Kolumbian historia ulottuu tuhansien vuosien takaa intiaanikulttuurista nykypäivään.
Historia
Varhaishistoria

Ennen eurooppalaisten tuloa nykyisen Kolumbian alueella asui lukuisia intiaanikansoja ja -heimoja. Noin vuonna 1200 eaa. Keski-Amerikasta tuli kansoja, jotka toivat alueelle maissinviljelyn. Seuraava maahanmuuttaja-aalto tapahtui noin 500 eaa. ja sen myötä syntyi useita erillisiä kulttureita, joiden jäljiltä on löydetty arkeologisia jäänteitä eri puolilta maata. Vuosina 400–300 eaa. chibchat saapuivat Nicaraguasta ja Hondurasista, ja pian heidän jälkeensä alueelle levittäytyi arawakeja Brasilian suunnalta. Vuoden 1000 jaa. paikkeilla alueelle muutti Karibian saarilta karibeja, jotka pakottivat chibchat väistymään vuoristoon. Vuoteen 1500 mennessä chibchat olivat eriytyneet Cundinamarcan ja Boyacán ylätasankoja asuttaneiksi muiscoiksi ja Sierra Nevada de Santa Martan vuoriston ympäristössä eläneiksi taironoiksi.[1]
Kehittyneemmät muiscat viljelivät maissia ja perunaa, ja heidän hallintojärjestelmänsä perustui matrilineaariseen vallanperimykseen, josta käytettiin nimitystä cacicazgo. Espanjalaisten aloittaessa Kolumbian valloituksen muiscat muodostivat kaksi liittokuntaa: zipan johtaman Bacatán ja Bogotán liittoutuman ja zaquen johtaman Hunsan ja Tunjan liittoutuman.[1]
Taironat muodostivat kaksi erillistä ryhmittymää Karibian rannikkotasangolle ja Andien vuoriston. Rannikkotasangolla eläneet taironat saivat elantonsa kalastamalla ja keräämällä suolaa, jota he vaihtoivat puuvillakankaisiin ja -huopiin vuorilla eläneiden sukulaistensa kanssa. Molemmat ryhmittymät perustivat monia hyvin organisoituja kaupunkeja, joita yhdistivät kivetyt tiet.[1]
Espanjalaisvalloitus ja siirtomaa-aika
Espanjalaiset purjehtivat Kolumbian pohjoisrannikkoa pitkin 1500-luvun alussa, mutta ensimmäinen pysyvä eurooppalaisasutus Santa Marta perustettiin vuonna 1525.[2]  Alueelle tuli kolmenlaisia espanjalaisia: Konkistadorit pyrkivät rikastumaan itse, hallintomiehet pyrkivät vahvistamaan Espanjan imperiumin valtaa ja omaisuutta ja papisto pyrki käännyttämään alkuperäisväestöä kristinuskoon ja hankkimaan kirkolle omaisuutta.[3]
Santa Fe de Bogotá, nykyinen Bogotá, perustettiin vuonna 1538 lähelle entistä chibchojen pääkaupunkia, ja alueesta tuli osa valtaosan Etelä-Amerikkaa kattavaa Perun varakuningaskuntaa. Vuonna 1717 Santa Fe de Bogotasta tehtiin Espanjan Uuden-Granadan varakuningaskunnan pääkaupunki, mihin kuului nykyisten Venezuelan, Ecuadorin ja Panaman alueet. Bogotá oli yksi Espanjan kolmesta Uuden maailman hallintokeskuksesta.[2][4]
Itsenäistyminen ja 1800-luku

Bogotán asukkaat perustivat ensimmäisen Espanjan valtaa haastavan neuvoston 20. heinäkuuta 1810. Itsenäisyys julistettiin vuonna 1813 ja vahvistettiin vuonna 1819, kun Simón Bolívar löi Espanjan joukot Boyacássa. Varakuningaskunnan alueista muodostettiin Suur-Kolumbian tasavalta, johon kuului Kolumbian lisäksi nykyisten Ecuadorin, Venezuelan ja Panaman alueet. Sen presidentiksi valittiin Bolívar ja varapresidentiksi toinen itsenäisyystaistelija Francisco de Paula Santander. Bolívarin ja Santanderin välille syntyi erimielisyyksiä ja kaksi kilpailevaa puoluetta vuonna 1849. Bolívarin tukijoista syntyi myöhemmin konservatiivipuolue, joka tuki vahvaa keskusvaltaa, liittoa katolisen kirkon kanssa ja rajoitettua äänioikeutta. Santarderin tukijoista syntyivät liberaalit, jotka halusivat hajauttaa hallintoa, koulutuksen valtion alaisuuteen ja laajentaa äänioikeutta.[2][4]
Vuosien 1829 ja 1830 aikana Suur-Kolumbian tasavalta hajosi kolmeen osaan: Venezuelaan, Ecuadoriin ja Uuteen-Grenadaan, johon kuului Kolumbia ja Panama, sekä pieniä osia nykyisistä Venezuelasta ja Ecuadorista. Uudesta Grenadasta tuli vuonna 1863 Kolumbian yhdysvallat ja 1886 se sai nykyisen nimensä Kolumbian tasavalta.[2][4]
Maassa säilytettiin siviilivalta ja pidettiin säännöllisiä ja vapaita vaaleja. Liberaalien valta 1861–1885 jakoi maan yhdeksään suvereeniin osavaltioon ja kirkko erotettiin valtiosta. Vuonna 1885 alkanut konservatiivien 45-vuotinen valtakausi palautti valtaa keskushallinnolle ja kirkon vaikutusvalta palautettiin.[4]
Vuosien 1899–1903 välillä käydyssä tuhannen päivän sodassa liberaalien ja konservatiivien välillä kuoli arviolta 120000 ihmistä. Yhdysvallat tuki Panaman itsenäistymistä Kolumbiasta vuonna 1903 kanavahanketta silmällä pitäen.[4]
Kohti sisällissotaa

Talouden modernisoituminen 1900-luvun alussa johti kaupungeissa uusien, parempia oikeuksia vaatineiden yhteiskuntaluokkien syntyyn. Kasvava äänestäjäkunta kaupungeissa suosi yhteiskuntamuutoksia puoltavia poliitikkoja. Liberaalit onnistuivat hyötymään tästä kehityksestä paremmin, varsinkin vuosina 1934–1938 presidenttinä toimineen liberaalin Alfonso López Pumarejon kaudella. López uudisti radikaalisti maataloutta, koulutusta ja verotusta. Uudistusten seurauksena kahvista saadut tulot ja viennin määrä kasvoivat ja teollistuminen ja talouskasvu saivat vauhtia. [5]
Lópezin seuraaja Eduardo Santos oli maltillisempi liberaali, joka sai jonkinlaista tukea myös konservatiiveilta. Kautensa loppupuolella Santos kiinnitti huomionsa suhteisiin katoliseen kirkkoon ja Yhdysvaltoihin. Hänen jälkeensä López valittiin uudelleen presidentiksi vuonna 1942, muttei onnistunut enää toisella kaudellaan viemään läpi suuria uudistuksia konservatiivien ja oikeistoliberaalien vastustuksen vuoksi. Oikeistolainen  Laureano Gómez hyödynsi Lópezin heikkoa asemaa ja teki Lópezia ja hänen perhettään kohtaan rajuja henkilökohtaisia hyökkäyksiä, joiden vuoksi hän joutui vuonna 1944 vankilaan, mikä sai aikaan mellakoita Bogotássa. López joutui vuonna 1944 epäonnistuneen vallankaappausyrityksen kohteeksi jääden vallankaappaajien vangiksi muutamaksi päiväksi. López menetti arvovaltansa, ja erosi presidentinvirastaan vuonna 1945. Liberaalipuolue pirstaloitui, ja maltillinen konservatiivi Mariano Ospina Pérez voitti vuoden 1946 vaalit.[5]
Opsina yritti liennyttää kasvavaa poliittista jännitystä koalitiohallituksen avulla. Se ei onnistunut, ja maaseudulla puhkesi liberaalien ja konservatiivien välille joitain väkivaltaisia yhteenottoja.[6] Populisti-liberaalipoliitikko Jorge Gaitánia pidettiin vahvana presidenttiehdokkaana, mutta hänet murhattiin Bogotássa vuonna 1949. Väkijoukko lynkkasi ampujan, ja syntyneessä El Bogotazon mellakassa kuoli arviolta 2000 ihmistä. Väkivaltaisuudet kiihtyivät myös maaseudulla.[7]
La Violencia

Opsinan hallitus muutti El Bogotazon jälkeen politiikkaansa ankarammaksi ja kielsi ensin julkiset kokoontumiset maaliskuussa, erotti liberaalit kuvernöörit ja sulki lopulta armeijan voimin kongressin marraskuussa 1949. Liberaalit eivät asettaneet ehdokastaan seuraaviin vaaleihin, jolloin äärikonservatiivi Gómez valittiin vuonna 1950 presidentiksi.[7]
Gómez hankki itselleen laajat valtuudet ja vähensi kansalaisten vapauksia hillitäkseen kasvavia väkivaltaisuuksia ja sen mahdollisuuden varalta, että liberaalit saattaisivat päästä takaisin valtaan. 1930-luvulla säädetyt työvoimalait peruttiin, itsenäiset ammattiliitot hajaannutettiin, kongressivaalit pidettiin ilman oppositiota, lehdistöä sensuroitiin, tuomioistuimia piti hallussaan toimeenpanovalta, ja uskonnonvapaus joutui koetukselle kun väkijoukot hyökkäsivät protestanttisiin kappeleihin. Gómez keskitti sorron varsinkin liberaaleja vastaan leimaten heidät kommunisteiksi. Väkivallan huipulla kuoli arviolta 1000 ihmistä kuukaudessa.[7]
Maltillisten konservatiivien ja liberaalien tukeman kenraali Gustavo Rojas Pinilla kaappasi vallan vuonna 1953. Rojasin ensimmäinen tavoite oli päättää väkivaltaisuudet lupaamalla armahduksen ja hallituksen tukea niille jotka laskisivat aseensa. Tuhannet suostuivatkin tarjoukseen, ja vallankaappauksen jälkeen tilanne oli useiden kuukausien ajan rauhallinen. Rojas siirsi poliisin tehtävät asevoimille, vähensi sensuuria ja vapautti poliittisia vankeja, aloitti laajoja julkisia rakennusurakoita vähentämään työttömyyttä ja siirsi verotaakkaa rikkaammille. Uudistukset toteutettiin kuitenkin huonosti, eikä niillä ollut suurta vaikutusta.[8]
Rojasin hallinto menetti tukensa ensimmäisen vuoden aikana. Väkivaltaisuudet maaseudulla kiihtyivät uudelleen vuoden 1953 loppua kohden. Rojas ryhtyi tikkoihin vastatoimiin, ja hallinto jarrutti yhteiskunnallisia uudistuksia, kiristi sensuuria ja lakkautti maan suurimpia sanomalehtiä. Hallitus korruptoitui, jonka lisäksi taloudellinen tilanne huononi kahvin hinnan laskun vuoksi ja hallituksen toimien vuoksi. Väkivaltaisuudet kiihtyivät ja niitä yritettiin tukahduttaa yhä kovemmin keinoin.[8]
Vuoden 1957 alussa suurin osa järjestäytyneistä ryhmistä vastusti Rojasin hallintoa. Konservatiivi- ja liberaalijohtajat olivat neuvotelleet vuoden 1956 alusta lähtien maltillisten konservatiivien tukiessa Rojasia vuoteen 1957 asti. Kaikki osapuolet allekirjoittivat sopimuksen vuonna 1957 luoden Kansallisen rintaman yhteishallituksen.[8] Sopimus vahvisti vallanjaon puolueiden välillä ja päätti La Violencian. Presidentinvaalit pidettäisiin säännöllisesti neljän vuoden välein liberaalien ja konservatiivien välillä, ja molemmilla puolueilla olisi tasa-arvoiset asemat vaaleissa ja muissa viroissa.[2] Rojas yritti vielä pysyä vallassa, mutta joutui eroamaan ja lähtemään maanpakoon mielenosoittajien ja armeijan johtohenkilöiden vaatiessa hänen eroaan. Seuraavaksi presidentiksi valittiin vuonna 1958 liberaali Alberto Lleras Camargo.[8]
Vuodesta 1948 vuoteen 1958 kestänyt La Violencia vaati yli 200000 ihmisen hengen.[7]
Sissiliikkeiden ja huumeparonien aika

