| title = Mozambique, 4th: The Bradt Travel Guide| publisher = Bradt Travel Guides| year = 2007| id = ISBN 9781841621777| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google Books]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kiljunen, Kimmo| title = Valtiot ja liput| publisher = Otava| year = 2004| id = ISBN 951-1-18177-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = King, David C.| title = Mozambique| publisher = Marshall Cavendish| year = 2007| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google Books]| accessdate = 29.11. 2009}}
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = Streissguth, Thomas| title = Mozambique in Pictures| publisher = Twenty-First Century Books| year = 2009| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google Books]| accessdate = 9.12. 2009}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (in Portuguese)
 (in Portuguese)
CS1 maint: unrecognized language (link)

Luokka:Itä-Afrikka
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:43 Afrikka


Avokado (Persea americana) tarkoittaa sekä Keski-Amerikasta kotoisin olevaa puuta että sen päärynänmuotoista hedelmää.
Ulkonäkö
Avokadopuu kasvaa noin 20 metriä korkeaksi ja sen ikivihreät lehdet ovat 12–25 cm pitkiä. Puun varsin huomaamattomat kukat ovat kellanvihreitä ja halkaisijaltaan 5–10 mm. Hedelmä on 7–20 cm pitkä ja painaa 100–1000 grammaa. Siinä on 3–5 cm kokoinen siemen. Maailman suurimman, 2,19 kg painaneen avokadon kasvatti venezuelalainen Gabriel Ramirez Nahim vuonna 2009.[1]
Levinneisyys
Avokado on kotoisin Keski-Amerikasta, mutta sitä viljellään nykyisin ympäri maailman paikoissa, joissa se ilmaston ja lämpötilan puolesta on mahdollista.
Elinympäristö
Kasvupaikan tulee olla melko tyyni ja kuohkeamultainen. Puu ei kestä pakkasia, joten sitä voidaan kasvattaa vain subtrooppisella ja trooppisella vyöhykkeellä.
Viljely

Avokado ei kypsy puussa, vaan vasta pudottuaan maahan.[3] Tavallisesti se poimitaan puusta, kun se vastaa kooltaan kypsää hedelmää. Poiminnan jälkeen se kypsyy muutamassa päivässä, ja esimerkiksi banaanien kanssa säilöttäessä vielä nopeammin eteenikaasun vaikutuksen vuoksi. Hedelmää ei tarvitse poimia heti, vaan sen voi jättää puuhun kunnes poiminnalle on tarvetta. Hedelmää voidaan pitää puussa 4–6 kuukautta kehittymisen jälkeen, mutta jos sitä ei poimita ajoissa, se putoaa maahan.
Avokadopuu tuottaa keskimäärin 120 hedelmää vuodessa. Kaupallisissa hedelmätarhoissa hedelmiä tuotetaan tavallisesti noin 7 tonnia hehtaarilta, mutta jotkin tarhat pystyvät jopa 20 tonnin hehtaarituottoon. Avokadon viljelyssä ongelmana on, että usein se tuottaa vuoron perään hyviä ja huonoja satoja. Tämä johtuu siitä, että jos puu ei esimerkiksi kylmyyden vuoksi menesty jonakin vuonna, seuraavana se on sitäkin tuottoisampi.
Avokado voidaan idättää siemenestä helposti myös huonekasviksi.
Käyttö

Avokado sisältää enemmän rasvaa kuin useimmat muut hedelmät. Suurin osa rasvasta on kertatyydyttymätöntä. Kokonainen keskikokoinen avokado sisältää noin neljänneksen päivittäisestä tyydyttyneen rasvan saantisuosituksesta.[4] Avokadoissa on 60 prosenttia enemmän kaliumia kuin banaaneissa. Niissä on myös paljon B- E- ja K-vitamiinia. Avokadon painosta noin kaksi kolmasosaa on vettä.
