Autuas Kaarle Suuri (, , ) oli frankkien kuningas 768–814 ja langobardien kuningas vuodesta 774 lähtien. Vuosina 768–771 hän hallitsi yhdessä veljensä Kaarlomanin kanssa, ja tämän kuoleman jälkeen vuodesta 771 hän oli frankkien ainoa kuningas. Paavi kruunasi hänet Rooman keisariksi vuonna 800. Kaarle Suuri oli länsimaisen keisarivallan uudistaja. Nykyään sekä Saksa että Ranska pitävät häntä valtioidensa perustajana. Kaarle Suuri julistettiin pyhimykseksi vuonna 1166.
Kaarle uudisti voimakkaasti lainsäädäntöä. Vakaissa oloissa myös talouselämä edistyi voimakkaasti: Kaarle oli ensimmäinen länsieurooppalainen hallitsija Rooman keisareiden jälkeen, joka lyötätti suuressa mitassa kultarahaa.
Suurin osa Kaarlea koskevista, säilyneistä tiedoista on hänen hovinsa oppineiden ja neuvonantajien kirjoittamia. Niiden paikkansapitävyyttä on paljon pohdittu. Mestari Einhardin kirjoituksista on löytynyt puutteita, ja teksti on ehkä liiankin ylistävää. Hallinnollisia asiakirjoja on säilynyt, samoin löytyy kirkkojen seinämaalauksia Kaarlesta sekä aikaisemmin mainittu häntä esittävä pronssipatsas. Kaarle Suuren ajalta on tallella paljonkin frankkien käyttö- ja koriste-esineitä, rahoja, rakennuksia ja aseita. Muun muassa Rolandin laulu sisältää tietoja Kaarlesta, mutta ne ovat usein varsin liioittelevia ja epätarkkoja, vanhan suullisen tiedon myöhempiä kirjallisia tallenteita.
Sukutausta ja varhainen elämä

Kaarle polveutui vanhasta frankkilaisesta suvusta ja oli ensimmäisen karolingikuninkaan Pipin Pienen vanhin poika ja Kaarle Martelin pojanpoika. Pipinin kuoltua frankkien valtakunta jaettiin Kaarlen ja hänen veljensä Kaarlomanin kesken. Kaarloman kuoli 4. joulukuuta 771 ja jätti koko valtakunnan veljelleen.
Kaarle Suuri syntyi luultavimmin vuonna 742 (eräiden arvioiden mukaan vuonna 747 tai 748), perinteisenä syntymäpäivänä on pidetty 1./2. huhtikuuta. Syntymäpaikkaa ei tiedetä.
Vaikkei Kaarle Suuri  ollutkaan syntyessään kuninkaallinen, kasvatettiin hänet lapsesta asti hallitsijan tehtäviin. Olivathan hänen esi-isänsä jo viisi sukupolvea ennen häntä olleet yhteiskunnan johtotehtävissä ja valtionhoitajina, muun muassa korkeassa major domuksen virassa eli frankkien tosiasiallisina hallitsijoina. Yksi Kaarlen menestyksen tae saattoi olla se, ettei hänen aikanaan ilmennyt erityisiä kruununperimyskiistoja. Veli oli kuollut nuorena, ja onkin esitetty epäilyjä, että Kaarle olisi myötävaikuttanut tähän.
Kaarlen isä, major domus Pipin syrjäytti viimeisen merovingikuninkaan paavin siunauksella vuonna 751 ja kruunautti itsensä uudeksi frankkien kuninkaaksi, ja näin Kaarlesta tuli frankkien toinen kruununperijä yhdessä veljensä kanssa. Pipinin kuoltua Kaarlen ja tämän veljen Kaarlomanin suhteet huononivat; kumpikin koki olevansa laillinen kuningas, Kaarle sen tähden, että oli vanhempi, Kaarloman siksi, että Kaarlen huhuttiin syntyneen ennen vanhempiensa avioliittoa. Veljesten väitetään juonitelleen toisiaan vastaan. Kaarlomanin  äkillinen kuolema vain noin 20-vuotiaana esti tilanteen kärjistymisen perimyskiistaksi tai jopa sodaksi.
Henkilökuva

Vaikka hänen isänsä oli erityisen lyhyt, tuli Kaarlesta 184 cm pitkä[1][2]. Häntä on kuvailtu väkivahvaksi, mutta varsin usein hänen fyysisiä voimiaan on reippaasti liioiteltukin. Kaarlen ulkonäköä ei täsmällisesti tiedetä. Hänestä on myöhempinä aikoina laadittu kuvia ja patsaita, joiden mallina on yleensä käytetty 800-luvulta säilynyttä, häntä esittävää pronssista ratsastajapatsasta. Kaarlea pidettiin miellyttävänä ja humoristisena seuramiehenä, joka kuitenkin oli luonteeltaan hyvin kiivas. Sotapäällikkönä hän sitä vastoin oli sitkeä ja ehdoton.
Kaarlea kiinnostivat opillisten harrastusten ja sotimisen ohella metsästys ja uinti. Hän oli myös perehtynyt maanviljelyyn, ja ruokaan hänellä oli suuri kiintymys (tästä aiheutui kiitettävän kokoinen maha), mutta juopottelua hän ei sitä vastoin voinut sietää. Hänen sanottiin arkisin pukeutuneen hyvin yksinkertaiseen pellavaiseen asuun, mutta juhlatilaisuuksissa tilanne oli toisenlainen. Kaarlella oli elämänsä aikana viisi puolisoa, toisin kuin katolisen kirkon periaatteet määräsivät. Kuitenkin Kaarle suhtautui uskontoon erittäin myönteisesti. Myös lapsia hänelle elämän aikana kertyi useita, eri lähteiden mukaan 14–20 lasta[3].
Kaarle kuninkaana
Vuonna 772 paavi Hadrianus I pyysi Kaarlelta apua langobardeja vastaan. Kaarle piiritti ja valtasi Pavian ja teki itsestään langobardien kuninkaan vuonna 774. Palattuaan pääkaupunkiinsa Aacheniin Kaarle aloitti frankkien valtakunnan laajentamisen kukistamalla saksit. Kaarlen valloittamien alueiden pakanakansat pakkokäännytettiin kristinuskoon.
Vuonna 778 Kaarle soti Espanjassa maureja vastaan. Paluumatkalla baskit hyökkäsivät frankkien kimppuun. Taistelussa kuolleesta kreivi Rolandista (Hruotland) kirjoitettiin myöhemmin kuuluisa Rolandin laulu. Akvitaniasta tehtiin alaikäiselle pojalle, Ludvigille oma alakuningaskuntansa. Paavi kruunasi ja voiteli hänet vuonna 781 yhdessä Italian alakuninkaaksi nimitetyn veljensä Pippinin kanssa. Vuonna 788 myös Baijeri liitettiin lopullisesti valtakuntaan. Suurin osa Länsi-Euroopan kristityistä oli yhdistetty yhteen valtakuntaan.
Kruunaus Rooman keisariksi

Joulupäivänä vuonna 800 paavi Leo III kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi.[4]  Viimeinen Länsi-Rooman keisari Romulus Augustulus oli luopunut vallasta vuonna 476. Aika oli hyvin valittu: Bysanttia hallitsi tällöin keisarinna, basileios Irene, jota ei lännessä hyväksytty. Tämä oli ensimmäinen kerta kun paavi oli ottanut itselleen oikeuden nimittää keisarin. Tästä lähtien Euroopassa olikin kaksi keisaria, lännessä ja idässä.
Paavi Leo III:n asema oli vaikea. Leo III oli aluksi tukeutunut enemmän Bysanttiin kuin frankkeihin, mutta nyt Bysantissa oli vallassa Irene, jonka asema ensimmäisenä naispuolisena hallitsijana oli epävarma, eikä Bysantilla monen mielestä ollut keisaria lainkaan. Leo III oli jo vuonna 799 joutunut pakenemaan roomalaisia vihollisiaan Kaarle Suuren luokse, joka Alkuinin neuvosta auttoi hänet takaisin valtaan. Onkin selvää, että Kaarlen kruunaaminen keisariksi lähti paavin aloitteesta. Näin paavi turvasi omaansa ja kirkon valtiollista asemaa.[5]
Joulupäivänä vuonna 800 Kaarlen rukoillessa Pietarinkirkossa ilmestyi paavi ylimyksineen ja kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi (Imperator Romanorum). Tästä tapahtumasta historiantutkijat ovat montaa mieltä. Kaarlen on sanottu yllättyneen kruunauksesta ja että hän olisi jättänyt saapumatta kirkkoon, jos olisi tiennyt siitä. Eräiden historioitsijoiden mielestä paavi ei kuitenkaan olisi uskaltanut kruunata Kaarlea yllättäin.[6]
Ilman Bysantin hyväksyntää kruunaus Rooman keisariksi oli laiton, oikeastaan vallankumouksellinen teko. Kaarle Suuren on kerrottu hakeneen Bysantin hyväksyntää pyrkimällä avioitumaan Irenen kanssa, jolloin frankkien alueet olisivat yhdistyneet Bysanttiin ja Kaarle noussut sen keisariksi. Jos tällaisia suunnitelmia oli, ne kariutuivat viimeistään Irenen viraltapanoon 802. Se tarkoitti, että Kaarle hallitsi keisarina ainoastaan Rooman herttuakuntaa ja entistä eksarkaattia. Muilla alueilla hän oli ainoastaan frankkien ja langobardien kuningas. Kruunauksen tarkoituksena ei ollut keisariuden jakaminen läntiseen ja itäiseen, vaan se johti siihen välillisesti. Vaikka Bysantin Mikael I tunnusti heikosti menneen sodan jälkeen Kaarlen keisariuden vuonna 812, kyse oli vain keisariudesta, ei Rooman keisariudesta. Bysantti katsoi edelleen olevansa Rooman keisariuden ainoa perillinen.[5]
Michael Hart pitää teoksessaan Ihmiskunnan 100 suurinta Rooman keisarin arvonimeä sopimattomana niillä perustein, ettei Kaarle ollut syntyperältään, kulttuuriltaan eikä ulkonäöltään roomalainen, eikä hänen valtakuntansa pääkaupunkina ollut Rooma vaan Aachen, eikä valtakunta muutenkaan ollut antiikin Rooman suuruinen. Tosin Kaarle ihaili ja elvytti antiikin kulttuuria, yhdisti Eurooppaa sekä oli tuolloin Euroopan vahvin johtaja.
Perhe
Kaarle avioitui langobardin Himiltruden kanssa ilmeisesti vuoden 768 tienoilla. Suhde oli kuitenkin lyhytaikainen, sillä noin 769–771 hänen puolisonsa oli nimeltään tuntematon langobardikuninkaan tytär. Häntä seurasivat Hildegard (n. 771–783), Fastrada (783–794) sekä Luitgard (n. 774/796–800).
Kaarle kruunasi poikansa Ludvig Hurskaan frankkien kuninkaaksi vuonna 811.
Vaimot
Himiltrude
langobardi Desiderata, kuningas Desideriuksen tytär.
svaabilainen Hildegard (naimisiin n. 771) (758–783)
itäfrankkilainen Fastrada (naimisiin 784) (kuoli 794)
alemanni Luitgard (naimisiin 794) (kuoli 800)
Luitgardin kuoleman jälkeen Kaarlella oli kolme jalkavaimoa, saksilainen Gersuinda sekä Regina ja Adelind.
Lapset
Pipin (kuoli 811), avioton lapsi
Kaarle Nuorempi, Neustrian kuningas (772–811)
Pipin, Italian kuningas (773–810)
Ludvig Hurskas (778–840)
Lothar (kuoli 780)
Tyttäret Rotrud, Bertha ja Gisla Hildegardin kanssa.
Tyttäret Theoderata ja Hiltrud Fastradan kanssa.
Tytär Rotheid, erään jalkavaimon kanssa.
Jalkavaimojen kanssa hänellä oli myös tytär Adaltrud ja pojat Drogo, Hugo ja Theoderik.
Vanhuus ja kuolema
Vanhuuden päivänsä Kaarle sai viettää sodilta rauhassa. Hänellä oli hyvä terveys, mutta viimeisten neljän elinvuoden aikana se rappeutui. Tuolloin hänellä ilmeni usein kuumetta, ja kävely muuttui ontumiseksi. Lasten kuolemat heikensivät Kaarlen mielentilaa, ja hän kuoli ankaraan kuumeeseen 28. tammikuuta 814 valtakunnan pääkaupungissa Aachenissa[7]. Kyseistä tammikuun 28. päivää pidetään edelleenkin Kaarle Suuren muistopäivänä. Hänen maallisia jäännöksiään säilytetään Aachenin tuomiokirkossa[8].
Kaarlen kunnollisista pojista vain heikoin, Ludvig, oli isänsä kuollessa vielä hengissä ja hän peri valtakunnan. Kun vahvaa johtajaa ei ollut, alkoivat sekasorron ajat valtakunnassa. Paavin asema vahvistui selvästi ja viimein Verdunin sopimuksessa vuonna 843 valtakunta jaettiin kolmeen osaan Kaarlen pojanpoikien kesken.
Frankkien valtakunnan taustaa

Germaanisiin kansoihin kuuluvat frankit siirtyivät suurten kansainvaellusten aikaan Reinjoen yli Galliaan. Vuonna 481 frankkilainen Klodovig sai valtaistuimen, taistellen myöhemmin menestyksekkäästi monia Euroopan kansoja, muun muassa roomalaisia vastaan. Klodovigin puoliso oli kristitty, ja hän sai vähitellen myös miehensä kääntymään pakanuudesta.
Klodovigin jälkeen frankkilaiskuninkaiden eli merovingien vallanpito alkoi taantua, ja tosiasiassa valtakuntaa hallitsivat sitten ylimmät hovivirkamiehet eli major domukset. Eräs major domus, Kaarle nimeltään, voitti arabialaiset vuonna 732 Poitiers'n taistelussa ja sai lisänimen Martell ("vasara"). Kaarle Martellin poika Pipin Pieni (tai Pipin Lyhyt) nousi viimein valtaistuimelle nimellisen kuninkaan sijaan, ja hänen vanhimmasta pojastaan Kaarlesta oli tuleva keisari, jonka mukaan heidän sukunsa hallintoaikaa kutsuttaisiin karolingiseksi ajaksi.
Kaarlen sodat
Sota langobardeja vastaan
Kaarlesta tuli veljensä Kaarlomanin kanssa frankkien kuningas heidän isänsä kuoltua vuonna 768. Kun myös Kaarloman jonkin ajan kuluttua kuoli, oli Kaarle yksin valtakunnan huipulla ja aloitti valtakuntansa laajentamistoimet[9].

