Jugoslavian hajoamissodat olivat entisessä Jugoslaviassa Balkanin niemimaalla vuodesta 1991 alkaen käyty pitkä sotien sarja. Sotaa käytiin Sloveniassa, Kroatiassa, Bosniassa ja Kosovossa sekä Etelä-Serbiassa. Sotien syynä oli Jugoslavian kansallismielisten erimielisyys maan hallinnosta, taloudesta ja alueiden jaosta. Varsinkin Kosovon albaanit, Slovenia ja Kroatia halusivat eroon Jugoslaviasta, ja Serbia halusi säilyttää yhtenäisen serbivaltion vaikka väkivalloin. Sotien taustana oli alueen historiasta johtuva erilaisten kansojen tilkkutäkkimäinen asuminen toinen toistensa seassa, mutta niiden välitön aiheuttaja oli jyrkkä nationalismi. Jugoslavian romahdusta auttoivat merkittävästi myös talouden hidas ja sosialismin nopeampi romahdus.
Puolidemokraattisin keinoin toimiva sosialistinen ja konservatiivinen serbipoliitikko Slobodan Milošević juonitteli itsensä maansa johtoon. Milošević käytti hyväkseen muun muassa Vojislav Šešeljin ajamaa Suur-Serbian luomiseen tähtäävää kiihkokansallismielistä serbipolitiikkaa, jossa muut Jugoslavian kansat nähtiin serbien oikeuksia polkevina vihollisina. Niinpä serbien johtama liittoarmeija, poliisi ja puolisotilaallinen tšetnikeiksi kutsuttu joukko ajoivat väkivaltaisesti Kroatiassa, Bosniassa ja Kosovossa muita kansoja valtaamiltaan alueilta pois. Vallattujen alueiden kansoihin kohdistui joukkojen toimesta myös sotarikoksia, kuten murhia, kidutuksia, polttamisia ja ryöstöjä.[1] Näitä väkivaltaisia joukkokarkotuksia kutsuttiin nimellä etninen puhdistus[2]. Etnonationalismi nousi myös Jugoslaviasta eroon pyrkivillä alueilla, ja niinpä myös muut kansat alkoivat pian tehdä omia etnisiä puhdistuksiaan. Kroaatit pyrkivät Bosnian sodassa Suur-Kroatian luomiseen etnisesti puhdistaen.
Jugoslavian sodat olivat Euroopan verisimmät taistelut toisen maailmansodan jälkeen, ja niissä kuoli 100 000–300 000 ihmistä. Hajoamissodat olivat sisällissodan tapaisia. Ulkovallat puuttuivat sotiin joitain kertoja ja alueelle lähetettiin rauhanturvaajia.
Jugoslavian hajoaminen

Jugoslavia hajosi serbien ylivaltapyrkimyksiin sekä kroaattien ja sloveenien haluun erota liittovaltiosta. Alussa voimakas keskusvalta piti keskenään riitelevät kansat yhdessä valtiossa.
Jugoslavian hajoamisen tausta

Entisen Jugoslavian alueella asui monia kansoja[3], joilla oli erilainen historia takanaan. Esimerkiksi kroaatit olivat pääosin roomalaiskatolisia ja serbit ortodokseja[4]. Lisäksi maassa asui ottomaanien vallan ajalta muslimeita. Serbien četnikit ja armeija terrorisoivat albaaneja Balkanin sodissa ja kroaatteja ensimmäisessä maailmansodassa.
Sloveenit, kroaatit ja serbit yhdistyivät yhdeksi kuningaskunnaksi ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Mukaan tuli myös muita kansoja, mm Kosovon albaanit. Maailmansotien välisessä ensimmäisessä Jugoslaviassa kiihkeät serbi- ja kroaattipoliitikot kiistelivät, mikä johti ampumiseen parlamentissa vuonna 1928. Tämän takia kuningas kaappasi vallan.
Pääosin serbijohtoinen Jugoslavia hajosi Saksan hyökkäykseen vuonna 1941, ja maa jaettiin akselivaltojen kesken. Miehitys loi sisällissodan. Kroatian johtoon noussut fasistisen Ustaša-järjestön johtaja Ante Pavelic surmautti kymmeniä tuhansia serbejä, mustalaisia ja juutalaisia keskitysleireillä[5]. Serbien cetnikit surmasivat kroaattisiviilejä ja partisaaneja ja pyrkivät luomaan karkotuksin suur-Serbiaa[6]. Niinpä Jugoslavian toisen maailmansodan aikaisessa sisällissodassa kuoli enemmän ihmisiä kuin mitä miehittäjät tappoivat[7]. Mutta kommunistien partisaanit voittivat sekavan sisällissodan, ja näin partisaanijohtaja Josip Broz Tito loi toisen Jugoslavian, joka oli kuudesta tasavallasta koostunut sosialistinen liittovaltio. Tito pyrki Neuvostoliiton ohjeiden mukaisesti luomaan kansoille tasa-arvoa, mutta ei maininnut Bihacin julistuksessaan muslimeja, unkarilaisia eikä albaaneja[8]. Hän loi omanlaisensa sosialismin, riiteli Neuvostoliiton kanssa ja avasi maan rajat jo varhain länteen.
Eri kansojen nationalismi pulpahteli usein esille[9][10], vaikka sitä koetettiin hillitä[11]. Diktaattorina hallinnut melko taitava poliitikko Titokaan ei kyennyt ratkaisemaan maan monimutkaista kansallisuusongelmaa[12][13], joka pysyi pitkälti piilossa 1950-luvulla, mutta alkoi nousta 1960-luvun alussa näkyviin[14]. Vastakkain oli näkyvästi Kroatian serbivastainen separatismi[15] ja Serbian suurserbialaisuus[16]. Serbien äärinationalismia tuki, joskaan ei suoraan kannattanut[14] vuoteen 1966 Jugoslavian kovaotteisen salaisen poliisin päällikkö Aleksandar Ranković[17]. Rankovicilaiset vastustivat Slovenian ja Kroatian talouden vapauttamisaikeita[14]. Kansojen kulttuuri, uskonto ja elintaso vaihteli[18][19] alueelta toiselle luoden luonnostaan talouteen liittyviä kiistoja, joita lisäsivät muistot historian aikana kärsityistä vääryyksistä. Tito kukisti kovin ottein nationalistit, muun muassa Kroatian kevään 1970-luvun alussa[20], samoin kuin Slovenian vastaavan liikkeen. Jälkikäteen on joissain yhteyksissä sanottu juuri Titon sosialistisen kansallistunteiden ja uskonnon kieltämiseen tähtäävän politiikan tukahduttaneen poliittisen ajattelun niin, että syntynyt paine purkautui myöhemmin voimakkaana kiihkokansallismielisyytenä[21]. Toisaalta viranomaisten Titon aikana käyttämät erilaiset voima- ja pakkokeinot sulkivat myös myöhemmästä ajattelusta varsinkin Serbiassa pois ajatuksen rauhanomaisista ratkaisutavoista, varsinkin kun jo Titon aikana armeijan upseereissa oli eniten serbejä. Yhtä hyvin Jugoslavian hajoamissota voidaan kuitenkin nähdä eri nationalismien törmäyksenä, joka olisi syntynyt ilman Titoa tai ilman Miloševićia.
Titon kuoltua 1980-luvulla häntä alettiin arvostella varsinkin Serbiassa, koska Tito oli jakanut serbien alueita muihin osatasavaltoihin. Samaan aikaan maa ajautui talouskriisiin joka paheni koko 1980-luvun ajan. Vuonna 1981 Serbia murskasi asevoimin Kosovon albaanien mellakat. Vuonna 1986 perinteinen serbinationalismi oli nousussa. Serbinationalisteja kiinnosti eniten Kosovon tyhjeneminen serbeistä poismuuton takia. He katsoivat Kosovon albaanien tekevän serbien kansanmurhaa ja "pyhän maan" joutuvan albaanien käsiin. Serbian kommunistipuolueen johtoon noussut Slobodan Milošević[22] alkoi ajaa Kosovon serbien asiaa kiihkein puhein. Milošević yhdisti puheissaan populistista nationalismia, sosialismia ja serbien perinteistä ortodoksiuskoa[23]. Milošević puhdisti Serbian kommunistisen puolueen vastustajistaan, otti tiedotusvälineet käsiinsä, loi joukkokokouksissa itselleen henkilökulttia ja saikin melko laajan kannatuksen. Vuonna 1988 Sloveniassa oli käynnissä voimakas itsenäistymisliike, joka osin kumpusi maan keskieurooppalaisesta perinteestä ja yhteyksistä länteen. Kroatiassa nousi vanhoillinen kansallismielisyys vuonna 1989.
Nationalismilla ratsastanut Milošević murskasi 1980-luvun lopussa Vojvodinan ja Kosovon autonomian, ja liittoarmeija oli käytännössä serbien puolella. Serbijohtoista Jugoslaviaa ja/tai Suur-Serbiaa vaikka voimakeinoin ajanut Milošević pelotti kroaatit ja sloveenit itsenäistymään. Serbiassa oli vuonna 1990 oppositiossa Miloševićia radikaalimpiakin serbinationalisteja, jollaisia olivat Vuk Draskovic ja Vojislav Seselj. Osatasavaltojen valtapyrkimykset romahduttivat liittovaltion hallituksen arvovallan keväällä 1991, jolloin osatasavaltojen johtajat koettivat turhaan etsiä poliittista ratkaisua.
Kroatian ja Slovenian itsenäistyminen

Yhdysvallat ja EU vastustivat etukäteen Slovenian ja Kroatian itsenäistymistä, samoin liittoarmeija ja monet muut Jugoslavian hallinnon instituutiot. Liittovaltion presidenttineuvosto oli halvaantunut ja ainoa voimakas poliittinen toimija oli Slobodan Milosevicin johtama kommunistis-nationalistinen serbiklikki. Liittoparlamentti julisti armeijan estävän tasavaltojen itsenäistymisyritykset. Kroatia ja Slovenia julistautuivat itsenäiseksi 25. kesäkuuta 1991,[24]. Liittoarmeija lähetti Kroatiasta panssareita valtaamaan Kroatian raja-asemat ja lentokentät. Suppeahkon sotilasoperaation tarkoituksena oli lähinnä näyttää liittoarmeijan voima. Liittoarmeija valtasikin menestyksellä useimmat raja-asemat. Mutta sloveenit olivat järjestäneet melko tehokkaan aluepuolustuksen, joka nujersi liittoarmeijan joukot monin paikoin jo 28. kesäkuuta. Sloveenit tukkivat panssarien tiet rekoilla sopivissa paikoissa ja saartoivat liittoarmeijan varusmiehiä kasarmeihin. Liittoarmeija vastasi pommittamalla Slovenian radio- ja TV-asemia ja tulittamalla ilmasta[25] tiesulkuina olevia rekkoja. Serbijohtoisen liittoarmeijan etupäässä varusmiehistä ja ei-serbeistä koostuneelta varusmiehistöltä puuttui halua taistella, ja saarrettujen, huollon puutteessa olleiden yksiköiden sotilaita antautuikin noin 2700. Taistelujen kestäessä alkoi vilkas diplomatia, joka johti ensimmäiseen tulitaukoon teoriassa jo 1. heinäkuuta. Taistelut jatkuivat vielä 4. heinäkuuta asti. Slovenian sota kesti vain vähän aikaa ja aiheutti melko pienet tappiot puolin ja toisin,[26] koska Milošević ei tosissaan halunnut pitää vähäserbistä Sloveniaa osana maataan. Tämän jälkeen Miloševićin kansalliskiihkoinen Serbia alkoi luoda ensin peitetysti, mutta ajan kuluessa yhä avoimemmin Suur-Serbiaa Kroatian alueelle[27], ajaen kroaatteja Kroatian serbialueilta väkivalloin pois. Franjo Tudjmanin johtamalla Kroatian hallinnolla, varsinkin puolustusministeri Gojko Susakilla oli osittain kiihkokansallinen asenne serbejä vastaan. Parissa tapauksessa myös äärikroaatit kohdistuivat serbeihin väkivaltaa, mikä kiihdytti konfliktia. Mutta toisaalta Franjo Tudjman horjui sodan ja rauhan välillä koska vähätteli serbien halua taistella Kroatiaa vastaan ja uskoi helppoon rauhanomaiseen ratkaisuun. Osin tämä johtui siitä, että kroaateilta puuttui aseita[1].
Heinäkuun alussa serbit aloittivat jatkuvan sodan Kroatiassa, jossa he puhdistivat Celijen kylän ja Tenjassa taisteltiin pitkään pienin joukoin, mutta rajusti. Nämä kaksi välikohtausta olivat pieniä myöhempiin taisteluihin verrattuna. Tämän jälkeen serbisissit hyökkäilivät moniin kyliin ajaen ihmisiä pois. Taistelut alkoivat koveta heinäkuun puolivälillä, ja uhriluku ja pakolaisvirta puhdistetusta serbikylistä kasvoi päivä päivältä.
Sota alkoi laajeta uusille alueille. Kroatian kevyet lähinnä puolisotilaalliset joukot taistelivat raskaasti aseistettuja serbejä vastaan, eivätkä kyenneet estämään serbialueen laajenemista. Serbit ajoivat kroaattisiviilit kodeistaan polttaen, räjäyttäen, ryöstäen, vangiten, kiduttaen ja tappaen. Samaan aikaan kroaattijohtaja Tudjman epäröi ja viivytteli vastatoimissaan serbejä vastaan. Elokuun alussa Daljin kylässä käyty välikohtaus oli askel yhä raaempaan sodankäyntiin. Kijevon kroaattikylä Krajinassa "puhdistettiin" liittoarmeijan suoralla tuella, kun panssarit tulittivat ja ilmavoimat pommittivat kylää. Kroatiaan tuodut liittoarmeijan yksiköt ja serbien paramilitäärit saartoivat Vukovarin suuren kaupungin. Sitä alettiin tulittaa kiivaasti tykistöllä. Kaupunki taisteli sitkeästi kuukausia vaikka sitä puolusti vain pieni joukko, koska serbien taistelumotivaatio oli olematon. Syyskuun puolivälissä kroaatit alkoivat hyökätä maassa olevia Jugoslavian liittoarmeijan kasarmeja vastaan[1], mikä toi sodan avoimeksi. Kroaatit onnistuivatkin valtaamaan monia kasarmeja ja saivat niistä melko suuren määrän aseita, mikä aikaa myöten helpotti Kroatian tukalaa tilannetta. Syyskuussa rintamat olivat jo suunnilleen edenneet lopullisille paikoilleen[28]. Marraskuussa serbien saartama Vukovar antautui, serbit murhasivat ja raiskasivat vieden henkiin jääneet kaupunkia puolustaneet keskitysleireille Serbiaan. Toisaalta kroaatit alkoivat itse joillain alueilla tehdä ponnekkaammin etnisiä puhdistuksia, joihin liittyi mm Gospicin ja Sisakin alueella serbeihin kohdistuneita joukkosurmia ja sitä, että kroaattipoliisi ryösteli serbien koteja. Franjo Tudjmanin hallinnon uskotaan katsoneen näitä tapauksia sormien läpi, koska ainakin HDZ:n ääriainekset kannattivat etnisesti puhdasta Kroatiaa. Liittoarmeija oli nyt avoimesti mukana auttaakseen kasarmeihin saarrettuja sotilaitaan. Kostoksi kasarmien saarrosta serbit saartoivat Jugoslavian etelärannikolla sijainneen Dubrovnikin tulittaen sitä ajoittain hyvin rajusti. Kroaatit alkoivat menestyä sodassa joulukuussa 1991, mikä osaltaan ajoi serbit 3. tammikuuta 1992 tulitaukoon[28]. Yhdistyneet kansakunnat valvoi tulitaukoa, mutta paikalliset sotatoimet Kroatian ja serbijoukkojen kesken jatkuivat joillakin seuduilla.
Bosnian sota

