Raittiusliike Suomessa sai alkunsa Axel August Granfeltin perustamasta raittiusseurasta, 27. elokuuta 1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä. Yhdistykset levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja järjestivät esitelmätilaisuuksia, joissa kerrottiin alkoholin haittavaikutuksista.
Raittiusliikkeen synty

Suomessa on harjoitettu raittiusvalitusta ja muuta alkoholin käytön vähentämiseksi suunnattua toimintaa jo 1500-luvulla eli Kustaa Vaasan ajoista lähtien. Tuohon aikaan myytiin kirkonmenojen aikana olutta kirkkomäillä, josta koituvan rauhattomuuden ja metelin vähentämiseksi Kustaa Vaasa kielsi oluen myymisen kirkkomäellä, mutta salli olutta myytävän tienvarsilla olevissa kapakoissa, siten että kussakin pitäjässä sai olla enimmillään kolmesta neljään kapakkaa.[1]
Ruotsin säätyjen suostumuksella hallitus julisti vuonna 1756 viinanpolton kiellon ja takavarikoi 169132 viinipannua. Tämän kiellon vaikutuksesta yleinen rauhattomuus maanteillä lakkasi, tuomarit kokivat tehtäviensä vähentyneen, tappeluiden, riitojen ja useiden järjestyshäiriöiden hävitessä melkein kokonaan. Turun ja Porin maaherra Wallenin lausunnon mukaan viinanpolttokiellon vaikutukset hänen läänissään olivat hyvin myönteiset. Samaa kertoi Laitilan kirkkoherra vuonna 1757. Myssyt kumosivat viinanpolttokiellon vuonna 1760, kun valtio tarvitsi hävityn Pommerin sodan vuoksi lisää tuloja.[2]
Merkittävä raittiusasian edelläkävijä Henrik Renqvist julkaisi 1835 Helsingissä painetun raittiuskirjasen Viinan kauhistus ja seuraavana vuonna kirjasen Suomalaisten raittiuteen kutsumus ja suostumus, joka oli tarkoitettu avuksi raittiuslupauksia varten.[3]
Vuonna 1838 määrättiin Lappia koskeva viinan viemisen kielto, jota täydennettiin 1842, jolloin kiellettiin muidenkin väkijuomien vieminen Lappiin. Siitä sai alkunsa Lapin kieltolaki. Lestadiolaisen saarnaaja L. L. Laestadius perusti Lapin ensimmäisen raittiusseuran 1844.[4]
Vuonna 1843 Elias Lönnrot suomensi Nikolai I:n raittiusmies Rober Bairtin kirjoittaman kirjan Kertomus Rob. Bairtin, Saksan-Kielisestä kirjasta, kuinka Pohjas-Amerikan Yhdys-Waltakunnissa, Kohtuullisuuden Seurat ovat eistyneet, sitä jaettiin 3000 kappaletta Suomessa ja suuria määriä Venäjällä ja Virossa.[5]
Suomessa raittiusseurojen historia on saanut alkunsa Laestadiuksen perustamasta raittiusseurasta sekä 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä, jotka levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja pitivät esitelmätilaisuuksia, kertoen alkoholin haittavaikutuksista.
Suomalaisten raittiusjärjestöjen historiasta

Suomen raittiuden seura
Turussa vuonna 1881 vapaakirkollisten perustama raittiusseura. Ensimmäinen johtaja Emil Hedenström, jonka siirryttyä Helsingin raittiusseuran johtajaksi, hänen tehtävänsä sai Kaarle Verkko.[6]
Kohtuuden ystävät ja Raittiuden ystävät
15.10.1860 perustettu raittiusseura, joka oli saanut vaikutteita ruotsalaisesta wieselgreniläisestä raittiusliikkeestä. Seuran säännöt valmistivat professori J. V. Snellman, Frans Ludvig Schauman, Stephan Baranowski ja esittelijäsihteeri Gabriel Mauritz Waenerberg. Seuran puheenjohtajaksi valittiin Gabriel Rein.[7]

Seura sai alkuunsa 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta, joka oli varsinaisen raittiusseuran edeltäjä. Perustavina jäseninä olivat professori Stepan Baranovski, J. V. Snellman, Gabriel Rein ja Matthias Akiander sekä rahastonhoitajana toiminut maisteri August Schauman[8][9]
Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisi raittiusaiheisia vihkosia. Ensimmäinen niistä oli Elias Lönnrotin ulkomaalaisen kirjoituksen pohjalta vuonna 1854 kirjoittama Kolme päivää Saurion kylässä ja seuraava 1856 Wilhelm Linterin historia. Sekä suomennos v. 1854 Rampa Lauri, ylipainos Turun sanomista v. 1854 Paimelan ukko, Houkuttelija, Gustaf Cannelin v. 1855 kirjoittama Maunulan Matti, ja Turmiolan Tommi.[8][9][10]
Vuosina 1853–1873 Kohtuuden ystävät ja sitä edeltänyt Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisivat 19 suomenkielistä ja 6 ruotsinkielistä ja 2 lapinkielistä kirjasta. Yhteismäärä oli 108500 kappaletta.[11]
Vuoden 1874 jälkeen seuran johtajana toimi August Schauman. Tällä kaudella painettiin 107000 kirjasta. Kirjaset levitettiin pääasiassa maksutta.[11] Seuralle valittiin uusi johtokunta 24.5.1883 pidetyssä vuosikokouksessa. Esimieheksi valittiin Axel August Granfelt ja jäseniksi valittiin ylitarkastaja Uno Cygnaeus, opettaja S. G. Dahlström, maisteri K. Lindroos, opettajakandinaatti O. A. F. Lönnbohm.[12] Vuosikokouksessa 2.2.1884 seuran sääntöjä uudistettiin, ja seuran uudeksi nimeksi tuli Raittiuden ystävät.[13]
Lähteet
Karpio, Vihtori:, Raittiuden ystävät 1883-1933, Gummerus, Jyväskylä, 1938
Hytönen, Vilho:, Suomen raittiusliikkeen historia, Wsoy, Porvoo, 1930
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahonen, Jukka| title = Raittiuden voima: Raittiuden ystävät 1853–2003| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2003| id = ISBN 951-1-18920-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sulkunen, Irma| title = Raittius kansalaisuskontona: Raittiusliike ja järjestäytyminen 1870-luvulta suurlakon jälkeisiin vuosiin| location = Helsinki| publisher = Suomen historiallinen seura| year = 1986| version = Historiallisia tutkimuksia 134| id = ISBN 951-9254-79-X}}
Aiheesta muualla
Veera Luoma-aho: . Ylioppilaslehti 5/2005.
Luokka:Raittiusliike

Koska Suomen raittiusseura perustettiin?


Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa () oli Tyynellämerellä, Kaakkois-Aasiassa ja Itä-Aasiassa liittoutuneiden ja Japanin välillä vuosina 1941–1945 käyty osa toista maailmansotaa. Sotatapahtumiin sisällytetään Tyynenmeren sotatoimialue, Tyynenmeren lounainen sotatoimialue, Kaakkois-Aasian sotatoimialue sekä Kiinan-Japanin sota (joulukuusta 1941) kuten myös Neuvostoliiton ja Japanin konflikti vuonna 1945.
Tyynenmeren sodan katsotaan alkaneen 7./8. joulukuuta 1941, jolloin japanilaiset nousivat maihin Thaimaahan ja Brittiläiseen Malaijaan Malakan niemimaalla ja hyökkäsivät Yhdysvaltain laivaston Tyynenmeren laivaston tukikohtaan Pearl Harboriin. Sen voidaan katsoa alkaneeksi jo Japanin hyökättyä 19. syyskuuta 1931 Mantšuriaan tai viimeistään sen hyökättyä Kiinaan 7. heinäkuuta 1937 ja aloitettua toisen Kiinan–Japanin sodan.
Tyynenmeren sodan alkuvaiheessa Japani valloitti liittoutuneiden vastarinnasta huolimatta suunnitelmiensa mukaisesti suuria alueita Tyynenmeren alueelta uhaten lopulta Australian rannikkoa. Liittoutuneiden vastarinnan kovetessa ja Yhdysvaltain saavuttaessa teollisen ylivoimansa avulla menestystä liittoutuneet aloittivat etenemisen, joka huipentui atomipommien pudottamiseen Japaniin. Japanin valtuuskunta allekirjoitti 2. syyskuuta 1945 Tokionlahdelle ankkuroituneen USS Missourin kannella antautumisasiakirjan, joka päätti toisen maailmansodan.
Taustaa

Japanin keisarikunta harjoitti 1800-luvun lopulta alkaen johdonmukaista laajentumispolitiikkaa, johon liittyi Saksan keisarikunnan Tyynenmeren alueen siirtokuntien haltuunotto ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Japani aloitti sodan Kiinaa vastaan valloittaen suuria alueita ja se painosti Vichyn Ranskan antauduttua Ranskan Indokiinan alistumaan hallintaansa.
Thaimaa

Thaimaa (silloinen Siam), jonka hallinto oli avoimesti akselivaltoja myötäilevä, teki liittosopimuksen Japanin kanssa jouduttuaan hyökkäyksen kohteeksi vuonna 1941. Samoin Phayap armeija lähetti joukkoja miehittämään Burman koillisosaa eli entistä Thai aluetta, jonka britit olivat liittäneet Burmaan. Lisäksi alueella oli Manchukuon ja Wang Jingwein nukkevaltiot. Japanin sotajoukoissa palveli runsaasti korealaisia ja formosan kiinalaisia sekä jonkin verran Vichyn Ranskan alueelta palkattuja sekä Intian ja Burman kansallisarmeijoiden sotilaita.
Yhdysvallat ja Neuvostoliitto
Yhdysvaltain politiikan mukaan Thaimaa ei ollut akselivalta ja siten Yhdysvallat ei käynyt sotaa Thaimaata vastaan. Samoin sodan jälkeen Thaimaata ei kohdeltu voitettuna valtiona, vaan Japanin sotatoimien ja poliittisen painostuksen uhrina. Thaimaata siis kohdeltiin samoin kuin Saksan valtaamia Belgiaa, Tšekkoslovakiaa, Tanskaa, Norjaa, Kreikkaa, Puolaa, Alankomaita ja Japanin miehittämää Koreaa. Yhdysvaltain liittolaisina alueella olivat Kiinan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta, Australia, Filippiinit, Alankomaat, Uusi-Seelanti ja Kanada.
Neuvostoliitto kävi vuosina 1938 ja 1939 lyhyet rajasodat Japania vastaan. Sotien jälkeen Neuvostoliitto osallistui Japanin vastaisiin sotatoimiin vasta elokuussa 1945 vallatessaan Manchukuon, Kiinan tasavallan, Sisä-Mongolian, Japanin Korean protektoraatin sekä Japanin hallinnoimia saaria kuten Sahalinin.
Kiinan–Japanin sota (1937–1945)

