Marcus Tullius Cicero ([ˈmaːr.kʊs ˈtʊl.lɪ.ʊs ˈkɪ.kɛ.roː]; 3. tammikuuta 106 eaa. – 7. joulukuuta 43 eaa.) oli roomalainen poliitikko, puhuja, filosofi, lakimies ja kirjailija. Häntä pidetään yleisesti latinankielisen proosan mestarina, ja klassinen latina määritellään yleensä hänen ja Julius Caesarin teosten pohjalta. Ciceron teoksia on säilynyt poikkeuksellisen paljon. Hänen vaikutuksensa myöhempään kirjallisuuteen ja kielenkäyttöön on ollut merkittävää. Häntä pidetään myös eräänä eurooppalaisen humanismin perustajahahmoista.[1]
Cicero eli aikana, jolloin Rooman tasavalta oli väistämättä murenemassa pala palalta. Hän pyrki poliittisen uransa aikana idealistisesti puolustamaan tätä harvainvaltaa, muttei kyennyt vaikuttamaan sen korvautumiseen yksinvallalla. Hän oli poliittisessa toiminnassaan pragmaattinen, vaikka hänen toimintaansa sisältyi monia ristiriitaisuuksia ja mielenmuutoksia.
Elämä

Alkutaival

Cicero syntyi Arpinumissa Latiumissa hyväosaiseen ritarisäätyiseen perheeseen, jolla ei kuitenkaan ollut yhteyksiä hallitsevaan aristokratiaan. Hän muutti nuorena Roomaan ja sai tasokkaan koulutuksen. Plutarkhoksen mukaan hän oli pystyvä oppilas, joka herätti huomiota kyvyillään. Cicero sai tilaisuuden opiskella lakia Quintus Mucius Scaevolan johdolla. Filosofiaa hänelle opettivat aluksi epikurolainen filosofi Faidros sekä akatemialainen filosofi Filon Larissalainen.[2] Cicero oli kiinnostunut monista aloista, erityisesti runoudesta. Hän oli ihastunut kaikkeen kreikkalaiseen ja toivoi jopa tulevansa haudatuksi sinne.
Vuosina 89 eaa.–88 eaa. seitsemäntoistavuotias Cicero palveli liittolaissodassa Gnaeus Pompeius Strabon ja Lucius Cornelius Sullan joukoissa. Ciceroa sotiminen ei liiemmin huvittanut ja hän suuntautui asianajajan uralle. Vuonna 80 eaa. hän matkusti veljensä kanssa Kreikkaan, kun hän oli ärsyttänyt diktaattori Sullaa puolustamalla oikeudessa tämän vastustajaa. Kyseessä oli sekä varotoimenpide että mahdollisuus vierailla häntä kiehtoneessa maassa. Osatekijänä oli myös se, että Cicero oli menettänyt äänensä, oletettavasti ainakin osittain siihen asti käyttämänsä retorisen tyylin takia. Ateenassa Ciceron opettajana toimi keskiplatonilainen filosofi Antiokhos Askalonlainen.[3] Reettori Apollonios Molon opasti Ciceroa kurkunpäälle sopivamman puhetyylin löytämisessä.
Palattuaan Roomaan Cicero meni naimisiin ja sai kaksi lasta. Hän jatkoi työtään asianajajana, sekä opiskeli filosofiaa. Roomassa Ciceron opettajana toimi hänen talossaan asunut Diodotos,[4] joka opetti hänelle stoalaista filosofiaa ja logiikkaa. Cicero valittiin kvestoriksi Sisiliaan vuonna 75 eaa., vaikkei hän ollutkaan suorittanut virkaa normaalisti edeltänyttä kymmenen vuoden armeijapalvelusta.[5] Ciceron mukaan Sisiliassa ollessaan hän näki Arkhimedeen hautakiven, johon oli kaiverrettu tämän lempilause geometriasta.
Palattuaan Roomaan Cicero jatkoi menestyksekkäästi asianajajana. Hän tuli kuuluisaksi korruptoituneen Sisilian maaherran Gaius Verreksen syytöspuheesta elokuussa 70 eaa. Sisilialaiset olivat pyytäneet häntä asianajajakseen, koska heillä oli muistissa Ciceron oikeudenmukainen toiminta kvestorina. Verrestä puolusti kuuluisa asianajaja Hortensius Hortalus. Cicero voitti jutun, mikä lisäsi hänen mainettaan. Hän jakoi palkkioksi saamansa viljan kansanjoukoille.
Nousukas
Ciceron edistymistä politiikassa kuitenkin häiritsi hänen sukutaustansa. Hän oli homo novus (uusi mies, ”nousukas”[6]), ensimmäinen senaattiin noussut suvussaan, ja siksi elämänsä loppuun asti jossain määrin ulkopuolinen. Edellinen konsuliksi asti edennyt homo novus oli ollut Marius, joka oli selvinnyt niin pitkälle lähinnä voimalla. Tämän vuoksi Ciceron luontainen kannatuspohja oli kapea ja liittolaisten etsintä vaikeaa. Uransa aikana hän ajautui samaan rintamaan niinkin erilaisten hahmojen kuin Pompeius ja Octavianus kanssa. Tasavallan tila oli jo varsin epävakaa Mariuksen ja Sullan kiistojen jäljiltä. Tämä kaikki edelleen vaikeutti hänen yrityksiään ajaa ohjelmaansa tasavallan pelastamiseksi.
Cicero valittiin vuonna 69 eaa. ediiliksi ja 66 eaa. preettoriksi. Tällöin hän piti ensimmäistä kertaa merkittävän poliittisen puheen, jolla tuettiin Pompeiukselle myönnettäviä valtuuksia. Usein valtaeliitin ulkopuolelta tulleiden poliitikkojen ura päättyi tähän, mutta Cicero päätti pyrkiä tasavallan korkeimpaan virkaan konsuliksi. Vuoden 64 eaa. syksyllä käydyssä vaalissa häntä vastaan asettuivat senaattorisäätyiset Catilina ja Gaius Antonius Hybrida. Ensimmäisellä oli ongelmia julkisuuskuvansa kanssa, jälkimmäistä ei liiemmin arvostettu. Vaalikampanja sisälsi runsaasti loanheittoa, johon myös Cicero osallistui innolla. Osa hänen vaalipuheestaan senaatissa on säilynyt. Cicero voitti, Antonius oli toinen.
Näin Cicerosta tuli vuoden 63 eaa. konsuli. Hän oli tuolloin juuri saavuttanut konsulinvirkaan vaaditun, 42 vuoden minimi-iän. Konsulivuonnaan hän sai muun muassa kaadettua Servilius Rulluksen esittämän maalain, joka olisi lisännyt Crassuksen ja Caesarin vaikutusvaltaa. Lisäksi hän puolusti oikeudessa useita henkilöitä etenkin Caesarin syytöksiltä.
Kuinka kauan, Catilina?