Vielä vuonna 1990 Radovan Karadzic sanoi, ettei Bosniaan luoda Suur-Serbiaa. Bosnian serbit kannattivat Bosnian pysymistä Jugoslavian osana, ja kroaatit ja muslimit irtautumista siitä[29]. Serbien kiihkokansallismielinen johtaja Radovan Karadzic uhkasi vuonna 1991 liittoarmeijan estävän vaikka väkivalloin Bosnian itsenäisyyden, ja eräässä vaiheessa myös uhkasi muslimeja tuholla. Kroaattien propaganda oli yhtä kovaa kuin serbienkin propaganda, ja myös kroaatit tähtäsivät etnisiin puhdistuksiin. Vaikka muslimien nationalismi oli astetta lievempää, muslimien johtaja Alija Izetbegovic kannatti sotaa, jos se veisi muslimit itsenäisyyteen.
Serbipropaganda maalasi kauhukuvaa bosniakeeista/muslimeista serbien vihollisina, serbit ja muut kansallisuudet eristäytyivät toisistaan.
Serbit päättivät lopettaa useimmat sotatoimet Kroatiassa vuoden 1992 alussa, koska olivat saaneet suunnilleen vallattua serbienemmistöiset alueet Kroatiasta. Toisaalta serbit tarvitsivat joukkoja kipeästi Bosnia ja Hertsegovinassa, jossa tilanne oli ajautumassa kohti sotaa, josta ennustettiin tulevan pitkä ja vaikea kuten kävikin.
Eri kansallisuudet olivat jo vuonna 1991 alkaneet perustaa omia pieniä asekaartejaan. Karadzicin johtama puolue julisti liittoarmeijan tuella vuonna 1991 laajat serbialueet autonomisiksi[30]. Ensimmäinen sotaa edeltävä kuolonuhreihin johtanut välikohtaus sattui Visegradissa marraskuussa 1991, jolloin muslimit ja kroaatit pysäyttivät vähäksi aikaa liittoarmeijan joukko-osaston[31]. Bosnian serbit jäivät pois Bosnian itsenäistymistä käsittelevästä kansanäänestyksestä. Maaliskuun alussa serbien hääkulkuetta ammuttiin, yksi kuoli ja pappi haavoittui. Serbit pystyttivät katusulkuja ja ampuivat ilmaan tapahtuman johdosta, mutta purkivat katusulut pian.
Muslimijohtoinen Bosnia ja Hertsegovina ilmoitti 2. tammikuuta 1992 haluavansa irti Serbiasta ja itsenäistyi 5. huhtikuuta.
Pieniä aseellisia välikohtauksia sattui jo maaliskuussa muun muassa Bosanski Brodissa. Serbien puolisotilaalliset joukot puhdistivat myöhemmin paikalle saapuneen liittoarmeijan tuella raa'asti Bijeljinan huhtikuun alussa tappaen ihmisiä ja ajaen loput pakosalle ryöstellen muslimien koteja. Serbit hyökkäsivät pian Itä-Bosniassa puhdistaen muun muassa Zvornikin, Fočan, Višegradin, Kupresin ja alkoivat luoda serbikäytäviä itäiseen ja pohjoiseen Bosnia ja Hertsegovinaan.

Muslimien ja kroaattien kulttuuri oli tarkoitus hävittää Serbiaan liitettäviksi aiotuilta alueelta. Tekeillä oli etninen puhdistus, jota on usein sanottu kansanmurhaksi. Yleensä serbinationalistit uhkasivat tappamisella mm. heittämällä pommin muslimin tai kroaatin omakotitalosta sisään, näin pelotellen talon asukkaat pakoon. Jos kyse oli omakotitalosta, räjäyttivät nationalistit talon yöllä. Mutta yhtä hyvin serbit saattoivat tappaa, kiduttaa tai raiskata[32] ja viedä kuolemanleirille kärsimään nälkää ja väkivaltaa[33]. Esimerkiksi Banja Lukassa tapahtui muslimien ja kroaattien murhia, joita poliisi ei tutkinut. Ennen karkotusta muslimin tai kroaatin täytyi maksaa suuri summa rahaa viranomaisille. Jalan pakomatkalla olevia saatettiin joskus syöstä rotkoon. Kylistä ja kaupungeista karkotettuja koottiin kuorma-autoilla ja linja-autoilla junakuljetuksia varten[34]. Karkotettujen junakuljetus tapahtui ilman ruokaa ja vettä karjavaunuissa[35], joissa varsinkin lapsia, vauvoja[36] ja vanhuksia kuoli ulostekasojen keskelle[37]. Sotilaat saattoivat ryöstää karjavaunuissa kuljetetut ihmiset[38].
Serbit saartoivat monia muslimien ja kroaattien kaupunkeja, muun muassa Sarajevon jo 7. huhtikuuta. Vaikka YK julisti serbien vetämän tynkä-Jugoslavian talouspakotteisiin, tämä ei pysäyttänyt Bosnian serbejä ajamasta muslimeja ja kroaatteja väkivaltaisesti kodeistaan.
Bosnia ja Hertsegovinassa riehuivat Arkanin kaltaiset serbien sissipäälliköt Ratko Mladićin komentaman serbiarmeijan tukemana. Serbit valtasivat huhtikuussa 70% Bosnia ja Hertsegovinasta. Muslimien eli bosniakkien armeija kärsi asepulasta. Milosevic reagoi lännen talouspakotteisiin nimittämällä Yhdysvalloissa asuneen liikemiehen Milan Panicin tynkä-Jugoslavian pääministeriksi[39].
Kesällä 1992 Bosnian kroaatitkin julistautuivat itsehallintoalueeksi, ja saivat jonkun verran aseita Kroatiasta[30]. He alkoivat vallata alueita bosniakeilta, vaikka olivat näiden kanssa virallisesti liitossa serbejä vastaan. Kroaatit aloittivat bosniakkien, usein muslimien etnisen puhdistamisen jo keväällä 1992. Tämän jälkeen oli monia kroaattiien aloittamia kahakoita ja puhdistuksia, joiden ansiosta kroaattivalta levittäytyi bosniaan. Bosniakit alkoivat kostaa vuoden 1992 lopuilla kroaateille.
Taktisista syistä Milošević julisti Bosnian serbitasavallan olevan irti Serbiasta, ja sanoutui irti Bosnian väkivaltaisuuksista, mutta salaa auttoi Bosnian serbejä. Länsimaat eivät uskoneet Serbian olevan tietämätön ja erillään Bosnian sodasta. YK alkoi auttaa Bosnia ja Hertsegovinan kroaatteja ja muslimeja jo 1992, mutta kokonaisuutena apu oli melko tehotonta. Serbit muun muassa verottivat saarrettuihin kaupunkeihin vietäviä avustustarvikkeita. Länsimaiden ja YK:n toiminta Bosnia ja Hertsegovinan sodan hillitsemiseksi oli puolinaista ja tehotonta, ja monet rauhaa halunneet länsimaisetkin tuskastuivat kansainvälisten järjestöjen hitaisiin toimiin.
YK:n asevientikielto auttoi lähinnä runsaasti aseistettua serbien armeijaa[30].
Jälkikäteen lännen asenteen on sanottu johtuneen muun muassa siitä, että se uskoi serbien voittavan Bosnian sodan. Esimerkiksi Nato ei halunnut sotkeutua sissisotaan serbejä vastaan vuorisella Balkanilla. Jopa osa läntisistä YK-upseereistakin saattoi kannattaa serbejä. Osaksi sodan katsottiin olevan myös muiden kansallisuuksien syytä. Venäjä tuki Serbiaa historiallista syistä. Serbit perustivat Bosnia ja Hertsegovinaan keskitysleirejä, joissa ihmisiä surmattiin, hakattiin kepein[40], kidutettiin[41] ja pidettiin nälässä[42]. Tämä paljastettiin lännelle ensi kertaa Newsday-lehdessä elokuussa 1992[43]. Musliminaisia hakattiin ja raiskattiin leireillä[44], joista jotkut olivat tarkoitusta varten perustettuja. Serbien sala-ampujat surmasivat siviilejä Sarajevon kaduilla ja läheisiltä vuorilta kaupunkiin ammutut kranaatit osuivat joskus leipäjonoihin tappaen kymmeniä.
Vuonna 1993 Bosnian kroaatit aloittivat avoimen, laajan sodan muslimeja vastaan tehden etnisiä puhdistuksia. Päänäyttämö oli Lashvajoen laaksossa. Tunnetuin puhdistus oli Ahmicin kylässä. Muslimit olivat nyt pahasti alakynnessä. Kroaatit ja serbit pyrkivät jakamaan Bosniaa[30], eikä muslimeillekaan rauha käynyt vuonna 1993. Bosnia ja Hertsegovinassa järjestäytynyt rikollisuus kukoisti monilla alueilla. Lisäksi puolisotilallisten cetnikien tekemän väkivallan motiivi oli yleensä rikollinen, mm ryöstösaaliin saanti, joskus äärinationalismi. Usein Bosnian sotaa on pidetty etnisenä, mutta se liittyi pikemminkin tietynlaiseen kansallismieliseen politiikkaan, jossa eri kansojen nationalistiset puolueet kamppailivat hegemoniasta. Vuonna 1993 Serbiassa oli hyperinflaatio ja suuria mielenosoituksia[39] ja maassa perustettiin ensimmäinen oppositiorintama nimeltään Depos[39]. Tynkä-Jugoslavian alueella kansallismieliset serbit surmasivat ja muuten häiritsivät hallituksen sotapolitiikan vastustajia. Hallituksen vastustajat järjestivätkin monia suuria mielenosoituksia sodan aikana. Esimerkiksi kiihkokansallinen serbimielinen oppositiopoliitikko Vuk Drašković piti Bosnian sotaa turhana, ja niinpä hänet pidätettiin ja pahoinpideltiin[39].
Helmikuussa 1994 Bosnian kroaatit ja bosniakit sopivat riitansa. Samoihin aikoihin serbit puhdistivat aluettaan muslimeista ja muista etnisistä vähemmistöistä yhtä rajusti kuin vuoden 1992 ensimmäisessä puhdistusaallossa. Kyllästyttyään Bosnia ja Hertsegovinan sotaan Jugoslavian Slobodan Milošević veti Radovan Karadžićin johtamilta Bosnian serbeiltä tukensa vuonna 1994. Tämä heikensi alueen serbien asemaa ratkaisevasti. Kaiken lisäksi länsi oli alkanut salaa tukea Kroatiaa, koska pelkäsi Venäjän kanssa hyvissä väleissä olevien serbien vaikutusvallan laajenemista alueella.
Serbit valtasivat kesällä 1995 saarretun Srebrenican kaupungin, ja surmasivat tuhansia muslimimiehiä. Kun NATO pommitti Bosnia ja Hertsegovinan serbikohteita, serbit ottivat panttivangeiksi YK-sotilaita ja kiristivät NATO:a lopettamaan ilmaiskut. Syksyllä 1995 voimistuneet kroaatit ja muslimit hyökkäsivät rajusti Kroatiassa ja Bosnia ja Hertsegovinassa. Serbit joutuivat pian ahdinkoon. Serbisiviilit pakenivat johtajiensa käskystä, koska pelkäsivät kroaattien ja muslimien tekemää etnistä puhdistusta. Pian tämän jälkeen serbien ampuma kranaatti surmasi kymmeniä Sarajevon leipäjonossa, ja NATO aloitti ilmaiskut Bosniassa. Rauhanturvaajat oli vedetty laajalta alueelta pois, ja serbit eivät kyenneet enää vastustamaan NATO:a. 20. syyskuuta serbit vetivät raskaat aseet Sarajevon ympäristöstä, ja rauha solmittiin 14. joulukuuta. Kroaattien Krajinassa sodan loppuvaiheessa tekemiä sotarikoksia painettiin serbien ja myös puolueettomien kriitikoiden mukaan villasella[45].
Kosovon sota

