Tulenkantajat oli 1920-luvulla Suomessa vaikuttanut kirjailijaryhmittymä, joka on nimetty Nuoren Voiman Liiton julkaiseman Tulenkantajat-albumin mukaan. Tulenkantajiin tiiviisti kuuluvia kirjoittajia olivat muun muassa Uuno Kailas, Olavi Paavolainen, Elina Vaara, Katri Vala ja Lauri Viljanen. Kirjailijoiden lisäksi ryhmään kuului muun muassa muusikkoja ja kuvataiteilijoita. Ryhmä julkaisi myös omaa lehteä, jonka päätoimittajana toimi Erkki Vala.
Tulenkantajat pyrkivät ohjaamaan suomalaista kirjallisuutta uusille urille lähemmäs eurooppalaisia virtauksia.[1] Ryhmä pyrki eroon ”korpikulttuurista” ja määritteli suomalaisuuden ensisijaisesti teollisuuden, kaupungistumisen ja modernin taiteen kautta. Tulenkantajien tunnuslause oli: ”Ikkunat auki Eurooppaan!”, joka oli lainaus Elmer Diktoniuksen esittämistä Ultra-lehden tavoitteista: "Ikkunat auki Eurooppaan päin".[2]
Tulenkantajien ryhmä alkoi hajota ristiriitoihin 1920-luvun lopulla. Lopullisesti jäsenten yhteisen taipaleen voidaan katsoa päättyneen 1930-luvun alussa[3].
Alkuvaiheet
Nuoren Voiman Liitto toimi yhdistävänä tekijänä monille tulenkantajien jäsenille[4]. Tulenkantajat-ryhmä sai nimensä alun perin Nuoren Voiman Liiton kirjallisen harrastuspiirin samannimisestä albumista. Albumi ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1924, ja muuttui neljästi ilmestyttyään aikakauslehdeksi.[5] Tulenkantajat-albumeissa esiteltiin kirjallisen, kuvataiteellisen ja säveltaiteellisen ryhmän saavutuksia. Tulenkantajat-lehti sen sijaan keskittyi uuden sukupolven monenlaiseen muuhun esittelyyn, mikä onkin tuonut esille kysymyksiä siitä, oliko tulenkantajat ryhmänä yksinomaan kirjallisuuteen keskittynyt.[6] Tulenkantajat nimenä herätti jonkin verran hämmennystä: albumin nimenä se oli selvä, mutta ihmisryhmänä epämääräinen, eikä tulenkantajiin kuuluneista kirjailijoista voida vieläkään tehdä pitävää luetteloa.[7][8]
Tulenkantajiin kuului joukko nuoria kirjailijoita, joiden tuotannossa ilmeni muun muassa vapaamittaisuutta, eksotiikkaa, ekspressionistista ilmaisua ja uudenlaisen elämäntunteen ylistystä[9]. Ryhmälle oli ominaista usko ihmisyyteen ja suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen sekä kiinnostus uusiin ilmiöihin[10]
Kirjailijaryhmä
Tulenkantajien kokoonpanosta ei saada tyhjentävää tietoa, ja myös tutkijat ovat tulenkantajiin kuuluneiden jäsenten määrittelyn suhteen erimielisiä[7]. Osa jäsenistä kuului ryhmään tiiviimmin ja osa väljemmin. Voidaan puhua myös sisärenkaasta ja ulkojäsenistä[11]. Tulenkantajiin tiiviisti kuuluvia kirjoittajia olivat muun muassa Uuno Kailas, Katri ja Erkki Vala, Yrjö Jylhä, tulenkantajien keulakuva Olavi Paavolainen, lyyrikko Lauri Viljanen, Ilmari Pimiä ja Elina Vaara. Ryhmään luetaan usein tiiviisti kuuluneeksi myös Martti Haavio (taiteilijanimeltään P. Mustapää), joka kuitenkin on itse sanonut mahdollisesti kuuluneensa ryhmään vain siksi, että useat sen jäsenet tulivat hänen hyviksi ystävikseen.[1][12] Muitakin nimiä on useasti mainittu tulenkantajien yhteydessä, kuten Onni Halla ja Antero Kajanto sekä ekspressionistit Arvi Kivimaa ja Mika Waltari.[13]
Tulenkantajat oli ryhmänä väljä, ja siihen voitiin katsoa kuuluvan erilaisia kerrostumia. Ryhmän ydinjäsenistö pysyi suhteellisen muuttumattomana, mutta ulompaan kehään kuuluvat jäsenet vaihtelivat. Ydinryhmä oli esteettisesti ennakkoluuloton ja avosylinen, joten uudet ystävät otettiin vastaan vailla ennakkoluuloja.[14]
Yleensä tulenkantajista puhutaan kirjailijaryhmänä, mutta samaan ystäväpiiriin kuului myös kuvataiteilijoita, lausujia, muusikkoja, sanomalehtimiehiä sekä monenlaisia taiteen harrastajia[1]. Taiteilijat Sylvi ja Väinö Kunnas kuvittivat nuorten runokokoelmia, albumeja ja lehtiä. Säveltaiteilijoita ja lausujia kuului läheisesti ystäväpiiriin, ja heistä muun muassa Eero Salola ja Helinä Svensson-Timari tekivät suuren palveluksen tuomalla lausuntailloissaan uutta lyriikkaa sitä lukemattomien tietoisuuteen.[6] Ryhmään liittyy kiinteästi myös Yrjö Gustafson, joka ei itse kirjoittanut, mutta antoi herätteitä muille. Gustafsonin sanotaan olleen hienosyisin henki ja keskeinen persoonallisuus nuoren kirjailijapolven piirissä.[15]
Kirjallisuus
Lyriikka
Tulenkantajien väljään ryhmään kuului hyvin monenlaisia lyyrikoita. Tulenkantajien lyriikalla on kuitenkin yhteisiä tyypillisiä piirteitä, joita ovat muun muassa vapaa mitta, eksotiikka ja koneromantiikka.[10] Tunnetuimpia vapaan mitan käyttäjiä on Katri Vala, joka piti loppuun saakka kiinni tästä hänelle luontaisesta ilmaisumuodosta[16]. Valan tunnettuja teoksia ovat muun muassa Kaukainen puutarha (1924) ja Sininen ovi (1926)[9]. Valan runouden keskeisenä vaikutustekijänä on myös eksoottinen ja aistimusvoimainen kuva, johon liittyvät muun muassa intensiiviset väriläikät, sekä lämmön ja valon aistimukset[16]. Tulenkantajien eksotiikkaa yleensä hallitsee usein vaisto ja voimakkaat tunneaistimukset[17] Tulenkantajien aikaan suomalaisessa kirjallisuudessa kukkivat värikkäät kukat, puutarhat tuoksuivat ja teksteissä oli mielikuvituksellisia kaukonäkyjä[10]. Tulenkantajien lyriikassa eksotiikalla on yleensä tehtävänä korostaa vaistonvaraista tunnetta ja primitivismiä, mikä tietyllä tavalla merkitsee pakoa nykyajan rationaalisuudesta. Eksoottinen maisema teki selvän eron aiempaan suomalaiseen kirjallisuuteen.[17]
Tulenkantajista muun muassa Olavi Lauri (Paavolainen) ja Mika Waltari olivat innostuneet koneromantiikasta. Tulenkantajien lyriikassaan kuvaamat koneet ovat pääosin matkustamiseen ja vapaa-aikaan liittyviä laitteita, eivät niinkään työvälineitä. Koneromantiikassa koneita ja tekniikkaa pidettiin sekä vapauttavana että ihmiskuntaa yhdistävänä voimana. Ajateltiin, että tekniikka mahdollistaa tulevaisuuden utopian toteuttamisen, eli tässä tapauksessa globaalin ihmisyhteisön syntymisen. Koneiden avulla maailma voitiin tuntea pieneksi ja hallittavaksi, ja samalla torjuttiin ajatuksia rappiosta ja perikadosta.[18] Kirjalliseksi muotiautoksi tulenkantajat löysivät espanjalaisen Hispano-Suizan, vaikka Suomessa ei tiedetä olleen yhtäkään tämän merkkistä autoa.[19]
Tulenkantajien lyriikassa näkyy vahvasti elämän voiman korostaminen eli vitalismi, johon liittyy myös ihmisruumiin palvonnan kohteeksi tuleminen, sekä terveen ihmisruumiin ja sen viettien noudattamisen hyveellisyys. Vitalismin vastapainona nuorten lyyrikoiden runoissa on myös ahdistusta ja säälimättömän kuoleman kauhukuvia. Muun muassa Yrjö Jylhän kokoelman Ruoskanjäljet runoissa toistuvat kuoleman, väkivallan ja itsemurhan teemat, ja Katri Valan kokoelmassa Kaukainen puutarha on peräti erillinen ”Kauhu”-niminen osasto.[9] Tällaista kauhun kuvaamista on selitetty muun muassa sillä, että nuoret lyyrikot halusivat aiheuttaa reaktioita vanhemmassa sukupolvessa. Todennäköisempi syy on kuitenkin sotien vaikutus lyyrikoiden ajatuksiin. Ensimmäinen maailmansodan ja kansalaissodan kokemusten on sanottu tulevan näkyviin näissä kauhukuvissa. Ensimmäinen maailmansota muutti ihmisten ajatusmaailmaa ja rikkoi vakiintuneita käsityksiä ihmisen elämästä. Usko tieteen ja järjen hallitsemaan maailmaan horjui ja elämän perustotuuksien tilalle tuli alituinen epävarmuus.[17]
Proosa
Nuorten prosaistien osuus tulenkantajissa oli väljempi kuin lyyrikoiden kiinteä yhtenäisyys. Prosaistien osuus oli illanistujaisissa vaatimattomampi myös siksi, että he tulivat kirjalliseen julkisuuteen vasta ryhmän muodostumisen jälkeen. Prosaistien asemaan kirjailijaryhmässä vaikutti muiden seikkojen ohella myös se, ettei heidän tuotannossaan ole niin leimallisesti tulenkantajamaisia aiheita kuin nuorilla lyyrikoilla.[14] Kuvaavana voidaan pitää Mika Waltarin mainintaa siitä, miten hän 1920-luvulla uskoi vakaasti olevansa runoilija, kunnes Joel Lehtosen neuvosta ryhtyi kirjoittamaan proosaa.[14]  Waltarista tulikin tulenkantajien ikäpolven näkyvin prosaisti, ja myöhemmin parhaiten ulkomailla tunnettu suomalainen kirjailija.[20] Tulenkantajien kärkipään prosaisteihin kuului myös Olavi Paavolainen[21]. Paavolainen esitteli ajan uusia ilmiöitä muun muassa monissa lehtiartikkeleissa, ja julkaisi tärkeimmät, ensisijaisesti ensimmäisen maailmansodan jälkeistä aikaa kartoittavat, artikkelinsa esseekokoelmassaan Nykyaikaa etsimässä (1929)[22]. Kokoelmassaan Paavolainen toi esille myös suuren maailman muoti-ilmiöt, kuten futurismin, dadaismin ja alastonkulttuurin, sekä sodanjälkeisen tilanteen kulttuuriset ristiriidat[23].
Loppuvaiheet
Ryhmän hajoaminen
Tulenkantajien ryhmässä oli nähtävissä rakoilua jo 1920-luvun viimeisinä vuosina, jolloin ryhmän sisäiset ristiriidat kasvoivat poleemiseksi sananvaihdoksi. Arvovaltakiistat ja poliittiset mielipide-erot tulivat entistä tärkeämmiksi. Selviä hajoamisen merkkejä olivat Tulenkantajat-lehden ilmestymisen lakkaaminen kesken vuotta 1930, ja kustantajayhtiön ajautuminen konkurssiin.[3] Tulenkantajat-lehden kirjallinen ja taiteellinen yhteisö repesi erilaisiin poliittisiin ja ideologisiin kiistoihin[24].
Ryhmän hajoamiseen oli kuitenkin muitakin syitä. Suomeen ulottui maailmalla lamaannuttava talouspula, joka lamakauden aiheuttaman sisäpoliittisen kriisin myötä vaikutti voimakkaasti 1930-luvun vaihteen yleiseen mielialaan[3][25]. Eniten talouspulasta kärsi lyriikka. Elannon ansaitsemiseksi kirjailijat tekivät suomennoksia, koska omia kokoelmia ei kannattanut tarjota.[26] Muun taiteen mukana myös kirjallisuus kaupallistui, ja käsitys sen merkityksestä sivistystekijänä heikentyi. Useilla 1920-lukua inspiroineilla aatteilla, kuten eksotiikalla ja koneromantiikalla, ei ollut sellaisenaan mahdollisuuksia jatkuvuuteen. Monet uudet ja innoittavat aiheet oli kulutettu loppuun. Huomattiin, että yhteisiä teemoja ei enää ole, vaan jokaisen on kehitettävä omaa erikoislaatuaan, mikä näkyykin jo kirjailijoiden 1930-luvun tuotoksissa.[26]
Suursiivous
1920-luvun kirjallisen elämän tärkeä hahmo ja tulenkantajien kärkeen kuulunut prosaisti Olavi Paavolainen kirjoitti vuonna 1932 teoksensa Suursiivous eli kirjallisessa lastenkamarissa[21][27]. Tässä pamfletissa hän moitti aikalaiskirjallisuutta ja nuoren kulttuurin ilmiöitä, joissa oli itsekin ollut mukana. Paavolaisen mielestä kirjallisuuden taiteellinen taso oli laskenut.[27] Erityisesti proosa sai tuimaa kritiikkiä, Paavolainen moitti sitä muun muassa puolivillaisuudesta, pinnallisesta muodikkuudesta, yhteiskunnallisen näkemyksen heikkoudesta ja mauttomasta sensaationtavoittelusta[21][27]. Paavolaisen mielestä kirjallisuus oli taantunut 1890-luvulle, ja vaikka nuoret olivat hänen mukaansa muototajultaan hienostuneempia, vanha suomalainen passiviteetti ja epä-älyllisyys oli jäänyt jäljelle. Paavolaisen mukaan kärpäset likasivat hyvin nopeasti ruudun Eurooppaan. [27]
Saavutukset
Tulenkantajat ja heidän aikalaisensa olivat ensimmäinen suomenkielinen lyyrikkopolvi. Heidän lyriikkansa ei kuitenkaan voida sanoa mullistaneen runouden ilmaisukeinoja tai edistäneen kirjallisuuden kehitystä samalla tavoin kuin suomenruotsalaisen modernistin Edith Södergranin runot tekivät.[10] Tulenkantajien huomattavimmat tuotokset eivät olleetkaan ryhmähengen aikaansaamia, vaan toisistaan varsin paljonkin poikkeavien kirjailijoiden yksilöllisiä saavutuksia[28].
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Kantokorpi, Otso (toim.)| title = Tulenkantajat 1928–1930: Pääkirjoitukset, ohjelmalliset artikkelit, julistukset ja iskulauseet, sisällysluettelo| location = Helsinki| publisher = JB-kustannus| year = 1995}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mauriala, Vesa| title = Uutta aikaa etsimässä: Individualismi, moderni ja kulttuurikritiikki tulenkantajien elämässä 1920- ja 1930-luvulla| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2005| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto| id = ISBN 951-662-934-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mäkinen, Kari| title = Unelma jälkikristillisestä kulttuurista ja uskonnosta: Tulenkantajien oppositio kansankirkollista arvomaailmaa vastaan 1924–1930| location = Helsinki| publisher = Suomen kirkkohistoriallinen seura| year = 1989| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto| id = ISBN 951-9021-73-6}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Laitinen, Kai| title = Suomen kirjallisuuden historia| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1997| version = 4. uusittu painos| id = ISBN 9789511150107}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rojola, Lea| title = Suomen kirjallisuushistoria 2: Järkiuskosta vaistojen kapinaan| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 1999| id = ISBN 951-746-133-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saarenheimo, Kerttu| title = Tulenkantajat – ryhmän vaiheita ja kirjallisia teemoja 1920-luvulla| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1966}}
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miten tulenkantajat määrittelivät suomalaisuuden?