Konsulivuoden merkittävin tapahtuma kuitenkin oli, kun hän paljasti senaatissa Catilinan salaliiton tasavallan kaatamiseksi. Catilina oli edellisen vuoden vaalitappiosta sisuuntuneena päättänyt pyrkiä uudelleen konsuliksi. Hänen taloudellisesti järjetön vaaliohjelmansa lupasi muun muassa yleistä velka-armahdusta. Ilmeisesti tarkoituksena oli saada velkaantuneet senaattorit käskemään klienttejään äänestämään tätä. Tämä lupaus itsessään oli tarpeeksi horjuttamaan kaupungin taloutta. Lisäksi ilmassa leijui väkivallan uhka, kun kaupunkiin saapui veteraaneja Catilinan tueksi. Cicero päätti ryhtyä toimiin. Hän pyysi lykkäystä konsulinvaaliin. Senaatti päätti lykätä vaalia muutamalla päivällä. Cicero antoi ymmärtää Catilinan valinnan olevan uhka muun muassa hankkimalla suojakseen vaalipäiväksi näyttävän turvajoukon. Lopulta, kun vaali heinäkuussa järjestettiin, Catilina jäi taas valitsematta.
Catilina oli saanut tarpeekseen ja päätti turvautua laittomiin keinoihin. Ciceron oli kuoltava. Murhan oli määrä tapahtua 28. lokakuuta. Catilina suunnitteli hiipivänsä joukkoineen yöllä Roomaan, jossa tapettaisiin Ciceron lisäksi myös lukuisia muita senaattoreita. Tieto kuitenkin vuosi salaliittolaisten piiristä ja Cicero sai kuulla suunnitelmasta. Hän paljasti tiedot senaatille. Tässä yhteydessä Ciceron aloitteesta senaatti antoi uhkavaatimuksen (senatus consultum ultimum) salaliittolaisia vastaan. Salaliittolaiset päättivät lykätä toimiaan ja lokakuu sujui rauhallisesti. Heitä ei voitu kuitenkaan pidättää, sillä pitäviä todisteita ei ollut. Marraskuussa salaliittolaiset päättivät ryhtyä uuteen, entistä laajempaan yritykseen.
Cicero kuuli näistäkin suunnitelmista. Todisteita ei kuitenkaan edelleenkään ollut, joten hän päätti turvautua vahvimpaan aseeseensa: sanoihin. Cicero piti senaatissa useita syytöspuheita Catilinaa vastaan. Näistä ensimmäinen oli suunnattu suoraan Catilinalle, muut enemmän senaatille ja kansalle. Näitä puheita on pidetty retoriikan mestariteoksina.
Ensimmäinen puhe oli jokseenkin suora uhkavaatimus Catilinalle. Hänen tuli häipyä kätyreineen välittömästi. Ensimmäisestä puheesta tunnetaan laajalti sen alku. Cicero aloitti kysymällä retorisesti: ”Kuinka kauan, Catilina, aiot käyttää hyväksi kärsivällisyyttämme?” (”Quousque tandem abutere Catilina patientia nostra?”). Elämään on jäänyt myös lause ”Oi aikoja, oi tapoja!” (”O tempora, o mores!”). Catilina pakeni Roomasta Etruriaan ilmeisesti tarkoituksenaan kerätä lisäjoukkoja. Hänen jälkeensä jäi kuitenkin useita hänen kannattajiaan, jotka Cicero sai tunnustamaan aikeensa senaatille. Catilinan tukijat olivat olleet salaisessa yhteydessä galliheimo allobrogien kanssa. Gallit eivät kuitenkaan olleet suostuneet kapinoimaan.
Hätätilavaltuuksien nojalla joitain salaliittolaisia teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä. Julius Caesar kannatti lievempiä rangaistuksia, Cato nuorempi sen sijaan tuki kuolemanrangaistusta. Cicero vei salaliittolaiset pahanmaineiseen Tullianumin vankilaan ja oli henkilökohtaisesti läsnä, kun pyöveli kuristi heidät. Oikeudenkäynnin unohtaminen raivostutti kansaa, mutta tarinan mukaan Cicero vastasi pitämällä kokonaisuudessaan yhden sanan pituisen puheen: ”Fuerunt” (”He olivat”).[7] tai ”Vixerunt” (”He elivät”). Tämän formulantyyppisen ilmauksen taustalla oli mahdollisesti pyrkimys välttää huonoa onnea välttämällä suora kuolemasta puhuminen.
Isänmaan isä maanpaossa
Cicero palkittiin salaliiton paljastamisesta arvonimellä pater patriae (isänmaan isä). Hän joutui kuitenkin pakenemaan Roomasta 58 eaa., kun kohu kansalaisten tuomitsemisesta ilman oikeudenkäyntiä ei ottanut laantuakseen. Karkottamislain oli esittänyt kansankiihottaja, kansantribuuni Clodius, jonka huligaanikannattajat vainosivat Ciceroa herkeämättä. Clodius oli katkera Cicerolle muun muassa aiemmin sattuneesta Bona Dea -skandaalista, jonka yhteydessä Cicero oli vaatinut rangaistusta pyhäinhäväistyksestä palvontamenoissa naisten vaatteissa heiluneelle Clodiukselle. Cicero yritti saada myötätuntoa itselleen jopa kulkemalla kadulla surupuvussa, mutta mikään ei auttanut. Kenelläkään ei ollut voimia tai halua Clodiuksen pysäyttämiseen.
Kun Cicero oli lähtenyt, Clodius antoi polttaa tämän huvilat ja tuhota tämän talon. Myös Ciceron omaisuus takavarikoitiin. Ciceron oman näkemyksen mukaan senaatin antama ultimaatumi oli antanut hänelle tarvittavat valtuudet tapahtuneisiin teloituksiin. Toukokuussa 58 eaa. Cicero lähti maanpakoon Thessalonikaan Adrianmeren rannalle. Maanpako oli Cicerolle todella kova isku, hänen auctorias'in menetys.  Hän vaipui syvään masennukseen sekä epätoivoon ja suunnitteli itsemurhaa, josta hänen tyttärensä Tullia ja ystävänsä Atticus onnistuivat kuitenkin puhumaan hänet ympäri. Hän kirjoitti ystävälleen Atticukselle: ”Sinun pyyntösi ovat estäneet minua tekemästä itsemurhaa. Mutta minkä vuoksi kannattaa elää? Älä syytä minua valittamisesta. Minun kärsimykseni ovat pahemmat, kuin kenkään muun, joista olet aikaisemmin kuullut.”[8]
Kun seuraavana vuonna eräs tribuuni yritti kutsua Ciceron kotiin maanpaosta, Clodius pyrki estämään päätöksen väkivalloin. Titus Annius Milon kilpaileva rähinäjengi kuitenkin esti Clodiuksen suunnitelman. Cicero sai siis palata syyskuussa 57 eaa. kansankokouksen päätöksellä[9] ja hänet vastaanotti riemuitseva väkijoukko, hieman samoin kuin kreikkalaisen Demostheneen aikoinaan, kuten Appianus myöhemmin huomioi. Paluulla oli nyt myös Caesarin hyväksyntä, joka oli suostunut siihen saatuaan Pompeiukselta vakuudet, että puhujan kieli pysyisi kurissa.
Palattuaan Cicero pyrki saamaan takaisin omaisuutensa ja asemansa. Senaatti myönsi hänelle korvauksen tuhotusta omaisuudesta. Clodius piti kuitenkin huolta siitä, että Cicerolla riitti tekemistä. Hän hyökkäsi joukkioineen Ciceron taloa rakentaneiden työmiesten kimppuun, pahoinpiteli Ciceron kadulla ja poltti Ciceron veljen talon.[5] Cicero tuki nyt populisti Miloa, jota hän käytti Clodiusta vastaan. Kaupungin tilanne oli rauhaton ja ruoastakin oli pulaa. Milon mies tappoi lopulta Clodiuksen tammikuussa 52 eaa, kun Milon ja Clodiuksen joukkiot olivat kohdanneet Via Appialla. Cicero puolusti oikeudessa Miloa, joka oli syytettynä Clodiuksen sukulaisten murhista, mutta hävisi jutun. Puolustuspuhetta Pro Milone on tästä huolimatta pidetty merkittävänä. Cicero esitti, että Milolla ei ollut syytä tappaa Clodiusta.
Tämän jälkeen 51 eaa. Cicero lähti prokonsuliksi Kilikiaan, jossa hän saavutti imperaattorin arvonimen. Rooman kaupunkielämään kiintynyt Cicero ei oikeastaan halunnut lähteä, mutta Pompeiuksen aiemmin aikaansaama lainsäädäntö, joka oli tarkoitettu vähentämään provinssien ryöväämistä, oli johtanut virkamiespulaan.[10] Toisaalta Cicero oli osoittautunut rehelliseksi virkamieheksi jo kvestorikaudellaan Sisiliassa. Cicero saapui provinssiin heinäkuussa. Loput kesäkuukaudet hän käytti välttämättömien taistelutoimien suorittamiseen, talven hän päätti varata oikeustoimille. Kokeneiden legaattiensa avulla, joihin kuului muun muassa hänen veljensä Quintus, hän rauhoitti provinssin Syyrian vastaisen rajan. Triumfia hänelle ei tästä myönnetty, vaikka palattuaan hän sitä hyvän aikaa Rooman muurien ulkopuolella odottelikin. Talvesta suuri osa meni veronkantoepäselvyyksien ratkomiseen.
Verikoirien puolella, verikoiria vastaan
Myöhemmin vuonna 50 eaa. Pompeiuksen ja Caesarin välisessä valtataistelussa Cicero pyrki pysymään puolueettomana, vaikka kannattikin Pompeiusta. Hän totesi eräässä kirjeessään: ”Tiedän, ketä haluan paeta, mutta en ketä seurata”. Lopulta pitkään epäröityään hän asettui julkisesti tukemaan Pompeiusta. Caesarin tunkeuduttua Italiaan 49 eaa. Cicero pakeni Roomasta. Caesar yritti turhaan suostutella häntä palaamaan. Cicero matkusti edelleen pois Italiasta Dyrrhakhioniin, jossa oli myös hänen veljensä Quintus. Veljeksistä ei ollut Pompeiukselle suuremmin apua, Quintus oli haluton taistelemaan ja Marcus aukoi päätään turhan innokkaasti. Pompeiuksen jatkaessa Farsalokseen Cicerot jäivät Caton hallussaan pitämään Dyrrhakhioniin. Cato tarjosi Marcukselle sotilaskomentajan tehtäviä, mutta Ciceroa sotiminen ei edelleenkään kiinnostanut. Cicerot lähtivät matkoihinsa. Pompeiusten kannattajien, esimerkiksi Pompeiuksen pojan, verenhimoiset asenteet kuvottivat Marcusta.
Caesar voitti Pompeiuksen, mutta armahti Ciceron. Cicero palasi Roomaan. 46 eaa. Cicero kirjoitti, että hänen roolinsa Caesarin diktatuurissa oli olla näkymätön ja palvella maatansa kirjoitustensa kautta. Sopiviksi kirjoitusaiheiksi hän näki etiikan ja perustuslailliset kysymykset. Helmikuussa 44 eaa. Ciceron syvästi rakastama tytär Tullia kuoli synnytyksessä. Hän kirjoitti: ”Nyt kotini ei voi lohduttaa minua tasavallan puolesta tuntemassani surussa, eikä julkinen elämä kompensoida surua, jota tunnen kotona”.[11]
Viimeinen tasavaltalainen ja lammas
Maaliskuussa 44 eaa. tapahtuneen Caesarin salamurhan jälkeen Cicero joutui huonoihin väleihin Marcus Antoniuksen kanssa. Murhaa seuranneina epävakauden aikoina monet hakivat turvaa Cicerosta. Hän toimi taustalla, kun poliittista valtatasapainoa etsittiin uudelleen. Antonius ja Cicero olivat nyt Rooman johtavat miehet. Cicero edusti senaattia, Antonius edesmennyttä Caesaria. Miesten välinen suhde oli kuitenkin vaikea ja Cicero teki selväksi, ettei hän arvostanut Antoniuksen tapaa tulkita Caesarin tahtoa. Kun Caesarin perilliseksi testamentissa julistettu Octavianus palasi Italiaan huhtikuussa, Cicero pyrki lähentymään tätä. Cicero suunnitteli voivansa pelata nuoren Octavianuksen avulla Antoniusta vastaan.
Hän kirjoitti syyskuusta lähtien Antoniusta vastaan 14 filippolaispuhetta. Näissä puheissa hän sanoi Octavianusta jumalan lähettämäksi lapseksi, kun taas Antonius oli ”lammas”. Cicero vaati, että Antonius julistettaisiin valtion viholliseksi, mikä viivytysten jälkeen tapahtuikin. Tämä osoittautui virheeksi. Senaatti ja kansakin tosin asettui Ciceron tueksi, mutta tällä ei enää ollut Rooman politiikassa merkitystä. Octavianus ja Antonius sopivat riitansa ja liittoutuivat Lepiduksen kanssa muodostaen toisen triumviraatin. Osana sopimusta suoritetuissa proskriptioissa Cicero ja hänen veljensä Quintus määrättiin menettämään henkensä valtion vihollisina. Octavianuksen kerrotaan joidenkin lähteiden mukaan vastustaneen Ciceron nimeämistä kahden päivän ajan, mutta lopulta Ciceron loppu alkoi häämöttää.
Cicero sai kunnian olla kiivaimmin jahdattu kaikista proskriboiduista. Hän yritti paeta, mutta turhaan. Takaa-ajajat saivat tietää hänen paenneen huvilalleen Tusculumiin, johon he saapuivat 7. joulukuuta 43 eaa. Veli Quintuskin oli ollut siellä, mutta oli mennyt Roomaan hakemaan rahaa, missä hänen omat orjansa olivat kavaltaneet hänet. Nyt Cicero pakeni läheiselle rannikolle Formiaehen. Hän pyrki lähtemään laivalla Kreikkaan, mutta tuulet eivät olleet suotuisat. Niinpä Cicero jäi odottamaan teloittajiaan. Tarinan mukaan hänen viimeiset sanansa olisivat olleet: ”Toiminnassasi ei ole mitään kunnollista, sotilas, mutta yritä tappaa minut kunnolla”. Marcus Antonius antoi naulata hänen irti hakatun päänsä Forum Romanumin puhujanlavaan. Viereen naulattiin Ciceron käsi, joka oli kirjoittanut Antoniuksen vihaamat filippolaispuheet. Cassius Dion mukaan Antoniuksen vaimo Fulvia löi toistuvasti neulalla Ciceron roikkuvaa kieltä kostoksi sen terävyydestä.
Mielenkiintoisena yksityiskohtana Ciceron poika luki vuosia myöhemmin senaatille tiedon Marcus Antoniuksen tappiosta Aktionissa. Toisen tarinan mukaan Octavianus kerran löysi pojaltaan Ciceron kirjan, johon hän kirjoitti: ”Hän oli oppinut mies, rakas lapsi. Oppinut mies, joka rakasti maataan”.[12]
Perhe
Cicerolla oli yksi tytär ja yksi poika avioliitostaan vaimonsa Terentian kanssa. Kolmikymmenvuotisen avioliiton jälkeen hän erosi Terentiasta 57-vuotiaana ja meni naimisiin nuoren ja rikkaan Publian kanssa. Erolla oli paljon tekemistä raha-asioiden kanssa, ilmeisesti Terentia oli ottanut vapauksia Ciceron rahojen käytössä.[13][14] Erotessaan Cicero joutui kuitenkin palauttamaan Terentiasta maksamansa myötäjäiset.[15] Ciceron toinenkin liitto päätyi eroon.
Ciceron ajattelu
Politiikka