Toinen Kiinan–Japanin sota käytiin vuosina 1937–1945 Kiinan ja Japanin välillä toista maailmansotaa ennen ja sen aikana. Sota päättyi Japanin antautumiseen 1945. Japanin hyökkäys Kiinaan kuului keisarillisen Japanin armeijan suurempaan suunnitelmaan hallita Manner-Aasiaa muun muassa nukkehallituksien avulla – Japani oli provosoinut Kiinaa vuoden 1931 Mantšurian valtauksesta lähtien, jonka aloitti Mukdenin välikohtaus. Viimeinen pienemmistä yhteenotoista oli sodan lopullisesti käynnistänyt Marco Polon sillan välikohtaus vuonna 1937.
Japanin hyökkäys liittoutuneita vastaan
Japani aloitti hyökkäyksen liittoutuneita vastaan samanaikaisesti Pearl Harborissa ja Aasiassa – päivämäärärajan takia Pearl Harborissa oli vielä 7. joulukuuta mutta Aasian puolella jo 8. joulukuuta.
Hyökkäys Pearl Harboriin

Japanin keisarillisen laivaston ilmavoimat iskivät aamulla 7. joulukuuta 1941 Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastoon Pearl Harborissa, Havaijin O‘ahussa. Hyökkäys pakotti Yhdysvallat julistamaan sodan akselivalloille niin idässä kuin lännessäkin. Aamulla 7. joulukuuta vara-amiraali Chuichi Nagumon laivasto purjehti O’ahun pohjoispuolelle 440 kilometriä saaren tukikohdista. Kello 6 aamulla ensimmäiset japanilaiset koneet lähtivät kohti Pearl Harboria.
Japanilaisten eteneminen Aasiassa
Samanaikaisesti Pearl Harborille tehdyn iskun kanssa japanilaiset joukot hyökkäsivät Guamille, Wakelle, Filippiineille, Thaimaahan ja Malesiaan sekä brittien hallinnoimaan Hongkongiin Kiinan rannikolla. Hyökkäyksen kohteeksi joutuneista alueista Guam, Wake ja Hongkong antautuivat ennen vuoden loppua.
Kolme päivää Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen 10. joulukuuta japanilaiset lentokoneet upottivat Britannian kuninkaallisen laivaston osasto Z:n taistelulaiva Prince of Walesin ja taisteluristeilijä Repulsen Malesian rannikolla.
Thaimaa solmi sotilasliiton Japanin kanssa 21. joulukuuta ja sen hallinnassa olleet tukikohdat siirtyivät japanilaisten käyttöön. Tammikuussa 1942 Japani hyökkäsi Burmaan, Hollannin Itä-Intiaan, Uuteen Guineaan, Salomononin saarille ja se valtasi Manilan, Kuala Lumpurin ja Rabaulin. Singapore antautui 15. helmikuuta, jolloin lähes 130000 liittoutuneiden sotilasta joutui sotavankeuteen. Filippiineillä Filippiinien ja Yhdysvaltain joukot tekivät ankaraa vastarintaa, kunnes lopulta antautuivat 8. toukokuuta.
Japani hyökkäsi 3. kesäkuuta Aleuteille valloittaen Attun ja Kiskan saaret.
Korallimeren taistelu

Liittoutuneiden tiedustelu sai vihiä japanilaisten aikomuksesta hyökätä mereltä Port Moresbyä, Uuden Guinean pääkaupunkia vastaan. Liittoutuneet kokosivat kaksi lentotukialusta sekä monia pienempiä aluksia sisältäneen amerikkalais-australialaisen taisteluosaston ja lähettivät sen japanilaisten laivastoa vastaan. Taistelu kesti neljännestä päivästä toukokuuta kahdeksanteen toukokuuta. Aluksi kumpikaan osapuoli ei havainnut toisen pääosastoa, vaan molemmat iskivät pienempiä kohteita vastaan.
Taistelussa amerikkalaiset menettivät suuremman lentotukialuksistaan, vanhentuneen Lexingtonin ja toinen, uudempi Yorktown vaurioitui pahasti. Japani menetti yhden pienen tukialuksen, Shohon, ja toinen tukialus, Shokaku vaurioitui pahasti. Lisäksi kolmas, Zuikaku menetti kaikki lentokoneensa, mikä riitti johtamaan japanilaisten perääntymiseen ja maihinnousun peruuntumiseen.
Japanilaiset aiheuttivat liittoutuneille hiukan suuremmat tappiot, mutta strategisesti taistelu oli voitto liittoutuneille; maihinnousu peruuntui, ja liittoutuneiden taistelutahdolle teki hyvää nähdä, että japanilaisetkin voidaan pysäyttää. Lisäksi kumpikaan taistelusta selvinneistä japanilaisista lentotukialuksista ei ehtinyt mukaan Midwayn taisteluun, amerikkalaisten Yorktown saatiin korjattua.
Sodan käännekohta

4. kesäkuuta – 7. kesäkuuta 1942 Yhdysvaltain ja Japanin laivastojen välillä Midwaysaarten vesillä käyty Midwayn taistelu oli toisen maailmansodan Tyynellä valtameren käytyjen taisteluiden käännekohta. Japani menetti taistelussa neljä tukialustaan: Kagan, Akagin, Soryun ja Hiruyn eikä kyennyt korvaamaan menetyksiään. Yhdysvallat menetti ainoastaan yhden, Yorktownin.
Lähes suurempi merkitys kuin lentotukialuksilla oli kokeneiden lentäjien kärsimät tappiot.
Salomonsaaret ja Guadalcanal

Japanin maavoimat jatkoivat etenemistään Salomoninsaarilla ja Uudessa-Guineassa. Heinäkuusta 1942 alkaneissa taisteluissa australialaiset usein kouluttamattomat reservipataljoonat viivyttivät japanilaisten etenemistä Kokodantietä yli Owen Stanleyn -harjanteen kohti Port Moresbyä. Nämä taisteluissa kuluneet joukot korvattiin elokuun lopulla vakinaisilla Australian 2. armeijan () yksiköillä, jotka olivat palanneet Välimereltä suojaamaan kotimaataan.
Syyskuun alussa Japanin merijalkaväki iski strategisesti tärkeään Australian ilmavoimien tukikohtaan Milnenlahdella lähellä Uuden-Guinean itäkärkeä. Australian armeija löi maihinnousseet japanilaiset ja taistelu oli japanilaisjoukkojen ensimmäinen epäonnistunut maihinnousu sodan alkamisen jälkeen.

Vuonna 1942 käytiin vielä itäisten Salomonsaarten sekä Santa Cruzin saarten taistelut, jotka kumpikin päättyivät ratkaisemattomina. Taistelut kuitenkin kuluttivat Japanin resursseja enemmän kuin Yhdysvaltojen.
Yhdysvaltojen eteneminen

Aloite siirtyi amerikkalaisille, jotka alkoivat hitaasti vallata menetettyjä saaria takaisin. Japanilaiset olivat linnoittautuneet hyvin ja taistelivat viimeiseen mieheen, joten eteneminen oli hidasta.
Uusien F6F Hellcat -koneiden saapuminen loppuvuodesta 1943 myös lopullisesti sinetöi amerikkalaisten ilmaherruuden.
Sodan loppupuolella japanilaiset alkoivat tehdä kamikaze-itsemurhaiskuja amerikkalaisia laivoja vastaan; lentokone aseistettiin isolla pommikuormalla ja se ohjattiin päin amerikkalaislaivoja.
Japanissa oli myös aloitettu valmistelut kaikkien kansalaisten aseistamiseksi taistelemaan jos amerikkalaiset nousisivat maihin emäsaarille. Hiroshiman ja Nagasakin kaupunkien tuhoaminen atomipommeilla sai kuitenkin Japanin antautumaan.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Dull, Paul S.| title = A Battle History of the Imperial Japanese Navy (1941-1945)| location = Annapolis, MD, USA| publisher = Naval Institute Press| year = 2007| id = ISBN 978-1-59114-219-5}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitkä olivat Japanin laivaston tappiot toisessa maailmansodassa?


Liettuan historian historiallisen ajan katsotaan alkavan vuonna 1009, kun Liettuan nimi mainittiin ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä.[1] Liettualaiset perustivat Liettuan kuningaskunnan 1200-luvulla. Myöhempi Liettuan suuriruhtinaskunta pysyi tiukasti riippumattomana muista valtakunnista ja oli yksi viimeisistä kristinuskoon kääntyneistä Euroopan maista. 1400-luvulla Puola-Liettuasta tuli Euroopan pinta-alaltaan suurikokoisin valtio.[2] Kuitenkin Puolan jaoissa vuosina 1772, 1793 ja 1795 Puola-Liettua hajotettiin ja Liettua siirtyi osaksi Venäjän keisarikuntaa.[3]
16. helmikuuta 1918 Liettuan tasavalta julistautui itsenäiseksi Venäjästä. Maa säilytti itsenäisyytensä toiseen maailmansotaan asti, jolloin Neuvostoliitto miehitti sen Molotov–Ribbentrop-sopimuksen etupiirijaon mukaisesti. Lyhyen natsi-Saksan miehityksen jälkeen Liettuasta tuli osa Neuvostoliittoa 50 vuodeksi. 1990-luvun alussa Liettua sai itsenäisyytensä takaisin Neuvostoliiton hajotessa. Vuodesta 2004 maa on ollut Euroopan unionin ja Naton jäsen.[4]
Esihistoria

Mannerjää suli nykyisen Liettuan alueelta joskus 18000–16000 eaa. Ensimmäiset ihmiset alkoivat asettautua nykyisen Liettuan alueelle noin 10000–9000 eaa. Veiksel-jääkauden päätyttyä. Pääelinkeinona oli metsästys ja kalastus. Metsästyksessä käytettiin puusta tehtyjä jousia; nuoliin ja keihäisiin kiinnitettiin piikivestä tehdyt kärjet. Piikiven avulla luusta työstettiin esimerkiksi veitsiä, ongenkoukkuja, neuloja. Leiripaikaksi valittiin mielellään korkeita joentörmiä tai järvenrantoja hyviltä piikivien esiintymisalueilta.[5] Vilnan luoteispuolella sijaitsevassa Kernavėssa on arkeologisten tutkimusten mukaan asuttu jo noin 12 000 vuotta sitten.[6][7] Arkeologi Marija Gimbutasin mukaan ihmiset saapuivat kahdesta eri suunnasta: Jyllannin niemimaalta ja nykyisestä Puolasta. Kahdesta eri suunnasta tulleet ihmiset toivat mukanaan kaksi eri kulttuuria, jotka näkyivät työkalujen erilaisuutena.

