Dynastia () on yhdysvaltalainen prime time -saippuasarja, joka on saanut ensiesityksensä ABC-kanavalla vuosina 1981–1989. Se kertoo öljyllä rikastuneista Carringtoneista, jotka asuvat ja työskentelevät Denverissä Coloradon osavaltiossa. Yli 200-osaisen sarjan pääosissa nähdään muun muassa John Forsythe, Linda Evans ja Joan Collins. Dynastia oli aikoinaan hyvin suosittu ympäri maailmaa, ja sen menestystä yritettiin hyödyntää spin-off-sarjassa Colbyt (1985–1987). Myöhemmin Dynastian jatkoksi tehtiin vielä minisarja Dynastia – viimeinen luku (1991).
Syksyllä 2017 Yhdysvalloissa alettiin esittää Dynastiaan pohjautuvaa uutta televisiosarjaa.
Tuotanto
Dynastia oli ensimmäisiä televisiosarjoja, joissa kuvattiin todella varakkaita, liiketoimintaa harjoittavia suurperheitä.[1] Sarjan toinen käsikirjoittaja ja tuottaja Esther Shapiro on kertonut saaneensa idean Minä, Claudius -sarjasta, jossa häntä kiehtoivat roomalaisten perheiden väliset ristiriidat.[2] Dynastia sai epäilemättä vaikutteita myös samantyylisestä iltamelodraamasta Dallasista, joka oli tehnyt Yhdysvalloissa katsojaennätyksiä.[3][4]
Sarjan tuotanto tuli huomattavasti Dallasia kalliimmaksi.[5] Dynastiassa korostuivat kauneus, rikkaus ja glamour, ja siitä muodostui eräänlainen 1980-luvun yltäkylläisyyden symboli. Sarjaan tehtiin yli 200 jaksoa, joista jokainen maksoi suomalaisen elokuvan verran (1,2 miljoonaa dollaria). Puvustukseen käytettiin suuria summia, ja muotisuunnittelija Nolan Miller loihti joka jaksoon vähintään kymmenen uutta asua.[3][6] Jopa sarjassa nähdyt timantit olivat aitoja; muovisia tai lasisia jäljitelmiä ei käytetty.[5] Parhaimmillaan pääosien esittäjät John Forsythe ja Joan Collins saivat yhdestä jaksosta palkkioksi satatuhatta dollaria.[7][8]
Dynastiasta tuli kansainvälinen menestys, ja tuotantokaudella 1984–1985 se oli Amerikan katsotuin televisiosarja. Dynastiaa esitettiin noin 70 maassa, ja erityisen suosittu se oli Länsi-Euroopassa. Vuosikymmenen loppupuolella yleisön innostus kuitenkin hiipui. Huonojen katsojalukujen vuoksi televisioyhtiö ABC lopetti ohjelman vuonna 1989 niin äkillisesti, että useat tarinalinjat jäivät kesken.[6][9]
Juoni
Dynastiassa tapahtumien keskipisteenä ovat upporikkaat Carringtonit ja Colbyt, jotka asuvat Denverissä Coloradon osavaltiossa. Sarjan kantavia teemoja on öljymiljonääri Blake Carringtonin (John Forsythe), hänen puolisonsa Krystlen (Linda Evans) ja Blaken ex-vaimon Alexisin (Joan Collins) välinen kolmiodraama.[3] Lojaali Krystle ja juonitteleva Alexis ovat luonteeltaan toistensa vastakohtia. Naisilla on sarjassa aktiivinen rooli, ja tarinassa painottuvat enemmän perhesuhteet kuin liike-elämän kiemurat.[6][10] Aikakauden tyypillisistä televisiosarjoista poiketen Dynastia käsittelee näkyvästi myös homoseksuaalisuutta ja siihen liittyvää homofobiaa.[11][12]

Lähtöasetelma
Dynastian alussa Blake vie vihille entisen sihteerinsä Krystlen. Tämän on vaikea sopeutua uuteen elämäntyyliin, johon kuuluu muun muassa valtava talo, hienoja autoja ja kalliita vaatteita. Kartanon henkilökunta ei tottele häntä, ja Blaken kapinallinen tytär Fallon (Pamela Sue Martin) halveksii avoimesti äitipuoltaan. Myös Blakesta paljastuu pimeä puoli, sillä kerran suutuspäissään hän raiskaa vaimonsa. Krystlestä tulee kuitenkin läheinen ystävä Blaken pojan Stevenin (Al Corley) kanssa. Isän ja pojan välit ovat tulehtuneet, koska Steven ei suostu työskentelemään Carringtonien perheyhtiössä. Blake ei myöskään hyväksy poikansa homoseksuaalisia taipumuksia. Fallonin ja Stevenin äiti ei ole ollut mukana lastensa elämässä pitkään aikaan, sillä Blake on ajanut hänet pois Denveristä.
Steven hankkii töitä Matthew Blaisdelilta (Bo Hopkins), joka on Blaken kilpailija öljyalalla – ja Krystlen entinen rakastaja. Steven tutustuu samalla Matthew’n vaimoon Claudiaan (Pamela Bellwood), joka on kärsinyt mielenterveysongelmista. Blaisdelien avioliitto on kriisissä, ja Stevenin ja Claudian välille kehittyy intiimi suhde. Myöhemmin Stevenin ex-poikaystävä Ted Dinard (Mark Withers) käy tapaamassa häntä Carringtonien kartanossa. Blake raivostuu, kun kuulee Tedin läsnäolosta, ja ryntää erottamaan miehet toisistaan. Nujakassa Ted kaatuu, lyö päänsä ja kuolee. Blake saa syytteen murhasta. Oikeudenkäyntiin saapuu yllättäen todistajaksi Fallonin ja Stevenin äiti Alexis.
Keskeisiä hahmoja

Blake Carrington (John Forsythe 1981–1989)
Carringtonin suvun päämies; Krystlen aviopuoliso ja Alexisin ex-mies;
Fallonin, Stevenin, Adamin, Amandan ja Krystinan isä; Denver Carrington -yhtiön johtaja
Krystle Grant Jennings Carrington (Linda Evans 1981–1989)
Blaken vaimo; Krystinan äiti
Alexis Morell Carrington Colby Dexter Rowan (Joan Collins 1981–1989)
Blaken ex-vaimo; Fallonin, Stevenin, Adamin  ja Amandan äiti; Colbyco-yhtiön johtaja
Fallon Carrington Colby (Pamela Sue Martin 1981–1984; Emma Samms 1985, 1987–1989)
Blaken ja Alexisin tytär; Jeff Colbyn vaimo (ja ex-vaimo); La Mirage -hotellin johtaja
Steven Daniel Carrington (Al Corley 1981–1982; Jack Coleman 1982–1988)
Blaken ja Alexisin homoseksuaalinen poika, jolla on suhteita naistenkin kanssa
Adam Alexander Carrington (Gordon Thomson 1982–1989)
Blaken ja Alexisin esikoispoika, joka on lapsena kidnapattu
Amanda (Bedford) Carrington (Catherine Oxenberg 1984–1986; Karen Cellini 1986–1987)
Blaken ja Alexisin nuorin tytär, jonka olemassaolon Alexis on salannut
Jeffrey ”Jeff” Broderick Colby (John James 1981–1985, 1987–1989)
Fallonin aviomies (ja ex-aviomies); Blaken suosikkivävy
Claudia Blaisdel Carrington (Pamela Bellwood 1981–1986)
Matthew Blaisdelin tunne-elämältään herkkä vaimo; myöhemmin Stevenin vaimo; sen jälkeen Adamin puoliso
Samantha Josephine ”Sammy Jo” Dean Carrington Fallmont (Heather Locklear 1981–1989)
hankaluuksia aiheuttava Krystlen sisarentytär; Stevenin ensimmäinen vaimo
Dominique Deveraux Lloyd (Diahann Carroll 1984–1987)
Blaken sisarpuoli; laulajadiiva ja liikenainen, joka vihaa Alexisia
Farnsworth ”Dex” Dexter (Michael Nader 1983–1989)
Alexisin kolmas aviomies
Krystina Carrington (Jessica Player 1987–1989)
Blaken ja Krystlen tytär

Veriset häät ja muita juonenkäänteitä
Dynastia muistetaan monista uskomattomista juonenkäänteistään. Käsikirjoitukseen sisältyy esimerkiksi lukuisia murhia ja kaapattuja lapsia. Sarjassa nähdään myös ”henkiin heräämisiä”, sillä aika ajoin selviää, että joku kuolleeksi luultu hahmo onkin elossa.[3][6][14]
Kun Alexis palaa Denveriin pitkän poissaolon jälkeen, hän pyrkii kostamaan Blakelle kokemansa vääryydet. Tulilinjalle joutuu myös uusi vaimo Krystle, jolle Alexis aiheuttaa keskenmenon. Krystlen mitta täyttyy, ja kaksikko ajautuu käsirysyyn. Tappelun tuoksinassa tavarat lentelevät ja Alexisin asunto tärveltyy. Naiset kinastelevat Dynastiassa useaan otteeseen ja päätyvät myöhemmin riitelemään muun muassa lummealtaaseen ja mutalammikkoon.[15]
Dynastian viides tuotantokausi päättyy kuninkaallisiin häihin, joissa Amanda Carrington (Catherine Oxenberg) astelee alttarille Moldavian prinssi Michaelin (Michael Praed) kanssa. Vihkiseremonia saa rajun käänteen, kun terroristit hyökkäävät ja muuttavat tilaisuuden verilöylyksi. Luotisateessa lähes koko Carringtonin suku kaatuu lattialle, ja katsojat jätetään arvailemaan, kuinka moni hahmoista säilyy hengissä. Seuraavalla kaudella paljastuu yllättäen, että kukaan sarjan päähenkilöistä ei kuole.[16][17]
Kahdeksannella kaudella tunteita kuohuttaa Fallon (Emma Samms), joka väittää joutuneensa ufon sieppaamaksi. Fallonin ja avaruusaluksen kohtaaminen näytettiin alun perin Dynastian sisarsarjassa Colbyt, mutta lennokasta juonta päätettiin jatkaa Dynastiassa.[18]
Näyttelijät

Pääosien esittäjät

Dynastian tuottaja Aaron Spelling olisi halunnut Blaken rooliin Laurence Olivierin.[5] Toive ei kuitenkaan toteutunut, ja miespääosaan kiinnitettiin ensin George Peppard. Hän ehti esittää öljymagnaattia vain pilottijaksossa, sillä näyttelijä ei tullut toimeen sarjan tuottajien kanssa. Peppard erotettiin ja hänen tilalleen palkattiin John Forsythe. Sarjan aloitusjakso kuvattiin sen jälkeen uudelleen.[20]
Blake oli Dynastian alussa varsin röyhkeä ja epämiellyttävä hahmo. Forsythe alkoikin epäröidä, haluaako sittenkään esittää häntä. Niinpä roolihahmoa pehmennettiin ja sarjaan päätettiin tuoda toinen ikävä ihminen, Blaken katkera ex-puoliso Alexis.[5] Spelling kaavaili rooliin Sophia Lorenia, mutta tämä kieltäytyi osasta. Myös Elizabeth Tayloria pyydettiin sarjaan tuloksetta. Lopulta Spelling päätyi tarjoamaan roolia Joan Collinsille, jonka Hollywood-ura oli jo jäämässä unohduksiin.[5][8][19]

Collins ei ollut aiemmin kuullut Dynastiasta, mutta hyväksyi työtarjouksen siitä huolimatta, että kuvausten alkuun oli vain kaksi viikkoa.[8] Hänet nähdään sarjassa vasta sen toisella tuotantokaudella, joten ensimmäisen kauden viimeisessä jaksossa Alexisia esittää toinen, hunnutettu näyttelijä.[21] Alexis oli alun perin tarkoitettu lyhytaikaiseksi hahmoksi, mutta katsojat hullaantuivat häneen niin, että Collins pysyi mukana sarjan loppuun asti.[8] Kovaotteisesta Alexisista tuli Dynastian uusi keskushahmo ja yleisön suosikki.[3]
Hyväsydämisen Krystlen rooliin soviteltiin aluksi Angie Dickinsonia. Kun hän ei suostunut mukaan, Dynastian ensimmäiseen naispääosaan valittiin Linda Evans.[22] Hänellä on sarjassa kaksoisrooli, sillä viidennellä ja kuudennella tuotantokaudella hän pääsi esittämään myös Krystlen kaksoisolentoa, näyttelijä Rita Lesleyä.[23] Evans poistui Dynastiasta yhdeksännen kauden alussa, jolloin hänen hahmonsa vaipuu koomaan. Näyttelijä palasi kuitenkin Krystlen rooliin vuonna 1991, kun Carringtonien tarinaa jatkettiin minisarjassa Dynastia – viimeinen luku.
Forsythe on ainoa näyttelijä, joka esiintyy Dynastian kaikissa jaksoissa. Myös Evans ja Collins ovat mukana pitkään, mutta sarjassa on lisäksi useita keskeisiä hahmoja, joiden näyttelijä on vuosien saatossa vaihtunut. Carringtonien lapsilla Stevenillä, Fallonilla ja Amandalla on ollut kaikilla kaksi esittäjää. Kun Al Corley jätti sarjan ja Stevenin rooliin palkattiin Jack Coleman, hahmon ulkomuodon muuttuminen jopa selitettiin yleisölle: kolmannella kaudella Steven polttaa kasvonsa öljynporauslautan räjähdyksessä ja tarvitsee siksi plastiikkakirurgiaa.[24] Kun Fallonin esittäjä vaihtui, katsojat tutustutettiin uuteen näyttelijään hienovaraisemmin, käyttämällä apuna sarjassa nähtyä maalausta. Fallonin muotokuva, joka oli aiemmin vastannut Pamela Sue Martinin ulkonäköä, muuttui Emma Sammsin näköiseksi.[25]