Cicero oli ennen muuta tasavaltalainen. Tämä tarkoittaa, että hän ei ollut demokraatti, vaan kannatti harvainvaltaa. Hän ei kuitenkaan pyrkinyt vain säilyttämään status quota, vaan elvyttämään poliittisen järjestelmän sen senaikaisesta alennustilasta. Ciceron näkemyksen mukaan epäitsekkään ylimystön pitäisi päättää Rooman asioista senaatin konsensuksella. (Näitä teemoja hän käsitteli esimerkiksi fragmentaarisesti säilyneessä teoksessaan Valtiosta.) Tähän näkemykseen vaikutti Ciceron keskiluokkainen tausta, joka tarkoitti sitä, että hänellä oli vähemmän saavutettuja etuja puolustettavana kuin monella muulla senaatissa.
Ciceron näkemykseen kuului, paitsi aristokratian yhteisymmärrys senaatissa, myös säätyjenvälinen yhteisymmärrys, joka tarkoitti ennen muuta ritarisäädyn ja ylimystön samanmielisyyttä. Hän ilmeisesti ymmärsi, että tasavallan vallanjaon olisi muututtava, jos se aikoi selvitä tapahtuneista muutoksista Rooman väestössä, taloudessa ja maailmanpoliittisessa asemassa. Hän oli kuitenkin täysin väärässä olettaessaan, että hallitseva luokka olisi valmis tarvittuihin mittaviin uudistuksiin, jotka olisivat vieneet siltä valtaa. Toistuvasti oligarkia oli osoittanut olevansa harvinaisen lyhytnäköistä. Se vastasi ongelmiin sitä mukaa, kun niitä ilmaantui, ilman sen suurempaa suunnitelmaa, ja pyrki maksimoimaan omat voittonsa joka käänteessä. Roomalainen järjestelmä oli jatkuvasti sekä ulkoisen että sisäisen paineen alla. Ulkoiset sotilaalliset uhat ja sisäiset valtataistelut horjuttivat hallintoa pahoin tasavallan viimeisinä vuosikymmeninä. Kaupunkivaltion käyttöön suunniteltu hallintokoneisto ei yksinkertaisesti riittänyt maailmanvallalle. Yhteiskunnallinen tilanne oli kypsä levottomuuksille.
Catilinan salaliiton jälkeen Cicero oli alkanut nähdä itsensä vanhempana valtiomiehenä, jonka harteilla tasavalta oli.[5] Roomassa uudistukset olivat aina enemmän paluuta vanhaan ja Cicerokin pyrki palaamaan omilla uudistuksillaan tasavallan ”vanhoihin hyviin aikoihin”. Optimaattien ja populaarien välille jakautunut senaatti oli kuitenkin voimaton, aika oli ajanut sen ohitse. Sisällissodan jälkeen Cicero näki tämän itsekin. Hän sanoi: ”Tasavalta, senaatti ja oikeusistuimet ovat pelkkiä nollia. Kenelläkään meistä ei ole mitään perustuslaillista asemaa”.
Caesar tuli, näki ja voitti. Plebeijit toivottivat tervetulleeksi yhden miehen diktatuurista seuranneen suhteellisen vakauden. Tätä vakautta vain korostivat Caesarin murhaa seuranneet levottomuudet. Cicero säilyi ”tasavallan viimeisenä todellisena ystävänä” ja hän puhui väsymättä ihanteistaan. Ciceron ihanne oli kuitenkin harhaa. Hän tavoitteli kultaista aikaa, jota ei koskaan ollut. Roomassa ei ollut ”tasavallalle uskollisia miehiä”, joille armeijat olisi voitu uskoa. Cicerolla ei ollut riittävästi poliittista valtaa tai sotilaallista ymmärrystä, jota hän olisi tarvinnut omien ajatustensa läpivientiin. Theodor Mommsen jopa sanoi 1800-luvulla, että Cicero oli pelkkä ”journalisti sanan pahimmassa merkityksessä”, jolla ei ollut ”näkemystä, ajatusta eikä tarkoitusta”.[16][17] Erityisesti Mommsenia häiritsi Ciceron myöhemmin saama tunnustus, jota hän piti kummallisena sankarinpalvontana.
Uuden vallan sääntöjen omaksumatta jättäminen koitui lopulta kohtalokkaaksi, kun Octavianuksen ja Antoniuksen miekat puhuivat. Tasavaltalaisesta restauraatiosta jäi jäljelle vain sanahelinää. Octavianus esitti keisarikaudellaan oman ohjelmansa, jonka piti palauttaa tasavallan ihanteet. Tämä oli kuitenkin vain propagandaverho, jonka suojissa luotiin vuosisatoja kestänyt yksinvalta.
Filosofia
Cicero ei niinkään luonut uutta filosofiaa, mutta roomalaisti runsaasti kreikkalaista.[18] Ciceron omana aikana roomalainen ylimystö osasi myös kreikkaa, joten he kykenivät perehtymään myös alkuperäisteoksiin. Cicero halusi kuitenkin luoda mahdollisuuksia myös latinankieliselle filosofialle. Siksi hän kirjoitti teoksensa nimenomaan latinaksi, käänsi teoksia kreikasta latinaksi sekä kehitti filosofian latinankielistä sanastoa keksimällä latinankielisiä vastineita kreikankielisille termeille.[19] Ciceron kehittämiä ovat mm. termit a priori, a posteriori ja reductio ad absurdum.
Myöhemmin, kun alkuperäinen kreikkalainen filosofia oli Euroopassa suurelta osin unohdettu, Cicero oli tärkeä lähde. Kristillisen etiikan muotoutuessa 300-luvulla piispa Ambrosius ammensi Ciceron tuotannosta. Myös Hieronymus ja Augustinus olivat perehtyneet Ciceron tuotantoon, ja Augustinus lainasikin Ciceroa ahkerasti teoksissaan. Nämä lainaukset ovatkin myöhemmin auttaneet merkittävästi Ciceron teosten uudelleenkonstruoinnissa säilyneiden fragmenttien perusteella. Augustinus kertoo Ciceron teoksen Hortensius olleen ensimmäinen virike hänen kääntymykselleen. Katolinen kirkko julisti Ciceron ”hyveelliseksi pakanaksi” ja näin monet hänen teoksistaan katsottiin säilyttämisen arvoisiksi. Tosin kirkon piirissä Ciceroa myös vastustettiin.
Cicero oli ajattelultaan eklektinen eli hänen ajattelunsa oli sekoitus monia koulukuntia, huomattavimpana näistä Vanhan ja Uuden Akatemian platonismi sekä stoalaisuus. Cicerolle filosofia oli alisteinen politiikalle ja sen tuli palvella ennen kaikkea poliittisia tarkoitusperiä. Tämän vuoksi hän ei hyväksynyt liiallista akatemialaista skeptisismiä, koska katsoi sen johtavan toimettomuuteen. Etiikkaa ja politiikkaa koskevissa kysymyksissä hän suosi enemmän stoalaista ja peripateettista ajattelua, joiden hän katsoi olevan suurimmaksi osaksi yhteneviä.[20] Stoalaisuuden mukaan ihminen toimii osana yhteisöä, jota kohtaan hänellä on velvollisuuksia. Epikurolaisuus ei vedonnut Ciceroon laisinkaan. Tämä ei ole ihme, sillä epikurolaisten mukaan mielenrauhan säilyttäminen vaati valtiollisista kysymyksistä pidättäytymistä, mikä ei tietenkään sopinut Cicerolle. Hän kirjoittaa:

Cicero käsitteli paljon humanitas-käsitettä, inhimillisyyttä, joka oli tosin esiintynyt jo aiemmin roomalaistenkin piirissä ja joka oli hänen vastineensa kreikan sanalle paideia. Siihen sisältyi ihmisten keskinäinen arvostus ja kunnioitus. Cicero esitti ajatuksia roomalaisesta rauhasta (pax Romana) ja oikeudenmukaisesta sodasta (bellum iustum). Näitä voitiin myöhemmin käyttää Rooman imperiumin filosofisessa perustelussa.[21] Cicero myös loi latinaan ensi kertaa sellaiset filosofiset käsitteet kuin moralis ja qualitas (moraali ja laatu).
Cicero uskoi järkeen taikauskon sijaan. Hän pohti kuitenkin, onko mistään ikinä todellista varmuutta. Hän oli valmis uskomaan jonkinlaiseen jumaluuteen, muttei välttämättä Rooman perinteisiin valtionjumaliin, saati uusiin itämaisiin kultteihin, joita tulvi Roomaan.[11]
Teokset

Ciceron kielenkäyttö on kaikkina aikoina herättänyt ihailua. Hänen julkisten tekstiensä latina on täsmällistä ja viimeisteltyä. Etenkin hänen puheensa ovat rakenteeltaan ilmiömäisiä. Cicero kehitti aktiivisesti latinan kieltä muun muassa luomalla uudissanoja monille abstraktikäsitteille, jotka latinasta vielä puuttuivat. Se, että filosofiasta kirjoittaminen latinaksi tuli ylipäänsä mahdolliseksi, oli pitkälti juuri Ciceron ansiota.
Ciceron filosofisten teosten perusteella hän oli humaani, stoalaisuuteen taipunut ihminen, joka ihaili toisaalta perinteisiä roomalaisia arvoja ja tasavaltalaisuutta, toisaalta kreikkalaista filosofiaa ja oppineisuutta. Hän rakasti kirjoja. Cicero ei ollut demokraatti, vaan kannatti ylimystön valta-asemaa. Hänen kirjeistään välittyy kuva hyvää tarkoittavasta, mutta epätäydellisestä ja inhimillisestä hahmosta, jota kuitenkin piinaavat velvollisuudentunto ja tunteet riittämättömyydestä. Niistä voi lukea toisaalta mielenkiintoisia aikalaiskuvauksia taloremontin edistymisestä, toisaalta isän syvää voimatonta tuskaa tyttärensä kuoleman johdosta.[14]
Cicerolta on suomennettu esimerkiksi teokset Keskusteluja Tusculumissa (Tusculanae disputationes), Vanhuudesta (Cato Maior de Senectute), Ystävyydestä (Laelius de Amicitia), Velvollisuuksista (De Officiis), Laeista (De Legibus) ja Puhujasta (De oratore).[22]
Puheet
Puheista 58 on säilynyt, 88 tunnetaan. Suurin osa puheista on oikeuspuheita, muut lähinnä poliittisia puheita. Puheet ovat säilyneet pääosin Ciceron myöhemmin viimeistelemässä kirjallisessa asussa.
Pro Quinctio (Publius Quinctiuksen puolesta, 81 eaa.)
Pro Roscio Amerino (80 tai 79 alku eaa.)
Diktaattori Sullan suojatti syytti Roscius-nimistä miestä isänmurhasta. Cicero voitti.[18]
Pro Roscio Comoedo (erään näyttelijän puolesta, 77 eaa.?)
In Verrem ja Divinatio in Caecilium (70 eaa.)
Jälkimmäinen on Caeciliusta vastaan pidetty puhe Gaius Verreksen tapausta valmisteltaessa, ensimmäinen on Verreksen syytöspuhe. Verres oli provinsseja harvinaisen röyhkeästi ryövännyt maaherra. Hän oli kerännyt laittomasti rahaa niin Kreikassa, Aasiassa kuin Sisiliassakin. Ollessaan Sisiliassa hän oli muun muassa tilittänyt veroja omille tileilleen ja keräillyt julkisten tilojen taide-esineitä itselleen. Verres pakeni ennen tuomiota ja eli loppuelämänsä maanpaossa. Cicero ei ehtinyt esittää kaikkea valmistelemaansa todistusaineistoa, mutta julkaisi materiaalin kuitenkin myöhemmin puheissa.[18]
Pro Tullio (Tulliuksen puolesta, 69 eaa.)
Pro Fonteio (Marcus Fonteiuksen puolesta, 69 eaa.)
Pro Caecina (Aulus Caecinan puolesta, 69 eaa.)
Pro Cluentio (Aulus Cluentiuksen puolesta, 66 eaa.)
De Imperio Cn. Pompei tai Pro Lege Manilia (poliittinen puhe Pompeiukselle erityisvaltuuksia myöntäneen lain puolesta, 66 eaa.)
Rooma oli sodassa Pontoksen kuningasta Mithridatesta vastaan, jonka ylipäälliköksi Pompeius pyrki.[18]
De Lege Agraria contra Rullum (poliittinen puhe Servilius Rulluksen esittämää maalakia vastaan, 63 eaa.)
Lain tarkoitus oli asuttaa kaupunkiköyhälistöä maaseudulle. Maalain takana oli todellisuudessa Crassus liittolaisenaan Julius Caesar. Heidän tarkoituksenaan oli päästä vastaamaan maanjaosta. Ciceron vastustuksen lannistama Rullus veti ehdotuksensa pois.
Pro Rabirio Perduellionis Reo (ad Quirites) (maanpetoksesta syytetyn Gaius Rabiriuksen puolesta, 63 eaa.)
Rabirius oli iäkäs senaattori, jota syytettiin kolmenkymmenen vuoden takaisesta rikoksesta. Caesar toimi syyttäjänä ja koko oikeudenkäynti lienee ollut poliittisesti motivoitu. Cicero voitti jutun.
In Catilinam I-IV (Catilinan syytöspuheet senaatissa, 63 eaa.)
Pro Murena (Lucius Licinius Murenan puolesta, 63 eaa.)
Ciceron kannattama Murena oli valittu Ciceron jälkeen seuraavan vuoden konsuliksi, mutta Cicero joutui vielä ennen vuodenvaihdetta puolustamaan tätä oikeudessa lahjontasyytteitä vastaan. Murena oli mitä ilmeisimmin syyllinen, Cicero voitti silti.
Pro Sulla (Sullan puolesta, 62 eaa.)
Pro Archia (runoilija Aulus Licinius Archiaksen puolesta, 62 eaa.)
Pro Flacco (Flaccuksen puolesta, 59 eaa.)
Aristokraatti Flaccusta syytettiin muun muassa juutalaisten varojen laittomasta takavarikoinnista. Puolustuksessaan Cicero valitti oikeudenkäynnissä, että juutalaisilla on taipumus toimia ryhmänä omiensa puolesta julkisissa kokouksissa.[23]
Post Reditum in Senatu (Rooman senaatille palattuaan maanpaosta, 57 eaa.)
Post Reditum ad Quirites (kansalaisille palattuaan maanpaosta, 57 eaa.)
De domo sua (koskien taloaan, 57 eaa.)
De haruspicum responso (Haruspeksien vastauksista, 57 eaa.)
Pro Sestio (Sestiuksen puolesta, 56 eaa.)
In Vatinium (Sestiuksen oikeudenkäynnissä Publius Vatiniusta vastaan, 56 eaa.)
Pro Caelio (Marcus Caelius Rufuksen puolesta, käytännössä Clodiusta vastaan, 56 eaa.)
De provinciis consularibus (konsulien provinsseista, 56 eaa.)
Puhe kannatti Caesarin mandaatin jatkamista Galliassa.
Pro Balbo (Cornelius Balbuksen puolesta, 56 eaa.)
Balbus oli Caesarin sotapäällikkö.
In Pisonem (Pisoa vastaan, 55 eaa.)
Piso oli Caesarin appi, joten tämä oli epäsuora hyökkäys Caesaria vastaan.
Pro Scauro (?)
Pro Rabirio Postumo (Gaius Rabirius Postumuksen puolesta, 54 eaa.)
Postumus oli Caesarin sotapäällikkö.
Pro Cn. Plancio (Planciuksen puolesta, 54 eaa.)
Pro Milone (Titus Annius Milon puolesta, 52 eaa.)
Kansankiihottaja Milo oli syytteessä liittyen Clodiuksen kuolemaan.[18] Cicero hävisi jutun ja Milo joutui maanpakoon. Ilmeisesti Cicero kuitenkin paranteli puheen käsikirjoitusta vielä jälkikäteen ja puhetta onkin pidetty merkittävänä. Siitä on lähtöisin lentävä lause silent leges inter arma (”aseiden välissä lait vaikenevat”).
Pro Marcello (Marcus Claudius Marcelluksen puolesta, 46 eaa.)
Cicero kiittää Caesaria armollisuudesta Pompeiuksen kannattajaa kohtaan.[18]
Pro Ligario (Quintus Ligariuksen puolesta Caesarin edessä, 46 eaa.)
Cicero pyytää Caesaria armahtamaan Pompeiuksen entisen kannattajan, joka oli maanpaossa.[18]
Pro rege Deiotaro (kuningas Deiotaruksen puolesta Caesarin edessä, 45 eaa.)
Orationes Philippicae eli Philippica I-XIV (filippolaispuheet Marcus Antoniusta vastaan, Octavianuksen puolesta, 44 eaa.)
Näitä lienee alun perin ollut ehkä 18, joista 14 on säilynyt. Nimitys tulee Demostheneen samantyyppisistä puheista Filippos II:sta vastaan.
Filosofiset kirjoitukset