Jo vuonna 1995 tehtiin yksittäisiä hyökkäyksiä Kosovon serbipoliisin ja serbisiviilien kimppuun. Tammikuussa 1996 tehtiin sarja hyökkäyksiä läntisessä Kosovossa olevien serbipoliisien, serbiviranomaisten ja serbipakolaisleirien kimppuun. Tällöin hyökkääjät julistivat olevansa albaanien sissiliike Kosovon vapautusarmeija (UÇK). Kosovon maltillinen, passiivista vastarintaa kannattava albaanijohtaja Ibrahim Rugova uskoi alussa UÇK:n sissien olevan Serbian tukemia provokaattoreita. Serbian hallinto julisti liikkeen terroristeiksi ja vahvensi joukkojaan alueella. UÇK:n luottamus albaanisiviilien silmissä nousi.
UÇK:ssa oli ulkomaisia taistelijoita, pääosin albaaneja Yhdysvalloista ja muista länsimaista, ei ainoatakaan islamilaisista maista, kuten huhuttiin. Kosovon virallinen albaanihallinto ei tukenut UÇK:ta, muttei myöskään sulkenut sissien leirejä. UÇK kasvoi vuosina 1997–1999 ja oli vahvimmillaan 1997–1998. Liike oli sotilaallisesti heikko, koska aseistus oli pääosin kevyitä käsiaseita. Liikkeessä oli eri arvioiden mukaan muutamasta sadasta muutamaan kymmeneen tuhanteen jäsentä. UÇK onnistui lopulta valtaamaan noin puolet Kosovosta maaliskuuhun 1998 mennessä, silloin sen vallan keskus oli Drenican alueella oleva Prekazin kylä. Tämän jälkeen serbit voittivat UÇK:n. Serbien puolella sissejä vastaan taistelivat armeija ja erikoispoliisit. Serbit surmasivat albaanisiviilejä, ja myös UÇK syyllistyi ihmisoikeusrikoksiin. Se tappoi myös serbiystävällisiksi epäilemiään albaaneja.
Kesällä 1998 serbit hyökkäsivät Orahovaciin aikomuksenaan puhdistaa seutu etnisesti kaikista albaaneista, ja UÇK:n oli pakko vetäytyä. Serbit tappoivat kiinni saamansa ei-serbit Orahovacissa. Serbien toimet levisivät julkisuuteen, ja maailmalta virtasi tuhansia albaaneja UÇK:ta auttamaan. Liike järjesti itsensä tämän tappion jälkeen uudelleen, ja perusti koulutusleirejä Albanian puolelle. Vuoden 1998 alussa Yhdysvallat poisti UÇK:n terroristijärjestöjen listalta. Yhdysvaltojen ja Euroopan maiden uskotaan auttaneen UÇK:ta salaisesti alusta asti. UÇK iski serbien sotilas- ja siviilikohteisiin, mihin serbit vastasivat kovin ottein. Talvella 1999 löytyi syrjäisen Račakin kylän läheltä ruumiita, jotka serbien mielestä olivat siviilivaatteisin puettuja UÇK:n sissejä, mutta albaanien mielestä serbien tappamia albaanisiviilejä. Maaliskuussa 1999 Jugoslavian armeija ja muut turvallisuusjoukot aloittivat täyden sodan UÇK:ta vastaan. UÇK menetti nopeasti alueensa, ja suurin osa pakosalle päässeistä taistelijoista hävisi Albaniaan, muutaman tuhannen järjestön sissin jäädessä Kosovoon.
NATOn hyökkäys
Javier Solanan johtama NATO halusi estää albaaneihin kohdistuneet verityöt. Se vaati Jugoslavialta Ranskan Rambouillet’ssa käydyissä neuvotteluissa vieraiden sotilasajoneuvojen liikkumisoikeutta koko Jugoslavian alueella.
Serbit olivat suostuneet YK-joukkojen saapumiseen Kosovoon. Lännen asettamat kovat ehdot johtivat siihen, ettei Jugoslavia voinut hyväksyä Rambouillet’n sopimusta. Kun NATO katsoi albaaneihin olevan vainon olevan käynnissä, se alkoi keväällä 1999 pommittaa Jugoslaviaa. Tämän takia serbit päättivät ajaa Kosovon albaanit pois, mistä oli puhuttu jo pitkään. Osa albaaneista pakeni itse serbejä peläten. Maailmalla huomattiin, miten NATO tavallaan provosoi serbit ilmaiskuillaan ajamaan albaanit pois. Serbit itse väittivät albaanien säikähtäneen NATO:n ilmaiskuja. Alkoi Kosovon sota.
Kosovossa toimivat serbipoliisi ja puolisotilaalliset joukot ajoivat satoja tuhansia albaaneja väkivalloin, tappaen ja ryöstäen pois kodeistaan. Serbien kannalta albaanien karkotuksessa oli se hyöty, että se eliminoi pienenkin UÇK:n mahdollisuuden karkotetuilla alueilla, mutta samalla se oli poliittisesti järjetöntä, koska se käänsi maailman mielipiteen serbejä vastaan. NATO:n ilmaiskuilla ei tuntunut pitkään aikaan olevan mitään vaikutusta Jugoslavian armeijaan eikä varsinkaan albaaneihin kohdistuviin karkotuksiin ja veritöihin. UÇK pysyi sodan ajan sotilaallisesti hyvin heikkona. NATO kohdisti hyökkäyksensä serbien infrastruktuuriin tarkoituksenaan vaikeuttaa serbien elämää, ja näin kääntää serbit kapinamielelle hallitustaan vastaan. Ohjuksia osui vahingossa myös pakenevien albaanien niskaan ja serbisiviilikohteisiin. NATO pommitti Serbian yleisradio- ja televisioyhtiön Radio-televizija Srbijen päärakennusta 23. huhtikuuta 1999, jota muun muassa Amnesty International piti sotarikoksena, ja 7. toukokuuta Kiinan suurlähetystöä Belgradissa, jota Yhdysvallat itse piti vahinkona. Pommituksessa kuoli kolme kiinalaista toimittajaa ja se aiheutti tuohtumusta Kiinassa.
Serbien puolustustahto oli korkealla. He olivat ihmiskilpinä muun muassa pitäessään rock-konsertteja silloilla. Serbien propagandasota oli taitavaa: televisiossa näytettiin, miten vanhat mummot tanssivat alas ammutun huippumodernin häivehävittäjä F-117 "Yöhaukan" päällä. Muuten NATO sai tehdä ilmaiskujaan melko vapaasti. Serbit eivät uskaltaneet koneillaan nousta ilmaan, vaan piilottivat lentokoneensa. Osa maailmasta piti NATO:n ilmaiskuja oikeutettuina, osa tuomitsi ne jyrkästi. Osa NATO:n kenraaleistakin oli etukäteen pelännyt serbien kostavan albaaneille NATO:n ilmaiskut. Ajan mittaan ilmaiskut tehosivat. NATO oli Persianlahden sotaa pienemmällä lentomäärällä onnistunut tuhoamaan Jugoslavian serbien armeijan huollon ja taistelumoraaliin. Nyt Jugoslavian ja serbien johtajaa Miloševićia uhkasi NATO-joukkojen maahyökkäys Belgradiin ja Miloševićin kukistaminen. Lopulta Milošević taipui rauhaan ja peruutti albaanien karkotuksen, kun NATO uhkasi hyökätä maajoukoilla Serbiaan.
Miloševićin kukistuminen vuoden 2000 lopuilla päätti väkivaltaisimman kauden Serbian historiassa, mutta pienempiä mielenosoituksen ja heikon sissisodan tyyppisiä yhteenottoja eri kansallisuuksien välillä on ollut sen jälkeenkin. Jugoslavian sotarikoksia tutkinut tuomioistuin sai Miloševićin Haagiin oikeudenkäyntiin, mutta tämä kuoli pitkän oikeudenkäyntiprosessin aikana selliinsä sydänkohtaukseen. Albaanisissit tappoivat ja sieppasivat serbejä Kosovossa jonkin aikaa sodan jälkeenkin. Monia serbien ja muidenkin kansallisuuksien puolella taistelleita sotarikollisia piileskelee yhä. Kosovossa albaanit ovat ajaneet 2000-luvulla serbejä muuttamaan pois maakunnasta. Ajankohtainen aihe vuonna 2007–2008 on Kosovon itsenäistyminen, jota Serbia ei vielä maaliskuun alussa 2008 ollut valmis tunnustamaan. Yhä Serbian äärinationalistit haluavat Kosovon serbeille.
Ihmisoikeusrikkomukset
Jugoslavian sodassa serbit pyrkivät Bosniassa bosniakkien kansanmurhaan ja tekivät monia sotarikoksia Kroatiassakin. Serbien rikokset Kroatiassa olivat kostoa toisen maailmansodan kroaattijärjestö Ustašan toimia vastaan. Bosnia ja Hertsegovinaa kutsuttiin "pieneksi Jugoslaviaksi", koska alueen väestö oli siellä erityisen sekoittunutta. Tämä aiheutti siellä serbinationalismin paineen takia laajan, pitkäkestoisen ja vaikeasti ratkaistavan sodan. Serbien piirittämä Sarajevo oli puolestaan Bosnia ja Hertsegovina pienoiskoossa. Bosnian sota oli Jugoslavian sodista kaikkien verisin. Miljoonia ihmisiä karkotettiin tai pakeni tappamisen pelossa. Miehiä, lapsia, vanhuksia ja naisia tapettiin mielivaltaisesti. Tappajina olivat yleensä serbien puolisotilaalliset tšetnikit ja muut vastaavat joukot. Kaupunkeja tulitettiin tykeillä ja kranaatinheittimillä. Sala-ampujat surmasivat ihmisiä kaduilta. 95 % Kroatiassa ammutuista kranaateista osui siviilikohteisiin. Eräässä vaiheessa serbit perustivat kroaateille ja bosniakeille keskitysleirejä, joista osa saatiin kansainvälisellä painostuksella lakkautettua.
Ulkomailla ei aluksi laajalti edes tajuttu, että Jugoslavia oli hajoamassa. Jotkut ulkomaiset asiantuntijat huomasivat mitä oli tapahtumassa, mutta he eivät pystyneet vaikuttamaan esimerkiksi Yhdysvaltojen mielipiteeseen. Länsivallat antoivat sodan paisua ja tekivät jopa ratkaisuja, jotka pahensivat sotaa, sillä länsimaiden käynnistämä asesaartopolitiikka suosi serbejä joilla oli aseita yllin kyllin. Vaikka asesaarto vuosi kuin seula, se esti valtioita tukemasta julkisesti heikompia kroaatteja ja bosniakkeja. Yhdysvallat lähetti silti apua Kroatialle vuodesta 1992.
Ulkomaiden osuus
Sodan uhka oli käsin kosketeltava vuoden 1990 alussa, josta lähtien tilanne paheni koko ajan. Mutta ulkovallat pyrkivät karttamaan ongelman käsittelyä[46], ja jo huhtikuussa Viktor Meier, joka oli Frankfurter Allgemeine -lehden Balkan-tuntija, sanoi suoraan että Jugoslaviasta uhkaa tulla Persianlahden sodan lisäksi toinen esimerkki EY:n kyvyttömyydestä nähdä asioita ja toimia niiden mukaan[46].
Yhdysvallat
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA väitti syksyllä Jugoslavian hajoavan 18 kuukauden sisään ja hyvin todennäköisesti joutuvan sotaan[47]. Yhdysvallat tuki Jugoslavian säilyttämistä paria viikkoa ennen sodan alkua ja alkoi tarkistaa kantaansa vasta heinäkuun alussa, jolloin tapahtumat räjähtivät käsiin Sloveniassa ja Kroatiassa. Etyk-kokous keskusteli 19.–20. kesäkuuta 1991 myös Jugoslavian tilanteesta, josta kertoi maan ulkoministeri Budimir Loncar[46]. Yhdysvaltain ulkoministeri sanoi Belgradissa 22. kesäkuuta, ettei maa tunnusta Sloveniaa[47].
Euroopan yhteisö
Euroopan yhteisö EY ja Etyk epäonnistuivat rauhansovittelussa ja tekivät puolinaisia ratkaisuja. Ey:n troikka ei halunnut keväällä 1991 keskustella Jugoslavian tasavaltojen edustajien kanssa[48], vaikka näillä oli käynnissä keskinäisiä neuvotteluja Jugoslavian tilanteesta.
Kun Slovenian ja Kroatian kriisit leimahtivat sodaksi, EY pyrki Ranskan ja Englannin johdolla lähinnä estämään Euroopan yhdistymistä vastoin käynnissä olevaa Jugoslavian hajoamista[46]. Ey ei halunnut tunnustaa "vanhanaikaisen nationalismin vallassa olleita" Jugoslaviasta irtautuvia pikkuvaltioita Sloveniaa ja Kroatiaa. Varsinkin Slovenia oli erään yhdysvaltalaisen diplomaatin mielestä "elinkelvoton pikkuvaltio", vaikka maa pärjäsi taloudellisesti parhaiten Jugoslaviassa[48]. Niinpä ulkovallat tukivat mieluummin Serbiaa, joka pyrki pitämään Jugoslavian koossa[48]. Ey pyrki Slovenian ja Kroatian sotien aikaan olemaan asettumatta kenenkään puolelle[49]. Ehkä kyse oli paikallisen nationalismin pelosta Länsi-Euroopassa. EY:n troikka tunnusti Saksan ulkoministeri Hans Dietrich Genscherin painostuksesta Slovenian ja Kroatian vasta joulukuussa. Saksa oli alkanut vastustaa yhtenäistä Jugoslaviaa vasta Slovenian sodan jälkeen[49]. Vasta Bosnian sodan alku muutti EY:n ja Yhdysvaltain asenteet Serbian vastaisiksi[49].
YK:n rauhanturvaajien ja avustusjärjestöjen toimet olivat Kroatian ja Bosnian sodissa korkeintaan puolinaisia, tehottomia ja serbien ja muidenkin sodan osapuolten häirittävissä. YK ei kyennyt estämään 7000 muslimimiehen teloitusta Srebrenican niin kutsutulla suoja-alueella. Samoin kansainvälinen kriisinhallinta epäonnistui. Sovitut tulitauot eivät pitäneet. Kroatian sodassa kroaatit eivät luottaneet YK:hon, joka serbien mielestä oli tietenkin monesti heidän tiellään. Kun kroaatit olivat voitolla, serbit käyttivät YK:ta suojakilpenään, esim. silloin kuin Kroatiasta vallatut alueet julistettiin YK:n UNPA-suojelualueiksi.
YK:n koko entisen Jugoslavian alueelle julistama asevientikielto auttoi lähinnä serbejä, joilla oli käytössään lähes kaikki liittoarmeijan aseet[49].
Bosnian sodassa länsivallat alkoivat salaa tukea Kroatiaa sekä Bosnian kroaatteja ja bosniakkeja, koska pelkäsivät Venäjän laajentavan vaikutusvaltaansa alueella serbien tuella. Tämä johtikin serbien romahdukseen Kroatiassa ja Bosniassa kesällä 1995 ja rauhaan. Kosovossa käytiin lyhyt sota vuonna 1999, kun serbien vaino albaaneja kohtaan kiihtyi. Bosniassa ja Kroatiassa kuoli ehkä noin 300000, ja 60000 naista ja lasta raiskattiin sekä pari miljoonaa karkotettiin kodeistaan.
Kuuluisia taistelupaikkoja Jugoslavian sodissa
Pakrac – ensimmäinen välikohtaus, johon liittoarmeija puuttui
Plitvice – ensimmäinen kuolemaan johtanut välikohtaus
Borovo Selo – Kroatian sodan ensimmäinen väijytystaistelu
Sarajevon piiritys
Mostarin piiritys, kroaatit ja muslimit taistelivat
Dubrovnikin piiritys
Vukovarin piiritys
Osijekin piiritys
Srebrenican piiritys ja joukkoteloitukset
Zepan piiritys ja teloitukset
Gorazden piiritys
Tuzlan piiritys
Bosanski Brodin taistelu
Bijeljina – ensimmäinen etninen puhdistus Bosniassa
Sodan jälkeen
Serbia pyrki sodan jälkeen lähentymään lännen kanssa. Moni serbien puolella piti Karadžićia ja Mladićia sankareina. Serbit myös katsoivat maailman syyttävän aiheetta yksin heitä julmista sodista ja niiden aikana tehdyistä veritöistä. Mutta bosniakkien mielestä serbit pakoilivat vastuuta. Kosovo irrottautui 2008 YK:n tuella.[50] Yhä köyhä Bosnia pysyi sodan jälkeen jaettuna serbien ja muiden alueisiin. Serbit halusivat irrottaa alueensa Bosniasta.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Jouni Järvinen & Jouko Lindstedt (toim.)| title = Itä-Eurooppa matkalla länteen| publisher = Gaudeamus| year = 2011| id = ISBN 978-952-495-214-9| format = [ Jouni Järvinen & Jouko Lindstedt (toim.): Itä-Eurooppa matkalla länteen]| accessdate = 30.5.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rutanen, Reijo| title = Serbia - Euroopan sairain mies| publisher = Gaudeamus| year = 2002| id = ISBN 951-662-869-9}}
Yugoslavia's bloody collapse - causes, course and consequences, Christopher Bennett, Hurst & Company 1995
Broken Bonds - Yugoslavia's Disintegration and Balkan politics in transition, Lenard J. Cohen, Westview Press 1995
Bosnia, a short history, Noel Malcolm, Papermac 1996
Balkan odyssey, David Owen, Indigo 1996
The Death of Yugoslavia, Laura Silber and Allan Little, BBC Books 1996
A paper House - The Ending of Yugoslavia, Mark Thompson, 1992
Balkan tragedy - Cahos and dissolution after the cold war, Susan L, Woodward, the Brooking Institution 1995
Yugoslavia in crisis, Harold Lydall, Oxford 1989, ISBN 0-19-828695-3
Veljeys ja epäsopu: sosialistinen Jugoslavia teoriana ja käytäntönä, Teuvo Laitila, Tampere 1997
Lähteet
Yleiset lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahtisaari Martti| title = Tehtävä Belgradissa| publisher = WSOY 2000, ISBN 9510250724| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Chomsky Noam| title = Uusi sotilaallinen humanismi| publisher = Pystykorvakirja, Like 2000, ISBN 9515787440| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Draculic Slavenka| title = Eivät tekisi pahaa kärpäsellekään - sotarikolliset tuomiolla| publisher = Like 2005, Otavan kirjapaino Oy Keuruu 2005, ISBN 952-471-612-7| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Djilas Milovan| title = Tito: kriittinen elämäkerta| publisher = Kirjayhtymä Helsinki 1981, Merja Kyrö (suom), ISBN 9512620324| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gutman Roy| title = Kansanmurhan todistaja - raportti etnisistä puhdistuksista Bosniassa| publisher = Like 1993, ISBN 951-578-160-4| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Johnstone Diana| title = Nato ja Jugoslavia – narrien ristiretki| publisher = Like 2007, ISBN 978-952-0100216| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jouni Järvinen & Jouko Lindstedt (toim.)| title = Itä-Eurooppa matkalla länteen - itäisen Keski-Euroopan, Baltian ja Balkanin historiaa ja politiikkaa| publisher = Gaudeamus 2011 Helsinki University Press, Tallinna Raamatutrukikoda 2011, ISBN 978-952-495-214-9 ,  year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaldor Mary| title = Uudet ja vanhat sodat| publisher = Kustannus Oy Taifuuni 2001, Tallinna 2001, ISBN 951-881-078-7, Riikka Taipale (suom.),  year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Karjalainen Erkki ja Raija Virta| title = Balkan kolkuttaa Euroopan omaatuntoa| publisher = Opinion Jyväskylä Helsinki 2000, Gummerus kirjapaino Oy Saarijärvi 2000, ISBN 951-20-5684-4| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Korpiaho Martti (toim.)| title = Balkanilla palaa! - elämää kriisin keskellä| publisher = Perussanoma Oy 1993, Kirjapaino Raamattutalo Oy Pieksämäki 1993, ISBN 951-888-182-2| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lautela Yrjö ja Jyrki Palo| title = Jugoslavia – kansakunta, jota ei ollut| publisher = VAPK-Kustannus 1992, ISBN 9513709566| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lensu Terttu| title = Marijan hiljainen sota| publisher = WSOY 2000, WS Bookwell Oy Juva| year = 2000| id = ISBN 951-0-24361-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lodenius Peter (toim.)| title = Balkanin palapeli| publisher = Suomen rauhanliitto 1996, Pax-Kirja, Invapaino Helsinki 1996, ISBN 951-9193-41-3| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Prunk Janko| title = Slovenian historia| publisher = Kirja-Aurora 2004, ISBN 951-29-2678-4| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saarikoski, Vesa (toim.)| title = Balkan 2000 - näkökulmia ja taustoja Kaakkois-Euroopan nykytilanteelle| publisher = Turun Yliopiston poliittisen historian tutkimuksia 17, Abo Academis Tryckeri Turku 1999, ISSN 1238-9420, ISBN 951-29-1414-X| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Suomalainen Nina ja Jyrki Karvinen (toim.)| title = Suomalaisten kovat paikat - Länsi-Balkan 1992-2008| publisher = Huutomerkki numero 408, Tammi 2008, ISBN 978-951-31-4395-4| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Valta Raija & Erkki Karjalainen| title = Titon perintö ja perilliset| publisher = Tammi Helsinki 1980 951-30-5116-1 (sid.), ISBN 978-951-30-5116-7| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Virtala Timo| title = Sarajevo ja sen ympäristö| publisher = Savukeidas 2013, ISBN 9789522680662| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vihervuori Marita| title = Tervetuloa helvettiin: välähdyksiä Jugoslavian perintösodasta| publisher = Otava 1999, ISBN 951-116-390-6| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Visuri Pekka| title = Kosovon sota| publisher = Gaudeamus| year = 2000| id = ISBN 951-662-801-X}}
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ginger Rogers (oik. Virginia Katherine McMath; ) oli Oscar-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä, tanssija ja laulaja.[1] Rogersia pidetään yhtenä Hollywoodin kulta-ajan legendaarisimmista näyttelijöistä, sillä vuonna 1999 Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi hänet kaikkien aikojen 14. merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.[2]
Rogers aloitti uransa vaudeville- ja Broadway-viihdyttäjänä, jonka jälkeen hän siirtyi Hollywood-elokuviin. Hän tuli kuuluisaksi etenkin musikaaleista Fred Astairen kanssa. Rogers ja Astaire esiintyivät yhdessä lukuisten musikaalielokuvien pääosissa Hollywoodin kulta-ajalla, ja heistä tuli aikansa valovoimaisimpia elokuvapareja.[3] Heitä pidetään yhdysvaltalaisen elokuvan historian legendaarisimpana parina.[4] Rogers näytteli menestyksekkäästi myös draamoissa ja komedioissa. Hänet palkittiin parhaan naispääosan Oscar-palkinnolla draamaelokuvasta Kitty Foyle (1940).[1][4] Pitkän uransa aikana Rogers esiintyi niin elokuvissa, teatterissa, televisiossa kuin radiossakin.
Varhainen elämä
Virginia Katherine McMath syntyi Independencen kaupungissa Missourissa 16.heinäkuuta 1911.[5][6] Hän oli vanhempiensa William Eddins McMathin (1880–1925)[7] ja Lela "Lelee" Emogene McMathin (omaa sukua Owens; 1890–1977)[1] ainoa lapsi. Virginian isä oli ammatiltaan sähköinsinööri[8] ja äiti sihteeri, sanomalehden toimittaja ja käsikirjoittaja.[5] Virginian vanhemmat olivat avioituneet 25. joulukuuta vuonna 1908 Utahin Salt Lake Cityssä.[9] He olivat saaneet ensimmäisen lapsensa vuonna 1910, mutta lapsi oli kuollut pian syntymänsä jälkeen.[5] McMathin suku oli kotoisin Skotlannista.[5] Virginialla oli myös irlantilaisia sukujuuria.
Vanhemmat erosivat pian Virginian syntymän jälkeen, ja Virginia muutti äitinsä kanssa asumaan tämän vanhempien, Walter ja Saphrona Owensin, luokse lähelle Kansas Cityä.[8][10] McMathien ero ei ollut helppo huoltajuuskiistan takia, ja William-isä oli kaapannut Virginian kahdesti.[8][10] McMathien avioero myönnettiin vuonna 1915. Virginia asui isovanhempiensa luona äitinsä ollessa kaksi vuotta 1910-luvun lopulla Hollywoodissa käsikirjoittajana.[8] Virginialla ja hänen isoisällään oli läheiset välit. Virginialle tarjottiin ensimmäistä sopimusta mykkäelokuviin jo vuonna 1917 hänen ollessaan vain 6-vuotias. Hänen äitinsä kieltäytyi tarjouksesta, koska ei halunnut päästää tytärtään alalle liian varhaisessa iässä.[8][4] Vuonna 1918 Lela Owensista tuli yksi ensimmäisistä merijalkaväkeen liittyneistä naisista.[9]
Virginian nuorella serkulla oli vaikeuksia lausua tämän nimeä oikein, joten hän lyhensi sen muotoon ”Ginga”.[8][6] Perhe ja ystävät alkoivat kutsua Virginiaa tällä nimellä yhä enemmän, ja myöhemmin teatterimiehet muovasivat sen muotoon "Ginger".[6] Merijalkaväkipalveluksensa jälkeen Lela-äiti avioitui toisen kerran entisen merijalkaväkimiehen John Logan Rogersin (1887–1960)[11] kanssa toukokuussa vuonna 1920 Missourin Libertyssä.[10] Virginia otti isäpuolensa sukunimen omakseen, vaikka Rogers ei ollut Virginiaa laillisesti adoptoinut.[8] 1920-luvun alussa perhe muutti Texasin Fort Worthiin,[8][10] missä Lela työskenteli teatterikriitikkona paikallisessa Fort Worth Record -sanomalehdessä[12] ja John vakuutusyhtiössä.[8] Virginia kävi koulua Fort Worth’s Central High Schoolissa,[1][8] mutta ei koskaan valmistunut. Nuorena Virginia harkitsi opettajan uraa, mutta kiinnostus teatteria kohtaan kasvoi koulun näytelmäprojektien ja äidin työn ansiosta. Odotellessaan työtään tekevää äitiään paikallisessa teatterissa, Virginia alkoi esiintyä lavalla muiden teatterin näyttelijöiden kanssa. Hän osoittautui lahjakkaaksi tanssijaksi.[5][10] Virginia esiintyi ensimmäisen kerran hyväntekeväisyysnäytöksessä, jossa hän oli laulanut ja tanssinut muiden esiintyjien kanssa Fort Worthin Majestic Theatren näyttämöllä ollessaan vasta 10-vuotias.[8]
Ura
Vaudeville ja Broadway
Rogersin ammatillinen viihdeura syntyi eräänä iltana vuonna 1925, kun Fort Worthiin saapunut Eddie Foyn kiertävä vaudeville-ryhmä tarvitsi sijaisen. Rogers oli sijaisena Foyn vaudeville-ryhmässä vähän aikaa,[8] ja esiintyi tänä aikana Fort Worthin lisäksi Dallasissa. Tämän jälkeen Rogers osallistui ja voitti 9. marraskuuta 1925 Charleston-tanssikilpailun, jonka ansiosta hän pääsi puolen vuoden kiertueelle kahden punatukkaisen Charleston-tanssijan kanssa.[8][4][6] He esiintyivät nimellä Ginger and the Redheads.[8][6] Illinoisin Chicagossa punatukkaiset tanssijat liittyivät toiseen vaudeville-ryhmään,[6][10] jolloin Rogers äitinsä kanssa palasi takaisin Fort Worthiin. Fort Worthista Rogers lähti äitinsä kanssa kiertelemään pian ympäri Yhdysvaltoja vaudevillen parissa.[10] Rogers lauloi ja tanssi seuraavat neljä vuotta, jonka aikana hän esiintyi muun muassa Chicagossa, Bostonissa, Los Angelesissa, New Yorkissa ja Saint Louisissa. Lela-äiti toimi tyttärensä agenttina, puvustajana ja esiintymismateriaalien laatijana.
17-vuotias Rogers avioitui viihdetaiteilija Jack Pepperin kanssa vuonna 1929.[13][8] He muodostivat lyhytikäiseksi jääneen vaudeville-kaksikon, joka sai nimekseen Ginger and Pepper.[8][4] Rogersin ja Pepperin avioliitto oli ohi jo kuukausien sisällä,[10] ja Rogers palasi kiertueelle äitinsä kanssa. Rogersin ja Pepperin avioero myönnettiin vasta kaksi vuotta myöhemmin.[13][8] Kun kiertue saapui New Yorkiin vuonna 1929, Rogers jäi kaupunkiin ja alkoi esiintyä radiossa laulajana vaudevillen ohella.[10] Rogers teki Broadwaylla ensiesiintymisensä musikaalissa Top Speed, joka sai ensi-iltansa 25.joulukuuta 1929.[13][5] Näytelmää esitettiin aina maaliskuuhun 1930 asti.[13] Vuonna 1929 Rogersin äiti Lela ja isäpuoli John erosivat yhdeksän aviovuoden jälkeen.[8]
Seuraavaksi Rogers valittiin Girl Crazy -musikaalin tähdeksi kaksi viikkoa Top Speedin ensi-illan jälkeen. Fred Astaire palkattiin auttamaan tanssijoita heidän koreografioissaan.[8] Musikaalikomedia sai ensi-iltansa 14.lokakuuta 1930.[13] Girl Crazy teki 19-vuotiaasta Rogersista tähden yhdessä yössä.[8] Myös hänen vastanäyttelijästään Ethel Mermanista tuli musikaalin ansiosta tähti. Rogers lauloi musikaalissa muun muassa laulut ”(They’re Writing Songs of Love) But Not For Me” ja ”Embraceable You”.[8][6][10] Girl Crazya esitettiin kesäkuuhun 1931 asti.[13]
Varhaiset elokuvaroolit ja läpimurto