Italian pohjoisosassa asuivat langobardit, jotka uhkasivat paavin hallitsemaa Kirkkovaltiota. Aluksi Kaarlen ja langobardien välillä vallitsi rauha, ja Kaarle jopa nai langobardikuningas Desideriuksen tyttären. Tätä paavi Hadrianus I ei missään nimessä hyväksynyt, mutta jo tällöin tuli ilmi Kaarlen päättäväisyys ja luja ote katolista kirkkoa ja paavia kohtaan, kun hän tuohon naimakauppaan ryhtyi[10].
Ei tiedetä tarkemmin, miksi Kaarle hylkäsi vaimonsa vuoden kestäneen liiton jälkeen. Varmastikin hän oli laskelmoinut, mitä erosta oli seuraava. Langobardit, suuttuneina erosta, hyökkäsivät kostona toden teolla paavin kimppuun[11]. Siinä tilanteessa paavi kutsui Kaarlen joukkoineen apuun. Kaarle lähtikin sotaretkelle, kukistaen pian koko langobardivaltakunnan sekä pelastaen paavin. Langobardiprinsessa saattoikin toimia vain Kaarlen suunnitelmien välikappaleena. Nyt kun Kaarle oli saanut joukkonsa Kirkkovaltion ympäristöön ja paavin liittolaisekseen, kruunautti hän itsensä Italian kuninkaaksi vuonna 774.
Sodat sakseja vastaan
Jo Kaarle Suuren isoisä Kaarle Martell oli taistellut valtakuntansa pohjois- ja koillisrajalla Rein- ja Elbejokien välillä asuneita pakanallisia saksiheimoja vastaan. Kaarle Suuri jatkoi isoisänsä työtä ja halusi yhdistää valtapiiriinsä saksit. Saksit olivat pakanoita, ja se puute Kaarlen oli korjattava. Hän varmastikin uskoi saavansa heistä liittolaisen.
Sakseja oli yritetty käännyttää aikaisemminkin, mutta tuloksetta. Saksit koostuivat erillisistä heimoista, jotka sodassa yhdistivät voimansa yhteistä vihollista vastaan.
Tehtyään saksien kanssa jonkinlaisen sopimuksen Kaarle palasi kotiin ja lähti sitten aikaisemmin mainitulle sotaretkelle langobardien maille. Mutta loukatut saksit rikkoivat sopimuksen ja hävittivät Kaarlen valtakuntaa. Palattuaan Italiasta hän sitten lähti uudelleen sakseja vastaan ja sai heidät suurimmalta osalta kukistettua. Vain eräs saksilaispäällikkö, Widukind nimeltään, piti sitkeästi puoliaan[12]. Hän oli arvossa pidetty mies ja sai sytytettyä sakseihin kapinanliekin Kaarlen lähdettyä Espanjanretkelleen. Kapinalliset tuhosivat lähinnä kirkkoja ja yleensä kaikkea, mikä liittyi kristinuskoon kostoksi Irminsul-puun kaatamisesta. Siitä alkoi pitkällinen sota frankkien ja saksien välillä. Vuorotellen osapuolet kokivat voittoja ja tappioita. Viimein Kaarle sortui virheeseen: hän teloitutti 4 000 soturia, jotka saksit olivat pakon edessä hänelle luovuttaneet. Saksien kapinainto vain yltyi tästä.
Vuosia kestäneet sodat olivat kuluttaneet molempia osapuolia, ja viimein Widukind, huomattuaan taistelujen tuloksettomuuden, kääntyi vuonna 785 kristinuskoon[13]. Kaarle Suuri kohteli sakseja lopulta suopeasti. Widukindille hän luovutti lukuisia lahjoja ja sai tästä ystävän ja liittolaisen. Widukind tuli olemaan yksi Kaarlen tärkeimmistä päälliköistä. Näin tulivat hajanaiset heimot yhdistetyiksi. Sodat olivat lopultakin tuottaneet tulosta, mutta täydellisesti saksit rauhoittuivat vasta vuonna 804[14].
Muita Kaarle Suuren sotia
Langobardien ja saksien kanssa käytyjen sotien lisäksi Kaarle valloitti pieniä alueita Espanjasta  sekä sai hallintaansa Reinin varrella asuneet friisit, joka oli tunnettu kauppakansa. Myös avaareja, sekä slaaveja ja tanskalaisia vastaan Kaarle taisteli menestyksekkäästi. Vuonna 809 Kaarle alisti myös osia Itä-Roomasta hallintaansa. Kaikkiaan Kaarle teki elämänsä aikana 54 sotaretkeä, ja monet sodat olivat hyvinkin pitkällisiä. Kukistetut kansat kapinoivat myös aika ajoin.
Kaarlen suhde uskontoon ja kirkkoon
Kaarle piti itseään heikkojen ja apua tarvitsevien suojelijana, ja hänelle tärkeää oli juurruttaa kansaan lähimmäisenrakkaus. Hän rankaisi ankarasti niitä, jotka eivät tätä periaatetta noudattaneet. Kaarle suosi kirkkoa ja pappeja. Näillä oli suuri merkitys kansaa yhdistävän henkisen sivistyksen levittämisessä. Kuitenkin kirkolle hän oli samalla kertaa sekä suojelija että ankara hallitsija. Kirkonmiesten oli oltava kuuliaisia ja ehdottoman kristillisiä. Kelvottomat papit, jotka niskuroivat ja käyttivät aikaansa huveihin Kaarle erotti tehtävistään. Ei kuitenkaan ollut helppoa pitää näitä "saastaisia" kurissa, sillä heillä itsellään oli rikkauksia ja aseistettuja seurueita sekä ylhäisiä sukulaisia tukenaan.
Vanhuudenpäivillään Kaarle Suuri ilmeisesti oli huomannut kirkon epäkohdat, sillä uskonpuhdistukseen viittaavia muistiinpanoja on löytynyt. Nämä sisältävät kysymyksiä, joita oli ilmeisesti tarkoitus esittää jossakin kirkolliskokouksessa. Kysymyksissään hän viittaa muun muassa anekauppaan. Myös pyhäinjäännösten keräilyyn Kaarle suhtautui kielteisesti. Kirkon epäkohtien korjaamiseen keisarin kehotukset eivät riittäneet vaan tarvittiin uusi laki, jolla anekaupassa perintönsä menettäneet saivat sen takaisin.
Kaarle oli harras kristitty, joka ei kuitenkaan sokeasti noudattanut niitä katolisen kirkon oppeja, jotka hän itse katsoi vääriksi. Hän tunsi oikeutensa, ja hänellä oli lujempi ote kirkkoon kuin kirkolla häneen. Tähän varmasti vaikutti se, että frankit olivat jo vuosisatoja olleet kristittyjä. Kaarlen isoisän isoisä, Arnulf, oli toiminut Metzin kaupungin piispana. Kaarle oli siis pyhempi mies kuin monet kirkon papit ja piispat. Hän käytti kuitenkin ajan henkeen kuuluen hyvin raakoja jumalantuomioita, muun muassa vesikoetta.
Kaarle havaitsi myös uskonnon ja valtion välisen yhteistyön hyödyllisyyden ja osasi käyttää sitäkin valtakuntansa hyväksi, kunnioittaen kuitenkin uskonnon periaatteita. Kaarlen hallintotapaan sopi kristinuskon vaatimus, jonka mukaan yksilön oli oltava kuuliainen esivallalle. Murrosvaihe, jossa Eurooppa siirtyi pakanuudesta kristinuskoon oli todella tärkeä tekijä Kaarlen menestykselle ja valtakunnan kasvulle. Hänen oli miekan avulla voitettava pakanakansat ja käännytettävä ne kristityiksi. Tämä oli myös paavin tavoite, jolloin Kaarle sai toimilleen runsaasti hyväksyntää. Jos Euroopassa frankkien naapurikansat olisivat jo olleet kristittyjä, olisi Kaarle joutunut ristiriitaan kirkon kanssa ja joutunut keksimään toimilleen muita oikeutuksia kuin käännyttämisen.
Frankkien valtakunnan hallinnon järjestäminen
Lait ja oikeus
Kaarle Suuri sääti lakejaan eli kapitulaareja (kappaleiksi jaettuja säädöksiä) taatakseen oikeuden, rauhan ja järjestyksen valtakunnassaan. Lakiehdotuksensa hän esitti valtiokokouksen pohdittaviksi. Näitä kokouksia pidettiin kahdesti vuodessa, keväällä ja syksyllä. Lait rajoittivat ylimystön vallan paisumista ja turvasivat köyhemmän kansan oikeuksia, estivät rikollisuutta ja määräsivät kaupankäyntiä koskevat mitat ja painot.
Lakeja oli pari tuhatta, ja ne koskivat mitä erilaisimpia elämänaloja. Rangaistukset tuohon aikaan olivat kovia, erityisesti kirkkoa ja uskoa kohtaan tehdyissä rikkomuksissa. Toisaalta ankarat rangaistukset tehosivat hyvin. Esimerkiksi kirkkoon väkivaltaisesti tunkeutuneet, kirkkoja ryöstäneet tai polttaneet tuomittiin kuolemaan roviolla, paastosäädösten noudattamatta jättämisestä seuraa kuolemantuomio, samoin piispan tai papin tappamisesta kuolemantuomio tai vaikkapa polttohautauksesta.
Lakeja valvomaan Kaarle nimitti kreivejä, jotka kreivikunnan tilojen hallitsemisen lisäksi keräsivät veroja. Kreivit edustivat hallitsemaansa aluetta ja olivat alueidensa sotaväen päällikköinä sekä tuomioistuinten johtajina. Kreivien tottelemattomuutta ja laittomia tekoja ehkäistiin valtakunnantarkastajien avulla. Kansa sai valittaa näille tarkastajille, jos oli tarpeen, ja asiat pyrittiin korjaamaan.
Tuomareita kohtaan Kaarle oli ehdoton: he eivät saaneet ottaa lahjuksia. Lahjuksien otto olikin valtakunnassa suuri ja laajamittainen ongelma. Kaarle itse oli korkein tuomari, ja kansa ei epäillyt hänen oikeudenmukaisuuttaan. Tuomareiden lisäksi myös todistajat oikeudessa olivat usein epärehellisiä. Syytettykin pystyi käyttämään lahjottuja todistajia hyväkseen. Kun oikeudellista ongelmaa ei pystytty ratkaisemaan todistajien avulla, käytettiin yleensä jumalantuomioita.
Läänityslaitos
Sotaisat heimot uhkasivat tilallisia, ja nämä joutuivat tästä syystä usein luovuttamaan maansa voimakkaammin varustautuneelle maanomistajalle päästäkseen tämän suojelukseen. Näin omaisuuttaan kasvattaneet suurtilalliset omistautuivat enimmäkseen sotimiseen ratsuväkineen ja luovuttivat tiloja takaisin tilallisille lääneiksi, kunhan nämä vain sitoutuivat suorittamaan ratsupalvelusta. Viljelystyöt jäivät maaorjien asemassa olleille talonpojille. Vähitellen hallitsijatkin alkoivat jakaa läänityksiä saadakseen ratsuväkeä.
Kaarle Suuren valtakunnan talous perustui pääasiassa maatalouteen, joten hän käytti juuri tätä läänityslaitosta valtakunnassaan, ja kansa oli selvästi jaettu eri luokkiin: työntekijöihin, taistelijoihin sekä rukoilijoihin. Hän antoi kunnostautuneille miehille läänejä määräajoiksi eli heistä tuli suurvasalleja. Heidän alaisuudessaan puolestaan toimivat alavasallit.
Läänityslaitoksen haitta oli se, että valtiosta tuli hajanainen, suurvasallien päättäessä itse varsin merkittävistäkin asioista kreivikunnassaan. Tämä saattoi johtaa vasallien keskinäisiin sotiinkin, ellei voimakas valtiollinen johtaja saanut pidettyä heitä kurissa. Kaarle oli riittävän vahva siihen, ja hänen kuoltuaan läänityslaitos muuttuikin taas perinnölliseksi feodaalilaitokseksi, mikä edisti valtion hajoamista enemmän kuin määräaikainen läänityslaitos.
Asepalvelus
Edellä mainitussa kevätkokouksessa tarkastettiin myös sotaväki niin sanotuilla toukokuun kentillä. Aikaisemmin olivat kaikki valtakunnan miehet olleet asevelvollisia, mutta Kaarlen säädöksellä sotapalveluksesta tuli ainoastaan maanomistajien velvollisuus. Suurtilalliset saattoivat varustaa suurenkin sotilasmäärän, mutta pientilalliset valitsivat yhdessä keskuudestaan yhden sotamiehen ja hankkivat tälle aseet ja ruoan. Kuitenkin sotapalvelusvelvollisuus tuntui pienviljelijöistä raskaalta, ja Kaarlen oli jaettava suurvasalleille lisää läänityksiä pitääkseen voimakas ja valtakunnalle välttämätön ratsuväki kunnossa. Suurin uhka valtakunnalle saattoi tulla sen sisältä, sillä pääasiassa ylimystö muodosti voimakkaimmat joukot. Suurvasallit kuitenkin kunnioittivat mahtavaa johtajaansa, ja Kaarlella oli taito käsitellä heitä ja pitää heidät tyytyväisinä.
Kaarlen sivistyksellinen työ
Vaikka Kaarle Suuren oma opillinen sivistys oli heikko, halusi hän parantaa sitä ja koko valtakuntansa sivistystasoa. Hän ihaili antiikin sivistystä ja harjoitteli ahkerasti kirjoittamista sekä latinan ja kreikan kieliä ja perusti kirjastoja. Kuitenkin vasta vanhuudessaan hän osasi jotenkuten kirjoittaa. Tuo suosiollinen asenne tieteitä kohtaan tuli lopulta olemaan alulle panevana voimana nykyiselle länsimaiselle sivistykselle, jonka juuret ulottuvat muinaisen antiikin kulttuureihin asti.
Kaarle ymmärsi valtansa alle joutuneiden kansojen kulttuurien arvokkaita puolia eikä halunnut hävittää tietoa näiden kansojen menneisyydestä. Hän merkityttikin muistiin muinaisajan sankareista ja urotöistä kertovia vanhoja germaanisia lauluja. Nämä kirjoitukset kuitenkin tuhoutuivat hänen poikansa ja seuraajansa Ludvig Hurskaan pakanuuden hävittämiseen kohdistuvan innon seurauksena.
Kaarle uudisti myös valtakuntansa koululaitoksen. Näin saivat tavallisetkin kansalaiset oikeuden ja mahdollisuuden saada oppia. Luostarien yhteydessä toimivat luostarikoulut ja tuomiokirkkojen yhteydessä katedraalikoulut. Kaarlen hovissa Aachenissa toimi palatsikoulu. Muut, kuin papeiksi aikovat opiskelivat niin sanotussa ulkokoulussa. Ensimmäisenä opetettiin luku- ja kirjoitustaitoa, laulua, laskemista sekä latinan kielen alkeita. Kaarle kävi usein tarkastamassa oppilaitoksiaan ja oli varsin ankara laiskoja oppilaita kohtaan.
Kaarle Suuri kokosi lähipiiriinsä oppineistoa tuon ajan muutoin karussa ja raa’assa vallanhimon ympäristössä. Valtakunta ei pysynyt koossa pelkin sotataidoin. Henkinen ja hengellinen kulttuuri mahdollistivat hallintojärjestelmän kehittymisen. Kaarlen sanotaan olleen yhtä iloinen onnistuessaan hankkimaan oppineen miehen hoviinsa kuin valloittaessaan kaupungin. Kaarlen hovissa oppineet muodostivat akatemian, jonka keskusteluihin hän innokkaasti otti osaa. Kaikki asiat oli selvitettävä hänelle perusteellisesti. Antiikin kirjoituksia kopioitiin, ja hänen tahtonaan oli luoda frankkien valtakunnasta ”uusi Ateena”, josta piti tulla vielä alkuperäistäkin parempi, kristillinen kulttuurin kehto. Vallitsi karolinginen renessanssi.
Kaarlen valtakunnan olemassaolon tae, sivistyksellinen ja kulttuurillinen pohja oli jo valmiina ja se oli antiikin kulttuuri. Tuo kulttuuri oli alkanut taantua, mutta oli kuitenkin vielä muistissa. Sen säilymiselle olivat keskiajan luostarit tärkeitä, ja munkit suorittivat kulttuurin levittämistä. Kaarle itse ihaili monia antiikin tapoja ja otti esimerkkiä niistä. Hän muun muassa kutsui ystäviä, sukulaisia ja muita vieraita kylpyläänsä ja keskusteli siellä heidän kanssaan tärkeistäkin asioista. Myös rakennuskulttuurissa Kaarle seuraili Rooman tapoja ja pani alulle 800-luvun ajan vallinneen karolingisen arkkitehtuurin tyylisuunnan[15].
Kaarle käytti valistuneita, oppineita henkilöitä hyväkseen valtakuntansa kehittämisessä ja koossapitämisessä. Kaarle oli taitava puhuja ja neuvottelija, hän osasi ilmaista mielipiteensä selkeästi ja pystyi reagoimaan nopeasti vastapuolen toimiin. Vaikka hän oppikin vasta myöhemmällä iällä välttävän kirjoitustaidon, hän oli kuitenkin kielellisesti lahjakas.