La Violencia vaihettui 1960-luvun puoliväliin mennessä hallituksen ja kommunistisen väliseksi sisällissodaksi, kun Kansallisen rintaman yhteishallitus sulki pois muut puolueet. Kansallista rintamaa vastaan syntyivät vuonna 1965 vasemmistolainen Kansallinen vapautusarmeija (ELN) ja maolainen Kansan vapautusarmeija (EPL). Seuraavana vuonna syntyi Vallankumouksellisen Kolumbian asevoimat (FARC) ja vuonna 1971 Demokraattinen allianssi (M-19).[9]
Kansallista rintamaa vastaan perustettiin 1960-luvun alussa Rojas Pinillan johtama vasemmistolainen oppositiopuolue ANAPO, josta tuli virallinen puolue vuonna 1971. Puolueen suosio alkoi heikentyä 1970-luvulla, varsinkin Rojasin kuoleman jälkeen vuonna 1975. Kansallisesta rintamasta luovuttiin vuonna 1974 ja poliittista järjestelmää vapautettiin sissiliikkeiden suosion vähentämiseksi.[10]
Konservatiivipresidentti Belisario Betancur neuvotteli rauhan FARCin ja M-19:n kanssa vuonna 1984 ja vapautti monet niiden vangituista jäsenistä. ELN hylkäsi sopimuksen ja M-19 jatkoi taistelua seuraavana vuonna. Marraskuussa 1985 M-19 valtasi oikeustalon Bogotássa, ja armeijan vapauttaessa sen sai 115 ihmistä surmansa, joista 11 oli korkeimman oikeuden tuomareita. Hallitus ja M-19 solmivat uuden rauhan maaliskuussa 1989 ja M-19:n jäsenet palasivat siviilielämään. M-19 osallistui puolueena uuden perustuslain laadintaan. Rauha FARCin kanssa ei pitänyt, ja se jatkoi taistelua vuonna 1990, kun 2000–3000 sen aseista luopunutta jäsentä oli murhattu.[2]
Kolumbiasta tuli 1970- ja 1980-luvuilla maailman suurin huumeiden tuottaja- ja salakuljettajamaa, ja suuret huumekartellit saivat maassa paljon vaikutusvaltaa. 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa kartellit rahoittivat lukuisia valtion virkamiehien, tuomarien ja poliitikkojen murhia.[9] Huumekartellit tappoivat maan oikeusministerin Rodrigo Lara Bonillan vuonna 1984, jonka jälkeen toimia niitä vastaan kiihdytettiin.[4][11] Vuonna 1989 kartellit tappoivat sekä liberaalien että isänmaallisen unionipuolueen presidenttiehdokkaat.[4] Poliisi surmasi vuonna 1989 José Gonzalo Rodríguez Gachan, joka oli yksi maan merkittävimmistä huumeparoneista. Vuonna 1993 Medellínin kartellin johtaja Pablo Escobar surmattiin hänen paetessaan poliisin erikoisjoukkojen pidätystä. Calin kartellin johtajat vangittiin vuosina 1995–1996.[11]
Uusi perustuslaki tuli voimaan vuonna 1991. Se laillisti avioeron ja kielsi maan kansalaisten luovuttamisen ulkomaille tuomittavaksi, sekä takasi alkuperäiskansojen oikeudet, muttei vastannut niiden maavaatimuksiin.[4] Kuitenkin vuodesta 1997 lähtien Kolumbian kansalaisten luovutus ulkomaille on ollut mahdollista.[9] Konservatiivi Andrés Pastrana Arango valittiin presidentiksi vuonna 1998. Hän aloitti neuvottelut sissiryhmien kanssa ja myönsi FARCille maan kaakkoisosasta noin 51000 neliökilometrin kokoisen suoja-alueen, jonne armeijalla ei ollut asiaa. Rauhanneuvottelut etenivät katkottaisesti, mutta päättyivät 20. helmikuuta 2002, kun FARC kaappasi lentokoneen. Pastrana määräsi maan eteläosan sotatilaan kun sissit kiihdyttivät hyökkäyksiään.[4]
2000-luku ja Plan Colombia
Pastranan ja Bill Clintonin hallintojen käynnistämä huumeiden salakuljetuksen kitkemiseen tähtäävä Plan Colombia[12] sai vuonna 2000 Yhdysvalloilta miljardi dollaria tukea.[4] Ohjelman vaikutukset ovat olleet kuitenkin vähäiset eikä se ole vaikuttanut kokaiinin maailmanhintaan.[12]
Toukokuussa 2002 puolueiden ulkopuolinen ehdokas Álvaro Uribe voitti vaalit luvaten kovaa linjaa sissejä vastaan. Vain hetkiä ennen hänen astumistaan virkaansa, surmasivat pommit 20 ihmistä Bogotássa.[4] Oikeistolainen AUC aloitti rauhanneuvottelut vuonna 2003, jotka päättyivät onnistuneesti vuonna 2006 Uriben hallinnon suostuessa suurimpaan osaan ryhmän vaatimuksista.[9]
Vuonna 2005 perustuslakia muutettiin toisen presidentinkauden sallimiseksi, ja Uribe aloitti seuraavan kautensa vuonna 2006.[2] Uribe onnistui virkakausillaan ajamaan sissiryhmät ahtaalle. FARCin toiminta kiihtyi uudelleen seuraavan presidentin Santosin astuessa virkaan vuonna 2010, ryhmän osoittaessa olevansa vielä elinvoimainen.[13]
Vuoden 2010 presidentinvaalit voitti entinen puolustusministeri Juan Manuel Santos. Santos lupasi tiukempaa linjaa huumekaupan kitkemisessä. Suhteita Venezuelaan hiertää se, että vasemmistolaiset kapinallisjärjestöt FARC ja ELN  toimivat osittain Venezuelasta käsin.[14] FARC vapautti vuoden 2011 alussa useita panttivankeja rauhaneleenä hallitukselle.[4]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kolumbian historia


Hyvinkään–Karkkilan rautatie (aikaisemmalta nimeltään Hyvinkään–Pyhäjärven rautatie) oli Hyvinkään ja U.l. Pyhäjärven, sittemmin Karkkilan välinen yksityinen kapearaiteinen rautatie. Sen raideleveys oli 750 mm ja se sijaitsi Uudenmaan läänissä. Rautatien päälinjan pituus oli noin 44 kilometriä. Rata alkoi Valtionrautateiden Hyvinkään asemalta ja päättyi Högforsin Tehtaalle. Rata avattiin täydessä pituudessaan vuonna 1911.  Vilkkaimpana liikennöintivuonna 1946 reitillä oli lähes 200000 junamatkustajaa[1].
Radan historiaa

Kuten useat suomalaiset kapearaiteiset rautatiet, myös Hyvinkään–Karkkilan rautatie sai alkunsa teollisuuden tarpeista. Högforsin tehdas ja Kytäjän kartano tarvitsivat luotettavaa ja halpaa kuljetusyhteyttä saadakseen tuotteet tehtailta Valtionrautatien rataverkon varteen. Tehtaan kehittäminen oli lisäksi hidasta, koska hevoskuljetukset olivat kalliita. Kytäjän kartano tarvitsi rataa puutavaran rahtaamista varten.
Kytäjän kartanon omistaja Hjalmar Linder ehdotti Högforsin tehtaalle vuonna 1907 yhteistyötä rautatien rakentamiseksi. Linder ei kuitenkaan suostunut ruukin asettamiin kuljetusmaksuja koskeviin ehtoihin, joten Linder rakennutti radan vain Hyvinkäältä Kytäjälle saakka. Rataosuus valmistui vuoden 1907 lopussa ja sen pituudeksi tuli noin 11 kilometriä. Neuvotteluja Högforsin ruukin ja Linderin välillä jatkettiin keväällä 1909 ja saman vuoden syksyllä perustettiin Osakeyhtiö Hyvinkään – Pyhäjärven Rautatie Aktiebolaget. Yhtiön osakkaiksi tulivat Hjalmar Linder ja Högforsin tehdas.
Rataosan Kytäjä–Pyhäjärvi rakennustyöt aloitettiin tammikuussa 1911 useasta kohdasta samanaikaisesti. Radan 6,4 metrin pituiset kiskot olivat peräisin Vaasan radalta, ja ne oli valmistettu Fr. Kruppin tehtaalla Saksassa. Radan rakennustyö sujui nopeasti ja ensimmäisen juna saapui Hyvinkäältä Pyhäjärvelle 27. elokuuta. Säännöllinen liikenne alkoi marraskuussa ja radan viralliset vihkiäiset pidettiin 24. helmikuuta 1912. Hunsalasta suunniteltiin rakennettavaksi Forssaan yhdysrata, joka olisi yhdistänyt Hyvinkään−Karkkilan ja Jokioisten rautatiet, mutta suunnitelmaa ei koskaan toteutettu.
Junien nopeudeksi määrättiin 25 km/h. Matka Karkkilasta Hyvinkäälle kesti tuolloin 2 tuntia 48 minuuttia. Sen hinta kolmannessa luokassa oli 1,80 markkaa.
Radan Hyvinkään puoleiseen päähän, Hyvinkään−Hangon rautatien viereen, muodostui suuri siirtokuormausalue, jossa kuormattiin VR:n junilla tuodut tavaralähetykset Karkkilan junaan ja päinvastoin. Hyvinkään pään rautatieasema, kooltaan hyvin pieni rakennus, sijaitsi myöhemmin rakennetun, Hangon radan ylittävän sillan pielessä.
Rautatieyhtiö siirtyi 1920-luvulla kokonaan Högforsin tehtaan omistukseen. Kymin Osakeyhtiö osti Högforsin Tehdas Oy:n osakekannan vuonna 1933. Sen jälkeen rautatieyhtiö lakkautettiin ja rautatien omistajaksi tuli Högforsin Tehdas Oy. Tämä yhtiö sulautui Kymin Osakeyhtiöön vuonna 1940, jolloin rautatie siirtyi Kymin Osakeyhtiön suoraan omistukseen.
Parin kilometrin matkan Kytäjältä Hyvinkään suuntaan rata kulki Kytäjän peltojen poikki, jossa se jäi usein kevät- ja syystulvien aikana veden alle. Junat kulkivat silti tulva-aikanakin. Kytäjältä Karkkilaan päin rata kulki paikoin aivan Kytäjärven rantaa pitkin.
Liikkuva kalusto

Ensimmäiset kaksi veturia (nrot 1 ja 2) hankittiin radalle vuosina 1907–1908. Veturit olivat 14,5 tonnin painoisia ja ne valmisti Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Osake-Yhtiö (myöh. Oy Tampella Ab). Sama yhtiö toimitti seuraavat kaksi, 25 tonnin painoista veturia vuosina 1910–1911 (nrot 3 ja 4).
Radan vaunukalusto oli vuonna 1912 seuraava:
6 kpl umpitavaravaunuja (taarapaino 11,5 tonnia)
40 kpl avotavaravaunuja (12,0 t)
2 kpl II/III luokan 28 henkilövaunuja (28 matkustajapaikkaa/vaunu)
1 kpl ns. "Kamariherran lasivaunu", yhdistetty matkustaja- ja yksityisvaunu (20 matkustajapaikkaa)
Vaunukalustoa lisättiin myöhemmin liikenteen kasvaessa.
Veturi nro 1 myytiin ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjälle. Sen tilalle hankittiin vuonna 1917 Tampellan konepajalta veturi no. 5, joka oli ensimmäinen itsenäisessä Suomessa valmistunut veturi. Tyypiltään veturi oli samanlainen kuin aikaisemmin hankitut veturit 3 ja 4.
Veturi nro 2 vietiin jatkosodan aikana Ylä-Syvärin kenttäradalle, jonne se sitten jäikin ja tuhottiin alueelta vetäydyttäessä. Korvauksena saatiin kookkaampi tenderityyppinen sotasaalisveturi, joka jouduttiin palauttamaan vuonna 1944 Neuvostoliittoon; muu radan kalusto ei kelvannut sotakorvauksiksi.
Veturi nro 6 ostettiin toimintansa lopettaneelta Kuurilan metsäradalta vuonna 1945. Veturi poistettiin käytöstä ja romutettiin dieselveturin käyttöönoton jälkeen.
Vuonna 1954 radalle hankittiin Move 21 -dieselmoottoriveturi.
Veturit 3, 4 ja 5 sekä dieselveturi olivat käytössä radan lopettamiseen saakka.
Radan liikennesuorite ja lakkautus
Ensimmäisenä liikennöintivuotena matkalippuja myytiin 52000 kappaletta, ja tulot rahtikuljetuksista olivat 155000 markkaa. Voittoa tuona ensimmäisenä vuotena rata tuotti 40000 mk, josta 3/4 oli tavaraliikenteen tuloja. Vaunukilometrejä kirjattiin noin 480000. Junat kuljettivat myös postia Hyvinkään ja Karkkilan välillä. Vuoden 1916 aikana radalla kuljetettiin kaikkiaan 155000 tonnia tavaraa, mikä jäi ennätykseksi rautatien historiassa.
Rautatieyhtiön palveluksessa oli vuosittain 45−60 henkilöä (veturinkuljettajat, konduktöörit ja lipunmyyjät sekä rahdin käsittelystä ja kaluston kunnossapidosta vastannut henkilökunta). Radan kunnossapidosta huolehti lisäksi seitsemän ratavartijaa, joista kukin johti kesäisin kuusimiehistä topparoikkaa. Rautatien 50-vuotisjuhlan (v. 1961) aikaisista työntekijöistä noin 20 oli ollut palveluksessa 30 vuotta tai kauemmin. Veturit kuluttivat kuukaudessa noin 400 kuutiometriä polttopuuta ja joka kesä radalle vaihdettiin noin 2000 ratapölkkyä.
Ensimmäinen maailmansota rajoitti toimintaa ja vaikutti liikenteeseen rajoittavasti. Sodan jälkeinen korkeasuhdanne kuitenkin piti tavaraliikenteen vilkkaana noin vuoteen 1925 saakka. 1930-luvun suurten pulavuosien jälkeinen nousukausi jäi kuitenkin radan viimeiseksi kukoistuskaudeksi, sillä autoliikenne siirsi rahtia kiskoilta maanteille. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen matkustajamäärät nousivat ennätyslukemiin, lähinnä siirtoväki- ja sotilaskuljetusten vuoksi. Myös pula ajoneuvoista ja rintamalle takavarikoiduista linja-autoista johtuen matkustajat joutuivat turvautumaan junakyytiin. Näihin aikoihin saavutettiin liikennesuoritteessa toinen ennätys: vuoden 1945 aikana Hyvinkään-Karkkilan junat kuljettivat kaikkiaan 190282 matkustajaa.
1950-luvulla matkustajamäärät romahtivat täydellisesti junan hävitessä kilpailun linja-autoille. Kulkuun jäi vain yksi junavuoro kesästä 1958 alkaen, ja rautatieyhtiö lopetti matkustajaliikenteen toukokuun lopussa 1961. Samaan aikaan myös junien hoitama postin kuljetus siirtyi autoilla tehtäväksi. Liikenteen lakkauttamiseen vaikutti lisäksi Karkkilan kautta kulkevan ja yhteyksiä Helsingin suuntaan tuntuvasti nopeuttaneen valtatie 2:n valmistuminen 1950-luvun lopulla. Myös radalla käytetty kalusto oli ikääntynyt ja sitä, samoin kuin itse rautatietä, olisi pitänyt korjata tai uusia suurilla rahasummilla. Radan lakkauttamisen ollessa näköpiirissä sille kehiteltiin uudenlaista käyttöä matkailumielessä, mutta nämä suunnitelmat eivät edenneet puheita pidemmälle.
Tavarajunat liikennöivät radan lakkauttamiseen saakka. Viimeinen tavarajuna kulki Hyvinkään–Karkkilan radalla 1. syyskuuta 1967.
Kaluston kohtalo radan lakkauttamisen jälkeen
Rautatien lakkauttamisen jälkeen kalustoa kulkeutui erilaisiin käyttötarkoituksiin.
Veturi no 3 ja kolme vaunua olivat rautatien lakkauttamisen jälkeen muistomerkkinä Karkkilan torin kupeessa, Harjun jalkapallokentän vieressä. Ulkosalla säilytetty kokonaisuus kärsi vahinkoja ollessaan sään ja ilkivallan armoilla. Vuonna 1993 veturi vaunuineen siirrettiin Jokioisten Museorautatielle Minkiölle. Museorautatieyhdistys lupasi korjata veturin näyttelykuntoon, ja sai pitää vaunut vastineeksi työstä. Lopulta 21. lokakuuta 2006 veturi palasi Karkkilaan ja sijoitettiin Karkkilan kaupungintalon aulaan.
Veturin mukana Minkiölle menneiden vaunujen kunto kartoitettiin; kunhan uusi korjaamohalli valmistui ja pari kiireisintä kesken ollutta kunnostustyötä saatiin valmiiksi, voitiin aloittaa Karkkilan vaunujen kunnostus. Työ aloitettiin matkustajavaunusta; vappuna 2000 vaunun alkuperäistä vastaava muoto alkoi jo hahmottua: vaunun alkuperäinen lanterniinikatto on jo lähes valmis. Se rakennettiin ennen sotaa uusitun kupukaton tilalle; samoin konduktööriosasto palautettiin toisen luokan osastoksi. Jossain välissä asennettua keskuslämmitystä ei palautettu, vaan lämmityskattilan tila muutetaan aikanaan konduktööriosastoksi. Samoin kaasuvalaistusta ei palautettu, vaan sen tilalle tuli alkuperäisin kynttilävalaistus.
Vaunu valmistui täyskorjauksesta monen mutkan ja viivytyksen jälkeen liikennekaudeksi 2014. Konduktöörivaunu ja umpitavaravaunu odottavat vuoroaan.
Veturi nro 5 lahjoitettiin vuonna 1969 harrastajille, jotka kunnostivat sen ajokuntoon. Nykyisin veturi liikennöi Jokioisten Museorautatiellä. Samaan lahjoitukseen kuuluivat myös matkustajavaunu ja umpinainen tavaravaunu, joilla museojunaliikenne alkoi.
Veturi nro 4 on romutettu; joitakin sen osia, mm. kattilan ns. kruunu, pelastui ja on Jokioisten Museorautatiellä joko vetureihin asennettuna tai valmiina varaosina.
Radan dieselveturi myytiin Jokioisten rautatielle, jossa se liikennöi vuoteen 1974 jolloin rautatie lopetti toimintansa. Veturi on säilynyt ajokuntoisena yksityisessä omistuksessa. Se siirrettiin Jokioisten Museorautatielle heinäkuussa 2007. Veturia käytettiin ensi kerran liikenteessä tilausajossa 25. lokakuuta 2007, jolloin se osoittautui olevan hyvässä kunnossa. Sen jälkeen veturia on käytetty enemmänkin: vaihtotöiden lisäksi se on ollut dieselkäyttöisissä tilausjunissa toisena veturina.
Tavaravaunujen koreja on säilynyt huonokuntoisina muun muassa työkaluvajoina.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Koskinen, Mauno| title = Hyvinkään-Karkkilan rautatie 1911-1961| publisher = Kymin Osakeyhtiö, Högforsin Tehdas| year = 1961}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Bergström, Matti; Einola, Erkki; Kilpiö, Olavi (toimittajat)| title = Kapeat kiskot. Suomen yleiselle liikenteelle avatut yksityiset kapearaiteiset rautatiet| publisher = Rautatiemuseoiden ja -harrastajien neuvottelukunta et al| year = 1993| id = ISBN 951-96543-1-3}}