Vuonna 1929 Rogers debytoi kolmessa samana vuonna kuvatussa lyhytelokuvassa. Hän allekirjoitti seitsenvuotisen sopimuksen Paramount Picturesin kanssa vuonna 1930,[8] jolloin ilmestyi myös Rogersin ensimmäinen pitkä elokuva Young Man of Manhattan.[8] Romanttisessa musikaalikomediassa Rogers näytteli merkittävässä sivuroolissa, ja hänen repliikistään ”Cigarette me, big boy.” tuli yleinen lausahdus amerikkalaisessa puheessa.[8][6] Hän laulaa elokuvassa laulun ”I’ve Got ’It’ But 'It’ Don’t Do Me No Good”.
Pian Rogers purki sopimuksensa Paramountin kanssa, ja muutti äitinsä kanssa Hollywoodiin. Rogers oli tehnyt Paramountille viisi elokuvaa New Yorkin Queensin Astoriassa sijaitsevilla studioilla. Kun Rogers saapui Kaliforniaan, hän solmi kolme elokuvaa sisältävän sopimuksen Pathé Exchangen kanssa. Rogersin ensimmäinen Hollywood-elokuva oli The Tip-Off (1931).[6] Pathén kanssa tehty sopimus raukesi vuonna 1932,[8] eikä sitä enää uusittu; Rogersin elokuvaura ei ollut ottanut tuulta alleen studiolla. Rogers oli tehnyt studion tyytymättömäksi, koska oli tehnyt vain "unohtuvia" elokuvia. Vuonna 1932 Rogers ryhtyi freelanceriksi ja teki elokuvia muun muassa Warner Brothersille, 20th Century Foxille ja RKO:lle.[4] Rogers valittiin yhdeksi vuoden 1932 WAMPAS Baby Starsista.[8]
Vuonna 1933 Rogers teki läpimurtonsa Anytime Annien roolissa Warner Brothersin musikaalielokuvassa 42:nen katu, joka oli arvostelu- ja yleisömenestys.[4] Rogers laulaa elokuvassa kappaleen "Shuffle Off to Buffalo". 42:nen kadun jälkeen Rogers teki monia elokuvia eri Hollywood-studioille.[8] Kultakalat 1933 oli 42:nen kadun rinnalla suuri arvostelu- ja yleisömenestys. Elokuvassa Roger laulaa kappaleen ”We’re in the Money”.[8]
1933–1939: Rogers ja Astaire
Rogersista tuli maailman tunnetuimpia tähtiä 1930-luvulla Fred Astairen kanssa, jolloin he muodostivat aikansa kuuluisimman elokuvaparin.[3] He tekivät vuosien 1933–1939 aikana yhdeksän yhteistä musikaalielokuvaa.[10] Heidän ensimmäinen yhteiselokuvansa oli Carioca (1933), jota seurasivat musikaalit Continental – hupainen avioero (1934), Roberta (1935), Top Hat (1935), Laivasto tanssii (1936), Hääkarkuri (1936), Saanko luvan? (1937), Ihanaa on elää (1938) ja Tanssin kuningaspari (1939). Mainituista suurin osa oli sekä yleisö- että arvostelumenestyksiä.[10] Rogers ja Astaire mullistivat Hollywood-musikaalin; he esittivät tanssi- ja laulunumerot ennennäkemättömällä tavalla. Ajan suurimmat populaarisäveltäjät sävelsivät heidän elokuvalaulunsa.
Kriitikot Arlene Croce, Hannah Hyam ja John Mueller pitävät Rogersia Astairen parhaimpana tanssiparina. Heidän mukaansa Rogers osasi yhdistää tanssitaitonsa ja luonnonkauneutensa niin draama- kuin komedianäyttelijänäkin. Rogers esitti Astairen kanssa ,[8] joista Croce ja Mueller ovat korostaneet erityisesti ”I’ll Be Hard to Handle” Robertassa, ”I’m Putting all My Eggs in One Basket” Laivasto tanssii -elokuvassa ja ”Pick Yourself Up” Hääkarkurissa. Muita Rogersin ja Astairen klassisia tansseja ovat "Smoke Gets in Your Eyes" Robertassa, ”Cheek to Cheek” Top Hatissa ja ”Let’s Face the Music and Dance” Laivasto tanssii -elokuvassa. Erityistä ylistystä Rogers sai tanssiesityksestään "Waltz in Swing Time" -numerossa elokuvassa Hääkarkuri. "Waltz in Swing Timessa" Rogers tanssi Astairen kanssa, ja esitystä pidetään yleisesti parhaimpana duoesityksenä Astaire-elokuvassa. Yleensä Rogers vältti soolotansseja elokuvissa, kun taas Astaire tanssi ainakin yhden soolon jokaisessa heidän elokuvassaan. Rogers tanssi vain yhden soolon elokuvan Laivasto tanssii tanssinumerossa "Let Yourself Go". Astaire ja hänen yhteistyökumppaninsa Hermes Pan laativat tanssinumeroihin koreografiat. Heidän mukaansa Rogers panosti tansseihin ja ammattitaitoonsa jopa suuren rasituksen alla, vaikka hänellä oli monia muitakin sopimukseensa määrättyjä elokuvahankkeita.
Kun RKO:ta uhkasi konkurssi, studio palkkasi Rogersin ja Astairen elokuvaan Ihanaa on elää (1938), joka ei menestynyt odotetulla tavalla. Heidän seuraavan yhteisen elokuvansa, Tanssin kuningaspari, vakava ja traaginen juoni johti myös huonoon kaupalliseen menestykseen. Rogersin ja Astairen suosio ei ollut hiipunut, vaan huonot lipputulot aiheutti 1930-luvun lama.[8] Musikaalielokuvien budjetit olivat huomattavasti suurempia kuin tavallisiin elokuviin käytetyt, ja ne suurenivat nopeammin kuin ehtivät voittaa tuottoja. Tanssin kuningasparin jälkeen Rogers ja Astaire eivät tehneet yhteistä elokuvaa kymmeneen vuoteen.
1930-luvulla Astairen yhteistyökumppanuuden ohella Rogers teki muita menestyneitä draama- ja komediaelokuvia sekä esiintyi radiossa.[8] Vuonna 1935 Rogers näytteli William Powellin kanssa mysteerikomediaelokuvassa Naamioitu paholainen, ja vuonna 1937 ensi-iltansa saanut Suuri hetki osoitti hänen kykynsä draaman esittäjänä. Rogers oli naispääosissa myös kaupallisesti menestyneissä komediaelokuvissa Hänen salainen vaimonsa (1938), Poikamiesäiti (1939) ja Nainen kaiken takana (1939).[8] Vuonna 1936 Rogers vieraili Washingtonissa presidentti Rooseveltin vuosittaisilla syntymäpäiväjuhlilla.[6]
Vuodet huipulla