Einhard ja Alcuin

Tärkeimmät Kaarlen hovin oppineista olivat frankkilainen Einhard ja anglosaksinen munkki Alcuin. He osaltaan toimivat Kaarlen oppi-isinä. Ilman heitä olisi suuri osa antiikin ajan tietämyksestä (erityisesti matemaattiset opit) jäänyt pimentoon nykypolvilta.
Mestari Einhard kuului Kaarlen luotetuimpiin neuvonantajiin, ja oli hän oli huomattavan lahjakas matematiikan ja arkkitehtuurin alalla. Hän vastasi hallituskaupunki Aachenin tuomiokirkon sekä Aachenin ja Ingelheimin palatsien suunnittelusta, sekä toimi diplomaattisissa tehtävissä. Hänen tärkein työnsä on Kaarle Suuren elämäntyöstä kertova Vita Caroli Magni ("Kaarle Suuren elämä"). Sitä pidetään koko keskiajan jakson parhaana elämäkertakirjoituksena. Suurin osa Kaarle Suurta koskevista tiedoista on juuri Einhardin kirjoittamia. Hänen käsialaansa ovat myös Annales Empirium Carlovingi ("Karolingien Keisarikunnan Vuosikirjat").
Kaarlen elämäkerran Vita Caroli Magni kirjoitti hänen kirjurinsa Einhard, joka tietoisesti jäljitteli roomalaisen Suetoniuksen tyyliä ns. karolingisen renessanssin hengessä.[16]
Munkki Alcuin puolestaan kehitti roomalaisen kirjaimiston paremmin matemaattisiin tarkoituksiin sopivaksi. Myös hän oli lahjakas arkkitehti ja diplomaatti. Alcuin toimi Kaarlen palatsikoulun johtajana Aachenissa ja kirjoitti oppikirjoja aikana, jolloin opillinen sivistys Euroopassa oli vasta aluillaan.
Rolandin laulu
Kaarle Suurella on keskeinen osa Ranskan kansalliseepoksessa Rolandin laulussa. Teos kertoo Kaarle Suuren suurvasallista, Bretagnen kreivistä Rolandista, joka kaatui Roncevaux´n taistelussa saraseenien väijytykseen[17]. Eräs Kaarlen kreiveistä, Ganelon nimeltään, petti hänet.
Juoni
Kun Kaarle joukkoineen oli palaamassa menestyksekkäältä Espanjan retkeltään, hyökkäsivät saraseenit jälkijoukon ja sitä johtaneen Rolandin kimppuun. Roland miehineen taisteli urheasti ylivoimaista vihollista vastaan, suostuen liian myöhään puhaltamaan Olifant-nimiseen norsunluiseen torveensa kutsuakseen kuninkaansa auttamaan häntä. Roland sai surmansa, mutta Kaarle kosti runoelmassa parhaan sankarinsa kuoleman raskaasti ja petollinen Ganelon sai osansa kostosta.
Kaarle Suuren merkitys

Kaarle Suuren valtakunnasta muodostuivat myöhemmin suuret kansallisvaltiot Ranska, Saksa ja Italia. Kaarle Suuren vaikutus länsimaiseen sivistykseen oli merkittävä. Ilman häntä Keski-Eurooppa olisi mitä ilmeisimmin vetänyt puoleensa voimakkaita ja sotaisia kansoja idästä. Lähin valtiollinen uhka oli Itä-Rooma. Ilman Kaarle Suurta katolisen kirkon ja paavin merkitys olisi voinut jäädä varsin vähäiseksi.
Länsimaisen oikeuskäytännön pohjana on ns. roomalainen oikeus, joka on välittynyt nykyaikaan saakka Kaarle Suuren hallinnon ansiosta. Tuon oikeuskäsityksen luomat normit yhdistävät nykyisiäkin Euroopan valtioita.
Universaalimonarkian ajatus
Keisarin arvonimi ja ajatus kaikki länsimaiden kristityt yhdistävästä universaalimonarkiasta kesti pitkään Kaarle Suuren jälkeen.  Erityisesti universaalimonarkiaa yritettiin toteuttaa sydänkeskiajalla Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa sekä 1500- ja 1600-luvuilla, jolloin Espanjaa ja Itävaltaa hallitsevat Habsburgit pyrkivät yhdistämään Euroopan.  Universaalimonarkian ajatus haudattiin lopullisesti vasta ensimmäisessä maailmansodassa.
Katso myös
Frankkien valtakunta
karolinginen renessanssi
Karlspreis, Aachenin kaupungin myöntämä eurooppalainen palkinto
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Carl Grimberg| title = Kansojen historia| publisher = WSOY| year = 1956–59}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Frankkien kuninkaat
Luokka:Keskiajan henkilöt
Luokka:Vuonna 742 syntyneet
Luokka:Vuonna 814 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Pyhimykset


Sisilia (italiaksi ja sisiliaksi Sicilia) on Välimeren suurin saari Italiassa. Saaren koko on 25700 neliökilometriä, ja siellä asuu runsaat viisi miljoonaa ihmistä. Kapeimmillaan vain 3,3 kilometrin levyinen Messinansalmi erottaa Sisilian Apenniinien niemimaasta.[1] Saari lähisaarineen muodostaa Sisilian hallinnollisen alueen, joka on jaettu yhdeksään maakuntatason alueeseen.
Maantiede
Sisilia on muodoltaan jotakuinkin kolmio, jonka lyhyin ”sivu” suuntautuu itään päin. Koilliskulma on lähimpänä Manner-Italiaa eli Apenniinien niemimaata, josta Sisilian erottaa Messinansalmi. Sisilia on tuliperäinen. Sen pohjoispuolella sijaitsevat pienemmät samoin vulkaaniset Liparisaaret.

Sisilian eteläinen ja läntinen osa ovat suhteellisen laakeita. Pohjoinen ja itäinen osa ovat vuoristoisia. Saaren itäosaa hallitsee tulivuori Etna (3340 m mpy.), joka sijaitsee lähellä Catanian kaupunkia. Tulivuoren ympärysmitta on noin 200 kilometriä.
Sisilia on hedelmällinen saari. Oliivit ja viini ovat saaren tärkeimmät maataloustuotteet. Saarella kasvatetaan myös appelsiineja, sitruunoita ja manteleita.
Kaupungit
Sisilian tärkeimpiä kaupunkeja ovat pääkaupunki Palermo sekä maakuntien ja metropolikaupunkien pääkaupungit Catania, Messina, Syrakusa, Trapani, Enna, Caltanissetta, Agrigento ja Ragusa. Muita tunnettuja sisilialaisia kaupunkeja ovat muun muassa Cefalù, Taormina, Bronte, Marsala, Corleone, Castellammare del Golfo ja Tripi.
Maanjäristykset ja tulivuorenpurkaukset
Etnan tulivuoripurkaukset ja maanjäristykset ovat aiheuttaneet kautta aikain suuria ihmishengen menetyksiä ja taloudellisia vahinkoja. Etnan purkaus vuonna 1669 hävitti osittain Catanian kaupungin. Vuoden 1693 maanjäristys aiheutti suurta tuhoa saaren itäosassa. Vuonna 1783 puolet Messinan kaupungista tuhoutui maanjäristyksessä. Vuoden 1908 maanjäristyksessä kuoli 75000 ihmistä. Vuonna 1968 satoja ihmisiä kuoli maanjäristyksessä saaren länsiosassa.
Historia
Esihistoria
Sisilia on ollut asuttu jo paleoliittisella kaudella, jolloin saarella on ollut luolapiirroksia jättänyt keräily- ja metsästäjäkulttuuri. Neoliittinen kulttuuri saapui Sisiliaan noin 5000 eaa., ja toi mukanaan maanviljelyn ja keramiikan Lähi-idästä. 2000-luvulla eaa. Sisilia tuli osaksi kuparikautisia metallien kauppareittejä. Pronssikausi alkoi noin 1800 eaa. Noin 1400–1200 eaa. saari oli Kreikan mykeneläisen kulttuurin vaikutuspiirissä, ja siellä oli mykeneläisiä kauppa-asemia.[2]
Sisilian vanhimmat tunnetut asukkaat olivat sikaanit. Pronssikauden lopulla noin 1200–900 eaa. saarelle saapuivat Manner-Italiasta tulleet sikulit sekä elymit. Foinikialaiset perustivat kauppa-asemia saaren rannikolle noin 1100–1000 eaa.[2]
Antiikki

pienoiskuva|Tulivuori Etna Taorminan teatterilta nähtynä.
Kreikkalaiset perustivat Sisiliaan siirtokuntia geometriselta kaudelta 700-luvulta eaa. lähtien.[2] Näin saaren rannikkoseudut muuttuivat vähitellen helleenisiksi. Samaan aikaan kreikkalaiset asuttivat Manner-Italian eteläosan eli niin kutsutun Suur-Kreikan (Magna Graecia). Kreikkalaisittain Sisilia tunnettiin nimellä Sikelia.
Sisiliasta tuli suotuisien maanviljelyolosuhteiden ja vilkkaan kaupan ansiosta vaurasta ja kukoistavaa aluetta, ja se ohitti tässä monin tavoin emämaa Kreikan. Sisilian merkittävimpiä poliksia eli kaupunkivaltioita olivat Syrakusa, Akgaras, Gela, Selinus, Katane, Naksos, Himera ja Zankle eli myöhempi Messene. Ajan kuluessa myös saaren alkuperäiset heimot hellenisoituivat.
Sisilian kreikkalaiskaupungit sotivat usein paitsi keskenään myös Karthagoa vastaan. Karthagolaiset alkoivat asettua saarelle 600-luvulta eaa. lähtien,[2] ja valloittivat osan saaresta. Karthago kuitenkin menetti alueensa roomalaisille ensimmäisessä puunilaissodassa. Lopullisesti Rooma vahvisti saaren itselleen toisessa puunilaissodassa. Roomalaisella kaudella Sisiliasta tuli Rooman ensimmäinen provinssi.[2] Roomalaisen kauden alkaessa jo koko Sisilia lienee ollut pääasiassa helleeninen ja kreikankielinen.
Sisilia toimi Rooman vallan alkuaikoina valtakunnan vilja-aittana ennen Egyptin liittämistä valtakuntaan. Saari kärsi kuitenkin huomattavasti Rooman lukuisista sisällissodista, ja taantui kreikkalaiseen kauteen nähden.
Myöhempi historia
Myöhäisantiikin ja varhaiskeskiajan kansainvaellusaikana Sisilian sijainti suojeli sitä jonkin verran pahimmilta Länsi-Roomaa tuhonneilta barbaariaalloilta. Alarik epäonnistui saaren valtaamisessa visigooteille 300-luvulla jaa., mutta Geiserik sai sen vandaalien haltuun seuraavalla vuosisadalla. Lopulta se päätyi kuitenkin gooteille. Belisarius valtasi saaren Bysantin valtakunnalle vuonna 535, ja se säilyi osana valtakuntaa 800-luvulle saakka.
800-luvulla Sisilian valtasivat saraseenit. Nämä asettuivat ensin Agrigentumiin (Agrigento) vuonna 827, valtasivat sitten Messenan (Messina) 831 ja Panormuksen (Palermo) 835. Syrakusa kukistui viimeisenä vasta vuonna 878. Bysantti sai osan saaresta takaisin 1000-luvulla normannien avulla. Vuonna 1061 normannien Robert Guiscard kuitenkin hyökkäsi saarelle omissa nimissään ja sai sen pitkän taistelun jälkeen valtaansa. Vuonna 1130 normanni Roger II yhdisti Napolin ja Sisilian yhdeksi valtakunnaksi, Sisilian kuningaskunnaksi.
Vuonna 1282 Sisilia joutui Aragonialle, jonka kuningas 1442 sai haltuunsa myös Napolin kuningaskunnan. Vuosina 1504–1713 Sisilia kuului Espanjan valtakuntaan. Sisilia joutui 1713 Savoijille ja liitettiin 1720 uudelleen Napoliin. Vuonna 1815 Sisilia ja Napoli saivat nimen Molempain Sisiliain kuningaskunta, jonka Sardinian kuningaskunta vuonna 1861 liitti itseensä ja muodosti yhdistyneen Italian. Toisen maailmansodan aikana saksalais-italialaisilla joukoilla oli tukikohta saarella Afrikan toimien aikana. Liittoutuneet nousivat maihin Sisiliassa 1943.
Kulttuuri
Kieli
Sisilian kieli on latinasta periytyvä kieli, joka poikkeaa jonkin verran italian kielestä. Siinä on paljon sanoja, jotka ovat peräisin arabian kielestä ja myös monia lainoja katalaanista, ranskasta ja espanjasta.
Nähtävyyksiä