Viitteet

Aiheesta muualla

Siikarla, Eva: Pikkujuna − kytäjäläisten napanuora suureen maailmaan. Teoksessa Juuret Hyvinkäällä: kertomuksia ja muistelmia Hyvinkäästä ja hyvinkääläisistä (toim. Riitta Harkoma-Laine), s. 200−204. Medialehdet 1978, Hyvinkää. ISBN 951-99171-3-6.
Tuunainen, Toivo: Kamariherra aloitti, rekat lopettivat Hyvinkään-Karkkilan rautatien. Juuret Hyvinkäällä, s. 222−225.
Vinberg, Helga: Ja Pikkupässi puhkui: "Kun-pääsis-kun-pääsis-Iha-naisiin-Iha-naisiin...". Juuret Hyvinkäällä, s. 226−232.
, tietoja HKR5 -veturista
Luokka:Hyvinkään historia
Luokka:Hyvinkään liikenne
Luokka:Karkkilan historia
Luokka:Lopen liikenne
Luokka:Suomen kapearaiteiset rautatiet

Mikä on Hyvinkään ja Riihimäen välinen matka junarataa pitkin?


Ramzi Abid (s. 24. maaliskuuta 1980 Montréal, Québec, Kanada) on kanadalais-brittiläinen[1] ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi urallaan NHL:ssä yhteensä 68 runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua tehopistein 14+16=30. Jäähyminuutteja kertyi 78. Pohjois-Amerikassa enemmän AHL:n puolella pelannut Abid pelasi urallaan myös Sveitsissä, KHL:ssä, Ruotsissa, Itävallassa, Suomessa ja Saksassa. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta osasi pelata myös keskellä. Abid oli pelityyliltään voimahyökkääjä, jonka vahvuuksiin kuului fyysinen pelityyli, maalintekotaito, energisyys ja pelikäsitys. Hänen heikkouksiinsa puolestaan kuului luistelu, puolustuspeli sekä kurinalaisuuden puute.[2][3] Abidin sukujuuret ovat Tunisiasta.
Ura
Seuraura
Junioriura
QMJHL-joukkue Chicoutimi Saguenéens varasi Abidin 60. pelaajana vuonna 1996. Hänen ensimmäinen kautensa 1996–1997 toi siellä 65 runkosarjaottelussa 37 tehopistettä, mutta kaudella 1997–1998 Abid voitti tehoilla 50+85=135 koko QMJHL:n pistepörssin, palkittiin Jean Beliveau Trophylla ja jakoi syöttöpörssin voiton Rouyn-Noranda Huskiesin Mike Ribeiron kanssa. Hän oli Sagueneensin toiseksi paras maalintekijä Mathieu Benoît'n jälkeen ja sijoittui QMJHL:n maalipörssissä viidenneksi. Abid oli myös joukkueen paras pistemies ja maalintekijä kevään 1998 pudotuspeleissä tehoilla 4+3=7.[4] Hänet palkittiin kauden päätteksi koko QMJHL:n arvokkaimpana pelaajana Michel Brière Trophylla ja valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Abid teki eniten pisteitä koko CHL:ssä ja palkittiin CHL Top Scorer Awardilla. Hänet valittiin CHL:n toiseen tähdistökentälliseen ja Abid pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa.[3][5]
Colorado Avalanche varasi Abidin toisella kierroksella 28. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1998. Kesken kauden 1998–1999 hän vaihtoi QMJHL-seuraansa Sagueneesista Acadie-Bathurst Titanin joukkueeseen. Abid oli tehoilla 14+20=34 kevään 1999 pudotuspelien pistepörssin kolmas[4] ja voitti kauden päätteeksi QMJHL:n mestaruuden.[3]
Kesken kauden 1999–2000, lokakuussa 1999 Abid kaupattiin Halifax Mooseheadsiin vaihdossa Samuel Séguiniin ja David Hemsworthiin. Hän teki QMJHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tekemällä runkosarjassa yhteensä tehot 67+91=158, joilla Abid sijoittui sekä piste-, maali- että syöttöpörssissä toiseksi. Hänen edellään jokaisessa tilastossa oli vain Rimouski Océanicin Brad Richards. Abid oli kevään 2000 pudotuspeleissä Mooseheadsin paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 10+13=23.[4] Hänet valittiin kauden päätteeksi QMJHL:n ja koko CHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Kauden päätteeksi Mooseheads isännöi Memorial Cup -lopputurnausta, jonka maalipörssin Abid voitti kuudella osumallaan ja hänet palkittiin Ed Chynoweth Awardilla. Hän myös jakoi turnauksen pistepörssin voiton Rimouski Océanicin Juraj Kolníkin ja Brad Richardsin kanssa.[3][5]
Koska Colorado Avalanche ei tehnyt sopimusta Abidin kanssa, hän oli varattavissa uudelleen taas kesällä 2000, jolloin Phoenix Coyotes varasi Abidin kolmannella kierroksella numerolla 85.
Ammattilaisura
Abid siirtyi toisen NHL-varauksensa jälkeen kolmivuotisella tulokassopimuksella Phoenix Coyotesin organisaatioon kaudeksi 2000–2001. Hän pelasi kaksi ensimmäistä kautta kokonaan sen farmijoukkue Springfield Falconsissa, AHL:ssä, mutta Abidin ensimmäinen kausi jäi kuitenkin vain 17 ottelun mittaiseksi rannevamman takia. Toisella kaudellaan 2001–2002 hän oli tehoilla 18+25=53 joukkueen neljänneksi paras pistemies.[4] Abid keräsi myös AHL:n yhden kauden jäähyennätyksensä 214 minuutillaan. Kaudella 2002–2003 hän debytoi NHL:ssä. Hän pelasi Coyotesissa 30 runkosarjaottelua tehopistein 10+8=18, kunnes Abid kaupattiin siirtorajatakarajalla, maaliskuussa 2003 Dan Fochtin ja Guillaume Lefebvren kanssa Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Jan Hrdinaan ja François Leroux'hun.[6] Hän pelasi Penguissa loppukaudella kolme ottelua. Kausi 2003–2004 Abidilla jäi vain 16 ottelun mittaiseksi hänen loukattua polvensa ottelussa Edmonton Oilersia vastaan joulukuussa 2003.[5]
NHL:n työsulkukauden 2004–2005 Abid pelasi Penguinsin farmijoukkue Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa, jonka toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies hän oli tehoilla 26+29=55. Kaudeksi 2005–2006 Abid siirtyi vapaana agenttina Atlanta Thrashersin organisaatioon. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan kuitenkin sen farmijoukkue Chicago Wolvesissa, jonka paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä Abid oli tehoilla 34+42=76. NHL:n puolella hän pelasi kuusi runkosarjaottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Kaudeksi 2006–2007 Abid siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Nashville Predatorsin organisaatioon.[7][8] Hän teki harjoituskaudella 21. syyskuuta 2006 kypärätempun Memphisissä pelatussa Predatorsin 8–1-voittoon päättyneessä ottelussa Columbus Blue Jacketsia vastaan.[9] Abid pelasi kuitenkin taas suurimman osan kaudestaan farmissa ja oli 19 osumallaan Milwaukee Admiralsin kolmanneksi paras maalintekijä.[4] Predatorsissa hän pelasi kauden aikana 13 NHL:n runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua tehopistein 1+4=5.
Kaudeksi 2007–2008 Abid siirtyi Eurooppaan ja Sveitsin Nationalliga A:ssa (vuodesta 2008 National League A) pelaavaan SC Berniin. Hän oli 20 osumallaan joukkueen toiseksi paras maalintekijä Ivo Rüthemannin kanssa. He jakoivat kolmen muun pelaajan kanssa NLA:n maalipörssin kymmenennen sijan. Abid myös jakoi Bernin sisäisen maalipörssin voiton kevään 2008 pudotuspeleissä kolmella osumallaan Rüthemannin ja Sébastien Bordeleaun kanssa.[3] Kaudella 2008–2009 Abid edusti SC Berniä myös Mestarien liigassa. Hän pelasi kauden aikana myös seitsemän ottelun verran lainalla Rapperswil-Jona Lakersissa.
Elokuussa 2009 Abid teki kaksivuotisen sopimuksen KHL-joukkue Traktor Tšeljabinskin kanssa. Hän jätti joukkueen kuitenkin jo kesken ensimmäisen kautensa 2009–2010 tammikuussa 2010 ja teki seuraavana päivänä kevääseen 2011 asti ulottuvan sopimuksen Elitserien-joukkue Rögle BK:n kanssa.[10] Joukkue kuitenkin putosi karsintojen päätteeksi HockeyAllsvenskaniin ja Abid jatkoi uraansa 1+1-vuotisella sopimuksella Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan EC Red Bull Salzburgissa kaudella 2010–2011. Hän keräsi runkosarjassa 120 jäähyminuuttia ja sijoittui jäähypörssissä seitsemänneksi. Abid voitti tehoilla 5+12=17 kevään 2011 pudotuspeleissä Salzburgin sisäisen syöttöpörssin ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Manuel Latusan ja Ryan Duncanin kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi Itävallan-mestaruuden. Abid edusti Salzburgia kauden aikana myös European Trophyssä, jossa hän oli viidellä osumallaan joukkueen paras maalintekijä. Salzburg voitti turnauksen. Joukkue pelasi myös Continental Cupissa, jonka tähdistökentälliseen Abid valittiin.[3]
Kaudella 2011–2012 Abid oli tehoilla 21+25=46 Salzburgin toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän jakoi EBEL:n maalipörssin kahdeksannen sijan HDD Olimpija Ljubljanan John Hughesin kanssa. Abid oli myös Salzburgin paras pistemies ja syöttäjä European Trophyn alkulohkossa tehoilla 2+9=11. Hänen turnauksensa päättyi mestaruuteen. Heinäkuussa 2012 Abid teki vuoden mittaisen sopimuksen SM-liigajoukkue JYPin kanssa.[1][11] Hän oli kaudella 2012–2013 tehoilla 22+20=42 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Éric Perrinin jälkeen. Abid jakoi koko SM-liigan maalipörssin neljännen sijan neljän muun pelaajan kanssa. Hänen osumistaan 12 syntyi ylivoimalla ja Abid jakoi SM-liigan ylivoimamaalipörssin voiton Kärppien Juha-Pekka Haatajan kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia.[3] Joulukuussa 2012 Abid teki yksivuotisen jatkosopimuksen JYPin kanssa.[12]
Abid ei vastannut toisella JYP-kaudellaan 2013–2014 häneen kohdistuneita odotuksia ja teki 21 ottelussa vain kahdeksan tehopistettä, kunnes Abid jätti joukkueen joulutauolla.[13] Hän löysi uuden osoitteen jo samana päivänä tehtyään loppukauden kattaneen sopimuksen Saksan DEL-liigassa pelaavan Grizzly Adams Wolfsburgin kanssa.[14][15] Abid jakoi kevään 2014 pudotuspeleissä viidellä osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Marco Rosan ja Sebastian Furchnerin kanssa.[3]
Syksyllä 2014 Abidilla oli kytköksiä Pohjois-Amerikan alasarja LNAH:n Jonquière Marquisiin sekä hänet sieltä elokuussa kauppaamaan Sorel-Tracy Éperviersiin,[16] mutta Abid ei kuitenkaan siirtynyt liigaan, vaan hän lopetti pelaajauransa.[3]
Maajoukkueura
Abid edusti Kanadan A-maajoukkuetta Spengler Cupissa vuonna 2007, jolloin joukkue voitti turnauksen.[3]
Muuta
Abidin isoveli Nadim on pelannut myös jääkiekkoa.[3] Veljesten isä on tunisialainen ja äiti skotlantilainen. He syntyivät Kanadassa Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisina.[11]
Tilastot