Muita näyttelijöitä

Vuoden 1985 aidskohu
Helmikuussa 1985 Dynastiasta esitettiin jakso, jossa Krystle (Linda Evans) ja liikemies Daniel Reece (Rock Hudson) ovat ratsastamassa. Krystle putoaa hevosen selästä maahan, jolloin Reece rientää apuun, kumartuu ihastuksensa ylle ja suutelee tätä. Kun Hudson muutamaa kuukautta myöhemmin paljasti sairastavansa aidsia, kohtauksesta nousi valtava kohu. Hudsonin moraalia arvosteltiin, sillä hän ei ollut kertonut tartunnastaan Evansille, vaikka oli jo tuolloin tiennyt asiasta. Naistähden pelättiin saaneen ”kuoleman suudelman”, ja hädissään Dynastian tuottajat tarjosivat kaikille näyttelijöille mahdollisuuden hiv-testiin.[27][28]
Vaikka lääkärit vakuuttivat, ettei Evans ollut vaarassa, tuntematon ja pahamaineinen tauti ruokki ennakkoluuloja. Hollywoodin valtasi paniikki: monet näyttelijät kieltäytyivät suutelukohtauksista, ja jotkut perustivat jopa yksityisiä veripankkeja, jotta eivät altistuisi aidsille verensiirrossa. Evans säilytti sen sijaan rauhallisuutensa, eikä hän tiettävästi ollut vihainen vastanäyttelijälleen.[27][28] Hudson itse kärsi suudelmasta tunnontuskia ja kuvasi kohtausta yhdeksi elämänsä hirveimmistä kokemuksista.[29]
Elokuvanäyttelijänäkin tunnettu Rock Hudson oli ensimmäinen merkittävä julkisuuden henkilö, joka ilmoitti saaneensa aidsin.[30] Hän menehtyi sairauteensa vielä samana vuonna.[27]
Sisarsarja Colbyt ja vuoden 1991 jatko-osa

Dynastian rinnalle lanseerattiin vuonna 1985 spin-off-sarja Colbyt (engl. Dynasty II: The Colbys, sittemmin The Colbys), jonka tapahtumat sijoittuvat Kaliforniaan Jeff Colbyn sukulaisten luokse. Sarjassa Dynastian Jeff (John James) muuttaa Los Angelesiin ja kohtaa siellä ex-vaimonsa Fallonin (Emma Samms), jonka on luultu kuolleen lento-onnettomuudessa. Muita päähahmoja ovat Colby Enterprises -yhtiön johtaja Jason Colby (Charlton Heston), hänen vaimonsa Sable (Stephanie Beacham), hänen sisarensa Constance (Barbara Stanwyck), hänen poikansa Miles (Maxwell Caulfield) ja Jeffin äiti Francesca (Katharine Ross).
Ennen spin-off-sarjan alkua Colbyjen tarinaa pohjustettiin Dynastiassa.[31] Sarjan viidennellä tuotantokaudella katsojille paljastetaan muun muassa, että Fallon on elossa ja että hän kärsii muistinmenetyksestä. Kuudennen kauden alussa myös useat muut Colbyt-sarjan päähenkilöistä käyvät esittäytymässä Dynastiassa. Colbyjen ja Carringtonien sukutarinat punoutuvat yhteen myöhemminkin, sillä Colbyissa nähdään vierailijoina Dynastian Blake (John Forsythe), Dominique (Diahann Carroll), Adam (Gordon Thomson) ja Steven (Jack Coleman). Colbyja tehtiin kaksi tuotantokautta, joiden jälkeen Fallonin ja Jeffin tarinaa jatkettiin taas Dynastiassa. Myös Sable ja hänen tyttärensä Monica (Tracy Scoggins) ovat mukana Dynastian viimeisellä tuotantokaudella.

Vuonna 1991 Dynastian jatkoksi valmistui vielä minisarja Dynastia – viimeinen luku (engl. Dynasty: The Reunion).
Esitykset Suomessa
Suomessa Dynastiaa alettiin esittää kesäkuussa 1984. Sarja kuului Mainos-TV:n ohjelmistoon, ja sitä näytettiin aluksi perjantai-iltaisin Kymmenen uutisten jälkeen. Välillä sarjaa lähetettiin keskiviikkoisin, mutta sitten se palasi taas perjantaihin. Syksyllä 1990 Dynastia siirtyi pysyvästi Kolmoskanavalle, josta se sai paikan maanantai-illasta. Sarjan päätösjakso esitettiin helmikuussa 1992.[32]
MTV3 toi Dynastian uudelleen televisioon vuonna 2000. Sarjaa lähetettiin viitenä päivänä viikossa (maanantaista perjantaihin) kymmenen kuukauden ajan. Uusinnat aloitettiin kesällä, jolloin niitä näytettiin kanavalla alkuillasta. Syksyllä esitysajaksi vaihtui alkuiltapäivä.[33]
DVD-julkaisut
Dynastian kaikki yhdeksän tuotantokautta on julkaistu DVD-levyillä.[34] Ensimmäinen tuotantokausi tuli markkinoille Yhdysvalloissa ja Kanadassa huhtikuussa 2005 ja Euroopassa huhtikuussa 2008.[35][36] Joulukuussa 2012 Pohjoismaissa julkaistiin DVD-boksi, joka sisältää sarjan kaikki jaksot (yhteensä 58 levyä). Siinä on mukana myös suomenkielinen tekstitys.[34]
Ensimmäisen kauden DVD-julkaisussa on lisämateriaalina muun muassa minidokumentti Family, Furs and Fun: Creating Dynasty.[37]
Dynastian paluu

Toteutumattomia suunnitelmia
Dynastian luojat Richard ja Esther Shapiro ovat ilmaisseet, että he haluaisivat tehdä Dynastiaan pohjautuvan elokuvan. Tammikuussa 2011 antamassaan lausunnossa Richard Shapiro kertoi, että elokuvan juoni sijoittuisi 1960-luvulle eli sarjan tapahtumia edeltävään aikaan. Siinä kuvattaisiin Blaken nousua yhtiön johtoon ja hänen suhdettaan Alexisiin.[38][39]
Alexisin esittäjä Joan Collins on puolestaan todennut useaan otteeseen, että olisi mielellään mukana tekemässä Dynastiaan uusia jaksoja. Syksyllä 2011 hän antoi televisiohaastattelussa ymmärtää, että Shapirot olisivat jo kirjoittaneet sarjalle jatkoa. Vuonna 2012 Collins mainitsi TV Guide -lehdessä keskustelleensa mahdollisesta paluusta myös Dynastia-kollegoidensa Pamela Sue Martinin, Jack Colemanin ja John Jamesin kanssa. ”Olisimme innokkaita tekemään sen”, hän sanoi.[40][41][42]
Esther Shapiron mukaan CBS:n televisiostudioilla olisi ollut kiinnostusta jatkaa sarjan tekoa 2010-luvun vaihteessa, mutta sopivaa konseptia ei silloin löytynyt. Shapirot eivät pitäneet ajatuksesta, että uusissa jaksoissa olisivat pääosissa alkuperäisten Dynastia-hahmojen jälkeläiset.[43][44]
Vuoden 2017 televisiosarja

Syyskuussa 2016 tuli julki tieto, että yhdysvaltalainen The CW -televisiokanava tekee Dynastiasta uuden, nykyaikaisen version.
Toteutuksesta vastaavat Sallie Patrick, Josh Schwartz ja Stephanie Savage, joiden lisäksi tekijäkaartiin kuuluvat myös Richard ja Esther Shapiro.[45][46] Sarjan esittäminen alkoi lokakuussa 2017.[47]
Uusi Dynastia ei jatka alkuperäistä tarinaa, vaan kyseessä on mukaelma 1980-luvun sarjasta. Rikkaat Carringtonit ja Colbyt ovat edelleen pääosassa, mutta hahmoihin on tehty muutoksia ja näyttelijät on vaihdettu.[48][49] Sarjan keskiössä on erityisesti kaksi naista: miljardööri Blake Carringtonin tytär Fallon (Elizabeth Gillies) ja tämän tuleva äitipuoli Cristal (Nathalie Kelley).[50] Blake Carringtonia esittää Grant Show ja Alexis Carringtonia Nicollette Sheridan.[49][51]
Suomessa sarjaa voi seurata maksullisen Netflix-suoratoistopalvelun kautta.[49]
Katso myös
Luettelo televisiosarja Dynastian jaksoista
Lähteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

 (in French)
Luokka:77.5 Televisiosarjat
Luokka:Saippuasarjat
Luokka:Golden Globe -palkitut televisiosarjat
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Luokka:1980-luvun televisiosarjat
Luokka:Perhesarjat
Luokka:Homoseksuaalisuus taiteessa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Dynastia-sarja esitettiin ensimmäisen kerran Suomen televisiossa?