Cicerolta on säilynyt kuusi kirjaa retoriikasta, sekä osittain kahdeksan kirjaa filosofiasta.
De inventione (”Argumenttien rakenteesta”, 84 eaa.)
Retoriikan käsikirja, jonka Cicero nuorena kirjoitti. Hän katsoi myöhempien töidensä syrjäyttäneen tämän.[24]
De optimo genere oratorum (”Parhaista puhujista”, retoriikkaa, 52 eaa.)
Topica (”Topiikka”, retoriikkaa, 44 eaa.)
Työkaluja puhujille eri aloilta, esimerkiksi argumenttien tyyppejä.[24]
Puhujasta (De oratore, retoriikkaa, 55 eaa.)
Cicero luo kuvan ihannepuhujasta, joka ammentaa taitonsa opiskelusta, harjoituksesta, opinnoista ja terveestä järjestä. Cicero korostaa kattavan yleissivistyksen merkitystä.[18]
De fato (”Kohtalosta”, 45 eaa.)
Säilynyt fragmentaarisesti. Käsittelee vapaata tahtoa. Cicero ilmeisesti hylkää ajatuksen, että kohtalo sanelisi kaiken.[24]
Paradoxa Stoicorum (”Stoalaisista paradokseista”, 46 eaa.?)
Cicero esittelee kuusi stoalaista periaatetta, joihin kuulija tuskin yhtyy ensi kuulemalta, ja perustelee sitten niitä. Cicero huomauttaa kyseessä olevan perusteluharjoitus hänen omaksi ilokseen, joten hän ei välttämättä ollut samaa mieltä kaikesta esitetystä.[24]
De partitione oratoria (”Puhumisen lajeista”, retoriikkaa, 54 eaa.?)
Brutus (”Brutukselle”, 46 eaa.)
Roomalaisen puhetaidon lyhyt historia. Säilynyt osittain. Cicero luettelee satoja puhujia ja kuvailee myös omaa kehitystään puhujana.[18][24]
Orator (ad M. Brutum) (”Puhuja”, omistettu Brutukselle, 46 eaa.)
Käsittelee jälleen puhujaihannetta. Cicero puolustaa omaa puhetyyliään.[24]
Valtiosta (De re publica, 51 eaa.)
Säilynyt osittain; tunnetuimmasta osasta käytetään nimeä Scipion unennäkö. Kuvaa ihannevaltion.[24]
De consulatu Suo (”Konsulikaudesta”)
Ciceron runoelma omista urotöistään virkakaudellaan.[18]
Laeista (De legibus, aloitettu 52 eaa., julkaistu kuoleman jälkeen)
Säilynyt osittain. Käsittelee Valtiosta-teoksessa kuvatun ihannevaltion lakeja. Ciceron mukaan lakien juurten tulisi löytyä luonnosta.[24]
De finibus (bonorum et malorum) (”Hyvän ja pahan korkeimmasta asteesta”, 45 eaa.)
Elämän tarkoituksesta. Esittää eri koulukuntien suhtautumisen siihen mikä on suurin paha ja mikä suurin hyvä.[18] Tämä kirja on Lorem ipsumin lähde.
Keskusteluja Tusculumissa (Tusculanae disputationes tai Tusculanae quaestiones, 45 eaa.)
Ciceron huvilalla Tusculumissa käytyjä keskusteluja. Teos käsittelee erityisesti käytännöllisiä eettisiä kysymyksiä: miten voitetaan intohimot, kuinka halveksitaan kuolemaa.[18]
Jumalten luonteesta (De natura deorum, 45 eaa.)
Kuvailee kymmeniä erilaisia käsityksiä uskonnosta. Esittää argumentteja ja vasta-argumentteja erityisesi epikurolaisesta ja stoalaisesta näkemyksestä.[24]
Academica I-II (”Akatemian filosofia”, 45 eaa.)
Lucullus eli Academica priora
Academica posteriora
Säilynyt osittain. Käsittelee filosofian koulukuntien käsityksiä tietoteoriasta sekä näiden koulukuntien historiaa.[24]
De divinatione (”Ennustamisesta”, 45 eaa.)
Cicero esittelee argumentteja, jotka puolustavat ennustamisen toimimista. Sitten hän vastaa näihin vasta-argumenteilla. Cicero sanoo, ettei tee kirjassa itse johtopäätöksiä, mutta teoksen perusteella on helppo tehdä johtopäätös, että hän piti ennustamista taikauskona.[24]
Hortensius (45 eaa.)
Säilynyt vain fragmentaarisesti. Cicero kehottaa teoksessa filosofian harrastukseen, koska se johtaa onnellisuuteen.[18]
Vanhuudesta (Cato Maior de senectute, 44 eaa.)
Vuoteen 150 eaa. sijoitettu dialogi, jossa Cato vanhempi kertoo vanhenemisesta kahdelle nuoremmalle miehelle.[18] Cato esitetään humaanina, ehkä huomattavasti humaanimpana kuin todellisuudessa. Omistettu Ciceron ystävälle Atticukselle.
Ystävyydestä (Laelius de amicitia, 44 eaa.)
Sijoittuu vuoteen 129 eaa.[18] Jo ”Vanhuudesta”-dialogissa esiintynyt Laelius on nyt pääroolissa ja käy keskustelua kahden nuoremman kuulijan kanssa. Omistettu Ciceron ystävälle Atticukselle.
Velvollisuuksista (De officiis, 44 eaa.)
Moraalifilosofiaa lähtien stoalaisen koulukunnan opetuksista. Omistettu Ateenassa opiskelemassa olleelle Ciceron pojalle Marcukselle.[18]
De temporibus suis (”Hänen aikansa”)
Pseudo-Ciceroa, eli teoksia, joiden on joskus uskottu olleen Ciceron kirjoittamia:
Rhetorica ad Herennium (”Retoriikka Herenniukselle”)
Perinteisesti laitettu Ciceron nimiin, mutta ilmeisesti jonkun muun kirjoittama.
Commentariolum petitionis (”Käsikirja ehdokkuudesta vaaleissa”)
Laitettu Ciceron nimiin, mutta se lienee hänen veljensä Quintuksen kirjoittama.
Kirjeenvaihto
Ciceron kirjeitä (epistulae) muille on säilynyt yli 800, muiden kirjeitä Cicerolle satakunta.
ad Atticum I-XVI
Kirjeet Atticukselle, joka oli Ciceron ystävä kouluajoilta. Säilyneistä kirjeistä näitä on valtaosa. Atticus huolehti Ciceron tuotannon julkaisusta hänen kuolemansa jälkeen.
ad Familiares I-XVI
Kirjeet ystäville.
ad Quintum I-III
Kirjeet Quintukselle, joka oli hänen veljensä.
ad Brutum I-II
Brutukselle.
Jälkivaikutuksia
Cicero on runsaan säilyneen tuotantonsa takia parhaiten tunnettuja antiikin henkilöitä.[18] Hän on vaikuttanut eurooppalaiseen kulttuuriin eri aikoina eri tavalla. Edellä mainittiin Ciceron merkitys filosofian alalla sekä myöhäisantiikissa että keskiajalla. Renessanssin myötä, kun alkuperäinen kreikkalainen filosofia tuli jälleen saataville, Ciceron merkitys filosofiassa väheni ja hänet nostettiin latinalaisen proosan mestariksi, jonka tyylille ei nähty vertaista. Myöhemmin Ciceroa ovat ihailleet lukuisat tunnetut henkilöt, esimerkiksi Fredrik Suuri ja Voltaire. On sanottu, että Cicero oli niitä harvoja, josta Voltaire ei koskaan lausunut pahaa.
Myös kuva itse henkilöstä on muokkautunut. Esimerkiksi Petrarca, joka löysi valtaosan Ciceron säilyneistä kirjeistä Veronasta vuonna 1345, oli aiemmin nähnyt Ciceron tämän filosofisten teosten pohjalta järkkymättömänä, intohimoista vapautuneena viisaana miehenä. Kirjeet kuitenkin paljastivat Petrarcalle Ciceron inhimillisen puolen. Nämä kirjeet ovat tarjonneet myös myöhempinä aikoina sekä aseita Ciceron arvostelijoille että mahdollisuuden tutustua hänen henkilöönsä.
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Carcopino, Jérôme| title = Sellaista oli elämä keisarien Roomassa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 2001| version = (La vie quotidienne à Rome à l’apogée de l’empire, 1939.) Suomentanut Marja Itkonen-Kaila. 5. painos| id = ISBN 951-0-19874-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena| title = Antiikin käsikirja| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2000| id = ISBN 951-1-12387-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cicero, Marcus Tullius| title = Vanhuudesta. Ystävyydestä. Velvollisuuksista| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WS| year = 1992| version = (Cato maior de senectute; Laelius de amicitia; De officiis.) Suomentanut ja johdannon kirjoittanut Marja Itkonen-Kaila. Laatukirjat. 2. painos (1. painos 1967)| id = ISBN 951-0-17868-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Freeman, Charles| title = Egypt, Greece and Rome: Civilizations of the ancient Mediterranean| location = Oxford| publisher = Oxford University Press| year = 1999| id = ISBN 0-19-926364-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Henrikson, Alf| title = Antiikin tarinoita| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 2004| version = (Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund. 12. painos| id = ISBN 951-0-18515-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Radford, Robert T.| title = Cicero: A Study in the Origins of Republican Philosophy| publisher = Rodopi| year = 2002| id = ISBN 9042014679| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuomisto, Pekka| title = Rooman diktaattorit| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 2003| id = ISBN 951-23-4442-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zetterberg, Seppo (toim.)| title = Maailmanhistorian pikkujättiläinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2002| version = 8. painos| id = ISBN 951-0-15101-7}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Suomennetut teokset
Citation error, replace with{{cite book| title = Keskusteluja Tusculumissa| location = Turku| publisher = Faros| year = 2009| version = (Tusculanae disputationes.) Latinan kielestä suomentanut sekä selityksillä ja nimihakemistolla varustanut Veli-Matti Rissanen. Esipuhe: Juha Sihvola| id = ISBN 978-952-5710-08-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Puhujasta| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2006| version = (De oratore.) Suomennos Aulikki Vuola| id = ISBN 951-662-960-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Laeista| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2004| version = (De legibus.) Suomentanut ja selittävällä nimihakemistolla varustanut Veli-Matti Rissanen| id = 951-0-29140-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Puhe runoilija Archiaan puolustukseksi| location = Helsinki| publisher = Kirja kerrallaan| year = 2004| version = Suomentanut K. J. Hidén. Näköispainos. Alkuteos: Helsingissä: Yrjö Weilin, 1905| id = ISBN 952-5439-64-X}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Scipion unennäkö| location = Helsinki| publisher = Kirja kerrallaan| year = 2004| version = Suomentanut K. J. Hidén. Näköispainos. Alkuteos: Helsingissä: Yrjö Weilin, 1905| id = ISBN 952-5439-65-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Vanhuudesta. Ystävyydestä. Velvollisuuksista| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WS| year = 1992| version = (Cato maior de senectute; Laelius de amicitia; De officiis.) Suomentanut ja johdannon kirjoittanut Marja Itkonen-Kaila. Laatukirjat. 2. painos (1. painos 1967, 3. painos 2002)| id = ISBN 951-0-17868-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Puhetaidosta: Brutus| location = Helsinki| publisher = Finn Lectura| year = 1990| version = Johdanto, suomennos, selitykset ja liitteet Pirkko Haapanen. Johdannon Cicero-esittely Teivas Oksala| id = ISBN 951-8905-21-5}}
Skeptisismin puolustus. Sisältää Academica prioran eli Luculluksen loppuosan kappaleet 64–148. Suomennos, johdanto ja selitykset Antti T. Oikarinen. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Grahn-Wilder, Malin (toim.)| title = Skeptisismi. Epäilyn ja etsimisen filosofia| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2016| id = ISBN 978-952-495-396-2| page = 135–175}}
Muuta kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Knaapi, Kalle & Rissanen, Veli-Matti & Seppänen, Minna (toim.)| title = Tullius noster. Kirjoituksia Cicerosta| location = Turku| publisher = Faros| year = 2015| id = ISBN 978-952-5710-34-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Plutarkhos| title = Kuuluisien miesten elämäkertoja| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 2005| version = (Bioi parallēloi, noin 80–120.) Suomentanut Kalle Suuronen. Suomennoksen tarkistanut, johdannon kirjoittanut ja selittävän hakemiston laatinut Edwin Linkomies. 4. painos (1. painos 1955)| id = ISBN 978-951-0-15794-7}}
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Marcus Tullius Ciceron e-kirjoja