1995–1996Richelieu RiverainsQMAAA4210142418412321996–1997Chicoutimi SaguenéensQMJHL65132437151212121428Chicoutimi SaguenéensM-Cup–––––301171997–1998Chicoutimi SaguenéensQMJHL685085135266634710 1998–1999Chicoutimi SaguenéensQMJHL2111152697–––––Acadie-Bathurst TitanQMJHL241422361022314203484Acadie-Bathurst TitanM-Cup–––––3101101999–2000Acadie-Bathurst TitanQMJHL1310112161–––––Halifax MooseheadsQMJHL5957801371481010132318 Halifax MooseheadsM-Cup–––––4641082000–2001Springfield FalconsAHL17641038–––––2001–2002Springfield FalconsAHL66182543214–––––2002–2003Springfield FalconsAHL2715102550–––––Phoenix CoyotesNHL301081830–––––Pittsburgh PenguinsNHL30002–––––2003–2004Pittsburgh PenguinsNHL1632527–––––2004–2005Wilkes-Barre/Scranton PenguinsAHL782629551197022182005–2006Chicago WolvesAHL75344276165–––––Atlanta ThrashersNHL60226–––––2006–2007Milwaukee AdmiralsAHL571930497020116Nashville PredatorsNHL1314513200002007–2008SC BernNLA41201131565325142008–2009Rapperswil-Jona LakersNLA725712–––––SC BernNLA3192029851000122009–2010Traktor TšeljabinskKHL33381136–––––Rögle BKElitserien101788–––––2010–2011EC SalzburgEBEL481318311201751217242011–2012EC SalzburgEBEL48212546926145162012–2013JYPSM-liiga562220428211033322013–2014JYPSM-liiga2135829–––––Grizzly Adams WolfsburgDEL242171952105510184 kauttayhteensäNHL6814163078200001 kausiyhteensäKHL33381136–––––6 kauttayhteensäAHL3201181402586569033242 kauttayhteensäEBEL963443772122361622402 kauttayhteensäNLA793136671536325262 kauttayhteensäSM-liiga7725255011111033321 kausiyhteensäDEL242171952105510181 kausiyhteensäElitserien101788–––––
Lähteet
 at
 at
 at
Viitteet

Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Luokka:Brittiläiset jääkiekkoilijat
Luokka:Arizona Coyotesin varaamat pelaajat
Luokka:Colorado Avalanchen varaamat pelaajat
Luokka:Vuonna 1980 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Missä joukkueessa Ramzi Abid pelasin NHL play off ottelunsa?


Claude Giroux (s. 12. tammikuuta 1988 Hearst, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka toimii NHL-joukkue Philadelphia Flyersin kapteenina. Häntä pidetään yhtenä maailman parhaimmista keskushyökkääjistä ja Flyersin keulakuvana. Giroux on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta pelasi vuosina 2008–2011 enimmäkseen laitahyökkääjänä, joukkueen runsaan keskushyökkääjä-tilanteen takia. Hän laukoo oikealta. Pienikokoisen ja monipuolisen hyökkääjän vahvuudet ovat peliälyssä, mailankäsittelyssä ja pelinteossa. Hänen vahvuuksiinsa kuuluvat myös ylivoimapeli ja laukaus. Heikkoudet ovat pienen koon vuoksi kulmatilanteissa.[1]
Ura
Junioriura
Giroux aloitti jääkiekon kotikaupungissaan Hearstissa ja pelasi Bantam A:ta Hearst Lumber Kingsissä (NOHA) kaudella 2001–2002. Perhe muutti Orleansiin  kesällä 2002.[2] Siellä hän pelasi Major Bantam AA:ta ja Minor Midget AA:ta Cumberland Baronsissa ja oli joukkueen paras pistemies kausina 2002–2003 ja 2003–2004.[2] Hän oli varauskelpoinen OHL:ään vuonna 2004, mutta jäi ilman varausta.[3] Kaudella 2004–2005 Giroux pelasi Cumberland Gradsissa. Vaikka häneltä jäi väliin suurin osa kaudesta mononukleoosin takia, 48 ottelussa syntyi 40 pistettä. Giroux nimettiin CJHL:n vuoden tulokkaaksi. Tästä huolimatta häntä ei vieläkään varattu OHL:ään.[2]

Vapaana agenttina Giroux kutsuttiin QMJHL:n Gatineau Olympiquesin harjoitusleirille try-outille, ja sai pian sopimuksen. Tulokaskaudellaan Olympiquesissa Giroux oli joukkueen paras pistemies tehden 69 pelissä tehot 39+64=103 ja valittiin QMJHL:n vuoden tulokkaaksi. Philadelphia Flyers varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 22. pelaajana vuoden 2006 NHL:n varaustilaisuudessa.[1]
Kaudella 2006–2007 Olympiquesin varakapteenina toiminut Giroux voitti jälleen joukkueen pistepörssin tehoilla 48+64=112. Hän pelasi loppukaudella myös viisi ottelua Flyersin farmijoukkue Philadelphia Phantomsissa AHL:ssä. Heinäkuussa 2007 Giroux teki Flyersin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen.[4]
Giroux aloitti kauden 2007–2008 Olympiquesissa. Hän pelasi kaudella kaksi NHL-ottelua Philadelphia Flyersissa, jonka jälkeen hänet lähetettiin takaisin Olympiquesiin. Giroux debytoi NHL:ssä 19. helmikuuta 2008 Ottawa Senatorsia vastaan ja oli joukkueen ensimmäinen laukoja voittomaalikilpailussa.[5] Olympiquesissa Giroux oli runkosarjassa kolmatta kertaa peräkkäin joukkueen paras pistemies, tällä kertaa tehoilla  38+68=106. Hän sijoittui koko QMJHL:n pistepörssissä toiseksi Mathieu Perreaultin jälkeen. Pudotuspeleissä Giroux johdatti joukkueen mestaruuteen tehden 19 pudotuspeliottelussa mielettömät tehot 17+34=51, tehden uuden seuraennätyksen. Hänet palkittiin pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana Guy Lafleur Trophylla. Lisäksi Giroux valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen.[1]
Ammattilaisura
Harjoitusleirin päätteeksi Flyers lähetti Girouxin kauden 2008–2009 alussa AHL:ään Philadelphia Phantomsiin.[1] Hän sopeutui ammattilaistasolle hyvin, ja joulukuussa 2008 hänet valittiin kuukauden tulokkaaksi. Giroux kutsuttiin NHL:ään joulutauon jälkeen ja pelasi siellä loppukauden. 31. joulukuuta hän teki ensimmäisen pisteensä NHL:ssä syöttämällä Jeff Carterin osuman Vancouver Canucksia vastaan. Giroux teki avausmaalinsa 27. tammikuuta 2009 Florida Panthersin Tomáš Vokounin taakse. Giroux teki debyyttikaudellaan NHL:ssä runkosarjassa 42 ottelussa tehot 9+18=27 ja kuudessa pudotuspeliottelussa tehot 2+3=5.[1]
Flyers oli sekavassa tilanteessa valtaosan kaudesta 2009–2010. Giroux oli suurimman osan kaudesta toisen lupaavan pelaajan James van Riemsdykin keskushyökkääjä. Joukkue nousi vaikeuksista huolimatta viimeisen ottelun voiton turvin pudotuspeleihin, kun se voitti voittomaalikilpailussa New York Rangersin Girouxin tehdessä voittomaalin. Giroux teki pudotuspelien avauskierroksella paljon pisteitä New Jersey Devilsiä vastaan, jonka Flyers pudotti otteluvoitoin 4–1. Seuraavalla kierroksella Flyers teki historiaa nousemalla sarjassa 3–0-tappioasemasta jatkoon seitsemässä pelissä edeten idän konferenssifinaaleihin Montreal Canadiensia vastaan. Flyers eteni otteluparista jatkoon otteluvoitoin 4–1 ja kohtasi Stanley Cup -finaaleissa Chicago Blackhawksin. Giroux teki finaalien kolmannessa pelissä 4–3-voittomaalin jatkoajalla. Flyers hävisi finaalit 4–2, kun Chicago voitti kuudennen pelin jatkoajalla. Giroux teki pudotuspeleissä 23 ottelussa tehot 10+11=21 ja nousi NHL:n tietoisuuteen.
Kuukausi kauden 2010–2011 alusta Giroux teki Flyersin kanssa kolmivuotisen sopimuksen, joka takasi hänelle 3,75 miljoonan dollarin kausitulot.[6] Tammikuussa 2011 Giroux valittiin NHL:n tähdistöotteluun. Hän teki lopullisen läpimurron tehden 82 ottelussa tehot 25+51=76 ja pudotuspeleissä 11 ottelussa tehot 1+11=12.[1] Hän oli sekä runkosarjan, että pudotuspelien paras pistemies Flyersin pudotessa toisella kierroksella Boston Bruinsille.

Flyersin kaupattua Jeff Carterin ja Mike Richardsin kesällä 2011, Girouxille asetettiin rooli joukkueen ykköskeskushyökkääjänä kaudelle 2011–2012. Richardsin ja Carterin lähdön jälkeen Giroux'sta tuli toiseksi pisimpään Flyersissä pysynyt pelaaja ja hänestä tehtiin joukkueen varakapteeni. Giroux'n ketju sai kyseisellä kaudella lempinimen G-line, jossa pelasivat Giroux'n lisäksi Jaromír Jágr ja Scott Hartnell. Giroux johti NHL:n pistepörssiä suurimman osan kaudesta, ja häntä pidettiin tähdistöottelun aikaan ykkösvaihtoehtona voittamaan NHL:n runkosarjan arvokkaimmalle pelaajalle annettavan Hart Memorial Trophyn.[7] Hän jäi runkosarjan päätteeksi kuitenkin 16 pistettä Hart Trophyn voittaneen Jevgeni Malkinin taakse. 13. huhtikuuta 2012 Giroux teki ensimmäisen kypärätemppunsa pudotuspelien ensimmäisen kierroksen toisessa ottelussa Pittsburgh Penguinsia vastaan.[8] Hän teki samassa ottelussa kuusi tehopistettä ja teki Flyersin seurannätyksen eniten Stanley Cupin pudotuspeliottelussa pisteitä tehneenä pelaajana.[8] Flyersin pudotettua Penguinsin sai se vastaansa itäisen konferenssin välierässä New Jersey Devilsin. Sarjan neljännessä ottelussa Giroux taklasi Dainius Zubrusia päähän ja sai yhden pelin pelikiellon.[9] Flyers putosi viidennessä pelissä, Giroux'n ollessa joukkueen tehokkain pelaaja runkosarjassa (78 ottelussa tehot 28+65=93) ja pudotuspeleissä (10 ottelussa tehot 8+9=17). Giroux johti pudotuspelien pistepörssiä vielä kaksi viikkoa Flyersin putoamisen jälkeen. Kauden jälkeen Giroux'n molemmat ranteet operoitiin; oikea murtuneen ruston takia ja vasen poistamaan murtuneet luut.[10] Hän myöhemmin väitti Sidney Crosbyn huitoneen mailallaan ranteitaan aloituksissa useasti ensimmäisen kierroksen sarjassa Penguinsia vastaan.[11] Kesäkuussa 2012 Giroux valittiin NHL:n palkintogaalassa Las Vegasissa NHL-pelisarjan uusimman version NHL 13 -pelin kanteen. Hänestä tuli ensimmäinen Flyers-pelaaja sitten Eric Lindrosin, joka on päässyt pelin kanteen.[12][13]
NHL:n työsulun 2012–2013 ajaksi Giroux ja joukkuetoveri Daniel Brière pelasivat Saksan DEL-liigassa Eisbären Berlinissä.[14] Yhdeksännessä pelissään hän sai vamman kaulaan ja olkapäähän, jota pelättiin aluksi aivotärähdykseksi.[15] Giroux palasi Pohjois-Amerikkaan ja ei pelannut enää työsulun aikana. Työsulun loputtua Giroux'sta nimettiin Flyersin historian 19. kapteeni 15. tammikuuta 2013 korvaamaan pitkäaikaisesti loukkaantunut Chris Pronger.[16]
Tynkäkausi 2012–2013 lähti Giroux'lta vaatimattomasti käyntiin, kun hän teki 13 ensimmäisessä ottelussa vain seitsemän pistettä.[17] Giroux'n kausi kääntyi päälaelleen kun myös alisuorittanut Jakub Voráček siirrettiin hänen ketjuunsa. 12. helmikuusta runkosarjan loppuun Giroux oli sarjan neljänneksi tehokkain pelaaja.[17] Hän teki 48 ottelussa tehot 13+35=48, mutta ei auttanut Flyersia pudotuspeleihin, joista se jäi ensimmäisen kerran pois sitten kauden 2006–2007.
Heinäkuussa 2013 Giroux teki Flyersin kanssa kahdeksanvuotisen ja 66,2 miljoonan dollarin jatkosopimuksen.[18]
Flyersin ja Giroux'n kausi 2013–2014 lähti huonosti käyntiin, kun Flyers voitti kahdeksasta pelistä vain yhden ja Giroux sai ensimmäisissä 15 pelissään seitsemän syöttöpistettä. Myöhemmin Giroux ja Flyers paransivat otteitaan. Giroux'n kausi lähti kunnolla nousuun sen jälkeen, kun hänet jätettiin yhtenä kovimmista nimistä ulos Kanadan maajoukkueesta Sotsin olympialaisissa 2014. Runkosarjan päättyessä Giroux oli tehoilla 28+58=86 NHL:n pistepörssin kolmas Sidney Crosbyn ja Ryan Getzlafin jälkeen. Flyers pääsi vuoden tauon jälkeen takaisin pudotuspeleihin, mutta tippui ensimmäisellä kierroksella New York Rangersille. Giroux oli ehdolla toisen kerran urallaan Hart Trophyyn ja myös Ted Lindsay Awardiin, jotka molemmat hävisi Crosbylle.
Maajoukkueura