Teknillisen korkeakoulun päärakennus on Espoon Otaniemessä sijaitseva arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema rakennus, joka nykyään on osa Aalto-yliopiston kampusta. Nykyään rakennuksesta käytetään virallisesti nimitystä Kandidaattikeskus[1] tai pelkkää osoitetta Otakaari 1[2]. Aalto-yliopiston perustamisen jälkeen rakennus tunnettiin myös hetken nimellä Kanditalo[3].
Päärakennuksen ensimmäinen osa valmistui Teknillisen korkeakoulun käyttöön vuonna 1965 ja auditorion käsittävä lisärakennus 1975.[4] Sen hallintosiipi on sijoitettu samalle paikalle, jossa aikoinaan sijaitsi Otaniemen kartanon päärakennus. Vuonna 1969[4] sen viereen valmistui niin ikään Aallon suunnittelema kirjastorakennus.[5] Rakennukset kuuluvat Otaniemen muun kampusalueen tavoin Museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.[6] Rakennukset peruskorjattiin vuosina 2011–2013.[7]
Lähteet

Coordinates:

Luokka:Espoon rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Aalto-yliopisto
Luokka:Teknillinen korkeakoulu
Luokka:Alvar Aallon suunnittelemat rakennukset
Luokka:Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt Suomessa
Luokka:Otaniemi

Mikä on Teknillisen korkeakoulun uusi nimi?


Ateena oli antiikin aikana merkittävä kaupunkivaltio (polis) Attikan maakunnassa Kreikassa.[1] Ateenan demokratian perusti Kleisthenes vuonna 510 eaa. Peisistratoksen suvun tyrannian kukistumisen jälkeen. Ateenan kukoistuskausi oli Perikleen aikana 440-luvulta 430-luvulle eaa. Ateena johti Deloksen meriliittoa Peloponnesolaissodassa Spartaa vastaan. Demokratia säilyi lyhyin keskeytyksin suhteellisen vakaana noin 170 vuotta, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti Ateenan vuonna 338 eaa.
Ateena oli taiteiden, oppineisuuden ja filosofian keskus. Kaupunki oli Sokrateen, Sofokleen ja monien muiden merkittävien henkilöiden syntymäpaikka. Siellä sijaitsivat muun muassa Platonin Akatemia ja Aristoteleen Lykeion. Sitä on pidetty länsimaisen kulttuurin kehtona ja demokratian syntymäpaikkana, suurelta osin siksi, että sen 500- ja 400-lukujen eaa. saavutuksilla kulttuurin ja politiikan alalla on ollut niin suuri vaikutus koko myöhempään Eurooppaan.
Historia
Arkaainen aika
Ateenan kaupunki (katso: Mykeneläinen Ateena) oli olemassa jo mykeneläisellä pronssikaudella 1000-luvulla eaa., jolloin Akropoliilla jo oli kuninkaan palatsi.[2] Perimätiedon mukaan Ateena oli varhaisimpina aikoina kuningaskunta, jonka monista, enimmäkseen kuitenkin tarunomaisista kuninkaista kuuluisin oli Theseus. Perinnöllinen kuninkuus kuitenkin lakkautettiin Ateenassa vuonna 683 eaa., minkä jälkeen valtiota johtivat arkontit.[3]
Toisin kuin laajalti muualla Kreikassa, Ateenassa ei ollut maaorjuutta, mutta erot eri yhteiskuntaryhmien välillä kasvoivat pian suuriksi. Kun rahatalous alkoi kehittyä, talonpojat velkaantuivat suuresti rahanlainaajille, ja jos he eivät kyenneet maksamaan velkojaan, heidät saatettiin myydä orjiksi. Kun Ateenassa useita kertoja puhkesi sisäisiä taisteluja, noin vuonna 620 eaa. Drakon sai tehtäväkseen laatia uudet lait. Nämä ankarat lait, joiden mukaan vähäisistäkin rikoksista saattoi tulla kuolemanrangaistus, eivät kuitenkaan kyenneet tuomaan rauhaa, eikä niistä tullutkaan kovin pitkäaikaisia.[4]
Vuonna 594 eaa. arkontiksi valittu Solon saikin tehtäväkseen laatia Ateenalle uudet lait.[3] Tällöin velkojen vuoksi orjuuteen joutuneet vapautettiin. Entiset sukujen erioikeudet lakkautettiin ja kansalaiset jaettiin sen sijaan maaomaisuuden tuoton perusteella neljään luokkaan, joiden oikeudet ja velvollisuudet jonkin verran poikkesivat toisistaan muun muassa sotapalveluksen osalta. Kaikki 20 vuotta täyttäneet miespuoliset kansalaiset saivat osallistua kansankokouksiin, joissa muun muassa virkamiehet ja myös arkontit valittiin. Valtion virkoihin voitiin kuitenkin valita vain kolmen ylimmän luokan jäseniä.[5] Vaikka varsinainen demokratia ei vielä toteutunutkaan, Solonia kunnioitettiin myöhemmin Ateenan demokratian isänä.[3]
Vuonna 546 eaa. Peisistratos kaappasi vallan ja tuli Ateenan tyranniksi.[3] Hänen valtakautenaan Ateena kehittyi Kreikan johtavaksi talousmahdiksi. Peisistratoksen kuoltua Ateenaa hallitsivat hänen poikansa Hippias ja Hipparkhos.[3]
Ateenan valtio laajeni jo varhain käsittämään koko Attikan niemimaan.[3]
Nousu johtoasemaan (510–448 eaa.)

Hippias tuli Ateenan diktaattoriksi vuonna 514 eaa. Diktatuuri oli epäsuosittu, ja hänet syrjäytettiin vallasta Spartan armeijan avulla vuonna 510 eaa. Tällöin valtaan nousi Kleisthenes, joka perusti Ateenan demokratian. Kleistheneen uudistukset korvasivat vanhat neljä ”heimoa” (fyle) kymmenellä uudella. Ne oli nimetty tarunomaisten sankarien mukaan, eikä niillä ollut luokkaperustaa: ne olivat käytännössä valitsijakuntia. Kukin heimo oli edelleen jaettu kolmeen trittykseen, ja jokaiseen trittykseen kuului yksi tai useampia demoksia, riippuen demoksen koosta. Koko Ateenassa oli 139 demosta, ja niistä tuli paikallishallinnon perusta.

Kukin heimo valitsi arvalla viisikymmentä jäsentä Buleen, Ateenaa jokapäiväisissä asioissa hallinneeseen neuvostoon. Äänestäjien mielipiteisiin pyrittiin vaikuttamaan julkisilla puheilla, mutta yhtä lailla niihin vaikuttivat myös muun muassa komediarunoilijoiden kirjoittamat poliittiset satiirit.[6] Neuvosto oli avoin kaikille kansalaisille, ja se oli sekä lakeja säätävä elin että oikeusistuin, lukuun ottamatta murhaoikeudenkäyntejä ja uskonnollisia asioita, jotka kuuluivat Areiopagille. Suurin osa viroista täytettiin arvalla, mutta kymmenen strategosta (kenraalia) valittiin äänestämällä.
Ennen Ateenan nousua Spartan kaupunkivaltio katsoi olevansa kreikkalaisten johtaja. Sparta oli sotilasvaltio. Vuonna 499 eaa. Ateena lähetti joukkoja auttamaan Vähä-Aasian joonialaisia, jotka kapinoivat Persian valtaa vastaan (Joonian kapina). Tämä sai Persian hyökkäämään Kreikkaan kahdesti. Kumpikin hyökkäys torjuttiin ateenalaisten sotilas-valtiomiesten Miltiadeen ja Themistokleen johdolla (persialaissodat).
Vuonna 490 eaa. Miltiadeen johtamat ateenalaiset torjuivat Persian ensimmäisen kuningas Dareioksen johtaman hyökkäyksen Marathonin taistelussa. Vuonna 480 eaa. persialaiset palasivat uuden kuninkaansa Kserkseen johdolla. Spartan ja sen kuninkaan Leonidaan johtama Kreikan kaupunkivaltioiden liittouma marssi Thermopylain taisteluun muutamalla tuhannella miehellä satoja tuhansia persialaisia vastaan. Samaan aikaan Sparta johti Artemisionin meritaistelua. Nämä viivyttävät toimet eivät riittäneet persialaisten torjumiseen: he marssivat pian Boiotiaan, ottivat Theban kaupungin tukikohdakseen ja hyökkäsivät eteläiseen Kreikkaan. Tämä pakotti ateenalaiset evakuoimaan persialaisten valtaaman Ateenan ja pyrkimään turvaamaan laivastonsa. Lopulta ateenalaiset liittolaisineen voittivat Persian laivaston Themistokleen johdolla Salamiin meritaistelussa. Spartan johtoasema siirtyi vähitellen Ateenalle. Voitot mahdollistivat sen, että Ateena saattoi yhdistää suuren osan Aigeianmeren aluetta ja osan muutakin Kreikkaa sen itsensä johtamaan Deloksen meriliittoon.
Perikleen aika (448–430 eaa.)

Perikles, ateenalainen kenraali, poliitikko ja puhuja, erottuu aikansa muiden ateenalaisten suurmiesten joukosta. Hän nousi strategokseksi vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina Ateenan kansankokouksen uudelleen valitsemana. Perikles suosi taiteita ja kirjallisuutta ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei ole palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Hän toteutti suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki parantamaan kansalaisten elämää. Tämän vuoksi Perikleen aikaa on kutsuttu Ateenan kultakaudeksi. Meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Peloponnesolaissota (431–404 eaa.)

Kreikan muiden kaupunkivaltioiden tyytymättömyys Ateenan johtoasemaan johti vuonna 431 eaa. alkaneeseen peloponnesolaissotaan, joka asetti Ateenan ja sen yhä enemmän kapinoivan meriliiton Spartan johtamia mantereella sijainneiden kaupunkivaltioiden liittoa vastaan. Sota päättyi Ateenan täydelliseen tappioon, ja sen seurauksena Ateena menetti meriherruutensa.
Ateenan demokratia syrjäytettiin lyhyeksi aikaa vallankaappauksessa vuonna 411 eaa., johtuen tyytymättömyydestä sodan huonoon hoitoon, mutta demokratia palautettiin pian. Koska Ateenan tappiosta syytettiin demokraattisesti valittuja poliitikkoja, kuten Kleon ja Kleofon, seurauksena oli kuitenkin pidempikestoinen Spartan tukema reaktio demokratiaa vastaan. Se huipentui kolmenkymmen tyrannin hallintoon vuosina 404–403 eaa. Thrasybulos palautti demokratian vuonna 403 eaa., ja julistettiin yleinen armahdus.
Korintin sota ja toinen Ateenan liitto (395–355 eaa.)

Spartan aiemmat liittolaiset kääntyivät pian sitä vastaan sen imperialistisen politiikan seurauksena, ja pian Ateenan aiemmat liittolaiset Theba ja Korintti kääntyivät jälleen Ateenan puoleen. Ateena, Theba, Korintti ja Argos taistelivat Spartaa vastaan Korintin sodassa vuosina 395–387 eaa. Spartan-vastaisuus mahdollisti sen, että Ateena perusti niin kutsutun Toisen Ateenan liiton. Lopulta Theba voitti Spartan Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Sen jälkeen kreikkalaiset kaupungit, mukaan lukien Ateena ja Sparta, kääntyivät Thebaa vastaan, ja sen ylivalta päättyi Mantineian taistelun seurauksena vuonna 362 eaa.
Ateena Makedonian alaisuudessa (355–338 eaa.)

300-luvun eaa. puoleen väliin tultaessa pohjoisesta Makedonian kuningaskunnasta oli tulossa Ateenan hallitsija itsenäisen Ateenan viimeisen suuren valtiomiehen Demostheneen varoituksista huolimatta. Vuonna 338 eaa. Filippos II:n armeijat kukistivat muut kreikkalaiset valtiot Khaironeian taistelussa, mikä johti myös Ateenan itsenäisyyden päättymiseen. Filippoksen pojan Aleksanteri Suuren tekemät valloitukset avasivat kreikkalaisten näköaloja ja tekivät perinteisestä kreikkalaisesta kaupunkivaltiomallista vanhentuneen. Ateena säilyi vauraana kaupunkina, jossa oli laaja kulttuurielämä, mutta lakkasi olemasta alueen poliittinen mahti. 100-luvulla Kreikka tuli osaksi Rooman valtakuntaa oltuaan 200 vuotta Makedonian alaisuudessa.
Maantiede
Yleiskuva

Ateenan keskusta sijaitsi, ja sijaitsee edelleen, Attikan maakunnassa noin 30 stadionin eli viiden kilometrin päässä merestä, Lykabettos-kukkulan lounaisrinteellä. Sen ympärillä oli kolme pientä jokea, Kefissos länsipuolella, Ilissos eteläpuolella, ja Eridanos pohjoispuolella. Viimeksi mainittu virtasi kaupungin läpi. Kaupungin muurein ympäröidyn alueen halkaisija oli noin 1,5 kilometriä. Suurimmillaan kaupunkiin kuului kuitenkin esikaupunkeja, jotka olivat kaukana muurien ulkopuolella. Akropolis oli hieman etelään muurein ympäröidyn alueen keskuksesta.
Kserkses poltatti kaupungin vuonna 480 eaa., mutta se rakennettiin pian uudelleen Themistokleen hallintokaudella, ja julkisia rakennuksia rakennettiin Kimonin ja erityisesti Perikleen aikana. Jälkimmäisen kaudella 461–429 eaa. Ateena nousi suurimpaan kukoistukseensa. Ateenan kauneus oli ennen kaikkea sen julkisten rakennusten ansiota, sillä yksityiset rakennukset olivat melko merkityksettömiä ja kadut kehnoja.
Ateena koostui kahdesta erillisestä osasta:
Varsinainen kaupunki, joka jakaantui Akropoliihin eli yläkaupunkiin/linnavuoreen sekä alakaupunkiin. Klassisella ajalla kaupungin ympärille oli rakennettu kaupunginmuuri, niin kutsuttu Themistokleen muurit.
Kolme satamakaupunkia: Pireus, Munikhia ja Faleron, joiden ympärille Themistokles myös rakennutti muurit. Ne oli yhdistetty kaupunkiin pitkien muurien välityksellä. Muurit rakennettiin Perikleen kaudella.
Akropolis eli yläkaupunki

Akropolis, jota kutsuttiin myös nimellä Kekropia sen tarunomaisen perustajan Kekropsin mukaan, on korkea kallio keskellä kaupunkia. Se on noin 50 metriä korkea, 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen seinämät ovat luonnollisella tavalla jyrkät kaikilta puolilta paitsi lännestä. Mykeneläisellä ajalla sen ympärillä oli kyklooppimuuri, joka tunnetaan nimellä Pelasgimuuri, koska sen ajateltiin olleen pelasgien rakennuttama. Peloponnesolaissodan aikana ainoastaan pohjoinen osa tästä muurista oli jäljellä, ja tätä osaa kutsuttiin edelleen Pelasgimuuriksi. Eteläosaa, joka oli Kimonin uudelleen rakennuttama, kutsuttiin puolestaan Kimonin muuriksi. Akropoliin länsiosassa, joka oli ainoa mahdollinen kulkutie ylös kalliolle, oli mahtava Perikleen rakennuttama Propylaia, ja sen oikealla puolella Athene Niken temppeli.
Akropoliin harjalla oli lukuisia temppeleitä, pronssi- ja marmoriveistoksia, ja useita muita taideteoksia. Varhaisemmalla ajalla merkittävimmät olivat Athene Poliaan temppeli sekä Hekatompedon. Klassisella kaudella temppeleistä suurin oli Parthenon, joka oli omistettu neitsytjumalatar Athenelle. Parthenonin pohjoispuolella oli Erekhtheion, jonka rakennuskokonaisuus koostui kolmesta erillisestä pyhäköstä: yksi oli omistettu Athene Poliakselle, valtion suojelijalle; toinen oli varsinainen Erekhtheion, Erekhtheuksen pyhättö; ja kolmas oli Pandroseion, Kekropsin tyttären Pandrosoksen pyhättö. Parthenonin ja Erektheionin välissä oli kolossaalinen Athene Promakhoksen patsas, jonka kypärä ja keihäs olivat ensimmäiset mitä Akropoliista näkyi merelle.
Alakaupunki
Alakaupunki oli rakennettu matalammalle Akropoliin ympärille, mutta myös sen alueella oli useita kukkuloita, erityisesti länsiosassa. Länsipuolella kaupunginmuurit kulkivat Nymfien kukkulan ja Pnyksin rinteitä, ja kaakkoispuolella ne kulkivat Ilissos-jokea seuraten.
Agora ja sen ympäristö