Kahlos, Maijastina: . Niin & näin 1/2007.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Article ([{{fullurl:{{{1}}}|action=edit}} edit]| [[Talk:{{{1}}}|talk]]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=history}} history]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=protect}} protect]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=delete}} delete]| [{{fullurl:Special:Whatlinkshere/{{{1}}}|limit=999}} links]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=watch}} watch]| | )

Luokka:100-luvulla eaa. syntyneet
Luokka:Roomalaiset filosofit
Luokka:Roomalaiset kirjailijat
Luokka:Roomalaiset poliitikot
Luokka:Roomalaiset reettorit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Vuonna 43 eaa. kuolleet


Nyrkkeilyn historia ulottuu aina antiikin Kreikkaan, mutta nykyaikainen nyrkkeily syntyi 1700-luvun Englannissa.
Varhainen historia

Nyrkkitaistelu mainitaan jo Homeroksen runoissa, mutta nykyaikainen nyrkkeily sai alkunsa 1700-luvun Englannissa. Nyrkkeily oli mukana antiikin olympialaisten ohjelmassa ensi kertaa vuonna 688 eaa., mutta nyrkkitappelujen alkujuuret ovat ihmisen esihistoriassa. Varhaisin säilynyt todiste "nyrkkeilystä" ovat sumerilaiset kaiverrukset 3000-luvulta ennen ajanlaskumme alkua. Egyptin Thebasta noin 1500-luvulta eaa. peräisin olevassa kohokuvassa on kuvattu kypäräpäisiä nyrkkeilijöitä sekä ottelua katsovia ihmisiä.[1]
Ensimmäiset säilyneet nyrkkeilyn säännöt ovat antiikin Kreikasta. Tuolloin otteluissa ei ollut eriä, vaan ottelu jatkui niin kauan kunnes vastustaja luovutti tai oli kykenemätön jatkamaan. Vastustajan sitominen oli kiellettyä. Ottelut käytiin ulkosalla helteessä ja auringonpaisteessa. Ottelijoita tuli kaikista yhteiskuntaluokista. Antiikin ajan suurissa urheilukilpailuissa valtaosa ottelijoista oli rikkaista ja arvostetuista suvuista. Nyrkkeilyä on kuvattu laajalti kreikkalaisessa kirjallisuudessa, muun muassa Homeroksen Iliaassa.[1]
300-luvulla eaa. kreikkalaiset siirtyivät käyttämään nyrkkiensä suojana kovaa nahkaa, mikä sai helposti vastustajan vuotamaan verta. Harjoittelussa käytettiin tuohon aikaan topattuja käsineitä, jotka jossakin määrin muistuttavat nykyajan nyrkkeilykintaita. Roomalaiset kehittivät caestus-nimellä tunnetun suojakäsineen, jota on kuvattu tarkoin ajan kuvataiteessa ja kirjallisuudessa. Käsine koostui nahkaan kiinnitetyistä piikeistä ja metallista. Roomassa nyrkkeilyä harrastettiin laajalti, muun muassa gladiaattorien taisteluareenoilla. Sotilaat käyttivät sitä lähikamppailutaitojen harjoitteluun. Gladiaattorien nyrkkeilyottelut käytiin usein kuolemaan saakka. Kristinuskon tulon ja myöhemmin Rooman valtakunnan heikkenemisen myötä nyrkkeily vaipui kuitenkin unholaan vuosisatojen ajaksi.[1]
Paljaiden nyrkkien aika
Ensimmäinen maininta virallisesta nyrkkeilyottelusta Britanniasta on vuodelta 1681, ja vuonna 1698 ryhdyttiin järjestämään säännöllisesti paljain käsin käytäviä otteluita Lontoon kuninkaallisessa teatterissa. Ottelut käytiin ilman käsineitä ja painoluokkia, eikä sääntöjä liiemmin ollut paitsi suurotteluissa. Erät olivat periaatteessa olemassa, mutta yleensä ottelut päättyivät vasta toisen ottelijan oltua kykenemätön jatkamaan. Myös painiotteet olivat sallittuja, ja 1700-luvun puoleen väliin saakka myös maassa ollutta oli tavallista lyödä.[2]
Vaikka nyrkkeily oli laitonta, oli se hyvin suosittua. Englannin mestarinyrkkeilijästä James Figgistä tuli 1700-luvun alussa maanlaajuinen kuuluisuus. Figgsin oppilasta Jack Broughtonia pidetään merkittävänä edelläkävijänä nyrkkeilyn saattamisessa hyväksyttyjen urheilumuotojen joukkoon. Broughton niin ikään oli yksi paljasnyrkkiajan suurimmista ja menestyksekkäimmistä ottelijoista, ja hän kehitti vuonna 1743 lajille säännöt, jotka vähäisiä muutoksia lukuun ottamatta olivat käytössä aina vuoteen 1838 saakka, jolloin julkaistiin yksityiskohtaisempi London Prize Ring -niminen sääntökirja[3].[2]
Broughtonin on sanottu lähteneen kehittämään sääntöjä, koska eräs hänen vastustajansa oli kuollut ottelussa saamiensa vammojen seurauksena. Hänen tyylinsä otella muistutti nykynyrkkeilyä, kun se monilla tuon ajan ottelijoilla oli enemmän kapakkatappelun omaista. Broughtonin säännöissä painiotteet olivat yhä sallittuja, mutta vyötärölinjan alapuolelta tarttuminen oli kielletty. Sääntöjen mukaan erä jatkui niin kauan kunnes vastustaja lyötiin maahan, minkä jälkeen hänellä oli puoli minuuttia aikaa nousta pystyyn tai tuomittiin häviäjäksi. Broughton myös kehitti nykyaikaisten nyrkkeilyhanskojen esimuodon suojatakseen omien oppilaittensa käsiä ja vastustajaa. Käsineiden kehittämisellä oli myös kääntöpuolensa, ja tietyiltä osin niiden voitiin katsoa olleen vaarallisemmat kuin paljaat nyrkit, sillä paljaalla nyrkillä lyödessä päähän kohdistuneita iskuja oli vähemmän, koska ottelijat pyrkivät osumaan pehmeämpiin kehon osiin välttääkseen vahingoittamasta omaa nyrkkiään. Nyrkkeilyyn liittyvien aivovaurioiden voidaankin osaltaan katsoa juontavan juurensa topattujen kintaiden kehittämiseen.[2]
Broughtonin menetettyä mestaruutensa Jack Slackille vuonna 1750 alkoivat ennalta sovitut ottelut yleistyä, mikä johti nyrkkeilyn suosion lopahtamiseen. Poikkeuksiakin oli: historia tuntee vuosisadan loppupuolelta suuret ottelijat Daniel Mendozan ja "gentleman" John Jacksonin. Mendoza oli hyvin pienikokoinen, vain hieman päälle 70 kilogramman painoinen, ja hän nojasi tyylissään nopeuteen voiman sijaan. Mendoza kärsi mestaruusottelussa tappion Jacksonille, joka osaltaan jatkoi nyrkkeilyn kehittymistä hyväksytyksi urheilulajiksi ja sai Englannin ylimystön kiinnostumaan lajista. 1800-luvun alkupuolella monet tunnetut nyrkkeilijät kuten Jem Belcher, Tom Cribb, Ben Caunt ja Jem Mace kohosivat englantilaisille miehisyyden ja kunniallisuuden symboleiksi.[2]
Vuonna 1838 Broughtonin luomia sääntöjä kehitettiin ja yksityiskohtaistettiin ja syntyi London Prize Ring rules -niminen sääntökokoelma. Ensimmäinen mestaruusottelu uusilla säännöillä oteltiin seuraavana vuonna, kun James Burke kärsi tappion William Thomsonille. Uusissa säännöissä määriteltiin neliön muotoinen kehä, jonka sivun mitta on 7,32 metriä reunustettuna kahdella köydellä. Erä päättyi kun nyrkkeilijä lyötiin maahan ja uusi erä alkoi puolen minuutin kuluttua, jos ottelija oli kulmansa avustuksella ehtinyt valmiiksi siihen mennessä. Jos ottelija ei kahdeksan sekunnin lisäajankaan turvin saanut itseään valmiiksi, tuomittiin hänet häviäjäksi. Potkiminen, kiskominen, päällä puskeminen, pureminen ja vyön alle lyöminen määriteltiin sääntöjen vastaisiksi.[3][2]
Yrjö neljännen sijaishallitsijuuden aika oli brittiläisen nyrkkeilyn kulta-aikaa. Noihin aikoihin Britannian mestarilla oli myös maailmanmestarin arvo. Ainoastaan Yhdysvallat kykeni kilpailemaan Britannian kanssa. Englantilainen nyrkkeily oli levinnyt Amerikkaan jo 1700-luvulla, mutta alkoi saavuttaa suurempaa suosiota vuosisadan vaihteen tienoilla ydinalueinaan Boston, New York ja Philadelphia sekä New Orleans. Useimmat yhdysvaltalaisnyrkkeilijät olivat kuitenkin maahanmuuttajia Englannista tai Irlannista.[2]
Queensberry-säännöt
Vaikka nyrkkeily olikin kehittynyt ja kasvanut lajina suuresti vuoden 1838 Lontoon sääntöjen myötä, oli nyrkkeilyllä kuitenkin huono maine Englannin paremman väestön keskuudessa ja laji tarvitsi suurempia muutoksia. Vuonna 1876 Amateur Athetic Clubin John Graham Chambers kehitti lajille Queensberryn 9. markiisin John Sholto Douglasin tuella uudet säännöt, jotka antoivat enemmän painoarvoa tekniikalle ja taidolle. Queensberryn nimellä tunnetut säännöt poikkesivat Lontoon säännöistä merkittävästi neljältä osin: erän pituudeksi määriteltiin kolme minuuttia ja erätauon pituudeksi yksi minuutti, painiotteet kiellettiin, maahaanlyödyn ottelijan tuli kyetä nousemaan omin voimin ylös kymmenen sekunnin kuluessa tai hänet tuomittiin hävinneeksi tyrmäyksellä. Samoihin aikoihin kehitettiin lisäksi ensimmäiset painoluokat.[4]
Ammattilaisottelijat vierastivat kuitenkin uusia sääntöjä ja otteluita jatkettiin vanhojen sääntöjen mukaisesti. Uudet säännöt saivat kuitenkin suosiota nuorten uusien ottelijoiden keskuudessa. Merkittävä Queensberry-ajan ottelija oli James Mace, joka voitti vanhoilla säännöillä Englannin mestaruuden vuonna 1861. Mace puolusti kuitenkin tiukasti muutoksia ja hänen myötään ne alkoivat saavuttaa suurempaa suosiota.[4]
Samoihin aikoihin valta kehässä alkoi siirtyä yhdysvaltalaisille nyrkkeilijöille, jotka vuosisadan alussa ryhtyivät ottelemaan Britteinsaarilla. Merkittävimpiä tuon ajan amerikkalaisnyrkkeilijöitä olivat Bill Richmond ja Tom Molineux, jotka molemmat olivat entisiä orjia. Molineux otteli englantilaista Tom Cribbia vastaan kahdesti vuosina 1810 ja 1811. Vastavuoroisesti brittiläiset mestarinyrkkeilijät ryhtyivät käymään otteluita Yhdysvalloissa paikallisia nyrkkeilijöitä vastaan.[4] Vaikka nyrkkeilyn sääntöjä muutettiin sivistyneempään makuun, alkoi nyrkkeily menettää suosiotaan entisestään. Keskiluokalla oli elämässään muita arvoja ja uudet uskonsuuntaukset korostivat pidättäytymistä synnillisistä vapaa-ajan houkutuksista. Nyrkkeily yhdistettiin usein muihin lieveilmiöihin kuten juopotteluun ja uhkapeleihin. Varsinaisen nyrkkeilyottelun lisäksi nyrkit heiluivat usein myös katsomossa.[4]
Sen sijaan Yhdysvalloissa laji lähti laajojen siirtolaisaaltojen myötä kasvuun. Suosittua oli järjestää otteluita muun muassa eri kansallisuuksien kesken. Brittien valtakausi päättyi lopullisesti irlantilaislähtöisen amerikkalaisen John L. Sullivanin myötä, josta tuli vuonna 1899 ensimmäinen yhdysvaltalainen maailmanmestari. Noista ajoista lähtien Yhdysvallat on ollut johtava maa ammattilaisnyrkkeilyssä. Sullivanin myötä ammattilaisotteluitakin ryhdyttiin käymään Queensberry-säännöillä. Viimeiseksi paljain käsin käydyksi mestaruusotteluksi jäikin Sullivanin vuoden 1889 tittelinpuolustus Jake Kilrainia vastaan. Noihin aikoihin paljain nyrkein käytävät ottelut oli julistettu laittomaksi lähes kaikissa Yhdysvaltain osavaltioissa.[4]
Amatöörinyrkkeily
Queensberry-amatöörimestaruuskilpailut jatkuivat vuodesta 1867 vuoteen 1885, ja tuolloin amatöörin käyttivät hanskoja vielä toisin kuin ammattilaiset. Vuonna 1880 Britanniassa perustettiin amatöörinyrkkeilyn järjestö ABA (Amateur Boxing Association), kun kaksitoista seuraa liittyi yhteen. ABA piti seuraavana vuonna ensimmäisen mestaruusturnauksensa, jossa oli käytössä neljä painoluokkaa: höyhensarja (9 kiveä ≈57 kg), kevytsarja (10 kiveä ≈63,5 kg), keskisarja (11 kiveä, 4 naulaa ≈71,7 kg) ja raskas sarja (ei painorajaa). Yksi kivi on 14 naulaa, ja yksi naula eli pauna 454 grammaa.
Vuonna 1902 myös yhdysvaltalaiset alkoivat osallistua ABA:n mestaruuskilpailuihin, ja vuonna 1924 ABA:n oli liittynyt jo 105 seuraa. 1900-luvun alkupuoliskolla amatöörinyrkkeily saavutti suosiota ympäri maailmaa. Kun ensimmäinen kansainvälinen nyrkkeilyliitto Federation Internationale de Boxe Amateur  perustettiin vuonna 1920 Pariisissa, sillä oli kuitenkin vain viisi jäsenmaata. Vuonna 1946 perustettiin Kansainvälinen nyrkkeilyliitto AIBA (Associaton Internationale de Boxe Amateur), jossa oli yhteensä 24 maata viidestä maanosasta edustettuina, ja perustamisestaan lähtien AIBA on toiminut virallisena amatöörinyrkkeilyn maailmanjärjestönä. Ensimmäiset amatöörien maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1974. Nykyään AIBA:n jäsenmaita on jo 189.
Ensimmäistä kertaa nyrkkeily oli olympialaisten lajina 1904 Saint Louisin kisoissa, ja 1912 Tukholman kisoja lukuun ottamatta ne ovat olleet siitä lähtien joka kerta virallisessa kisaohjelmassa. Saint Louisissa nyrkkeilijät saivat otella useammassa painoluokassa, ja yhdysvaltalainen Oliver Kirk voittikin kultaa sekä kärpäs- että höyhensarjassa. Menestyneimmät olympialaisten nyrkkeilymaat vuosina 1974–2004 ovat olleet Kuuba ja Yhdysvallat, joista Kuuballa on 29 ja Yhdysvalloilla 21 kultamitalia. Viisi maata on saavuttanut ainoat olympialaisten mitalinsa nyrkkeilystä: Puerto Rico (6 kappaletta), Tonga, Niger, Bermuda ja Guyana.
Olympiakultaa voittaneita nyrkkeilijöitä, jotka ovat voittaneet raskaan sarjan ammattilaisten maailmanmestaruuden ovat Floyd Patterson (1952), Cassius Clay (myöh. Muhammad Ali, 1960), Joe Frazier (ensimmäinen raskaassa sarjassa kultamitalin voittanut painoluokkansa ammattilaisten maailmanmestari, 1964), George Foreman (1968), Leon Spinks (1976), Michael Spinks (1976) Lennox Lewis (1988) ja vuoden 1996 olympiavoittaja Volodymyr Klytško. Viimeisin suomalainen nyrkkeilyn olympiamitali on Jyri Kjällin pronssi 1992 Barcelonasta.
Naisten nyrkkeily oli jo 1904 Saint Louisin olympialaisissa näytöslajina, mutta 1900-luvun aikana se kiellettiin monissa maissa. Naisnyrkkeilyn elvytyksen edelläkävijänä olivat ruotsalaiset, jotka vuonna 1988 järjestivät ensimmäisiä naisten otteluita. Britannian amatöörinyrkkeilyjärjestö järjesti ensimmäisen naisten nyrkkeilykilpailut vuonna 1997. 1990-luvulla AIBA vahvisti naisnyrkkeilyn uudet säännöt, ja järjesti vuonna 1999 ensimmäiset EM- ja 2001 MM-kilpailut.
Pääsuojuksen käyttö tuli pakolliseksi 1984 Los Angelesin olympialaisissa, mutta vuonna 2013 se jälleen poistettiin miehiltä. Naiset käyttävät sitä edelleen. Aiemmin amatööriotteluiden pistelasku oli erilainen. Kolme ja myöhemmin viisi arvostelutuomaria antoi kunkin erän voittajalle 20 pistettä, ja häviäjälle suhteellisesti vähemmän. Pistelaskujärjestelmä muuttui vuoden 1988 Soulin olympialaisten jälkeen, kun sekä Michael Carbajal että Roy Jones Jr. hävisivät kultamitalinsa isäntämaan nyrkkeilijöille, vaikka yleisen mielipiteen mukaisesti heidän olisi kuulunut voittaa. Myöhemmin paljastui, että tuomareita oli lahjottu.
Soulin kisojen jälkeen otettiin käyttöön arvostelu pistekoneella. Tuomarit painavat nappia aina kun näkevät nyrkkeilijän tekevän onnistuneen iskun. Kun kolme viidestä tuomarista painaa nappia 1,2 sekunnin sisällä, piste lasketaan. Mikäli nyrkkeilijä johtaa vastustajaansa yli 20 pisteellä, ottelu keskeytetään.
Ammattilaisnyrkkeily