Piazza Armerinan pienen vuoristokaupungin lähellä saaren keskiosassa sijaitseva keisari Maximianuksen huvilan Villa Romana del Casalen jäännökset.
Taorminan kaupunkikeskusta ja teatterin rauniot, joilla järjestetään suuret klassisen musiikin festivaalit elokuun puolessa välissä.
Etnan tulivuorelle pääsee köysiradalla ihailemaan koko saaren yli avautuvia maisemia.
Palermon, Cefalùn ja Monrealen katedraalit, erityisesti niiden normanniaikaiset mosaiikit.
Mafia
Yhdysvaltoihinkin siirtolaisten mukana levinnyt rikollisjärjestö mafia (Cosa Nostra) on kotoisin Sisiliasta. Se syntyi 1800-luvulla, ei keskiajalla kuten jotkut myytit väittävät. Benito Mussolini sai heikennettyä mafian asemaa, mutta sodan jälkeen mafia nousi uudestaan tekijäksi, joka vaikutti koko Italian politiikassa. 1980-luvulta alkaen useat mafiosot ovat rikkoneet kuulusteluissa omertàn eli vaikenemisen lain ja useita mafiajohtajia on pidätetty.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomessa 1960-lukua leimasivat suuret murrokset, joiden vaikutus erottuu edelleen suomalaisessa yhteiskunnassa. Suomi kehittyi sodanjälkeisen ajan maatalousvaltaisesta yhteiskunnasta teollisuusmaaksi.[1][2] Elintaso nousi, mutta samalla maaseutu alkoi taantua, kun teollisuus keskittyi etelään. 1960-luvulla koettiin voimakas muuttoaalto maaseudulta, lähinnä Itä-Suomesta tai Lapista Etelä-Suomeen tai Ruotsiin. Suomen väkiluku 1960-luvulla oli noin neljä ja puoli miljoonaa.[3]
1960-luvulla koettiin myös nuoren suuren ikäluokan kapina silloin vallitsevaa järjestelmää vastaan.[1] Vasemmistoradikalismi ja opiskelijaliike leimaantuivat Suomessa kuten Länsi-Euroopassa, mutta Suomessa ei nähty mitään suurta väkivaltaista mielenosoitusta, kuten esimerkiksi Ranskassa toukokuussa 1968. Radikalismin huomiota herättänein tapaus oli Vanhan valtaus marraskuussa 1968. Myös 1950-luvun jähmettynyt aikakausi loppui, ja liberalistinen ajattelu ja kehitys alkoi. Myös hippiliikeen nousu alkoi, mikä merkitsi vapaamman elämäntyylin syntyä kommuuneissa.[4]
Suomessa vallitsi koko vuosikymmenen niin sanottu Kekkosen aika sekä ja YYA- eli ”sopimus ystävyydestä, yhteistoiminnasta ja keskinäisestä avunannosta” Neuvostoliiton kanssa. Vuosikymmeneltä muistetaan yhä muun muassa Suomen ja Neuvostoliiton välinen noottikriisi 1961, Helsingin nuorisofestivaalit 1962 sekä keskioluen vapautuminen 1969.
1960-luvun kirjallisuudessa, elokuvassa ja taiteessa näkyi uusia ilmiöitä ja tabujen rikkomisia. Ajalta muistetaan useita kohua herättäneitä teoksia, kuten Hannu Salaman romaani Juhannustanssit, Mikko Niskasen elokuva Käpy selän alla, Arvo Salon Lapualaisooppera-näytelmä ja Harro Koskisen taideteos Sikamessias. Huomiota ovat herättäneet myös useat protestilaulajat, kuten Irwin Goodman ja M. A. Numminen. Edellisen vuosikymmenen uutuus, televisio, yleistyi vauhdilla.
Politiikka
Kekkosen aika

Urho Kekkonen toimi Suomen tasavallan presidenttinä koko 1960-luvun. Suomessa pidettiin vuonna 1962 presidentinvaalit, joissa oli ehdolla Urho Kekkonen, jota tuki Maalaisliitto, Ruotsalainen kansanpuolue, ja Suomen kansanpuolue. Kekkonen sai 145 valitsijamiestä ja voitti vaalit. Paavo Aitio oli SDKL:n ehdokas, Rafael Paasio SDP:n ja Emil Skog Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liiton (TPSL) ehdokas. Kokoomus oli SDP:n kanssa niin sanotussa Honka-liitossa, ja sen presidenttiehdokas oli Rafael Paasio.
Vuoden 1968 uusissa vaaleissa oli vain kaksi ehdokasta Kekkosen lisäksi: Matti Virkkunen (Kokoomus) ja Veikko Vennamo (SMP). Nämä vaalit tulivat myös Kekkosen voitoksi, sillä häntä tukivat lähes kaikki puolueet.
Presidentillä oli paljon laajemmat valtaoikeudet kuin nykypäivänä: hänellä oli oikeus muun muassa lakien soveltamiseen liittyvien erivapauksien myöntämiseen ja jopa eduskunnan hajottamiseen.
Äänioikeusikäraja oli valtiollisissa vaaleissa (presidentin- ja eduskuntavaalit) 21 vuotta vuoteen 1969 asti. Vuosina 1969–1972 ikäraja oli 20 vuotta. Kunnallisvaaleissa äänestysikäraja oli vuoteen 1968 asti 21 vuotta, ja vuosina 1968–1972 20 vuotta. Äänestämään pääsi, mikäli oli täyttänyt kyseisen iän ennen vaalivuoden alkua.
Ulkopolitiikka

Ulkopoliittisesti Suomi oli sitoutunut noudattamaan puolueettomuuspolitiikkaa Paasikivi-linjan hengessä jota jatkoi presidentti Urho Kekkonen YYA-sopimukseen nojaten. Hyvät suhteet Neuvostoliittoon takasi Suomen valtiolle YYA-sopimuksen pohja. Suomi ei joutunut minkään kansainvälisen kriisin jalkoihin.
Tunnetuin ulkopoliittinen kriisi oli lokakuussa vuonna 1961 tapahtunut noottikriisi. Noottikriisi syntyi 30. lokakuuta kun Neuvostoliitto oli jättänyt Suomelle nootin, jossa se YYA-sopimuksen mukaisesti esitti konsultaatioita: "toimenpiteistä molempien maiden rajojen puolustuksen turvaamiseksi Saksan liittotasavallan ja sen kanssa liitossa olevien valtioiden taholta ilmenevän sotilaallisen hyökkäyksen uhan johdosta".[5]
Suomi osallistui myös 1960-luvulla YK:n rauhanturvaajaoperaatioihin Lähi-itään. EFTA-vapaakauppajärjestön jäseneksi Suomi liittyi vuonna 1961 ja OECD:hen vuonna 1968.[6]
Toisen maailmansodan jälkeen oli Saimaan kanava jäänyt suurelta osin uuden rajan taakse Neuvostoliiton puolelle, mikä merkitsi sitä, etteivät alukset päässeet liikennöimään Suur-Saimaalta Suomenlahdelle. Kanavan rakenteet olivat kokeneet sodassa vaurioita ja kanavan sulkujen mitoitus oli vanhentunut. Kysymys Saimaan kanavasta sai uuden käänteen vuonna 1955, kun Neuvostoliitto oli palauttanut Porkkalan vuokra-alueen. Saimaan kanavan vuokrasopimuksen tarkoituksena oli palauttaa Suomelle Viipurinlahden alueet ja osia Karjalasta. Neuvostoliitto suostui neuvotteluihin kauttakulusta kanavassa, ja vuokrasopimusta oli solmimassa vuonna 1962 presidentti Urho Kekkonen. Kanavan kolmas rakentaminen pääsi alkamaan vuonna 1963. Kanavaa oli laajennettava laivakokojen suurentumisen takia, ja nykyisin käytössä oleva kanava vihittiin käyttöön 5. elokuuta 1968.[7]
Puolueet ja eduskunta
Eduskuntavaalit järjestettiin 1960-luvulla kaksi kertaa: vuosina 1962 ja 1966. Vuonna 1962 järjestyksessä suurimmat puolueet olivat Maalaisliitto, Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ja Kansallinen Kokoomus.[8] Näissä vaaleissa äänestysaktiivisuus oli 85,1 %, joka oli Suomen vilkkain äänestysaktiivisuus.[9]
Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa Suomeen tuli vasemmistoenemmistöinen eduskunta, ja alettiin keskustella hyvinvointivaltion luomisesta. Ammattiyhdistysten vaikutusvalta nousi. Suurimmat puolueet olivat tuolloin Suomen Sosialidemokraattinen Puolue, Keskustapuolue ja Suomen Kansan Demokraattinen Liitto.[10]
1960-luvulla Suomessa oli kaksi vähemmistöhallitusta sekä kolme enemmistöhallitusta ja yksi virkamieshallitus.[11]
Sisäpoliittiset uudistukset

Paasion ja Koiviston hallitukset panivat alulle ja toteuttivat merkittäviä, koko kansaa koskettavia sosiaalipoliittisia uudistuksia. Niitä olivat mm. peruskoululaki, lääkärikulujen korvaaminen sairausvakuutuksesta, perhe-eläkkeet, yrittäjien ja maatalousyrittäjien eläkkeet sekä uusi vapaamielisempi alkoholilaki, johon sisältyi myös keskioluen vapauttaminen alkuvuonna 1969.[12] Tekijänoikeuslaki säädettiin vuonna 1961 ja puoluelaki 1969.[13]
Koiviston hallitus sai aikaan vuonna 1968 merkittävän tulopoliittisen kokonaisratkaisu jota kutsutaan Linnamaa I:ksi valtakunnansovittelija Keijo Liinamaan ehdotuksen mukaan.[14]
Pääneuvottelijoina olivat toimitusjohtaja Päiviö Hetemäki ja Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton puheenjohtaja Niilo Hämäläinen.[12] Vuonna 1967 säädettiin myös vähimmäistoimeentulon turvaamiseksi tarkoitettu perhe-eläkelaki.[15]
1960-luvulla Kokoomus oli ainoastaan yhdessä hallituksessa, Virolaisen hallituksessa, joka istui 12. syyskuuta 1964 – 27. toukokuuta 1966.
Puoluepolitiikka

Suuri puolueuudistus oli, kun Maalaisliitto muutti nimensä Keskustapuolueeksi vuonna 1965. Keskustan kannatus oli edelleen laajaa maaseudulla, mutta se oli pyrkinyt kehittymään 1950-luvulta lähtien valtakunnalliseksi keskustalaiseksi puolueeksi ja esitti ajoittain hyvinkin liberaaleja linjauksia. Tässä sen kehitys muistutti muiden Pohjoismaiden agraaripuolueiden muutosta keskustalaisiksi yleispuolueiksi. Muihin pohjoismaisiin agraaritaustaisiin puolueisiin verrattuna Keskusta oli kuitenkin ylivoimaisesti vahvin.[16]
Vuonna 1959 perustettu Suomen maaseudun puolue nousi johtajansa Veikko Vennamon johdolla nostamaan ”unohdetun kansan”, eli pienviljelijöiden ja muiden yhteiskunnan murroksessa jalkoihin jääneiden, asioita esille. Puolueen nimi oli aluksi Suomen Pientalonpoikien Puolue; nimi muutettiin Suomen maaseudun puolueeksi vuonna 1966. Vuoden 1968 presidentinvaaleissa Vennamo sai kaikkien yllätykseksi 33 valitsijamiestä, mikä ennakoi vuoden 1970 eduskuntavaalien 18 paikan vaalivoittoa. Puoluetta kannatettiin lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomessa, jossa ajat olivat taloudellisesti hyvin huonot. Syntyi uusi poliittinen termi: vennamolaisuus.[17]
SKP jakautui kahtia vuonna 1968. Taisto Sinisalon johtamat vähemmistökommunistit erkanivat Suomen kommunistisesta puolueesta. Aarne Saarisen johtamat enemmistökommunistit tuomitsivat Tšekkoslovakian miehityksen[18]
Saarinen irtisanoi SKP:n NKP:n kanssa tehdystä yhteistyösopimuksesta. Hän myös tyrmäsi opin proletariaatin diktatuurista, kun taas Sinisalo kannatti sitä. Saarisen ja Sinisalon välinen poliittinen taistelu jatkui koko 1960-luvun.
Merkittäviä poliitikkoja
Urho Kekkonen, tasavallan presidentti 1956–1982
V. J. Sukselainen, pääministeri 1959–1961
Martti Miettunen, pääministeri 1961–1962, maatalousministeri
Ahti Karjalainen, pääministeri 1962–1963, ulkoministeri
Reino Ragnar Lehto, pääministeri 1963–1964
Johannes Virolainen, pääministeri 1964–1966, eduskunnan puhemies 1966–1968, maatalousministeri, opetusministeri
Rafael Paasio, pääministeri 1966–1968, eduskunnan puhemies 1966, merkittävä sosiaalidemokraattipoliitikko, presidenttiehdokas 1962
Mauno Koivisto, pääministeri 1968–1970, valtiovarainministeri
Paavo Aitio, SKDL:n kansanedustaja, presidenttiehdokas 1962
Ele Alenius, valtiovarainministeri, SKDL:n puheenjohtaja
Georg C. Ehrnrooth, RKP:n ja POP;n kansanedustaja, Kekkosen ulkopoliittisen linjan ja kommunismin arvostelija
Karl-August Fagerholm, eduskunnan puhemies 1958–1962 ja 1965–1966
Tuure Junnila, Kokoomuksen kansanedustaja, Kekkosen ulkopoliittisen linjan ja kommunismin arvostelija
Kauno Kleemola, eduskunnan puhemies 1962–1965
Hertta Kuusinen, SKDL:n kansanedustaja, aikansa johtavimpia kommunisteja
Juha Rihtniemi, Kokoomuksen puheenjohtaja
Aarne Saarinen, SKP:n puheenjohtaja
Taisto Sinisalo, SKDL:n kansanedustaja
Emil Skog, TPSL:n puheenjohtaja, presidenttiehdokas 1962
Vieno Johannes Sukselainen, eduskunnan puhemies 1968–1970
Väinö Tanner, SDP:n puheenjohtaja
Veikko Vennamo, SMP:n puheenjohtaja, presidenttiehdokas 1968
Matti Virkkunen, kokoomuspoliitikko, Kansallis-Osake-Pankin pitkäaikaisin pääjohtaja, presidenttiehdokas 1968
Demografia