Ateenan Agora on tunnetuin esimerkki antiikin aikaisesta agorasta eli kokoontumis- ja markkinapaikasta. Agora sijaitsi Akropoliin luoteispuolella ja Areiopagin kukkulan pohjoispuolella. Sen ympärillä oli monia merkittäviä julkisia rakennuksia:
Buleuterion eli neuvoston rakennus Agoran länsilaidalla.
Tholos, pyöreä rakennus Buleuterionin lähellä. Kimonin noin vuonna 470 eaa. rakennuttama rakennus toimi yhtenä prytanien eli kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikkana.
Stoat eli katetut pylväshallit, jotka olivat käteviä oleskelutiloja päivän kuumimpana aikana. Ateenassa oli useita pylväshalleja. Merkittävimmät olivat Kuninkaallinen stoa (Stoa Basileios), kuningasarkontin istuin, Agoran länsilaidalla; Zeuksen stoa eli Zeus Eleutherioksen pylväshalli, samoin Agoran länsilaidalla; sekä Stoa Poikile eli Kirjava pylväshalli, joka oli koristeltu maalauksin, Agoran pohjoislaidalla. Hellenistisellä ajalla rakennettiin muun muassa Attaloksen stoa Agoran itälaidalle. Nykyisin paikalla on uudisrakennus stoasta.
Temppelit: Hefaistoksen temppeli, Zeus Fratrioksen ja Athene Fratrian temppeli, Apollon Patrooksen temppeli sekä Metroon eli Jumalten äidin temppeli sijaitsivat Agoran länsilaidalla. Roomalaisella ajalla Agoralle siirrettiin muun muassa Areen temppeli.
Muita julkisia rakennuksia

Prytaneion. Ateenan varsinainen prytaneion eli prytanien kokoontumispaikka sijaitsi mahdollisesti Akropoliin itäpuolella.
Temppelit. Akropoliin ulkopuolisista temppeleistä merkittävin oli Olympoksen Zeuksen temppeli eli Olympieion, joka sijaitsi Akropoliin kaakkoispuolella lähellä Ilissos-jokea ja Kallirrhoen lähdettä. Temppeli oli pitkään keskeneräinen ja valmistui Hadrianuksen aikana. Lisäksi eri puolilla kaupunkia oli lukuisia muita temppeleitä.
Teatterit. Dionysoksen teatteri, suuri valtionteatteri, sijaitsi Akropoliin kaakkoisrinteellä. Odeioneja eli musiikkikilpailuja varten tarkoitettuja teattereita oli useita. Eräs oli Perikleen rakennuttama Perikleen odeion Dionysioksen teatterin lähellä, toinen sijaitsi Kallirrhoen lähteen lähellä. Nykyaikaan on säilynyt Herodes Atticuksen odeion, joka rakennettiin roomalaisaikana.
Stadionit. Suurin stadion oli Panateenalainen stadion Ilissos-joen eteläpuolella Agrain kaupunginosassa. Siellä järjestettiin Panathenaia-juhlan urheilukilpailut.
Kaupunginosat
Sisempi Kerameikos, ”Savenvalajien kortteli”, kaupungin länsipuolella, ulottuen pohjoiseen Dipylon-portille saakka. Portin toisella puolella oli kaupunginmuurin ulkopuolella sijainnut ulompi Kerameikos. Agora sijaitsi Kerameikoksen alueella.
Melite, kaupungin länsipuolella, sisemmän Kerameikoksen eteläpuolella.
Skambonidai, kaupungin pohjoisosassa, sisemmän Kerameikoksen itäpuolella.
Kollytos, kaupungin eteläosassa, etelään ja lounaaseen Akropoliilta.
Koile, kaupungin lounaispuolella.
Limnai, Melitestä ja Kollytoksesta itään, Akropoliin ja Ilissos-joen välissä.
Diomeia, kaupungin itäosassa, lähellä samannimistä porttia ja Kynosargesta.
Agrai, etelään Diomeiasta.
Kukkulat
Areiopagi (Áreios págos, ”Areen kukkula”), Akropoliin länsipuolella. Kukkula antoi nimensä tuomioistuimelle, joka piti siellä kokouksiaan.
Nymfien kukkula (Lofos Nymfon), Areiopagin lounaispuolella.
Pnyks, puolikaaren muotoinen kukkula Areiopagin lounaispuolella. Paikalla kokoontui ekklesia eli kansankokous alkuvaiheessaan, ennen kuin kokouksia alettiin pitää Dionysoksen teatterilla.
Muusien kukkula (Museion, nykyinen Filopáppou-kukkula), Pnyksin ja Areiopagin eteläpuolella.
Kolonos eli Kolonos Agoraios, kukkula Agoran länsipuolella.
Ardettos, kukkula Ilissos-joen eteläpuolella.
Muuri ja portit
Ateenan kaupunginmuuri eli niin kutsuttu Themistokleen muuri ympäröi koko kaupungin. Muurissa oli 15 porttia.[7] Niistä tärkeimpiä olivat:
Länsipuolella: Melitides-portti, joka sijaitsi Pnyksin ja Nymfien kukkulan välissä ja johti Meliten demokseen. Pireuksen portti, joka johti pitkien muurien suuntaisesti kulkeneelle Pireukseen johtaneelle tielle. Hiera Pyle eli ”Pyhä portti”, jolta alkoi Pyhä tie kohti Eleusista. Dipylon-portti, johti sisemmästä Kerameikoksesta ulompaan Kerameikokseen ja Akatemiaan.
Pohjoispuolella: Akharnikai-portti, joka johti Akharnain demokseen.
Itäpuolella: Diokhares-portti, joka johti Lykeioniin ja Mesogaiaan. Hippades-portti eli ”Ratsumiesten portti” Olympieionin pohjoispuolella, josta alkoi tie Agryleen. Diomeiai-portti, joka johti Kynosargeehen ja Diomeian demokseen.
Eteläpuolella: Itoniai'-portti Olympieionin eteläpuolella, josta lähti tie Isthmonikokseen. Halade-portti eli ”Meren portti”, josta lähti tie Faleroniin.
Kadut
Ateenan merkittävimpiin katuihin ja teihin lukeutuivat:
Kolmijalkojen katu, joka kulki Akropoliin itäpuolella.
Panathenaia-juhlan tie, joka johti Dipylon-portilta Agoran kautta Akropoliille. Tietä pitkin kulkivat Panathenaia-juhlan kulkueet.
Pireuksen tie, joka johti Pireuksen portilta Agoralle.
Pyhä tie (Hiera hodos), joka johti Pyhältä portilta kohti Eleusista. Tietä pitkin kulkivat Eleusiin mysteerien kulkueet.
Kaupungin ulkopuolisia kohteita
Kaupunginmuurin ulkopuolella sijaitsivat:
Ulompi Kerameikos, kaupungin luoteispuolella. Alueella sijaitsi hautausmaa, jonne sodassa kaatuneet ateenalaiset haudattiin.
Akatemia (Akademeia), lehto, jossa Platon opetti, sijaitsi kauempana samassa suunnassa kuin ulompi Kerameikos.
Kynosarges, Herakleelle omistettu gymnasion kaupungin kaakkoispuolella, Diomeia-portin suunnassa ja Ilissos-joen toisella puolella. Paikka jossa kyynikko Antisthenes opetti.
Lykeion, Apollon Lykeiokselle omistettu gymnasion kaupungin itäpuolella. Paikka jossa Aristoteles opetti.
Pitkät muurit

Pitkät muurit koostuivat kahdesta muurista, jotka johtivat Pireukseen. Ne olivat 40 stadionia eli 7 kilometriä pitkät ja kulkivat samansuuntaisesti rinnakkain niin, että niiden välissä oli kapea kulkutie. Lisäksi muureihin kuului kolmas Faleroniin johtanut muuri, joka oli 35 stadionia eli 6,5 kilometriä pitkä. Näin muureja oli yhteensä kolme, mutta nimitystä ”Pitkät muurit” näytetään käytetyn lähinnä Pireukseen johtaneista muureista, kun taas Faleroniin johtanutta muuria kutsuttiin Faleronin muuriksi. Kaupunginmuurien yhteinen pituus oli 174,5 stadionia eli noin 35 kilometriä. Tästä 43 stadionia eli yhdeksän kilometriä kuului varsinaisen kaupungin muuriin, 75 stadionia pitkiin muureihin ja 56,5 stadionia Pireuksen, Munikhian ja Faleronin muureihin.
Väestö
Peloponnesolaissodan alkaessa kaupungissa oli yli 10000 taloa,[8] mikä tarkoittaisi noin 120000 asukkaan kokonaismäärää, jos yhdessä talossa asui noin 12-henkinen perhekunta. Joidenkin lähteiden mukaan asukkaita saattoi olla jopa 180000. Näistä kansalaisia oli ehkä noin 70000.
Kansalaisten lisäksi Ateenassa ja Attikassa asui metoikkeja ja orjia. Metoikit olivat joko vapaasyntyisiä ei-kreikkalaisia tai kreikkalaisia vailla kansalaisoikeuksia. Vieraiden oli rekisteröidyttävä metoikeiksi tai muutoin he joutuivat orjiksi. Metoikkeja verotettiin tiukemmin kuin kansalaisia. He eivät saaneet omistaa maata ja he toimivatkin usein kaupallisissa ammateissa.[9]
Kreikan orjat olivat teoriassa herransa omaisuutta, mutta käytännössä he nauttivat lakien suojaa. Asultaan he eivät eronneet vapaista kansalaisista ja he tekivät osittain samoja arkitöitä kuin vapaatkin. Oli myös valtion orjia, joita oli virkailijoina, sihteereinä, vanginvartijoina ja poliiseina. Kaikkein huonoimmassa asemassa olivat orjat työskentelivät kaivoksissa, joissa kuolleisuus oli niin suurta, ettei elinaikaa ollut muutamaa kuukautta pitempään. Kaivoksissa käytettiin laajasti lapsityövoimaa.[9]
Lapsikuolleisuus oli myös kansalaisten keskuudessa valtava, todennäköisesti noin 70 % lapsista kuoli ennen yksivuotispäiväänsä. Ateenan Kolonos Agoraiokselta on äskettäin löytynyt ajalta 350 eaa. oleva kaivo, jossa on 175 pikkulapsen ja 75 koiran ruumiit sekä norsunluinen veitsenkahva. On epäilty, että lapset olisi uhrattu jumalatar Afrodide Uranialle tai että he olisivat jonkin epidemian uhreja.[9]
Kulttuuri

Aika persialaissotien päättymisen ja makedonialaisvalloituksen välillä oli Ateenan kukoistuskautta sekä kirjallisuudessa, filosofiassa (katso: kreikkalainen filosofia) että taiteissa (katso: kreikkalainen teatteri). Eräät länsimaisen kulttuurin merkittävimpiin lukeutuvat henkilöt elivät Ateenassa tuona aikana: näytelmäkirjailijat Aiskhylos, Aristofanes, Euripides ja Sofokles, filosofit Sokrates, Platon ja Aristoteles, historioitsijat Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, runoilija Simonides ja kuvanveistäjä Feidias. Ajan johtava valtiomies oli Perikles, joka hyödynsi Deloksen meriliiton varoja Parthenonin ja monien muiden kaupungin monumenttien rakentamisessa. Kaupungista tuli, Perikleen sanoin, koko ”Hellaan sivistyskeskus”.[10]
Katso myös
Attika
Deloksen meriliitto
Luettelo Ateenan arkonteista
Luettelo Ateenan kuninkaista
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Paavo (toim.)| title = Post-Herulian Athens| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1994| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 1| id = ISBN 951-95295-2-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frösén, Jaakko (toim.)| title = Early Hellenistic Athens. Symptoms of a Change| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1997| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 6| id = ISBN 951-95295-7-8}}

*

Kuinka monta ihmistä kuului Areiopagin neuvostoon?


Hans Axel von Fersen (4. syyskuuta 1755 Tukholma – 20. kesäkuuta 1810 Tukholma) oli ruotsalainen kreivi ja hovimarsalkka sekä valtaneuvos, joka tuli tunnetuksi läheisestä suhteestaan Ranskan kuningattareen Marie-Antoinetteen. Von Fersen oli suomalaisten Vuojoen[1] ja Harvialan kartanoiden omistaja ja myös Harvialan herra. Hänestä käytetään usein nimitystä von Fersen nuorempi.
Varhaisvuodet
Axel von Fersenin isällä oli sama nimi, ja häntä kutsutaan yleisesti Axel von Fersen vanhemmaksi (5. huhtikuuta 1719 – 24. huhtikuuta 1794). Isä oli kreivi, valtaneuvos (1772), sotamarsalkka (1770) sekä Ruotsin akatemian jäsen (1786). Hänen äitinsä oli Hedvig Catharina De La Gardie.
Axel von Fersenille annettiin ajan tapaan kotiopetusta, ja sittemmin hän jatkoi opiskelua ns. Euroopan-kiertueella (Grand Tour) Braunschweigissa ja Torinossa. Vuonna 1779 hän astui Ranskan armeijan palvelukseen. Vuonna 1785 hänelle annettiin komentoonsa everstin arvoisena kuninkaallinen ruotsalaisrykmentti (regiment Royal Suédois).
Versaillesissa

Kun von Fersen oli päättänyt Euroopan-kierroksensa vuonna 1774, hän saapui Ranskan hoviin, jossa hän herätti huomiota erinomaisen ulkonäkönsä ansiosta. Kreivi Gustaf Philip Creutz, joka oli Ruotsin Pariisissa ja Versailles’issa oleva suurlähettiläs, kirjoitti kreivistä kuningas Kustaan III:lle:

30. tammikuuta vuonna 1775 hän kohtasi Ranskan dauphinen Marie-Antoinetten, jonka oli tuntemattomana tavannut oopperatanssiaisissa. Tämän jälkeen hän lähti takaisin Ruotsiin mutta palasi Ranskaan elokuussa 1779. Kuningatar ei ollut unohtanut kreiviä, ja koko hovi totesi, että hän kohteli nuorta miestä erityisellä lämmöllä ja huolenpidolla.
Vuoden 1779 talven aikana hänestä tuli yksi kuningattaren läheisistä ystävistä, mutta hän jatkoi valloituksiaan naismaailmassa. Hän oli kuuluisa naistenmies, ja hänelle oli suhde myös Denis Diderot’n tyttäreen Marie-Angelique Diderot’hon sekä Hedvig Elisabeth Charlottaan, Ruotsin tulevan kuninkaan Kaarle XIII:n puolisoon. Mutta von Fersen haaveili myös sotimisesta.
Hän pyysi päästä joukko-osastoon, joka oli lähdössä Amerikkaan. Ruotsin kuningas, jolle kreivi Creutz selvitti kuningatar Marie-Antoinetten näkemyksen, sekaantui tapahtumiin, ja von Fersen sai nimityksen kreivi de Vaux’n adjutantiksi, ja hänelle annettiin tehtäväksi myös komentaa joukkoja.
Lopulta tämä Amerikkaan lähetettäväksi aiottu joukko-osasto ei lähtenytkään matkaan, ja von Fersen palasi kiukustuneena Versailles’hin. Hän ryhtyi ”piirittämään” ulkoministeriä, Vergennesin kreiviä Charles Gravieria sekä sisäministeriä, Montbarreyn ruhtinasta, ja lopultakin hän pääsikin lähtemään Amerikkaan. Hänet näet nimitettiin 20. tammikuuta 1780 saksalaisen tykistön everstiksi, ja hän saattoi osallistua Yhdysvaltain itsenäisyyssotaan Rochambeaun kreivin komennossa.
Amerikan itsenäisyyssota