Joensuu on Suomen kaupunki ja Pohjois-Karjalan maakuntakeskus, joka sijaitsee Saimaan Pyhäselän pohjoisrannalla Pielisjoen suulla Pohjois-Karjalan maakunnassa. Joensuu on asukasluvultaan Suomen 12. suurin kaupunki. Joensuun kaupungin alueella asuu noin Expression error: Unrecognized punctuation character "[". ihmistä. Joensuun naapurikunnat ovat Ilomantsi, Kontiolahti, Lieksa, Liperi, Rääkkylä ja Tohmajärvi.
Joensuu kuuluu Joensuun seutukuntaan, johon kuuluvat nykyisin myös Ilomantsin, Juuan, Kontiolahden, Liperin ja Polvijärven kunnat sekä Outokummun kaupunki. Näistä Ilomantsi ei ole mukana Joensuun seudun seutuyhteistyössä. Euroopan metsäinstituutti sijaitsee kaupungissa.
Syksyllä 2008 Joensuun kaupunki sai oman lippunsa, jonka on suunnitellut Leea Wasenius. Se perustuu kaupungin vaakunaan. Kaupungin nimikkoeläimeksi nimettiin rupilisko.
Maantiede ja kaupunkikuva
Joensuu sijaitsee Saimaan järvialueeseen kuuluvan Pyhäselän rannalla, johon kaupungin kahteen osaan jakava Pielisjoki laskee.
Kaupungin kokonaispinta-ala oli vuonna 2004 120,3km², josta maa-alueita oli 81,9km². Väestötiheys maa-alueet huomioiden oli vuoden 2004 alussa 643 as./km². Vuoden 2005 kuntaliitoksen myötä Joensuun kokonaispinta-alaksi tuli 1 311,94km², josta maa-alueita on 1 171,06km².
Kaupunkikuva
Joensuun kaupunkikuvan periaatteet luotiin ensimmäisessä arkkitehti Claës Wilhelm Gyldénin vuonna 1848 laatimassa asemakaavassa. Siinä on esitetty kaupungin jako säännöllisen kokoisiin suorakulmaisiin kortteleihin, jotka aluksi jaettiin kuuteen tonttiin. Gyldénin asemakaava edustaa empiren kaavoitusihanteita, joissa korostuu paloturvallisuuden edistäminen jakamalla kaupunki leveillä puistokaduilla, jotka hidastavat palon leviämistä. Tämä ihanne huipentui vuonna 1856 annetussa Kaupunkien yleisessä rakennusjärjestyksessä (KYRJ).
Gyldénin asemakaavan säilyneitä periaatteita ovat:
Rantakadun Pielisjoen rantaviivaa mahdollisimman tarkasti noudattava linjaus,
Rantakadun ja rantaviivan väliin jäävä vaihtelevan levyinen puistovyöhyke,
kahden kirkkotontin osoittaminen kumpareilta niin luterilaiselle kuin ortodoksiselle kirkolle,
kirkkoja yhdistävä Kirkkokadun puistoakseli
Siltakadun asema poikittaisena puistokatuna
torin sijainti; alun perin torille oli varattu kaksi korttelia
Asemakaavaa oli tarpeen tarkistaa jo 1860-luvulla. Pääsyynä oli tonttien osoittautuminen liian pieniksi. Ferdinand Öhmanin vuonna 1867 laatimassa kaavassa edellä mainittuja piirteitä oli korostettu. Siltakadun ja sen eteläpuolella samansuuntaisena kulkevan Koskikadun väliin oli lisäksi luotu puistojen, aukioiden ja julkisten rakennusten akseli, joka vielä nykyäänkin korostuu Joensuun kaupunkikuvassa. Pielisjoen rannasta lukien akselilla sijaitsevat Eliel Saarisen arkkitehtikilpailun voittaneeseen ehdotuksen perusteella toteutettu kaupungintalo, Vapaudenpuisto, Joensuun tori, liikerakennuksiakin sisältävä Keskuskujan ja Keskuspuiston kortteli, entisen lyseon kortteli (nykyisin taidemuseo), Joensuun lyseon lukio, Lyseon peruskoulu, Joensuun urheilutalo ja Ystävyydenpuisto. Myöhemmin on saman akselin jatkeelle, juuri vanhan ruutukaava-alueen ulkopuolelle sijoitettu lisäksi Itä-Suomen yliopiston päärakennus. Asemakaavassa korttelien tonttijako muutettiin 4-jakoiseksi, mutta tätä toteutettiin vain uusissa rakentamattomissa kortteleissa. Vanhoissa kortteleissa noudatettiin vanhaa kuuden tontin korttelia tai näiden kahden yhdistelmää. Tonttijaon vaihtelevuus on edelleen tyypillistä Joensuun keskustassa.
Joensuu toteutui omaleimaisena empiren puukaupunkina, jolle olivat tyypillistä matalat rakennukset ja leveä katutila verrattuna vanhempiin kaupunkeihin. Ensimmäiset yksityiset kivitalot ilmestyivät 1900-luvun alussa ja suurempia liiketaloja alettiin toteuttaa Siltakadun varrelle 1940-luvun lopussa. Puukaupunki-ilme säilyi kuitenkin pitkään 1960-luvulle. 1970-luvulla vanhaa rakennuskantaa korvattiin nopeasti yleensä maanpäällisen kellarikerroksen ja kolme asuinkerrosta käsittävillä lamellikerrostaloilla, jotka nykyään muodostavat yhtenäisiä katutiloja pohjois-etelä-suuntaisten kortteleiden varsille. Päistään korttelirakenne oli avoin, joten tältä osin kaupunkirakenne toteuttaa funktionalismin ihannetta.
2000-luvun alussa Joensuun keskustassa on tehty suuria kaupunkikuvaan vaikuttavia investointeja, muun muassa kävelykeskustaprojekti. Tätä ovat seuranneet yksityiset investoijat uusine torin ympäristön liikerakennushankkeineen.
Joensuu oli vuoteen 1954 pieni Pielisensuun kunnan saartama ja sen kanssa kilpaileva agraari kauppakaupunki. Kaupungille ja sitä ympäröiville esikaupungeille antoivat leimansa monet sahat ja niitä ympäröivät tehdasyhdyskunnat, kuten Utra, Sirkkala ja Penttilän saha. Kaupunkia oli laajennettu Pielisjoen itäpuolella Bertel Jungin laatimalla Niinivaaran kaupunginosan asemakaavalla. Siirtoväkeä ja rintamamiehiä oli sotien jälkeen asutettu myös Otsolan ja Kanervalan uusiin kaupunginosiin, joiden rakentaminen perustui Suomen Arkkitehtiliiton SAFA:n Standardoimistoimiston luomiin tyyppitaloihin.
Vuoden 1955 alussa tapahtuneen kuntaliitoksen jälkeen muodostuneen laajemman kaupunkikokonaisuuden avulla alueen tulevaisuutta oli helpompi suunnitella. Otto-Iivari Meurmanin laatimassa Joensuun yleiskaavassa (1953) luotiin perusteen tulevalle kasvulle soveltamalla lähiöperiaatetta uusien rakentamisalueiden osoittamiseen sekä päätiestön uusimisella muun muassa keskusta-alueen kiertävällä kehätiellä. 1990-luvun lopulta lähtien Joensuu on lisännyt omakotitonttien tarjontaa samalla, kun työssäkäynnin ja asioimisen alueet ovat seutuistumisen myötä laajentuneet.
Meurmanin yleiskaava loi myös pohjan kaupunkiseudun viheralueverkostolle, joka keskeisiä piirteitä ovat Pielisjoen ja Pyhäselän rantoja noudattavat reitit sekä Mehtimäen ja Linnunlahden vapaa-ajan palvelujen keskittymä. 1970-luvulta lähtien keskustan länsipuolelle Mehtimäen viereen on luotu Itä-Suomen yliopiston yliopistokampus.
Kaupunkisuunnittelussa on otettu huomioon viheralueiden jatkuvuus, ns. viherkäytävät, ja hyvät kevyen liikenteen yhteydet niin keskustassa kuin kaupungin reuna-alueillakin. Joensuu on rakenteeltaan selkeä kaupunki, eikä etenkään sen keskusta-alueelle ole kovin helppo eksyä.
Kaupunkikuvan ja kaupungin arkkitehtuurin virheenä pidetään sitä, että näköyhteydet aivan vieressä olevalle Pyhäselälle ovat monin paikoin heikot. Sen sijaan Pielisjoki on olennainen ja näkyvä osa kaupunkikuvaa. Näkymien parantaminen Pyhäselälle on otettu huomioon kaupungin kehittämisen yleisissä linjauksissa.
Uusista alueista merkittävimpiä ovat pääosin 1970-luvulla toteutettu punatiilen hallitsema Rantakylä ja 1980- ja 1990-luvuilla toteutettu vaalea Noljakka. Näistä sekä Niinivaarasta on pyritty kehittämään voimakkaita aluekeskuksia kerrostaloytimineen. Suurimmissa kaupunginosissa ovat erilliset kirjasto-, koulu-, terveysasema-, apteekki- ja postipalvelut ja kauppakeskukset yhtenäisinä palvelukeskuksina. Valtaosa väestöstä asuu melko suppealla alueella tärkeimmissä kaupunginosissa, ja siksi matkat palveluiden luokse ovat lyhyet.
Joensuun jokinäkymiä hallitsevan Niinivaaran laella on Pohjois-Karjalan keskussairaala. Aivan keskustan ruutukaava-alueen reunalla sijaitsevat Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampus ja osa Karelia-ammattikorkeakoulusta.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Joensuussa oli 76 067 asukasta, joista 67 051 asui taajamissa, 8 187 haja-asutusalueilla ja 829 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Joensuun taajama-aste on 89,1 %.[1] Joensuun taajamaväestö jakautuu 11 eri taajaman kesken:[2]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Joensuun keskustaajama ulottuu Joensuun lisäksi osittain Kontiolahden ja Liperin kuntien alueille. Yhteensä Joensuun keskustaajamassa on 67 811 asukasta ja sen pinta-ala on 72,12 neliökilometriä.[3] Kulhon taajama ulottuu pääosin Kontiolahden kunnan alueelle.[2]
Arkkitehtuuri

Joensuussa järjestettiin vuoden 1995 asuntomessut Marjalan kaupunginosassa. Messujen erityisteema oli esteetön ympäristö.
Joensuussa on Eliel Saarisen suunnittelema kaupungintalo vuodelta 1913. Vuonna 1993 valmistui uusi kirjastotalo.
Merkittävimmät 2000-luvulla valmistuneet rakennukset ovat Joensuu-areena, joka valmistuessaan 2003 oli Suomen suurin puurakennus ja Metsäntutkimuslaitoksen Metla-talo, joka valmistuessaan 2004 oli Suomen suurin puinen toimistorakennus.
2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen puolivälistä alkaen kaupungin keskustassa on rakennettu vilkkaasti. Torin ympäristöön tuli runsaasti uusia liikerakennuksia, yliopistokampuksen uusi hallintorakennus Aurora II valmistui, Joensuun Tiedepuisto on saanut lisärakennuksia, puretun Lyseon peruskoulun tilalle valmistui 2007 uusi lyseon peruskoulun koulurakennus. Kauppakeskus Iso Myy valmistui kokonaisuudessaan syksyllä 2007, kattaen sisäänsä yli 70 liikettä. Myös vanhoja kauppakeskuksia, esimerkiksi Kauppakeskus Metropolia ja Centrumia, on uusittu ja laajennettu. Ison Myyn ja Metropolin välillä olevan kadun yllä kulkee silta, joka yhdistää kauppakeskukset. Joensuussa on monia kauppakeskittymiä ja kauppapuistoja, joissa on suurmyymälöitä. Esimerkiksi Voimatiellä, Joensuun kauppapuiston alueella on Prisma, ja muita massiivisia tavarataloja. Joensuun kaupungin alueella on 13 S-marketia. Joensuun Karsikkoon on suunniteltu kolmatta K-citymarkettia.[4]
Kaupunginosat

Ennen vuoden 2005 kuntaliitosta kaupunki muodostui 25:stä kaupunginosasta:

I Kaupunginosa
II Kaupunginosa
III Kaupunginosa
IV Kaupunginosa
Niinivaara (5)

Otsola (6)
Kanervala (7)
Käpykangas (8)
Siihtala (9)
Mutala (10)

Rantakylä (11)
Utra (12)
Sirkkala (13)
Karsikko (14)
Hukanhauta (15)

Penttilä (16)
Linnunlahti (17)
Noljakka (18)
Pilkko (20)
Raatekangas (21)

Marjala (22)
Iiksenvaara (23)
Karhunmäki (24)
Ketunpesät (25)
Iiksenniitty (26)

Kuntaliitoksen jälkeen muodostettiin liitosalueiden asemakaavoitetuista taajamista uusia kaupunginosia:
Heinävaara (27)
Kiihtelysvaara (28)
Tuupovaara (29)
Hammaslahti (30)
Niittylahti (31)
Reijola (32)
Eno (40)
Uimaharju (41)
Ukkola (42)
Honkavaara (43)
Louhioja (44)
Pyhäselkä
Kylät
Hoilola
Kovero
Luutalahti
Mannervaara
Meriinaho
Ruhovaara
Saarivaara
Saaroinen
Öllölä
Ilmasto
Itärajan lähellä sijaitseva Joensuu kuuluu mannermaisemman ilmaston piiriin kuin suurin osa Suomen kaupungeista ja alueista. Joensuun lentoasemalla Liperissä onkin heinäkuussa 2010 mitattu Suomen kaikkien aikojen korkein lämpötila, +37,2[5].

Historia

Nykyisen Joensuun alueella on ollut asutusta jo kivikaudella. Pronssikauden loppupuolella ja/tai varhaisella rautakaudella Varaslammen pohjoisrannalla oli melko laaja tekstiilikeraaminen asuinpaikka. 1000-luvun alussa Laatokan luoteis- ja pohjoisrantoja asutti omaleimainen muinaiskarjalainen kulttuuri, jonka vaikutukset kulkeutuivat vähitellen myös nykyisen Pohjois-Karjalan suuntaan. Vesistöt toimivat erämaan kulkureitteinä tuoden mukanaan turkismetsästäjiä ja kaupankäyntiä. Joensuun seutu oli lähinnä kaukana asuvien heimojen (varsinkin muinaiskarjalaisten) hyödyntämää erämaata ja Pielisjoki läpikulkuväylä merkittävämpien alueiden välillä, mutta alueella oli myös asuinpaikkoja. Ortodoksisen uskon saavuttua perustettiin 1500-luvulla Joensuussa sijaitsevaan Kuhasaloon Valamon luostarin sivuluostari, jonka luterilaiset kuitenkin hävittivät 25-vuotisen sodan eli pitkän vihan aikana.
Joensuu-niminen kylä löytyy jo Ruotsin vallan aikaisista kartoista sekä kirkonkirjoista. Tällöin se kuului Kontiolahteen. Venäjän keisari Nikolai I perusti Joensuun kylän paikalle Joensuun kaupungin vuonna 1848. Kaupunki alkoi kasvaa nopeasti. Joensuun koskissa on harjoitettu paljon tukinuittoa. Joensuun kosken ohi kaivettiin kanava ja rakennettiin sulut, jotta isommat alukset voisivat käyttää Pielisjokea kulkuväylänä. Joensuu on vanha puuteollisuuskaupunki, mutta nykyisin muut teollisuudenalat ovat korvanneet puuteollisuuden lähes täysin.
Joensuu pitää yllä Sortavalan kulttuuriperintöä.
Hallinto
Joensuun kaupunkia on syksystä 2010 lähtien johtanut kaupunginjohtaja Kari Karjalainen[6]. Hänen tehtävikseen kaupungin hallintosääntö määrittelee kaupungin johtamisen, toiminnan tuloksellisuuden seurannan ja raportoinnin sekä kaupungin organisaatiokulttuurin kehittämisen.
Kaupungin hallintosäännön mukaan kaupunginhallituksen tehtävä on johtaa kaupungin hallintoa ja taloutta kaupunginvaltuuston hyväksymien tavoitteiden mukaisesti. Kaupunginhallituksen puheenjohtaja kaudella 2009–2011 toimii Matti Väistö (kesk.), 1. varapuheenjohtajana Seppo Eskelinen (sd.) ja 2. varapuheenjohtajana Liisa Välitalo (kok.).[7] Heidän lisäkseen kaupunginhallituksessa on kahdeksan muuta jäsentä. Kaupunginhallitus voi asettaa toimikautensa ajaksi erilaisia tilapäisiä toimikuntia. Näistä esimerkkeinä mainittakoon kansainvälisten asiain toimikunta ja katunimitoimikunta.