Luonnolliset väestönmuutokset
Suomen väkiluku oli vuoden 1959 lopussa noin 4 446 000 ja vuoden 1969 lopussa noin 4 703 000. Väkiluku nousi 1960-luvulla siis noin 5,8 prosenttia. Väestönkasvu oli huomattavasti hitaampaa kuin 1950-luvulla, mutta hieman nopeampaa kuin 2000-luvulla.[19] Vuosikymmenen loppuun mennessä väestönkasvu hidastui selvästi niin syntyvyyden laskun kuin Ruotsiin suuntautuvan massamuuton takia. Väenlisäys oli vuonna 1961 yli yhdeksän prosenttia, mutta vuonna 1969 se oli jo laskenut yhteen prosenttiin.[20] Toisen maailmansodan jälkeiset suuret ikäluokat siirtyivät lapsuudesta aikuisuuteen: he olivat vuosikymmenen aikana 10–25-vuotiaita.[3]
Syntyvyys laski 1960-luvulla. Vuosina 1960–1963 tuhatta asukasta kohden syntyi yli 18 lasta, mutta vuoteen 1969 mennessä luku oli laskenut jo alle 15:n. Vuosittain syntyi keskimäärin noin 78 000 lasta. Kuolleisuus nousi hiukan vuosikymmenen alun 9,0:sta vuosikymmenen lopun 9,8:aan; vuosittain nukkui pois keskimäärin noin 43 000 suomalaista. Imeväiskuolleisuus oli vielä vuosina 1951–1960 28,6 promillea, Oulun ja Lapin lääneissä lähes tuplasti suurempi kuin Uudenmaan läänissä. Vuoteen 1969 mennessä imeväiskuolleisuus oli laskenut 14,2 promilleen, ja läänien välinen ero oli kaventunut selvästi.[3]
Sisäinen muuttoliike
Heti sodan jälkeen piti noin 425000 ihmistä Karjalasta, Sallasta ja Petsamosta sijoittaa uudelleen ympäri Suomea. Sijoitukset tehtiin lähinnä maaseudulle, mikä aiheutti reilut kymmenen vuotta myöhemmin laajan muuttoliikkeen Itä- ja Pohjois-Suomesta etelään. Se oli suurin sisäinen muuttoliike koko itsenäisen Suomen historiassa. Suurin muuttoaalto alkoi 1950-luvulla, kiihtyi 1960-luvulla ja nousi huippuunsa 1970-luvun alussa, jonka jälkeen muutto alkoi selvästi hidastua.
Suomen sisäinen muuttoliike sijoittui lähinnä Uudenmaan lääniin. Pohjois-Karjala, Kainuu, Lappi ja Savo kärsivät tästä, sillä tuhannet ihmiset, lähinnä pienviljelijät löivät laudat mökkiensä ikkunoihin ja lähtivät etelän kasvukeskuksiin. Suurimmat kaupungit ja kauppalat vuonna 1969 olivat Helsinki (533 080 asukasta), Tampere (155 490 asukasta), Turku (154 719 asukasta), Espoo (92 717 asukasta), Lahti (89 360 asukasta) ja Oulu (86 608 asukasta). Näiden väkiluku kasvoi 1960-luvulla noin 15-50 prosentilla. Vielä vuoden 1959 lopulla vajaat 38 prosenttia suomalaisista asui kaupungeissa ja kauppaloissa, mutta vuoden 1969 loppuun mennessä kaupunki- ja kauppalaväestön osuus oli noussut hieman yli 50 prosenttiin.[3]
Muuttoliikkeen syy oli ennen kaikkea työttömyys. Vaikka Suomi oli muuttumassa teollisuusmaaksi ja elintaso oli nousemassa, oli maaseudulle lähinnä Keski-Suomessa perinteinen elinkeino eli maatalous alkanut taantua. Suurin osa muuttajista oli nuoria aikuisia, joten maaseudun asukaskanta vanhentui. Maaseudulla monet palvelut, kuten koulut, kaupat ja sairaalat, menettivät asiakkaita.[1]
Massamuutto Ruotsiin

Suomalaisen yhteiskunnan rakennemuutos oli toisen maailmansodan jälkeen ainutlaatuisen raju. Pienviljely, johon oli panostettu voimakkaasti vielä sodan jälkeen, kävi nopeasti kannattamattomaksi. Elintason nousu kaupungeissa takasi parempia mahdollisuuksia maaseudun väelle. Pohjois- ja Itä-Suomesta muutto suuntautui Etelä-Suomen kasvukeskuksien lisäksi myös naapurimaahan Ruotsiin. Ruotsi tarvitsi nopeasti lisätyövoimaa.
Noin 80 prosenttia suomalaisista maastamuuttajista asettui asumaan Ruotsin suuriin kasvukeskuksiin Tukholmaan alueelle, Göteborgiin ja Malmöön. Massamuutto oli alkanut jo 1940-luvun lopulla ja kiihtyi 1950- ja 1960-lukujen taitteessa. Vuosina 1968–1969 Suomesta muutti noin 40000 ihmistä vuosittain Ruotsiin.
Ruotsissa toimi noin 300000 työikäistä suomalaista. Samalla suomalaisista tuli yksi Ruotsin suurimmista vähemmistöryhmistä. Ruotsissa suomalaiset työskentelivät lähinnä aloilla, joita ruotsalaiset karttoivat. Esimerkiksi Saabin ja Volvon tehtailla työskenteli tuhansia suomalaisia. Myös Ericsson oli suuri työnantaja.[21]
Väestön alueellinen jakautuminen

Taulukossa on esitetty Suomen läänien väkiluku vuosien 1960 ja 1969 viimeisenä päivänä Tilastokeskuksen mukaan. Läänijako, maapinta-ala ja väestötiheys ovat vuodelta 1969.[3] Väkiluku kasvoi nopeimmin Uudenmaan ja Hämeen lääneissä, ja laski nopeimmin Pohjois-Karjalan läänissä.

19601969MuutosMaapinta-ala (km²) 1969Asukkaita/maa-km²
vuonna 1969Uudenmaan lääni832 9361 014 640+21,8 %9 868102,8Turun ja Porin lääni660 269683 040+3,4 %22 01431,0Hämeen lääni580 765639 657+10,1 %17 71536,1Kymen lääni337 772348 338+3,1 %10 73632,4Mikkelin lääni234 629223 358-4,8 %16 42513,6Kuopion lääni270 504263 120-2,7 %16 73415,7Pohjois-Karjalan lääni207 742190 589-8,3 %17 98010,6Vaasan lääni443 505434 691-2,0 %26 11916,6Oulun lääni406 992418 932+2,9 %56 7077,4Lapin lääni205 113218 192+6,4 %93 9322,3Keski-Suomen lääni245 014246 938+0,1 %15 76415,7Ahvenanmaa20 98121 577+2,8 %1 48114,6Suomi4 446 2224 703 072+5,8 %305 39615.4

Radikalismi

Underground-liike nousi Suomessa 1960-luvulla lähinnä kaupungeissa, monet protestilaulajat kuten Irwin Goodman ja M.A. Numminen lauloivat yhteiskunnan ongelmista. Opiskelijaradikalismi ei noussut läheskään yhtä kiihkeäksi Suomessa kuin Ranskassa tai Länsi-Saksassa. Mielenosoituksia ilmeni, mutta ne eivät olleet väkivaltaisia vaan enimmäkseen hyvin rauhanomaisia. Opiskelijat vaativat samoja asioita kuin Ranskassa tai Länsi-Saksassa, esimerkiksi että kansakoulu-oppikoulu-järjestelmä pitäisi muuttaa peruskouluksi.[22]
1960-luku oli nuorison aktivoitumisen aikaa. Nuoria oli ennätyksellisen paljon, sillä toisen maailmansodan jälkeiset suuret ikäluokat olivat vuosikymmenen aikana 10–25-vuotiaita. Nuoret tiedostivat aiempaa paremmin yhteiskunnasta ja vaikutusmahdollisuuksistaan. Ilmiötä selittää Yhdysvalloista lähtöisin olevan nuorisokulttuurin rantautuminen Suomeen, vapaa-ajan kasvu sekä aiempaa suurempien joukkojen hakeutuminen oppikouluun.[23][24] Myös pasifismi nousi esille akateemisen nuorison keskuudessa, ja asevelvollisuuslakia uhmattiin. Aseistakieltäytyjä Erik Schüller sai tuomion yllytysoikeudenkäynnissä vuonna 1969, mikä herätti paljon julkisuutta mediassa.[25]
Vanhan valtaus

Radikalismin huomiota herättänein tapaus oli, kun marraskuun 25. päivänä vuonna 1968 joukko opiskelijoita valtasi Vanhan ylioppilastalon pariksi päiväksi. Ainoa väkivaltaisuus oli yhden ulko-oven rikkominen. Vuosi 1968 oli Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan merkkipäivä. Satavuotias Helsingin yliopiston ylioppilaskunta järjesti juhlat, mutta opiskelijaoppositio protestoi juhlia. Sillä välin kun eliitti juhli Vanhalla, yhtään opiskelijajärjestön edustajaa ei ollut kutsuttu paikalle. Opiskelijaoppositio päätti vallata Vanhan. Opiskelijaoppositio, joka käytti nimeä Ylioppilaat - Studenterna, vaati opiskelijademokratiaa, marxilais-leninististen ryhmien perustamista tiedekuntiin opiskelujen syventämiseksi, ylioppilaskunnan pakkojäsenyyden poistamista ja Ylioppilaslehden linjan muuttamista.[26]
Lapin ongelmat
Lapin sosiaaliset ongelmat alkoivat tulla esille. Lappi ei ollut ainoastaan ruskan väriloiston ja tunturien maa. Lapin luonnonvarat käytettiin pääasiassa etelän hyvinvointiin, esimerkiksi Lapin jokiin rakennetut voimalaitokset tuottivat sähköä etelän teollisuuskeskuksiin. Monet Lapin asukkaat muuttivat Norjaan tai Ruotsiin, koska Lapin oloja leimasivat köyhyys, työttömyys, lääkäripula, huonot koulutusmahdollisuudet ja itsenäisen päätäntävallan pienuus.[27]
Saamelaisten ongelmat tulivat samalla esille. Vasta 1960-luvulla ruvettiin Saamen kielen asemasta keskustelemaan. Saamelaiset katsoivat, että heitä oli pidetty vain yhtenä Suomen vähemmistönä, eikä heidän asemaansa alkuperäiskansana ollut otettu huomioon toisin kuin Norjassa ja Ruotsissa, jossa saamelaisten asema oli parempi kuin Suomessa. Nils-Aslak Valkeapää oli tunnetuin saamelaisten oikeuksia ajanut henkilö Suomessa. Hänen sanomansa oli, ettei Lappi ole vain ruskan ja tuntureiden maa vaan se on osa Suomea ja niinpä hän toi Lapin ongelmat myös etelään. Alettiin puhua suomalaisesta siirtomaavallasta Lapissa.[28]
Talouselämä

Suomen bruttokansantuote nousi 1960-luvulla, joskaan ei yhtä nopeasti kuin 1970-, 1980- ja 2000-luvulla. Bruttokansantuote oli vuonna 1960 hieman yli 14 miljardia markkaa, ja vuonna 1969 noin 34,4 miljardia markkaa (vuoden 1970 hinnoissa). Suomen valtion talous oli pääosin alijäämäinen, mutta se koki lievähköä ylijäämää vuosikymmenen puolivälissä ja suurempaa ylijäämää vuonna 1969.[3][29]
Elinkeinot ja työelämä
Vuoden 1960 lopulla Suomessa tilastoitiin 2 033 268 ammatissa toimivaa henkilöä. Heistä noin 61 prosenttia oli miehiä ja 39 prosenttia naisia. Elinkeinoittain he jakautuivat seuraavasti:
Maa- ja metsätalous: 720 817 (35,5 %)
Teollisuus: 444 516 (21,9 %)
Rakennustoiminta: 176 157 (8,7 %)
Sähkö-, kaasu- ja vesilaitokset: 18 861 (0,9 %)
Kauppa: 236 381 (11,6 %)
Liikenne: 128 844 (6,3 %)
Palvelut: 301 463 (14,8 %)
Tuntematon: 6 229 (0,3 %).[3]
Vuoden 1970 loppuun mennessä maa- ja metsätaloudessa työskentelevien osuus oli laskenut 20 prosenttiin, kun taas jalostuksen parissa työskentelevien osuus oli noussut 34 prosenttiin ja kolmannella sektorilla työskentelevien osuus jopa 44 prosenttiin ammatissa toimivasta väestöstä.[30]
Rahauudistus 1963
Toisen maailmansodan jälkeen Suomen markan arvo oli vuosi vuodelta romahtanut. Vuoden 1963 alussa astui voimaan uusi rahalaki ja markka uudistettiin. Uudistuksen jälkeen uusi markka vastasi sataa vanhaa markkaa ja paluun tehnyt penni yhtä vanhaa markkaa.[31] Vaikka valuutan nimi pysyi samana, vielä melko pitkään siirtymävaiheen jälkeenkin uudesta markasta käytettiin usein selventävää nimitystä "nykymarkka" ja lyhennettä nmk. Entisestä markasta taas käytettiin selventävää nimitystä "vanha markka" ja lyhennettä vmk. Inflaatiokierrettä ei kuitenkaan saatu pysäytettyä, vaan rahan arvon heikkeneminen ja epätasainen talouskasvu jatkuivat 1970- ja 80-lukujen taitteeseen asti, minkä jälkeen alkoi voimakas nousukausi.
Rahanarvonkertoimen mukaan tuhat euroa vuonna 2017 vastasi noin 30000 vuoden 1955 markkaa ja 43000 vuoden 1960 markkaa. Vuoden 1963 luku on noin 475 markkaa ja vuoden 1969 luku noin 670 markkaa.[32]
Ulkomaankauppa
Vuonna 1960 Suomen viennin arvo oli noin 316,5 miljardia vanhaa markkaa ja tuonnin arvo noin 340,3 miljardia. Vuonna 1969 luvut olivat viennin osalta noin 8,3 miljardia uutta markkaa (834,4 mrd. vanhaa markkaa) ja tuonnin osalta 8,5 miljardia uutta markkaa (850,5 mrd. vanhaa markkaa). Kauppatase oli lähes koko vuosikymmenellä alijäämäinen. Suomen selvästi tärkeimmät vientituotteet olivat paperiteollisuustuotteita, kuten paperia, pahvia ja kartonkia. Vuosikymmenen lopulla lisääntyi koneiden, laitteiden ja ajoneuvojen vienti. Selvästi suurin osa tuontituotteista tuli muista Euroopan maista, ja vientituotteistakin selvästi suurin osa vietiin muualle Eurooppaan, erityisesti Neuvostoliittoon. Myös vienti länteen, etenkin Länsi-Saksaan ja Britanniaan, alkoi kasvaa 1960-luvulla.[33][3]
Rikollisuus
1960-luvulla tapahtui useita selvittämättömäksi jääneitä henkirikoksia:
Bodominjärven murhat kesäkuussa 1960
Uunisurma joulukuussa 1960
Leo Saviojan murha elokuussa 1962
Pirkko Ryhäsen murha maaliskuussa 1963.
Poliisin tietoon tuli vuonna 1960 kaiken kaikkiaan noin 215 000 rikosta ja vuonna 1969 noin 326 000. Etenkin omaisuusrikokset ja pahoinpitelyt lisääntyivät. Henkirikosten kannalta 1960-luku oli varsin rauhallista aikaa: murhia ja tappoja kirjattiin vuosina 1965–1969 noin 90–110 kappaletta eli selvästi vähemmän kuin edellisinä vuosikymmeninä. Merkittävän alkoholireformin vuonna 1969 henkirikosten määrä kääntyi jälleen nousuun.[3][34]
Liikenne