Vuonna 1891 yksityinen lontoolainen seura National Sporting Club alkoi järjestää omia, ammattilaisten hanskat kädessä käymiä otteluita, omilla ehdoillaan. NSC:n säännöt pohjautuivat Queensberry-sääntöihin, joihin oli lisätty yhdeksän lisäsääntöä, jotka pääasiassa määrittelivät tarkemmin toimitsijoiden aseman ja pistelaskun, joka mahdollisti tuomaroida ottelun tuloksen, sillä aiemmin kaikki ottelut päättyivät tyrmäykseen tai siihen, ettei toinen nyrkkeilijä muuten kyennyt jatkamaan ottelemista. NSC:n sääntöjen johdosta nyrkkeily muuttui enemmänkin taito- kuin kestävyyslajiksi. Vuonna 1919 perustettiin BBBC (the British Boxing Board of Control). BBBC:llä oli tiiviit yhteydet NSC:iin aina vuoteen 1929, jolloin NSC lakkautettiin.
Vuonna 1909 Lonsdalen jaarli myönsi ensimmäisen mestaruusvyön NSC:n mestaruusottelun voittajalle. Vuonna 1929 BBBC jatkoi Lonsdale-vöiden myöntämistä kaikille britannialaisille nyrkkeilijöille, jotka voittavat kolme titteliottelua samassa painoluokassa. Kyseiset "titteliottelut" eli mestaruusottelut ovat aina olleet ammattilaisnyrkkeilyn keskeinen elementti, kun varsinaisia arvokilpailuja ei järjestetä.
1900-luvun alkuvuosina alkoi myös nyrkkeilypromoottorien keskeinen asema vakiintua: promoottorit pyrkivät järjestämään hyvätuottoisia ja kiinnostavia mestaruusotteluita, ja näin myös tiedotusvälineet ja suuri yleisö alkoi yhä enemmän kiinnostua lajista. Kuuluisa kolmikko Jack Dempsey (raskaansarjan mestari 1919–1926), hänen managerinsa Jack Kearns ja promoottori Tex Rickard ansaitsivat yhteensä 8,4 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria vuosina 1921–1927 vain viidellä ottelulla. Ensimmäinen suora radiolähetys ammattilaisnyrkkeilyn mestaruusottelusta oli Dempseyn ja Georges Carpentierin kohtaaminen vuonna 1921.
1900-luvun alkupuoliskon aikana ammattilaisnyrkkeilyn painopiste siirtyi Britanniasta Yhdysvaltoihin. Vaikka mitään virallisia maailmanmestaruuksia ei ollutkaan, yleisesti maailmanmestarina pidettiin The National Police Gazette -lehdellä listattuja nimiä. 1920-luvulla NBA (National Boxing Association) ryhtyi järjestämään maailmanmestaruusotteluita. Samaan aikaan perustettiin Ring Magazine, joka julkaisi mestarien luetteloita. Vuonna 1962 NBA vaihtoi nimensä WBA:ksi (World Boxing Association), ja seuraavana vuonna se sai ensimmäisen kilpailijansa WBC:n (World Boxing Council). Kumpikaan niistä ei ollut yleisesti tunnustettu ja tästä johtuivat muun muassa erimielisyydet maailmanmestaruuksista. Vuonna 1983 perustettiin lisäksi uusi järjestö IBF (International Boxing Federation), jolla on myös omat maailmanmestaruutensa kussakin painoluokassa. Vuonna 1988 syntyi vielä neljäs suuri maailmanlaajuinen järjestö WBO (World Boxing Organization) kun joukko puertoricolaisia ja dominikaanisia liikemiehiä riitaantui WBA:n kanssa. Näiden neljän suuren lisäksi on lukemattomia muita omia maailmanmestaruustitteleitään jakavia järjestöjä, joita ei kuitenkaan pienuutensa takia yleisesti tunnusteta näiden neljän suurimman liiton joukkoon.
Ammattilaisten ottelut kestivät pitkään viisitoista erää, ja vielä 1900-luvun alkupuolella käytiin neljänkymmenen erän otteluita. Erien määrää alettiin vähentää vasta vuonna 1982, kun eteläkorealainen Kim Duk-Koo kuoli Ray Mancinia vastaan käymänsä maailmanmestaruus ottelun jälkeen iskujen aiheuttamaan aivovammaan. 1980-luvun aikana eri ammattilaisliitot siirtyivät vähitellen järjestämään mestaruusottelunsa 12-eräisinä. Lisäksi minuutin erätaukopituus pidennettiin puoleksitoista minuutiksi. Tämän lisäksi tuomarille annettiin erityinen oikeus keskeyttää epätasainen ottelu, jos toinen nyrkkeilijä otteli selvästi huonommin, kuin toinen. Aiemmin tämä oikeus oli ollut ainoastaan nyrkkeilijät erien jälkeen tarkastaneella lääkärillä.
Katso myös
Suomen nyrkkeilymuseo
Lähteet

historia
Luokka:Urheilun historia

Kuka oli ensimmäinen maailmanmestari nyrkkeilyssä?