8000 eaa. ilmasto lämpeni, jolloin metsät alkoivat kasvaa voimakkaammin.
Neljännen vuosituhannen puolivälin tienoilla eaa. alueen metsästäjät oppivat tekemään saviastioita. Koira oli ainoa kotieläin ja sitä käytettiin apuna metsästyksessä. Uusiksi ravinnonlähteiksi ihmisille tulivat marjat, sienet, pähkinät ja hedelmät ja villimehiläisen hunaja. Asutus muuttui pysyväluontoisemmaksi; samoilla paikoilla saatettiin pysyä useita vuosia tai jopa vuosisatoja.[5] Asumista varten rakennettiin taloja. Metsästäjät käyttivät vaatetuksessaan villipetojen ja muiden eläinten hampaista tai meripihkasta tehtyjä koristeita. Meripihkasta tehdyt ihmis- tai eläinhahmot yleistyivät.[5]
Kolmannen vuosituhannen lopulla eaa. nykyisen Liettuan alueelle saapui myös kohti länttä siirtyneitä, metsästyksellä ja kalastuksella eläneitä suomalais-ugrilaisia heimoja. Näistä osa jatkoi kauemmas. Kielitieteilijät olettavat, että näiltä heimoilta ovat peräisin joitain nykypäivään saakka säilyneitä jokien ja järvien nimiä kuten Jara, Kidė, Kivė, Ruja, Piladis ja Tilka. Ajan saatossa alueelle jääneet pienilukuiset tulokkaat sulautuivat muuhun väestöön.[LT-History 1]
Maanviljelyyn soveltuvat työkalut saapuivat kuitenkin vasta 3000 eaa. Tuolloin myös käsityö ja kauppa alkoivat kehittyä. Protoindoeurooppalaiset saapuivat Liettuan alueelle noin 2500 eaa. ja balttien kieliryhmä muodostui 2000 eaa.
Balttilaiset heimot
Liettualaiset olivat alun perin yksi balttien heimoista, johon kuuluivat myös esimerkiksi latvialaiset ja preussilaiset. Balttilaiset heimot eivät olleet koskaan Rooman valtakunnan alaisuudessa, sen sijaan molemmin puolin olivat hyvät kauppasuhteet (muun muassa meripihkakauppa). Balttien heimon kansoista nykyään ovat enää olemassa liettualaiset ja latvialaiset.
Ensimmäinen maininta Liettuasta (Litua) on vuodelta 1009 Quedlinburgin luostarin aikakirjoissa.
Valtakunnan synty

1000-luvulla Liettuan alueet maksoivat veroa Kiovan Venäjälle. 1100-luvulla liettualaiset ryöstelivät naapurialueita. Ryöstely ja sotilaallinen toiminta käynnistivät valtataistelun liettualaisten kesken, jota pidetään lähtölaukauksena Liettuan suuriruhtinaskunnan synnylle.
Liettuan suuriruhtinaskunnan aika

1200-luvun alussa kaksi saksalaista ritarikuntaa, Saksalainen ritarikunta ja Kalparitaristo valloittivat nykyisen Latvian ja Viron alueet ja osia nykyisestä Liettuasta. Vastauksena tähän balttiheimot yhdistyivät Mindaugasin johdolla ja löivät liiviläiset Šiauliaissa Saulen taistelussa vuonna 1236. Vuonna 1250 Mindaugas allekirjoitti sopimuksen Saksalaisen ritarikunnan kanssa, ja Chełmnon piispa kastoi hänet vuonna 1251. 6. heinäkuuta 1253 Mindaugas kruunattiin Liettuan kuninkaaksi ja Liettuan kuningaskunta julistettiin perustetuksi. Mindaugasin veljenpoika Treniota kuitenkin murhasi setänsä, mikä aiheutti levottomuuksia ja kansan paluun pakanuuteen.
Vuonna 1316 Gediminas aloitti saksalaisten tuella maan uudelleenrakentamisen. Hän yhdisti veljensä Vytenisin kanssa liettualaiset uudelleen yhdeksi kansakunnaksi. Gediminas laajensi Liettuaa idässä haastaen tällä tavoin Kiovan Venäjään hyökänneet mongolit. Liittoumien ja valloitusten avulla liettualaiset laajensivat valtaansa Rutenian alueella. Kyseinen alue käsitti suuren osan nykyisestä Valko-Venäjästä ja Ukrainasta. Liettuan suuriruhtinaskunnan valta oli suurimmillaan: valta ulottui Itämereltä aina Mustallemerelle saakka.
Gediminasin saatua surmansa vallan peri hänen poikansa Algirdas. Algirdas lakkautti luostarit, kun taas hänen poikansa ja seuraajansa  Jogaila teki salaisia sopimuksia Saksalaisen ritarikunnan kanssa. Jogailan setä Kęstutis otti hänet vangikseen, minkä seurauksena syttyi sisällissota. Kęstutis saatiin lopulta kiinni ja teloitettiin, mutta hänen poikansa Vytautas pääsi karkuun.
Kristinuskon saapuminen suurruhtinaskunnan länsiosiin
Puolan hallitsija Jadwiga meni puolalaisten kehottamana naimisiin Jogailan kanssa. Pari meni naimisiin kolme päivää Jogailan ottaman kasteen jälkeen. Naimisiinmenon myötä Puolasta ja Liettuasta tulivat vahvat liittolaiset keskenään alituista Saksan keisarikunnan ja Moskovan ruhtinaskunnan uhkaa vastaan.
2. helmikuuta 1386 Puolan parlamentti Sejm hyväksyi Jogailan Puolan kuninkaaksi. Katolinen kristinusko levisi Puolan liiton myötä entistä enemmän. Magdeburgin kaupunginoikeudet annettiin lukuisille liettualaisille kaupungeille, muun muassa Vilnalle, josta tuli Liettuan suuriruhtinaskunnan pääkaupunki vuonna 1322.
Liettua peri antiikin kulttuuriperinnön noin tuhat vuotta muuta Eurooppaa myöhemmin, eikä se läpikäynyt muulle Euroopalle tyypillistä kristillistä kulturoitumisprosessia. Eurooppalainen kulttuuri kosketti aluksi vain pientä osaa kansasta, lähinnä ylintä aatelistoa. Se levisi äärimmäisen hitaasti talonpoikaisluokan keskuuteen, joka jatkoikin vanhojen pakanallisten perinteidensä vaalimista pitkään virallisen kristillistymisen jälkeen. Erityisesti Zemaitijassa vanhat palvontamuodot ja tavat säilyivät elinvoimaisina aatelistonkin keskuudessa. Arkeologit ovat löytäneet alueelta aina 1800-luvulle asti käytössä olleita pakanallisia palvontapaikkoja.[8]
Renessanssi
1500-luvulla monet koulutetut liettualaiset kävivät opiskelemassa ulkomailla. Aiemmin pakanallisia liettualaisia ei Euroopan yliopistoihin oltu hyväksytty. Prahan yliopisto oli suosituimpien joukossa, kuten myös Krakovan, johon pääsi opiskelemaan vuosina 1410–1430 noin kolmekymmentä liettualaista. Liettualaisia opiskelijoita riitti myös muihin yliopistoihin, kuten Pariisiin, Bolognaan, Padoviaan, Leipzigin ja Wittenbergiin. Valtaosa 1400-luvulla yliopistoista valmistuneista liettualaisista palasi valmistumisensa jälkeen synnyinmaahansa työskentelemään diplomaatteina, pappeina tai muina valtiollisen elämän toimijoina, jotka nyt oli varustettu aimo annoksella yleiseurooppalaista tietotaitoa ja ymmärrystä ajan virtauksia.[8] Tämän vaikutuksesta maassa vallitsi aktiviinen kulttuurielämä. Samaan aikaan italialaista arkkitehtuuria esiteltiin liettualaisissa kaupungeissa ja kirjallisuuden pääkielenä oli latina.
Renessanssi pääsi Liettuassa kunnolla käyntiin niin kotoperäisten kuin muualtakin tulleiden humanistien aloitteesta. Latinankielinen runous teki nopeasti tuloaan. Joannes Vislicensis (1485–1520) kirjoitti Grünwaldin taistelua kuvaavan runon Bellum Prutenum (”Preussin sota”). Johannes Hussovianus (1480–1533) kuvaili euroopanbiisonin metsästystä Krakovassa 1523 julkaistussa runossaan, kuvaillen historiallisen Liettuan luontoa ja asukkaita. Metsästyksestä innostunut paavi Leo X ilmaisi henkilökohtaisen arvostuksensa Hussovianukselle. Suurruhtinaankanslian pitkäaikainen sihteeri Venceslaus Mikolaiewicz (1490–1560) puolestaan kirjoitti traktaatin De moribus tartarorum, lituanorum et moscorum (”Tataarien, liettualaisten ja moskovalaisten tavoista”) jossa hän pahoittelee Liettuan vaikutusvallan heikentymistä ja syyttää siitä aatelisten ja kirkonmiesten itsekästä eduntavoittelua.
Useimmat liettualaissyntyiset kirjoittajat tuntuvat ihailleen Vytautas Suuren aikaa, jolloin aatelisto palveli maata epäitsekkäästi. Useista runoista ja muista teksteistä käy ilmi menneiden haikailu ja kaipuu aikaan ennen personaaliunionia. Useiden muiden renessanssiajan valtioiden tapaan myös Liettuassa oli havaittavissa eräänlaista roomalaisuuden ja antiikin ihannointia, kuten muun muassa Michalo Litanus todistaa kronikassaan: ”ruteeni on vieras kieli meille liettualaisille, ts. italialaisille, alkuperältään italialaista verta”.
[8]
Puola-Liettua (1569–1795)