1960-luvulla rekisteröitiin hieman yli 600 000 henkilöautoa, mikä on selvästi enemmän kuin 1950-luvulla mutta vähemmän kuin nykypäivänä. Henkilöautojen tuontisäännöstely loppui vuonna 1962, minkä jälkeen niiden ensirekisteröinnit lisääntyivät huomattavasti vuoteen 1965 asti, minkä jälkeen ne alkoivat kääntyä laskuun. Moottoripyörien rekisteröinnit sen sijaan vähenivät verrattuna 1950-lukuun, mutta moottoripyöriä oli yhä verraten runsaasti. Eniten rekisteröitiin brittiläisiä ja länsisaksalaisia ajoneuvoja.
Uudenkaupungin autotehdas valmisti aivan vuosikymmenen lopulla, marraskuussa 1969 ensimmäisen suomalaisen Saab 96 -merkkisen henkilöauton. Ensimmäinen sarjatuotantoyksilö myönnettiin presidentti Urho Kekkosen omistukseen. Aiemmin Suomessa oli valmistettu koeyksilö, jolla varmistettiin turvallisuus.
Päällystetyn tieverkon määrä lähes kahdeksankertaistui vuosikymmenen aikana. Vuoden 1962 lopulla valmistui Suomen ensimmäinen moottoritie (alkujaan Tarvontie) valtatielle 1 Helsingin Munkkiniemestä Espoon Gumböleen. Vuosikymmenen aikana valmistui useita lyhyitä moottoritieosuuksia kaupunkien läheisyyteen: valtatien 8 Turku–Raisio-moottoritieosuus valmistui 1963, valtatien 3 Hämeenlinnan ohikulku 1964 ja Tampere–Kulju-osuus 1968, sekä valtatien 4 kokonaan Helsingissä sijainnut Vanhakaupunki–Viikki-osuus 1967.
Junaliikenne hoidettiin lähinnä diesel- ja höyryveturein. Puuvaunut olivat vielä yleisiä; ensimmäiset siniset pikajunavaunut otettiin käyttöön 1960-luvulla. Rautateiden sähköistyksessä Suomi oli jälkijunassa: ensimmäisenä sähköistettiin Helsinki-Kirkkonummi-osuus vuonna 1969.
Linja-autoliikenteen vuotuinen kokonaissuorite kasvoi vuosikymmenen alun noin 340 000:sta vuosikymmenen lopun lähes 500 000:een. Rautateillä henkilöliikenteessä tehtyjen matkojen vuotuinen määrä taas väheni vuosikymmenen alun lähes 40 000:sta vuosikymmenen lopun noin 25 000:een.[3]
Vuonna 1960 Aero Oy otti käyttöön ensimmäisen suihkumatkustajakoneensa, Sud SE-210 Caravellen. Aero vaihtoi vuonna 1968 nimensä Finnairiksi, ja seuraavana vuonna yhtiö otti käyttöönsä ensimmäisen pitkän matkan suihkukoneensa, Douglas DC-8:n. Uutta konetyyppiä käytettiin pääosin lennoilla Yhdysvaltoihin, mutta niiden ohessa myös lähinnä Välimerelle ja Kanariansaarille lennetyillä lomalennoilla.
Liikenneturvallisuus oli 1960-luvulla heikkoa: liikennekuolemia ja -loukkaantumisia tapahtui paljon enemmän kuin 2000-luvulla, vaikka liikenteen volyymi oli pienempi.[35] Henkilöautojen määrän nousun myötä Suomen liikenneturvallisuus heikkeni koko 1960-luvun ja oli synkimmillään vuonna 1972. Nopeusrajoituksia oli toisinaan kokeiltu, mutta niiden uskottiin enemmän rajoittavan yksilönvapautta kuin lisäävän turvallisuutta.[36] 1960-luvulta muistetaan myös kaksi Aeron matkustajakoneen maahansyöksyä: Koivulahden lentoturma 3.1.1961 ja Maarianhaminan lentoturma 8.11.1963.
Koulutus

1960-luvulla oli vielä käytössä kansa- ja oppikoulujen muodostama rinnakkaiskoulujärjestelmä. Peruskoulujärjestelmään siirryttiin vaiheittain 1970-luvulla. Koulunkäynti oli 1960-luvulla monin tavoin erilaista kuin nykyään: lauantait olivat vielä koulupäiviä, kirjoittamista harjoiteltiin usein musteella ja oppilaita saatettiin jopa kurittaa fyysisesti (vaikka valtion kouluissa ruumiillinen kuritus kiellettiin jo 1914[37]). Tytöt ja pojat olivat ainakin eri luokilla, ellei eri kouluissa. Suurimmilla paikkakunnilla oli erityisoppilaille tarkoitettuja ns. tarkkailuluokkia. Oppikouluun oli mahdollista päästä neljännen luokan jälkeen, mikäli läpäisi pääsykokeensa. Oppikouluun pääseminen oli ainoa tie korkeampaan koulutukseen, joten korkeammasta koulutuksesta haaveilevien oli panostettava koulunkäyntiin jo ensimmäisinä kouluvuosinaan.[38]
Vuonna 1960 Yhteiskunnallinen korkeakoulu muutti Helsingistä Tampereelle, ja kuusi vuotta myöhemmin kyseinen oppilaitos muutti nimensä Tampereen yliopistoksi. 1960-luvun loppupuolella perustettiin useita yliopistoja: Kuopion yliopisto perustettiin vuonna 1966, Vaasan yliopisto 1968, Joensuun yliopisto 1969 ja Lappeenrannan teknillinen yliopisto niin ikään 1969.
Suomalaisten koulutustaso nousi 1960-luvulla, mutta se oli yhä alhainen. Vuoden 1960 lopulla 7,6 prosenttia 15 vuotta täyttäneistä suomalaisista oli suorittanut oppikoulun ja 4,2 prosenttia ylioppilastutkinnon. Ylioppilaiden määrä kaksinkertaistui vuosikymmenen aikana.[39] Koulutettujen osuus kaupunki- ja kauppalaväestöstä oli kolminkertainen verrattuna maaseutuväestöön.[3] Vielä 1970-luvun alussa lähes kolme neljästä työikäisestä oli suorittanut enintään kansa- tai oppikoulun, 15 prosenttia toisen asteen tutkinnon ja 11 prosenttia korkea-asteen tutkinnon.[40]
Arkkitehtuuri

Sotien jälkeisen jälleenrakentamisen kausi oli päättynyt, ja muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin oli voimakasta. Kaupunkien lähiöt alkoivat kasvaa voimakkaasti. 1960-luvun arkkitehtuuria leimaavat paljas betoni, elementtirakentaminen, mustavalkoisuus ja virtaviivaisuus. Asuntotuotannon leimallinen edustaja oli tasakattoinen lamellitalo, jonka ulkoseinät saatettiin valaa paikalla tai koostaa elementeistä.[41][42]
Arkkitehdeillä ei ollut 1960-luvun asuinkerrostalojen suunnittelussa kovin paljon sanansijaa, kun tuotannon määrä oli tärkein lähtökohta. Huippuarkkitehtuuria edustivat kuitenkin lukuisat julkiset rakennukset, muun muassa Reima Pietilän Otaniemen ylioppilaskuntatalo Dipoli (1966), Timo Penttilän Helsingin Kaupunginteatteri (1967), Bertel Saarnion ja Juha Leiviskän Kouvolan kaupungintalo (1969) sekä monenlaiset Alvar Aallon suunnittelemat rakennukset. Esimerkkejä Aallon luomuksista ovat "Sokeripalaksi" kutsuttu Stora Enson pääkonttori (1961) sekä Teknillisen korkeakoulun päärakennus (1965).
Kirkkoarkkitehtuurissa tapahtui modernistinen läpimurto. Monissa kirkkorakennuksissa kokeiltiin rohkeasti betonin mahdollisuuksia, ja sisätilat jätettiin usein karun ilmeikkäiksi. 1960-luvun kirkkoarkkitehtuurin edustajia ovat muun muassa Alvar Aallon Lakeuden risti (1960), Aarno Ruusuvuoren Hyvinkään kirkko (1961) ja Tapiolan kirkko (1965), Reima Pietilän Kalevan kirkko (1966) sekä Timo ja Tuomo Suomalaisen Temppeliaukion kirkko (1969).[43]
Vuonna 1966 Kuopioon avattiin H-talo, Kaj Michaelin suunnittelema Suomen ensimmäinen kauppakeskus. Kaksi vuotta myöhemmin Espoon Tapiolaan avattiin kauppakeskus Heikintori, jonka oli suunnitellut Aarne Ervi. Muita merkittäviä 1960-luvulla valmistuneita rakennuksia ovat muun muassa Seppo Ruotsalaisen Puijon torni (1963), Viljo Revellin KOP-kolmio (1964), Jaakko Paatelan ja Reino Koivulan Meilahden tornisairaala (1965), Jaakko Kontion ja Kalle Räiken Helsingin jäähalli (1966) sekä Viljo Revellin ja Heikki Castrénin Makkaratalo (1967).
Asuminen

Asumistaso
Voimakas muuttoaalto maaseudulta kaupunkeihin sekä yleinen asuntoinfrastruktuurin kohentuminen näkyivät asuntojen varustelutason paranemisessa. Vielä vuonna 1960 vesijohto ja viemäri olivat vain noin puolessa kaikista asunnoista, ja vesivessa hieman yli kolmasosassa. Keskuslämmitys oli vuonna 1960 hieman alle kolmasosassa ja lämmin vesi hieman alle neljäsosassa kaikista asunnoista. Vuonna 1970 vesijohto ja viemäri oli yli 70 prosentissa, vesivessa yli 60 prosentissa, ja keskuslämmitys ja lämmin vesi hieman yli puolessa kaikista asunnoista. Jo vuonna 1968 valmistuneista uusista asunnoista lähes kaikissa oli vesijohto, lämmin vesi, viemäri, WC ja keskuslämmitys. Myös asumisväljyys lisääntyi: vuonna 1960 asuntojen keskipinta-ala henkeä kohti oli 14,3 neliömetriä ja vuonna 1970 18,9 neliömetriä.
Toisaalta omistusasuntojen osuus hieman pieneni ja vuokra-asuntojen osuus hieman nousi. 1960-luvulla noin 60 prosenttia asunnoista oli omistusasuntoja ja vajaat 40 prosenttia vuokra-asuntoja. Arava-lainojen suosio nousi 1960-luvulla.[3][44]
Sisustus ja muotoilu
Kuusikymmentäluvun sisustukselle ovat leimallisia voimakkain värein (kuten oranssi, keltainen ja vihreä) ja kuvioin koristellut tapetit, joiden vastapainoksi usein eleetön levyrakentaminen valtasi kodin pinnat. Myös seinien maalaaminen lateksimaalilla oli yleistä. Keittiön ja kylpyhuoneen seinät päällystettiin usein melamiinipintaisella IKI-levyllä, jota sai esimerkiksi jalopuu- ja kaakelikuvioinneilla. Myös kuusikulmaiset klinkkerilaatat olivat tyypillisiä vuosikymmenelle. Listoitukset olivat usein mahdollisimman kapeita ja vaatimattomia.
Kiinteät kalusteet, kuten ikkunapenkit ja verholaudat, olivat levyrakenteisia, sileäpintaisia ja vaaleaksi maalattuja. Seinärakenteiden ohetessa kiinteät ikkunapenkit muuttuivat melamiinipintaisiksi ikkunalaudoiksi. Lattia päällystettiin usein vaalealla muovimatolla, lastulevypohjaisella parketilla tai vuosikymmenen uutuudella kokolattiamatolla. Katot levytettiin ja maalattiin tai laudoitettiin puulla, ja kattovalaisimet olivat usein messinkisiä.[45]
Television nopea yleistyminen muutti olohuoneen sisustusta, joka rakentui nyt television ympärille. Muovin käyttö huonekaluissa ja muissa kodin tarvikkeissa yleistyi. Eero Aarnio suunnitteli "pallotuolin" vuonna 1963. Suosittuja olivat myös Tapio Wirkkalan, Timo Sarpanevan ja Kaj Franckin astiat sekä Marimekon ja Marjatta Metsovaaran tekstiilit.[46]
Suomen kieli
1960-luvun uudissanoja tai vuosikymmenen aikana runsaasti tiedostusvälineissä käytettyjä sanoja:

astronautti, kosmonautti
avoliitto
ehkäisy
ehostaa
hippi
joukkoviestimet
juhannus
kehitysmaa
kerskakulutus

muodostaa, muodostua
nauhuri
näin ollen
ostoskeskus
piiri
pitsa
politiikka
protesti
radikaali
rasismi
saaste

säästiö
tabu
taho
toimenpide
todeta
viestintä
yhdentää[47]

Kirjallisuus

Murrokset yhteiskunnassa sekä radikalismi heijastuivat myös 1960-luvun kirjallisuudessa, ja vuosikymmentä pidetäänkin osallistuvan kirjallisuuden vuosikymmenenä. Ajan kirjallisuudessa kapinoitiin poliittisten ja taloudellisten järjestelmien hallintovaltaa vastaan, vastustettiin perinteisiä porvarillisia arvoja sekä kyseenalaistettiin seksuaalisuuden tabuja. Kirjallisuuden moraalisia ja eettisiä kysymyksiä puitiin jopa oikeussaleissa: esimerkiksi Hannu Salaman romaani Juhannustanssit (1964) toi hänelle syytteen jumalanpilkasta[48], tosin Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkonen armahti hänet.[49] Polemiikkia aiheuttivat myös Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla II (1960) sekä Paavo Rintalan Mummoni ja Mannerheim -trilogia (1960–1962) ja Sissiluutnantti (1963). Seksuaalisuuden kuvaamisen tabuja rikkoivat erityisesti Timo K. Mukka ja Christer Kihlman.
Kuusikymmentäluvun lyriikka kapinoi edellisen vuosikymmenen modernismia vastaan. Runojen uusia ilmaisukeinoja olivat esimerkiksi katkelmat keskusteluista, tilastoista, luetteloista ja muiden tekijöiden runoista. Äänenpainoon tuli rosoisuutta sekä kaupunkiympäristöön liittyvää kuvastoa. Uuden sukupolven johtohahmoksi nousi runoilija, prosaisti, suomentaja, kuunnelmakirjailija ja pakinoitsija Pentti Saarikoski. Häneltä muistetaan erityisesti kokoelma Mitä tapahtuu todella? (1962), jossa kuvaillaan maailmaa hyvin todellisuushakuisesti rauhattomalla, liikkuvalla ja rennon puhekielisellä runoudella. Voimakkaimpia poliittisia äänenpainoja aikakauden lyriikassa edustivat Matti Rossi ja Pentti Saaritsa. Väinö Kirstinää taas pidettiin vuosikymmenen kokeilevimman suuntauksen, suomalaisen dadaismin, profeettana.
Suomenruotsalaisia yhteiskunnallisesti suuntautuneita runoilijoita olivat muun muassa Lars Huldén, Claes Andersson ja Robert Alftan. 1960-luvulla ilmestyivät myös muun muassa Ulla-Lena Lundbergin esikoisrunokokoelma Utgångspunkt (1962) sekä Henrik Tikkasen esikoisromaani Hjältarna är döda (1961). Tove Jansson debytoi aikuisten kirjailijana omaelämäkerrallisella romaanilla Kuvanveistäjän tytär (1968). Vuosikymmenen merkittävimpiä teoksia on eittämättä myös Marianne Alopaeuksen Pimeyden ydin (1965).[50]
Teatteri