Oy Sisu Auto Ab on vuonna 1931 perustettu suomalainen autotehdas, joka syntyi nimellä Oy Suomen Autoteollisuus Ab. Yritys on yksityisomisteinen ja valmistaa Sisu-merkkisiä kuorma-autoja siviili- ja sotilaskäyttöön. Nykyisin sen tehdas sijaitsee Raaseporin Karjaalla.
Historia

Suomen Autoteollisuus ja Sisu-tavaramerkki
Kahden Helsingin Kalliossa toimivan autokoritehtaan liiketoiminnat yhdistettiin vuonna 1931, jolloin syntyi O/Y Suomen Autoteollisuus A/B. Yhtiö aloitti toimintansa osoitteessa Fleminginkatu 27. Autojen suunnittelu alkoi. Auton sisäisenä työnimenä oli alusta alkaen ”Sisu”. Komponenttitoimittajaksi valittiin ruotsalainen Volvo. Yhtiön pitkäaikaisena toimitusjohtajana toimi Tor Nessling. Auton Sisu-nimi vahvistui yleisökilpailun perusteella viralliseksi tavaramerkiksi. Nimeä ehdotti hämeenlinnalainen Veikko Arohonka.
Ensimmäiset yhdeksän valmistettua autoa – yksi linja-auto ja kahdeksan kuorma-autoa – valmistuvat vuoden 1932 kesän ja syksyn aikana. Tuotantoperiaatteena  oli ”tehtaalta suoraan ajoon”, mikäli asiakas niin halusi. Tuotanto aloitettiin Helsingissä kolmella eri mallilla, joiden kokonaispaino oli 4800kg ja kantavuus 2300kg.
Vuonna 1934 yhtiö aloitti suomalaisten Olympia-moottoreiden käytön sekä alkoi valmistaa myös raitiovaunuja. Volvo-komponenttien käytöstä Sisu-autossa luovuttiin. Rautatiekaluston valmistus alkoi VR:lle toimitetulla linja-autokorisilla rata-autoilla. Ensimmäinen dieselmoottorinen Sisu valmistui, sen moottorina oli amerikkalainen Hercules-diesel.
Ensimmäisen panssariauton prototyypin yhtiö valmisti vuonna 1938. Kuorma-autojen kysyntä vilkastui nousukauden ja sotaan valmistautumisen ansiosta. Autoja vietiin Viroon ja Latviaan. Raitiovaunujen sarjavalmistus alkoi vuonna 1938.
Yhteissisu
Vuonna 1943 Suomen Autoteollisuus luovutti Yhteissisu Oy -nimiselle yhtiölle viideksi vuodeksi yksinoikeuden Sisu S-22 -kuorma-autojen valmistukseen. Yhteissisu perustetaan Helsinkiin, aloite tulee Puolustusvoimilta, mukana ovat valtio ja maan kaikki tärkeimmäit metalliyritykset. Yhtiö rakennutti tehtaan Vanajan pitäjään lähelle Hämeenlinnaa. Viimeiset Sisu -kuorma-autot valmistuivat Yhteissisun tehtaalta vuonna 1948, minkä jälkeen yhtiö jatkoi toimintaansa Vanajan Autotehdas Oy -nimisenä valmistaen Vanaja-merkkisiä kuorma- ja linja-autoja. Kaikkiaan Yhteissisu valmisti 294 Sisu-merkkistä kuorma-autoa.
Muutto Karjaalle
Suomen Autoteollisuuden Helsingin tehtaan toiminta siirtyi vuonna 1944 Karjaalle, mistä oli hankittu tontti jo vuonna 1941. Nykyisen Oy Sisu Auto Ab:n tehtaat toimivat edelleen Karjaalla. Jatkosodan jälkeen Suomen Autoteollisuus toimitti sotakorvauksina Neuvostoliittoon yli 2000 kappaletta Sisu AMC -sivuventtiilimoottoreita.
Ennen talvisotaa päättynyt oma ohjaamotuotanto alkaa uudelleen 1955, ensimmäisenä tuotteena Nalle-Sisun kokoteräshytti. Samana vuonna esitellään kevyt kuorma-automallisto Nalle-Sisu. Keskiraskas kuorma-automallisto saa nimekseen Kontio-Sisu. Vuonna 1959 päättyy Sisun oma raitiovaunuvalmistus.
Suomen Autoteollisuus on tuonut Suomeen myös Rolls-Royce-henkilöautoja vuonna 1946 ja Leyland-kuorma-autoja vuonna 1955.
Sisu KB-112 (1962) on ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt eurooppalainen kuorma-auto, jossa on hydraulisesti eteenpäin kipattava ohjaamo.
Fuusio ja valtion omistus
Vuonna 1968 Suomen Autoteollisuus ja Vanajan Autotehdas Oy fuusioituivat. Fuusion jälkeen Sisu alkoi käyttää Vanajan aiemmin käyttämää, amerikkalaista synkronoimatonta Fuller-vaihteistoa sekä diplomi-insinööri Veikko Murosen suunnittelemaa nostoteliä, joka kykeni nostamaan taka-akselin auton ollessa täydessä kuormassa. Suomen Autoteollisuus valmisti vuodesta 1969 lähtien myös terminaalitraktoreita. Vuonna 1975 Suomen Autoteollisuudesta tuli valtionyhtiö.
Vuonna 1976 tehtiin kolmikantasopimus Leylandin, Saab-Scanian ja Suomen Autoteollisuuden kesken, jolloin Leylandille ja Saab-Scanialle siirtyi kummallekin kymmenen prosenttia Suomen Autoteollisuuden osakkeista. Suomen Autoteollisuus muutti nimensä Oy Sisu Auto Ab:ksi vuonna 1981.
Vuonna 1985 Sisu Autosta tuli jälleen valtion kokonaan omistama yhtiö. Sisu Auto luopui linja-autojen valmistuksesta. Valmetin kuljetusväline- ja traktoriliiketoiminnot yhdistettiin 1. toukokuuta 1994 Sisu Autoon.
Sisu Autot Partekin omistukseen 2002 ja sijoittajille 2004
Vuonna 1997 Sisu Auto solmi Renault’n kanssa aiesopimuksen, ja Sisu Defence Oy siirtyi valtionyhtiöksi. Samana vuonna Partek Oyj osti enemmistöosuuden Oy Sisu Auto Ab:n osakekannasta. Hämeenlinnassa toimiva yksikkö Sisu Akselit eriytettiin omaksi yrityksekseen ja myytiin pääomasijoittajille vuonna 1999. Vuonna 2002 Kone Oyj osti Partek Oyj:n. Vuonna 2004 Kone Oyj myi Oy Sisu Auto Ab:n suomalaisten yksityishenkilöiden muodostaman sijoittajaryhmän ja yhtiön johdon perustamalle Suomen Autoteollisuus Oy:lle.
Vuonna 2005 perustettiin uusi Sisu Defence -yksikkö vastaamaan sotilaskuorma-autojen valmistuksesta ja markkinoinnista. Renault hyötyajoneuvojen maahantuontia ja markkinointia varten perustettiin tytäryhtiö LT Finland Oy.
Vuonna 2008 Sisu voitti kansainvälisen tarjouskilpailun Venäjälle toimitettavista puutavara-autoyhdistelmistä; Sisu Auto toimitti 91 puutavara-autoyhdistelmää Venäjän suurimmalle kansainväliselle metsäteollisuusyhtiölle ILIM Groupille. ILIM Group tilasi myös 12 tehdasvarusteltua SISU Rock 6x4 maansiirtoautoa.[1]
Timo Korhosen kausi
Vuonna 2010 sijoittajaryhmä myi koko Suomen Autoteollisuus Oy:n osakekannan toimivan johdon (Timo Korhonen, Olof ja Maija Elenius) osakkeiden hankintaa varten perustamalle yhtiölle, Suomen Erikoisajoneuvot Oy:lle (SEA).
Auto, tekniikka ja kuljetus -kuorma-autolehti valitsi vuonna 2012 Sisun Vuoden kuorma-auto Suomessa 2012 -tittelin voittajaksi. Sisu osti kuorma-autotuotannon takaisin Komas Oy:ltä. Kaupassa Sisulle siirtyi 45 työntekijää.
Vuonna 2013 Sisu Auton toimitusjohtaja Timo Korhonen hankki omistukseensa Olof ja Maija Eleniuksen osuudet SEA:sta. Hallituksen puheenjohtaja Timo Korhonen omistaa siten nyt yksin koko Oy Sisu Auto Ab:n osakekannan.
Mallisto
Kuorma-autot
Vuonna 1951 myyntiin otettiin kuorma-autot Jyry, Kontio ja Nalle
K-50: suurin Suomessa valmistettu Sisu, kokonaispaino 52200kg.
Sisu KB-117
markkinoille vuonna 1963
ensimmäinen eurooppalainen sarjatuotantona valmistettu kippiohjaamoinen kuorma-auto
M-sarja
250px|pienoiskuva|Sisu M-162
Vuonna 1969 esiteltiin Sisu M-sarja.
Kutsumanimiä mm. ”niittikoppi-Sisu” ja ”nakkiputka”. Nimet johtuivat ohjaamon suurista ikkunoista ja rakennetavasta, sillä ohjaamo oli pääasiassa niittaamalla koottu.
S-sarja
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu SL 190
Vuonna 1980 markkinoille tuotiin Sisu S-sarja. Eri mallit olivat:
SL: nokallinen ja matalahyttinen
SR: nokallinen ja korkeahyttinen
SK: nokaton ja matalahyttinen
SM: nokaton ja korkeahyttinen
E-sarja
Vuonna 1995 Sisu E-sarja tuli tuotantoon ja korvasi 14 vuotta tuotannossa olleen, monelta osin jo kilpailijoistaan jälkeen jääneen S-sarjan.
Renault'n ohjaamo 1998.
E11 Cummins
E11 Renault jossain vuosimalleissa
E12 Mack
E14 Cummins
E18 Caterpillar
Vuonna 1996 Esiteltiin järeä Supra-mallisto.
C500, R500 ja C600
Vuonna 2005 Sisu esitteli uudet C500-, R500- (kummassakin edellä mainitussa Renaultin valmistama DXi13 500 hv konsernimoottori) ja C600 (Caterpillarin E15M 550 hv moottori) -mallit.
Vuonna 2006 Sisu alkoi valmistaa uutta mallistoa.
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Moottoreina ovat Renault'n R460 ja R500, sekä Caterpillarin C520,C560 ja C630.
Sisu Polar
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu Polar Works DK16M K-AKK-8x4/335+140+137
Vuonna 2010 Sisu aloitti komponenttiyhteistyön Daimlerin kanssa ja esitteli Sisu Polar -malliston, jossa käytetään paljon Mercedes-Benz-kuorma-autojen komponentteja. Mallistolle on myönnetty Suomalaisen Työn Liiton Avainlippu ja Design from Finland -tunnukset.
Toisen sukupolven Polar Euro VI -mallin tuotanto aloitettiin toukokuussa 2014. Malli on kokonaan uudistettu ja Suomessa suunniteltu. Moottorit ovat edelleenkin Mercedes-Benziltä, mutta edellisen sukupolven moottoriversioihin verraten vääntömomenttia on 100–200 Nm enemmän. Ensimmäisestä, Euro V -sukupolvesta tutut erilaisiin käyttäjäympäristöihin optimoidut kuusi tuoteryhmää ovat myös Euro VI -malliston runko.[2][3]
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Sisu Hauler: Raskaslavettiveturi
Moottoreina
Mercedes-Benz OM501LA, V6, 350kW/480 hv, 2 300 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 405kW/550 hv, 2 600 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 440kW/600 hv, 2 800 Nm
Vaihteistoina
Mercedes PowerShift G280-16, vaihdeautomaatti,
Mercedes Telligent G240-16 Synchron, kevytkäyttö
Eaton Fuller RTLO 20918, synkronoimaton vaihteisto
Runko
Sisun korkea C-profiilinen C-460-runko
Sisun matala U-profiilinen U-300-runko
Ohjaamo
Puolipitkä ohjaamo
Makuuohjaamo
Korkea makuuohjaamo.
Vetotapa valittavissa 6×2, 6×4, 8×2, 8×4, 10×2 tai 10×4, valittavissa useita eri jousitus- ja ohjausvaihtoehtoja.
Linja-autot
Ilves-linja-auton alusta
myyntiin 1951
Sotilasmallisto
Sisun puolustusvoimien käyttöön kehittämän malliston perustana oli pitkään autojen kiertyvä runko, joka takasi hyvän maastoliikkuvuuden pyörien pysyessä kiinni maassa.
Kärppä-Sisu, suunnattu lähinnä jakelukäyttöön ja kevyeksi varuskuntakuorma-autoksi
Proto-Sisu

Ensimmäinen Sisun valmistama nelivetoinen maastokuorma-auto, Sisu KB-45, luovutettiin puolustusvoimille vuonna 1964. Puolustusvoimissa tämän mallin sekä sen eri versioiden, A-45 ja AH-45, kutsumanimeksi vakiintui Proto-Sisu tai lyhyemmin Proto. Proto luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi, ja sitä käytetään muun muassa keveiden tykkien ja raskaiden kranaatinheitinten vetäjänä.
Nyttemmin puolustusvoimat on huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa, joka on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa. Protolla on pienen kokonsa ja kiertyvän rungon ansiosta erinomaiset maasto-ominaisuudet. Moni harrastaja on vaihtanut Protoonsa isommat 14.00R20-renkaat, ns Masin renkaat. Isommilla renkailla hyvät maasto-ominaisuudet paranevat entisestään.