Liettuan ja Puolan solmittua Lublinin unionin, syntyi Puola-Liettuan valtioliitto. Valtioliiton myötä puolalainen kulttuuri alkoi vaikuttaa vahvasti Liettuan kulttuuriin ja oli yli 140 vuoden ajan merkittävä tekijä. Puolan kieli alkoi muun muassa tulla yleisemmäksi Liettuan aateliston ja papiston keskuudessa. Vuonna 1696 puolan kielestä tuli ainoa virallinen kieli korvaten liettuan ja Rutenian kielet. Vaikka Liettua ja Puola olivat valtioliitossa, molemmat säilyttivät oman armeijansa ja rahallisen omaisuutensa. 3. toukokuuta 1791 yritettiin Sejmissä laatia uutta perustuslakia, jossa Liettuan ja Puolan yhteistyö olisi tiivistynyt entisestään. Hanke ja koko valtioliitto kuitenkin kaatui Puolan jaoissa, minkä jälkeen Liettua liitettiin osaksi Venäjän keisarikuntaa.
Venäjän keisarikunnan aika (1795–1914)
Osaksi Venäjää
Puola-Liettuan hajottua Venäjän keisarikunta alkoi hallita Liettuan alueita. Muun muassa Vilnasta ja sen ympäröimistä alueista tehtiin Vilnan kuvernementti. Vilnan kuvernementin alueesta enemmistö kuuluu nykyisen Valko-Venäjän alueeseen. Nyky-Liettuan pohjoisosat sisältyivät Kaunasin kuvernementtiiin. Kaunasin eteläpuolinen alue muodosti Suwałkin kuvernementin pohjoisosan. 1800-luvun alussa oli viitteitä, että liettualaisille olisi voitu antaa autonomia, mutta kyseinen uudistus ei koskaan toteutunut. Maan länsilounainen rannikkoseutu kuului Itä-Preussiin.
Napoleonin invaasio
Yhtenä syynä Venäjän autonomiauudistuksen jäädyttämiseen voi olla vuosi 1812, jolloin liettualaiset ottivat innokkaasti vastaan Ranskan keisari Napoleonin armeijan vapauttajina. Ranskan armeijan vetäydyttyä, Venäjän keisari Nikolai I aloitti venäläistämisohjelman Liettuan alueella. Liettuan lounaisosa liitettiin Preussiin ja se oli osa lyhytikäistä Varsovan herttuakuntaa ja myöhemmin Puolan kuningaskuntaa. Samana vuonna Liettuan muut osat liitettiin yhtenä maakuntana Venäjän keisarikuntaan.
Kapinat

Liettualaiset ja puolalaiset kapinoivat kahteen kertaan, vuosina 1831 ja 1863. Molemmat kapinat kuitenkin epäonnistuivat. Vuonna 1864 liettuan kielen ja latinalaisen aakkoston opetus kiellettiin kouluissa. Protestina liettualaiset painoivat kirjoja ja kirjoituksia omalla kielellään salaa ja ulkomailla. Kirjojen salakuljettajia kutsuttiin nimellä knygnešiai.
Liettualaisten kansallinen herääminen
Venäjän vallan loppupuolella liettuan kieli alkoi vahvistua: kielitutkimus alkoi ja ensimmäinen liettualainen tietosanakirja julkaistiin. Venäjän hallitus myös avasi tiedeakatemian maahan ja kulttuuri-instituutin. Koska liettualaisen aateliston äidinkielenä oli puola, talonpoikien puhumaa liettuaa ei arvostettu paljoakaan. Oli jopa teorioita, että koko kieli kuolisi venäjän kielen ja puolan kielen käytön lisääntyessä kansan keskuudessa. Liettuan kielen kansallinen herääminen alkoi köyhän väestön keskuudessa, josta levisi myöhemmin myös varakkaiden keskuuteen. Kansallisen heräämisen myötä alettiin julkaista liettuankielisiä sanomalehtiä Aušraa ja Varpasia, ja liettualainen kirjallisuus alkoi yleistyä. Monet tuon ajan kirjallisuuden kirjat ylistivät Liettuan suuriruhtinaskunnan aikaa, kansakunnan voimaa ja tekivät historiallisista liettualaisista henkilöistä sankareita.
Kansallinen herääminen synnytti myös Liettuan itsenäisyyttä ajaneen liikkeen ja lukuisia muita Venäjän vastaisia järjestöjä. Tähän Venäjä vastasi ankarammalla venäläistämispolitiikalla.
Nationalistinen liike jatkoi kasvuaan.  Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen yhteydessä Liettuan kongressi vaati Venäjän johdolta autonomiaa. Kansannousun vaikutuksesta Venäjä teki lukuisia uudistuksia: liettuan kieli sallittiin opetuskieleksi ja puhekieleksi. Lisäksi latinalainen aakkosto otettiin uudelleen käyttöön. Autonomiaa ei kuitenkaan hyväksytty.[9]
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1915 Saksa valloitti Liettuan ja Kuurinmaan.
Liettuan tasavalta (1918–1940)

Itsenäisyysjulistus

Saksan miehitettyä Liettuan ja Kuurinmaan ensimmäisessä maailmansodassa, liitettiin alueet Ober Ostin miehityshallintoon.[10] Venäjän vuoden 1917 helmikuun vallankumous loi tilaisuuden itsenäisyyttä halunneille liettualaisille. Liettuan poliittiset puolueet perustivat 26. maaliskuuta kansallisen neuvoston taryban, jonka avulla organisoitiin edustajien kokous seimas. Taryban jäsenet allekirjoittivat 16. helmikuuta 1918 itsenäisyysjulistuksen, jossa Liettua julistautui itsenäiseksi.[11] Alun perin maan piti olla kuningaskunta, jonka kuninkaana olisi ollut saksalainen Württembergin kreivi Wilhelm (ns. Mindaugas II). Hän ei kuitenkaan koskaan noussut valtaistuimelle, ja Saksan hävittyä sodan Liettuasta tuli tasavalta.
Itsenäisyysjulistuksen ja Saksan häviön jälkeen Liettuassa perustettiin nopeasti maan ensimmäinen hallitus, jota johti Augustinas Voldemaras. Hallitus hyväksyi väliaikaisen perustuslain ja aloitti valtion rakentamisen. Saksan perääntyessä sitä seurasi Puna-armeija, mikä perusti Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan nukkevaltion. Joulukuun lopulla 1918 Puna-armeija ylitti Liettuan rajat, jolloin syttyi Liettuan–Neuvosto-Venäjän sota. Liettuan hallitus evakuoitiin väliaikaiseen pääkaupunkiin Kaunasiin. Liettua ei ollut varautunut hyökkäykseen, joten puna-armeija sai nopeasti valtaansa yli puolet maan pinta-alasta, muun muassa Vilnan 5. tammikuuta 1919. Huhtikuussa Puola aloitti Puolan–Liettuan sodan Liettuaa vastaan tarkoituksenaan vallata Vilnan alue, missä se myös onnistuikin. Vilnan alue liitettiin virallisesti Puolaan vuonna 1922.
Toukokuussa 1919 Liettuan armeija kenraali Silvestras Žukauskasin johdolla aloitti vastahyökkäyksen puna-armeijaa vastaan maan koillisosassa. Elokuun loppuun mennessä venäläiset joukot oli saatu ajettua pois maasta. Neuvosto-Venäjästä saadun voiton jälkeen liettualaiset saivat vastaansa puolisotilaallisen Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan, joka tunkeutui maan pohjoisosaan. Armeijan tavoitteena oli liittää Liettua uudelleen Saksan vaikutuspiiriin. Liettua sai ajettua armeijan pois maasta vuoden 1919 loppuun mennessä.
Riita Puolan kanssa

Ensimmäinen Liettuan perustuslakia säätävä kokous pidettiin toukokuussa 1920. Kesäkuussa hyväksyttiin kolmas väliaikainen perustuslaki ja heinäkuussa solmittiin Liettuan–Neuvosto-Venäjän rauha. Sopimuksessa Neuvosto-Venäjä tunnusti Liettuan itsenäisyyden ja sen Puolaan liittyneet Vilnaa koskeneet vaatimukset. Sopimus lisäsi vihamielisyyksiä Liettuan ja Puolan välillä. Suurempien taisteluiden välttämiseksi allekirjoitettiin lokakuussa Suwałkin sopimus, jossa päätettiin muun muassa tulitauosta. Kuitenkin jo ennen sopimuksen voimaan astumista, puolalainen kenraali Lucjan Żeligowski aloitti kapinan, hyökkäsi Liettuaan ja valloitti Vilnan. Valloittamalleen alueelle hän perusti lyhytikäisen Keski-Liettuan tasavallan. Kansainliitto yritti välittää rauhaa riidan osapuolille muun muassa esittelemällä suunnitelmia puolalais-liettualaisesta liitosta. Liettua kuitenkin katkaisi diplomaattiset suhteensa Puolaan ja kieltäytyi tunnustamasta Vilnan menetystä. Riita vaikutti vahvasti Liettuan ulkopolitiikkaan sotien välisellä ajalla.
Perustuslakia säätävä kokous, joka päättyi lokakuussa 1920 Puolan uhkausten vuoksi, kokoontui uudelleen ja aloitti useita uuden valtion tarvitsemia uudistuksia, joita olivat muun muassa: muiden maiden itsenäisyystunnustusten vastaanottaminen, jäsenyys Kansainliitossa, maareformia koskenut laki ja oman valuutan käyttöönotto. Lopullinen perustuslaki vahvistettiin elokuussa 1922. Perustuslain myötä Liettuasta tuli demokraattinen valtio, jossa parlamentti eli Seimas valittiin kolmen vuoden välein kansanäänestyksellä. Presidentti valittiin parlamentin äänestyksellä. Ensimmäinen Seimas äänestettiin lokakuussa 1922. Se kuitenkin kaatui, kun hallituksen muodostaminen epäonnistui.
Vuonna 1923 Liettua valloitti Memelin mandaattihallintoalueeseen kuuluneen Memelin eli nykyisen Klaipėdan alueen.  Alue liitettiin osaksi Liettuaa vuonna 1924. Klaipėda oli kaikin tavoin Liettualle tärkeä: sen avulla maa sai rannikon Itämerelle ja se oli tärkeä teollinen keskus. Memelin valtaus oli viimeinen Liettuan aseellinen konflikti ennen toista maailmansotaa. Uusi Seimas äänestettiin toukokuussa 1923. Siitä tuli ainoa sotien välinen parlamentti, joka pysyi pystyssä koko vaalikautensa.  Uusi parlamentti jatkoi maareformia ja aloitti muun muassa ulkomaisten velkojen takaisinmaksun. Lisäksi koulujärjestelmään tehtiin uudistuksia. Samana vuonna tehtiin myös väestönlaskenta: Liettuassa asui 2028971 asukasta.
Poliittista kädenvääntöä