Rogers nautti 1940-luvun alussa elokuvayleisön ja arvostelijoiden suosiota, ja hän oli RKO:n suurin tähti. Vuonna 1940 hänellä oli pääosa Gregory La Cavan ohjaamassa draamaelokuvassa Kapea polku. Elokuvassa hän esittää prostituoidun tytärtä, joka yrittää välttää äitinsä kohtalon. Vuonna 1941 Rogers voitti parhaan naispääosan Oscar-palkinnon roolisuorituksestaan draamaelokuvassa Kitty Foyle (1940),[3][1][8] joka oli suuri arvostelu- ja yleisömenestys sekä Rogersin tunnetuin rooli.[14]
Vuonna 1941 ensi-iltaan tullut komedia Sulhanen joka sormella osoittautui myös menestyselokuvaksi. Siinä Rogers näyttelee naista, joka haluaisi avioitua kolmen eri miehen kanssa. Myös vuonna 1942 ilmestyneet Roxie Hart ja Kadettiheila menestyivät hyvin. Kadettiheila oli ohjaaja Billy Wilderin ensimmäinen ohjaustyö Yhdysvalloissa. Kadettiheilassa Rogersin roolihahmon äitiä näytteli hänen oma äitinsä Lela Rogers.[9] 1940-luvulla Rogers oli Hollywoodin parhaiten palkattu näyttelijä.[8][4][6]
1940-luvulla Rogersin RKO-sopimus umpeutui, ja hänestä tuli freelancer-näyttelijä. Hän teki tänä aikana muille elokuvastudioille suuria menestyselokuvia, joita olivat muun muassa Tender Comrade (1943), Nainen pimeässä (1944), Salatut kahleet (1944) ja Ihmisiä hotellissa (1945). Vuonna 1949 Rogers ja Astaire tekivät yhteisen musikaalielokuvan, Me tanssimme taas, kymmenen vuoden jälkeen. Me tanssimme taas jäi Rogersin ja Astairen viimeiseksi yhteiseksi elokuvaksi. 1940-luvun lopulla Rogersin ura oli huipussaan.
Myöhempi ura

Rogersin elokuvaura alkoi kääntyä laskuun 1950-luvulla. Kuten monilla muillakin vanhemmilla naisnäyttelijöillä, Rogersilla oli vaikeuksia saada rooleja nuorien tähtien tehdessä tuloaan valkokankaalle. Hän näytteli Ronald Reaganin ja Doris Dayn kanssa film noir -tuotannossa Ku Klux Klaanin merkeissä (1951) ja Cary Grantin ja Marilyn Monroen kanssa komediaelokuvassa Rakas, minä nuorrun (1952), josta Rogers sai Golden Globe -ehdokkuuden.[6][15] Rogersin ja Monroen ensimmäinen yhteinen elokuva oli samana vuonna valmistunut romanttinen komedia Laittomasti naimisissa. Molemmat olivat aikanaan suosittuja ja ovat myöhemmin nousseet Hollywood-klassikoiksi. Kahden menestyselokuvan johdosta Rogers sai kunniaa arvostettuna Hollywoodin vanhemman kaartin näyttelijänä. 1950-luvun puolivälissä Rogers teki roolit myös film noir -elokuviin Hämähäkin verkossa (1954) ja Kuumat paikat (1955). Vuonna 1951 hän oli palannut Broadwaylle kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen komedianäytelmään Love and Let Love, ja sai roolistaan ylistävät arvostelut.[16] Itse näytelmään suhtauduttiin kielteisesti.[16] 1950-luvun puolivälissä Rogers alkoi esiintyä televisiossa.
Vuonna 1957 ilmestyneen Voi miehet, mikä nainen! -elokuvan jälkeen Rogers jätti elokuvan seitsemäksi vuodeksi ja siirtyi televisio- ja teatterityöhön.[8][4] Rogers esiintyi monissa eri näytelmissä ympäri Yhdysvaltoja, kunnes sai Broadwaylta Dolly Gallagher Levin roolin menestyneessä musikaalissa Hello, Dolly!.[6] Rogers näytteli roolia menestyksellisesti vuodet 1965–1968, ja kriitikot ylistivät jälleen hänen suoritustaan.[8][10] Vuonna 1965 Rogers teki viimeiseksi jääneen elokuvansa Harlow – seksityttö. Elokuvaa ei pidetty onnistuneena ja se oli myös kaupallinen floppi.[8][10]
Vuonna 1969 Rogers sai naispääosan suositusta näytelmästä Mame, jota esitettiin Lontoon West Endissa 14:n kuukauden ajan.[17][8][6] Rogersista tuli parhaiten palkattu näyttelijä West Endin historiassa.[8][4] Mamen jälkeen Rogers palasi Yhdysvaltoihin, ja näytteli monissa näytelmissä aina vuoteen 1984 asti. Vuosina 1975–1979 Rogersilla oli oma The Ginger Rogers Show, joka kiersi ympäri Yhdysvaltoja ja kävi ulkomaillakin.[8] Rogersin viimeiseksi teatterityöksi jäi näytelmä Charleyn täti,[6] jota esitettiin Kanadan Edmontonissa.
Rogers teki uransa aikana monia televisioesiintymisiä vuosina 1954–1987. Hän vieraili muun muassa kuudesti What’s My Line? -televisiosarjassa vuosina 1954–1966 ja Lucille Ballin Here's Lucyssa vuonna 1971. Here’s Lucyn jaksossa "Ginger Rogers Comes to Tea" Rogers esittää Charleston-tanssin ensimmäistä kertaa vuosiin. Uransa viimeisinä vuosina hän teki esiintymisiä kolmeen Aaron Spellingin televisiosarjaan: Lemmenlaiva (1979), Glitter (1984) ja Hotel (1987), jonka jaksossa "Hail and Farewell" Rogers teki uransa viimeisen roolin Natalie Trentinä. Vuonna 1972 Texasin Shermanissa sijaitseva Austin College myönsi Rogersille kunniatohtorin arvon.[6]
Näyttelijänuransa ohella Rogers toimi muotiasiantuntijana J.C.Penney Storesille vuodet 1972–1975.[8][6] Hän oli myös yksi vuoden 1973 Miss Universum -kauneuskilpailun tuomareista. Samoihin aikoihin Rogers alkoi esiintyä menestyksellisesti yökerhoissa ympäri maailmaa. Hän hän kävi muun muassa New Yorkissa, Las Vegasissa, Sydneyssä, Buenos Airesissa ja Méxicossä.[6][10] 1970-luvulla Rogers oli myös mukana poliittisessa toiminnassa Washingtonissa.[6] Vuonna 1985 74-vuotias Rogers toteutti pitkäaikaisen toiveensa ohjata, kun hän ohjasi musikaalin Babes in Arms New Yorkin Greenburghissa sijaitsevassa Tarrytownin kylässä.[17][6] Rogers kirjoitti omaelämäkerran Ginger: My Story vuonna 1991,[18] ja hänelle myönnettiin Kennedy Center Honors -taidepalkinto 30. joulukuuta 1992.[19][6][16]
Yksityiselämä
Rakkauselämä

Ginger Rogers avioitui viidesti, mutta kaikki hänen avioliittonsa päättyivät eroon.[16] 1930-luvulla hän oli lyhyen aikaa kihloissa Howard Hughesin kanssa.[20] Rogers ei saanut koskaan lapsia.[12]
Rogers avioitui ensimmäisen kerran 17-vuotiaana vaudeville-esiintyjä ja tanssipartneri Jack Pepperin (1902–1979) kanssa 29.maaliskuuta 1929.[13][1][10] Rogers kirjoitti omaelämäkerrassaan, että hän oli tuntenut Pepperin lapsuusajoiltaan Jack Culpepperina serkkunsa poikaystävänä Texasissa. He muodostivat lyhytikäiseksi jääneen vaudeville-kaksikon, joka sai nimekseen Ginger and Pepper. Rogersin ja Pepperin avioliitto oli ohi jo kuukausien sisällä, mutta heidän avioeronsa myönnettiin vasta 11. heinäkuuta 1931.[1][13][10]
Rogersin toinen aviomies oli näyttelijä Lew Ayres (1908–1996), jonka kanssa hän avioitui 14.marraskuuta 1934.[1][13] Rogers ja Ayers olivat tavanneet elokuvan Don’t Bet on Love kuvauksissa vuonna 1933. Pari otti asumuseron, ja heidän avioeronsa myönnettiin 20. maaliskuuta 1940.[1]
Vuonna 1943 Rogers avioitui kolmannen aviomiehensä, Jack Briggsin (1920–1998), kanssa 16.tammikuuta.[1][13] Briggs oli ennen toista maailmansotaa ollut aloitteleva Hollywood-näyttelijä, mutta palattuaan sodasta hänellä ei ollut enää minkäänlaista mielenkiintoa näyttelemiseen. Briggs oli kuulunut merijalkaväkeen, ja hän oli Rogersia yhdeksän vuotta nuorempi. Avioliitto kesti kuusi vuotta, ja ero myönnettiin 7.syyskuuta 1949.[1][13]
Rogers avioitui neljännen kerran ranskalaisen näyttelijän Jacques Bergeracin (1927–2014) kanssa, joka oli häntä  nuorempi. Häitä vietettiin 7.helmikuuta 1953.[1][13] Pari oli tavannut Rogersin ollessa matkalla Pariisissa. Bergerac oli työskennellyt Ranskassa asianajajana, mutta hän saapui Rogersin mukana Hollywoodiin ja ryhtyi näyttelijäksi. Heidän nelivuotinen avioliittonsa päättyi eroon 7.heinäkuuta 1957.[1][13]
Rogers avioitui viidennen ja viimeisen kerran ohjaaja-tuottaja William Marshallin (1917–1994) kanssa 16.maaliskuuta 1961.[1][13] Avioliitto kariutui hyvin nopeasti Marshallin alkoholiongelmien vuoksi ja heidän yhteisen tuotantoyhtiönsä romahdettua.[8] Marshall toimi tuottajana elokuvassa The Confession (1964), jossa Rogers näytteli pääosan.[8] He olivat asumuserossa kauan, ja heidän avioeronsa myönnettiin vasta vuonna 1969.[8][6]
Muu yksityiselämä