Sadassa grammassa avokadoa on 219 kcal energiaa.[5]
Avokadon hedelmäliha on väriltään kellanvihreästä kullankeltaiseen. Se hapettuu ja muuttuu ruskeaksi nopeasti joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa. Tätä voidaan ehkäistä sitruuna- tai limettimehulla. Niiden sisältämä C-vitamiini toimii hapettumista estävänä antioksidanttina. Toinen keino on pitää avokadoja lämpimässä (n. 40 °C) vedessä muutaman tunnin ajan ennen kuorimista. Tämä sulkee hapettumista aiheuttavat entsyymit vaikuttamatta makuun tai rakenteeseen. Avokadosta syödään vain hedelmäliha, ei kuoria eikä siementä.

Avokado on erityisen suosittu kasvisruokavaliossa, jossa voileivissä ja salaateissa.[5] Se ei ole makea, vaan rasvainen ja aromikas. Rakenteeltaan hedelmä on lähes kermainen. Avokado on guacamolen perusraaka-aine, ja lisäksi sitä käytetään sushin täytteenä, kanan lisukkeena ja levitteenä. Brasiliassa ja Vietnamissa avokadoa käytetään pirtelöissä ja joskus jäätelöissäkin. Filippiineillä valmistetaan jälkiruokajuomaa sokerista, maidosta ja soseutetusta avokadosta. Keski-Amerikassa hedelmiä tarjoillaan riisin kera.
Kuumennettaessa avokadoon kehittyy maun pilaavia yhdisteitä.[5]
Avokadoa ei tulisi antaa syötäväksi eläimille, sillä se sisältää persiiniä, joka on vaarallista tai jopa tappavaa monille eläimille. Se voi aiheuttaa esimerkiksi oksentelua, ripulia tai sydänvikoja.[6] Ihmisille se ei ole tavallisesti vaarallista.
Nimet
Avokadon nimi tulee nahuatlin sanasta ahuacatl, joka tarkoittaa kivestä. Joissakin Etelä-Amerikan maissa avokadoa kutsutaan sen ketšuankielisellä nimellä palta. Muissa espanjankielisissä valtioissa käytetään nimitystä aguacate.
Hedelmäavokadoa kutsutaan myös alligaattoripäärynäksi.[7]
Historia
Avokadoja lienee syöty Etelä-Meksikossa jo 8000 vuotta sitten ja viljelty 7000 vuotta sitten.[5] Ensimmäiset tiedot avokadosta Euroopassa ovat peräisin vuodelta 1519. 1700-luvulla eurooppalaiset merimiehet käyttivät avokadoa levitteenä keksien päällä. Kasvia tavattiin Indonesiassa ensimmäisen kerran vuonna 1750, Brasiliassa vuonna 1809, Palestiinassa 1908 ja Australiassa sekä Etelä-Afrikassa 1800-luvun loppupuolella.[8]
Carl Schmidt kehitti vuonna 1911 Fuerte-lajikkeen, johon Kalifornian viljely perustui monta vuotta.[8] Vuonna 1935 postinkantaja Rudolph Hass patentoi Hass-lajikkeen, joka on ainoa avokadolajike, jota voidaan viljellä ympäri vuoden.[3] Hän oli ostanut A. R. Rideoutilta avokadopuun siemeniä, jotka istutti pihalleen. Lajike kehittyi ilmeisesti sattumalta. Jokainen nykyinen Hass-puu polveutuu Rudolphin kasvattamasta yksilöstä, joka kuoli vuonna 2002.[3] Hass-avokadojen kuori on tumma ja hiukan ryppyinen, ja hedelmäliha hyvin kermainen. Nykyisin se on suosituin ja kasvatetuin avokadolajike.[8]
Lähteet

Aiheesta muualla
Citation error, replace with{{cite book| author = Lipponen & Hilpo| title = Kodin kukoistavat kasvit| publisher = WSOY| year = 2001}}

Karala, Maija:  Tiede.fi. 10.7.2013. (Alun perin Tiede-lehdessä 6/2013)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Avokadot
Luokka:Viljeltävät ravintokasvit
Luokka:Huonekasvit
Luokka:Hedelmät
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Wang Mang (kiinaksi: 王莽; pinyin: Wáng Măng) (45 eaa. – 6. lokakuuta 23 jaa.) oli Han-dynastian aikainen virkamies, joka kaappasi vallan Liu-suvulta ja perusti oman Xin-dynastiansa (Xin tarkoittaa "uusi"). Wang Mang hallitsi vuodesta 9 vuoteen 23. Jotkut historioitsijat ovat pitäneet Wang Mangia ainoastaan vallananastajana, kun toiset taas pikemminkin edelläkävijänä.