Kolmas Seimas äänestettiin toukokuussa 1926. Ensimmäisen kerran Liettuan kristillisdemokraatit (krikdemai) menetti hallituspaikkansa ja joutui oppositioon. Se oli aikaisemmin kritisoinut kovin ottein Liettuan ja Neuvostoliiton välille solmittua Liettuan-Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimusta ja syytti Liettuan politiikkaa bolševistiseksi. Seuranneiden jännitteiden lopputuloksena hallitus kaadettiin vallankaappauksella joulukuussa 1926. Vallankaappauksen takana oli armeijan lisäksi Liettuan nationalistinen liitto -puolue ja kristillisdemokraatit. Vallassa ollut presidenti Kazys Grinius otettiin pois vallasta ja tilalle valittiin jo aikaisemmin presidenttinä toiminut Antanas Smetona. Augustinas Voldemarasista tuli pääministeri.[12] Presidentti Smetona esti opposition toiminnan ja toimi autoritaarisena johtajana kesäkuuhun 1940 asti.
Seimasin näkemys vallankaappaukseen oli, että se oli vain väliaikainen toimenpide ja uudet vaalit järjestettäisiin demokratian palauttamiseksi. Seimas hajotettiin toukokuussa 1927. Myöhemmin samana vuonna sosiaalidemokraatit ja muut vasemmistopuolueiden edustajat yrittivät järjestää kansannousua presidentti Smetonaa vastaan siinä kuitenkin onnistumatta. Pääministeri Voldemaras alkoi ajaa Smetonan linjasta eroavaa politiikkaa, jolloin hänet erotettiin vuonna 1929. Hän yritti kuitenkin vielä neljä kertaa palata valtaan 1930-luvun alussa.
Toukokuussa 1928 Smetona laati ilman Seimasin mielipidettä uuden perustuslain. Uudessa perustuslaissa presidentin valtaoikeuksia kasvatettiin huomattavasti. Smetonan johtama puolue Kansallinen liitto kasvatti suosiotaan ja vaikutusvaltaansa. Smetona antoi itselleen arvonimen tautos vadas (suom. kansakunnan johtaja) ja alkoi luoda itselleen henkilökulttia.
Liettuan ja Saksan välit viilenivät Adolf Hitlerin johtaman kansallissosialistinen puolueen noustessa valtaan, sillä uusi natsi-Saksa ei hyväksynyt Memelin alueen menetystä Liettualle. Natsit muun muassa tukivat Liettuan vastaisia järjestöjä alueella. Vuonna 1934 Liettua laittoi syytteeseen ja tuomitsi vankeuteen lukuisia tällaiseen toimintaan osallistuneita saksalaisia. Vastauksena tähän Saksa julisti Liettuan taloussaartoon. Julistuksen jälkeen Liettua siirsi vientinsä Isoon-Britanniaan. Tämä ei kuitenkaan sopinut talonpojille, jotka lakkoilivat ja kapinoivat. Viranomaiset tukahduttivat kapinat verisesti. Smetonan arvovalta oli kokenut kolauksen ja syyskuussa 1936 hän suostui järjestämään parlamenttivaalit, jotka olivat ensimmäiset vuoden 1926 vallankaappauksen jälkeen.  Kansallista liittoa lukuun ottamatta kaikkien muiden puolueiden osallistuminen vaaleihin kiellettiin. Helmikuussa 1938 uuden perustuslain myötä Smetona sai vielä enemmän valtaa.
Saksan tehtyä Anschlussin Itävallassa, eri maiden poliittiset jännitteet kiristyivät. Maaliskuussa 1938 Puola antoi uhkavaatimuksen Liettualle, jossa se vaati diplomaattisuhteiden solmimista sodan uhalla. Sotilaallisesti heikko ja ilman kansainvälistä tukea Liettua joutui hyväksymään vaatimuksen. Liettuan ja Puolan suhteet tulivat päällisin puolin normaaleiksi. Maat tekivät muun muassa rautatie-, postinvaihto- ja muita sopimuksia. Saksan Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop antoi suullisen uhkavaatimuksen Liettualle, jossa Liettuaa vaadittiin luovuttamaan Klaipėdan alue Saksalle. Puolan vaatimuksen tavoin Liettualla ei ollut muuta mahdollisuutta kuin myöntyä vaatimukseen. Liettuaan syntyi poliittinen sekasorto, jolloin Smetona joutui muodostamaan uuden hallituksen. Hallitukseen hyväksyttiin oppositiopuolueen jäseniä sitten vuoden 1926. Klaipėdan menetys oli Liettualle taloudellinen takaisku ja se joutui Saksan vaikutuspiiriin.
Toinen maailmansota (1939–1945)

Ensimmäinen Neuvostoliiton miehitys
Elokuussa 1939 Saksan ja Neuvostoliiton laatimassa Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisessa etupiirijaossa Liettua kuului aluksi Saksan etupiiriin, mutta 28. syyskuuta 1939 tehdyssä lisäsopimuksessa se vaihdettiin Neuvostoliiton etupiiriin. Muiden Baltian maiden ja Suomen tavoin Neuvostoliitto alkoi vaatia Liettualta lupaa rakentaa maan alueelle sotilastukikohtia. Puolan offensiivin jälkeen Puolan jaossa Neuvostoliitto luovutti Liettualle Vilnan alueen sillä ehdolla, että maa hyväksyi 20 000 puna-armeijan sotilaan tulon maahan.
Talvisodan loputtua Suomessa ja Saksan sotiessa Tanskaa, Norjaa ja Ranskaa vastaan, Neuvostoliitto lisäsi diplomaattista painostusta Liettuaa vastaan. Kesäkuussa 1940 se antoi uhkavaatimuksen Liettualle, jossa vaadittiin Neuvostoliitolle myötämielisen hallituksen muodostamista ja antaa Puna-armeijalle lupa tuoda maahan rajattomasti joukkoja. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov kovensi esittämäänsä uhkavaatimusta sanomalla Moskovaan saapuneelle Liettuan ulkoministerille: ”Teidän täytyy olla sen verran realisti, että ymmärrätte pienten valtioiden aikakauden olevan ohi.”[13] Liettua, jonka alueella oli jo runsaasti neuvostosotilaita, joutui taipumaan vaatimukseen. Presidentti Antanas Smetona pakeni maasta 15 neuvostodivisioonan (150 000 sotilasta) ylitettyä maan rajan 15. kesäkuuta 1940. Tuona päivänä Liettuan katsotaan menettäneen itsenäisyytensä. Augustinas Voldemaras yritti paluuta valtaan, mutta hänet vangittiin ja kuljetettiin Neuvostoliittoon, jossa hänen kohtalonsa oli pitkään hämärän peitossa. Vasta vuosikymmeniä myöhemmin selvisi, että hän menehtyi vankeudessa vuonna 1942.[14]
Liettuan liittämistä Neuvostoliittoon tuli johtamaan varaulkoministeri Vladimir Dekanosov, jolla oli Moskovassa virallinen asema myös turvallisuuspalvelu NKGB:n ulkomaanosaston päällikkönä.[15] Dekanosov muodosti ns. kansanhallituksena kutsutun nukkehallituksen, joka toimi täysin neuvostojohdon tahdon mukaisesti. Justas Paleckisista tuli Liettuan uusi presidentti Smetonan paettua maasta. Parlamentti Seimas lakkautettiin ja tilalle tuli Kansan Seimas. Uuden parlamentin ensimmäiset vaalit järjestettiin heinäkuussa 1940. Ehdokkaina oli ainoastaan kommunisteja. Virallisten tulosten mukaan äänestysprosentti oli yli 90. 21. heinäkuuta parlamentti hyväksyi yksimielisesti maan muuttamisen sosialistiseksi neuvostotasavallaksi ja päätöksen hakea jäsenyyttä osaksi Neuvostoliittoa. 3. elokuuta Neuvostoliitto hyväksyi hakemuksen, jolloin Liettuasta tuli Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta.
Heti Neuvostoliittoon liittymisen jälkeen Liettuassa aloitettiin uudistuksia: maat, yritykset ja pankit kansallistettiin, suurtilat jaettiin pienviljelijöille. Suurtilan kooksi määrättiin 30 hehtaaria ja pienemmätkin tilat saivat rangaistusluontoiset verot maksettavikseen. Kiinteistöt kansallistettiin ja ”porvarit” pakotettiin muuttamaan pois kodeistaan. Näin saatiin tilaa neuvostovirkailijoille, joita saapuikin muualta Neuvostoliitosta. Myös pienyrittäjille langetettiin vero, josta selviäminen oli mahdotonta.[16]
Litin käyttö lakkautettiin. Neuvostoliiton ruplan vaihtokurssi oli liettualaisille epäedullinen. Yhdellä litillä sai 0,90 ruplaa, kun oikealla vaihtosuhteella se olisi ollut 5 ruplaa. Pankit kansallistettiin ja pankkitilit jäädytettiin. Kenellekään ei saanut jäädä haltuun enempää kuin 1 000 ruplan säästöt.[16]
Uudistukset toivat monia ongelmia: kollektivisoinnin myötä maatalousverot nousivat, jolloin lukuisat maanviljelijät joutuivat konkurssiin, yritysten ja pankkien kansallistaminen aiheutti tavarapulan ja kaiken seurauksena seurasi elintason romahdus. Kaikki uskonnolliset, kulttuurilliset ja poliittiset järjestöt kiellettiin. Ainoat hyväksytyt järjestöt olivat Liettuan kommunistinen puolue ja pioneeriliike. 12000 ”kansanvihollista” pidätettiin.
Kesäkuun karkotuksissa viranomaiset karkottivat 17 000 ihmistä, joista monet kuolivat epäinhimillisissä olosuhteissa. Liettuan SNT:n sisäasiainkomissaari Alexandras Guzevičius allekirjoitti asiakirjan, jossa lueteltiin 14 ihmisryhmää, jotka tuli karkottaa. Ryhmään kuuluivat muiden muassa neuvostovastaisten (sekä vasemmisto että oikeisto) puolueiden jäsenet, valtionvastaiset virkamiehet, kirkonmiehet, Punaisen ristin virkailijat sekä kaikki, joilla oli henkilökohtaisia yhteyksiä ulkomaille, kuten filatelistit. Ensimmäiset karkotukset toimeenpantiin 14.–18. kesäkuuta 1941. Miehet vietiin pakkotyöleireille, naiset ja lapset vietiin karkotuspaikkoihin. Myöhemmin Antanas Sniečkus, Liettuan kommunistisen puolueen pääsihteeri, pahoitteli, että Saksan hyökkäys kesällä 1941 esti riittävän tehokkaat karkotukset.[17]
Natsimiehitys