Kreivi von Fersen nautti esimiehensä kreivi ja kenraali Rochambeaun suurta arvonantoa, ja tämä kutsui hänet ensimmäiseksi adjutantikseen. Hänen tehtävänään oli myös toimia kenraalien Rochambeaun ja Washingtonin tulkkina. Hän ystävystyi Lauzun herttuan Armand Louis de Gontaut-Bironin kanssa, joka lupasi hänelle toisen asteen everstin arvon ja legioonan (noin 6000 miehen osasto) komentajuuden. Myös Segurin markiisi Philippe Henri lupasi nimittää hänet toisen asteen everstiksi. Fersen osallistui häikäisevällä tavalla Yorktownin taisteluun vuonna 1781. Kuningatar Marie-Antoinetten väliintulon ansiosta hän sai lokakuussa 1782 toisen luokan everstin arvon Royal-Deux-Pontsin rykmentissä. Hän ilmoitti silloin isälleen haluavansa jäädä Amerikkaan konfliktin loppuun saakka ja palata sen jälkeen Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n palvelukseen.
Hän palasi taisteluista kesäkuussa 1783 ja saapui Versailles'hin, jossa hänelle luovutettiin kuningas Kustaa III:n ja kuningatar Marie-Antoinetten myötävaikutuksella Royal-Suédois-kaartin täysi komentajuus. Tässä vaiheessa mitä erilaisimmat huhut kiertelivät hovissa. Syyskuussa von Fersen poistui hovista ja liittyi Kustaa III:n tuntemattomana suorittamaan Italian-matkaan. Hän jatkoi valloituksiaan naismaailmassa mutta kirjoitti säännöllisesti kuningatar Marie-Antoinettelle.
Kesäkuussa 1784 von Fersen palasi Versailles'hin Kustaa III:n Italian-matkalta, jota kuningas jatkoi edelleen Haagan kreiviksi tekeytyneenä. Kustaa III määräsi maksettavaksi von Fersenille 20000 livren vuotuista eläkettä, joka mahdollisti mukavan elämän hovissa. Hän riensi Ranskaan ottamaan vastaan rykmenttinsä komentajuuden. Tämä oli sijoitettu Landreclesiin, lähelle Valenciennesin kaupunkia. Näin hän jakoi aikansa sekä rykmentin komentajana että hovin jäsenenä.
Vuonna 1787 von Fersen matkusti Suomeen osallistuakseen Kustaa III:n sotaan Venäjän keisarinna Katariina Suurta vastaan. Keväällä 1789 von Fersenin isä pidätettiin, kun tämä oli osallistunut Kustaan III:n vastaiseen oppositioon, jossa kuningas ja aatelisto taistelivat aateliston oikeuksista. Kriisi puhkesi varsinkin Suomessa koetun sotilaallisen tappion myötä. Kuningatar Marie-Antoinette määräsi kreivi von Fersenin palaamaan Pariisiin. Kesäkuussa, huolestuneena kuningattaresta, von Fersen otti asunnon Versailles'sta. Kuningasperheen läheiset olivat huolestuneita kreivin asettumisesta kuningattaren välittömään läheisyyteen. Nämä näet pelkäsivät, että muun hoviväen viha ei ainakaan laantuisi tapahtuman tähden. Kuitenkin von Fersenistä tuli kuninkaallisen perheen ehdoton suosikki.
Ranskan vallankumous
Vuonna 1791 von Fersen osallistui kuningasperheen paon valmisteluun. Hän seurasi yöllä 20. kesäkuuta matkaa aina Bondyn kaupunkiin saakka, mutta kuningas kielsi häneltä matkan edemmäksi. Oletettavasti von Fersen liittyi tämän jälkeen Montmédyn linnoituksen henkilökuntaan, mihin kuninkaallisen perheen piti saapua Belgian kautta. Pakomatkan epäonnistuttua Varennesissa ja kuninkaallisen perheen palattua takaisin Pariisiin jatkoi von Fersen kirjeenvaihtoaan kuningattaren kanssa. Hän matkusti Wieniin kertoakseen tapahtumista keisarille ja saadakseen viitteitä tulevista toimenpiteistä. Mutta Leopold II viivytteli, ja von Fersen odotti kärsimättömänä ja kirjoitti Marie-Antoinettelle jo petoksesta. Wienistä hän matkusti Brysseliin, jossa hän ihastui Eleonora Sullivan -nimiseen naiseen, josta tuli hänen rakastajattarensa.
Helmikuussa 1792 hän palasi Ranskaan ja kohtasi kuningattaren ja sen jälkeen myös salaisesti kuninkaan. Hän halusi selvittää suunnitelmaansa perheen pakenemisesta Normandiaan. Ludvig XVI kuitenkin kieltäytyi. Hän halusi jättää kohtalon ja pelastumisensa ulkovaltojen monarkkien muodostaman koalition käsiin mieluummin kuin lähtisi uuteen pakomatkaseikkailuun. Von Fersen palasi Brysseliin ja alkoi organisoida koalitiota. Hänen inspiroimansa oli heinäkuussa ilmestynyt ns. ”Braunschweigin manifesti”, jossa itävaltalais-preussilainen armeija esitti ultimaatumin Ranskan vallankumouksellisille. Hän uskoi vahvasti koalition nopeaan voittoon ja kuvitteli myös rojalistisen hallituksen muodostamisen.
Vuonna 1793 tapahtuneen kuninkaan teloituksen jälkeen von Fersen uskoi voivansa kuitenkin pelastaa kuningattaren. Uskotellen itselleen, että kaikki tapahtumat olivat Orléans-suvun vallanhalun seurausta, hän päätti ostaa puolelleen Orléans-puolueen jäsenet, Laclosin, Santerren ja Dumouriez’n. Kun Dumouriez siirtyi vallankumouksen vastustajien puolella Wieniin, von Fersen uskoi vallankumouksellisten lopun häämöttävän. Hän kuvitteli jo Marie-Antoinetten sijaishallituskautta. Elokuussa, kuultuaan uutisen kuningattaren siirrosta Conciergerien vankilaan, hän yritti saada Coburgin ruhtinaan joukkoineen marssimaan Pariisiin, mutta tässä yrityksessään hän epäonnistui. Lopulta kuningatar mestattiin 16. lokakuuta 1793.
Ruotsissa
Palattuaan Ruotsiin von Fersen omistautui omalle uralleen. Vuonna 1792 Kustaa III kuoli, ja kuten kaikki hänen suosikkinsa myös von Fersen joutui epäsuosioon Södermanlandin herttuan Kaarlen – tulevan kuninkaan Kaarle XIII:n veljen – sijaishallinnon aikana vuosina 1792–1796. Kun Kustaa IV Aadolf nousi valtaistuimelle, hän kutsui takaisin isänsä upseerit ja muut merkittävät henkilöt. Vuonna 1797 von Fersen lähetettiin Rastattin[2] rauhanneuvotteluihin, mutta ranskalaisten delegaation esittämien protestien jälkeen hänen oli vetäydyttävä neuvotteluista.
Vuonna 1801 hänet nimitettiin valtakunnanmarsalkaksi (riksmarskalk), ministeriksi ja Uppsalan yliopiston kansleriksi. Hän kuitenkin menetti suosionsa hovissa vastustaessaan tiukasti Ruotsin sotaa Preussia vastaan. Sotaa oli halunnut Kustaa IV, joka halusi kurittaa Preussia, joka ei ollut suostunut valloittamaan Ranskaa.
Vuonna 1809 Kustaa IV joutui luopumaan vallasta sotilasvallankaappauksen seurauksena. Fersen ei ottanut osaa tapahtumiin, mutta hänen oletetaan tukeneen Kustaa IV:n poikaa, prinssi Gustavia. Vuonna 1810 Augustenburgin herttua Kaarle August valittiin Ruotsin kruununperilliseksi, mutta hän kuoli lähes välittömästi. Huhut syyttivät von Fersenin myrkyttäneen kruununperillisen. Vastavalitun kruununperillisen hautajaisissa 20. kesäkuuta 1810 von Fersenin tehtävänä oli valtakunnasmarsalkkana johtaa surusaattoa Tukholmassa. Syntyi mellakka, ja von Fersen kuoli mellakassa kansanjoukkojen kivittämänä ja maahan polkemana. Läsnä ollut Svean henkivartiokaarti ei sekaantunut tapahtumiin.
Muisto
Suomalaiset nimesivät 1930-luvulla yhden neljästä Ehrensvärd-luokan yhteysaluksestaan nimellä Axel von Fersen; tämä alus on Suomen merimuseon omaisuutta ja luovutettu savonlinnalaisen yksityishenkilön hoitoon – aiemmin se oli sukelluskerholla, jonka piti kuitenkin luopua siitä. Muista kolmesta saman luokan aluksesta Wilhelm Carpelan on yksityisomaisuutta sekä kaksi muuta romutettu.
Kuningatar Marie-Antoinetten ja Axel von Fersenin kirjeenvaihto hankittiin Ranskan kansallisarkistoon 1980-luvulla. Niiden salakirjoitus saatiin purettua vasta 2010-luvulla, ja kirjeet julkaistaan internetissä vuonna 2014.[3]
Suku
Hans Axel von Fersenin äidin Hedvig Catharina De La Gardien suku: De La Gardie
Kirjallisuutta
Nerman, Ture: Fersenska mordet. 1933.
Lever, Évelyne: Marie-Antoinette. Fayard, 1991.
Encyclopedia Britannica. 1911.
Loomis, Stanley: The Fatal Friendship. Eagle Publishing Corporation, 1987.
Lähteet

Aiheesta muualla
. 1000 Years Neighbouring.
. Päivi Parhi-Riikola, Tiede.fi 23.4.2007.

Luokka:Ruotsalaiset aateliset
Luokka:Valtaneuvokset
Luokka:Ruotsalaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Vuonna 1755 syntyneet
Luokka:Vuonna 1810 kuolleet

Minä vuonna Hans Axel von Fersen on syntynyt?


Eagles on yhdysvaltalainen rockmusiikkia esittävä yhtye, jonka kitaristi-laulaja Glenn Frey ja rumpali-laulaja Don Henley perustivat vuonna 1971 Kalifornian Los Angelesissa.Pian tämän jälkeen kaksikko pyysi mukaan basisti Randy Meisnerin, ja soolokitaristi Bernie Leadonin.Glenn Freyn ja Don Henleyn ohella yhtyeen nykyiseen kokoonpanoon kuuluvat soolokitaristi Joe Walsh ja basisti Timothy B. Schmit.
Yhtye on julkaissut urallaan seitsemän studioalbumia, kaksi livealbumia, kymmenen kokoelma-albumia ja 29 singleä. Eagles on yksi kaikkien aikojen kaupallisesti menestyneimmistä yhtyeistä, sillä sen tuotantoa on myyty kansainvälisesti yli 150 miljoonaa kappaletta, joista pelkästään Yhdysvalloissa yli 100 miljoonaa levyä.[1] Mittavan uransa aikana Eagles on palkittu kuudella Grammy-palkinnolla ja viidellä American Music Awardilla, ja yhtyeen tuotannosta kuusi albumia on yltänyt Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan kärkipaikalle. Yhtyeen 38 kertaa platinaa myynyt The Greatest Hits 1971–1975 on maailman toisiksi myydyin albumi. Se ohitti myynnissä Michael Jacksonin Thrillerin vuonna 2018, mutta vain Yhdysvalloissa.
Eagles hajosi yhtyeen jäsenten välisiin erimielisyyksiin vuonna 1980. Vuonna 1994 Eagles teki onnistuneen paluun esiintymislavoille ja julkaisi myös livealbumin Hell Freezes Over, joka nousi listakärjeksi Yhdysvalloissa ja sisälsi myös neljä uutta kappaletta. Vuonna 1998 yhtye valittiin Rock and Roll Hall of Fameen. Yhtyeen viimeisin studioalbumi on vuonna 2007 julkaistu Long Road Out of Eden.
Historia
Perustaminen ja ensimmäiset albumit Eagles ja Desperado (1972-1973)
Eagles sai alkunsa Los Angelesissa vuonna 1971, kun rumpali Don Henley ja kitaristi Glenn Frey palkattiin taustamuusikoiksi Linda Ronstadtin yhtyeeseen. Henley oli muuttanut Los Angelesiin Texasista ja Frey Michiganista. Ronstadtin taustayhtyeen kokoonpanoa täydensivät basisti Randy Meisner ja kitaristi Bernie Leadon. Henley ja Frey pyysivät vuoden 1971 heinäkuussa Meisnerin ja Leadonin liittymään yhtyeeseen, jonka he olivat juuri perustaneet kahdestaan. Sekä Meisner että Leadon lähtivät mukaan Henleyn ja Freyn projektiin, ja yhtye sai pian nimensä Leadonin ehdotuksesta.
Koska yhtyeen jäsenet olivat jo soittaneet yhdessä Ronstadtin yhtyeessä, he onnistuivat saamaan nopeasti levytyssopimuksen David Geffenin perustamalta Asylum Records -levy-yhtiöltä. Geffen alkoi tuttavansa Elliot Robertsin kanssa manageroimaan juuri löytämäänsä yhtyettä, mutta myöhemmin yhtyeen vakituiseksi manageriksi palkattiin Irving Azoff.
Eagles julkaisi samannimisen esikoisalbuminsa Eagles vuoden 1972 kesäkuussa. Albumi äänitettiin Lontoon Olympic Studios -studiolla helmikuussa englantilaisen tuottajan, Glyn Johnsin johdolla. Eagles menestyi hyvin Yhdysvalloissa, jossa se nousi albumilistan 22. sijalle ja edesauttoi merkittävällä tavalla kalifornialaisen country rockin suosion kasvua. Albumi sisälsi muun muassa hiteiksi nousseet kappaleet ”Take It Easy” (Billboard Pop Singles -listan 12.), ”Witchy Woman” (listan 12.) ja ”Peaceful Easy Feeling” (listan 22.).
Toisen studioalbuminsa Desperado teemaksi yhtye otti villin lännen lainsuojattomat, ja albumista muovautui kappaleiden valmistuessa konseptialbumi. Don Henley ja Glenn Frey aloittivat Desperadon kappalemateriaalia kirjoittaessaan ensi kertaa kirjoittamaan kappalemateriaalia kahdestaan, ja he muun muassa vastasivat albumin tunnetuimpien kappaleiden ”Tequila Sunrise” ja ”Desperado” kirjoittamisesta. Vuoden 1973 huhtikuussa julkaistu Desperado menestyi albumilistalla yhtyeen esikoisalbumia heikommin nousten Yhdysvalloissa sijalle 41., mutta tästä huolimatta kappaleista ”Tequila Sunrise” ja ”Desperado” tuli valtavan suosittuja ja eräänlaisia yhtyeen tavaramerkkikappaleita.
Askel kohti perinteistä rockmusiikkia - albumit On the Border ja One of These Nights (1974-1975)