Giroux pelasi MM-kilpailuissa vuosina 2013, 2015 ja 2017 Giroux valittiin Kanadan kolmen parhaan pelaajan joukkoon maan voittaessa kultaa 2015.[1]
Giroux pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008 voittaen kultaa. Hän oli tehoilla 2+4=6 Kanadan toiseksi paras pistemies kahden muun pelaajan kanssa.[1]
Tilastot

2005–2006Gatineau OlympiquesQMJHL693964103641751520242006–2007Gatineau OlympiquesQMJHL6348641124952572Philadelphia PhantomsAHL51126–––––2007–2008Gatineau OlympiquesQMJHL55386810637191734516 JMM72468Philadelphia FlyersNHL20000–––––2008–2009Philadelphia FlyersNHL42918271462356Philadelphia PhantomsAHL3317173422–––––2009–2010Philadelphia FlyersNHL82163147232310112142010–2011Philadelphia FlyersNHL8225517647111111282011–2012Philadelphia FlyersNHL7828659329108917132012–2013Eisbären BerlinDEL9415196–––––Philadelphia FlyersNHL4813354822–––––MM8358122013–2014Philadelphia FlyersNHL8228588646724622014–2015Philadelphia FlyersNHL8125487336–––––MM10371042015–2016Philadelphia FlyersNHL7822456753601122016–2017Philadelphia FlyersNHL8214445838–––––WCup100002017–2018Philadelphia FlyersNHL8234681022061232MM10246410 kauttayhteensäNHL7382144636773286924416537
Lähteet
 at
 at
 at
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Luokka:Jääkiekon maailmanmestarit
Luokka:Philadelphia Flyersin pelaajat
Luokka:Philadelphia Flyersin varaamat pelaajat
Luokka:Vuonna 1988 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä seurassa Claude Giroux aloitti NHL uransa?


Uraanin esiintyminen maankuoressa on seurausta geologisista prosesseista, jotka ovat rikastaneet uraanin suhteellista osuutta maapallon pintakerroksissa. Maankuoressa uraani on edelleen rikastunut lukuisten prosessien kautta erilaisiksi esiintymiksi. Koska uraaniesiintymiä muodostuu monia eri väyliä, on uraani tyypillinen lognormaalisti maankuoreen jakautunut metalli[1]. Nykyisin uraani on merkittävä energianlähde, joten sen saatavuudella ydinpolttoaineeksi on huomattavaa taloudellista merkitystä.
Tunnetut taloudelliset uraanivarannot ovat NEA:n ja IAEA:n tekemän inventaarin mukaan noin 4,7 miljoonaa tonnia, joka riittää nykykulutuksella noin 85 vuodeksi[2]. Tämän lisäksi tulevat kuitenkin maankuoren toistaiseksi löytämättömät uraaniesiintymät, joissa arvioidaan olevan hyödyntämiskelpoista uraania vielä moninkertainen määrä[1][3][4][5][6]. Uraania on maapallolla myös merivedessä kaikkiaan noin viisi miljardia tonnia[7]. Yhdysvaltojen energiaministeriön tutkijat ovat malmikartoituksien perusteella todenneet, että ”uraanin saatavuus ei ole ydinvoiman kehitystä rajoittava tekijä”[1] ja IAEA:n ydinenergiaosaston johtajan Juri Sokolovin sekä NEA:n pääjohtajan Luis Echávarrin yhteisen kannan mukaan uraania riittää tarpeeksi näköpiirissä olevaan tulevaisuuteen[8].
Uraanin alkuperä

Maapallon uraanivarat ovat peräisin aurinkokunnan syntyajoilta siitä tähtienvälisestä aineksesta, josta aurinko ja planeetat ovat tiivistyneet. Tässä aineksessa arvioidaan syntyprosessia kuvaavien teoreettisten mallien pohjalta olleen painossa mitattuna noin 41 miljardisosaa uraania (wppb)[9] ja astrofysikaalisten havaintojen pohjalta noin 57 wppb[10], todellisen arvon ollessa siis todennäköisesti jossain 50 wppb:n tienoilla. Ottaen huomioon uraanin radioaktiivisen hajoamisen, maapallolla kokonaisuudessaan nykyisin lienee 10 wppb uraania. Toisin sanoen maapallolla on kaikkiaan noin 63 biljoonaa tonnia uraania.[1]
Vaikka uraanin kokonaismäärä onkin valtaisa, jos se jakaantuisi tasan maapallon materiassa, ei sen taloudellinen hyödyntäminen olisi mahdollista. Kannattava uraanikaivostoiminta ei onnistuisi ilman uraanin geologisten prosessien kautta tapahtunutta rikastumista tiettyihin kivilajeihin. Jos maapallon kasautuminen olisi tapahtunut kylmässä, ilman kiviaineksen sulamista, näin saattaisi ollakin.
Maapallon sisäosien korkea lämpötila johtuu osittain siellä olevan uraanin hajoamisesta.[7] Sen vuoksi maapallon aines on pääosin sulaa. Maan radioaktiiviset aineet yhdessä painovoiman puristusvaikutuksen kanssa kuumentavat planeetan sisukset niin, että mineraalit sulavat nesteeksi. Syntyhistoriansa alkuvaiheessa maapallon arvioidaan fysikaalisten mallien ja geologisen aineiston perusteella olleen kokonaan sula.
Suuren ionikokonsa ja radioaktiivisen lämmönkehityksen johdosta uraani hakeutuu sulassa aineksessa matalan sulamislämpötilan jakeeseen ja sitä myöten maan vaippaan ja kuoreen. Aikojen kuluessa magman kierto on rikastanut maankuoren uraanipitoisuuden huomattavan korkeaksi. Geologisten mallien pohjalta arvioidaan, että peräti kaksi kolmannesta maapallon 63 biljoonan tonnin uraanivarannosta on kertynyt maankuoreen, jossa on ainoastaan 0,4% maapallon kokonaismassasta. Magmakivien vertaaminen rautameteoriitteihin, joissa on säilynyt varhaisen aurinkokunnan kemiallinen koostumus, osoittaa arvion vähintään oikean suuntaiseksi.[3]
Uraani maankuoressa
Uraania on sen fysikaalisten ominaisuuksien ja geologisten prosessien seurauksena kertynyt maankuoreen erittäin korkeita pitoisuuksia verrattuna sen yleiseen esiintymiseen. Keskimäärin uraania on maankuoressa noin 4 miljoonasosaa, joten se on varsin yleinen metalli – suurin piirtein yhtä yleinen kuin tina ja satoja kertoja yleisempi kuin harvinaiset metallit kuten kulta[11]. Uraani myös säilyy muuttumattomana halki geologisten prosessien, toisin kuin fossiiliset polttoaineet, jotka saattavat palaa tai haihtua ilmakehään vuosimiljoonien kuluessa. Pois lukien uraanin hitaan radioaktiivisen hajoamisen, kaiken maapallon syntyhetkellä olleen uraanin pitäisi siis edelleen olla planeetalla.
Alkuaineiden geologisessa jakautumisessa ratkaisevaa on minkälaiset ja ennen kaikkea kuinka monet erilaiset prosessit rikastavat ja köyhdyttävät mineraaleja kyseisen alkuaineen suhteen. Alkuaineet, jotka kertyvät esiintymiksi vain pienellä määrällä geologisia prosesseja voidaan odottaa jakautuvan multimodaalisesti, kun taas aineet, joita rikastavat lukuisat erilaiset prosessit rikastavat jakautuvat lognormaalisti. Kuvallisesti esitettynä multimodaalisessa jakaumassa on nähtävissä useita piikkejä, joista kukin vastaa yhtä kyseistä alkuainetta rikastaneista geologisista prosesseista. Jos kutakin prosessia tarkasteltaisiin erikseen, olisi näkyvissä luonnollisesti vain yksi piikki, joka kuvastaisi sitä pitoisuutta, johon kyseisellä prosessilla on taipumus alkuainetta kasata. Kun ne summataan, saadaan ”monipiikkinen” eli multimodaalinen jakauma.
Kun rikastavia geologisia prosesseja on tarpeeksi, yksittäiset piikit alkavat erottua entistä heikommin toisista ja käyrä tasoittuu. Lognormaalisti jakautuvan alkuaineen kohdalla rikastavia prosesseja on niin monia, että kutakin prosessia kuvaavat piikit menevät päällekkäin ja summautuvat jakaumaksi, jossa yksittäiset piikit eivät enää erotu multimodaalisesti. Jakauman huippu asettuu sellaiseen pitoisuuteen, jossa rikastavien prosessien määrä on suurin.[3]

Urani on tyypillinen lognormaalisti jakautuva alkuaine, sillä uraania rikastavia prosesseja ja erilaisia esiintymätyyppejä tunnetaan varsin runsaasti.[1] Jakauman huippu osuu huomattavasti rikkaampiin esiintymiin kuin mitä maankuoren keskimääräinen uraanipitoisuus on. Malminetsinnän kannalta uraani on siis otollinen metalli, koska uraanin fysikaaliset ominaisuudet kasaavat siitä luonnostaan hyvin monipuolisiksi rikkaiksi esiintymiksi.[3]
Magmakiviprosessi maankuoren rikastajana

Uraanin kertyminen maankuoreen saa alkunsa magman kierrosta, joka rikastaa uraanin pitoisuutta maapallon pintakerroksissa. Nuori, vasta jähmettynyt kiviaines on suhteellisen köyhää uraanin suhteen, vanhoissa magmakivissä uraanin pitoisuus on huomattavasti korkeampi. Tämä johtuu siitä, että suuri ionikoko saa uraanin hakeutumaan osittain sulaan ainekseen ja kohoamaan vaipassa maankuoreen muiden suurten ionien kuten natriumin kanssa. Toisaalta uraanin radioaktiivisuus toimii lämmönlähteenä, joka muiden lämpöä tuottavien aineiden tapaan saa uraanin kulkeutumaan vaipasta kohti pintaa ja tunkeutumaan maankuoreen.
Uraanin taipumus kohota sulassa kiviaineksessa pintaan on maapallon geologiaa merkittävästi määrittävä tekijä. Jos uraani ja muut raskaat radioaktiiviset aineet hakeutuisivat maapallon ytimeen, olisivat magmavirtaukset huomattavasti voimakkaampia, mikä näkyisi vallitsevia oloja selvästi epävakaampana tektoniikkana. On kyseenalaista voisiko niin suurten geologisten voimien repimällä maapallolla esiintyä nestemäistä vettä ja siten elämää.
Subduktiovyöhykkeillä, joissa mannerlaatan kiviaines painuu alemmas ja sulaa, kivinäytteet sisältävät tyypillisesti painossa mitattuna noin 2 miljoonasosaa (wppm) uraania. Merten hautavajoamissa puolestaan, jossa magmasta muodostuu uutta kalliota, kivinäytteet sisältävät tavallisesti noin 0,1 wppm uraania. Tämä on seurausta kivien erilaisesta geologisesta historiasta: vanhaan, maankuoressa pitkään olleeseen kiveen, joka subduktiovyöhykkeillä sulaa uudestaan, on ehtinyt kertyä edellä kuvatun kulkeutumisprosessin seurauksena runsaasti uraania. Vasta syntyvään kiveen uraania sitä vastoin ei ole vielä ehtinyt kertyä. Jatkuvasti toistuvana tämä kiertoprosessi on rikastanut maankuoren uraanipitoisuuden sen nykyiselle korkealle tasolle.[3]

Uraaniesiintymien muodostuminen
Jotkin uraaniesiintymät ovat suoraa seurausta magmakiviprosessin aikaansaamasta rikastumisesta. Tällaisia esiintymiä hyödyntävät muun muassa Joachimsthalin kaivokset Tšekissä ja Ison Karhujärven Kanadassa. Pääasiassa magmakiviprosessi yksin ei kuitenkaan riitä rikastamaan uraanin pitoisuutta tarpeeksi korkeaksi, jotta syntyisi nykykaivostoiminnalle kannattavia malmeja.
Useimmat uraaniesiintymiä muodostavat geologiset prosessit liittyvät uraanin taipumukseen olla voimakkaasti liukenevaa hapettavissa ympäristöissä ja erittäin liukenematonta pelkistävissä ympäristöissä. Maapallon ilmakehän happipitoisuus kasvoi huomattavasti noin 1,8 miljardia vuotta sitten muuttaen sen pelkistävästä hapettavaksi. Sen seurauksena viimeiset 1,8 miljardia vuotta merkittävin uraania maankuoressa liikuttava ilmiö on ollut pinnan läheisyydessä olevan happipitoisen pohjaveden liikkeet. 1,8 miljardia vuotta sitten ja sitä ennen vesistöt eivät juuri liikuttaneet uraania. Jotkin hyvin vanhat kivilajit sisältävät edelleen huomattavia vanhoja, hapettavan veden liikkeiltä säästyneitä uraaniesiintymiä. Tällaisia ovat esimerkiksi Elliot Laken esiintymä Kanadassa ja Witwatersrand Etelä-Afrikassa.[3]
Myöhemmin pohjavesiliikkeet ovat saattaneet uraanin entistä enemmän liikkeelle, minkä seurauksena merten, vesistöjen ja pohjavesien uraanipitoisuudet kasvavat edelleen hitaasti. Pääosin uraanipitoisuus vesistöissä pysyy kuitenkin edelleen kaukana saturaatiotasosta. Paikoitellen maapallon historiassa on esiintynyt alueita, joissa veden kemia on muuttunut pitkäksi aikaa pelkistäväksi. Aikojen kuluessa näille alueille on kertynyt merkittäviä määriä uraania. Huomattava täten syntynyt uraaniesiintymä on esimerkiksi Coloradon ylängön mesozooinen hiekkakivi.
Myös valtamerissä esiintyy alueita, joissa veden happipitoisuus on alhainen veden vähäisen vaihtuvuuden vuoksi. Näillekin paikoille uraanilla on taipumus kertyä. Näin ovat muodostuneet esimerkiksi Chattanoogan mustan savikiven uraaniesiintymät Yhdysvalloissa Tennesseessä. Myös fosfaattikiviin kertyy täten usein huomattavia määriä uraania.[3]
Inkonformiteetilla tarkoitetaan aluetta, jossa kallion ikä ja ominaisuudet muuttuvat voimakkaasti ohuella vyöhykkeellä[12]. Paikoissa, joissa prekambrinen hiekkakivi on vielä paljon vanhemman prekambrisen graniitin päällä, hiekkakiven uraani valuu happipitoisen pohjaveden mukana inkonformiteetin rakoihin ja halkeamiin muodostaen usein hyvin rikkaan esiintymän. Esimerkiksi Kanadan Saskatchewanin uraaniesiintymät ovat suurelta osin täten syntyneitä.
Oklossa Gabonissa uraani on pohjaveden mukana kertynyt poikkeuksellisen rikkaiksi esiintymiksi. 1,7 miljardia vuotta sitten, kun uraanin fissiilin isotoopin U-235 pitoisuus oli isotooppien eri puoliintumisajoista johtuen vielä 3% verrattuna nykyiseen 0,7%:iin, käynnistyi Oklon esiintymässä useita luonnon ydinreaktoreita, joissa pohjavesi toimi neutronimoderaattorina ja jäähdytteenä. Reaktorit toimivat hyvinkin neljännesmiljoona vuotta. Niistä jälkeen jääneet luonnolliset "ydinjätteet" ovat viime vuosina saaneet runsaasti mielenkiintoa keinotekoisen ydinjätteen loppusijoituksen suhteen, sillä Oklon reaktoreiden polttoaineen jäänteet ovat säilyneet kalliossa näihin päiviin asti.[13]
Uraanivarat ja -varannot
Uraanilla on suuri taloudellinen merkitys ja se on huomattava kaivannainen. Sitä on kulutettu kautta vuosisatojen jossain määrin, lähinnä seosmetallina, mutta uraanin nykyisen suuruinen kysyntä sai alkunsa fission keksimisen jälkeen. Ensimmäinen käytännöllinen sovellus fissiolle oli ydinaseissa, ja ne olivatkin uraanin massakäytön ensimmäisten vuosikymmenten ajan sen merkittävä käyttökohde. Nykyisin maapallon ydinaseinventaarin kokonaismäärä on supistuva, joten asekäyttö ei enää synnytä uraanin nettokysyntää.[14]