22. kesäkuuta 1941 Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Saksalaiset kokivat Liettuan alueella vain vähän vastarintaa ja miehittivät sen nopeasti kokonaan. Vetäytyessään neuvostojoukot surmasivat liettualaisia poliittisia vankeja. Verisimpänä näistä pidetään Rainiain verilöylyä. Suurin osa liettualaisista piti saksalaisia vapauttajina ja uskoivat näiden palauttavan maalle autonomian tai itsenäisyyden. Liettuan kansallisrintama organisoi kansannousun kesäkuussa 1941, jolloin myös maa julistettiin itsenäiseksi ja perustetun väliaikaisen hallituksen pääministeriksi tuli Juozas Ambrazevičius. Väliaikainen hallitus lakkautettiin 7. elokuuta, jolloin Saksa perusti Ostlandin valtakunnankomissariaatin hallitsemaan Baltian aluetta. Valtakunnankomissaarina toimi Hinrich Lohse. Vuonna 1940 perustettu ”Liettualainen aktivistirintama” (LAF) lähetti Adolf Hitlerille muistion, jossa he vetosivat saksalaisiin Liettuan kansallisten pyrkimysten tunnustamiseksi ja valtiollisen elämän palauttamiseksi. Vastaus oli tyly: liike kiellettiin ja johtajat vietiin Saksaan keskitysleireille. Lisäksi kiellettiin Liettuan fasistien puolue, Nationalistinen puolue (LNP), ja senkin johto vangittiin.[18]
Lukuisat liettualaiset tekivät huomattavaa yhteistyötä saksalaisjoukkojen kanssa. Liettuan kansallisrintama muodosti vapaaehtoispoliisi Tautinio Darbo Apsaugos Batalionasin (TDA), joka osallistui lukuisiin holokaustiin liittyviin juutalaismurhiin. Toinen natsien johtamiin veritekoihin osallistunut oli Vilnassa toiminut Liettuan suojelupoliisi (Saugumo policija).
Holokaustin lisäksi saksalaiset kokosivat liettualaisia pakkotyöhön ja pakottivat nuoria miehiä ryhtymään sotilaiksi. Seurauksena oli vuonna 1943 perustettu Liettuan vapautuskomiteana tunnettu vastarintaliike. Sodan loppupuolella perustettiin Saksan sotilasjohdon alaisuudessa toiminut Liettuan alueelliset puolustusjoukot (LTDF), joiden tarkoituksena oli puolustaa Liettuaa lähestyviltä neuvostojoukoilta. Järjestö kuitenkin lakkautettiin toukokuussa 1944 saksalaisten yrittäessä ottaa se tiukempaan komentoon.
Liettualaiset eivät missään vaiheessa tehneet aseellista vastarintaa saksalaisia vastaan. Sen tekivät neuvostopartisaanit, jotka koostuivat venäläisistä, valkovenäläisistä ja juutalaisista. Partisaanit syyllistyivät lukuisiin hirmutekoihin (muun muassa Kaniūkain verilöyly) ja kokonaisten kylien ja kaupunkien tuhoamiseen. Itäisessä Liettuassa toimi myös Puolan vastarintaliike Armia Krajowa (AK), jonka tavoitteena oli liittää Vilna uudelleen Puolaan. Liike taisteli saksalaisjoukkojen lisäksi Liettuan poliisijoukkoja, alueellisia puolustusjoukkoja ja neuvostopartisaaneja vastaan.
Holokausti Liettuassa

Ennen holokaustia, Liettuassa asui arviolta 210 000 tai 250 000 juutalaista.[19][20] Holokausti Liettuassa voidaan jakaa kolmeen eri vaiheeseen: massateloituksiin (kesäkuu – joulukuu 1941), ghettoaikaan (1942 – maaliskuu 1943) ja lopulliseen ”puhdistukseen” (huhtikuu 1943 – heinäkuu 1944). Toisin kuin muilla Saksan miehittämillä alueilla, joissa teloitukset aloitettiin asteittain, Einsatzgruppen aloitti Liettuassa juutalaisten teloitukset heti sodan ensimmäisinä päivinä. Ponaryn verilöyly oli yksi verisimmistä Liettuan alueella toteutetuista juutalaisvainoista. Arviolta 80 % Liettuan juutalaisista oli saanut surmansa ennen vuotta 1942.[21] Eloonjääneet 43 000 juutalaista keskitettiin ghettoihin ja pakotettiin pakkotyöhön. 21. kesäkuuta 1943 Heinrich Himmler määräsi Liettuan juutalaiset siirrettäväksi keskitysleireille.[22]
Juutalaisten kansanmurha Liettuassa oli lopullisesti 95–97 %, mikä oli yksi suurimmista Euroopassa. Tämä johtui muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta liettualaisten tiiviistä yhteistyöstä saksalaisten kanssa. Liettualaisten keskuudessa juutalaisia pidettiin yleisesti syyllisinä neuvostoajan kärsimyksistä, sillä lukuisat juutalaiset olivat toimineet kommunisteina. Kuitenkin eräät liettualaiset myös pelastivat oman henkensä uhalla juutalaisia keskitysleireiltä. Heistä tunnetuimpia lienevät entinen presidentti Kazys Grinius, joka yhdessä eräiden muiden poliitikkojen kanssa protestoi juutalaisten surmaamista vastaan, ja vilnalainen pappi Alfonsas Lipniûnas, joka vangittiin ja surmattiin Stutthofin keskitysleirillä puolustettuaan juutalaisia sekä sanoin että teoin.[23][24]
Neuvostojoukkojen paluu: toinen Neuvostoliiton miehitys
Kesällä 1944 puna-armeija ylitti itäisen Liettuan rajat samaan aikaan kun Puolan vastarintaliike oli valloittanut Vilnan operaatio Ostra Bramassa. Tammikuussa 1945 Neuvostoliitto valloitti Klaipėdan. Neuvostoliitto miehitti Liettuan uudelleen Yhdysvaltain ja Ison-Britannian hiljaisella suostumuksella (Jaltan konferenssi ja Potsdamin sopimus). Liettuasta tuli uudelleen sosialistinen neuvostotasavalta.
Neuvostotasavallan aika (1944–1990)
Stalinin vainot ja vastarintaliike Neuvostoliitoa vastaan

Useiden liettualaisten pettymykseksi neuvostovalta palasi maahan elo–syyskuussa 1944. Liettuassa oli uskottu Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian vakuutteluja ja julistuksia pienten kansojen oikeuksista vapauteen.
Pyrkiessään palauttamaan maansa vapauden liettualaiset perustivat vastarintaliikkeen (niin sanotut metsäveljet), joka taisteli neuvostojärjestelmää vastaan. Vuonna 1944 Liettuan metsissä taisteli 30000 partisaania neuvostojoukkoja vastaan. Kansan muistiin on jäänyt Kalniškésin metsän taistelu toukokuulta 1945, jolloin liettualaispartisaanit surmasivat 400 NKVD:n miestä. Erityistä urheutta taistelussa osoittivat kaksi naispartisaania. Partisaanit julistettiin ”kansanvihollisiksi” ja NKVD surmasi tutkimatta epäiltyjä ja poltti taloja ja kyliä maan tasalle. Liettuan kommunistit perustivat NKVD:n avuksi ”tuhoamispataljoonia” vuonna 1944. Seuraavana vuonna nimi muutettiin ”kansansuojelijoiksi”, mutta entinen nimi jäi kansalaisten mieliin.[25] Eräs tunnetuimmista toiminnassa mukana olleista oli Neuvostoliiton turvallisuuspoliisin juutalainen majuri Nachmanas Dušanskis, joka kidutti partisaaneja.[26] Tiettävästi viimeinen Neuvostoliittoa vastaan taistellut liettualainen partisaani kuoli tulitaistelussa vuonna 1965.
NKVD asettui Vilnassa vanhaan piirioikeuden taloon ja aloitti neuvostovastaisten henkilöiden vainon. Syyskuusta 1944 huhtikuuhun 1947 rakennuksessa teloitettiin kaikkiaan 767 henkilöä. Vuosina 1944–1953 Liettuassa vangittiin yhteensä 186000 henkilöä, joista 80000 vietiin vankileireille. Lisäksi vangittiin 8000 kansallissosialistien kanssa miehitysaikana yhteistoiminnassa ollutta.[27]
Myös siviilihallintoa ryhdyttiin rakentamaan. Venäjän kommunistipuolueeseen perustettiin Liettuan erityistoimisto, jonka johtajaksi nimitettiin Mihail Suslov. Suslov oli Liettuan todellinen johtaja vuoteen 1946 asti ja hänen tehtävänään oli valvoa Mečislovas Gedvilasin johtamaa Liettuan SNT:n korkeinta neuvostoa. Hallinto ja virkamieskunta olivat paljolti venäläisten käsissä. Pelkästään vuonna 1947 muualta Neuvostoliitosta saapui maahan 12300 virkailijaa.[28]