paikkajako ja äänestysaktiivisuus kunnallisvaaleissavaalitpaikatäänestys-
aktiivisuusSDPKok.SKDL
Vas.Kesk.LKPSKL
KDSMP
PSVihr.Muut1976171574431--73,8%1980191556231--73,2%19842015572266,7%198820142714111a64,0%199222113632466,6%19962013292--5--54,9%200020112945--47,6%200418123113--4--51,6%20081912314236--54,1%20121710313286--51,4%a Demokraattinen Vaihtoehto[8]Lähteet: Tilastokeskus,[9] Oikeusministeriö[10]
Kaupunginvaltuuston puheenjohtaja kaudella 2009-2011 toimii entinen europarlamentaarikko Riitta Myller (sd.), 1. varapuheenjohtajana Pertti Ahtiainen (kesk.) ja 2. varapuheenjohtajana kansanedustaja Pekka Ravi (kok.).[11]
Kaupungin palvelutoiminta tapahtuu kaupungin lautakunniksi kutsuttujen luottamushenkilöelimien alaisuudessa. Lautakuntien jäsenistön valitsee kaupunginvaltuusto. Joensuun kaupungin lautakunnat ovat:
Varhaiskasvatus- ja koulutuslautakunta
Vapaa-aikalautakunta
Sosiaali- ja terveyslautakunta
Kaupunkirakennelautakunta
Rakennus- ja ympäristölautakunta
Joensuun kaupungin tuloveroprosentti vuonna 2005 on 19,00 %.
Joensuun nuorisovaltuusto (Nuva), joka koostuu 20 varsinaisesta jäsenestä ja 19 varajäsenestä. Nuva edistää nuorten asemaa Joensuussa. Puheenjohtajana toimii Ville Honkanen, I varapuheenjohtajana Rami Kiiskinen ja II varapuheenjohtajana Heidi Lonkainen. Nuorisovaltuustolla on omat puheoikeudelliset edustajansa ja heidän varaedustajansa kaupungin lautakunnissa. Nuva järjestää myös aktiivisesti erilaisia, pääasiassa nuorille suunnattuja tapahtumia.
Kuntaliitokset ja liitossuunnitelmat
Pielisensuu yhdistyi Joensuuhun 1954. Kiihtelysvaara ja Tuupovaara yhdistyivät Joensuuhun vuonna 2005 ja Eno ja Pyhäselkä 1. tammikuuta 2009.
Joensuun kaupunginhallitus on esittänyt 13.11.2006 Enon, Liperin, Outokummun, Polvijärven, Kontiolahden ja Pyhäselän kunnille kuntaliitosselvityksen aloittamista. Selvitys jatkui vain Enon, Polvijärven, Kontiolahden ja Pyhäselän kanssa. Kontiolahti jättäytyi pois hankkeesta syksyllä 2007 ja samalla myös Polvijärven osallisuus päättyi, koska kunnilla ei ole yhteistä maarajaa. Joensuu, Eno ja Pyhäselkä jatkoivat kuntaliitoksen selvittämistä. 17. joulukuuta 2007 Joensuu, Eno ja Pyhäselkä päättivät yhdistyä 1. tammikuuta 2009 alkaen uudeksi Joensuun kaupungiksi.
Talous

Joensuu on kasvava maakuntakeskus, jonka elinkeinoelämä on palvelupainotteinen. Tieto- ja viestintätekniikan yritysten keskittymistä on tapahtunut Joensuun Tiedepuiston tarjoamiin toimitiloihin. Suuria teollisuuden yrityksiä ovat lukkovalmistaja Abloy, metsäkoneita valmistava John Deere. Tutkimusta ja tuotekehitystä Joensuussa on yliopistossa, tiedepuistossa, METLA:ssa ja muutamissa yrityksissä muun muassa väritutkimuksen ja diffraktiivisen optiikan alalla.
Vuonna 2015 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat autojen varaosia ja tarvikeita myyvä Broman Group Oy,  avainyritys Assa Abloy Oy, Pohjois-Karjalan Osuuskauppa,  maarakennuksen ja autoliiketoiminnan alueilla toimiva E. Hartikainen Oy ja Autokiinteistöt Laakkonen Oy.[12]
Työpaikat toimialoittain (2002):
Yhteiskunnalliset palvelut 40,6%
Teollisuus 15,8%
Kauppa, majoitus- ja ravintolatoiminta 15,7%
Rahoitus-, vakuutus- ym. toiminta 12,1%
Kuljetus, varastointi ja tietoliikenne 7,5%
Rakentaminen 5,2%
Tuntematon 1,3%
Sähkö-, kaasu- ja vesihuolto 1,1%
Maa-, riista-, metsä- ja kalatalous 0,6%
Kaivostoiminta ja louhinta 0,1%
Joensuun työttömyysaste oli 31. tammikuuta 2007 14,5%[13]
Suurimmat työnantajat 2006: Joensuun kaupunki (4409 työntekijää), Pohjois-Karjalan sairaanhoitopiirin kuntayhtymä (2220), Joensuun yliopisto (1244), Abloy Oy (800), Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymä (537), Pohjois-Karjalan Osuuskauppa (512), VR-yhtiöt (430), Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oyj (317) ja Schauman Wood Oy (292).
Joensuuhun perustettiin 2010-luvulla Palkeet-virasto[14] sekä Puolustusvoimien palvelukeskus.[15]
Väestö

 Joensuun väkiluku on kasvanut kaupungin perustamisen jälkeen tasaisesti. Vuonna 1850 kaupungissa asui vain 129 henkeä. Vuoteen 1870 mennessä kaupunkiin oli asettautunut jo 2819 ja vuoteen 1890 mennessä 4940 asukasta.[16] Kasvu oli 1900-luvun puolella ennen toista maailmansotaa hitaampaa (vuonna 1939 asukkaita 5971 henkeä),[17] mutta nopeutui sodan jälkeen tuntuvasti. Nopeimmillaan kasvu oli 1950- ja 1970-luvuilla, jolloin väkiluku moninkertaistui. Väkiluvun kasvuun ei vaikuttanut vain samaan aikaan osunut yhteiskunnan rakennemuutos maatalousyhteiskunnasta palveluyhteiskuntaan, joka yleisestikin kasvatti Suomen kaupunkeja, vaan myös alueliitos. Vuonna 1954 silloinen Pielisensuun kunta liitettiin kaupunkiin ja niin Joensuu sai muun muassa nykyiset esikaupunkialueensa Hukanhaudan, Karsikon, Mutalan ja Noljakan. 1970-luvulla asukasmäärää lisäsi erityisesti vuonna 1969 perustettu Joensuun korkeakoulu (nykyinen Itä-Suomen yliopisto). Uusin hyppäys väestönkasvussa selittyy 1.1.2005 tapahtuneella kuntaliitoksella. Muutenkin Joensuun väestön kasvu on tapahtunut "vanhan kaupungin" ulkopuolisilla alueilla, sillä esimerkiksi vuonna 1995 ruutukaava-alueella asui noin 9200 joensuulaista, joka on likimain saman verran kuin 40 vuotta aiemminkin.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.

Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Joensuussa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[18]
Enon seurakunta
Joensuun seurakunta
Pielisensuun seurakunta
Pyhäselän seurakunta
Rantakylän seurakunta
Vaara-Karjalan seurakunta
Nämä seurakunnat muodostavat Joensuun seurakuntayhtymän.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Joensuun alueella toimii Joensuun ortodoksinen seurakunta.[19]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Joensuun kaupungin nykyisellä alueella.[18]
Kiihtelysvaaran seurakunta (yhdistetty Tuupovaaran seurakunnan kanssa Vaara-Karjalan seurakunnaksi 2005)
Tuupovaaran seurakunta (yhdistetty Kiihtelysvaaran seurakunnan kanssa Vaara-Karjalan seurakunnaksi 2005)
Koulutus

Joensuussa toimivat korkeakoulut ovat Itä-Suomen yliopisto ja Karelia-ammattikorkeakoulu. Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampuksella opiskelee n. 7 700 opiskelijaa ja ammattikorkeakoulussa n. 4 000 - näistä osa tosin koulujen muissa kaupungeissa olevissa sivupisteissä.
Eri alojen ammatillista koulutusta tarjoavat Pohjois-Karjalan ammattiopisto Joensuu tekniikka ja kulttuuri, Pohjois-Karjalan ammattiopisto Joensuu palvelut sekä Pohjois-Karjalan aikuisopisto. Lisäksi Joensuun konservatorio tarjoaa musiikillista koulutusta.
Joensuun kaupungin ylläpitämiä oppilaitoksia on perusasteella kaikkiaan 18. Näistä alakouluja on 12 (muun muassa Nepenmäen koulu), yläkouluja 4 ja yhtenäiskouluja 3.
Lukioita on neljä: Joensuun lyseon lukio, Joensuun normaalikoulun lukio, Joensuun yhteiskoulun lukio sekä Itä-Suomen koulun lukio.
Joensuun kaupunki ylläpitää myös Joensuun seudun kansalaisopistoa.
Joensuun Urheiluakatemia on oppilaitosten yhteistyöverkosto, joka tarjoaa urheilijoille koulutusta ja valmentautumista.
Liikenneyhteydet

Joensuu on tärkeä rautateiden risteysasema. VR:n kaukoliikenne kuljettaa Joensuusta etelään (Joensuu-Lappeenranta-Lahti-Helsinki), länteen (Joensuu-Pieksämäki) ja pohjoiseen (Joensuu-Nurmes). Itään johtava raideyhteys Ilomantsiin ei ole ollut enää vuosiin matkustajakäytössä, mutta sitä pitkin kuljetetaan puutavaraa. Yöjunat Joensuuhun lakkautettiin syyskuussa 2006.
Joensuussa on 16 paikallisliikenteen bussilinjaa, joista 12 on Savo-Karjalan Linjan operoimia ja 4 Savonlinjan operoimia.
Joensuun lentoasema sijaitsee Liperin kunnassa 11km Joensuun keskustasta luoteeseen. Joensuusta on suora lentoyhteys Helsinkiin, jonne Finnair lentää 3-5 lentoa päivässä.
Sisävesiliikennettä palvelee Ukonniemen syväsatama Penttilän kaupunginosassa ja matkustajasatama kaupungin keskustassa.
Joensuu on maantieliikenteen tärkein solmukohta Pohjois-Karjalassa. Kaupungin ohittaa 26 kilometriä pitkä moottoritie, joka valmistui kokonaisuudessaan loppukesällä 2014. Kaupunkiin pääsee seuraavia valtateitä ja kantateitä pitkin:
 Lappeenrannan ja Kajaanin suunnista ((Helsinki)-Koskenkylä-Kajaani)
 Kuopion ja Sortavalan suunnista (Turku - Niirala)
 Varkauden suunnasta (Pori - Joensuu)
 Lieksan suunnasta (Kontiolahden Uuroon VT 6:lle) (Uuro - Nurmes)
 Ilomantsin suunnasta (Joensuu - Ilomantsi)
Kulttuuri

Joensuu on vilkas kulttuurikaupunki.
Musiikki on tärkeä osa joensuulaista kulttuurielämää. Tunnetuista suomalaisista rock-yhtyeistä muun muassa Hassisen Kone ja Neljä Ruusua ovat Joensuusta lähtöisin. Näiden yhtyeiden johtohahmot Ismo Alanko (Hassisen Kone) ja Ilkka Alanko (Neljä Ruusua) ovat nykyään tunnetuimpia Joensuusta lähtöisin olevia henkilöitä.
Kulttuurikaupungiksi Joensuuta ovat luoneet osaltaan yliopisto ja muut oppilaitokset. Itä-Suomen yliopistossa on useita humanistisia, taiteisiin liittyviä ja perinnetutkimuksen koulutuslinjoja ja Karelia-ammattikorkeakoulussa on muun muassa kuvataiteen, käsityön, muotoilun, grafiikan ja monia media-alan koulutusohjelmia. Kaupungissa toimii myös konservatorio ja Pekkalan kuvataideoppilaitos.
Joensuussa ilmestyy seitsemänpäiväinen sanomalehti Karjalainen sekä kerran viikossa ilmestyvä Viikko-Pohjois-Karjala. Lisäksi kaupungissa ilmestyy kahdesti viikossa ilmaisjakelulehti Karjalan Heili.
Joensuun seutukirjasto palvelee myös Pohjois-Karjalan maakuntakirjastona.
Tapahtumia ja paikkoja

Joensuun lukuisista kulttuuritapahtumista tunnetuimpia ovat Ilosaarirock, Ilovaarirock, Popkatu, kansanmusiikkifestivaali Hippa, Joensuun musiikkitalvi, Joensuun kirjallisuustapahtuma, dokumenttielokuvafestivaali Viscult, rockelokuvafestivaali Rokumentti, elokuvatapahtuma Häivähdys Venäjää, Yksin sateessa -tanssitapahtuma, Joensuun Gospel-festivaalit, Supasoul Fest, Parafest ja Joen yö. Kaupungissa järjestettiin vuosina 1981–1997 Joensuun laulujuhlat -tapahtuma, joka kaatui sen tuottamaan taloudelliseen tappioon.
Joensuussa toimii kaupunginorkesteri, kaupunginteatteri ja ajanmukainen, vuonna 2005 uudestaan avattu elokuvakeskus Tapio. Tärkeimmät kulttuuritilaisuuksien tapahtumapaikat ovat Laulurinne, kaupunginteatteri, Joensuu-areena, Carelia-sali, konservatorio, Karjalantalo, Ilosaaren lava, tori, elokuvakeskus Tapio, Pakkahuone, Taidekeskus Ahjo, Taitokortteli sekä kirkot.
Kulttuurihenkilöitä
Joensuussa asuvia kulttuurihenkilöitä ovat muun muassa:

Arto Halonen, elokuvaohjaaja
Kari Hyttinen, valokuvataiteilija
Simo Hämäläinen, kirjailija
Kyösti Kakkonen, taiteenkerääjä, liikemies
Jari Karttunen, tanssija
Matti Kettunen, kirjailija
Aino Kivi, teatteriohjaaja
Sanna Kurki-Suonio, muusikko
Tuomas Lius, kirjailija (Liperi)

Timo Lavikainen, näyttelijä ja muusikko
Leena Leskinen, kirjailija
Risto Lång, tanssija
Matti Mäkelä, kirjailija
Tuomas Pyrhönen, urkuri
Vihtori Rämä, teatteriohjaaja
Liisa Tavi, laulaja
Tapani Tavi, runoilija

Jaakko Teppo, lauluntekijä
Eeva Tikka, kirjailija
Heikki Turunen, kirjailija
Tuula-Liina Varis, kirjailija
Saara Tikka, taidemaalari