Wang Mang syntyi arvostettuun perheeseen, mutta hänen isänsä kuoli hänen ollessa nuori. Wang Mang oli ainoastaan pienessä sosiaalisessa asemassa, kunnes tuli markiisiksi vuonna 16 eaa. Hänen isänsä siskopuoli oli vaikutusvaltainen keisarinna Wang Zhengjun (71 eaa. – 13 jaa.), joka oli ollut keisari Yuanin (48–33 eaa.) puoliso ja keisari Chengin (33–7 eaa.) äiti. Vuonna 8 eaa. Wang Mang nimitettiin keisari Chengin sijaishallitsijaksi, mutta Cheng kuoli vuonna 7 eaa. ja hänen seuraajakseen tuli keisari Ai (7–1 eaa.), joka ei ollut yhteydessä keisarinna Wang Zhengjuniin. Tämän vuoksi Wang Mang erosi virastaan.
Keisari Ai kuoli vuonna 1 eaa. ja keisarinna Wang Zhengjun nimitti Wangin Mangin uuden keisarin Pingin (1 eaa. – 6 jaa.) sijaishallitsijaksi. Wang Mang nimitti tyttärensä Pingin keisarinnaksi. Kun keisari Ping kuoli lapsena vuonna 6, Wang Mang valitsi uudeksi keisariksi alaikäisen vallanperijän Ruzin (6–9). Silloin Wang Mang nimitti itsensä virkaatekeväksi keisariksi ja osallistui propagandakampanjaan, jonka avulla hän kannattajineen uskotteli, ettei Han-dynastialla ollut enää Taivaan mandaattia ja että se jouduttaisiin korvaamaan uudella dynastialla. Viimein, tammikuussa 9, hän julisti Xin-dynastian virallisesti alkaneeksi.
Ollessaan sijaishallitsijana Wang Mang oli saanut mainetta kyvykkäänä hallitsijana ja aluksi hänen valtaannousuaan pidettiin hyvänä asiana. Hän pyrki täydentämään rahakirstua perustamalla valtion omistamia laitoksia ja monopoleja. Hänen päätöksensä kansallistaa kulta ja julkaista uusia valuuttoja aiheuttivat vastoinkäymisiä sekä tyytymättömyyttä kauppiaiden keskuudessa. Vuonna 9 hän julisti, että kaikki suureksi kasvaneet säädyt, jotka uhkasivat keisarillista valtaa, tuli hajauttaa ja niiden maat jakaa talonpoikien eli veronmaksajien kesken. Tämä ei sopinut hyvin aristokraattiseen järjestelmään ja se pakotti Wang Mangin kumoamaan tämän määräyksen vuonna 12.
Toinen suuri syy Wang Mangin valtakauden rappeutumiselle oli diplomaattisissa asioissa. Hänestä tuli häikäilemätön ja harha-askelia tekevä, kun hän kävi kauppaa liittolaistensa, etenkin xiongnujen, kanssa. Hän mustamaalasi heidän Chanyunsa (kuningas) ja yritti häiritä heidän omia asioitaan. Tämä johti diplomaattisten suhteiden hajoamiseen ja venytti osapuolten välisiä sotia monien eri heimojen kanssa. Vuosien 2 ja 5 välillä sekä uudestaan vuonna 11 Keltaisenjoen virtaussunta vaihtui pohjoisesta etelään Shangdongin niemestä katsottuna. Se aiheutti nälänhätää, epidemioita ja maastamuuttoa talonpoikien keskuudessa. Talonpojat liittoutuivat yhteen järjestäen yhä vain suurempia kapinoita. Vuoden 23 lokakuussa pääkaupungiin Chang'aniin hyökättiin ja keisarillinen palatsi ryöstettiin tyhjilleen. Wang Mang ja hänen 1 000 hovimiestään taistelivat viimeiseen saakka, mutta lopulta heidät tuhottiin kaikki. Han-dynastia palasi valtaan vuonna 25, kun Liu Xiu eli keisari Guangwu (25–57) nousi valtaan.