Eaglesin kolmannen studioalbumin On the Border tuottajana jatkoi kahden edellisen albumin tavoin Glyn Johns. Don Henley ja Glenn Frey halusivat siirtyä musiikillisesti kahden ensimmäisen albumin kantrivaikutteisesta rockmusiikista perinteiseen hard rockiin, mikä loi näkemyseron On the Borderin musiikista yhtyeen ja Johnsin välille. Johnsin johdolla yhtye äänitti Lontoon Olympic Studiosin tiloissa albumille kaksi kappaletta, jonka jälkeen yhteistyö päätettiin lopettaa ja albumin tuottajaksi valittiin Bill Szymczyk, jonka kanssa On the Border äänitettiin Los Angelesin maineikkaassa Record Plant -studiossa. Albumia äänitettäessä yhtye toi Glenn Freyn ja Bernie Leadonin ehdotuksesta kitaristi Don Felderin soittamaan soolokitaraa kappaleisiin ”Already Gone” ja ”Good Day in Hell”. Muu yhtye oli niin vaikuttunut Felderin soittotaidoista, että hänet pyydettiin kappaleiden äänityksiä seuranneena päivänä jäämään pysyvästi yhtyeen viidenneksi jäseneksi.
On the Border julkaistiin vuoden 1974 maaliskuussa ja se nousi Yhdysvalloissa albumilistan 17. sijalle. ”Already Gone”, ”James Dean” ja ”Best of My Love” julkaistiin albumin singleinä, ja kappaleesta ”Best of My Love” muodostui albumin suurin hitti sen noustua singlelistan kärkeen Yhdysvalloissa. Huhtikuussa yhtye esiintyi Kalifornian Ontariossa yli 300 000 hengen yleisölle California Jam -festivaaleilla. American Broadcasting Company televisioi festivaalin ympäri maata, mikä vauhditti Eaglesin suosiota oikea-aikaisesti juuri On the Borderin julkaisemisen jälkeen ja laajensi yhtyeen fanikuntaa merkittävällä tavalla.
Yhteistyö tuottaja Bill Szymczykin kanssa oli osoittautunut toimivaksi, joten Szymczyk jatkoi Eaglesin tuottajana myös seuraavalla albumilla One of These Nights, joka äänitettiin Los Angelesin Record Plantin ohella myös Miamin Criteria -studiolla. Albumi julkaistiin vuoden 1975 kesäkuussa, ja se oli Eaglesin lopullinen läpimurto. One of These Nights oli yhtyeen ensimmäinen Yhdysvalloissa listaykköseksi noussut albumi, ja se oli myös ehdolla vuoden albumin Grammy-palkinnon saajaksi. Albumilta julkaistiin singleinä kappaleet ”One of These Nights”, ”Lyin’ Eyes” ja ”Take it to the Limit”, jotka nousivat jokainen viiden parhaan joukkoon Yhdysvaltain singlelistalla. Vuonna 1976 ”Lyin’ Eyes” voitti parhaan duon tai ryhmän pop-esityksen Grammy-palkinnon,[2] ja se oli ehdolla myös vuoden levytyksen Grammy-palkinnon saajaksi.
Kitaristi Bernie Leadon oli hyvin turhautunut Eaglesin uudistuvaan tyyliin ja siihen, että yhtye oli jättänyt hänen suuresti rakastamansa country rockin taakseen siirtyäkseen perinteiseen rockmusiikkiin. Hän päätti erota yhtyeestä, ja vuoden 1975 lopussa hänen paikkansa Eaglesin kitaristina täytti aiemmin muun muassa The James Gang -yhtyeen kitaristina ansioitunut Joe Walsh. Hänen liittymisensä yhtyeeseen herätti epäilyksiä erityisesti Don Henleyssa, jonka mielestä Walsh oli ”liian villi persoona ollakseen Eaglesin jäsen.” Walshin liittyminen yhtyeen kitaristiksi osoittautui kuitenkin myöhemmin onnistuneeksi ratkaisuksi, sillä hänen soittotaitonsa yhdistettynä Don Felderin taitavuuteen edesauttoivat Eaglesin siirtymistä pois country rockin parista.
Klassikkoalbumi Hotel California (1976)

Vuoden 1976 helmikuussa Eagles julkaisi kokoelma-albumin Their Greatest Hits (1971–1975). Albumi nousi Yhdysvalloissa listan kärkipaikalle ja siitä tuli kaikkien aikojen myydyin äänite Yhdysvalloissa 29 miljoonan kappaleen myynnillään. Maailmanlaajuisesti albumia myytiin yli 42 miljoonaa kappaletta, ja se vahvisti Eaglesin aseman yhtenä 1970-luvun merkittävimmistä yhtyeistä. Se on maailman myydyin albumi (elokuu 2018).
Kokoelma-albumin julkaisemisen jälkeen Eagles aloitti uransa viidennen studioalbumin Hotel California äänittämisen. Albumin yli puolitoista vuotta kestänyt työstäminen ja kiertue-elämä verotti yhtyettä suuresti, kunnes albumi lopulta julkaistiin vuoden 1976 joulukuussa. Se nousi listaykköseksi Yhdysvalloissa, ja siitä tuli yhtyeen uran kaupallisesti menestynein studioalbumi 32 miljoonan kappaleen maailmanlaajuisella myynnillään. Albumilta julkaistiin kolme singleä: ”New Kid in Town” (Billboard Hot 100 -listan 1.), ”Hotel California” (listan 1.) ja ”Life in the Fast Lane” (listan 11.). ”New Kid in Town” palkittiin vuonna 1977 Grammy-palkinnolla kategoriassa ”paras kaksi- tai useampiääninen vokaalisovitus”[3] ja ”Hotel California” voitti vuonna 1978 vuoden levytyksen Grammy-palkinnon. Albumi kahmi myös kolme muuta Grammy-ehdokkuutta: tuottaja Bill Szymczyk oli ehdolla vuoden tuottajaksi ja ”Hotel California” vuoden lauluksi. Albumia pidettiin ennakkosuosikkina myös vuoden albumin Grammy-palkinnon saajaksi, mutta palkinnon voitti lopulta Fleetwood Mac albumillaan Rumours.
Hotel California on myöhemmin noussut yhdeksi koko rockmusiikin arvostetuimmista albumeista. Rolling Stone listasi albumin sijalle 37. vuoden 2003 marraskuussa julkaisemassaan 500 Greatest Albums of All Time -listassa, ja kappale ”Hotel California” luetaan usein rockmusiikin merkittävimpien kappaleiden joukkoon. Don Felderin ja Joe Walshin kappaleen lopussa kaksin soittama kitarasoolo on myös useaan otteeseen valittu kaikkien aikojen parhaaksi kitarasooloksi.[4][5]
The Long Run ja Eagles Live, yhtyeen hajoaminen (1977–1980)

Hotel Californiaa seuranneen maailmankiertueen päätyttyä vuonna 1977 basisti Randy Meisner erosi yhtyeestä. Hänen seuraajakseen valittiin aiemmin Meisnerin myös Poco -yhtyeessä korvannut Timothy B. Schmit. Schmitin liityttyä yhtyeeseen Eagles aloitti tulevan studioalbuminsa The Long Run työstämisen. Albumin työstäminen kiristi yhtyeen jäsenten henkilökohtaisia välejä entisestään, sillä albumin syntyprosessi oli alusta lähtien hyvin vaikea. The Long Run oli alun perin tarkoitus julkaista tupla-albumina, mutta äänitysten alkaessa vuoden 1978 maaliskuussa yhtye ei ollut vieläkään onnistunut kirjoittamaan riittävästi materiaalia vaaditun mittaisen albumin levyttämiseksi. Tupla-albumin julkaisemisesta luovuttiin, ja The Long Run sisälsi lopulta vain kymmenen kappaletta. Albumi julkaistiin pitkän studiotyöskentelyn tuloksena vuoden 1979 syyskuussa, mutta se sai kriitikoiden keskuudessa ristiriitaisen vastaanoton ja sitä pidettiin valtavan suositun Hotel Californian jälkeen jopa pettymyksenä. Tästä huolimatta albumi nousi listaykköseksi ja myi platinaa vuoden 1980 alussa. Albumin singlejulkaisut ”Heartache Tonight” (Billboard Hot 100 -listan 1.), ”The Long Run” (listan 8.) ja ”I Can’t Tell You Why” (listan 8.) nousivat hiteiksi, ja ”Heartache Tonight” palkittiin myös Grammy-palkinnolla parhaana duon tai ryhmän rock-esityksenä.[6]
Albumin julkaisemisen jälkeen Eagles aloitti uuden maailmankiertueensa, jonka aikana Don Felderin ja Glenn Freyn henkilökemia ajautui törmäyskurssille. Yhtyeen loppu vaikutti väistämättömältä, mutta se viivästyi levytyssopimuksessa olleen pykälän vuoksi: yhtyeen oli toimitettava levy-yhtiö Asylum Recordsille julkaistavaksi vielä sopimuksen mukaisesti livealbumi. Eagles oli hajonnut epävirallisesti The Long Run -kiertueen päätyttyä vuoden 1980 heinäkuussa, mutta albumi oli yhä julkaisematta. Lopulta vuoden 1980 marraskuussa julkaistulle livealbumille Eagles Live otettiin konserteissa taltioitua materiaalia vuosien 1976 ja 1980 väliltä. Glenn Frey oli katkaissut välinsä yhtyeen muihin jäseniin, ja muun yhtyeen työstäessä Miamissa osuuksiaan albumia miksattaessa, Frey oli päättänyt jäädä Los Angelesiin. Eagles Live nousi Yhdysvalloissa listan kuudenneksi, ja albumin ainoana singlenä julkaistu lainakappale ”Seven Bridges Road” ylsi listan 21. sijalle.
Eagles Liven julkaisemisen jälkeen yhtyeen uran ilmoitettiin virallisesti olevan ohi. Yhtyeen jäsenten viha toisiaan kohtaan oli syventynyt entisestään, ja Don Henley muun muassa vannoi, etteivät yhtyeen jäsenet soittaisi yhdessä ennen kuin helvetti jäätyy.
Hell Freezes Over ja paluukiertue (1994–2000)
Vuonna 1993 Giant Records julkaisi kokoelma-albumin Common Thread: The Songs of the Eagles, jolla eri yhtyeet ja artistit esittivät omia versioitaan Eaglesin uran kappaleista. Country-muusikko Travis Tritt levytti albumille oman versionsa kappaleesta ”Take It Easy”, jolle kuvattiin myös musiikkivideo. Tritt vaati, että The Long Runin levyttänyt Eaglesin kokoonpano esiintyisi videolla, ja kukin Eaglesin jäsenistä suostui ehdotukseen. Musiikkivideolla esiintymisen ohella Timothy B. Schmit vieraili albumilla taustalaulajana, ja julkinen huhu Eaglesin paluusta alkoi velloa entistä voimakkaampana.
Vuonna 1994, neljätoista vuotta hajoamisensa jälkeen, Eagles ilmoitti tekevänsä paluun yhteen. Yhtye aloitti kaksivuotisen ja valtavan suositun paluukiertueensa vuoden 1994 huhtikuussa, ja marraskuussa yhtye julkaisi neljä uutta kappaletta sisältäneen livealbumin Hell Freezes Over (). Albumi nousi listaykköseksi Yhdysvalloissa, ja sen uusista kappaleista ”Get Over It” ja ”Love Will Keep Us Alive” nousivat singlelistalla neljänkymmenen parhaan joukkoon ja uusiksi hiteiksi. Glenn Frey vitsaili kiertueen alussa, että ”yhtye ei ollut koskaan hajonnut, vaan pitänyt pelkästään neljäntoista vuoden tauon”.
Vuonna 1998 Eagles valittiin Rock and Roll Hall of Famen jäseneksi. Palkitsemisseremonian päätteeksi Eagles nousi lavalle koko uransa kattavan kokoonpanon kanssa, sillä Henleyn, Freyn, Walshin, Felderin ja Schmitin rinnalla lavalla esiintyivät myös Randy Meisner ja Bernie Leadon. Yhtye esitti tapahtumassa kappaleet ”Take It Easy” ja ”Hotel California”.
Vuoden 2000 marraskuussa Eagles julkaisi neljän CD-levyn kokoelman Selected Works: 1972–1999, joka koostui yhtyeen kappaleiden ohella myös The Long Runin äänityksistä peräisin olevista pätkistä ja aiemmin julkaisemattomista, konserteissa taltioiduista kappaleista.
Don Felderin lähtö ja oikeussyytteet, uusi single ”Hole in the World” (2001–2003)

Kitaristi Don Felder erotettiin yhtyeestä vuoden 2001 helmikuussa.Syynä tähän oli Eagles yhtyeen Eagles LTD yhtiön omistusoikeuksiin liittyyvät erimielisyydet joissa yhtiön osakkaiden osuuksien suuruuksista syntyi erimielisyyttä.Tätä seurasivat Felderin oikeussyytteet Don Henleya ja Glenn Freyta kohden, ja hän vaati Eaglesilta yli 50 miljoonan dollarin korvauksia erottamisestaan.Felder oli lisäksi suivaantunut siitä, että Henley ja Frey saivat suuremman osuuden Hell Freezes Over -kiertueen ja Selected Works: 1972-1999 -kokoelman tuotoista kuin muu yhtye, ja hänen mielestään tuotot olisi pitänyt jakaa viiteen yhtä suureen osaan yhtyeen jäsenten kesken. Henley ja Frey haastoivat Felderin oikeuteen sopimusrikkomuksesta liittyen Felderin kirjoittamaan omaelämäkertaan Heaven and Hell: My Life in the Eagles (1974–2001).Frey, Henley sopivat oikeuskiistansa Felderin kanssa lopulta ilman pitkää ja negatiivista julkisuutta lisäävää oikeudenkäyntiä.
Felderin erosta huolimatta Eagles aloitti vuonna 2001 uuden konserttikiertueensa, ja hänen paikkansa yhtyeen konserteissa täytti Steuart Smith. Smithin ohella kiertueelle yhtyeen mukaan liittyivät myös kosketinsoittajat Michael Thompson ja Will Hollis, rumpali Scott Crago, torvisoittaja Bill Armstrong, saksofonisti ja viulisti Al Garth sekä saksofonistit Christian Mostert ja Greg Smith.
Vuonna 2003 Eagles julkaisi uuden kokoelma-albumin The Very Best Of. Kahden CD-levyn albumi sisälsi kattavan läpileikkauksen yhtyeen levytysurasta esikoisalbumista vuoden 1994 Hell Freezes Overin studiomateriaaliin, mutta myös uuden kappaleen ”Hole in the World”, jonka Don Henley ja Glenn Frey olivat kirjoittaneet syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen.
Vuoden 2004 marraskuussa Eagles taltioi konserttinsa Australiassa DVD-julkaisuksi Farewell 1 Tour – Live from Melbourne, joka julkaistiin vuoden 2005 kesäkuussa. DVD sisälsi myös Glenn Freyn säveltämän uuden kappaleen ”No More Cloudy Days”.
Long Road Out of Eden (2007–)
Kappale ”No More Cloudy Days” julkaistiin singlenä vuonna 2005 ensimmäisenä singlenä Eaglesin tulevalta, seitsemänneltä studioalbumilta Long Road Out of Eden jota yhtye oli työstänyt jo vuodesta 2001. Albumilta julkaistiin vuosien 2007 ja 2009 välillä myös neljä muuta singleä: ”How Long”, ”Busy Being Fabulous”, ”What Do I Do with My Heart” ja ”I Don't Want to Hear Any More”. Long Road Out of Eden -albumin Eagles julkaisi vuoden 2007 lokakuussa, ja albumi nousi Yhdysvalloissa listaykköseksi. Se oli yhtyeen ensimmäinen täysin uudesta materiaalista koostunut studioalbumi sitten vuoden 1979 The Long Runin, ja se oli vuoden myydyin albumi Yhdysvalloissa. Albumi huomioitiin yhteensä kuudella Grammy-palkintoehdokkuudella, joista se voitti palkinnot kategoriassa ”paras duon tai ryhmän country-esitys”[7] kappaleella ”How Long” ja ”paras pop-instrumentaali” [8] kappaleella ”I Dreamed There Was No War”. Long Road Out of Eden oli Yhdysvaltojen ohella albumilistan ykkönen myös kahdessatoista muussa maassa.
Vuonna 2013 Eaglesin uraa käsittelevä kaksiosainen dokumenttielokuva History of the Eagles sai ensi-iltansa, ja elokuvan julkaisua seurasi uusi maailmankiertue jonka aikana myös yhtyeen alkuperäinen kitaristi Bernie Leadon palasi yhtyeeseen vierailemaan konserteissa.
Kokoonpano
Don Henley – rummut, lyömäsoittimet, laulu ja kitara (1971–1980, 1994–2016, 2017-)
Joe Walsh – kitara, laulu, koskettimet (1975–1980, 1994–2016, 2017-)
Timothy B. Schmit – basso, laulu, akustinen kitara (1977–1980, 1994–2016, 2017-)
Entiset jäsenet
Glenn Frey – kitara, laulu, huuliharppu, piano ja koskettimet (1971–1980, 1994–2016)
Don Felder – kitara, mandoliini, kosketimet, laulu (1974–1980, 1994–2001)
Randy Meisner – bassokitara, laulu, guitarrón (1971–1977)
Bernie Leadon – kitara, mandolini, banjo, laulu (1971–1975, 2013–2016)
Aikajana