Pyhäkköjä

Evankelis-luterilainen ja ortodoksinen pääkirkko ovat Joensuun keskustan läpi kulkevan Kirkkokadun vastakkaisissa päissä, ja samalla keskustan eli ruutukaava-alueen vastakkaisilla puolilla. Idän ja lännen kirkot katsovat ikään kuin toisiaan kaupungin yli.
Kirkkokadun eteläpäässä pienellä mäellä sijaitsee luterilainen pääkirkko, Joensuun kirkko, joka edustaa tyyliltään uusgotiikkaa. Taajama-alueella on lisäksi neljä muuta luterilaista kirkkoa: Pielisensuun kirkko Niinivaaralla, Noljakan kirkko, Rantakylän kirkko ja Utran puukirkko.
Kirkkokadun pohjoispäässä on niin ikään pienellä mäellä Joensuun ortodoksisen seurakunnan pääkirkko, Pyhän Nikolaoksen kirkko. Pyhän Nikolaoksen kirkko on perinteinen pohjois-venäläinen ortodoksikirkko, jossa on käytetty paljon puuta, ja joka on valmistunut vuonna 1887. Joensuussa on lisäksi toinen ortodoksinen kirkko; Ortodoksisen seminaarin Pyhän Johannes Teologin kirkko, jonka arkkitehtuuri on bysanttilainen.
Näiden lisäksi Joensuun kaupungissa on uudet alueet mukaan luettuna kymmenisen merkittävää luterilaista ja ortodoksista pyhäkköä, sekä moskeija.
Kirjallisuutta:
Jumalan maja ihmisten keskellä: Joensuun evankelis-luterilaisten seurakuntien kirkot ja kappelit. 2003.
Urheilu ja liikunta

Suurimmat Joensuun liikuntapaikat ovat keskustan läheisyydessä Mehtimäen alueella. Monitoimihalli Joensuu-areena on Joensuun Katajan miesten SM-koripallojoukkueen ja Josban SM-tason salibandyjoukkueiden kotihalli (7000 istumapaikkaa). Halli on nopeasti muunneltavissa eri lajien samanaikaisille harjoitteluvuoroille. Lisäksi kaupungissa on ravirata, kolme jäähallia ja yhteensä kahdeksan liikuntahallia maaseutualueen liikuntahallit mukaan lukien[20]. Linnunlahden raviradalla järjestettiin kuninkuusravit ensimmäisen kerran vuonna 1984[21].
Joensuu Areenan takana Mehtimäellä sijaitsee Joensuun Mailan kotistadion, Kerubi Stadion. Stadionilla on 2 500 katettua istumapaikkaa, ja siellä järjestetään pesäpallo-otteluiden lisäksi myös muita tapahtumia, kuten konsertteja. Stadion on nimetty Ilosaaressa sijaitsevan ravintola Kerubin mukaan.
Areenan vieressä oleva Joensuun jäähalli on Jokipoikien kotihallina (5040 katsomopaikkaa). Lisäksi Joensuun seudulla on rallicross sekä karting-rata Liperin Ylämyllyllä, joka sijaitsee lähellä Joensuun lentoasemaa.
Joensuun keskuskenttä on jalkapallojoukkue Jipon kotikenttä ja siellä on järjestetty yleisurheilun Eliittikisat vuodesta 2008 lähtien.
Joensuun uimahallit ovat Mehtimäellä sijaitseva Vesikko ja Rantakylän uimahalli.
Palloilulajien toimintaa on tarjolla kaupallisesti toimivassa Kuntokeitaassa (tennis, squash, sulkapallo ja keilailu). Frisbeegolfratoja on Joensuussa neljä[22].
Vuoden 1990 Maailman vahvin mies -kilpailu järjestettiin Joensuussa[23].

Urheiluseuratoiminta
Joensuun suurimpia urheiluseuroja on vuonna 1900 perustettu Joensuun Kataja, jonka lajeihin kuuluvat koripallo, taitoluistelu, voimistelu, hiihto ja yleisurheilu. Katajan miesten koripallojoukkue on menestynyt viime vuosina SM-tasolla saavuttaen 2000-luvulla kaksi kultaa, kuusi hopeaa ja neljä pronssia. Koripallojoukkue on pelannut mestaruussarjatasolla 1970-, 1980- ja 2000-luvuilla. Koripalloiluharrastus Joensuussa virisi 1950-luvulla.
Suunnistusseura Kalevan Rasti on yksi suurista suomalaisista suunnistusseuroista. Se on perustettu vuonna 1950 ja se on niittänyt menestystä voittamalla muun muassa Tiomilan vuosina 1983, 2010, 2011 ja 2013 ja Jukolan viestin 2004, 2005, 2007 ja 2012–2014 sekä 25-mannan vuosina 2005 ja 2006.
Salibandyseura Josba on Suomen vanhimpia ja menestyksekkäimpiä lajinsa seuroja niin miesten kuin naistenkin sarjoissa.
Jääkiekossa Jokipojat pelaa miesten Mestiksessä. Nimellä JoKP eli Joensuun Kiekko-Pojat joukkue oli SM-liigassa kausina 1989–1990 ja 1991–1992 sekä liigaa edeltäneessä SM-sarjassa 1971–1972.
Lentopallossa miesten seura Mutalan Riento ja naisten seura Joensuun Prihat pelaavat 1-sarjassa. Riennon huippupelaajia ovat olleet muun muassa Jimmy Hernandez ja serbialainen hakkuri Bojan Gluvajić.
Pesäpallossa Joensuun Maila pelaa miesten Superpesiksessä ja joukkue voitti seuran historian ensimmäisen miesten Suomen mestaruuden vuonna 2018. Joensuun Maila nousi Superpesikseen kaudelle 2004 ja on siitä lähtien pelannut yhtäjaksoisesti tällä sarjatasolla.
Miesten jalkapalloseuroista Jippo pelaa miesten kolmosessa.
Joensuun Urheilusukeltajat on yksi Suomen suurimmista sukellusseuroista. Laitesukelluksen peruskurssi järjestetään vuosittain. Kouluttajina on maan kokeneimpia sukeltajia.
Menestyneitä urheilijoita 1990- ja 2000-luvulla
Toomas Heikkinen, Joensuun urheiluautoilijat, Global Rallycross mestaruus 2013
Henri Häkkinen, Joensuun Ampujat, ilmakiväärin olympiapronssimitalisti 2008
Jukka Keskisalo, Joensuun Kataja, 3000 metrin esteiden Euroopan mestari 2006
Aki Parviainen, Joensuun Kataja, keihäänheiton maailmanmestari 1999
Kaisa Mäkäräinen, Kontiolahden Urheilijat, ampumahiihdon maailmanmestari 2011, kolminkertainen ampumahiihdon kokonaismaailmancupin voittaja (kaudet 2010-2011, 2013-2014 ja 2017-2018)
Markku Kyllönen, Jokipojat, entinen jääkiekkoilija ja nykyinen jääkiekkovalmentaja. Hän edusti urallaan muun muassa Joensuun Jokipoikia, Kärppiä, Saipaa ja NHL-seura Winnipeg Jetsiä.
Ystävyyskaupunkitoiminta

Joensuun ystävyyskaupungit ovat:
 Linköping, Ruotsi
 Tønsberg, Norja
 Ísafjörður, Islanti
 Hof, Saksa
 Vilna, Liettua
Lisäksi on yhteistyösopimus seuraavien kaupunkien kanssa:
 Petroskoi, Sortavala ja Suojärvi, Venäjä[24]
Tutustumiskohteita

Botania, Itä-Suomen yliopiston kasvitieteellinen puutarha
trooppinen perhospuutarha Botaniassa - Suomen ainoa
Joensuu-areena
Joensuun kirkko (Josef Stenbäck, 1903)
Enon kirkko
Metla-talo
ortodoksinen Pyhän Nikolaoksen kirkko (v. 1887)
Pohjois-Karjalan museo Carelicumissa
Sortavalan pienoismalli (sijaitsee Carelicumssa)
Sinkkolan kotieläinpiha Noljakassa (lapsille)
Kukkolan tila
Joensuun taidemuseo
Taitokortteli, Rantakadun vanhoissa puutaloissa, avattu 2006
tori ja kauppahalli
Muuta vierailijoita kiinnostavaa
Karelia-soutu heinäkuussa
Joensuun kaupunginteatteri
Hasanniemen kesäteatteri
Joensuun kaupunginorkesteri
Sisävesilaivaliikenne
Ruokakulttuuri
Joensuun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla karjalaisen pitopöydän antimet: karjalanpiirakka, sultsina, vatruska, syrjikäs, suolakala, syltty, sienisalaatti, hapankaali, karjalanpaisti, perunat, lanttulaatikko, kiisseli tai marjamämmi sekä kotikalja.[25]
Katso myös
Joensuun rannat (uimarannat)
Joensuun saaret
Mehtimäki
Joensuun puistot
Pielisjoen sillat
Luettelo tunnetuista joensuulaisista
Luettelo Joensuun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on tunnusomaista Islannin ns. Hjalli-kouluille?


Mika Toimi Waltari (19. syyskuuta 1908 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 26. elokuuta 1979 Helsinki, Suomi) oli merkittävä suomalainen kirjailija. Tavattoman tuotteliaana tunnetun Waltarin julkaisuluettelo käsittää romaaneja, runoja, novelleja, pienoisromaaneja, satuja, näytelmiä, kuunnelmia, propagandamateriaalia, arvosteluja, elokuvakäsikirjoituksia, matkakertomuksia ja sarjakuvariimejä.[1]
Waltarin menestysteoksia ovat olleet kansainvälisille bestseller-listoille nousseet laajat historialliset romaanit, joista tunnetuin on Sinuhe egyptiläinen (1945), nykyaikaan sijoittuvat pienoisromaanit sekä Komisario Palmu -dekkarit, jotka on myös filmattu. Waltarin elokuvakäsikirjoituksista menestynein on Kulkurin valssi (1941).[2]
Elämä
Nuoruus

Waltarin synnyinkoti oli Helsingin Siltasaaressa Saariniemenkatu 6:ssa olleessa talossa. Kuvanveistäjä Jouko Toiviaisen suunnittelemassa muistolaatassa nykyisen talon seinässä lukee: ”Tällä paikalla sijainneessa talossa syntyi 19.9.1908 kirjailija akateemikko Mika Waltari”, ja siinä on myös Waltarin kasvokuva.[3]
Waltarin pappisisä Toimi Waltari kuoli pojan ollessa viisivuotias, jolloin kasvatusvastuu jäi äidille. Mikalla oli kaksi veljeä: Samuel (kutsumanimeltä Samuli) ja Erkki. Samuli oli Mikaa kaksi vuotta vanhempi ja Erkki viisi vuotta nuorempi.[2]
Mikan isä Toimi ja setä Toivo Waltari olivat molemmat teologeja ja julkaisivat lukuisia uskonnollisia kirjoja. Kirjat julkaisi useimmiten Suomen Merimieslähetys.[2]
Waltari kirjoitti 1926 ylioppilaaksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta. Hän oli koulun pilalehden Pillerin toimittaja. Koulun jälkeen Waltari aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi elämänkatsomuksellisen kriisin jälkeen pian filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon.[2] Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1929.[2] Hänen käytännöllisen filosofian pro gradu -tutkielmansa Taivaallinen ja maallinen rakkaus käsitteli uskonnon ja erotiikan välistä suhdetta.[4]