Varhainen elämä ja ura
Wang Mang oli Wang Manin (王曼) poika ja keisarinna Wang Zhengjunin nuorempi veli. Hänen vaimonsa oli Qu (渠, perheen nimi tuntematon). Wang Mang syntyi vuonna 45 eaa. Hänen isänsä kuoli Wang Mangin ollessa vielä nuori ennen Keisari Chengin valtaannousua ja hänen äitinsä, keisarinna Wangin, tuloa keisarinnaksi. Toisin kuin suurin osa hänen veljistään Wang Mangilla ei ollut mahdollisuutta tulla markiisiksi. Keisarinna Wang Zhengjun koki perhettään kohtaan sääliä ja ennen kuin hän tuli leskeksi, Qu oli muuttanut keisarilliseen palatsiin elämään heidän kanssaan.
Wang Mangin ollessa hyvin yhteydessä keisarilliseen perheeseen hän ei ollut saanut osakseen läheskään yhtä paljon ylellisyyttä kuin hänen serkkunsa. Toisin kuin hänen leveästi elävät tuttavansa, Wang Mang oli nöyrä ja hänellä oli halua opiskella. Hän ei pukeutunut tyypillisiin aatelisten vaatteisiin, vaan tavalliseen kungfutselaiseen kouluasuun. Häntä kehuttiin siitä, kuinka läheinen hän oli äidilleen ja kuinka paljon hän huolehti kuolleen veljensä Wang Yungin (王永) vaimosta sekä pojasta Wang Guangista (王光). Wang Mang osoitti ystävällisyyttä useille ihmisille ja palveli huolellisesti serkkujaan.
Kun Wang Mangin vaikutusvaltainen serkku Wang Feng (王鳳, armeijan komentaja vuosina 33–22 eaa.) sairastui, Wang Mang huolehti hänestä ympärivuorokautisesti ja huolehti hänen terveydestään sekä henkilökohtaisista asioista. Wang Feng liikuttui asiasta suuresti ja ennen kuolemaansa hän pyysi keisarinna Wangia Zhengjunia sekä keisari Chengiä pitämään hyvää huolta Wang Mangista. Myöhemmin Wang Mang pääsi keisarilliseksi avustajaksi (黃門郎) ja sittemmin hänet ylennettiin yhdeksi keisarillisen vartioston (射聲校尉) komentajista. Vuonna 16 eaa. toinen Wang Mangin serkuista, Chengdun markiisi Wang Shang (王商), ehdotti Wang Mangin ylentämistä markiisiksi. Useat eri virkailijat suostuivat hakemukseen ja keisari Cheng vakuuttui Wang Mangin maineesta. Wang Mang ylennettiin Xindun markiisiksi. Useat eri historioitsijat ovat kuvailleet Wang Mangin tulleen aina vain vaatimattomammaksi sen myötä, mitä korkeampaan virkaan hänet ylennettiin. Hän ei lisännyt vaurauttaan, mutta käytti rahaa tukeakseen koululaisia ja antaakseen lahjoja kollegoilleen, joilta hän sai yhä vain enemmän kunnioitusta. Toinen asia, josta Wang Mang tuli tunnetuksi, oli se, että hänellä oli vain yksi vaimo, Lady Wang (huomaa, että hänellä oli jo valmiiksi sama perhenimi kuin Wang Mangilla). Myöhemmät tapahtumat näyttävät, ettei Wang ollut aivan uskollinen vaimolleen.