Rogers oli äitinsä ainoa lapsi, joten heillä oli hyvin läheiset välit aina Lelan kuolemaan asti. Lela kuoli 86-vuotiaana 25.toukokuuta 1977 Kalifornian Palm Springsissä.[1] Rogersin isä William oli kuollut jo vuonna 1925. Kun Rogers asui isovanhempiensa luona lapsena, hänestä tuli myös hyvin läheinen isoisänsä Walterin kanssa. Rogers osti isoisälleen talon Los Angelesin Sherman Oaksista osoitteesta 5115 Greenbush Avenue vuonna 1939, jotta tämä voisi olla lähempänä tyttärentytärtään.
Rogers oli läheinen ystävä Lucille Ballin ja Bette Davisin kanssa. Ball oli Rogersin kaukainen sukulainen äitinsä puolelta. Rogers, Ball ja Davis olivat Hollywoodin varhaisia feministejä, jotka kannattivat naisohjaajia ja -tuottajia. Rogers ylläpiti ystävyyttä myös serkkuunsa, joka oli seurapiirihenkilö ja kirjailija Phyllis Fraser. Rogers ei ollut elokuvatähti Rita Hayworthin biologinen serkku, kuten yleisesti luullaan. Hayworthin äidin veli Vinton Hayworth avioitui Rogersin äidin sisaren, Jean Owensin, kanssa.
Rogers ja Astaire pysyivät ystävinä aina Astairen kuolemaan saakka. Rogers ojensi Astairelle Oscar-kunniapalkinnon vuoden 1950 Oscar-gaalassa,[8] ja he toimivat yhdessä esittelijöinä vuoden 1967 Oscar-gaalassa.[8] He saivat raikuvat suosionosoitukset tullessaan lavalle tanssien improvisoiden.[8]
Rogers tunnettiin konservatiivisena republikaanina, mikä hän oli koko elämänsä ajan. Hän kuului Kristillisen tieteen uskontokuntaan.[1][20] Kristillisen tieteen harjoittajana Rogers ei juonut alkoholia eikä tupakoinut.[16] Vapaa-aikanaan Rogers oli ulkoilmaihminen ja harrasti paljon liikuntaa,[16][10]muun muassa tennistä, golfia, uintia, skeetiä ja kalastusta.[17][10] Rogers harrasti myös kuvanveistoa ja maalaamista.[17][10]
Rogers omisti 4-Rs (Rogers’s Rogue River Ranch) -nimisen tilan, jonka hän oli ostanut vuonna 1940.[20][6] Tila sijaitsee Shady Coven ja Eagle Pointin kaupunkien välissä Oregonissa. Lomaillessaan Rogers asui tilalla äitinsä kanssa.[20] Rogers myi Beverly Hills -talonsa vuonna 1969 ja muutti pysyvästi tilalle.[8][6] Tilan hän myi vuonna 1990, jonka jälkeen hän muutti läheiseen Medfordin kaupunkiin.[20] Rogers piti itseään oregonilaisena; hän oli siirtänyt nimensä Oregonin kirjoihin, jotta voisi äänestää siellä ja maksaa verot sinne.[20]
Kuolema
Viimeisinä vuosinaan Rogers vietti talvet Kalifornian Rancho Miragessa ja kesät Oregonin Medfordissa. Hän esiintyi julkisuudessa vielä eläkkeelläkin,[10][20] kunnes sai aivohalvauksen ja joutui pyörätuoliin osittaisen halvaantumisen seurauksena.[20] Rogers ei kuitenkaan koskaan halvauksen takia käynyt lääkärissä tai mennyt sairaalaan.[20] Hän sai yhteensä kaksi aivohalvausta.[20] Rogersin viimeinen julkinen esiintyminen oli 18.maaliskuuta 1995, kun hän vastaanotti Women’s International Center (WIC) Living Legacy -palkinnon.[17][8][6]
Ginger Rogers kuoli 83-vuotiaana rauhallisesti omassa sängyssään sydämen vajaatoiminnasta seuranneeseen infarktiin aamulla 25.huhtikuuta 1995 Rancho Miragen kodissaan.[1][8][5] Rogersin pitkäaikainen sihteeri Roberta Olden oli hänen vierellään kuolinhetkellä.[12] Olden asui Rogersin luona, ja oli ollut hänen sihteerinään .[12] Rogers tuhkattiin, ja hänen tuhkansa haudattiin Los Angelesin Chatsworthissa sijaitsevalle Oakwood Memorial Parkin hautausmaalle.[6] Uurna haudattiin hänen äitinsä tuhkien viereen.[8][10]
Perintö
Rogers ikuisti käden- ja jalanjälkensä ja kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalla 5. syyskuuta 1939,[8] ja hän sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuuden hyväksi tähden Hollywoodin Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6772 Hollywood Boulevard 8.helmikuuta 1960.[1] Rogers nimitettiin Hall of Famous Missouriansiin Missourin Jefferson Cityssä 20. elokuuta 2009.[21]
Vuonna 1926 Rogers oli esiintynyt  vanhassa The Craterian -teatterissa, joka myöhemmin nimettiin uudelleen Rogersin kunniaksi. Teatteri uudelleennimettiin maaliskuussa 1997 Craterian Ginger Rogers Theateriksi, ja se sijaitsee Oregonin Medfordissa.[20] Asuessaan Oregonissa Rogers oli tukenut taloudellisesti teatteria.[20] Rogersin mukaan on nimetty myös Ginger Rogers Road -katu, joka sijaitsee Rancho Miragessa.
Valikoitu filmografia

Lähteet

Aiheesta muualla

 – elämäkerta, elokuvat ja kuvia Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset teatterinäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset radionäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset tanssijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset laulajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset taiteilijat
Luokka:Vaudeville-esiintyjät
Luokka:Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Vuonna 1911 syntyneet
Luokka:Vuonna 1995 kuolleet


Star Trek Into Darkness on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut J. J. Abramsin ohjaama 3D-elokuva. Se on Star Trek -saagan 12. elokuva. Elokuvan englanninkielinen nimi on sanaleikki, sen suora käännös on ”Tähtimatka pimeyteen”.
Juoni

Enterprisen tutkiessa primitiivistä planeettaa Kirk miehistöineen rikkoo Ensimmäistä sääntöä olla missään tekemisissä primitiivisten asukkaiden kanssa. Kirk alennetaan ja amiraali Pike ottaa Enterprisen jälleen hallintaansa, Kirk sen förstinä.
Salaisen Osasto 31:n terrori-iskun jälkeen Pike ja Kirk osallistuvat tapaamiseen, jossa keskustellaan iskun alkuunpanijan, Liiton agentin John Harrisonin etsinnästä. Tämä kuitenkin iskee kokoukseen ilma-aluksella ja pakenee siirtimellä Klingonien kotimaailmaan Kronokseen surmattuaan useita, myös Piken. Kirk palautetaan Enterprisen kapteeniksi ja hän saa tehtäväkseen etsiä ja tuhota Harrisonin käyttäen uusia fotonitorpedoja, joita lastataan alukseen 72.
Montgomery Scott eroaa palveluksesta protestiksi, ettei saa tarkastaa torpedoja ensin.  Spock, Leonard McCoy ja Uhura saavat vakuutettua Kirkin, että Harrisonin vangitseminen olisi parempi vaihtoehto.
Kronokseen saavuttuaan Kirk, Spock ja Uhura lähtevät vangitsemaan Harrisonia, mutta klingonipartio pysäyttää heidät. Harrison surmaa klingonit melkein yksinään ja antautuu Kirkille kuultuaan häneen suunnattujen torpedojen lukumäärän. Harrison paljastaa todellisen nimensä Khan, geneettisesti muutettu superihminen, joka herätettiin kryokapselista 300 vuoden unen jälkeen. Amiraali Marcus sai hänet suunnittelemaan aseita Liiton ja Klingonien välille syttyvää sotaa varten. Torpedoiden havaitaan sisältävänkin Khanin miehistön kryosäiliöissä.
Enterprisen poimumoottorien rikkoutumisen takia alus on liikuntakyvytön kun tunnusmerkitön Liiton sota-alus USS Vengeance saapuu amiraali Marcuksen ohjaamana paikalle. Takaa-ajossa alukset matkaavat Maan läheisyyteen. Vengeance aikoo tuhota Enterprisen. Kyydissä ollut Scotty saa sabotoitua aluksen voimanlähteen joksikin aikaa.
Siirtimien toimimattomuuden takia Kirk ja Khan tekevät avaruuspuvuissa lennon aluksesta toiseen. Vengeancella Khan surmaa Marcuksen ja ottaa aluksen hallintaansa. Hän sopii Spockin kanssa vankien vaihdosta ja vaihtaa Kirkin ja muut 72:een torpedoon aikoen sitten tuhota Enterprisen. Spock saa tietää alkuperäiseltä Spockilta (Leonard Nimoy) että hänen aikalinjansa Khan Noonien Singh oli tyranni, häneen ei voinut luottaa ja että hänet voitettiin lopulta "suurin kustannuksin". Spock luovuttaa torpedot, mutta vasta poistettuaan kryosäiliöt ja aseistettuaan ne. Torpedot räjähtävät rampauttaen Vengeancen ja molemmat vaurioituneet alukset syöksyvät Maata kohti. Poimumoottorin ollessa vioittunut, Enterprise ei voi korjata kurssiaan. Kirk päättää mennä radioaktiiviseen kammioon ja saa moottorin toimimaan. Kirk saa kuolemaan johtavan säteilyannoksen.
Khan rysähtää aluksellaan San Franciscoon, missä Spock siirtyy takaa-ajoon. McCoyn koe Tribblellä paljastaa Khanin veren sisältävän regeneraation aikaansaavaa ainetta, minkä takia Khania ei saanut surmata, jonka takia Uhura lähtee estämään surmaa tainnuttimella.
Vuotta myöhemmin Khan on palautettu kryosäiliöön miehistönsä seuraksi ja uudelleenrakennettu Enterprise lähtee viisivuotiselle tutkimusmatkalle.

Näyttelijät

Tuotanto
Elokuvan kuvaukset alkoivat tammikuussa ja päättyivät toukokuussa 2012. Elokuva on kuvattu IMAX-kameroilla ja muutettu jälkituotannossa kolmiulotteiseksi.
Lähteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Star Trek -elokuvat
Luokka:Vuoden 2013 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:3D-elokuvat
Luokka:J. J. Abramsin ohjaamat elokuvat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Museokokoelma on museoesineiden ryhmä, joka on koottu ja järjestetty museon asettamien kriteerien mukaan. Museot keräävät esineistöä maantieteellisen, temaattisen ja ajallisen erikoistumisensa mukaan. Esineiden valintaan vaikuttaa käsitys kulttuuriperinnöstä, mutta suurin kokoelmaan vaikuttava tekijä on sattuma, jonka takia esineet katoavat, tuhoutuvat tai kuluvat loppuun, ennen kuin ne päätyvät museoon.
Museokokoelma luetteloidaan ja dokumentoidaan hyvin. Vain osa museon kokoelmasta on näyttelyissä, ja pääosa kokoelmasta sijaitsee varastossa, jonka olosuhteet pitää säätää esineiden vaatimusten mukaisesti. Kokoelmien vahingoittumista pyritään estämään konservoinnilla, jonka tulee olla tieteellisesti perusteltua.
Museokokoelmista on pakko myös poistaa esineitä, koska tila on usein rajattua. Poistettavaksi esineiksi pyritään valitsemaan museoarvoltaan vähäisimmät objektit, mutta myös rikkoutuneita tai muuten käyttökelvottomia esineitä poistetaan kokoelmista.
Määritelmä ja yleispiirteet
Museologisesti museokokoelma määritellään objektien luokaksi, joka on koottu ja järjestetty tiettyjen vaatimusten mukaan. Kokoelmaan kuuluvat esineet muodostavat ryhmän, joita yhdistää jokin tai jotkin yhteiset tekijät.[1]
Museokokoelmilla on kolme keskeistä yleispiirrettä. Kokoelmat muodostuvat erilaisista esineistä, esineet tulevat menneisyydestä ja esineet muodostavat kokonaisuuden.[2]
Kerääminen
Museon tunnuspiirteisiin kuuluu jatkuva keräystoiminta, eikä museoita olisi olemassa, jos kukaan ei olisi alkanut kerätä kulttuuriin tai luontoon liittyviä esineitä tai näytteitä.[3] Museot perustuvatkin ihmisen yleiseen ”keräilyhaluun”. Yksityisen ihmisen keräilyn taustalla voi olla mikä motiivi tahansa, mutta museot keräävät esineitä ja näytteitä, joilla on jokin arvo tai merkitys. Kaikki aineelliset objektit voidaan kuitenkin periaatteessa tallettaa museoon. Objektit valitaan keruutilanteessa niiden käytön perusteella, ja esimerkiksi huonekalu voidaan valita muun muassa kulttuurihistorialliseen museoon, taidemuseoon (kuvaamaan muotoilua) ja teknilliseen museoon (esimerkkinä teollisesta muotoilusta).[4]
Museoiden keräystoimintaa määrittävät muutamat peruslähtökohtat: museo ei voi kerätä kaikki mahdollisia esineitä, keräyksen on oltava valikoivaa, hankinnan pitää olla laillinen ja kohteiden on oltava kuvia todellisesta maailmasta.[5][6]
Koska museoiden kokoelmia kerätään valikoiden, joku tai jokin päättää kokoelmaan valittavat objektit.[5] Sattuma vaikuttaa kokoelman karttumiseen ennen varsinaista päätöstä, sillä sen takia esine katoaa, tuhoutuu tai kuluu loppuun. Sattuman jälkeen toiseksi merkittävin kokoelman muodostumiseen vaikuttava tekijä on lahjoittajat ja myyjät.[7] He valitsevat esineistään ne, jotka he haluavat päätyvän museoon. Tärkein museossa tapahtuva valintatekijä on senhetkinen käsitys kulttuuriperinnöstä eli yleinen mielikuva siitä, mikä on tärkeää, soveliasta ja tarpeeksi arvokasta museoon. Lisäksi kokoelman muodostumiseen vaikuttavat myös hinta, turvallisuus, käyttöoikeudet ja -mahdollisuudet sekä esineen koko.[5]
Keruutoimintaa rajoittavat maantieteelliset, temaattiset ja ajalliset tekijät. Maantieteellisesti museot saattavat keskittyä esimerkiksi keräämään vain kunnallista, maakunnallista, tietyn valtion sisäistä tai jopa koko maailman laajuista aineistoa. Aiheen puolesta museo voi keskittyä esimerkiksi taiteeseen, historiaan, luontoon, kansankulttuuriin, teollisuuteen tai tieteeseen. Ajallisesti museon kokoelma voi sijoittui kaikkialle esihistoriasta nykyaikaan.[8] Hyvä kokoelma voi syntyä vain järkevällä keräämisellä, ja museon on tällöin tiedettävä, mitä esineitä se kerää.[9]
Museoiden vastuulla on myös varmistaa hankintojensa laillisuus. Keräämistä määrittävä lainsäädäntö vaihtelee maittain. Lisäksi keräämisessä tulee ottaa huomioon joitakin kansainvälisiä sopimuksia, joiden pohjalla ovat vuonna 1954 solmittu yleissopimus kulttuuriomaisuuden suojelemiseksi aseellisen selkkauksen sattuessa ja vuonna 1970 solmittu yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi. Näiden lisäksi on alueellisia sopimuksia, kuten eurooppalainen yleissopimus arkeologisen perinnön suojelusta.[10]
Luettelointi ja dokumentointi
Dokumentoinnilla varmistetaan esineen hyväksyminen kokoelmaan, sen tunnistaminen ja tiedon säilyttäminen sekä ehkäistään katoamista. Jokainen museoon tuleva uusi esine pitäisi välittömästi dokumentoida. Vastaanottolomakkeeseen merkitään muun muassa tietoja esineen luovuttajasta ja esineen kuvaus. Vastaanoton jälkeen esineeseen tai sen pakkaukseen kiinnitetään tilapäinen etiketti. Tämän jälkeen esine kuvataan vielä diaarioon.[11]
Museon täytyy selvittää ennen esineen hyväksymistä kokoelmiinsa sen omistusoikeus. Eri maiden lait poikkeavat toisistaan, mutta esimerkiksi esihistoriallisten esineiden määräyksiin joudutaan kiinnittämään huomiota.[12]
Museon kokoelmiin pysyvästi liitettävät esineet luetteloidaan myös pysyvästi. Luettelointitiedostoon merkitään kaikki esineen olennaiset tiedot. Esineelle annetaan myös yksilöllinen inventointinumero. Luettelointirutiinit vaihtelevat museoiden välillä; esimerkiksi arkeologista ja luonnontieteellistä materiaalia ei ole aina järkevää luetteloida yksittäisenä esineinä, vaan yhtenä hankintaeränä. Luetteloinnin yhteydessä kulttuurihistoriallisissa museoissa ja taidemuseoissa esine myös kuvataan.[13]
Hoito ja turvallisuus
Varastointi ja varastotilat