Kirjallisen uran Waltari aloitti 17-vuotiaana Merimieslähetyksen tilaamalla uskonnollisella kertomuksella Jumalaa paossa.[2] Waltari oli mukana myös Tulenkantajien piirissä ja ehti ennen läpimurtoteostaan Suuri illusioni (1928) kirjoittaa runoja ja salanimellä Kristian Korppi kauhunovellikokoelman Kuolleen silmät. Hän piti aluksi itseään nimenomaan runoilijana.[5] Runoilijaryhmänä aloittanut, varsin lyhytaikainen Tulenkantajat ei ollut ohjelmallisesti yhtenäinen ryhmä. Yhteistä siihen kuuluneille oli vain iloinen, vapautunut perusmieliala, luottamus ihmisyyteen ja nuoren tasavallan sekä suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen ja kiinnostus kirjallisuuden ja tekniikan alan uusiin ilmiöihin. Runosta proosaan siirtyneen Waltarin Suuri illusioni ilmensi näitä tunnelmia, ja teoksesta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Toisin kuin muut tulenkantajat, Waltari pystyi nopeasti sopeutumaan enemmistöön ja kirjoittamaan sekä viihdettä että taidetta.[5]
Tammikuussa 1930 Mika Waltari matkusti Rivieralle, jossa oleskeli Nizzassa, Mentonissa ja Monte Carlossa. Helmikuun alussa hän jatkoi matkaansa Pariisiin ja viipyi siellä maaliskuun loppupuolelle asti. Matka auttoi Waltarin eroon kiusallisesta tuttavuudesta Minna Craucheriin. Vuonna 1932 murhattu Craucher oli esikuvana Suuren illusionin madame Spindelille.[1]
Armeija-aika
Waltari aloitti varusmiespalveluksensa 1930 Uudenmaan rykmentissä Santahaminassa, jonne tuolloin kuljettiin meritse.[1] Jo palvelukseen astuessaan Waltari oli kuuluisuus.[1] Hänet määrättiin aliupseerikoulutukseen Parolaan.[1] Reserviupseerikoulussa hän tunsi tiettyä ”aateluuden tuntoa” vastuun lisääntymisen myötä.[7] Upseerikoulutuksessa hän joutui auto-onnettomuuteen. RUK:n kuljetusauton tieltä suistumisessa hän loukkasi päänsä, ja hänet vapautettiin kesken palveluksen. Toinen syy vapautukseen oli hänen sairastamansa kuiva keuhkopussitulehdus.[8]
Waltari kirjoitti asevelvollisuusajastaan armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään (1931) vielä Tilkassa toipuessaan.[7] Toisaalta isänsä ystävälle Jalo Sihtolalle lähettämässään kirjeessä Waltari tekee selväksi, ettei viihdy armeijassa.[9] Waltari-tutkija Panu Rajala on arvellut, että Waltarin yksi vaikutin armeijamyönteisen teoksen tekemiseen oli, että hänen morsiamensa Marjatta Luukkosen isä oli lääkintäkenraalimajuri Emil Luukkonen ja Waltari halusi miellyttää tulevaa appeaan.[10]
Toimittaja ja ammattikirjailija
Waltari meni 1931 naimisiin Marjatta Luukkosen kanssa.[2] Perheeseen syntyi 1932 tytär Satu.[2] Perheensä elättämiseksi Waltari omaksui ammattikirjoittajan työmoraalin.[2] Hänellä oli vakinainen työ Suomen Kuvalehden toimittajana vuoteen 1938 saakka, jolloin hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. 1930-luvulla hän kirjoitti romaaneja, novelleja, satuja, runoja ja 26 näytelmää. Vuosikymmen olikin hänen uutterimpia kirjoittajarupeamiaan, minkä osaltaan mahdollisti opintojen loppuun vieminen jo aiemmin.[1]
Sotien aikana Waltari työskenteli Valtion tiedoituslaitoksessa. Hän osallistui sotapropagandan tekoon muun muassa kirjoittamalla tietokirjat Neuvostovakoilun varjossa (1942, näköispainos 1994), Totuus Virosta, Latviasta ja Liettuasta (1941, salanimellä Nauticus) sekä romaanit Antero ei enää palaa (1940) ja Rakkaus vainoaikaan (1943). Hän kirjoitti paljon lehtiartikkeleita, isänmaallisia reportaaseja rintamalta ja sanomalehtien pääkirjoituksia.[11]
Waltari osallistui lokakuussa 1942 suomalaisten kirjailijoiden vierailuun Weimarin kirjailijakokoukseen, joka pidettiin ministeri Joseph Goebbelsin suojeluksessa.[12]
Syksyllä 1946 hän aloitti Istanbuliin suuntautuneen matkan, jonka aikana hän poikkesi vajaaksi viikoksi Sveitsiin ja tapasi siellä myös Jean-Louis Perret’n, jonka Sinuhe-ranskannoksen ensimmäinen osa ilmestyi 1947–1948 ja nosti Sinuhen maailmanmaineeseen.[2][13]
Kansainvälinen läpimurto
Sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti useita historiallisia romaaneja, kuten Mikael Karvajalka (1948), Mikael Hakim (1949) sekä kristinuskon varhaisvaiheista kertovat Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964).[2]
Vuoden 1964 jälkeen Waltarin innoitus kuihtui. Hän yritteli vielä yhtä historiallista romaania aiheena Maltan ritarikunta, mutta se jäi valmistumatta.[2] Hän pystyi suunnittelemaan päässään kirjan henkilöt ja juonen, mutta kun tuli aika alkaa kirjoittaa tarinaa paperille, hän ei saanut syntymään lainkaan tekstiä. Tämä oli kirjoittamista rakastaneelle Waltarille raskasta.[14]
Kirjailijauran jälkeen
Loppuvuosinaan Waltari nautti arvostusta, jota aktiivivuosina ei aina herunut, sillä häntä pidettiin usein vain viihdekirjailijana. Varsinaisen kirjailijanuran päätyttyä Waltari esiintyi vielä paljon julkisuudessa. Hän oli Suomen Akatemian jäsen, mikä velvoitti hänet auttamaan ja opastamaan nuoria kirjailijoita. Waltari oli aktiivisesti mukana neuvottelemassa kirjojensa käännöksistä sekä suunnittelutyössä, kun hänen vanhoista töistään julkaistiin uusia painoksia ja lyhyempiä tekstejä koottiin kokoelmateoksiksi. Hän muun muassa kirjoitti esipuheita kirjojensa uusintapainoksiin.[15][14]
Maaliskuussa 1972 Mika Waltari ja Väinö Linna osallistuivat näkyvästi WSOY:n yhtiökokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallintoneuvosto päätti tammikuussa erottaa pääjohtaja Hannu Tarmion äänin 5–3, minkä seurauksena kustannusliikkeen kirjailijat kärkiniminään juuri Waltari ja Linna asettuivat puolustamaan Tarmiota. Lopulta yhtiökokous kumosi erottamispäätöksen.[16][17]
Vanhalla iällä Waltarin voimia verotti keuhkosyöpä. Häneltä leikattiin toinen keuhko vuonna 1968, ja sen jälkeen hän oli hauras. Hän ei kuitenkaan lopettanut tupakointia.[18] Kesällä 1979 syöpä uusiutui, ja elokuun 26. päivä Waltari kuoli.[14][19] Hän kieltäytyi kivunlievitykseen tarjotusta morfiinista sanoen: ”Kuolema on niin ainutkertainen, että haluan kokea sen selvällä järjelläni”.[20] Waltari on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.[21]
Perhe ja suku