Keisari Cheng nimitti Wang Mangin serkut yksi toisensa jälkeen asevoimien komentajiksi (korkein tuomioistuin) ja spekulaatio lisääntyi siitä, kuka voisi olla Wang Genin (王根, komentaja vuosina 12–8 eaa.) seuraaja. Wang Mangia pidettiin yhtenä vaihtoehtona ja toisena taas hänen serkkuaan Chunyu Zhangia (keisarinna Wang Zhengjunin siskonpoika), jolla oli paljon läheisemmät yhteydet keisari Chengiin kuin Wang Mangilla. Chunyu Zhangilla oli myös ystävyyssuhteita keisari Chengin molempien vaimojen kanssa: keisarinna Zhao Feiyan (16–7 eaa.) ja hänen entisen vaimonsa keisarinna Xun (31–18 eaa.). Voittaakseen Chunyu Zhangin oletetun voiton Wang Mang ryhtyi toimimaan. Hän keräsi todisteita siitä, että Chunyu Zhang oli ylimalkainen mies sanoissaan sekä teoissaan ja että hän oli ottanut salaa vastaan lahjuksia vallasta syöstyltä keisarinna Xulta, koska lupautui auttamaan hänet "toiseksi keisarinnaksi". Vuonna 8 eaa. hän kertoi Wang Genille ja keisarinna Wang Zhengjunille todisteista. Kumpikin pettyi suuresti. He ajoivat Chunyu Zhangin (toinen komentajaehdokas) maanpakoon. Ennen lähtöään pääkauoungista hän antoi hevosensa ja luksusrattaansa serkulleen Wang Rongille (王融), hänen serkkunsa Wang Lin (王立) pojalle, jota kohtaan hänellä oli sukuvihaa. Wang Li oli iloinen Chunyu Zhangin kahjasta ja ehdotti tälle lupaa jäädä kaupunkiin. Se kiinnitti keisari Chengin huomion, koska hän tiesi Wang Lin ja Chunyun Zhangin välillä olevasta vihasuhteesta. Hän määräsi Wang Rongin vangittavaksi ja Wang Li kehotti paniikin vallassa poikaansa tekemään itsemurhan. Tämä teko sai keisarin entistä epäluuloisemmaksi. Hän määräsi Chunyu Zhangin pidätettäväksi ja kuulusteltavaksi. Chunyu Zhang tunnusti ottaneensa vastaan lahjuksia ja pettäneensä keisarinna Xuta, jonka jälkeen hänet teloitettiin.
Wang Genin ollessa vaarallisen sairas vuonna 8 eaa. hän jätti eroanomuksensa ja pyysi Wang Mangia hänen seuraajakseen. Talvella 8 eaa. keisari Cheng teki Wang Mangista asevoimien komentajan (大司馬) hänen ollessaan 37 vuotta vanha.
Ensimmäinen virkakausi asevoimien komentajana
Wang Mangin ylennyttyä asemaansa - vallallisesti korkeimpaan hallinnolliseen asemaan - hänestä tuli vielä aiempaa paremmin tunnettu henkilö. Vuonna 7 eaa. Wang Mangin serkku, keisari Cheng, kuoli yllättäen luultavasti aivohalvaukseen (tai lääkkeiden yliannostukseen kuten eräät historioitsijat ovat väittäneet). Keisari Chengin veljenpoika, prinssi Liu Xin (劉欣), nousi keisariksi nimellä Ai. Wang Mang pysyi samassa työssään vaikutusvaltaisena ja hänen tädistään tuli vaikutusvaltainen keisarinna.
Asiat muuttuivat kuitenkin pian. Keisari Ain isoäiti, prinsessa Dingtao Fu, oli määräilevä nainen, joka määräili pojanpoikaansa. Hän halusi kovasti keisarinnan tittelin. Keisarinna Wang Zhengjun määräsi prinsessa Fun ja Keisari Ain äidin, Consort Dingin, tapaamaan hänet joka kymmenes päivä. Prinsessa Fu alkoi kuitenkin pian vierailla pojanpoikansa luona joka päivä ja vaati kahta asiaa tehtäväksi: hänestä pitäisi tulla keisarinna ja hänen sukulaisilleen pitäisi myöntää erilaisia arvoja. Keisarinna Wang Zhengjun antoi prinssi Kangille epätavallisen arvonimen: "Dingtaon keisari Gong" (定陶共皇) ja puoliso Dingille arvon "Dingaton keisarinna Gong" (定陶共皇后). Muutamista Fun tutuista tuli markiiseja. Keisarinna Wang Zhengjun käski myös Wang Mangin erota ja siirtää valtansa Fulle sekä tämän tuttaville. Keisari Ai kinui vastaan ja pyysi Wang Mangia pysymään virassaan.