Maatalouden pakkokollektivointi päätettiin aloittaa Liettuassa vuonna 1948. Päätös oli tehty NKP:n keskuskomiteassa vuotta aikaisemmin ja Liettuan SNT:n ministerineuvosto hyväksyi sen. Tavoitteeseen aiottiin päästä muun muassa taloudellisella kiristyksellä ja joukkokarkotuksilla. Viljelijöiden veroja nostettiin ja vuonna 1948 ne veivät tuloista 75%. Lisäksi nostettiin valtiolle polkuhintaan myytävän sadon osuutta.[29]
Vuoteen 1954 mennessä oli kollektiiveihin saatu liittymään 94% talonpojista. Tavoitteeseen oli päästy partisaanien nujertamisella, karkotuksilla, terrorilla ja taloudellisella kiristyksellä. Neuvostovalta esitti propagandassaan maatalouden kollektivoinnin suurena voittona ja saavutuksena. Maatalouden tuotanto oli kuitenkin laskenut. Kun vuoden 1939 laskennassa maitokarjaa oli 848000 eläintä, oli tulos vuoden 1951 laskennassa 504000 eläintä ja vuonna 1957 yhteensä 531000 eläintä.[29]
Vaikeina aikoina liettualaiset kääntyivät kirkon puoleen. Hallinto hyökkäsi kirkkoa vastaan sulkemalla pappisseminaareja, kieltämällä papeilta uskonnonopetuksen ja sairaalasielunhoidon ja asettamalla seurakunnille niin tuntuvat verot, että pappien palkkaukseen ei jäänyt varoja. Katolilaista kirjallisuutta ei saanut julkaista ennen vuotta 1956. Kirkonmiehiä käskettiin saarnoissaan tuomitsemaan partisaanit.[30]
Kirkkoa käskettiin myöskin katkaisemaan suhteensa Vatikaaniin ja toimimaan ikään kuin valtion virastona. Piispa Kazimieris Paltarokisia painostettiin hylkäämään paavi ja ottamaan marxismi-leninismi pappisseminaarien opetusohjelmaan, mihin hän ei suostunut. Myös monet muut papiston edustajat kokivat kovia. Telšiain piispa Vincentas Borisevičius surmattiin Vilnan MkGB:n vankilassa ja arkkipiispa Mečislovas Reinys vangittiin kesällä 1947. Kuusi kuukautta kestäneiden kuulustelujen jälkeen hän sai kahdeksan vuoden tuomion ja kuoli Vladimirin vankilassa [30]
Suojasää
Josif Stalin kuoli maaliskuussa 1953. Vähitellen alkoi ”suojasääksi” kutsuttu ajanjakso. Se näkyi muun muassa karkotettujen paluuna. Vuosien 1955–1956 aikana Liettuaan palasi 17000 karkotettua. Liettuan SNT:n hallinto sääti lakeja, joilla rajoitettiin heidän oikeuttaan valita asuinpaikkansa.
Kremlin sisäisessä valtataistelussa Lavrenti Berija etsi itselleen tukea neuvostotasavalloista esittämällä alkuperäisväestön aseman vahvistamista venäläisten kustannuksella. Päätöslauselma hyväksyttiin toukokuussa 1953. Vaikka Berija hävisi kamppailun, säilyi päätöslauselma. Liettuassa tämä näkyi siinä, että muualta Neuvostoliitosta tulleista virkailijoista 3 000 kutsuttiin takaisin. Myös kommunistinen puolue alkoi liettualaistua läpi 1950-luvun. LKP:n jäsenistä oli liettualaisia vuonna 1964 60 prosenttia. Puolueen uusi liettualainen jäsenistö suhtautui kommunismiin käytännöllisemmin kuin sen vanha, puolueen maanalaisen kauden kokenut jäsenistö, jonka suhtautuminen liettualaiseen yhteiskuntaan oli ollut vihamielistä.[31]
Nikita Hruštšov tuomitsi vuonna 1956 Stalinin ajan rikokset ja esitti ”sosialistisen laillisuuden” toteuttamista. Kansallisten tasavaltojen asema vahvistui, kun Neuvostoliiton oikeusministeriö lakkautettiin ja jokainen neuvostotasavalta perusti omansa. Oma lainsäädäntö tuli mahdolliseksi, tosin tiukoissa rajoissa.[31]
Talouspolitiikassa päätösvaltaa siirrettiin alueelliselle tasolle. Liettua kuului läntiseen talousneuvostoon, jonka keskus oli Riiassa. Tasavallat saivat myös omaa päätösvaltaa. Liettuan oli täytettävä Moskovan asettamat tuotantotavoitteet, mutta se sai itse päättää, miten niihin päästiin. Maan vanhaa elintarvike-, huonekalu- ja tekstiiliteollisuutta laajennettiin. Kokonaan uutta oli kemianteollisuus. Ympäristöongelmat saivat alkunsa 1950-luvulla. Maataloudessa ryhdyttiin suosimaan kehittyneempiä sovhooseja kollektiivitilojen sijasta. Sovhoosit maksoivat parempaa palkkaa kuin kolhoosit. Tuottajahintoja korotettiin ja tilojen yksityispalstojen verotusta lievennettiin. Vuonna 1959 yksityispalstat käsittivät 5,8% Liettuan maataloudesta, mutta ne tuottivat 80% maan hedelmistä ja 72,4% perunasta. 1960-luvun puolivälissä oli saavutettu sotaa edeltäneen ajan tuotantomäärät.[32]
Suojasää ylsi myös kulttuurielämään. Kansallisen kulttuurin erityispiirteet saivat tietyn tunnustuksen. Liettuassa luotiin kansallisen tason tiede- ja taidepalkintoja. Jotkut sodan jälkeen vaienneet kirjailijat ryhtyivät uudelleen julkaisemaan tekstejään ja pannaan julistetun kansallistaiteilijan M. K. Čiurlionisin varastoon viedyt teokset palasivat jälleen esille museoihin. Unkarin kansannousu vuonna 1956 nosti toiveita myös Liettuassa. Opiskelijat pitivät Vilnassa ja Kaunasissa kynttilämielenosoituksen kokoontumalla kansallisten merkkimiesten haudoille. Liettuan kommunistijohto ryhtyi omiin puhdistuksiin ja vuosina 1957–1958 useita kulttuurihenkilöitä erotettiin viroistaan ”ideologisen valppauden puuttumisen tähden”.[33]
Kirjallisuudessa astui esiin uusi sukupolvi, joka rikkoi sosialistisen realismin kaanonia. Mykolas Slukis rohkeni kuvata romaanissaan Portaat taivaaseen neuvostohallintoa vastaan taistelleita partisaaneja inhimillisinä ihmisinä. Myös kuvataide rikkoi rajoja luopumalla sosialistisesta realismista ja kokeilemalla jälleen lasimaalauksia, jotka oli kielletty niiden kirkollisten muistumien takia. Ilmapiiri alkoi kuitenkin kiristyä jälleen 1960-luvulla.[34]
Pysähtyneisyyden aika

Ensimmäiset merkit kiristyvästä ilmapiiristä saatiin jo 1960-luvun alussa, jolloin käynnistettiin uusi kampanja, jossa painotettiin neuvostokansojen yhteisyyttä kansallisia erityispiirteitä vastaan. Leonid Brežnev nousi pääsihteeriksi vuonna 1964. Hän aloitti Neuvostoliitossa paluun talouden keskittämiseen. Samalla aloitettiin Baltian maiden venäläistämispolitiikka. Moskova määräsi 1970-luvulla, että tohtorinväitöskirjat on kirjoitettava yksinomaan venäjäksi. Lisäksi aloitettiin kaksikielisyysohjelma, jolla jo alakouluissa opetus annettiin sekä liettuaksi että venäjäksi. Lisäksi televisio vähensi liettuankielisten ohjelmien määrää.[35]
Koulutettu väestö alkoi mukautua järjestelmään ja liettualaisten osuus puolueen jäsenistössä alkoi nousta. Noin 20% jäsenistä oli vuonna 1975 jokin korkeamman asteen tutkinto. Syynä puolueeseen liittymiseen oli se, että jäsenyydellä saattoi edistää omaa uraansa valtarakenteessa tai luoda ammatillista uraa. Tämä johti tilanteeseen, missä julkisesti ylistettiin neuvostokommunismia ja yksityisesti, luotettujen kesken arvosteltiin järjestelmää kovalla kädellä. Oli myös idealisteja, jotka uskoivat, että työläisten asema kaipaa edelleen parantamista ja että puoluetta voi uudistaa sisältä päin edistäen samalla Liettuan asiaa. Mitään politiikkaa ei Liettuassa tehty, vaan noudatettiin Moskovan antamia ohjeita.[36]
Pitkäaikaista paikallisjohtajaa Antanas Sniečkusta seurasi tämän kuoltua vuonna 1974 Petras Griškevičius. Griškevičius oli pitkän linjan kommunisti ja oli nuoruudessaan palvellut neuvostoarmeijan liettualaisessa 16. divisioonassa. Hän toteutti venäläistämispolitiikkaa ja oli loppuun asti lojaali Brežneville. Hänen aikanaan venäläisillä oli selkeä yliedustus Liettuan hallinnossa ja onkin huomattavaa että vasta vuonna 1988 puolueen keskuskomitean kokouksissa puhuttiin liettuaa. Muualta Neuvostoliitosta muutti 1970-luvulla keskimäärin 7 000 henkilöä vuosittain Liettuaan, kun se 1960-luvulla oli ollut keskimäärin 4 300 henkilöä.[37]
Vaikka Liettuassa alkoikin 1970-luvulla syntyä epäpoliittinen kulutusyhteiskunta, eli pinnan alla myös vastarinta järjestelmää kohtaan. Neuvostoliiton kasvavat talousvaikeudet 1970-luvulta eteenpäin hidastivat kulutusyhteiskunnan syntyä. Kansalaisoikeustoiminnan keskipisteenä olivat vainotut katoliset papit, jotka saivat tuekseen kolhoositalonpoikia ja työläisiä. Vuonna 1968 julistettiin Neuvostoliittoon laki, jonka mukaan kansalaisilla on oikeus esittää viranomaisille vetoomuksia. Liettuan katoliset esittivät vetoomuksen pappisseminaarien avaamisesta. Vuonna 1979 esitettiin vetoomus Klaipėdan uuden kirkon palauttamisesta uskoville. Vetoomuksen allekirjoitti kaikkiaan 148 149 kansalaista. Vuonna 1972 alkoi ilmestyä maanalainen, Liettuan katolisen kirkon kronikka, joka levisi lukijoille kirjoituskoneella tehdyillä kopioilla. Se käsitteli uskonnonvapaus- ja kansalaisoikeuskysymyksiä. Sen tekijät pitivät yhteyttä Moskovan toisinajattelijoihin, kuten Andrei Saharoviin.[38]
Liettuan nuorisossa esiintyi liikehdintään 1960–1970-lukujen vaihteessa. Protestoidakseen miehitystä vastaan 19-vuotias Romas Kalanta teki polttoitsemurhan Kaunasissa. Kalantan hautajaisista tuli nuorison protesti järjestelmää vastaan. 3000 nuorta lauloi kiellettyä kansallislaulua, kantoi kiellettyä lippua ja kaatoi miilisiautoja. Mielenosoitukset kestivät useamman päivän ja lakkasivat vasta kun 7 000 miliisiä tukahdutti mellakan. Vain 500 nuorta pidätettiin ja suurin osa vapautettiin heti kun hiukset oli leikattu siistimmiksi.[39]
Kamppailussa liettualaisten mielistä neuvostovalta ryhtyi monenlaisiin toimiin. Kirkollisille juhlille kehitettiin 1960–1970-luvuilla maallisia korvaajia. Pääsiäisen tilalle otettiin kevään juhla ja avioliittoon ryhdyttiin vihkimään loisteliaissa avioliittopalatseissa. Šiluvan Neitsyt Marian ilmestymispaikalle järjestettävää pyhiinvaellusta vaikeutettiin vuodesta toiseen muun muassa tiesuluilla ja vuonna 1979 paikkakunta asetettiin siellä väitetyn ”riehuvan kulkutaudin” vuoksi karanteeniin. Maan perinteinen puunveistotaide otettiin palvelemaan hallitsevaa ideologiaa. Kansantaiteilijoilta tilattiin vuosien 1941–1945 suuren isänmaallisen sodan muistomerkkejä. Lisäksi perustettiin valtion tukea saavia kansantanssiryhmiä ja liettualainen kommunistiveteraani V. Kapsuskas-Mickevičius nostettiin sankariksi. 1700-luvulla elänyttä pappisrunoilija Kristijonas Donelaitisia ylistettiin ja pidettiin lähes sosialistisen realismin varhaisena esitaistelijana.[40]
Henkeä kohden laskettuna Liettuassa ilmestyi eniten toisinajattelijoiden samizdat-julkaisuja ja tapahtui eniten mielenosoituksia ja massatapahtumia koko Neuvostoliitossa.
Vuosina 1965–1978 10,3% mielenosoituksista tapahtui Liettuassa, vaikka Neuvostoliiton väestöstä liettualaisia oli vain 1,3%. 1970–1980-lukujen mielipidevangeista 150 oli liettualaisia. Vuosina 1968–1970 oikeudessa tuomittiin 103 henkeä neuvostovastaisuuden takia ja KGB käsitteli hallinnossaan 375 henkilön tapaukset.[41]
Perestroika ja tasavallan uudelleensynty