Waltarin tytär Satu Waltari, myöhemmin Satu Elstelä, oli myös kirjailija. Satu Waltarin aviomies oli teatteriohjaaja Esko Elstelä, ja heidän poikansa, Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä on julkaissut yhden romaanin ja yhden novellikokoelman.
Waltari asui suurimman osan elämästään Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Tunturikatu 13. Nuoren avioparin vuonna 1932 ostamassa asunnossa on noin 135 neliötä, viisi huonetta, halli, kylpyhuone, WC ja keittiö. Waltari selitti myöhemmin tuotteliaisuuttaan sillä, että hänen täytyi saada poikkeuksellisen suuri asunto maksetuksi ja lisäksi elättää perheensä.[14][22]
Tuotanto
Mika Waltari oli erittäin tuottelias kirjailija, jonka tuotantoon kuuluu yli 25 romaania, viitisentoista pienoisromaania, 34 näytelmää ja lisäksi kuunnelmia, pieniä dialogeja, elokuvakäsikirjoituksia, runoja, matkakertomuksia, novelleja ja lukuisia muita tekstejä.[2] Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli Jumalaa paossa vuonna 1925, ja viimeiset tekstit hän saneli Ihmisen ääni -sarjassa ilmestyneeseen teokseen vuonna 1978. Hänen teoksistaan on otettu jatkuvasti lisäpainoksia ja niitä on julkaistu myös erilaisina kokoelmina; esimerkiksi hänen näytelmänsä julkaistiin yhtenä kokoelmana vasta 1999.[23]
Romaanit
Waltarin läpimurtoteos oli Suuri illusioni, josta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Nuori lukijakunta otti omakseen Pariisissa Hotel de Sueden huoneessa parissa kuukaudessa syntyneen teoksen. Se on yhä käännetyin suomalainen esikoisromaani.[24] Seuraava romaani Appelsiininsiemen (1931) on kertomus aikansa nuorison elämästä.[25]
Vuosina 1933–1935 Waltari kirjoitti kolme romaania – Mies ja haave (1933), Sielu ja liekki (1934) ja Palava nuoruus (1935) – jotka ilmestyivät myöhemmin hieman lyhennettyinä yhteisteoksena nimellä Isästä poikaan (1942). Kuva kolmen sukupolven Helsingistä piirtyy pitkälti Waltarin oman suvun vaiheiden kautta.[2] Surun ja ilon kaupunki (1936) on yhdenpäivänromaani, joka esittää katkelmia 1930-luvun Helsingin asukkaiden elämästä. Markku Envall on arvioinut sen herätteiden tulleen niin F. E. Sillanpään Ihmiset suviyössä -maalaiskuvauksesta kuin Euroopassa tuohon aikaan tunnustetusta unanimismin aatteestakin.[26] Sen vaikutuksesta Waltari tarkastelee kaupunkia eräänlaisena henkisenä yhteisönä, jossa ihmiskohtalot koskettavat toisiaan.[26] Helsinki-romaanien sarjallaan Waltari nosti suomalaisessa kirjallisuudessa esille kaupungin ja nousevan keskiluokan kuvausta.[27]
Sotavuosina Waltari kirjoitti kaksi tendenssiromaania: talvisotaa kuvaavan Antero ei enää palaa (1940) ja välirauhan aikaan sijoittuvan Rakkaus vainoaikaan (1943). Lisäksi hän kirjoitti Ruotsin historiasta kertovan romaanin Kaarina Maununtytär ja 1800-luvun Suomeen sijoittuvan Tanssi yli hautojen.[2]
Myös salapoliisiromaanit Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939) ja Komisario Palmun erehdys (1940) ilmestyivät sotavuosina, ja niitä seurasi yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin Tähdet kertovat, komisario Palmu! (1962).[23]
Waltari oli pitkään ollut kiinnostunut egyptologiasta, ja sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Englanninkielinen käännös pääsi Yhdysvalloissa bestseller-listalle. Sinuhe on ilmestynyt 41 kielellä.[11]
Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti historialliset romaanit Mikael Karvajalka (1948) ja Mikael Hakim (1949). ”Hakimia” Markku Envall pitää länsimaisessa kirjallisuudessa ainutlaatuisena käyntikorttina islamilaiseen maailmaan. Sen tapa kuvata muslimimaailmaa sisältä päin on hänestä ollut radikaali jo ilmestymisaikanaan Suomen kaltaisessa läpeensä luterilaisessa maassa.[28] Myös Johannes Angelos (1952) kertoo kristityn ja islaminuskoisen maailman kohtaamisesta. Teos sijoittuu Konstantinopolin piirityksen aikoihin 1400-luvulle. Johannes Angeloksessa Waltari käytti myös osia vuotta aikaisemmin tekemästään käsikirjoituksesta, joka käsitteli Johanneksen nuoruusvuosia. Käsikirjoitus julkaistiin vasta Waltarin kuoleman jälkeen 1981 nimellä Nuori Johannes.[2]
Manilianus-romaanit Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964) kertovat kristinuskon varhaisvaiheista. Historiallisten romaanien sarjaan kuuluu lisäksi Turms, kuolematon (1955). Tekijä suuntasi historialliset teoksensa yleismaailmalliselle lukijakunnalle; ainoastaan Mikael Karvajalka tapahtuu osittain Suomessa.[2]
Waltarin historiallisille romaaneille tyypillistä on suuri sivumäärä, yleensä noin 800–1000 sivua. Niissä esiintyy kuvitteellisten päähenkilöiden lisäksi usein runsaasti todellisia historian merkkihenkilöitä. Waltari tutustui etukäteen perusteellisesti aikakauteen, johon aikoi romaaninsa sijoittaa, joten niiden ympäristö on yksityiskohtia myöten todenmukainen.[2]
Neljä päivänlaskua (1949) on eräänlainen romaani romaanista. Se sijoittuu aikaan, jolloin Waltari kirjoitti ”kiusallista ja häiritsevää” Sinuhea. Kirjailijan omien sanojen mukaan teos on ”valepukuun verhottu, sentimentaalinen rakkauskertomus”.[29]
Vuonna 1958 ilmestynyttä suppeaa aikalaisromaania Feliks onnellinen Markku Envall pitää parhaana suomalaisena uskonnollisena romaanina. Ilmestymisaikanaan ristiriitaisen vastaanoton saanut kirja pohtii kysymystä, kuinka voi olla kristitty nykyaikana. Envallin arvion mukaan romaani on parhaiten ymmärrettävissä tekijänsä teologisen tiedekunnan aikaisen kurssitoverin Erkki Niinivaaran omintakeista ajattelua vasten.[28]
Pienoisromaanit
Kirjallisesti merkittävimpinä pidetään usein Waltarin niin sanottuja pienoisromaaneja, joille on ominaista voimakas aistillisuus ja erotiikka. Pienoisromaaneja ilmestyi Waltarilta pääasiassa 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa. Pienoisromaanit Ei koskaan huomispäivää (1942) ja Jokin ihmisessä (1944) Waltari julkaisi ensin omakustanteina. WSOY kieltäytyi julkaisemasta Waltarin moraalisesti epäilyttäviksi katsomiaan, rikosta ja kiellettyä rakkautta käsitteleviä teoksia.[30][31] Näissä teoksissa kirjailija saattoi ilmaista itseään ilman menestyskirjailijan paineita, ja näin ihmismielen yöpuolen kartoittaminen sekä elämänfilosofinen ja eksistentiaalinen pohdiskelu kävivät mahdollisiksi.[26] Vuonna 1953 WSOY saattoi julkaista kuuden pienoisromaanin kokoelman Kuun maisema[31]. Kaikkiaan Mika Waltari kelpuutti 13 teostaan yhteisniteeseen Pienoisromaanit.[26]
Tunnetuimpia pienoisromaaneja on Vieras mies tuli taloon, jolla Waltari voitti WSOY:n pienoisromaanikilpailun 1937.[26] Markku Envall pitää kirjaa osoittelevuudessaankin eräänlaisena suomalaisvastineena D. H. Lawrencen Lady Chatterleyn rakastajalle.[26] Teos oli Waltarin ensimmäinen käännösmenestys[30].
Fine van Brooklynissa (1941) kokematon tiedemies matkustaa Bretagneen ja joutuu siellä laskelmoivan naisen valtaan. Jokin ihmisessä sijoittuu päällisin puolin alamaailmaan ja lienee luettavissa kirjailijaa kiinnostaneen kalvinismin valossa. Ei koskaan huomispäivää on kolmiodraama rikoksesta ja sen tunnustamisesta. Samalla se on kuvaus levottomasta ajasta kahden maailmansodan välissä.[32]
Näytelmät
Waltari kirjoitti uransa aikana myös kolmisenkymmentä näytelmää. Jotkut niistä toimivat suurten romaanien esitöinä, kuten Sinuhe Egyptiläisen kanssa samaan ajanjaksoon sijoittuva Akhnaton, auringosta syntynyt (1936) ja 1500-lukua kuvaava Paracelsus Baselissa (1943). Osa näytelmistä oli poliittisia, kuten Yö yli Euroopan (1934), joka kertoo aikansa poliittisista aatteista ja niiden välisistä jännitteistä. Keveämmistä näytelmistä monet ovat tulleet tunnetuksi myös elokuvina, kuten Kuriton sukupolvi (1936), Gabriel, tule takaisin (1945), Noita palaa elämään (1946) ja Huhtikuu tulee (1949). Näytelmistä on myöhemmin julkaistu kokoelma Mika Waltarin näytelmät (1999).[23]
Elokuvakäsikirjoitukset
Waltari oli ahkera elokuvakäsikirjoittaja. Ehdottomasti tunnetuin hänen käsikirjoittamistaan elokuvista on T. J. Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941). Muita ovat esimerkiksi Helmikuun manifesti (1939) ja Oi, kallis Suomenmaa (1940). Suunnitellessaan elokuvaa Maailman kaunein tyttö (1953) Armi Kuuselan kunniaksi ohjaaja-tuottaja Veikko Itkonen antoi lehdille haastattelun, jossa hän sanoi, että elokuvan käsikirjoituksen tulee tekemään Mika Waltari. Waltari itse sai tietää tästä suunnitelmasta ensimmäistä kertaa lukiessaan Itkosen haastattelua lehdestä. Kilttinä miehenä hän kuitenkin suostui käsikirjoittajaksi.[33]
Waltarin teosten pohjalta on tehty 33 elokuvaa. Suomalaisille tunnetuimpia lienevät Matti Kassilan ohjaamat Komisario Palmu -elokuvat ja näytelmien pohjalta tehdyt komediat, kuten Gabriel, tule takaisin. Pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää pohjalta on tehty elokuva Verta käsissämme. Vieras mies tuli taloon on filmattu kahdesti, ja sen nimestä on tullut lentävä lause.[26]
Näytelmänsä Omena putoaa... pohjalta tekemästään elokuvan Omena putoaa käsikirjoituksesta Waltari sai Jussi-palkinnon.[34] Jo heti ensi-illan jälkeen käsikirjoitusta kiitettiin Waltarin parhaaksi, samoin sen dialogia.[35]
Kansainväliselle yleisölle tunnetuin Waltarin romaanin pohjalta tehty elokuva on kuitenkin Michael Curtizin ohjaama Sinuhe, egyptiläinen (1954), jonka käsikirjoituksen tosin tekivät Philip Dunne ja Casey Robinson.[36]
Runot
Waltari kirjoitti nuoruudessaan paljon runoja, ja hän pitikin itseään aluksi ennen kaikkea runoilijana.[37] Hänen ensimmäiset runonsa ilmestyivät Nuoren Voiman Liiton antologiassa Nuoret runoilijat vuonna 1926 nimellä Kristian Korppi, ja nopeassa tahdissa sen jälkeen ilmestyivät Sinun ristisi juureen (1927) ja Muukalaislegioona (1929) ja Valtatiet (1928) yhdessä Olavi Laurin (Olavi Paavolainen) kanssa. Myöhemmin Waltarin runoja ilmestyi kokoelmissa Runoja 1925–1945 ja Pöytälaatikko.[23]
Muu tuotanto
Waltari kirjoitti matkakertomuksia. Yksinäisen miehen juna, vuonna 1929 ilmestynyt saman vuoden kesään sijoittuva matkakertomus, kuvaa vastavalmistuneen kandidaatin matkaa Konstantinopoliin. Matkakirjassa Lähdin Istanbuliin (1948), joka kuvaa sodanjälkeistä Eurooppaa, Waltari kirjoittaa matkasta, jonka hän teki Sinuhen ilmestyttyä löytääkseen aineistoa seuraavia historiallisia romaanejaan varten. Waltarin lehdissä ilmestyneitä matkakertomuksia on julkaistu Rudy de Casseresin ja Raimo Salomaan toimittamassa kokoelmassa vuonna 1989.[38]
Asevelvollisuusajastaan Waltari kirjoitti armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään 1931. Teosta on sanottu oikeiston ”tilaamaksi” vastineeksi Pentti Haanpään armeijakriittiselle Kentälle ja kasarmille. Markku Envall on luonnehtinut sitä 1984 Kirjailijoiden kentät ja kasarmit -teoksessa edelleen myönteisimmäksi varusmieselämän kuvaukseksi Suomen kirjallisuudessa.[39]
Waltarin välityönään pitämä aloitteleville kirjailijoille tarkoitettu opas Aiotko kirjailijaksi? ilmestyi 1935. Muun muassa Kalle Päätalo on maininnut oppaan merkityksen oman kirjailijauransa alkuvaiheessa.[40]
Waltari ryhtyi vuonna 1934 kirjoittamaan runomuotoiset tekstit Asmo Alhon piirtämään sarjakuvaan Kieku ja Kaiku, joka ilmestyi Kotiliedessä vuoteen 1975. Näitä riimittelyjä on arvioitu Waltarin kotimaassa luetuimmiksi teksteiksi[41].
Waltarin alun perin eri lehtiin kirjoittamia novelleja on myöhemmin julkaistu kokoelmissa Novelleja ja Viisi ässää ja muita kertomuksia. Hän kirjoitti myös satuja, joita on julkaistu muun muassa kokoelmissa Dshinnistanin prinssi ja Kiinalainen kissa.[23]
Vuonna 1978 ilmestyi Ihmisen ääni -sarjassa Ritva Haavikon toimittama Waltarin tekstien retrospektiivinen valikoima. Kirjaan Ihmisen ääni. Nöyryys − intohimo koottiin Waltarin kirjoituksia eri vuosikymmeniltä tuotannon alusta lähtien ja näin pyrittiin luomaan yhtenäinen kuva Waltarin maailmankatsomuksesta.[42] Kirja sisältää muun muassa lyhennelmän hänen pro gradu -tutkielmastaan vuodelta 1928.[43] Osan kirjoituksista Waltari laati erityisesti tätä kirjaa varten sen ilmestymisvuonna 1978, ja ne jäivät hänen viimeisiksi kirjallisiksi töikseen.[44]
Vasta Waltarin kuoltua ilmestyivät teokset Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978 (1979) ja Kirjailijan muistelmia (1980) Haavikon toimittamina. Haavikko haastatteli 1970-luvulla Waltaria hänen elämästään ja työstään. Haastattelut olivat pitkiä, ja niiden pohjalta Haavikko toimitti artikkelimuotoisen 370-sivuisen Waltarin elämäkerran Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen, joka valmistui 1982.[44][45] Waltarin tytär Satu Elstelä on todennut, ettei muistelmien antama kuva aina vastaa todellisuutta. Ongelmaa on käsitellyt Markéta Hejkalová kirjoittamassaan elämäkerrassa Mika Waltari. The Finn sekä Waltari-tutkija Juha Järvelä.[46][47]
Kirjailijakuva
Waltari oli ammattikirjoittaja ja otti huomioon toiveet, joita tekstien tilaajat hänelle esittivät. Esimerkiksi Gabriel, tule takaisin -komedia sai alkunsa Helge Raninin pyynnöstä. Hän toivoi kiertueella esitettäväksi nelinäytöksistä hauskaa näytelmää, jossa on yksi lavastus, kolme naisroolia ja suuri miesrooli.[48]
Waltari oli kirjoittajana monipuolinen, hän hallitsi niin kevyet komediat kuin vakavat ja pohdiskelevat teokset. Hänet muistetaan myös ahkeruudestaan: vain harva suomalainen kirjailija on pystynyt samanlaiseen kirjoitusnopeuteen ja julkaisutiheyteen. Kriitikoitaan hämätäkseen – ja ehkä nolatakseenkin – Waltari osallistui kirjoituskilpailuihin usein salanimillä.[2]
Viihteellisimpiä kirjojaan ja novellejaan Waltari julkaisi myös salanimillä, ehkä siksi ettei itsekään arvostanut niitä kovin paljon tai sitten vain kätkeäkseen tuotteliaisuuttaan.[2][49]
Henkilökuva

Mika Waltaria kuvaillaan usein rauhalliseksi, ystävälliseksi ja lämpimäksi ihmiseksi. Waltarin elämään kuului kuitenkin myös dipsomania-tyyppinen alkoholismi sekä vaikeita unettomuus- ja masennuskausia, jotka pakottivat hänet monesti sairaalahoitoon.[2] Tapahtumat seurasivat toisiaan yleensä tietyssä järjestyksessä: työn loppuun saattaminen, masennus, juomaputki, suhde tai ihastuminen, oivallus uudesta aiheesta ja työhön palaaminen.[24]
Selvinä kausina juopotteluretket nolottivat Waltaria, ja hänen suhteensa alkoholiin oli ongelmallinen. Hän kuitenkin puhui asiasta melko avoimesti vanhemmalla iällä. Waltari kertoi julkisesti myös mielisairaalakokemuksistaan lehtihaastattelussa 1970-luvulla. Tekoa pidettiin melko rohkeana, sillä tuolloin mielisairauksia pidettiin usein häpeällisenä ja salailtavana asiana.[50]
Suhde uskontoon
Mika Waltari oli saanut ankaran kristillisen kasvatuksen ja kamppaili koko ikänsä kristinuskon kanssa. Vaikka hän keskeytti teologian opintonsa, hän osallistui säännöllisesti kurssinsa vuosijuhliin. Turms, kuolematon -romaanissa Waltari saattoi luonnostella omaa käsitystään uskonnosta, koska etruskien uskonnosta ei tiedetä paljoa. Reijo Vahtokarin mukaan Turmsissa on nykyajan käsittein suorastaan new age -piirteitä. Sen jälkeen kirjailija kuitenkin palasi kotoiseen Helsinkiin ja kristinuskoon kirjassa Feliks onnellinen.[24]
Usko tarjosi Waltarille perusteen myönteisen elämänkatsomuksen omaksumiselle ihmisten aiheuttamista pettymyksistä huolimatta. Tästä huolimatta kirjailija esiintyi toistuvasti alituisena skeptikkona. Waltari tunnusti, ettei ihminen voi elää ilman uskoa, mutta ajatteleva ihminen ei voi myöskään elää ilman epäilyä. Siitä huolimatta Waltarin myöhäistuotanto osoittaa kirjailijan löytäneen kristinuskosta sellaista toivoa ihmiskunnan tulevaisuudelle, joka tuntui tyystin hävinneen hänen pääteoksestaan Sinuhe egyptiläisestä (1945).[51]
Poliittiset näkemykset
Mika Waltaria pidetään usein oikeistolaisena, kuitenkin liberaalina ja suvaitsevana.[52] Katri Vala kutsui Waltaria ”kokoomuslaiseksi moralistiksi ja äitienpäiväpuhujaksi”.[53] Waltari kuvaili vuonna 1972 olevansa ”harhaileva äänestäjä”, jonka äänestysvalinta perustuu enemmän henkilöön kuin puolueeseen. Hän kertoi myös äänestävänsä aina naista, koska naiset ovat hänen mielestään paljon miehiä järkevämpiä.[54]
Waltari suomensi kansallissosialistien kulttiteoksen, Hanns Heinz Ewersin kirjoittaman Horst Wesselin elämäkerran Horst Wessel: Eräs saksalainen kohtalo (WSOY, 1933).[1] Muistelmissaan Waltari kertoo, ettei tuohon aikaan tuntenut kansallissosialistista aatetta kovin hyvin.[9] Vuonna 1939, ennen toisen maailmansodan alkua, hän kirjoitti matkastaan Euroopassa artikkelin, jossa kuvaili natsi-Saksaa melko myönteiseen sävyyn.[55]
Kiinnostus kuvataiteeseen
Mika Waltarin tekstit ovat hyvin visuaalisia, ja kuvataide vaikutti hänen kirjoittamiseensa. Waltari on kertonut ympäröineensä itsensä kuvataiteella. Taulut olivat hänelle ystäviä ja seuralaisia. Hän oli myös ahkera taidenäyttelyissä ja museoissa kävijä. Waltarin itsensä mukaan:[56]
Ateneumin taidemuseossa syksyllä 2008 esitettyyn näyttelyyn koottiin Mika Waltarille tärkeiden Eemu Myntin, Yrjö Saarisen, Otto Mäkilän, Mauno Markkulan ja Aimo Kanervan teoksia. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin muun muassa kirja, johon on koottu kaikki Waltarin kirjoitukset näyttelyn viidestä taiteilijasta. Kirjan muut artikkelit kertovat Waltarin suhteesta kuvataiteeseen.[56]
Huomionosoituksia