Teatterin katsojaluvut olivat 1960-luvulla kasvussa, minkä syynä olivat parantuneet liikenneyhteydet, kaupunkiväestön kasvu sekä lisääntyvä vapaa-aika. 1960-luvun teatteriesityksissä kuvattiin paljon sotia. Vasemmisto oli vielä jakautunut selvästi kommunisteihin ja sosiaalidemokraatteihin, mutta Eino Salmelainen julisti, että Työväen Teatterissa kyseinen jako piti unohtaa, sillä teatterin tuli olla virkistyksen paikka. Sisällissodan nostaminen aiheeksi korosti ensimmäistä kertaa vasemmiston historian yhteisiä juuria. Esimerkiksi Tampereen Työväen Teatterin 60-vuotisjuhliin vuonna 1961 Salmelaisen julistama kansanomaisuus toteutui Eugen Terttulan mahtipontisella sovituksella Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogian toisesta osasta, jossa keskeistä oli vuoden 1918 sisällissodan kuvaus. Sovituksesta tuli suuri menestys, jolle tuli myös menestyneitä jatko-osia. Toista maailmansotaa käsiteltiin esimerkiksi Edvin Laineen näytelmässä Tuntematon sotilas (1961) ja Ilmari Turjan näytelmässä Päämajassa (1965). Vuosikymmenen loppupuolella radikalisoituneet nuoret teatterilaiset moittivat sotia kuvailevia näytelmiä ja vaativat sodanvastaisia esityksiä, minkä seurauksena ohjaaja Edvin Laine yritti vakuuttaa nuoria Väinö Linnan sodanvastaisesta hengestä lisäämällä veriefektejä ja kärsimyksen esittämistä. Myös maaseudun autioituminen näkyi joissakin näytelmissä, esimerkkinä Jouko Turkan Hyvästi Mansikki (1969).[51]
Kalle Holmberg teki läpimurtonsa 1960-luvulla: hänestä tuli Helsingin kaupunginteatterin ohjaaja 1965–1970 ja Suomen Teatterikoulun rehtori 1968–1971. Häneltä muistetaan useita ohjauksia, kuten Lapualaisooppera (1966) ja Rikhard III (1968). Lapualaisooppera lienee 1960-luvun tunnetuin kotimainen näytelmä; se on vallankumouksellisena koettu pasifistinen ja uusvasemmistolainen irtiotto pitkään vallinneesta oikeistolaisesta asenneilmastosta ja isänmaallisen perinnön taakoista.
Myös huvi- ja musiikkinäytelmiä esitettiin paljon. 1960-luvun kuluessa operettien laajasta kirjosta oli tosin karsiutunut teattereiden ja Kansallisoopperan käyttöön lähinnä lajityypin klassikot, kuten ulkomaalaiset Straussin Lepakko, Lehárin Iloinen leski ja Kálmánin Mustalaisruhtinatar. Vielä 1960-luvulla teatterinjohtajan oli aina varmistettava, että talossa oli joku operettisankariksi kelpaava, mutta operettisankarien esittämiseen vaadittavia taitoja oli vain kovin harvoilla ammattiteatterilaisilla.[52]
Lapualaisooppera
Lapualaisooppera oli 21. maaliskuuta 1966 kantaesityksensä saanut näytelmä, jonka Arvo Salo kirjoitti. Musiikin sävelsi Kaj Chydenius.
Lapualaisooppera kirjoitettiin juhlanäytelmäksi Helsingin ylioppilasteatterin 40-vuotisjuhlaan. Kantaesityksen ohjasi Kalle Holmberg.
1960-luvulla Lapuan liikkeen radikalismi oli vielä kipeästi muistissa, ja monia porvarillisesti suuntautuneita kansalaisia näytelmä loukkasi.
Lapualaisoopperasta kehkeytyi myös oikeusjuttu, kun kapteeni evp. Artturi Vuorimaa nosti vahingonkorvauskanteen Arvo Saloa vastaan plagioinnista, koska Salo oli lainannut kohtia Vuorimaan kirjasta Kolme kuukautta Kosolassa ilman Vuorimaan lupaa.
Hovioikeus tuomitsi Salon sakkoihin tekijänoikeusrikkomuksesta ja määräsi hänet maksamaan Vuorimaalle 2000 markan vahingonkorvauksen. Korkein oikeus hylkäsi sakkorangaistuksen, mutta pysytti vahingonkorvauksen voimassa.[53]
Lehdistö

Suurin kotimainen sanomalehti, sitoutumaton Helsingin Sanomat, oli kasvanut myös Pohjoismaiden suurimpien sanomalehtien joukkoon. Toiseksi suurin kotimainen sanomalehti oli Maaseudun Tulevaisuus.[54]
1960-luvun laajalevikkisimpiä aikakauslehtiä olivat yhä Apu ja Seura, jotka molemmat oli perustettu jo 1930-luvulla. Vuosikymmenen aikana perustettiin muun muassa nuortenlehti Suosikki (1961), naistenlehti Anna (1963) ja sisustuslehti Avotakka (1967). Tutkiva journalismi nosti päätään, tunnetuimpana tapauksena Uuden Kuvalehden vuonna 1961 aloittama "suuri margariinisota". Keltainen lehdistö lisäsi räjähdysmäisesti suosiotaan. Syksyllä 1959 perustettiin Hymy-lehti alun perin nuortenlehdeksi, jollaisena se ei menestynyt. Niinpä lehden toimittaja Urpo Lahtinen väänsi Hymyn nopeasti siekailemattomaksi sensaatiolehdeksi, jonka jutut liittyivät etenkin julkkispaljastuksiin, alkoholisteihin ja rikoksiin.[55]
Televisio ja radio

Televisiokanavat ja -tekniikka
1960-luvulla Suomessa oli kaksi televisiokanavaa TV-ohjelma 1 ja TV-ohjelma 2 (nykyään Yle TV1 ja Yle TV2). Lisäksi oli yksi kaupallinen televisiokanava Mainostelevisio, joka lähetti ohjelmaa Ylen verkosta. Televisio tuli lähes jokaisen suomalaisen kotiin.[56] Lähes kaikki televisiolähetykset olivat vielä mustavalkoisia; Suomen ensimmäinen värilähetys oli Kekkosen uudenvuodenpuhe 1. tammikuuta 1969.
1960-luvulla myytiin paljon televisiovakuutuksia, jotka korvasivat television kaatumisesta, syttymisestä tai räjähtämisestä aiheutuneet kotivahingot. Vakuutusten myynti oli huipussaan vuonna 1964, jolloin niitä myytiin noin 175 000 kappaletta. Televisiovakuutusten myynti lopetettiin vuonna 1968.
Televisio-ohjelmia
Kuusikymmentäluvun suosituimpia televisio-ohjelmia olivat muun muassa kauppiaan elämää käsittelevä komediasarja Hanski ja tamperelaisen palkansaajaperheen elämästä kertova draamasarja Heikki ja Kaija. Ajalta muistetaan myös komediasarja Hulukkoset, piilokamerasarjat Pähkinä ja Piilokamera sekä draamasarjat Kunnon sotamies Svejkin seikkailuja ja Me Tammelat. Vuonna 1969 aloitettiin tuolloin uudehkoa merkittävää ilmiötä, lähiöelämää käsitellyt draamasarja Naapurilähiö.
1960-luvun kotimaisia sketsisarjoja ovat muun muassa Kuten haluatte, Lasse Pöysti -show, Piikkis sekä vuosikymmenen lopulla aloittanut Kivikasvot Show. Spede Pasanen käsikirjoitti useita sketsisarjoja, kuten 50 pientä minuuttia, Spede Show ja Spedevisio.
Pitkäaikainen musiikkiohjelma Levyraati aloitti vuonna 1961 Jaakko Jahnukaisen juontamana. Kirsti Rautiaisen esittämää Tupla tai kuitti -tietovisailuohjelmaa esitettiin läpi vuosikymmenen. Myös Niilo Tarvajärven juontamat Laatikkoleikki ja Palapeli olivat suosittuja. Sunnuntai-iltaisin lähetettiin vartin mittainen Sunnuntain kahvikonsertti, kapellimestari Toivo Lehtelän ja hänen kahden tyttärensä kahvikonsertti.
1960-luvulta muistetaan myös muun muassa ajankohtaisaiheinen pakinaohjelma Apropos sekä joka toisen lauantai-illan viimeisenä ohjelmana esitetty keskusteluohjelma Jatkoaika. Asiaohjelma Ajankohtainen kakkonen aloitti syksyllä 1969 ja sitä esitettiin vuoteen 2015 asti.
Läpi vuosikymmenen esitetty Niksulan TV oli Suomen ensimmäinen television lastenohjelma. Toinen lastenohjelma oli vuosina 1961–1967 joka toisena sunnuntaina lähetetty Sirkus Papukaija. Lasten suosikkeja olivat myös Kylli-täti ja Arja-täti.
Reporadio
Yleisradiossa uusi pääjohtaja Eino S. Repo julisti vuonna 1966 Informatiivisen ohjelmapolitiikan julistuksen, joka perustui oikeisiin tietoihin ja tosiasioihin perustuvan maailmankuvan tarjoamista[57] ja kannusti rikkomaan vanhoja perinteitä ja tuomaan yhteiskunnan tabuja esiin. Alettiin puhua Reporadiosta, poliittisesti värittyneestä valtion mediasta. [56]
Samalla voimistunut vasemmistolainen opiskelijaradikalismi sai jalansijaa Yleisradiossa. Repo antoi runsaasti tilaa nuorille toimittajille ja heidän yhteiskuntakriittisille ohjelmilleen, mikä herätti syytöksiä Yleisradion politisoitumisesta ja toi sille pilkkanimen ”Reporadio”. Yleisradiota myös syytettiin vasemmiston suorasta tukemisesta vuoden 1966 eduskuntavaalien aikana. Yksi Revon uudistuksia oli suoraan pääjohtajan alaisen Erikoistoimituksen perustaminen. Erikoistoimituksen vetäjänä toimi Reino Paasilinna, jonka aloitusohjelma ("Vakuutusasia on sydämenasia") 1966 herätti valtavan kohun julkisuudessa.
[58]
Edellä mainittujen seikkojen vuoksi Repoa ei valittu pääjohtajaksi enää toiseksi viisivuotiskaudeksi. Hänen tilalleen tuli Erkki Raatikainen jonka kausi tunnettiin ns. normalisoitumisen kaudeksi.[59]
Musiikki

Kuusikymmentäluvun alussa iskelmätähdistä alettiin muokata aiempaa tietoisemmin nuorison idoleita. Edellisen vuosikymmenen alttoleidien tilalle suosioon nousivat monet kimakkaääniset nuoret naiset, kuten Laila Kinnunen, Pirkko Mannola, Rauni Pekkala ja Marion Rung. Suomi osallistui Euroviisuihin ensimmäistä kertaa vuonna 1961 Laila Kinnusen kappaleella Valoa ikkunassa, ja seuraavana vuonna Marion Rung edusti Suomea kappaleellaan Tipi-tii.
Vuosikymmenen alussa muotiin nousi myös rautalankamusiikki. Tunnettuja rautalankamusiikin yhtyeitä olivat esimerkiksi The Sounds, jonka vuoden 1963 alussa julkaistu vauhdikas twist-rytminen versio Emma-valssista nousi äkkiä myyntilistan kärkeen. Muita rautalankamusiikin listahittejä olivat etenkin The Strangers-yhtyeen versio venäläisklassikosta Kolme kitaraa, The Scaffoldsin Tullallaa twist sekä The Esquiresin Juokse sinä humma.
Myös tangoa levytettiin paljon ja sen pääkohderyhmänä oli maaseudulla asuva väki. Tangobuumi oli kiihkeimmillään samaan aikaan rautalankabuumin kanssa, ja tangosta tuli jopa oma kulttuurinsa. 1960-luvulla tangoa levyttivät muun muassa Annikki Tähti, Eino Grön, Reijo Taipale, Veikko Tuomi sekä Olavi Virta, joista viimeksi mainitun ura oli jo sairastumisen ja alkoholismin takia lopuillaan. Suurimpia tangohittejä olivat muun muassa Veikko Tuomen laulama Musta ruusu sekä Reijo Taipaleen levyttämä Satumaa, joka nosti tekijänsä Unto Monosen suomalaisten tangosäveltäjien eturiviin. Romaninuorukaiset Taisto Tammi ja Markus Allan aloittivat mustalaislaulajien menestystien suomalaisessa iskelmämusiikissa.
Radikalismin leimaama vuosikymmen muistetaan myös protestilaulajistaan. Irwin Goodmanin lauluissa muun muassa arvosteltiin poliitikkoja, verotusta ja vanhoillisia suomalaisia asenteita sekä kuvailtiin alkoholinkäyttöä. Jotkin hänen kappaleistaan olivat jopa radionsoittokiellossa. Irwinin tunnettuja kappaleita ovat muun muassa Työmiehen lauantai (1965), Ei tippa tapa (1966) ja Ryysyranta (1967). M. A. Numminen taas levytti sukupuolivalistuslauluja sekä pyrki usein tietoisesti ärsyttämään ihmisiä esimerkiksi tulkitsemalla Franz Schubertin liedejä omalla lauluäänellään. Laulujen sanoitus tuli vapaamielisemmäksi, muun muassa kirosanojen käyttö lauluissa yleistyi.
Myöhemmin The Beatles -tyyliset yhtyeet valloittivat myös Suomen, syrjäyttäen pikkuhiljaa vuosien 1960–1964 rautalankavillityksen. Tunnetuimpia Beatles-versioiden levyttäjiä olivat The Esquires, Cay and the Scaffolds, Jormas sekä Eero ja Jussi and the Boys. Myös moni iskelmälaulaja, kuten Danny, Lea Laven ja Kai Hyttinen, valitsi Beatlesin hittejä levytysohjelmistoonsa. Beatlesin kappaleita käännettiin ahkerasti suomen kielelle, esimerkkinä Jormaksen Rööperiin (Penny Lane) (1967), johon Juha Vainion teksti toi samanlaista nostalgiaa, jota Beatles kohdisti alkuperäisversiossa Liverpoolin laitakaupungin kasvuympäristölleen.
1960-luvun loppupuolella suosiota sai suomalaisen bluesin ja psykedeelisen rockin pioneeri Blues Section, joka tunnettiin siitä, että yhtye itse sävelsi ja sanoitti omat kappaleensa, toisin kuin valtaosa suomalaisista rockyhtyeistä, jotka tekivät käännöscovereita ulkomaisista lauluista. Uusi blues-psykedeelisvaikutteinen rockmusiikki ei ollut maaseudulla kovinkaan suosittua, vaan se jäi lähinnä isoihin kaupunkeihin, kun ulkomaalaiset vinyylilevyt tulivat Suomeen lähes poikkeuksetta pari kuukautta myöhässä julkaisun jälkeen, toisin kuin Ruotsissa.[60]
Esimerkkejä 1960-luvulla debytoineista pitkän linjan suomalaisista artisteista ovat Katri Helena, Danny, Hector, Paula Koivuniemi, Kirka ja Tapani Kansa. Katri Helenan läpimurtokappale oli Puhelinlangat laulaa (1964), Dannyn Kauan (1965), Hectorin Palkkasoturi (1966), Paula Koivuniemen Perhonen (1966), Kirkan Hetki lyö (1967) ja Tapani Kansan Delilah (1968).
Elokuva