Pari kuukautta myöhemmin Wang Mang joutui yhteenottoon keisarinna Fun (6–1 eaa.) kanssa. Suurella keisarillisella juhla-aterialla istumapaikoista vastaava virkamies siirsi keisarinna Fun tuolin suurkeisarinna Wang Zhengjunin viereen. Kun Wang Mang näki tämän, hän nuhteli tätä virkamiestä ja määräsi keisarinna Fun istuimen siirrettäväksi muualle. Se raivostutti keisarinna Futa, joka poistui ruokasalista. Wang Mang erosi rauhoittaakseen tämän vihaa ja keisari Ai hyväksyi eron. Tämän tapahtuman jälkeen Wangien perhe alkoi vääjäämättä menettää vaikutusvaltaansa.
Virkaatekevänä keisarina
Koska nuorella keisari Pingillä ei ollut lapsia vaimonsa keisarinna Wangin (4–5) kanssa, ei ollut myöskään vallanperijää. Keisari Pingin isoisällä, keisari Yuanilla, ei ollut elossa olevia mahdollisia vallanperijöitä eli keisari Pingin isoisän, keisari Xuanin (74–49 eaa.), jälkikasvun jäsenet olivat mahdollisia vallanperijöitä. Keisari Xuanilla oli 53 elossa olevaa pojanpoikaa, mutta he olivat kaikki aikuisia. Wang Mang ei pitänyt tästä: hän halusi lapsen, jota hän voisi ohjailla. Hän ilmoitti olevan epäasiallista, että saman sukupolven ihmiset perisivät toisensa vallan (vaikka keisari Ping oli juuri muutama vuosi sitten perinyt keisari Ain vallan). Sitten Wang Mang tutki 23 keisari Xuanin pojanpojanpoikaa, joista jokainen oli pikkulapsi.
Tutkimusprosessin jatkuessa, Etelä-Chang'an:in pormestari esitti oudon kiven, johon oli kirjoitettu punainen teksti: "Wang Mangin, Anhanin herttuan, pitäisi olla keisari." Wang laittoi hänen poliittiset liittolaisensa pakottamaan Suurkeisarinna Wangin julistaa hänet "Virkaatekeväksi keisariksi" (假皇帝), jolla oli täydet keisarinvaltuudet, kunnes Keisari Xuanin pojan-pojan-poika olisi valittu, ja kohotettu valtaan.
Vuoden 6 jaa. keväänä virkaatekevä keisari Wang valitsi 10-vuotiaan lapsen, nimeltään Ying, keisari Pingin seuraajaksi väittäen, että ennustajat kertoivat Yingin olevan paras ehdokas ja kuninkaiden eniten suosima. Hän antoi Yingille lisänimen Ruzi – sama lisänimi, joka Chengin Kuningas Zhoulla oli ollut hänen ollessaan vähemmistössä ja Zoun herttuan sijaishallitsijana – väittääkseen, että tämä oli yhtä luotettava kuin Zhoun herttua. Joka tapauksessa, Keisari Ruzi ei noussut valtaan, mutta hänelle annettiin kruununperillisen arvo.
Virkaatekevänä keisarina Wang Mang uudelleenperusti Zhoun viiden aatelisasteen systeemin: herttua (公, gong), markiisi (侯, hou), kreivi (伯, bo), varakreivi (子, zi), ja paroni (男, nan).
Monet keisarillisen Liu-klaanin jäsenet olivat luonnollisesti epäileväisiä virkaatekevän keisari Wangin aikomuksista. He aloittivat ja/tai auttoivat useissa eri epäonnistuneissa Wanginvastaisissa kapinoissa:
Vuonna 6, Liu Chong (劉崇), Anzhongin markiisi, hyökkäsi Wanchengiin (宛城). Hyökkäys epäonnistui, mutta historioitsijat eivät tarkemmin tiedä mitä hänelle tapahtui, muuta kuin hänen rangaistuksensa: Wang täytti hänen talonsa saastaisella vedellä.