Uraanin pääasiallinen käyttötarkoitus nykyisin on voimalaitoksissa, ydinenergian tuotannossa. Uraanin riittävyys on siis energiataloudelliselta kannalta hyvin keskeinen asia. Uraaniesiintymiä arvioidessa ratkaisevassa asemassa on esiintymien hyödynnettävyys tekniseltä ja taloudelliselta kannalta, koska suurimmatkaan määrät uraania eivät hyödytä energiantuotantoa, jos niiden saattaminen energiakäyttöön aiheuttaa enemmän kustannuksia kuin hyötyä.[3]
Luonnonvaroista puhuttaessa varannolla (engl. reserve) tarkoitetaan sitä osaa esiintymistä, joka on jo löydetty ja joka tiedetään nykytekniikalla vallitsevassa markkinatilanteessa kannattavaksi hyödyntää. Varoilla (engl. resource) puolestaan tarkoitetaan kallioperässä olevia esiintymiä, joita toistaiseksi ei vielä tunneta. Tunnetut varannot muodostavat siis vain pienen, toistaiseksi tunnetun osan maankuoren kokonaisvaroja.[15]
Lisäksi varannon kokoon vaikuttaa se, että malmin määrä kasvaa kun raaka-aineen hinta nousee. Malmi on mineraali, joka sisältää metallia tarpeeksi, jotta sen käyttö on taloudellista. Malmivarannot riippuvat kulloisestakin markkinatilanteesta: hinnan nousu siis laajentaa malmivarantoa, koska jo tunnetuista esiintymistä köyhemmätkin muuttuvat taloudellisesti kannattaviksi hyödyntää.[16] Malmivaranto voi laajentua myös kaivostekniikan kehityksen tai uusien löydettyjen esiintymien kautta.[3]
Uraanivarannot
Hyvin harvat uraaniesiintymät ovat tiedettyjä historiallisista syistä tai sattumalta löydettyjä; pääosa tunnetaan tietoisen malminetsinnän johdosta. Maailmassa on ollut menneinä aikoina kaksi merkittävää uraaninetsintäbuumia: toisen maailmansodan jälkeen ydinaseiden aiheuttama ja 1972 alkaen energiakriisin aiheuttama.
1970-luvun jälkeen uraanin aktiivinen etsintä on ollut hyvin vähäistä, koska silloin löydetyt esiintymät ovat ajanoloon osoittautuneet selvästi luultua rikkaammiksi ja ydinenergian käytön kasvu on ollut arvioitua hitaampaa. Tämä johtuu öljyn ja muiden fossiilisten polttoaineiden ennakoitua suuremmasta käytöstä. Uraanista saatava energia on myös kasvanut ydintekniikan kehityksen myötä ja ydinaseriisunnasta on saatu plutoniumia hävitettäväksi voimalaitoksissa, mikä vähentää luonnonuraanin kysyntää.

Nykyiset varannot ovat siis pääosin vuosikymmeniä sitten tehdyn etsintätyön tulosta. Geologit kuitenkin arvioivat (ks. esim.[1][3][4][5][6]), että varantoa voitaisiin tarvittaessa laajentaa nopeasti uusilla etsinnöillä, kuten 1950- ja 1970-luvuilla tehtiin. Uraanin hinnan nousu viime vuosina onkin uudistanut kiinnostusta uraaninetsintään. Hinnan ja malminetsinnän välinen mekanismi muodostaa takaisinkytkennän, joka tasapainottaa uraanin hintaa samoin kuin muidenkin luonnonvarojen.[17] Raakauraanin hyvin alhainen osuus ydinsähkön hintarakenteessa mahdollistaa köyhienkin esiintymien taloudellisen hyödyntämisen.[3][18]

Tunnetut uraanivarannot
tuhatta tonnia, kun hinta130$/kg[2]Australia1143Kazakstan816Kanada444Yhdysvallat342Etelä-Afrikka341Namibia282Brasilia279Niger225Venäjä172Uzbekistan116Ukraina90Jordania79Intia67Kiina60Muut287Yhteensä4743
Maailman ydinvoimajärjestö (World Nuclear Association, WNA) arvioi, että maailman uraanikaivoksissa ja muissa hyvin tutkituissa esiintymissä on noin 1,32 miljoonaa tonnia uraania, joka olisi jalostettavissa 40 $/kg markkinahinnalla. Tämä on kuitenkin vain pieni osa laajempia uraanivarantoja, joita kallioperässä tiedetään olevan malminetsinnän perusteella.[3]
Uraanin tunnetusta varannosta pidetään kansainvälisesti kirjaa. YK:n atomienergiajärjestö IAEA ja OECD:n NEA kokoavat joka toinen vuosi jäsenmaista tiedot tunnetuista uraaniesiintymistä. Jäsenmaat ilmoittivat vuonna 2005 uraanivarannoikseen runsaat 3,8 miljoonaa tonnia alle 80 $/kg hinnoilla. Jos uraanin hinta nousisi 130 $/kg:n, varannot kasvaisivat yli 4,7 miljoonalla tonniin. Lisäksi jäsenmaat arvioivat, että 10 miljoonaa tonnia lisävarantoja löytyvän toistaiseksi taloudellisesti arvioimattomista esiintymistä. Lisäksi noin 40% maailman ydinsähköstä tuotetaan tällä hetkellä kaivostoimintaa kaipaamattomista polttoaineenlähteistä, kuten vanhoista varastoista, käytetyn ydinpolttoaineen jälleenkäsittelystä sekä ydinaseriisunnasta.[2]
Maailman ydinvoimajärjestön arvion mukaan kaivoksissa tällä hetkellä tunnettu uraani riittää nykykulutuksella ydinvoimaloiden tarpeisiin noin kahdeksikymmeneksi vuodeksi.[3] Euroopan komission raportin mukaan nykyiset uraanivarannot riittävät nykytuotannolla 42 vuodeksi.[19] Jos otetaan kaivoksissa olevien varantojen lisäksi huomioon tunnetut taloudelliset uraanivarannot IAEA:n ja NEA:n inventaarion mukaisesti, riittäisivät ne nykyisen ydinvoimatuotannon tarpeisiin noin kahdeksi sadaksi vuodeksi.[2]
Poliittisessa keskustelussa uraanivarantoja koskevat arviot esitetään joskus kuin niiden ehtyminen merkitsisi käytettävissä olevien uraanivarojen kaikkinaista loppumista (ks. esim.[20]). Tällöin ei kuitenkaan uraanivarannon ja uraanivarojen välillä ole tehty tarpeellista eroa. Vaikka toistaiseksi tuntemamme uraanivaranto onkin varsin rajallinen, on se vain pieni osa kaikista niistä uraanivaroista, joita maankuoresta ei vielä ole löydetty, mutta joiden geologian nojalla tiedetään siellä olevan.[1][3][4][5][6]
Uraanivarat
Eri arvioita uraanivaroista

Tunnetut uraanivarannot on kattavasti kartoitettu NEA:n ja IAEA:n selvityksessä, joka on käsitelty edellä. Koska niin kauan kuin selvitystä on tehty, on tunnettujenkin uraanivarantojen riittävyys ylittänyt 50 vuotta, on kiinnostus kokonaisuraanivarojen arvioimiseksi ollut jokseenkin vähäistä.[3] Vertailun vuoksi vuonna 1972 kuparin tunnetut varannot olisivat riittäneet silloisella kulutuksella 36 vuodeksi, kullan 11 vuodeksi, lyijyn 26 vuodeksi, elohopean 13 vuodeksi, tinan 17 vuodeksi ja sinkin 23 vuodeksi[21].
Uraanivarantoja on siis aina kulutukseen verrattuna tunnettu suhteellisen runsaasti. Nykyisinkin IAEA:n ydinenergiaosaston johtajan Juri Sokolovin ja NEA:n pääjohtajan Luis Echávarrin yhteisen kannan mukaan uraania riittää tarpeeksi näköpiirissä olevaan tulevaisuuteen[8]. Seuraavassa esitellään eräitä arvioita uraanivarojen koosta.
IAEA:n ja NEA:n inventaari

IAEA:n ja NEA:n uraanin inventoinnista vastaavat tutkijat ovat arvioineet, että tavanomaisista lähteistä saatavat hyödynnettävät uraanivarat ovat yli 17 miljoonaa tonnia[22]. IAEA ja NEA ovat lisäksi arvioineet fosfaattiesiintymien sisältävät noin 35 miljoonaa tonnia uraania[23], jotka riittäisivät riippuen uraaninen kysynnän kasvusta noin 350–450 vuodeksi[24]. Tämän lisäksi mahdollisesti hyödynnettävissä olevia epätavanomaisisa lähteissä olevia varantoja on yli 4 miljardia tonnia.[22]
Stanfordin yliopiston arvio
Käytettävissä olevan energian eli eksergian määrässä mitattuna Stanfordin yliopiston ilmasto- ja energiatutkimusprojektissa on arvioitu maankuoren sisältävän 1 000 tsettajoulen uraanivarat. Uraanin sisältämät eksergiavarat ovat noin nelinkertaiset hiileen, yhdeksänkertaiset öljyyn ja kaksikymmenkertaiset maakaasuun verrattuna. Kuitenkin uraania käytetään tällä hetkellä huomattavasti vähemmän kuin muita energiavaroja.[25]
USA:n energiaministeriön kartoitus

Tähän mennessä kattavimman geologisen selvityksen[1] maankuoren uraanivaroista ovat laatineet Yhdysvaltojen energiaministeriön tutkijat energiakriisin aikaan. Tarkoitus oli selvittää ydinvoiman potentiaalia fossiilisten polttoaineiden korvaajana. Eri mineraalien tiedetään geologisten tutkimusten ja niiden syntyä koskevan tietouden perusteella sisältävän uraania vaihtelevissa, niille kullekin tyypillisissä pitoisuuksissa. Yhdistämällä toisaalta tiedot eri mineraalien yleisyydestä maankuoressa ja toisaalta tiedot niiden uraanipitoisuuksista, saatiin arvio maailman kokonaisuraanivarojen suuruudesta.
Energiaministeriön tutkijat joutuivat arvioissaan nojautumaan tunnettuihin esiintymätyyppeihin, joten he saattoivat aliarvioida rikkaiden uraaniesiintymien kokonaismäärää huomattavastikin jos jotain merkittäviä toistaiseksi tuntemattomia esiintymiä jäi arvion ulkopuolelle. Virhearvion mahdollisuutta kuitenkin pienentää 60-luvun alusta järjestelmällisesti tehdyt kattavat malminetsintälennot, jotka perustuvat maaperän säteilymittauksille. On siis epätodennäköistä, että ainakaan kovin huomattavia ennestään tuntemattomia rikkaita uraaniesiintymätyyppejä enää löydettäisiin.
Tällä hetkellä uraanin etsinnässä huomio keskittyy esiintymiin, joissa uraania on enemmän kuin 1000 ppm[3]. Tällaisia uraanipitoisuuksia sisältävät pääasiassa suonimaiset uraaniesiintymät, pegmatiitit, inkonformiteettiesiintymät, alluviumkivettymät ja hiekkakivet. Näissä esiintymissä on maankuoressa arviolta 90 miljoonaa tonnia uraania. Esiintymän pitoisuuden laskeminen 2–10 kertaa pienemmäksi laajentaa erityisesti alluvium- ja hiekkakiviesiintymien kokonaismäärää vielä 100 miljoonalla tonnilla, joka yli kaksinkertaistaa mainitut uraanivarat. Vulkaanisten esiintymien mukaan lukeminen alentaa pitoisuutta edelleen kertaluokalla, mutta laajentaa varoja peräti kahdella miljardilla uraanitonnilla. Koska uraanin vuosikulutus mitataan kymmenissä tuhansissa tonneissa on selvää, että uraanin geologinen niukkuus ei näköpiirissä olevassa tulevaisuudessa merkittävästi rajoita uraanin saatavuutta.[1]
Uraanin hinnan yhteys uraanivarojen kokoon