Kuusikymmentäluku oli dramaattinen murroskausi suomalaisen elokuvan historiassa. Vuosina 1963–1965 Suomessa oli näyttelijälakko, jonka myötä perinteinen studioelokuva tuli tiensä päähän. Samaan aikaan otettiin uuden aallon ensiaskeleet, ja ohjaajakaarti muuttui radikaalisti. Samalla kun televisio yleistyi vauhdilla, elokuvateattereissa käynti väheni 1960-luvulla sillä seurauksella että liki puolet niistä sulki ovensa. Suomen elokuvasäätiö perustettiin vuonna 1969.
Kriisin vuodet
Suomalainen elokuva oli 1960-luvun alussa kriisissä, mutta studioiden tuotanto oli edelleen korkealla. Vuosikymmenen alun elokuvia ovat muun muassa iskelmäkavalkadit, kuten Ville Salmisen Toivelauluja (1961) ja aiempaa rohkeammat rikos- ja seksuaalisävytteiset elokuvat, esimerkiksi Toivo Särkän Kuu on vaarallinen (1961) ja Åke Lindmanin Jengi (1963). Myös edellisen vuosikymmenen rillumarei-perinnettä jatkettiin muun muassa kolmella koomikko Eemelin varaan rakennetulla filmillä, joista ensimmäinen oli Ville Salmisen Oho, sanoi Eemeli (SF, 1960). 1960-luvun alun studiotuotanto jätti kuitenkin kylmäksi niin yleisön kuin edellisen vuosikymmenen elokuvakerhoissa ja elokuva-arkistonäytöksissä varttuneen nuoren kriitikkopolven.
Åke Lindman debytoi ohjaajana vuonna 1961 elokuvallaan Kertokaa se hänelle..., Mikko Niskanen taas vuonna 1962 elokuvallaan Pojat. Vuosikymmen muistetaan myös Komisario Palmu -elokuvistaan, joita ilmestyi kaikkiaan neljä.
Valtion elokuvapalkinto perustettiin vuonna 1961. Ensimmäisenä vuonna palkittiin perinteisen laatutuotannon viimeisiä kukintoja, Ritva Arvelon Kultainen vasikka ja Jack Witikan Pikku Pietarin piha. Jatkossa palkinto kuitenkin edisti nimenomaan uuden tekijä- ja tuottajapolven esiintuloa.
Alkuvuodesta 1963 kesään 1965 Suomessa oli näyttelijälakko, jossa Suomen Näyttelijäliitto kielsi jäseniään tekemästä uusia elokuvasopimuksia. Lopullisesti suomalaisen elokuvan studiokauden katsotaan päättyneen vuonna 1965, kun Oy Suomen Filmiteollisuus hakeutui konkurssiin. Lakon aikana elokuvia syntyi vain vähän, muun muassa Risto Jarvan ja Jaakko Pakkasvirran ohjaajauran aloittanut ensimmäinen Spede-elokuva X-Paroni (1964). Studioelokuvan tilalle tulivat monipuolisemmat ilmaisukeinot: ohjaajakaartin eturiviin nousivat ”uuden aallon” auteur-tyyliset ohjaajat, Jarvan ja Pakkasvirran lisäksi muun muassa Erkko Kivikoski, Maunu Kurkvaara ja Eino Ruutsalo. Studiokuvausten ja kirjallisten aiheiden sijasta alettiin hajaantua pienten kuvausryhmien kanssa keskelle nykyhetken kysymyksiä.
Elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja Aarne Tarkaksen urotyö jäi historiaan: vuosina 1960–1966 hän ohjasi vielä lähes 20 elokuvaa, muun muassa Oksat pois... (1961) ja viimeisenä Johan nyt on markkinat (1966). Myös muun muassa Erik Blomberg, Veikko Itkonen, Armand Lohikoski ja Toivo Särkkä tekivät viimeiset ohjauksensa.
Maunu Kurkvaaraa ja Eino Ruutsaloa voidaan pitää modernin elokuvaestetiikan ja uuden tuotantomallin uranuurtajina. Kurkvaaralta muistetaan hänen intiimit aikalaisdraamansa, kuten Rakas... (1961), Yksityisalue (1962) ja Meren juhlat (1963) sekä ajankohtaisiin ongelmiin tarttuneet reportaasielokuvat, kuten Autotytöt (1960) ja Raportti eli balladi laivatytöistä (1964). Ruutsalo edusti ajan oloissa rajuimmin kokeellista ja tarinaelokuvan kaavoista irtautuvaa estetiikkaa; hänen elokuviaan ovat muun muassa Hetkiä yössä (1961) ja Laituri (1965).
Vuosikymmenen tilinpäätös
Elokuvan kriisin katsotaan päättyneen vuonna 1966, kun Mikko Niskanen ohjasi kohuelokuvan Käpy selän alla, josta tuli suurmenestys. Niskanen rikkoi monia tabuja, muun muassa seksiä ei ollut aiemmin kuvattu yhtä näyttävästi suomalaisessa elokuvassa. Toinen modernin elokuvan ensimmäinen menestys oli Risto Jarvan Työmiehen päiväkirja (1967), joka yhdisti fiktiota ja dokumenttia sukeltaen luokkayhteiskuntaan ja Suomen historian kipupisteisiin. Jarvan elokuvaa voidaan pitää myös lähtölaukauksena kotimaisen elokuvan osallistuvaan kauteen, jota jatkoivat seuraavat Jaakko Pakkasvirran oma ohjausdebyytti, lähiökuvaus Vihreä leski (1968) ja Jarvan tulevaisuuteen sijoittunut yhteiskunta-analyysi Ruusujen aika (1969).
Rohkeita aihevalintoja nähtiin myös muun muassa Erkko Kivikosken tunnetuimmassa, polittisia jakolinjoja käsittelevässä elokuvassa Kesyttömät veljekset (1969) sekä Jörn Donnerin ohjaamissa, seksuaalista vapautumista käsittelevissä elokuvissa, kuten Sixtynine 69 (1969). Donner oli ajan oloissa poikkeuksellinen kansainvälinen tekijä, joka aloitti ohjaajanuransa Ruotsissa elokuvalla Syyskuinen sunnuntai (En söndag i september, 1963).
Oman tiensä vuosikymmenen tuottajista valitsi radiosta ja televisiosta tuttu koomikko Spede Pasanen, jolta muistetaan esimerkiksi
Jukka Virtasen ohjaama elokuva Pähkähullu Suomi (1967). Spede-elokuvia teki vakioryhmä, johon kuuluivat Pasasen ohella ohjaajina ja käsikirjoittajina Ere Kokkonen ja Jukka Virtanen, näyttelijöinä muiden muassa Vesa-Matti Loiri ja Simo Salminen sekä säveltäjänä Jaakko Salo.
Vuosikymmenen katsotuin elokuva on kuitenkin Edvin Laineen Täällä Pohjantähden alla (1968), joka käsittelee elämää Suomen maaseudulla 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Elokuva on yhä kaikkien aikojen kolmanneksi katsotuin suomalainen elokuva hieman yli miljoonalla katsojallaan.[61]
Urheilu

Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin ensimmäistä kertaa Suomessa vuonna 1965; ne pidettiin tuolloin Tampereella. Suomen jääkiekkomaajoukkue voitti ensimmäisen EM-mitalinsa 1962 (hopeaa).
Vuosikymmenen talviolympialaisissa suomalaiset saivat useita kultamitaleja maastohiihdossa. 1960-luvun menestynein suomalainen hiihtäjä lienee kolme olympiakultamitalia ja kaksi MM-kultamitalia voittanut Eero Mäntyranta, muita olympiavoittajia ovat muun muassa Kalevi Hämäläinen ja Väinö Huhtala. Veikko Kankkonen voitti yhden olympiakullan mäkihypyssä ja Kaija Mustonen pikaluistelussa.
Kesäolympialaisissa kultaa ovat voittaneet telinevoimistelija Eugen Ekman, keihäänheittäjä Pauli Nevala, ampujat Pentti Linnosvuo ja Väinö Markkanen sekä painonnostaja Kaarlo Kangasniemi. Vuosikymmenen urheilijoista muistetaan myös Pentti Nikula, joka hyppäsi seiväshypyn maailmanennätyksen Kauhavalla kesäkuussa 1962, sekä Olli Mäki, josta tuli ammattinyrkkeilyn kevyen sarjan Euroopan-mestari 1964.
1960-luvun menestyneimpiä suomalaisia moottoriurheilijoita on ainakin Timo Mäkinen, joka voitti Jyväskylän suurajot vuosina 1965, 1966 ja 1967. Myös Simo Lampinen ja Hannu Mikkola menestyivät rallissa. Eläintarhanajot lopetettiin toukokuussa 1963 siellä tapahtuneen vakavan onnettomuuden takia.
Vapaa-aika
Elintason nousun ja varsinkin naisten työssäkäynnin yleistymisen ansiosta 1960-lukua voidaan luonnehtia modernin suomalaisen kulutusyhteiskunnan läpimurron vuosikymmeneksi. Televisioita ostettiin paljon, ja niiden yleistyttyä vauhdilla television katselusta tuli sosiaalinen ajanviete. Koko perhe katsoi usein televisiota yhdessä, ja naapureitakin kutsuttiin television ääreen. Urheilu- ja ulkoiluharrastukset, lukeminen, matkailu sekä erilaiset kulttuuripalvelut musiikista teatteriin kilpailivat enenevissä määrin lisääntyvästä vapaa-ajasta.[62]
Myös matkailu alkoi lisääntyä. Matkatoimistoja perustettiin nopeaan tahtiin: Aurinkomatkat perustettiin 1963, Vingresor eli nykyinen TUI 1964, Keihäsmatkat 1965 ja Tjäreborg 1966. Erityisesti seuramatkailu ja rantalomailu kasvattivat suosiotaan. Vuonna 1962 lennettiin ensimmäiset suorat lennot Helsingistä Mallorcalle, Rodokselle ja Riminille. Keihäsmatkojen Kalevi Keihänen muistetaan julkisuuden henkilönä.[63]
Muoti

1960-luvun naisten muotiin kuuluivat olennaisena osana muhkeat, naiselliset kampaukset. Minihame kehitettiin vuonna 1966 ja se levisi nopeasti myös Suomeen. Sitä on pidetty jopa naisten vapautumisen symbolina. Naiset käyttivät edelleen useammin hameita ja mekkoja kuin housuja. Kajal-meikkikynillä piirrettiin kauneuspilkkuja iholle.
Hippiliike rantautui Suomeen vuosikymmenen jälkipuoliskolla, ja siihen kuuluivat etenkin leveälahkeiset housut, värikkäät vaatteet, hiuspannat sekä pitkähköt hiukset molemmilla sukupuolilla. Muutoin pitkät hiukset miehillä olivat melko epätavalliset.
Marimekko nousi maailmanlaajuisesti otsikoihin ensimmäisen kerran vuonna 1960, kun Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen, tyylistään tunnettu Jacqueline Kennedy, ihastui merkin mekkoihin.[64]
Ruoka ja juoma
Hallan ja kadon aiheuttaman ruokapulan kanssa kamppailu oli jäänyt historiaan. Suosituimpia ruokia 1960-luvulla olivat muun muassa jauheliha- ja makkararuoat, maksaruoat, keitto- ja laatikkoruoat sekä valkokastike.[65] Aamiaisella nautittiin vielä usein pullaa. Suomeen tuli uusia elintarvikkeita, muun muassa jogurtti, maitorahka, broileri ja ketsuppi. Vihannesten ja hedelmien kulutus alkoi nousta, kun tuoreiden ja pakastevihannesten tarjonta lisääntyi ja samalla niitä alettiin valistaa terveellisinä. Samalla myös lihan kulutus nousi jyrkästi, mutta esimerkiksi maidon ja rukiin kulutus oli kääntynyt laskuun. Leipää leivottiin usein kotona.[66]
Jääkaapit yleistyivät nopeasti. Vuonna 1964 suomalaiset kotitaloudet omistivat 578 000 jääkaappia ja 4 000 pakastinta. Useissa maalaistaloissa ei vielä ollut jääkaappia, mutta pakastin sen sijaan hankittiin nopeasti sen tultua markkinoille, jotta isot määrät teurastuslihaa ja oman puutarhan satoa saatiin hyvään säilöön. Maaseudulla nimittäin omavaraisuus kukoisti vielä vahvana.[67]
Edellisen vuosikymmenen uutuus, valintamyymälät, yleistyivät voimakkaasti 1960-luvulla. Niiden myötä ruoanhankintaan ei tarvinnut käyttää enää niin paljon aikaa kuin aiemmin. Maitoa myytiin usein muovipusseissa.[68]
Ensimmäiset pizzeriat perustettiin Suomeen 1960-luvulla. Ravintoloissa käyminen oli vielä harvinaista, ja tiukka alkoholilaki jarrutti ravintolakulttuurin kehitystä. Keskiolut vapautettiin vuonna 1969, minkä jälkeen anniskeluravintoloiden määrä alkoi lisääntyä maaseudullakin. Keskioluen vapautuminen saattoi alkoholinkulutuksen jyrkkään nousuun, mutta kansa oli vielä laajalti tietämätön alkoholismin vaaroista. Viina oli edelleen kortilla, lopullisesti viinakorteista luovuttiin vuoden 1970 lopussa.[69] Naisia ei vielä 1960-luvulla useinkaan päästetty ravintoloihin ilman miesseuraa.[62]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Miettunen, Katja-Maria| title = Menneisyys ja historiakuva. Suomalainen kuusikymmentäluku muistelijoiden rakentamana ajanjaksona| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen kirjallisuuden seura| year = 2009| version = Väitöskirja: Tampereen yliopisto| id = ISBN 978-952-222-155-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Peltonen, Matti & Kurkela, Vesa & Heinonen, Visa (toim.)| title = Arkinen kumous. Suomalaisen 60-luvun toinen kuva| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen kirjallisuuden seura| year = 2003| id = ISBN 951-746-479-7}}
Aiheesta muualla

. Ylen elävä arkisto.

Luokka:1960-luku
Luokka:Itsenäisen Suomen historia

Oliko Lapuan liike vaaraksi vasemmistolaisille?