Museoihin tulevan kohteen hoito alkaa heti sen vastaanotosta, jolloin siitä kerätään kaikki tarvittavat tiedot ja tutkitaan sen kunto. Museo usein hylkää esineet, joista puuttuu olennaisia osia tai jotka ovat rikkinäisiä. Lisäksi vastaanotossa tulee selvittää, ettei kohteessa ole tuholaisia, pitkälle edennyttä korroosiota tai sieniä. Kaikkia tuholaisia ei pysty näkemään helposti, joten uusi kohde sijoitetaan ensimmäisenä vastaanottotilaan, jotta mahdolliset tuholaiset eivät leviäisi muualle museoon.[14]
Museo-objektit puhdistetaan, ennen kuin ne siirretään sijoituspaikkaansa, varastoon tai joskus näyttelyyn. Yleensä puhdistus ei aiheuta ongelmia, mutta sopivan puhdistusmenetelmän löytäminen voi olla haastavaa, jos kohdetta vaivaa ruoste tai pinttynyt lika. Ennen varastoon siirtämistä esineistä tarkastetaan, että se pysyy kokonaisena ja vahvistetaan liitokset ja vastaavat. Museoesineet ja -näytteet joutuvat koville näyttelyissä ja siirroissa. Näyttelyissä on omat riskitekijänsä, sillä niissä kuljetukset, ilmastoerot varasto- ja näyttelytilojen välillä, näyttelytilojen valaistus, mekaaninen kuluminen, vandalismi tai varkaudet saattavat aiheuttaa ongelmia.[14]
Museokokoelmia säilytetään varastotiloissa, kun ne eivät ole esillä näyttelyissä.[14] Varastotilojen tulee täyttää tietyt kriteerit, joita myös pitää tarkkailla. Esimerkiksi lämpötilan, suhteellisen kosteuden, valon ja ilmanvaihdon pitää täyttää sinne varastoitujen esineiden tarpeen. Ahtaus on yksi eniten varastoinnissa vahinkoa aiheuttava tekijä, joten varastossa pitää olla myös vapaata tilaa kokoelmien laajentumiselle.[15]
Konservointi

Konservoinnilla pyritään estämään vahinkojen sattumista museon kokoelmalle. Kokoelmaa voivat vahingoittaa useat eri tekijät. Näitä ovat inhimilliset tekijät, kuten vandalismi, tapaturmat ja varkaudet, ympäristötekijät, kuten tulipalot, vesivahingot ja lika, ilmastolliset tekijät, kuten lämpötilan ja kosteuden vaihtelut sekä ilmansaasteet, säteilytekijät, kuten ultraviolettisäteily, biologiset tekijät, kuten hyönteiset ja sienet, väärät työmenetelmät, onnettomuudet ja luonnonkatastrofit sekä aseelliset konfliktit.[15]
Ehkäisevää konservointia varten konservaattorit osallistuvat muun muassa tilojen suunnitteluun, näyttelyiden rakentamiseen ja kuljetuksiin. Jotkut kohteet joudutaan konservoimaan heti niiden tullessa museoon; tällaisia kohteita ovat esimerkiksi maalöydöt sekä vedenalainen ja luonnontieteellinen materiaali. Tuhoutumisvaara on selvä syy aloittaa konservointi, mutta sitä tehdään myös esteettisistä syistä. Erityisesti taidemuseoissa kohteen ulkonäkö on tärkeää. Lisäksi kohteita joudutaan konservoimaan, jotta niitä voidaan tutkia paremmin tai käyttää opetustoiminnassa.[15]
Konservointi aloitetaan aina kuntotarkoituksella ja materiaalimäärittelyllä. Kun nämä asiat on selvitetty, varsinaiset konservointitoimenpiteet pystytään määrittelemään. Kuntotarkoitus pitää tehdä myös, kun museosta tehdään lainauksia ja kun lainauksia palautetaan. Konservaattorin tulee tarkistaa myös museoon tulevat lainat.[15]
Konservoinnin tekee konservaattori yhteistyössä kohteen tuntevan tutkijan kanssa. Konservointia ei pysty tekemään ilman asiantuntemusta, ja konservaattorin tulee tuntea myös alan eettinen säännöstö. Konservoinnin tulee olla myös tieteellisesti perusteltua ja tutkittua, ja sen vaiheet on dokumentoitava. Lisäksi peruuttamattomia muutoksia on yleensä vältettävä eikä konservointia tule tehdä, jos sen seurauksista ei ole varmaa tietoa, ja vaurioituneet osat on korjattava, jos mahdollista.[15]
Poistaminen
Museokokoelmien kasvaminen on pakottanut museot miettimään poistopolitiikkaansa. Joissakin maissa museoilta vaaditaan jopa poisto-ohjelmaa, jonka asettamissa raameissa kokoelmaa seulotaan ja järkevöitetään.[16] Lisäksi Kansainvälisen museoneuvoston ICOM:n eettisissä säännöissä vaaditaan, että museolla pitää olla ohjeet sallituista keinoista poistaa esine lopullisesti kokoelmastaan.[17]
Kokoelmista saatetaan poistaa esimerkiksi rikkoontuneet ja vaaralliset esineet, käyttökelvottomat näytteet sekä esineet, joista ei ole omistus- tai käyttötietoja.[16] Esineen käyttökontekstin puuttuminen saattaa johtaa poistamiseen, jos museon kokoelmassa on jo vastaavia esineitä paremmin tiedoin.[18] Lisäksi museoesineitä tulee arvioida koko kokoelman kannalta. Poistettaviksi esineiksi voivat tästä syystä valikoitua museoarvoltaan vähäisimmät objektit.[19]
Museokokoelmasta voidaan poistaa esineitä useilla eri tavoilla. Esine voidaan poistaa kokoelmasta hallinnollisesti siirtämällä se museopedagogisiin tarkoituksiin tai museon yleiseksi koriste-esineeksi. Lisäksi esine poistuu virallisesti kokoelmasta hallinnollisesti, kun se todetaan tuhoutuneeksi, varastetuksi tai kadonneeksi. Museoesine voidaan myös lahjoittaa toiseen museoon tai muuhun julkiseen käyttöön, palauttaa sen alkuperäiselle omistajalle tai alkuperäiseen sijaintiin tai myydä yksityishenkilöille tai yrityksille.[20]
Museoesine tuhotaan, jos sille ei löydy muuta poistotapaa tai se määritellään ensisijaisesti tuhottavaksi sen elinkaaren, kunnon tai siihen liittyvien riskien vuoksi. Esineen tuhoamiseen voi liittyä sen materiaalien tai osien laittamista kierrätykseen.[21]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Heinonen, Jouko & Lahti, Markku| title = Museologian perusteet| location = Helsinki| publisher = Suomen museoliitto| year = 2001}}
Kostet, Juhani: Kokoelmien muodostuminen. Teoksessa: Citation error, replace with{{cite book| author = Kinanen, Pauliina (toim.)| title = Museologia tänään| location = Helsinki| publisher = Suomen museoliitto| year = 2007}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Västi, Emilia & Sarantola-Weiss Minna| title = Kokoelmapoistojen hyvät käytännöt| location = Helsinki| publisher = Suomen museoliitto| year = 2015| version = Suomen museoliiton julkaisuja 65}}
Viitteet

Kokoelma


Persona 3 The Movie () on japanilainen AIC ASTA:n toteuttama neljäosainen anime-elokuvien sarja, joka perustuu japanilaiseen PlayStation 2 -konsolipeliin Shin Megami Tensei: Persona 3.[1] Elokuvaprojekti julkistettiin heinäkuussa 2012, kun Persona 4: The Animation – The Factor of Hope, elokuvaksi tiivistetty versio animesarjasta Persona 4: The Animation julkaistiin elokuvateattereihin.[2] Ensimmäinen elokuva Spring of Birth sai ensi-iltansa 23. marraskuuta 2013, toinen elokuva Midsummer Knight’s Dream 7. kesäkuuta 2014, kolmas elokuva Falling Down 4. huhtikuuta 2015, ja viimeinen elokuva Winter of Rebirth 23. tammikuuta 2016. Useimmat alkuperäisen konsolipelin ääninäyttelijöistä palasivat tuttuihin rooleihinsa.
Elokuvat