Vuonna 7, Zhai Yi (翟義), Dongin kuvernööri ja Liu Xin (劉信), Yanxiangin markiisi aloittivat suurimman näistä kapinoista -- heidä joukkoihin liittyi lisää kapinallisia alueella, joka sijaitsee länteen Chang'an:ista.
He julistivat Liu Xin:in keisariksi. Wang vastasi tähän lähettämällä viestinviejiä joka puolelle kansakuntaa taatakseen, että hän aikoo palauttaa vallan Keisari Ruzille, kun hän kasvaa tarpeeksi isoksi. Wangin armeija tuhosi Zhai:n ja Liu:n armeijat talvella vuonna 2007, ja Zhai kaapattiin ja teloitettiin Hirtetty, revitty ja paloiteltu-tavalla. Liu pakeni, eikä häntä koskaan enää löydetty sen jälkeen. Myös Zhao ja Huo (kapinallisia) tuhottiin ja teloitettiin.
Zhai:n ja Liu Xin:in kuoltua, Wang tuli vain varmemmaksi siitä, että koko valtakunta oli hänen hallinnassaan, ja päätti viimein kaapata valtaistuimen, ja aloittaa uuden dynastian.
Vuonna 9 Wang Mangin kaapattua vallan, Liu Kuai (劉快)m Xuxiangin markiisi, hyökkäsi hänen veljensä, Liu Ying:in (Jiaodongin entinen prinssi) Fuchongin herttuakuntaan. Hänen joukkonsa tuhottaain ja tapettiin heidän paetessaan taistelusta.
Vuonna 13, Keisari Wang Manhin johtaessa aluetta, Taivaalliset rungot perustettiin vuosilukujen laskemiseen, ja korvaamaan aikaisemman systeemin, joka käytti ainoastaan Maallisia oksia.
Eläköityminen Keisari Ai:n valtakaudella
Wang Mangin eroamisen jälkeen, Keisari Ai pyysi häntä jäämään pääkaupunki Chang'an:aan, ja tapaamaan häntä välillä antaakseen hänelle neuvoja. Kuitenkin 5 eaa., Keisarinna Fu oli onnistunut saamaan arvonimiä, Keisari Ai poisti kohdan "dingtaolainen" hänen arvonimestään, tehden hänestä ainoastaan "Keisari Gong:in". Sitten hän antoi isoäidilleen keisarinnan arvonimen (帝太太后). Wang Mang lähti Xinduun. vuonna 5 eaa. hänen poikansa tapettua palvelijan, Wang Mang käski hänen tehdä itsemurhan. Vuoteen 2 eaa. mennessä olivat sadat virkailijat ja tavalliset ihmiset jättäneet satoja vaatimuksia, joissa pyydettiin Wang Mangia palaamaan pääkaupunkiin. Keisari Ai, joka myös kunnioitti Wang Mangia, kutsui hänet ja hänen serkkunsa Wang Renin (王仁), Wang Genin pojan takaisin pääkaupunkiin avustamaan Suurkeisarinna Wangia.
Joka tapauksessa, Wang Mangilla ei ollut paljoa virallisia työtehtäviä, eikä enää voinut vaikuttaa paljoa politiikkaan.
Henkilökohtaiset tiedot
Isä: Wang Man (王曼), Keisarinna wang Zhengjun varhain kuollut veli
Äiti: Qu (渠).
Vaimot:
Keisarinna Wang: Wang Yu:n, Wang Huo:n, Wang An:n, Wan Lin:n, ja Prinsessa Huanghuangin äiti.
Keisarinna Shi
Wang Yu (王宇)
Wang Huo (王獲)
Wang An (王安)
Wang Lin (王臨)
Wang Xing (王興)
Wang Kuang (王匡)
Princess Huanghuang (Keisarinna Hanin Xiaoping).
Wang Jie (王捷)
Huainengin lapsi, jonka nimeä ei ole tiedossa.
Aiheeseen liittyvää

Luokka:Kiinan keisarit

Miten Wang Mang kaappasi vallan Liu-suvulta?