Galleria

Don Henley
Joe Walsh
Timothy B. Schmit

Diskografia
Studioalbumit
Eagles (1972)
Desperado (1973)
On the Border (1974)
One of These Nights (1975)
Hotel California (1976)
The Long Run (1979)
Long Road Out of Eden (2007)
Livealbumit
1980 Eagles Live #6 US, #24 UK, US myynti: 7 000 000
1994 Hell Freezes Over #1 US, #18 UK, US myynti: 7 000 000
Kokoelmat
1976 Their Greatest Hits (1971–1975) #1 US, #2 UK, US myynti: 28 000 000
1982 The Eagles Greatest Hits, Vol. 2 #52 US, US myynti: 11 000 000
1984 The Best of the Eagles (Euroopan kokoelma) #8 UK
1994 The Very Best of The Eagles (Euroopan kokoelma) #4 UK
2000 Selected Works: 1972-1999 (box set) #109 US, US myynti: 1 000 000
2001 The Very Best of the Eagles (Euroopan kokoelma) #3 UK
2003 The Very Best of the Eagles #3 US, #27 UK (nimettiin The Complete Greatest Hits Euroopassa), US myynti: 5 000 000
Eagles Suomessa
Eagles on esiintynyt Suomessa kolme kertaa. Ensimmäisen kerran yhtye nähtiin Suomessa vuonna 2001, kun se esiintyi Helsingissä ja Turussa loppuunmyydyille katsomoille. Toistaiseksi viimeisin Suomen-vierailu tapahtui kesäkuussa 2009, kun yhtye esiintyi Hartwall Areenalla Helsingissä.
Lähteet

Aiheesta muualla

Eagles
Eagles
Luokka:1970-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:1980-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Rock and Roll Hall of Fame
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta albumia Eagles yhtye on julkaissut?


David Scott ”Dave” Mustaine (s. 13. syyskuuta 1961 La Mesa, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten urastaan thrash metal -yhtye Megadethin toisena perustajajäsenenä, keulahahmona, kitaristina, laulajana ja pääasiallisena lauluntekijänä.
Mustainen ensimmäinen yhtye oli Panic, josta hän erosi vuonna 1981 liittyäkseen thrash metal -yhtye Metallican soolokitaristiksi. Hän vaikutti yhtyeessä sen uran varhaisilla demoäänitteillä ennen kuin hänet erotettiin yhtyeestä vuoden 1983 keväällä. Hän muutti tämän jälkeen San Franciscosta Los Angelesiin ja perusti basisti David Ellefsonin kanssa Megadethin kesällä 1983. Megadeth julkaisi esikoisalbuminsa Killing Is My Business... And Business Is Good! vuonna 1985, ja nousi hyvin nopeasti suosituksi underground metal -piirien keskuudessa. Kaupallisen läpimurtonsa yhtye teki 1990-luvun alussa studioalbumeillaan Rust in Peace ja Countdown to Extinction. Megadeth joutui päättämään uransa vuonna 2002 Mustainen värttinähermon vahingoituttua. Hän kuitenkin opetteli kitaransoiton uudelleen käden toivuttua, ja yhtye teki paluun vuonna 2004.
Megadeth luetaan thrash metalin ”neljän suuren yhtyeen” joukkoon Metallican, Slayerin ja Anthraxin ohella, ja Mustainea pidetään yhtenä lajityypin merkittävimmistä musiikillisista hahmoista ja kehittäjistä. Mustaine on kitaristina ja lauluntekijänä hyvin arvostettu metallimusiikin saralla, ja muun muassa kirjailija Joel McIver listasi Mustainen kaikkien aikojen parhaaksi kitaristiksi metallimusiikissa vuoden 2009 teoksessaan The 100 Greatest Metal Guitarists,[1] jonka Minerva Kustannus julkaisi suomeksi vuonna 2013 nimellä 100 kovinta metallikitaristia.[2]
Kitaroinaan Mustaine käyttää Dean Guitarsin valmistamia kitaroita. Hänellä on lukuisia nimikkokitaroita Deanin mallistossa.[3]
HarperCollins julkaisi Mustainen omaelämäkerran Mustaine: A Heavy Metal Memoir vuonna 2011. Suomessa teoksen julkaisi kustannusosakeyhtiö Paasilinna nimellä Mustaine - Heavy metal muistelmat.[4]
Elämäkerta
David Mustaine syntyi 13. syyskuuta 1961 La Mesan kaupungissa San Diegon liepeillä Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hänen vanhempansa olivat Emily ja John Mustaine. Vanhempien eron jälkeen Mustaine joutui muuttamaan alituiseen äitinsä ja siskojensa kanssa välttääkseen kontaktia isänsä kanssa.
15-vuotiaana Mustaine oli muuttanut omaan asuntoonsa ja elätti itsensä välittämällä huumeita.[5] Daven tuttu työskenteli levykaupassa, ja hän vaihtoi huumeita levyihin. Dave sai esimerkiksi Iron Maidenin, Kissin, Judas Priestin ja AC/DC:n levyjä. Mustainen innoittajana kitaran soiton aloittamisessa toimi Kissin Ace Frehley.[5] Mustainen lempiyhtye oli Iron Maiden ja lopulta hän perusti oman yhtyeensä, Panicin.
1980-luku
Metallica
Vuonna 1981 Mustaine lähti Panic-yhtyeestään liittyäkseen Metallican soolokitaristiksi. Mustaine oli huomannut ilmoituksen kitaristinpaikasta The Recycler -lehdessä. Ilmoituksen oli laittanut lehteen Metallican rumpali Lars Ulrich. Mustaine liittyi mukaan ilman koesoittoa, mutta hänen pestinsä yhtyeessä jäi lyhyeksi vuosiin 1982-1983.
Metallicaan liityttyään Mustainen päihdeongelma oli paisunut jo mittavaksi. Metallica keikkaili ahkerasti, ja pääsi lopulta levyttämään demon. No Life til’ Leather -nimen saanut demonauha levisi nopeasti, ja Metallican maine alkoi kasvaa. Mustaine nauhoitti Metallican kanssa myös kaksi muuta demonauhaa, Power Metal joista toinen, livedemo Metal Up Your Ass jäi hänen viimeisekseen yhtyeen riveissä.
Mustaine sai potkut yhtyeestä lopullisesti sen jälkeen, kun yhtye oli muuttanut San Franciscoon. Yhtyeen muut jäsenet olivat ostaneet Mustainelle bussilipun kohti Los Angelesin kaupunkia, ja olivat Mustainen nukkuessa pakanneet hänen laukkunsa ja tämän herättyä ilmoittaneet, ettei Mustaine ole enää osa Metallicaa. Matkalla Los Angelesiin Mustaine päätti, että perustaisi yhtyeen, joka soittaisi raskaampaa ja nopeampaa musiikkia kuin Metallica.
Metallica-pestinsä aikana Mustaine kirjoitti yhtyeelle useita kappaleita, joista osa julkaistiin myöhemmin Metallican kahdella ensimmäisellä albumilla ilman Mustainen käyttölupaa, mikä kasvatti Mustainen ja Metallican jäsenten välille kitkaa useiksi vuosiksi.
Megadeth