Esiintymien hyödynnettävyyden kannalta olennaista on uraanin hinta ja sitä myöten uraanin kaivostoimintaan käytettävissä oleva panos. Uraanin geologian johdosta suhteellisen pieni nousu uraanin hinnassa voi kasvattaa erittäin huomattavasti taloudellisesti kannattavia uraanivaroja, esimerkiksi hinnan kaksinkertaistuminen johtaa varojen kymmenkertaistumiseen. Tämäkin tulee ottaa huomioon kun arvioidaan uraanin riittävyyttä. Kalliimmalla hinnalla kaivostoimintaan voidaan kuluttaa enemmän resursseja, joten saatavilla olevan uraanin määrä kasvaa koska yhä köyhemmät esiintymät muuttuvat hyödynnettäviksi.
Koska uraanin kertymiseen esiintymiin on hyvin runsaasti erilaisia mekanismeja, on uraani tyypillinen lognormaalisti maankuoreen jakautunut alkuaine. Tämän hetkinen kaivostoiminta keskittyy malmeihin, joiden hyödyntäminen on kannattavaa uraanin nykyisellä noin 25 $/kg pitkän aikavälin hintatasolla. Kun tällä alueella tutkitaan uraanin jakaumakäyrää, voidaan arvioida kuinka paljon köyhempiin esiintymiin siirtyminen kasvattaisi uraanivaroja. Oheisessa kuvassa uraanin jakaumakäyrä on esitetty 2-kantaisella logaritmisella asteikolla. Sille on piirretty tangentti alueelle, johon malminetsinnän mielenkiinto tällä hetkellä keskittyy. Kun tangentille lasketaan kulmakerroin logaritmisen asteikon askelvälien suhteen, saadaan sille noin arvo +3,5.
Koska 2-kantaisella logaritmisella asteikolla yksi askelväli merkitsee aina mitatun suureen kaksinkertaistumista, voidaan arvioida, että kaksinkertaistamalla kaivostoimintaan käytetty panos, kasvavat kannattavat uraanivarat 23,5-kertaisiksi, eli yli kymmenkertaisiksi. Edelleen tämän arvion perusteella uraanivarat 300-kertaistuisivat jos uraanin hinta kymmenkertaistuisi. Viime vuosina uraanin maailmanmarkkinahinta todella on yli kymmenkertaistunut[26]; jos edes osa tuosta hinnannoususta on pysyvää, on seurauksena taloudellisesti kannattavien uraanivarojen kasvaminen aivan uuteen suuruusluokkaan. Kaivosyhtiöt ovatkin jälleen käynnistäneet uraanin etsintätoimintaa eri puolilla maailmaa.[27]
Luonnollisesti uraanin hinnannousun myötä laajeneva malmivaranto on mahdollista hyödyntää vain jos tuotettavan energian hinta ei sen seurauksena nouse kestämättömästi. Uraanin osuus sillä tuotetun energian hinnassa on kuitenkin varsin alhainen. Menneiden parin vuosikymmenen aikana raakauraanin osuus on ollut noin 2% ydinsähkön hinnasta. Näin ollen uraanin hinnan kaksinkertaistuminen nostaisi tuotetun energian hintaa suurin piirtein 2%, kymmenkertaistuminenkin vain noin 20%. Tämäkin on hintavaikutuksen yliarviointia, sillä köyhdytetyn uraanin lisärikastamisella ja polttoaineen tehokkaammalla käytöllä selvästi pienempi sähkönhinnannousu olisi todennäköinen. Uraania voitaisiin siis ostaa selvästi nykyistä kalliimmalla hinnalla ilman että energian hinta nousisi läheskään yhtä paljoa.[3]
Uraani sivutuotteena
Suhteellisen köyhätkin uraaniesiintymät saattavat olla kannattavia monimetalliesiintyminä. Uraani on varsin tyypillinen sivutuote esimerkiksi kultakaivostoiminnassa. Kulta ja uraani hakeutuvat raskaina metalleina moniin samantyyppisiin mineraaleihin. Uraania myös käytetään hyväksi kullan etsinnässä sillä se on helpompi havaittava radioaktiivisuutensa johdosta. Hyvä esimerkki on Witwatersrandin kaivos Etelä-Afrikassa. Ensimmäisen 60 toimintavuotensa aikana kaivos tuotti lähinnä kultaa, mutta uraanin hinnan noustessa 50-luvulla sen vähäarvoisesta sivutuotteesta, uraanista, tulikin yllättäen haluttu kaivannainen[1]. Myös maailman suurin tunnettu uraaniesiintymä Olympic Damissa Australiassa tuottaa pääasiassa kuparia (75% tuloista), uraanin (20%), kullan ja hopean (yhdessä 5%) ollessa sivutuotteita[28]. Suomessa selvitetään mahdollisuutta aloittaa uraanin talteenotto Talvivaaran nikkelikaivoksessa. Ilman talteenottoa uraani jää kaivosjätteisiin[29].
Fosfaattiesiintymät sisältävät usein huomattavia määriä uraania niiden geologisen historian vuoksi. Fosfaateilla on kysyntää pääasiassa lannoitteina, ja tähän asti niiden uraanisisältö on pääosin jäänyt hyödyntämättä. Uraanin hinnan noustessa sen erottaminen saattaa kuitenkin tulla kannattavaksi, mikä huomattavasti kasvattaisi taloudellisia uraaniesiintymiä entisestään. Esimerkiksi Yhdysvallat pystyisi nykyisellä fosfaattituotannollaan kattamaan koko ydinpolttoainetarpeensa jos erotteluun ryhdyttäisiin.[1]
Uraani Suomessa

Suomen kallioperä yhdessä Ruotsin pääosan kanssa kuuluu Fennoskandian kilpialueeseen, jossa hyvin vanhaa peruskalliota on paljastunut laajalta alueelta. Erittäin vanhoihin kiviin tyypillisesti kertyy edellä selitetyn magmakiviprosessin kautta keskimääräistä korkeampia uraanipitoisuuksia. Suomen yleisimpiä kivilajeja ovat graniitit, jotka peittävät pääosan kallioperän pinta-alasta (n. 52,5%). Niiden uraanipitoisuus on tavallisesti 3–10wppm, mikä on varsin suuri verrattuna maankuoren keskiarvoon (4wppm).[30][1]
Koska Fennoskandian kilpi muistuttaa ominaisuuksiltaan monin tavoin maailman suurimpien uraanintuotantoalueiden geologiaa Kanadassa ja Australiassa, on Suomessa ja Ruotsissa ollut toiveita taloudellisesti merkittävien uraaniesiintymien löytämiseksi. Suomessa onkin toiminut uraanikaivokset Enon Paukkajanvaarassa sekä Askolassa, mutta toiminta ei edennyt koelouhintaa pidemmälle kun esiintymät todettiin liian köyhiksi. Uraaninetsinnät Enon ympäristössä kuitenkin jatkuvat kun Kauppa- ja teollisuusministeriö myönsi vuonna 2006 Arevalle valtauksia alueelta.[31][32]
Tällä hetkellä Suomessa ei toimi uraanikaivoksia, eikä mikään kaivosyhtiö ole ilmoittanut haluavansa sellaista perustaa. Suomessa ei myöskään tunneta yhtään uraaniesiintymää, joka olisi tarpeeksi rikas kannattavan uraanikaivoksen perustamiseksi. Kiinnostus malminetsintään on kuitenkin herännyt uraanin kysynnän kasvaessa ja etsintöjä Fennoskandian kilven alueella onkin aloitettu niin Suomessa, Ruotsissa, Norjassa kuin Venäjälläkin. Toistaiseksi etsinnöissä ei ole Suomen alueelta löydetty edes kaupallista kannattavuutta lähestyviäkään uraaniesiintymiä. Louhintakelpoisen esiintymän löytymistä pidetään varsin epätodennäköisenä ja vaikka tarpeeksi rikas esiintymä löytyisikin, lisätutkimuksineen, lupakäsittelyineen, koelouhintoineen ja rakennustöineen aikaa tuotantoon voi kulua hyvinkin 20 vuotta.
Uraanin etsinnän käynnistyminen uudestaan on saanut julkisuudessa runsaasti huomiota, vaikka uraanin etsinnällä sinänsä lentokoneella, maastosta kerätyillä näytteillä ja kairauksilla ei ole oikeastaan mitään merkityksellisiä vaikutuksia luontoon tai ihmisiin. Jos merkittävä esiintymä löydettäisiin, olisi seuraavana vaiheena koelouhinta, jota siis Suomessa on jo harjoitettu kahdessa kohteessa 1950- ja 1960-luvuilla. Varsinaisen kaivostoiminnan aloittaminen edellyttäisi uraanin tapauksessa poikkeuksellisesti valtioneuvoston lupaa ydinenergialaista johtuen. Päätöstä varten kuultaisiin myös maanomistajia ja paikallisia asukkaita. Lupa on täysin harkinnanvarainen, valtioneuvostolla on lain nojalla vapaus myös evätä se.[33][31]
Uraanin hyödyntämisen rajoitteita

Teoreettisen rajan uraanin hyödyntämiselle energianlähteenä asettaa sen louhintaan kulutetun energian määrä suhteessa uraanista saatavaan energiaan. Uraanipitoisuuden laskiessa sen erottaminen malmista kuluttaa enemmän ja enemmän energiaa. Peter Chapmanin 1970-luvulla tekemien laskelmien mukaan uraanin pitoisuuden laskiessa noin 20 wppm:an kuluttaa sen erottaminen enemmän energiaa kuin siitä voidaan ydinreaktorissa tuottaa. Uraaninlouhinnan ja reaktoritekniikan kehittyessä tämä raja saattaa tulevaisuudessa laskea alle 10 wppm:aan.[19]
Tällainen laskelma on kuitenkin luonteeltaan hypoteettinen, sillä tällä hetkellä malminetsinnässä keskitytään esiintymiin, joiden pitoisuus on yli 1000 wppm[3]. Maankuoren uraanipitoisuuksien lognormaalista jakautumisesta johtuen pelkkä etsittävän pitoisuuden puolittaminen 500 wppm:n kasvattaisi taloudellisesti kiinnostavat uraanivarat yli 10-kertaisiksi. Jos kaikki esiintymät, jotka ovat rikkaampia kuin 20 wppm olisivat kannattavia hyödyntää, kasvaisivat uraanivarat nykyiseen verrattuna jo monituhatkertaisiksi. Jos esiintymät 10 wppm asti olisivat kannattavia, kasvaisivat varat satojatuhansia kertoja nykyistä suuremmiksi. Näin suuret varat olisivat suunnattomat verrattuna ihmiskunnan koko energiankulutukseen. Tämä ei vielä ota huomioon hyötöreaktoritekniikkaa, jolla uraanista saatavan energian määrä voidaan kasvattaa moninkertaiseksi nykyiseen verrattuna. Lisäksi 1990-luvulla japanilaiset tutkijat ovat arvioineet uraanin eristämisen 0,003 wppm pitoisesta merivedestä olevan mahdollista noin 250 $/kg kustannuksilla, jonka tason uraanin maailmanmarkkinahinta on jo ylittänyt vuoden 2007 hintapiikin aikana.[1][34][18]
Uraanivarantojen hyödyntämisen esteeksi voivat muodostua myös sosiaaliset, ekologiset ja poliittiset syyt. Esimerkiksi Australiassa, jossa arvioidaan olevan maailman suurimmat uraanivarat, on vain kolme uraanikaivosta, sillä toinen maan pääpuolueista, Australian työväenpuolue, vastusti vuoteen 2007 saakka uusia kaivoshankkeita. Lisäksi maan alkuperäisväestön perinteisillä asuma-alueilla, joilla monet uraaniesiintymät sijaitsevat, alkuperäisasukkaat voivat nykyisin kieltää luonnonvarojen etsinnän ja hyödyntämisen. Alkuperäisväestön kannat ovat vaihdelleet: joissain tapauksissa lupa on myönnetty, toisissa ei.[35][36] Esimerkki nykykäytännöstä on Kakadun kansallispuisto, jossa tällä hetkellä toimivan Rangerin uraanikaivoksen lähistöllä olisi erittäin huomattavia lisävaroja. Niiden hyödyntäminen ei kuitenkaan voi alkaa ilman alkuperäisasukkaiden lupaa, jota kaivosyhtiö ei toistaiseksi ole saanut.[37]
Uraanin noussut hinta on saanut kaivosyhtiöt etsimään uraania myös Suomesta. Nummi-Pusulan kunnassa paikalliset asukkaat ovat pääasiassa vastustaneet etsintää sen mahdollisten ympäristövaikutusten vuoksi.[38] Itä-Suomessa suhtautuminen on ollut kaksijakoista. Osa kunnista, kuten Kontiolahti, on suhtautunut valtauksiin myönteisesti,[39] kun taas toiset kunnat, kuten Eno, ovat vastustaneet uraanivaltauksia.[40]
Lähteet

Luokka:Malmigeologia
Luokka:Uraani


Lapsityöllä ja lapsityövoimalla tarkoitetaan alaikäisten lasten tekemää työtä, joka on fyysisesti, psyykkisesti, moraalisesti tai sosiaalisesti haitallista, taikka häiritsee tai estää heidän koulunkäyntiään (kansainvälisen työjärjestö ILO:n määritelmä).[1] Lapsia käytetään työvoimana mitä erilaisimmissa työpaikoissa, niin tehtaissa, viljelyksillä kuin kodeissakin.
Kaikki lasten tekemä työ (child work)  ei ole lapsityötä (child labour). Se, onko jokin työ haitallista, on suhteutettava lapsen ikään, työaikaan ja työoloihin.[1] Ajoittainen muutaman tunnin työ, joka mahdollistaa täysipainoisen koulunkäynnin eikä vaaranna lapsen kehitystä, kuten kesätyö, on eri asia kuin työ aamusta iltaan haitallisissa oloissa.
Lapsityövoiman käyttö on yleistä kehitysmaissa, mutta ilmiö on tuttu myös teollisuusmaissa. Varsinkin teollistumisen alkuaikoina 1800-luvulla monissa Euroopan maissakin oli runsaasti lapsia tehdastyössä, toisinaan kaivoksissakin. Nykyään YK:n Lapsen oikeuksien sopimus kieltää lapsityövoiman hyväksikäytön. Pahimmillaan työnteko on orjatyötä. Lapsityövoiman käyttöön liittyy myös lapsikauppaa.
Yleisyys
ILO:n arvion mukaan maailmassa oli vuonna 2012 168 miljoonaa 5–17-vuotiasta lapsityöntekijää.[2] Näistä noin 140 miljoonaa tekee täyspäiväistä työtä.
Yhdysvaltain työministeriön vuonna 2009 julkaiseman raportin mukaan lapsityövoimaa käytetään 58 valtiossa.[1] Vuoden 2012 lapsityövoimaindeksi arvioi ilmitulleiden lapsityötapausten yleisyyttä ja vakavuutta 197 valtiossa. Valtiot, joissa lapsityöongelma oli pahin, olivat autoritäärisiä ja konfliktien runtelemia. Huonoiten indeksissä pärjäsivät 1. Myanmar, 2. Pohjois-Korea, 3. Somalia, 4. Sudan, 5. Kongon dkr. tasa-valta, 6. Zimbabwe, 7. Afganistan, 8. Burundi, 9. Pakistan ja 10. Etiopia.[3]
Lainsäädäntö ja sitoumukset
Kansainväliset sopimukset
ILO:n sopimus kieltää työnteon kaikilta alle 13-vuotiailta. 13–15-vuotiaat saavat tehdä kevyttä työtä, joka ei haittaa heidän koulunkäyntiään tai muuta kehitystä ja on lyhytkestoista. 15–18-vuotias ei saa tehdä vaaralliseksi luokiteltua työtä.
Suomen lainsäädäntö