Waltari palkittiin vuonna 1952 Pro Finlandia -mitalilla. Waltarin kunniaksi Suomen Kirjailijaliitto myöntää vuosittain Waltari-palkinnon ansioituneille nuorille kirjailijoille[57].
Helsingin Etu-Töölössä on lähellä Waltarin kotia Mika Waltarin muistomerkki. Veikko Hirvimäen veistos Kuningasajatus on saanut ideansa Turms kuolemattomaan sisältyvästä lauseesta ”Ihmisessä itsessään ovat pisimmät matkat.”[58] Aikoinaan käytiin kiivasta keskustelua, millainen sen tulisi olla. Monet olisivat halunneet näköispatsaan. Waltari itse totesi, että kun hänestä aika jättää, hänen muistokseen voitaisiin rakentaa Helsingin keskustaan julkinen pisoaari[59].
Kirjailijan muistoa vaalii vuonna 2000 perustettu Mika Waltari -seura, joka muun muassa julkaisee Illusioni-nimistä vuosikirjaa.[60]
Helsingin Töölön kirjaston neljännen kerroksen monitoimitila avattiin Mika Waltari -saliksi nimettynä kirjailijan syntymän 99-vuotispäivänä 19. syyskuuta 2007.[61]
Waltarille omistettuja nimikkotaivaankappaleita ovat asteroidi n:o 4266 (Mika Waltari) ja asteroidi n:o 4512 (Sinuhe).[62]
Vuosi 2008 oli Waltarin syntymän satavuotisjuhlavuosi, ja Waltaria muistettiin monissa tilaisuuksissa, lehtiartikkeleissa sekä radio- ja televisio-ohjelmissa. Rahapaja julkaisi Waltarin kunniaksi nimellisarvoltaan 10 euron hopeisen juhlarahan. Sinuhe egyptiläinen äänestettiin tuolloin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi.[63] Syksyllä WSOY julkaisi Panu Rajalan kirjoittaman 850-sivuisen Waltarin elämäkerran Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset sekä Marketa Hejkalován kirjoittaman englanninkielisen teoksen Mika Waltari the Finn, joka on käännös tšekin kielestä.[64] Aku Ankka -lehdessä julkaistiin sarjakuvataiteilija Kari Korhosen laatima, Waltarille omistettu 11-sivuinen juhlasarjakuva, jossa esiintyvät myös itse Waltari sekä ”vanhentuneet” Kieku ja Kaiku.[65]
Teosvalikoima

Citation error, replace with{{cite book| title = Jumalaa paossa| publisher = Suomen merimieskirkko| year = 1925| isbn = 978-951-98549-4-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri illusioni| publisher = WSOY| year = 1928| isbn = 978-951-0-03814-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Yksinäisen miehen juna| publisher = WSOY| year = 1929| isbn = 978-951-0-34016-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Appelsiininsiemen| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 978-951-0-34013-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Siellä missä miehiä tehdään| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 951-0-21470-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Isästä poikaan| publisher = WSOY| year = 1942| version = Yhteislaitos Helsinki-trilogiasta 1933–35| isbn = 978-951-0-34014-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Aiotko kirjailijaksi?| publisher = WSOY| year = 1935| isbn = 951-0-19264-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Surun ja ilon kaupunki| publisher = WSOY| year = 1936| isbn = 978-951-0-34015-81}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmeellinen Joosef| publisher = WSOY| year = 1938| isbn = 951-0-18835-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kuka murhasi rouva Skrofin?| publisher = Otava| year = 1939| isbn = 978-951-1-23273-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Komisario Palmun erehdys| publisher = WSOY| year = 1940| isbn = 951-0-32099-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nainen tuli pimeästä ja muita novelleja| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-15019-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Fine van Brooklyn| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 978-951-0-34017-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kaarina Maununtytär| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 951-0-18930-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Rakkaus vainoaikaan| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-19679-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tanssi yli hautojen| publisher = WSOY| year = 1944| isbn = 978-951-0-35682-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Sinuhe egyptiläinen| publisher = WSOY| year = 1945| isbn = 951-0-20749-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Neljä päivänlaskua| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-28426-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lähdin Istanbuliin| publisher = WSOY| year = 1948| isbn = 978-951-0-34018-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Karvajalka| publisher = WSOY| year = 2004| version = 1948| isbn = 951-0-20748-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Hakim| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-20747-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nuori Johannes| publisher = WSOY| year = 1981| isbn = 951-0-20746-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Johannes Angelos| publisher = WSOY| year = 1952| isbn = 951-0-20745-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Turms, kuolematon| publisher = WSOY| year = 1955| isbn = 951-0-22633-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Vallaton Waltari| publisher = WSOY| year = 1957| isbn = 978-951-0-34055-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Feliks onnellinen| publisher = WSOY| year = 1958| isbn = 978-951-0-35683-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Valtakunnan salaisuus| publisher = WSOY| year = 1959| isbn = 951-0-20751-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tähdet kertovat, komisario Palmu!| publisher = WSOY| year = 1962| isbn = 951-0-32100-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmiskunnan viholliset| publisher = WSOY| year = 1964| isbn = 951-0-20744-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Pienoisromaanit| publisher = WSOY| year = 1966| isbn = 951-0-03805-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lukittu laatikko ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1978| isbn = 951-0-28427-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978| publisher = WSOY| year = 1979| isbn = 951-0-28425-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = 10 Waltaria| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-12890-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Joulutarinoita| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-20722-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Matkakertomuksia – Mika Waltarin matkassa 1927–1968| publisher = WSOY| year = 1988| isbn = 951-0-28005-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Viisi ässää ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23843-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mika Waltarin näytelmät| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23508-3}}
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Envall, Markku| title = Suuri illusionisti: Mika Waltarin romaanit| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| id = ISBN 951-0-19650-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva| title = Mika Waltari, valloittaja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-32484-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva (toim.)| title = Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1982| id = ISBN 951-0-11565-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hejkalová, Markéta| title = Mika Waltari: The Finn| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-34335-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järvelä, Juha| title = Waltari ja sukupuolten maailmat| location = Helsinki| publisher = Avain| year = 2013| id = ISBN 978-951-692-972-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lindstedt, Risto & Vahtokari, Reijo| title = Mika Waltari: Muukalainen maailmassa| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-32457-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nummelin, Juri| title = Unohdettu Waltari| location = Helsinki| publisher = BTJ| year = 2008| id = ISBN 978-951-692-712-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Noita palaa näyttämölle: Mika Waltari parrasvaloissa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-23014-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-31137-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Kirjailijan muistelmia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1980 (4. painos 1998)| version = Toimittanut Ritva Haavikko| id = ISBN 951-0-10083-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Mika Waltarin mietteitä| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1982| version = Toimittanut Kalevi Haiko| id = ISBN 951-0-11433-2}}
Aiheesta muualla

. Ylen Elävä arkisto.
.
.
Helena Pilke:  Kirja-arvio teoksesta: Järvelä, Juha: Waltari ja sukupuolten maailmat. Helsinki 2013. (Agricolan arvostelujulkaisu 22.4.2013)

 Jukka Kemppinen 2007
Lasse Lehtinen:  SK 20/2016

*
Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1908 syntyneet
Luokka:Vuonna 1979 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Raittiusliike Suomessa sai alkunsa Axel August Granfeltin perustamasta raittiusseurasta, 27. elokuuta 1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä. Yhdistykset levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja järjestivät esitelmätilaisuuksia, joissa kerrottiin alkoholin haittavaikutuksista.
Raittiusliikkeen synty

Suomessa on harjoitettu raittiusvalitusta ja muuta alkoholin käytön vähentämiseksi suunnattua toimintaa jo 1500-luvulla eli Kustaa Vaasan ajoista lähtien. Tuohon aikaan myytiin kirkonmenojen aikana olutta kirkkomäillä, josta koituvan rauhattomuuden ja metelin vähentämiseksi Kustaa Vaasa kielsi oluen myymisen kirkkomäellä, mutta salli olutta myytävän tienvarsilla olevissa kapakoissa, siten että kussakin pitäjässä sai olla enimmillään kolmesta neljään kapakkaa.[1]
Ruotsin säätyjen suostumuksella hallitus julisti vuonna 1756 viinanpolton kiellon ja takavarikoi 169132 viinipannua. Tämän kiellon vaikutuksesta yleinen rauhattomuus maanteillä lakkasi, tuomarit kokivat tehtäviensä vähentyneen, tappeluiden, riitojen ja useiden järjestyshäiriöiden hävitessä melkein kokonaan. Turun ja Porin maaherra Wallenin lausunnon mukaan viinanpolttokiellon vaikutukset hänen läänissään olivat hyvin myönteiset. Samaa kertoi Laitilan kirkkoherra vuonna 1757. Myssyt kumosivat viinanpolttokiellon vuonna 1760, kun valtio tarvitsi hävityn Pommerin sodan vuoksi lisää tuloja.[2]
Merkittävä raittiusasian edelläkävijä Henrik Renqvist julkaisi 1835 Helsingissä painetun raittiuskirjasen Viinan kauhistus ja seuraavana vuonna kirjasen Suomalaisten raittiuteen kutsumus ja suostumus, joka oli tarkoitettu avuksi raittiuslupauksia varten.[3]
Vuonna 1838 määrättiin Lappia koskeva viinan viemisen kielto, jota täydennettiin 1842, jolloin kiellettiin muidenkin väkijuomien vieminen Lappiin. Siitä sai alkunsa Lapin kieltolaki. Lestadiolaisen saarnaaja L. L. Laestadius perusti Lapin ensimmäisen raittiusseuran 1844.[4]
Vuonna 1843 Elias Lönnrot suomensi Nikolai I:n raittiusmies Rober Bairtin kirjoittaman kirjan Kertomus Rob. Bairtin, Saksan-Kielisestä kirjasta, kuinka Pohjas-Amerikan Yhdys-Waltakunnissa, Kohtuullisuuden Seurat ovat eistyneet, sitä jaettiin 3000 kappaletta Suomessa ja suuria määriä Venäjällä ja Virossa.[5]
Suomessa raittiusseurojen historia on saanut alkunsa Laestadiuksen perustamasta raittiusseurasta sekä 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä, jotka levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja pitivät esitelmätilaisuuksia, kertoen alkoholin haittavaikutuksista.
Suomalaisten raittiusjärjestöjen historiasta

Suomen raittiuden seura
Turussa vuonna 1881 vapaakirkollisten perustama raittiusseura. Ensimmäinen johtaja Emil Hedenström, jonka siirryttyä Helsingin raittiusseuran johtajaksi, hänen tehtävänsä sai Kaarle Verkko.[6]
Kohtuuden ystävät ja Raittiuden ystävät
15.10.1860 perustettu raittiusseura, joka oli saanut vaikutteita ruotsalaisesta wieselgreniläisestä raittiusliikkeestä. Seuran säännöt valmistivat professori J. V. Snellman, Frans Ludvig Schauman, Stephan Baranowski ja esittelijäsihteeri Gabriel Mauritz Waenerberg. Seuran puheenjohtajaksi valittiin Gabriel Rein.[7]

Seura sai alkuunsa 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta, joka oli varsinaisen raittiusseuran edeltäjä. Perustavina jäseninä olivat professori Stepan Baranovski, J. V. Snellman, Gabriel Rein ja Matthias Akiander sekä rahastonhoitajana toiminut maisteri August Schauman[8][9]
Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisi raittiusaiheisia vihkosia. Ensimmäinen niistä oli Elias Lönnrotin ulkomaalaisen kirjoituksen pohjalta vuonna 1854 kirjoittama Kolme päivää Saurion kylässä ja seuraava 1856 Wilhelm Linterin historia. Sekä suomennos v. 1854 Rampa Lauri, ylipainos Turun sanomista v. 1854 Paimelan ukko, Houkuttelija, Gustaf Cannelin v. 1855 kirjoittama Maunulan Matti, ja Turmiolan Tommi.[8][9][10]
Vuosina 1853–1873 Kohtuuden ystävät ja sitä edeltänyt Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisivat 19 suomenkielistä ja 6 ruotsinkielistä ja 2 lapinkielistä kirjasta. Yhteismäärä oli 108500 kappaletta.[11]
Vuoden 1874 jälkeen seuran johtajana toimi August Schauman. Tällä kaudella painettiin 107000 kirjasta. Kirjaset levitettiin pääasiassa maksutta.[11] Seuralle valittiin uusi johtokunta 24.5.1883 pidetyssä vuosikokouksessa. Esimieheksi valittiin Axel August Granfelt ja jäseniksi valittiin ylitarkastaja Uno Cygnaeus, opettaja S. G. Dahlström, maisteri K. Lindroos, opettajakandinaatti O. A. F. Lönnbohm.[12] Vuosikokouksessa 2.2.1884 seuran sääntöjä uudistettiin, ja seuran uudeksi nimeksi tuli Raittiuden ystävät.[13]
Lähteet
Karpio, Vihtori:, Raittiuden ystävät 1883-1933, Gummerus, Jyväskylä, 1938
Hytönen, Vilho:, Suomen raittiusliikkeen historia, Wsoy, Porvoo, 1930
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahonen, Jukka| title = Raittiuden voima: Raittiuden ystävät 1853–2003| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2003| id = ISBN 951-1-18920-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sulkunen, Irma| title = Raittius kansalaisuskontona: Raittiusliike ja järjestäytyminen 1870-luvulta suurlakon jälkeisiin vuosiin| location = Helsinki| publisher = Suomen historiallinen seura| year = 1986| version = Historiallisia tutkimuksia 134| id = ISBN 951-9254-79-X}}
Aiheesta muualla
Veera Luoma-aho: . Ylioppilaslehti 5/2005.
Luokka:Raittiusliike

Kuka toimi Suomen raittiusseuran johtajana vuoden 1874 jälkeen?