Spring of Birth
6. huhtikuuta 2009 vanhempansa 10 vuotta sitten menettänyt Makoto Yuki saapuu Iwatodain kaupunkiin ja keskiyöllä salaperäinen ilmiö katkaisee kaupungin sähköt ja muuttaa taivaan vihreäksi, veden punaiseksi ja ihmiset ruumisarkuiksi. Välinpitämätön Makoto selvittää tiensä asuntolaan, jossa hän ensin allekirjoittaa salaperäisen pojan hallussa olevan sopimuspaperin. Ilmiön päätyttyä, Makoto tutustuu kahteen asuntolassa asuvaan tyttöön, Yukari Takebaan ja Mitsuru Kirijoon. Seuraavana aamuna hän aloittaa toisen lukiovuotensa Tatsumi Port Islandilla sijaistevassa Gekkoukanin lukiossa, jossa tutustuu myös Junpei Ioriin. Koulun toimikunnan puheenjohtaja Shuji Ikutsuki pyytää Yukaria ja Mitsurua pitämään Makotoa silmällä öisin, tutkiakseen tämän ”potentiaalin”. Makoto päätyy yöllä uniensa kautta Samettihuoneeksi kutsuttuun paikkaan, jossa hän tapaa pitkänenäisen miehen nimeltä Igor ja tämän assistentin, Elizabethin. Täydenkuun yönä 9. huhtikuuta lauma Varjoiksi (Shadows) kutsuttuja hirviömäisiä olentoja hyökkää asuntolaan ja haavoittaa asuntolaan neljättä asukasta, Akihiko Sanadaa. Makoto ja Yukari pakenevat katolle, missä Makoto kutsuu ensimmäistä kertaa Persoonansa, Orfeuksen (Orpheus). Mutta sitten Orfeuksen sisältää ilmestyy toinen Persoona nimeltä Thanatos, joka armottomasti tuhoaa tavallista suuremman Taikurin arkanan Varjon.
Makoto on tajuttomana viikon ajan ja myöhemmin Yukari, Mitsuru, Akihiko ja Ikutsuki selittävät hänelle, että joka keskiyö tapahtuu ilmiö, jota kutsutaan ”pimeäksi tunniksi” ja jonka aikana Varjot pystyivät liikkumaan. He pyytävät tätä liittymään ryhmään nimeltä SEES (Specialized Extracurricular Execution Squad) ja taistelemaan Varjoja vastaan, jotka altistavat ihmisiä Apatia-syndroomalle. Pian tämän jälkeen myös Junpei liittyy SEESiin ja seuraavasta illasta alkaen Makoto, Yukari ja Junpei alkavat harjoitella voimiensa käyttöä ja selvittää pimeän tunnin alkuperää tutkimalla Tartarosta, tornia, joka ilmestyy Gekkoukanin tilalle aina pimeän tunnin aikaan. Makoto ystävystyy myös Fuuka Yamagishin kanssa, tytön, jota hänen entinen ystävänsä Natsuki Moriyama on alkanut kiusata. Täydekuun yönä 9. toukokuuta Mitsuru havaitsee rautatiellä toisen tavallista suuremman Varjon. Makoto, Yukari ja Junpei lähetetään tuhoamaan se, mutta juna, johon he astuvat, lähtee liikkeelle ja Junpei yrittää kohdata Papittaren arkanan suuren Varjon yksin. Makoto herättää Villikortti-kyvyn, jolla hän voi käyttää vaihtaa Persoonaa kesken taistelun, ja Junpein avustuksella tuhoaa Papittaren ja pysäyttää junan.
30. toukokuuta Fuukan ja Natsukin kolme luokkatoveria altistuvat Apatia-syndroomalle ja Port Island Stationilla Akihikon ystävä Shinjiro Aragaki kertoo kuulleensa Fuukan kadonneen. Natsuki tunnustaa lukinneensa Fuukan liikuntasaliin, mutta että heidän mennessä vapauttamaan häntä, Fuuka oli kadonnut. SEES päättelee Fuukan päätyneen Tartarokseen ja he päättävät lähteä pelastamaan häntä, mutta Yukari pyytää elämänilotonta ja kaksijakoisesti käyttäytyvää Makotoa olemaan osallistumatta tehtävään. SEES onnistuu löytämään Fuukan ja AKihiko tajuaa tavallista suurempien Varjojen esiintyvän vain täydenkuun aikaan. He joutuvat Keisarinnan ja Keisarin arkanoiden suurten Varjojen hyökkäämiksi. Vanhempiensa kuolemaa muisteleva Makoto päättää pelastaa heidät ja SEES onnistuu voittamaan taistelun, kun Fuukan Persoona Lucia pystyy analysoimaan Varjojen heikkoudet. Fuuka liittyy SEESiin ja tekee sovinnon Natsukin kanssa. Makoton kanssa öisin kommunikoinut poika paljastaa nimensä olevan Faros (Pharos).
Midsummer Knight’s Dream
SEES kukistaa heinäkuussa täydenkuun yönä Hierofantin ja Rakastavaisten arkanoiden suuret Varjot, kolmen salaperäisen henkilön tarkkaillessa heitä. Myöhemmin he lätevät lomalle Yakushiman saarelle, missä Mitsurun isä Takeharu Kirijo kertoo totuuden siitä miksi pimeä tunti oli olemassa: Mitsurun isoisä Kouetsu Kirijo yritti löytää keinoa manipuloida aikaa Varjojen avulla, mutta alkoikin lopulta tutkia jotain aivan muuta, minkä vuoksi Yukarin isä Eiichiro Takeba oli ennen kuolemaansa pysäyttänyt kokeen ja päästänyt suuret Varjot vapaaksi. Ikutsuki uskoo, että 12 suuren Varjon tuhoaminen hävittäisi pimeän tunnin. Yukari on järkyttynyt isänsä teoista ja Makoto yrittää lohduttaa häntä. Varjot hyökkäävät heidän kimppuunsa, mutta Persoonan-käyttäjäksi ja androidiksi paljastunut vaaleahiuksinen tyttö pelastaa heidät. Androidi nimi oli Aigis ja hän oli 7. sukupolven Varjo-torjunta-ase, joka liittyy SEESiin.
Loman jälkeen Makoto alkaa Mitsurun pyynnöstä tarkkailla ala-asteopiskelijaa nimeltä Ken Amada, selvittääkseen onko tällä potentiaalia tulla Persoonan-käyttäjäksi. Mutta pimeän tunnin aikana Varjo hyökkää Naganakin pyhäkköön, jota suojelee sen edesmenneen papin leimmikkikoira Koromaru. Ken heräättää Persoonansa ja uskoen Varjojen aiheuttaneen myös äitinsä kuoleman kaksi vuotta sitten, liittyy Koromarun kanssa SEESiin. Elokuun täydenkuun yönä Takaya Sakaki ja Jin Hirato, jotka kuuluivat ryhmään nimeltä Strega, esittäytyvät SEESille, julistaen aikovansa estää näiden aikeet eliminoida pimeä tunti. He lukitsevat nämä toisen maailmansodan aikaiseen bunkkeriin ja täyttävät myrkkykaasulla. Mutta Shinjiro vapauttaa heidät ja Makoto tuhoaa Sotavaunun ja Oikeuden arkanoiden suuret Varjot. Kesän lopussa SEESin jäsenet osallistuvat kesäfestivaalille ja Ken alkaa tulla toimeen Shinjiron kanssa. Aigis aloittaa lukion käynnin Makoton luokalla.
Syyskuun täydenkuun yönä SEES käy taistelua Erakon arkanan suurta Varjoa vastaan, mutta Makoto alkaa epäröidä, koska pelkää elämänsä ainoan merkityksen katoavan pimeän tunnin eliminoitumisen myötä ja lisäksi Shinjiro menettää Persoonansa, Kastorin, hallinnan. Ken tunnistaa Kastorin samaksi olennoksi, joka aiheutti hänen äitinsä kuoleman. Seuraava täysikuu oli 4. lokakuuta. Akihiko ja Mitsuru paljastavat muille SEESin jäsenille Kenin äidin kuolleen samana päivänä kaksi vuotta sitten, koska Shinjiro oli silloinkin menettänyt Persoonansa hallinnan. Mutta SEESin yrittäessä lähteä estämään Kenin aikeet tappaa Shinjiro, Kohtalonpyörän ja Voiman arkanoiden suuret Varjot hyökkäävät. Makoto ja Akihiko pysäyttävät Varjot, mutta Takaya saapuu paikalle ja paljastaa myyneensä Shinjirolle pillereitä, jotka auttaisivat Persoonan hallitsemisessa. Nämä pillerit olivat sivuvaikutuksena lyhentäneet Shinjiron elinaikaa. Koska Shinjiro kuolisi joka tapauksessa, Ken menettää halunsa elää ja pyytää saada kuolla Takayan luotiin. Mutta Shinjiro ottaa luodin vastaan Kenin sijasta. Muut SEESin jäsenet saapuvat, mutta Shinjiro kuolee haavoihinsa ja kehottaa Keniä jatkamaan elämäänsä.
Falling Down
Marraskuun täydenkuun aikana Stregan kolmas jäsen Chidori Yoshino ottaa Junpein panttivangikseen, SEESin taistellessa sekä Takayaa ja Jiniä että Hirtetyn arkanan suurta Varjoa vastaan. SEES voittaa Varjon ja ottaa Chidorin panttivangikseen, mutta Takaya ja Jin pakenevat ja Faros hyvästelee Makoton. Seuraavana päivänä Takharu saapuu onnittelemaan SEESiä voitostaan, mutta keskiyöllä pimeä tunti tapahtuukin yhä ja Tartaroksessa Ikutsuki paljastaa SEESille muokanneensa Eiichiro Takeban tekemä nauhoitusta ja että 12 suuren Varjon tuhoaminen varmistaisi todellisuudessa maailmanlopun kaltaisen ilmiön nimeltä Tuho (The Fall). Aigista kauko-ohjaimella vallassaan pitävä Ikutsuki aikoo uhrata SEESin jäsenet ja Takeharun. Ikutsuki tappaa itse Takeharun, mutta Aigis vapauttaa itsensä kauko-ohjauksesta ja nurkkaan ajettu Ikutsuki hyppää Tartaroksesta alas kuolemaan.
Ikutsukin petos, Takharun kuolema ja pimeän tunnin olemassaolon jatkuminen saa Makoton etääntymään ystävistään ja muut SEESin jäsenet kyvyttömiksi päättämään mitä tehdä seuraavaksi. Makoton luokalle tulee uusi oppilas nimeltä Ryoji Mochizuki, joka yrittää väkisin ystävystyä Makoton kanssa ja johon Aigis suhtautuu epäluuloisesti. He päätyvät osa-aikatöihin samaan kahvilaan ja Ryoji pakottaa hänet mukaan epäviralliseen kerhoon, joka auttaa muita Gekkoukanin oppilaita. He auttavat myös Fuukaa hyvästelemään Natsukin, joka siirtyy toiseen kouluun. Luokkaretkellä Kiotoon Yukari onnistuu rohkaisemaan Mitsurua pääsemään yli Takeharun kuolemasta. Makoto, Ryoji, Junpei ja Akihiko joutuvat vaikeuksiin, kun he ovat majatalon kuumilla lähteillä vahingossa siloin, kun miesten vuoro vaihtuu naisten vuoroon.
Takaya ja Jin päästävät Chidorin pois sairaalasta, jossa tätä oli pidetty. SEES kohtaa Chidorin Tartaroksen porteilla ja Junpei yrittää saada hänet rauhoittumaan. Chidori paljastaa Junpein seuran saaneen hänet pelkäämään kuolemaa, koska ei halua menettää häntä. Junpei paljastaa tuntevansa samoin ja haluavansa olla ikuisesti Chidorin kanssa. Takaya ilmestyy paikalle ja ampuu Junpein. Chidori uhraa itsensä elvyttääkseen Junpein omilla voimillaan ja tunnustaa rakastavansa häntä. Junpein päättäväisyys elää itsensä ja Chidorin puolestaa saa hänen Persoonansa, Hermeksen, muuttumaan Trismegistokseksi. 2. joulukuuta Aigis ja Ryoji alkavat saada takaisin muistojaan 10 vuoden takaa. He tapaavat pimeän tunnin aikaan Moonlight Bridgella ja paljastuu, että Ryoji oli todellisuudessa Kuolema, Varjo, jonka Aigis oli sinetöinyt 10 vuotta sitten. Makoto saa takaisin omat muistonsa vanhempiensa kuolemasta ja muistaa nähneensä Aigiksen ja Kuoleman välisen taistelun. Mutta kun hän saapuu Moonlight Bridgelle, Aigis makasi vahingoittuneena maassa.
Winter of Rebirth
Kun Aigis oli 10 vuotta sitten pysäyttänyt Kuoleman, hän oli sinetöinyt tämän vanhempansa juuri menettäneen Makoton sisään. Makoto muistaa tämän juuri kun muut SEESin jäsenet saapuvat ja tajuaa Farosin olleen Ryojin tavoin myös yksi Kuoleman henkilöitymistä. He hyökkäävät Ryojin kimppuun, mutta kokevat ylivoimaisen tappion. Ryoji selittää, että olento nimeltä Nyks (Nyx) tulee tuomaan maailmanlopun ennen kevättä. Hän antaa SEESin jäsenille joulukuun 31. päivään asti aikaa tehdä seuraava päätös: jos Makoto tappaisi Ryojin, kaikki muistot pimeästä tunnista katoaisivat ja SEESin jäsenet saisivat elää rauhassa ilman kuolemanpelkoa.
SEESin jäsenet ajautuvat syvään masennukseen paljastuksen vuoksi ja Apatia-syndrooman uhrien määrä kasvaa. Aigis pyytää Makotoa valitsemaan Ryojin tappamisen, koska ei halua nähdä ystäviensä kärsivän. Mitsuru ja Akihiko saavat selville Takayan ja Jinin perustaneen Nyksiä palvovan kultin, joka jäsenet uskovat maailmanlopun vapauttavan ihmiset ahdistuksestaan. Yukari välttelee syömistä ja alkaa hyperventiloida sekä nähdä hallusinaatioista Persoonastaan hyökkäämässä hänen kimppuunsa, minkä seurauksena hän joutuu sairaalaan. Elizabeth saapuu ihmisten maailmaan ja ymmärtääkseen sitä paremmin, hän pyytää Makotoa esittelemään hänelle kaupunkia. Makoto muistelee kaikkia viimeisen vuoden tapahtumia ja tajuaa tunteneensa ensimmäistä kertaa vanhempiensa kuoleman jälkeen olevansa elossa. Samalla muut SEESin jäsenet alkavat muistella kaikkia läheisiään, jotka olivat kuolleet tai muuttaneet pois, ja ymmärtävät, että heidän vuokseen taistelua oli jatkettava. 31. joulukuuta Makoto kertoo Ryojille, ettei aio tappaa häntä. Aluksi Aigis kauhistuu Makoton päätöksestä, mutta tajutessaan käyttäytyvänsä aivan kuin oikea ihminen, hän päättää lopulta itsekin osallistua Nyksin kohtaamiseen. Pimeän tunnin katoaminen hävittäisi heidän muistonsa, mutta SEESin jäsenet sopivat tapaavansa siitä huolimatta keväällä lukuvuoden päättäjäispäivänä.
31. tammikuuta 2010 SEES selvittää tiensä Tartaroksen ylimpiin kerroksiin, missä Yukari, Mitsuru, Fuuka, Ken ja Koromaru jäävät taistelemaan heikompia Varjoja vastaan ja Junpei, Akihiko ja Aigis jäävät taistelemaan Takayaa ja Jiniä vastaan. Tartaroksen huipulla Makoto taistelee Nyksin avatariksi muuttunutta Ryojia vastaan. Pitkästä ja vaikeasta taistelusta huolimatta, SEES ei suostu antamaan periksi, vaan heidät Persoonansa muuttuvat voimakkaammiksi. Makoto ei tästä huolimatta onnistuu täysin voittamaan Nyksiä, jonka todellinen keho ilmestyy kuun sisältä ja aloittaa Tuhon toteuttamisen. Varjojen hyökkäys sekä Nyksin luomat painovoima-aallot lyövät muut SEESin jäsenet voimattomiksi. Makoto on valmis jopa uhraamaan oman henkensä, jotta hänen ystävänsä ja maailma pelastuisivat, minkä jälkeen hän yhdistää Orfeuksen ja Thanatoksen Persoonaksi nimeltä Messias (Messiah), joka tuhoaa Varjot ja lennättää Makoton kohti Nyksin ydintä. Igor ja Elizabeth toteavat Makoton saaneen ystävyyssiteidensä voimien kautta käyttöönsä Maailmankaikkeuden arkanan (Universe Arcana) voiman, jonka avulla Makoto sinetöi Nyksin pois ja tuhoaa Tartaroksen. Ryojin ääni toteaa Tuhon pysäytetyksi, jolloin pimeä tunti katoaisi maailmasta. Hän sanoo vaipuvansa takaisin uneen ja onnittelee SEESiä voitostaan.
Maaliskuussa on koulun lukuvuoden päättäjäiset ja SEESin jäsenet ovat menettäneet muistonsa pimeästä tunnista. Makoto ja Aigis kuitenkin muistavat tapahtuneet ja menevät koulun katolle. Pian myös muut SEESin jäsenet saavat muistonsa takaisin ja ehtivät saapua koulun katolle, juuri ennen kuin väsyneeksi itsensä tunteva Makoto nukahtaa Aigiksen syliin.
Äänirooleissa

Lähteet

Aiheesta muualla
 Anime News Networkin tietosanakirjassa Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Anime News Networkin tietosanakirjassa Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Anime News Networkin tietosanakirjassa Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Anime News Networkin tietosanakirjassa Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Megami Tensei
Luokka:Anime-elokuvat
Luokka:Elokuvasarjat