Suomessa on voimassa vuonna 1993 annettu laki nuorista työntekijöistä. Sen mukaan työhön ei saa ottaa henkilöä, joka ei ole täyttänyt 15 vuotta tai ei ole vielä suorittanut oppivelvollisuuttaan loppuun. Sinä vuonna, jolloin henkilö täyttää 14 vuotta, hänet saadaan kuitenkin ottaa enintään puoleksi koulun loma-ajasta tai tilapäisesti kouluvuoden aikanakin kevyeen työhön, joka ei vahingoita hänen terveyttään tai kehitystään eikä haittaa hänen koulunkäyntiään. Alle 18-vuotiaista työntekijöistä  on lisäksi erityisiä työaikaa ja työsuojelua koskevia säännöksiä.[4]
Muut sitoumukset
OECD antanut monikansallisille yrityksille toimintaohjeet, joiden mukaan yritysten tulee ”osallistua lapsityövoiman käytön tehokkaaseen kitkemiseen ja ryhtyä välittömästi tehokkaisiin toimiin, jotta varmistettaisiin lapsityövoiman käytön pahimpien muotojen kieltäminen ja poistaminen pikaisesti.” Ohjeisto on suositus, mutta sen luoneet 42 valtiota ovat sitoutuneet edistämään sitä.[5]
Lapsityön muotoja
Eniten lapsityövoimaa käytetään maataloudessa, tehdastuotannossa sekä louhos- ja kaivostyössä. Lapsityövoimalla valmistetaan yleisimmin tiiliä, vaatteita, mattoja ja kenkiä. Yleisimmät lapsityövoimalla valmistetut maataloustuotteet ovat puuvilla, sokeriruoko, tupakka, kahvi, riisi ja kaakao.[6]
Pornoteollisuus hyväksikäyttää lapsia Venäjällä, Ukrainassa, Filippiineillä ja Thaimaassa.[6]
Hikipajat
Monet merkkituotteet valmistetaan ns. hikipajoissa, joissa työntekijöinä voi olla lapsia. Italialaisen tutkivan journalismin televisio-ohjelman Reportin mukaan laittoman ja järjestäytymättömän työvoiman hyväksikäyttö on yleistä kulutustavaroiden alalla. Voittojen maksimoimiseksi tuotteen valmistus on siirretty alihankkijoiden ketjulle, jonka viimeinen lenkki on halpa, laiton lapsityövoima.[7]
Jätteidenkäsittely
Länsimaat vievät elektroniikkajätteensä, kuten tietokoneet, monitorit ja analogiset televisiovastaanottimet kehitysmaihin, joissa niitä lajittelevat lapset. Ympäristöjärjestö Greenpeace vaatii elektroniikkavalmistajia poistamaan myrkyllisen materiaalin tuotteistaan, sillä vastaanottajamaissa jätteitä lajittelevat pienet lapset voivat saada myrkytyksiä.[8]
Syitä lapsityövoiman käyttöön
Syitä lapsityövoiman käyttöön on monia, ja ne liittyvät läheisesti toisiinsa. Lasten käyttöön työvoimana vaikuttavat maan väestön köyhyys, väestönkasvu, naisten asema, koulunkäyntimahdollisuudet ja talouden kehitys. Monilla kehitysmaiden perheillä ei ole muita vaihtoehtoja kuin laittaa lapsi töihin, jolloin lapsi tuo rahaa kotiin.
Työnantajan kannalta lapsityö on houkuttelevaa. Vaikka lasten työnteko on useimmissa maissa lailla kiellettyä, he ovat silti haluttuja työntekijöitä. Lapset ovat halpoja ja sopeutuvaisia. Lasten kanssa ei yleensä tehdä minkäänlaista työsopimusta, joten heidät voi erottaa koska tahansa. Kun työsuojelulakien valvonta on lisäksi useissa maissa puutteellista ja rangaistukset rikkomuksista olemattomia, ei ole ihme, että lapsityövoimaa käytetään.
Myös lasten fyysiset tai muut erityisominaisuudet, kuten pieni koko tai sormien näppäryys, vaikuttavat siihen, että heitä palkataan tiettyihin tehtäviin.
Lapsityön ongelmia
Työnteko aiheuttaa lapsille fyysisiä ja henkisiä haittoja. Keskenkasvuinen vartalo ei kestä yhtä suurta rasitusta kuin aikuisten, joten lapsi altistuu helpommin vakaville vaurioille.
Henkiset vammat ovat myös yleisiä. Kevyeltä näyttävä työ voi olla hyvin raskasta. Maataloudessa lapset tekevät joskus työtä aamusta iltaan polttavassa auringossa tai kaatosateessa. Lisäksi työntekijät kärsivät muun muassa torjunta-aineiden tuomista terveyshaitoista.
Työnteko, joka estää lapsen koulun käynnin, haittaa hänen koko tulevaisuuttaan. Sen lisäksi, että hän menettää oman lapsuutensa, on todennäköistä, ettei hän ilman koulutusta saa aikuisenakaan kunnollista työtä.
Lapsityövoiman käyttö on haitallista pitkällä aikavälillä myös yksittäisille maille. Monista lapsityöntekijöistä tulee huonokuntoisia ja kouluttamattomia aikuistyöntekijöitä, mikä ei edistä maan taloudellista kilpailukykyä. Koulutus on tärkein keino vähentää ja ennaltaehkäistä lasten työntekoa. Lisäksi koulun ja koulutarvikkeiden tulee olla ilmaisia.
Lapsityön rajoitusten ongelmia
Nälkiintyminen ja katuammatit
Jos hikipajojen työllistämismahdollisuuksia rajoitetaan, tuloksena voi olla nälkiintyminen. Kun Yhdysvalloissa esiteltiin Child Labour Deterrence Act, arviolta 50000 lasta erotettiin töistään vaatetusteollisuudesta, ja moni heistä joutui turvautumaan töihin kuten ”kivenmurskaus, katuammatit ja prostituutio”. UNICEFin tutkimus Maailman lasten tila vuonna 1997 totesi nämä vaihtoehtoiset työt ”vaarallisemmiksi ja riistävämmiksi kuin vaatetusteollisuuden”.[9]
Lapsiprostituution lisääntyminen
1990-luvulla on dokumentoitu tapauksia, joissa hikipajoja vastustavat aktivistit ovat tahattomasti lisänneet lapsiprostituutiota köyhissä maissa:[10]
Bangladeshissa suljettiin monia saksalaisyrityksen hikipajoja, minkä seurauksena tuhannet bangladeshilaiset lapset menettivät työnsä ja ajautuivat prostituoiduiksi, rikollisuuteen tai nälkäkuolemiin.
Pakistanissa Niken, Reebokin ja muiden yritysten hikipajoja suljettiin, ja nämä pakistanilaislapset ajautuivat prostituutioon.
Nepalissa mattotehdas sulki monia hikipajoja, jolloin tuhannet nepalilaistytöt ajautuivat prostituutioon.
Lapsityö on pienin paha?
Ennen teollista vallankumousta lähes kaikki lapset työskentelivät maataloudessa. Sitten moni siirtyi näistä töistä tehdastöihin. Tästä vähitellen seuranneen palkkatason nousun ansiosta vanhemmilla oli myöhemmin varaa lähettää lapsensa kouluun töiden sijaan. Tämä vähensi lapsityötä sekä ennen että jälkeen lapsityön vastaisten lakien säätämisen.[11]
Taloustieteilijä Murray Rothbardin mukaan sekä ennen että jälkeen teollisen vallankumouksen Britannian ja Yhdysvaltain lapset, joille ei ollut tarjolla tehdastyöpaikkoja, olivat paljon huonommissa oloissa kuin ne, joille oli.[12]
Lawrence Reedin mukaan pahimmat työolot teollisen vallankumouksen alussa olivat niillä ”oppipojilla”, jotka pakotettiin työhön ja joita valtion/kuntien omistamat köyhäintalot jopa myivät kuin orjia, mikä teki heidän asemansa erilaiseksi kuin nykyisten kehitysmaiden palkkatyössä olevien lasten. Vaikka tuolloin palkkatyössäkin olevien lasten asema oli kaukana ihanteellisesta, pahimpien olojen kuvaukset kuten vaikutusvaltainen ”Sadlerin raportti”, ovat huomattavasti liioiteltuja, minkä jopa sosialisti Friedrich Engels myönsi kirjassaan.[13]
Lapsityövoiman vastustus
Intialainen Kailash Satyarthi sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2014 tehtyään aktiivista työtä lapsityövoiman käytön kitkemiseksi aina 1990-luvulta asti. Hänen perustamansa Bachpan Bachao Andolan -järjestö on vapauttanut yli 80 000 lasta erilaisista, usein jopa orjuuteen vertautuvista oloista. BBA-järjestö auttaa lapsityöläisiä myös pääsemään takaisin kouluun ja normaaliin elämään.
Satyarthin mukaan Nobelpalkinto tarkoittaa sitä, että järjestön työ on lopultakin huomattu.
Hänen mukaansa miljoonat lapset kärsivät edelleen, vaikka elämme modernia aikaa.[14][15]
Katso myös
Katulapset
Lapsikauppa
Nuori työntekijä
Orjuus
Lapsityövoiman käytöstä teollisen vallankumouksen alkuvaiheessa
Lapsityövoima Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1800–1900-luvulla
Lähteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin lapsityöstä tuli laitonta Suomessa?


Yellowstonen kaldera () on Yhdysvalloissa Yellowstonen kansallispuistossa sijaitseva supertulivuori, jonka mitat ovat 55×72 kilometriä. Suurpurkaus tuotti Lava Creekin tuffin 640000 vuotta sitten. Tällöin  purkautui arviolta 2500km³ vulkaanista ainetta, kuten laavaa ja tuhkaa.[1] Pienempiä purkauksia on sattunut noin 20000 vuoden välein. Viime aikoina alueella on tapahtunut enemmän maanjäristyksiä kuin kahteenkymmeneen vuoteen, mutta tutkijoiden mukaan viitteitä suuresta purkauksesta ei ole.[2]
Ensimmäisen kerran tulivuori purkautui yli kaksi miljoonaa vuotta sitten ja synnytti läpimitaltaan 50×80 kilometrin mittaisen kraatterin, joka oli satoja metrejä syvä. Kraatteri on sittemmin täyttynyt, ja muodostumaa kutsutaan nimellä Huckleberry Ridge Tuff. Yellowstonen kalderan useat purkaukset vapauttivat maan ilmakehään kaasuja ja tuhkaa ja aiheuttivat luultavasti säähäiriöitä. Siten purkaukset ehkä edistivät joidenkin lajien sukupuuttoa Pohjois-Amerikan mantereella. Viimeksi Yellowstonen kaldera purkautui noin 13000 vuotta sitten, jolloin se synnytti viiden kilometrin mittaisen kraatterin.[3]

Yellowstonen kalderan suuri purkaus saattaisi merkitä monien lajien sukupuuttoa, sekä miljoonien ihmisten kuolemaa.[4] Purkausta edeltäisivät voimakkaat maanjäristykset, ja laavaa nousisi maan pinnalle. Lopulta supertulivuori purkautuisi ja nostattaisi maan ilmakehään suuren määrän kaasuja ja tuhkaa, jotka yhdessä muodostaisivat ilmakehään peiton. Auringosta tuleva säteily ei kykenisi läpäisemään tätä peittoa, jolloin Maapallon lämpötilat laskisivat äkillisesti. Seurauksena olisi ydintalvi, joka johtaisi uuteen jääkauteen. Jo itse purkaus luultavasti tuhoaisi paljon maata ja eliöitä, mutta ydintalven kylmyydellä ja siitä seurauksena olevalla nälänhädällä olisi katastrofaalisemmat seuraukset. Ensin purkaus vaikuttaisi vain Pohjois-Amerikkaan, mutta leviäisi nopeasti koskemaan muutakin maailmaa.
Tutkija Michael Rampinon mukaan on vain ajan kysymys, milloin Yellowstone purkautuu[5]. Yellowstonen kaldera on kuitenkin vain yksi maailman seitsemästä tällä hetkellä tunnetusta supertulivuoresta[1], eikä tiedetä, mikä niistä seuraavaksi räjähtää, sillä supertulivuorien toiminnasta ei tiedetä paljoakaan. Purkausta olisi myös tämän tietämättömyyden takia hyvin vaikea, ehkä mahdotonkin estää[6].
1985 alueella mitattiin kolmen kuukauden aikana yli kolmetuhatta pikkumaanjäristystä. Kalderan pinta nousi vuosina 2004-2009 nopeasti, mutta keväällä 2009 arveltiin nousun hidastuneen. Vuoden vaihteessa 2008–2009 koettiin Yellowstonessa jälleen pienjäristysten sarja; tuolloin niitä rekisteröitiin yli 900.[7]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Supertulivuoret
Luokka:Yhdysvaltain tulivuoret
Kaldera
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on Pohjois-Amerikan suurin tulivuori?