Sisu A-45 tekniset tiedot:
Moottorit:
KB-45 SF: 4-tahtinen, 6 sylinterinen Sisu-bensiinimoottori, valmistusmäärä 1 kpl
KB-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D (protyyppimoottori, ei sama kuin 1985-2006 tuotannossa ollut uudempi Valmet 612)
KB-45 SV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.400 -suorasuihkutusdiesel
A-45 CV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.401 -suorasuihkutusdiesel (103kW/393 Nm)
A-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D
A-45 CI: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,60-litrainen Valmet 611CA -suorasuihkutusdiesel (96kW/420 Nm).
A-45 GM: 6,21 litrainen Detroit Diesel/GM V8 -dieselmoottori (116/kW/346 Nm) valmistusmäärä 4 kpl
AH-45 SVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
AH-45 CVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2 (takaveto), tarvittaessa 4×4 (neliveto) kytkettävissä. 5-vaihteinen perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu paineilmatoimisilla lukoilla.
vinssi; mekaaninen Sepson-vintturi, vetovoima 50kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat; 14.5-20MPT/12PR
omamassa: 5500kg
kantavuus: 4000kg
mitat: pituus 6,10 m, leveys 2,35 m, korkeus 2,85 m
akseliväli: 3400mm / 3700mm, osassa runkoa jatkettu uutena tai peruskorjauksen yhteydessä, jolloin saatu tila lyhyelle nivelakselille vaihteiston ja jakovaihteiston väliin alkuperäisen välinivelen tilalle. Luonnollisesti myös kokonaispituus kasvoi saman verran.
kahluusyvyys 1,00 m
maavara 0,34 m
lähestymis- ja jättökulma 38 astetta
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 24
valmistusvuodet:
KB-45: 1964-1969
A-45: 1970-1981
AH-45: 1970-1977
Sisu KB-46 oli vuonna 1968 rakennettu maastokuorma-auton prototyppi.
Sisu SA-110

SA-110-mallia valmistettiin 1980-luvun puolessa välissä vain 7 kpl.
Tekniset tiedot:
Moottorit:
4-tahtinen, 4-sylinterinen 4,40-litrainen Valmet 411 DSJ -suorasuihkutusdiesel
Teho 110kW (150hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 500Nm / 1500r/min.
tai Deutz BF 6 L 913
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2, tarvittaessa 4×4 kytkettävissä. 5-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla. Portaali-tyyppiset vetopyörät.
renkaat 14.00R20
omamassa: 5950kg
kantavuus: 3550kg
kokonaispaino 9500kg
ulkomitat: pituus 6,50 m, leveys 2,34 m, korkeus 2,84 m
lavan pituus 3,85 m
Masi

Vuonna 1982 puolustusvoimat hankki Sisulta lisää maastokuorma-autoja. Kutsumanimen Masi(Maasto-Sisu) saanut Sisu SA-150 on kehitetty Proton pohjalta ja on sen tavoin nelipyöräinen. Selvimmät erot ovat uudelleen suunniteltu ohjaamo sekä suuremmat renkaat, joiden ansiosta Masin maavara on tasauspyörästöjen kohdalta mitattaessa 40cm. Masi luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi ja puolustusvoimissa sen pääasiallinen käyttötarkoitus on kenttätykkien veto sekä huoltokuljetukset.
Vuonna 1990 esiteltiin Sisu SA-151, joka eroaa ulkoisesti hyvin vähän SA-150-mallista. Tärkein ero on 10cm leveämpi lava.
Masin uusimmassa 1992 esitellyssä Sisu SA-130 -mallissa on ulkoisesti uudistunut ohjaamo sekä pienempitehoinen (vähäpäästöinen) moottori verrattuna vanhempiin malleihin. Myös akselit ovat uudempaa mallia, niissä on pyörän navassa viisi planeettapyörää. Vanhemmissa Maseissa (ja protoissa, Raseissa, Paseissa ja siviili-malleissa) on kolme planeettapyörää. Lisäksi lehtijouset ovat paraabeli-tyyppiset.
Sisu SA-150 tekniset tiedot:
moottori: 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet 611 CSBA/DSBA -suorasuihkutusdiesel.
Teho 150kW (204hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 695Nm (71 kpm) / 1500r/min.
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4x2, tarvittaessa 4x4 kytkettävissä. 6-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla.
vinssi; hydraulinen vintturi, vetovoima 80kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat 14.00R20
omamassa: 7600kg
kantavuus: 6400kg
ulkomitat: pituus 6,76 m, leveys 2,50 m, korkeus 3,10 m
lavan koko: 2,30 m x 4,90 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 16
Valmistusvuodet: 1982–1991
Sisu SA-130-mallissa 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet/SisuDiesel 620 DS -suorasuihkutusdiesel. Teho 132kW (180hv).
Rasi

Sisu SA-240 eli Raskas Sisu, kutsumanimeltään Rasi, on 1980-luvun loppupuolella kehitetty raskas kolmiakselinen maastokuorma-auto. Rasista on olemassa myös versio SA-241, jonka ulkoiset eroavuudet malliin SA-240 ovat melko vähäiset.
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,00 litrainen Cummins LTA 10 330 T -suorasuihkutusdiesel (246kW/1260 Nm)
Vetojärjestelmä: Jatkuva 6x6, varustettu erikseen lukittavilla poikittaislukoilla. Moottorin ja vaihteiston välissä on momentinmuunnin, joka toimii ajoneuvon kytkimenä.
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 10 000kg
Kantavuus: 12 000kg
Mitat: pituus: 7,80 m, leveys: 2,50 m, korkeus: 3,10 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2, kuormatilassa: 24
Valmistusvuodet: 1984-1990
SK-sarja

esimerkiksi Sisu SK-250 6x6 MIL
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins LTA 10-335 10/ 4-T -suoraruiskutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 10,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 250kW/1340 Nm
Vetojärjestelmä: 6x6 kytkettävissä
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 9120kg
Kantavuus: 15380kg
Mitat: pituus: 8,30 m, leveys: 2,54 m, korkeus: 3,07 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2
Varusteena esimerkiksi Hiab 120-2 -kappaletavaranosturi
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
SM-sarja
esimerkiksi Sisu SM-270 8x4 säiliöauto
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins NTE-365/ 4-T -suorasuihkutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 14,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 270kW/1260 Nm
Vetojärjestelmä: 8x4 kytkettävissä
Omamassa: 14600kg
Kantavuus: 16750kg
Mitat: pituus: 10,40 m, leveys: 2,60 m, korkeus: 3,60 m
Varusteena esimerkiksi polttoaineen tankkaus- ja kuljetusvarustus, Kuormatilan tilavuus: 2400 l + 4800 l + 4900 l + 4900 l + 3100 l = 20100 l
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 1
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
Pasi

Sisu XA-180/185 -mallit, kutsumanimeltään Pasi eli Panssari-Sisu, ovat kolmiakselisia panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja.
Huolimatta hyvin samanlaisesta tyyppimerkinnästä, XA-203 ei ole Sisun valmistama. Sen valmistajana toimi Patria.
Nasu

NA-110 kutsumanimeltään Nasu eli "Nauha-Sisu" on ruotsalaisen Bandvagnin tyyppinen tela-ajoneuvo.
moottori: merkki/malli/toimintatapa: GM 6,2 l Heavy Duty V-8/ 4-T esikammio, iskutilavuus/käyttövoima: 6,21 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 113kW/346 Nm
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 5250kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,67 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,38 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1992-1994
valmistusmaa: Suomi
NA-140 BT
moottori: merkki/malli/toimintatapa: Rover 3,5 (3,9) V-8/ 4-T ruiskutus, iskutilavuus/käyttövoima: 3,528 l (3,950 l)/bensiini 99 okt, max teho/vääntömomentti: 142kW/280 Nm (138kW/318 Nm)
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 4850kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,55 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,30 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1986-1991
valmistusmaa: Suomi
Raisu

Miinanraivaaja, tyyppimerkintä RA-140.
"Raisu" on rakennettu modifioidulle Pasi-alustalle. Siinä on rungon päällä ohjaamokoppi, keskimmäinen akseli on poistettu, ja laitteen peräosassa on järeä raivausroottori. Laitteesta on tehty erilaiset versiot maavoimien ja ilmavoimien käyttöön.
kokonaispituus: 9,5 m
kokonaisleveys: 4 m
korkeus noin: 3 m
kokonaispaino: 15 t
suurin nopeus: 70km/h
suurin raivaamisnopeus: 6km/h
moottori: 6,1-litrainen, 6-sylinterinen, ilmajäähdytteinen, välijäähdytetty Deutz-turbodiesel, 141kw, 635nm
vaihteisto: Doromat 874 AM/PTO 4+1 -automaattivaihteisto momentinmuuntimella
raivaamisleveys: 3,4 m raivaamislaite hydraulisesti toimiva ketjuroottori
pyörivä varsta räjäyttää tai rikkoo miinat
jatkuva neliveto lukittavalla tasauspyörästöllä
nesteavusteiset paineilmajarrut, edessä levyt, takana rumpujarrut
luotisuojatut renkaat, ohjaamo panssaroitu, äänieristetty ja painesuojattu
maastouttamisjärjestelmä
ilmatorjuntakonekiväärin asennusmahdollisuus
ET-sarja (Eemeli), 1. sukupolvi

Vuodesta 1999 lähtien Sisu on valmistanut Sisu ET -mallisarjaa, jokapyörävetoista erityisesti maasto-olosuhteisiin tarkoitettua kuorma-autoa. Aiemmista Sisu-maastokuorma-autoista poiketen tässä mallissa käytetään Renault'n ohjaamoa ja lähes normaalia maantiekuorma-auton runkoa, jossa ei ole aiempien mallien hyvää maastoliikkuvuutta taannutta kiertyvää runkoa. Kohtuullisen maastoliikkuvuuden takaa kuitenkin pyörien suuret, toisistaan riippumattomat joustovarat. Tätä mallia tehdään sekä jatkuvalla 6x6-että 8x8-vetotavoilla varustettuna. Suurin osa puolustusvoimien käytössä olevista ET-malleista on varustettu 11-litraisella Cummins-moottorilla ja joko 6- tai 7-vaihteisella Allison-automaattivaihteistolla. Tämä malli tunnetaan myös nimillä Sisu HMTV ja Sisu Defence.
Mallisto:
Sisu E11T 6x6
Sisu E11T 8x8
Puolustusvoimien käytössä olevan Sisu E11T 6x6 -mallin tekniset tiedot:
moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,82-litrainen Cummins M11-380 E -suorasuihkutusdiesel (278kW/1825 Nm).
vetojärjestelmä: pitkittäis- ja poikittaislukoilla varustettu 6x6-veto.
omamassa: 12 400kg
kantavuus: 11 600kg
mitat: pituus 9,24 m, leveys 2,55 m, korkeus 3,23 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 1, kuormatilassa 30 (1.4.2007 lähtien 24)
autosta olemassa myös paloauto ja muita erikoisversioita
ETP-sarja (Eemeli), 2. sukupolvi

ETP-Sisu eli kutsumanimeltään "Kärpänen" tai "Sammakko". Sisu Defence esitteli uuden ETP-sarjan kesällä 2006. 2. Sukupolven Sisu Defence ETP-sarjassa on suomalaisvalmisteinen kahden hengen matalaprofiilinen ohjaamo, joka on sijoitettu normaalia alemmaksi mahdollistaen ajoneuvon lentokuljetuskelpoisuuden. Panssaroitu ohjaamo on miinasuojattu ja siihen on saatavissa myös ballististen aseiden suojaus. Autossa on Caterpillarin valmistama moottori, joissa on tehoa 275-550 hv (mallista riippuen). Auto on varustettu 7-portaisella Allison automaattivaihteistolla. 10x10-versiossa ensimmäinen, toinen ja viides akseli ovat ohjaavia.
Mallisarja perustuu kuorma-autojen vakiokomponenttien käyttöön. Kaikki kriittiset komponentit on hyvin suojattu. Esimerkiksi jäähdytysjärjestelmä on sijoitettu rungon väliin panssaroidun ohjaamon taakse.
Mallisto:
Sisu E 7 T 4x4
Moottori: Caterpillar C7 -dieselmoottori, 275 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 3000 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 5 t
Sisu E 13 T 6x6
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 400 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 15 t
Sisu E 13 T 8x8 (Kuskien kutsumana kameleontti tai pelkästään 8x8)
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 485 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 20 t
Sisu E 15 T 10x10 (Kuskien kutsumana leguaani)
Moottori: Caterpillar C15 -dieselmoottori, 550 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4700 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 25 t
Autosta on valmistettu silta-ajoneuvoversiota, joka on yhteistyöprojekti saksalaisen KMW:n ja suomalaisen Patrian kanssa.
Sisu A2045
Sisu A2045 on keskiraskas maastokuorma-auto, joka esiteltiin syksyllä 2008. Puolustusvoimat on tilannut näitä 240 kappaletta. A2045 on pienin Sisun sotilaskäyttöön tarkoitetuista ajoneuvoista. Se perustuu osin MAN:lta ostettuun tekniikkaan, mm. moottorin ja akselistojen osalta.
Sisu GTP 4x4
Sisu julkisti 6.4.2018 lehdistötiedotteessaan uuden ajoneuvon, nimeltä Sisu GTP 4x4. Kyseessä on 10-paikkainen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo, johon on mahdollista asentaa monia erilaisia ohjaamovaihtoehtoja. Ajoneuvon hyötykuorma on enintään 4500 kg.
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 (viitattu 22.11.2008)
Citation error, replace with{{cite book| author = Blomberg, Olli| title = Suomalaista sisua vuodesta 1931: monialaosaajasta kuorma-autotehtaaksi| location = Karjaa| publisher = Sisu Auto| year = 2006}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nygrén, Helge| title = Sisu Suomen ja maailman maanteillä| location = Helsinki| publisher = Sisu-auto| year = 1981}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli SISU:n ensimmäinen kuorma-auto malli?