Vuoden 1983 huhtikuussa Los Angelesiin muuttanut Mustaine perusti oman yhtyeensä Fallen Angels.[6] Hän sai väliaikaisen työn puhelinmyyjänä, mutta lopetti työn kerättyään riittävästi rahaa ostaakseen asunnon Hollywoodista. Mustaine hankki Fallen Angelsin toiseksi kitaristiksi Robbie McKinneyn ja basistiksi Matt Kisselsteinin, joihin hän oli tutustunut puhelinmyynnissä työskennellessään. Fallen Angels oli kuitenkin hyvin lyhytikäinen kokoonpano, jolla ei Mustainen mukaan ollut riittävää kipinää, energiaa ja jäsenten välistä kemiaa, joka olisi auttanut yhtyettä jatkamaan pidempään.
Pian Fallen Angelsin hajottua Mustaine tutustui basisti David Ellefsoniin,[7] joka asui Mustainen kanssa samassa kerrostalossa.[6] Yhtä kerrosta alempana asuneen Ellefsonin asunnosta oli kuulunut kovaääninen bassonsoitto, koska hän opetteli soittamaan Van Halen -yhtyeen kappaletta ”Running with the Devil”. Krapulasta kärsinyt Mustaine oli lopen kyllästynyt soiton kuuntelemiseen ja huutanut asunnostaan useita kertoja Ellefsonia lopettamaan, mutta tämä ei ollut kuullut Mustainen valitusta. Lopulta Mustaine heitti kukkaruukun Ellefsonin asunnon ulkopuolella olleeseen ilmastointilaitteeseen, jonka jälkeen soitto oli lakannut. Ellefson saapui tämän jälkeen Mustainen asunnolle ystävänsä, kitaristi Greg Handevidtin kanssa kysyäkseen tietä myymälään, josta he voisivat ostaa savukkeita. Mustaine neuvoi heille tien lähimpään myymälään ja paiskasi oven kiinni. Ellefson ja Handevidt kuitenkin koputtivat oveen uudelleen ja pyysivät Mustainea ostamaan heille olutta, minkä jälkeen he tutustuivat ja viettivät päivän ja yön keskustellen yhdessä musiikista.
Mustaine ja Ellefson perustivat Megadethin pian ensitapaamisensa jälkeen. Greg Handevidt ja rumpali Dijon Carruthers täydensivät kokoonpanon nelihenkiseksi,[8] ja hetken aikaa yhtyeen laulajana vaikutti Lawrence ”Lor” Kane. Hän ei tehnyt yhtäkään esiintymistä yhtyeen laulajana, mutta kuultuaan Mustainen kirjoittaneen kappaleen ”Megadeth” hän ehdotti sitä yhtyeen nimeksi.[8] Tuloksettoman laulajanetsinnän jälkeen alun perin vain kitaristina vaikuttanut Mustaine päätti ryhtyä myös yhtyeen laulajaksi.
Megadethin ensimmäinen kokoonpano koki muutoksen jo vuodenvaihteen jälkeen, kun Greg Handevidt ja Dijon Carruthers erosivat yhtyeestä. Uudeksi rumpaliksi valittiin Lee Rausch, jonka kanssa Mustaine ja Ellefson äänittivät kolmihenkisenä kokoonpanona kappaleet ”Loved to Death”, ”The Skull Beneath the Skin” ja ”Mechanix” sisältäneen demoäänitteen Last Rites. Rausch korvattiin pian demon äänittämisen jälkeen Gar Samuelsonilla, ja Handevidtin jättämän kitaristin aukon täydensi live-esiintymisissä väliaikaisesti Slayer -yhtyeen Kerry King. Lopulta Megadethin vakituiseksi kitaristiksi valittiin Chris Poland, joka oli aiemmin vaikuttanut Samuelsonin kanssa The New Yorkers -yhtyeessä. Ennen Polandin liittymistä Megadeth oli jo ehtinyt solmia levytyssopimuksen levy-yhtiö Combat Recordsin kanssa.
Vuoden 1985 tammikuussa Megadeth viimeisteli esikoisalbuminsa Killing Is My Business... And Business Is Good!, joka julkaistiin toukokuussa. Albumi herätti paljon huomiota underground metal -piireissä, ja Megadeth kiinnitti albumin julkaisun myötä myös suurempien levy-yhtiöiden huomion. Killing Is My Business... And Business Is Good! -albumin julkaisun jälkeen Megadeth kiersi Yhdysvalloissa ja Kanadassa Exciter-yhtyeen kanssa kitaristinaan Mike Albert, sillä Chris Poland oli eronnut yhtyeestä kiertueen alkaessa. Poland palasi yhtyeeseen kiertueen päätyttyä, kun se lokakuussa 1985 aloitti seuraavan studioalbuminsa Peace Sells... But Who's Buying? äänittämisen.
Kun Peace Sells... But Who's Buying? oli äänitetty ja miksattu, Megadeth teki uuden levytyssopimuksen levy-yhtiö Capitol Recordsin kanssa. Capitol osti Combat Recordsilta kaikki oikeudet albumin julkaisemiseen, minkä johdosta Megadethista tuli suuren levy-yhtiön yhtye. Peace Sells... But Who's Buying? nousi yhtyeen ensimmäisenä albumina Billboard 200 -listalle Yhdysvalloissa, ja se ylsi albumilistalle myös Japanissa. Nimikkokappaleesta ”Peace Sells” ja singlenä julkaistusta avauskappaleesta ”Wake Up Dead” tuotetut musiikkivideot saivat paljon esitysaikaa Headbangers Ball -ohjelmassa Music Televisionilla, joka käytti ”Peace Sellsin” alussa kuultavaa David Ellefsonin bassolla soittamaa introa pitkään myös uutislähetyksensä teemamusiikkina. Vuoden 1986 ajan Megadeth kiersi Yhdysvalloissa King Diamondin ja Motörheadin lämmittelijänä.
Mustaine tuotti Sanctuary -yhtyeen debyyttialbumin Refuge Denied, joka äänitettiin vuodenvaihteessa ja julkaistiin vuonna 1987.
Vuoden 1987 helmikuussa yhtye oli lämmittelijänä Alice Cooperin Constrictor -albumin kiertueella. Maaliskuussa Megadeth aloitti uransa ensimmäisen maailmankiertueen Britanniasta, ja kiersi myöhemmin kesän aikana Yhdysvaltoja Overkillin ja Necrosin kanssa. Mustaine ja Ellefson vierailivat myös Malice -yhtyeen studioalbumilla License To Kill. Megadeth äänitti esikoisalbumillaan esiintyneen lainakappaleen ”These Boots” elokuvan Keikka soundtrack-albumille.
Kun Peace Sells... But Who's Buying? -kiertue päättyi vuoden 1987 kesäkuussa, Mustaine ja Ellefson päättivät erottaa Chris Polandin ja Gar Samuelsonin yhtyeestä. Esimerkiksi Samuelsonin päihdeongelmien vaikutus oli läsnä jo kiertueella, minkä vuoksi hänen rumputeknikkonsa Chuck Behler oli myös sijaistanut häntä kiertueen lopulla. Behleristä tuli nyt yhtyeen vakituinen rumpali, ja Chris Polandin yhtyeen soolokitaristina korvasi eri vaiheiden ja monien ehdokkaiden jälkeen aiemmin kitaransoiton opettajana työskennellyt Jeff Young. Behler ja Young soittivat Megadethin seuraavalla studioalbumilla So Far, So Good... So What!, jota työstettiin studiossa yli viiden kuukauden ajan ennen julkaisua vuoden 1988 tammikuussa. Albumi saavutti täysin ilman radiosoiton tuomaa kaupallista apua Billboard 200 -listalla 28. sijan ja se nousi listoille myös Euroopan maissa, Japanissa ja Uudessa-Seelannissa. Yhdysvalloissa So Far, So Good... So What! oli Megadethin siihenastisen uran nopeiten myynyt albumi, sillä se myi yli 400000 kappaletta alle kuukausi julkaisunsa jälkeen.
So Far, So Good... So What! -kiertueella Megadeth esiintyi Britanniassa Monsters of Rock -festivaaleilla yli 100000 hengen yleisölle, ja yhtye kiersi myös lämmittelijänä Dion Dream Evil -albumin kiertueella. Monsters of Rock -esiintymisen jälkeen Megadeth joutui keskeyttämään kiertueensa David Ellefsonin hakeutuessa vieroitushoitoon, jonka jälkeen vuonna 1989 Mustaine erotti yhtyeestä Jeff Youngin ja Chuck Behlerin. Megadethin uudeksi rumpaliksi valittiin Behlerin rumputeknikko Nick Menza, ja kolmihenkinen Megadeth äänitti pian Alice Cooperin kappaleen ”No More Mr. Nice Guy” Wes Cravenin ohjaaman Shocker-elokuvan soundtrack-albumille.
1990-luku
Megadeth täydentyi jälleen nelihenkiseksi kokoonpanoksi vuoden 1990 helmikuussa, kun yhtyeen uudeksi kitaristiksi valittiin aiemmin sooloartistina levyttänyt ja Cacophony -yhtyeessä vaikuttanut Marty Friedman. Syyskuussa Megadeth aloitti Testamentin, Slayerin ja Suicidal Tendenciesin kanssa valtavan menestyksekkään Clash of the Titans -maailmankiertueen ja julkaisi uransa neljännen studioalbumin Rust in Peace. Albumi nousi Billboard 200 -listan 23. sijalle ja oli kaupallinen menestys, ja se vahvisti Megadethin asemaa yhtenä thrash metalin kärkiyhtyeenä. Rust in Peace -albumista muodostui myös yksi thrash metalin arvostetuimmista julkaisuista.
Vuoden 1991 alussa Megadeth esiintyi Brasilian Rock in Rio -festivaalilla 145000 hengen yleisölle, jonka jälkeen yhtye aloitti maailmankiertueen lämmittelijänään Alice in Chains. Yhtye julkaisi myös videotallenteen Rusted Pieces huhtikuussa, ja vuoden 1991 kesän Megadeth kiersi Yhdysvalloissa Slayerin ja Anthraxin kanssa Clash of the Titans -kiertueen merkeissä. Yhtye myös levytti kappaleen ”Go to Hell” elokuvan Billin ja Tedin maailma soundtrack-albumille.
Vuonna 1992 Megadeth julkaisi kaikkien aikojen menestyneimmän albuminsa, kun yhtyeen järjestyksessään viides studioalbumi Countdown to Extinction ilmestyi kauppoihin. Albumi sijoittui Billboard 200 -listan toiseksi ja nosti Megadethin lopullisesti kansainvälisten huippuesiintyjien kaartiin, ja kappaleet ”Symphony Of Destruction”, ”Skin o' My Teeth” ja ”Sweating Bullets” siivittivät suosiota entisestään.
Vuonna 1993 Megadeth äänitti kappaleen ”Angry Again” elokuvan Last Action Hero soundtrack-albumille, ja kappale huomioitiin myös Grammy-ehdokkuudella kategoriassa ”Best Metal Performance”. Mustaine vieraili kitaristina Diamond Headin kesäkuussa julkaisemalla albumilla Death and Progress kappaleessa ”Truckin’”. Megadeth kiersi Yhdysvalloissa lämmittelijänään Stone Temple Pilots, mutta yhtye joutui perumaan esiintymisiään Mustainen päihdeongelmien vuoksi. Japanin legendaariselle Budokan-areenalle kaavaillun konsertin peruuntuminen Mustainen ongelmien vuoksi oli valtava pettymys Marty Friedmanille. Euroopassa Megadeth kiersi Metallican ja Yhdysvalloissa Aerosmithin kanssa. Aerosmith kuitenkin erotti Megadethin kiertueelta Mustainen ilmoitettua lavalla, ettei ”Megadethilla ole paljoa aikaa soittaa, koska Aerosmithilla ei ole paljoa aikaa elää”.
Vuonna 1994 Megadeth oli jälleen studiossa nauhoittamassa uutta albumia. 1. marraskuuta 1994 julkaistu Youthanasia -albumi oli entistä kevyempää Megadethia, mutta myi siitä huolimatta nopeimmin platinaa kuin yksikään aiempi Megadeth-albumi. Albumi oli myös nopeiten kultalevyn oikeuttavan määrän myynyt albumi koko Kanadan levymyynnin historiassa.
Vuonna 1995 Megadeth nauhoitti coverin Black Sabbathin kappaleesta Paranoid tribuuttilevylle Navity In Black - A Tribute To Black Sabbath. Megadethin versiointi kappaleesta julkaistiin myös kokoelmalevyllä Hidden Treasures.
Vuonna 1997 Megadeth julkaisi jälleen uutta materiaalia. Cryptic Writings-niminen albumi oli vielä kevyempää ja pelkistettyä materiaalia edeltäjästään, mutta myi silti hyvin. Trust-kappale sijoittui Billboardin singlelistan ensimmäiselle sijalle ja soi alituiseen radiossa. Vuoden lopulla yhtye esiintyi myös ensimmäistä kertaa täysin akustisten kitaroiden säestyksellä.
Mustainen tytär Electra Mustaine syntyi 28. tammikuuta 1998, ja samassa kuussa Trust-single huomioitiin Grammy-ehdokkuudella. Pitkäaikainen rumpali Nick Menza, joka oli soittanut yhtyeessä Chuck Behlerin seuraajana vuodesta 1989 sai Ozzfest-konserttitapahtuman jälkeen vakavan polvivamman, jonka takia Mustaine joutui ilmoittamaan, ettei hänen palveluitaan tarvita enää yhtyeessä. Menzan korvaajaksi valittiin Jimmy DeGrasso, joka oli soittanut Mustainen kanssa MD.45-yhtyeessä. Vuoden 1998 uudenvuodenaattona Megadeth toimi Black Sabbathin lämmittelijänä Slayerin, Panteran ja Soulflyn kanssa.
31. toukokuuta 1999 Megadeth julkaisi kahdeksannen pitkäsoittonsa, kun studioalbumi Risk ilmestyi kauppoihin. Single Crush ‘Em julkaistiin myös Universal Soldier 2-elokuvan soundtrackilla, ja Megadeth nauhoitti jälleen Black Sabbathin materiaalia, kun yhtye soitti Never Say Die-kappaleen toiselle Sabbath-tribuutille. Marty Friedman erosi yhtyeestä kesken kiertueen ja hänet korvattiin Al Pitrellillä.
2000-luku
Uusi kokoonpano levytti ensimmäisen kerran vuonna 2000, kun yhtye äänitti kappaleet ”Dread and the Fugitive Mind” ja ”Kill the King” kokoelma-albumille Capitol Punishment: The Megadeth Years. Albumi täytti Megadethin ja levy-yhtiö Capitol Recordsin sopimuksen viimeiset velvoitteet, sillä Capitol ei tahtonut enää jatkaa yhtyeen levytyssopimusta Riskin ristiriitaisen vastaanoton jälkeen. Yhtye solmi uuden levytyssopimuksen Sanctuary Recordsin kanssa julkaisi seuraavan studioalbuminsa The World Needs a Hero vuoden 2001 toukokuussa. Albumi teki paluun raskaampaan Megadethin musiikkiin, ja se nousi Billboard 200 -listan sijalle 16. Albumin julkaisua seurasi kiertue AC/DC:n lämmittelijänä ja yhtyeen oma kiertue Pohjois-Amerikassa. Megadeth esiintyi myös VH1-kanavan Behind the Music -dokumenttisarjan jaksossa, joka julkaistiin myöhemmin DVD:nä. Vuoden lopussa yhtye taltioi kaksi konserttiaan Phoenixissa livealbumiksi ja DVD:ksi Rude Awakening.
Megadeth lopetti soittamisen vuoden 2002 lopulla. Mustaine oli saanut hermovaurion käteensä nukahdettuaan sen päälle. Tämä oli aiheuttanut hermoratojen surkastumista, mikä vaikutti radikaalisti Mustainen kitaransoittoon. Kun tunto alkoi palata käteen vuoden 2003 lopulla, Mustaine aloitti armottoman kitaraharjoittelun jotta pystyisi soittamaan edelleen nopeaa ja raskasta musiikkia. Kun hän jälleen oli valmis palaamaan lavoille, hän alkoi kirjoittaa materiaalia sooloalbumilleen.
Megadeth palasi parrasvaloihin vuonna 2004 uudella albumillaan The System Has Failed. Albumilla soolokitaraa oli soittanut Chris Poland, joka kuitenkin kieltäytyi kiertueelle lähtemisestä. Mustaine kaavaili Nick Menzaa jälleen rumpupatteriston taakse, mutta luopui ajatuksesta koska Menza ei ollut kykenevä soittamaan uutta materiaalia.  Uuden kokoonpanon muodostivat Mustainen lisäksi kitaristi Glen Drover, rumpali Shawn Drover sekä bassokitaristi James MacDonough. MacDonough kuitenkin korvattiin pian James LoMenzolla.
Tämä kokoonpano nauhoitti uuden Megadeth-pitkäsoiton United Abominationsin, joka julkaistiin 2007. Glen Drover jättäytyi pois yhtyeestä ja hänet korvasi Chris Broderick.
Vuonna 2009 julkaistiin jälleen tuoretta materiaalia, kun yhtyeen 12. pitkäsoitto Endgame julkaistiin. Albumin julkaisun jälkeen vuonna 2010 David Ellefson palasi yhtyeen bassokitaristiksi.
Gigantour
Kesällä 2005 Mustaine perusti oman, Pohjois-Amerikkaa kiertävän konserttikiertueen. Gigantour-nimellä kulkeva festivaalikiertue on yksi suurimpia musiikkifestivaaleja koko Pohjois-Amerikassa. Ensimmäisellä kiertueella sillä esiintyivät Megadeth, Dream Theater ja Fear Factory.
Tämän jälkeen festivaaleilla on esiintynyt myös joukko muita maineikkaita artisteja, mukaan lukien myös suomalainen Children of Bodom.
Diskografia
Megadeth
ks. Megadethin diskografia
Metallica

MD.45

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Yhdysvaltalaiset metallimusiikin kitaristit
Luokka:Yhdysvaltalaiset metallimusiikin laulajat
Luokka:Megadethin jäsenet
Luokka:Metallican jäsenet
Luokka:Vuonna 1961 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä Dave Mustaine aloitti muusikon uransa?


Laittomasti maassa oleskeleva tarkoittaa ulkomaalaisen maassa oleskelua ilman siihen tarvittavaa voimassa olevaa lupaa.[1] Ulkomaalaislaissa on säädetty laillisesta oleskelusta.[2]
Turvapaikanhakijan oleskelu muuttuu laittomaksi siinä vaiheessa, kun turvapaikkahakemukseen tehty kielteinen päätös saa lainvoiman tai maasta poistamispäätös tulee täytäntöönpanokelpoiseksi.[1] Maahanmuuttovirasto tai poliisi toimittaa kielteisen turvapaikkapäätöksen paperisena asiakirjana turvapaikanhakijalle.[3]
Poliisi valvoo ulkomaalaislain noudattamista ja hoitaa maastapoistamispäätösten tiedoksiannot ja vastaa palautuksista.[4] Viranomaiset voivat myöntää henkilölle, jolla ei ole passin kaltaista matkustusasiakirjaa, uuden eurooppalaisen matkustusasiakirjan palautusmatkan ajaksi.[5]
Sisäministeriön ohjeiden mukaan laittomaan maassa oleskeluun liittyvistä havainnoista voi ilmoittaa poliisille.[6]
Määrät Suomessa
Poliisin vuoden 2015 vuosikertomuksessa todetaan, että Suomessa tavattiin keskusrikospoliisin tilastoinnin mukaan vuonna 2015 yhteensä yli 14000 laittomasti maassa oleskellutta ulkomaalaista. Poliisin arvion mukaan valtaosa heistä koostuu turvapaikkahakemuksen sisämaassa jättäneistä ulkomaalaisista, joilla ei ollut tavattaessa maahantuloa tai henkilöllisyyttä osoittavia asiakirjoja. Näiden henkilöiden maassa oleskelu muuttuu lailliseksi heti, kun he jättävät turvapaikkahakemuksen.[7]
Maaliskuussa 2017 poliisi alkoi sakottamaan laittomasti maassa oleskelevia ulkomaalaisia, jotka olivat saaneet kielteisen turvapaikkapäätöksen. Laittomasti maassa oleskelevat syyllistyvät ulkomaalaisrikkomukseen.[8] Turun iskun jälkeen hallitus ryhtyi pohtimaan myös sitä, pitäisikö näitä rangaistuksia koventaa.[9]
Vuoden 2015 syksyn jälkeen esimerkiksi Lappiin saapuneista turvapaikanhakijoista useita satoja on kadonnut saatuaan kielteisen turvapaikkapäätöksen, joten he oleskelevat laittomasti Suomessa tai mahdollisesti muualla Euroopassa.[10] Ihmisiä on kadonnut Suomen vastaanottokeskuksista ennen tai sen jälkeen kun he ovat saaneet turvapaikkapäätöksen.[11] Vuoden 2017 alussa kadonneiden määrä oli 5 000 henkeä, heinäkuussa 5 100.[12][13] Osa on lähtenyt Suomesta muualle Eurooppaan tai kotimaahansa kertomatta siitä viranomaisille.[11] Tällaisia henkilöitä on ainakin 1 500, koska heitä on tavattu Suomen rajoilla lähdössä maasta tai muissa maissa.[11] Marraskuussa 2017 Helsingin apulaispormestari Sanna Vesikansa kertoi, että laittomasti maassa olevien määrää Helsingissä ei tiedetä.[14]
Laittomasti maassa olevien majoittaminen ja terveydenhoito
Majoittaminen
Suomessa on henkilöitä, jotka ovat majoittaneet paperittomia koteihinsa kymmenien vuosien ajan.[15] Turun terrori-iskun jälkeen sisäministeri Paula Risikko totesi, että hallitus harkitsee, pitäisikö laittomasti maassa olevien paperittomien avunanto ja piilottelu tehdä rangaistavaksi.[9] Syyskuussa 2017 Suomen tietotoimiston tekemässä kyselyssä Vihreän liiton ja Vasemmistoliiton eduskuntaryhmät kannattivat kansalaistotettelemattomuutta paperittomien henkilöiden auttamiseksi, käytännössä esimerkiksi kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneiden palauttamisen estämistä.[16] Muun muassa Vasemmistoliiton Li Andersson kannatti kansalaistotettelemattomuutta asian tiimoilla.[16]
Seurakuntien toiminta
Poliisin mukaan eräissä suomalaisissa seurakunnissa on ilmennyt tapauksia, joissa kirkon työntekijä aktiivisesti pyrkii estämään poliisin toimia piilottamalla palautuspäätöksen saaneita tai laittomasti maassa olevia.[17] Helsingin seurakuntien yhteisen kirkkovaltuuston puheenjohtaja Kaisa Raittila totesi Yleisradion haastattelussa, että jos joku apua tarvitseva on oveni takana, hänellä ei kristittynä ole mitään muuta vaihtoehtoa kuin avata ovi. Hänen mukaansa Suomen laki sallii vielä lähimmäisen auttamisen, mutta jos hallituksen lakihanke muuttaa tilanteen, siinä tapauksessa Raittilan mukaan kristityn vastuuni on merkittävämpi kuin Suomen laki.[17] Helsingin Diakonissalaitoksella on Itä-Helsingin paperittomille suunnattu Turvattomat-hanke, jossa maahanmuuttajataustaiset laitoksen työntekijät auttavat paperittomia ja laittomasti maassa oleskelevia.[18] Se on jatkoa Suojattomat-hankkeelle.[18]
Terveydenhoito
Helsinkiin, Turkuun, Lahteen, Tampereelle, Joensuuhun ja Ouluun on perustettu salaisia klinikoita, joissa vapaaehtoiset lääkärit, sairaanhoitajat ja kätilöt hoitavat salaa Suomeen laittomasti jääneitä ihmisiä.[19] Vuonna 2015 Suomen eduskunta oli päättää, että laittomasti maassa oleskelevat ihmiset saisivat nykyistä laajemman terveydenhoidon.[19] Uudistus kaatui, koska Sosiaalidemokraattisen puolueen Kari Rajamäki ehdotti asian jättämistä pöydälle.[19] Silloinen eduskunta ei enää ehtinyt käsitellä asiaa, koska edessä oli uudet vaalit.[19]
Maaliskuun 2017 lopussa Helsingin kaupunginvaltuutettu Vasemmistoliiton Veronika Honkasalo teki aloitteen 40 muun valtuutetun kanssa laittomasti maassa oleskelevien terveydenhoidosta.[19] Näin ollen elokuun 2017 lopussa Helsingin kaupungin sosiaali- ja terveyslautakunta linjasi, että terveydenhoitoa pitää laajentaa.[19] Lautakunnan esitys linjasi, että paperittomille pitää antaa välttämätöntä hoitoa.[19] Marraskuussa 2017 Suomessa syntyi poliittinen keskustelu, jonka myötä ehdotettiin, että laittomasti maassa oleskelevien terveydenhoitopalveluita laajennettaisiin ainakin Helsingissä, ja että ne koskisivat muun muassa myös mielenterveyspalveluita ja oikeudellista neuvontaa.[19] Ehdotus hyväksyttiin Helsingin kaupunginvaltuustossa 30. marraskuuta 2017.[14] Päätöstä kannatti muun muassa Helsingin apulaispormestari Vihreiden Sanna Vesikansa.[14]
Etukäteen ehdotusta vastustivat Perussuomalaiset, koska heidän näkemyksensä mukaan aiempaa laajemmat terveyspalvelut toimivat vetovoimatekijänä eli houkuttelevat lisää turvapaikanhakijoita Suomeen.[19] Vasemmistoliitto ilmoitti, ettei se tule hyväksymään sellaista linjausta, jossa suljetaan pois mahdollisuus laittomasti maassa oleskelevien terveydenhoidon lisäämiseksi.[19] Myös Sosiaalidemokraattisen puolueen Nasima Razmyar oli laajentamisen puolella.[19] Päätös laajentamisesta on merkittävä, sillä muut Suomen kaupungit ottanevat mallia siitä, mitä Helsingissä päätettiin.[19] On mahdollista, että Suomen valtio sitoutuu korvaamaan kunnille muun muassa paperittomien hätämajoituksesta ja lääkkeistä syntyvät kulut.[19] Suomen valtion vuoden 2018 talousarvioehdotuksessa on jo varattu 5,3 miljoonaa euroa näihin kustannuksiin.[19] Laittomasti maassa oleskelevien terveydenhuollon kustannusten on arvioitu Helsingissä olevan tämän muutoksen jälkeen 200 000–1 000 000 euroa.[14][20]
Terveydenhoito laittomasti maassa oleskeleville Helsingissä, Turussa ja Espoossa
Eduskunnan päätöksestä huolimatta Helsingin kaupunki kuitenkin laajensi paperittomien terveydenhoitoa koskemaan lapsia ja raskaana olevia naisia.[19] Samanlaista hoitoa saavat tällä hetkellä myös turvapaikanhakijat.[19] Tämä ei kuitenkaan koskenut aluksi muita paperittomia, ilman lupaa Suomeen jääneitä, eli miehiä.[19] He olivat aluksi oikeutettuja edellä mainittuja ryhmiä rajatumpaan hoitoon, vain niin sanottuun kiireelliseen hoitoon.[19] Kaiken kaikkiaan laittomasti maassa olevat saivat Helsingissä majoituksen, ruoan, terveys- ja sosiaalineuvontaa, lyhytkestoista toimeentulotukea, niin sanotun kiireellisen hoidon, välttämättömän terveydenhoidon raskaana oleville sekä alle 18-vuotiaille, neuvola- ja sairaanhoidon, synnytyksen jälkitarkastuksen sekä opetuksen ja koulun.[19][21] Mutta marraskuussa 2017 tapahtuneen ehdotuksen hyväksymisen miehetkin saavat nyt laajemman hoidon, eli saman kuin turvapaikanhakijat.[14]
Myös Turun kaupunki muutti linjaustaan, ja nykyisin myös Turussa laittomasti maassa olevat saavat aiempaa laajemmat terveyspalvelut käyttöönsä. Näiden kaupunkien esimerkkiä noudattaen myös Espoossa on ryhdytty vaatimaan aiempaa laajempaa terveydenhoitoa laittomasti maassa oleskeleville. Aloitteen tekivät Espoon kaupunginvaltuuston Vihreiden, Sosialidemokraattien, Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen ja Vasemmistoliiton valtuustoryhmät.[21]
Laittomasti maassa oleskelun riskit
Laittoman maassa oleskelun riskejä ovat syrjäytyminen, ajautuminen rikollisuuteen tai rikoksen uhriksi, ääriliikkeiden toiminnan lisääntyminen, yleisen turvallisuustilanteen heikkeneminen ja pimeän työnteon lisääntyminen.[22] Lisäksi laittomasti maassa olevien riski radikalisoitua on kohonnut.[18]
Sisäministeriön maaliskuussa 2017 teettämässä kyselyssä 78 % vastaajista oli sitä mieltä viranomaisten tulee palauttaa ne kielteisen päätöksen saaneet turvapaikanhakijat, jotka eivät poistu maasta vapaaehtoisesti. 69 % uskoi myös että Suomessa laittomasti oleskelevat kielteisen päätöksen saaneet turvapaikanhakijat ovat uhka yhteiskunnan sisäiselle turvallisuudelle ja vakaudelle. Vastaajat uskoivat turvapaikanhakijoiden myös kasvattavan terrorismin uhkaa, johtavan sosiaalisiin konflikteihin ja kasvattavan rikollisuutta. 63 % vastaajista haluaisi perustaa kielteisen oleskelulupapäätöksen saaneille turvapaikanhakijoille palautuskeskuksia vähimmäispalveluin. Vastaavan suuruinen osa vastaajista halusi myös, että turvapaikanhakijoiden järjestelykeskuksessa vietetystä ajasta ei maksettaisi vastaanottorahaa eikä sosiaalietuuksia.[23]
Lähteet

Luokka:Pakolaispolitiikka
Luokka:Yhdistettävät artikkelit

Mistä laittomasti maassa oleskeleva voi saada turvapaikan?


Hesburger on  Suomen suurin pikaruokaravintolaketju, jonka päätuote ovat hampurilaiset. Yritys on saanut alkunsa Heikki Salmelan vuonna 1966 Naantaliin perustamasta grillikioskista. Salmela avasi ensimmäisen Hesburgerin Turkuun Kristiinankadulle.[1] Hesburger-ketjun Suomen ravintoloiden verollinen myynti vuonna 2016 oli noin 211 miljoonaa euroa, ja ketju työllisti ulkomaat mukaan lukien yli 6700 henkilöä.[2]
Historia

Heikki Salmela perusti yhdessä vaimonsa Kirstin kanssa grillikioskin, Kievarin grillin, Naantaliin vuonna 1966. Yritys laajeni Turkuun 1970-luvulla, jolloin Puutorilla avautui Puutorin grilli. Ensimmäinen Hesburger-ravintola sisätiloissa avautui vuonna 1980 kauppakeskus Hansakorttelissa Kristiinankadun varrella.[3]
Salmela on kertonut haastattelussa, että alkuaikoina grillin nimeksi riitti katuosoite. Hesburgerin perustamisen myötä ketjulle piti keksiä nimi. Kun omistajan etunimi on Heikki, Hesburger-nimeä pohdittiin, mutta Salmelan mielestä nimessä ei ollut "jenkkifiilistä". Siksi hän pyysi apuun mainostoimiston, joka pohdittuaan asiaa pari viikkoa julkisti 100000 markan laskun saattelemana ehdotuksensa: Hesburger.[4]
Salmela myi ketjun ja omistamansa hotellit vuonna 1988 lähes 200 miljoonalla markalla (34 miljoonaa euroa) ja osti ketjun takaisin kolme vuotta myöhemmin laman aikaan takaisin 25 miljoonalla (4 miljoonaa euroa).[5] Turussa Hesburger on onnistunut pitämään kilpailijansa poissa. Vuonna 2014 Turussa oli 21 Hesburgeria, kun taas McDonald’seja oli kaksi.[6] Hesburger oli aikaisemmin toiminut Helsingissäkin, mutta varsinaisesti se pääsi sinne ostaessaan Carrols-ketjun Keskolta vuonna 2002. Lähes kaikki Carrolsit muuttuivat Hesburgereiksi; vain viisi ravintolaa jäi silloin entiselle nimelle, mutta keväällä 2012 näistäkin tuli Hesburgereita Carrolsin jäädessä brändinä historiaan.[5]
Kansainvälistyminen
Baltian maihin Hesburger rantautui vuonna 1996, jolloin ketjun ensimmäiset ravintolat Virossa avattiin. Latviassa Hesburger aloitti vuonna 2003 ja Liettuassa vuonna 2007.[7]
Hesburger pyrki 2000-luvun alussa laajentumaan Lähi-itään, ja Hesburgerilla oli ravintola Syyrian pääkaupungissa Damaskoksessa vuosina 2004–2006. Syyrian ravintolan sulkemisen aikoihin yhtiö ilmoitti aikeistaan laajentaa toimintaansa kahdeksaan muuhun alueen maahan, kuten Kuwaitiin, Iraniin ja Saudi-Arabiaan. Hesburger solmi franchising-sopimuksen kuwaitilaisen UFIG-pörssiyhtiön kanssa, mutta yhteistyö ei sujunut toivotusti. Vuonna 2008 Heikki Salmela myönsi yhtiön olevan aikataulusta jäljessä, ja hän arvioi tuolloin ensimmäisen ravintolan avautuvan Kuwaitissa aikaisintaan vuonna 2010.[8] Laajentuminen Lähi-itään ei tuolloin onnistunut, mutta maaliskuussa 2018 yhtiö tiedotti allekirjoittaneensa franchising-sopimuksen Arabiemiraatteihin ja neuvottelevansa yhä franchising-toiminnasta myös muissa alueen maissa.[9]
Huhtikuussa 2014 Hesburger avasi ravintolan Turkin Alanyaan.[10] Ukrainaan Hesburger laajensi toimintansa elokuussa 2015 avaamalla ensimmäisen ravintolansa maan pääkaupunkiin Kiovaan.[11] Ketjun laajentuminen jatkui vuoden 2016 lopulla, jolloin Hesburger tiedotti avanneensa ensimmäisen ravintolansa Bulgariassa Stara Zagoran kaupungissa,[12] ja vuoden 2017 alussa myös Valko-Venäjän ensimmäinen Hesburger avasi ovensa maan pääkaupungissa Minskissä.[13] Huhtikuussa 2018 paikallinen franchising-yrittäjä avasi ensimmäisen Hesburgerin Iranin pääkaupunkiin Teheraniin, mutta lopetti liiketoimintansa kansainvälisten pakotteiden tuoman epävarmuuden vuoksi saman vuoden syksyllä.[14][15]
Liiketoiminta
pienoiskuva|Hesburger-ravintola Helsingin yliopiston metroasemalla
Hesburger-tavaramerkkiä ja -aputoiminimeä hallinnoi Burger-In Oy. Yhtiön keskusvarasto ja tuotanto sijaitsevat Kaarinassa. Yritys panostaa franchising-ajatukseen, eli suurta osaa Hesburger-ravintoloista pyörittävät itsenäiset yrittäjät. Ketjulla oli ravintoloita kesäkuussa 2018 Suomessa 269, Liettuassa 51, Latviassa 45, Virossa 44, Venäjällä 37, Bulgariassa 12, Ukrainassa kolme, Saksassa kaksi, sekä Valko-Venäjällä ja Iranissa kussakin yksi.[2][12] Baltian maissa franchising-periaatteesta poiketen Hesburger-ravintolat ovat yhtiön omassa omistuksessa[7]. Venäläisissä, saksalaisissa ja ukrainalaisissa Hesburgereissa juomaksi voi valita oluen. Suomessa tämä onnistuu vain neljässä tapahtumaravintolassa, joissa on anniskeluoikeudet.[16]
Hesburger on laajentanut toimintaansa. Hesburgerilla on Turun linja-autoaseman läheisyydessä Hesburger-ravintolan yhteydessä toimiva 15 huoneen kokoinen Hesehotelli sekä Hesepesu.[17] Yritys on lanseerannut myös Hese GSM -liittymän.
Suomessa S-ryhmä ja öljy-yhtiöt ovat tehneet yhteistyötä Hesburgerin kanssa. Alueosuuskaupat omistavat ja toimivat franchising-yrittäjinä yli 60 Hesburger-ravintolassa. Nämä ravintolat sijaitsevat tavallisesti ABC-liikenneasemien, Prisma-hypermarketien ja Sokos-tavaratalojen yhteydessä, ja näistä saa S-etukortilla Bonusta.
Kaukaisin Hesburger-ravintola Suomesta sijaitsee Venäjällä Nahodkan kaupungissa lähellä Vladivostokia, 6 900 kilometrin päässä Turusta.[18]
Syksyllä 2017 Hesburger aloitti tuotteidensa kotiinkuljetukset Helsingissä, Espoossa, Tampereella ja Turussa. Tilaukset tehdään älypuhelinsovelluksella, ja ne toimittaa perille Foodora-yhtiö.[19]
Vuonna 2018 Salmela ilmoitti, että ilmastonmuutos huomioidaan ravintoloiden tuotteissa rakentamalla soijatehdas Kaarinaan ja kehittämällä tuotteista myös kasvisproteiini- ja soijaversioita, joiden on tarkoitus tulla myyntiin vuoden 2019 lopussa.[20]
Konseptit
Hesburger-hampurilaisravintolat
HeseCafe (hampurilaisravintolan yhteydessä leivonnaisia ja erikoiskahveja)
HeseKebab (hampurilaisravintolan yhteydessä kebab-annoksia)
Hesehotelli
Hese Kotituotteet (vähittäiskaupan tuotteita)
Hese Nakkari (nakkikioskin tuotteita)
Hesepesu (Hesburgerin asiakkaille tarkoitettu autopesula)
Burger Clean (siivouspalvelu)
Hesen Lastenklubi
Bonusklubi
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Heikkilä, Markku| title = Kansan kerrokset: Hesburger-Salmeloiden taival kaikilla mausteilla| publisher = Kirjapaja| year = 2009| isbn = 978-951-607-971-7| accessdate = 4.6.2012}}
Talamo-Kemiläinen, Maarit: Kerros kerrokselta hyvää Suomen Turusta, teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Kupila, Sanna (toim.)| title = Sisua, siloa ja sinappia: merkkituotteita Turusta| location = Turku| publisher = Turun maakuntamuseo| year = 2004| isbn = 951-595-090-2| page = 182–195}}
Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset pikaruokaketjut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Suomalaiset elintarvikeyritykset