Vuonna 1988 kaikki poliittinen, taloudellinen ja kulttuurillinen toiminta oli Liettuan kommunistisen puolueen hallinnassa. Liettualaiset, latvialaiset ja virolaiset vastustivat neuvostojärjestelmää muita neuvostokansoja enemmän ja tukivat Mihail Gorbatšovin uudistuspolitiikkaa (glasnost ja perestroika). Ronald Reagan vieraili Neuvostoliitossa toukokuussa vuonna 1988. Hän pääsi tapaamaan myös toisinajattelijoita, ja tavattujen joukossa olivat myös liettualaiset Nijole Sadunaitè ja Antanas Terleckas. Liettuan puoluelehti tuomitsi jyrkästi tapaamisen, mutta puoluelehden tuomio toi asian suuren yleisön tietoisuuteen. Se myös nosti toisinajattelijoiden arvostusta kansan keskuudessa.[42]
Pian tapaamisen jälkeen alkoi Liettuan vapauden liiton julkinen toiminta. Heinäkuussa samana vuonna liitto esitti, että sen johtoon kuuluivat Sadunaitè ja Terlecas. Liitto asetti tavoitteekseen liettualaisten kansallisen tietoisuuden kohottamisen ja päämääräkseen Liettuan itsenäisyyden palauttamisen. Liitosta ei ollut joukkoliikkeeksi, mutta tulevina vuosina sillä oli tärkeä osa mielenosoitusten järjestäjänä. Se otti jo vuonna 1988 julkiseen keskusteluun esille stalinismin ajan rikokset, kuten maasta karkotukset.[42]
Liettualaisen älymystön johdolla perustettiin vuonna 1988 uudistusliike Sąjūdis.Uuden kansanliikkeen syntyä edelsi kaksi merkittävää asiaa. Virossa oli jo perustettu kansanrintama (Eesti Rahvarinne), mutta Liettuan tiedotusvälineet eivät kertoneet asiasta mitään. Toukokuussa 1988 kaksi virolaista tutkijaa vieraili Liettuan tiedeakatemiassa ja kertoi tapahtuneesta, mikä innosti esimerkillään liettualaista älymystöä toimimaan samoin. Toisena tekijänä oli liettualaisten kommunistien salamyhkäinen menettely Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 19. konferenssin alla. Moskova oli vaatinut avointa toimintaa kunkin tasavallan puoluekokousedustajien valinnassa. Puolue ilmoitti edustajansa 28. toukokuuta 1988, jotka oli valittu puolueen salaisessa kokouksessa ehdokasasettelun ollessa virallisesti kesken. Liettuan edustajistossa oli vanhoillisilla selvä yliedustus.[43] Tapaus aiheutti vastalauseryöpyn tiedeakatemiassa ja kesäkuun alussa järjestettiin suuri keskustelutilaisuus, johon saapui 500 edustajaa. Tilaisuudessa perustettiin Liettuan perestroikan aloiteryhmä,"Sajūdžio iniciatyvinè grupė" [44] eli lyhyesti Sąjūdis.
Kansanliike alkoi muovailla toimintaohjelmaansa asettamalla yhteiskunnallisen komission. Neuvostoeliitin etuoikeudet haluttiin lakkauttaa, sosiaaliavun lisäämistä ja työläisten elintason parantamista kannatettiin ja viranomaiset haluttiin tekemistään päätöksistä vastuuseen. Sąjūdis asetti myös kulttuurikomission, joka vaati ohjelmassaan kulttuuriperinnön säilyttämistä, kulttuurimuistomerkkien säilyttämistä ja yhteyksien luomista ulkoliettualaisiin. Kansallisuussuhteiden komitea esitti liettuan korottamista viralliseksi kieleksi ja historian palauttamista kansalle julkistamalla merkittäviä asiakirjoja. Ehdotettiin myös hintareformia, siirtolaisuuden vähentämistä, kaupan kehittämistä ja ekologisesti kestävää luonnonvarojen käyttöä. Itsenäisyydestä ei puhuttu vielä tässä vaiheessa mitään.[45]
28. syyskuuta 1988 Liettuan vapauden liitto järjesti mielenosoituksen Neuvostoliiton-Saksan toisen sopimuksen vuosipäivänä. Kyseisessä sopimuksessa Liettua oli luovutettu Neuvostoliiton etupiiriin. Liitto etsi yhteenottoa viranomaisten kanssa ja sai haluamansa. Korkein puoluejohto oli kutsunut mielenosoitusta tukahduttamaan 800 miestä, joihin kuului myös Neuvostoliiton sisäministeriön erikoisjoukkoja Minskistä. Miliisien ja mielenosoittajien välille puhkesi yhteenottoja, jotka kestivät seuraavaan yöhön.[46]
Seuraavana päivänä tilanteeseen heräsi myös Sąjūdis. Se järjesti yhdessä Vapauden liiton kanssa mielenosoituksen, missä tuomittiin turvallisuusviranomaisten käyttämä väkivalta. Lokakuun neljäntenä päivänä kommunistisen puolueen keskuskomitea kutsui Sąjūdisin neuvotteluihin. Liennyttääkseen jännitystä kommunistipuolue teki myönnytyksiä: se otti käyttöön tasavallan aikaisen trikolorin, asetti liettuan viralliseksi kieleksi ja tapasi kardinaali Sladkevičiusin keskustellakseen katolisen kirkon ongelmista.Viranomaiset ja Sąjūdis teettivät yhdessä tutkimuksen mielenosoituksen yhteydessä olleista väkivaltaisuuksista. Puoluejohtaja Songaila todettiin syypääksi ja hän erosi, sillä Moskova veti häneltä tukensa. Hänen tilalleen astui Algirdas Brazauskas[47] Myös Sąjūdis järjestäytyi. Se piti edustajainkokouksen, jota kutsuttiin nimellä "Vilnan toinen suuri seimas". Kokouksessa valittiin puheenjohtajaksi Vytautas Landsbergis.[48]
Vastavetona Liettuan kansallismieliselle liikehdinnälle joukko venäläisiä perusti vuonna 1988 Yhtenäisyys-liikkeen (Jedinstvo). Se vastusti liettuan kielen virallistamista. Järjestö sai aikaan joitain mielenosoituksia, mutta maan puolalaisvähemmistö ja venäläinen kulttuuriyhdistys eivät tukeneet sitä. Liike kuihtui seuraavana vuonna.[49]
Vuonna 1989 tapahtumat etenivät nopeasti. Tammikuussa Sąjūdis voitti murskaavasti Liettuan korkeimman neuvoston täytevaalit. Tasavallan itsenäisyyspäivää vietettiin näyttävästi 16. helmikuuta. Pääsiäisenä pidettiin yleisliittolaisen edustajakokouksen vaalit ja Sąjūdis esitti ohjelmassaan täysin avoimesti täyden itsenäisyyden palauttamista. Algirdas Brazauskas hermostui ja esitti Sąjūdisin toiminnan rajoittamista. Vaalitaktisesti Sąjūdis asetti vastaehdokkaan kommunisteille kaikissa muissa piireissä paitsi Brazauskasin ja toisen sihteerin Beriozovin vaalipiireihin. Barazauskas ja Beriosov olivat ainoat ensimmäisellä kierroksella läpi menneet kommunistiehdokkaat. Vaalitappion jälkeen kommunistit suostuivat neuvotteluihin Sąjūdisin kanssa.[50]
23. elokuuta 1989, kun Molotov–Ribbentrop-sopimuksesta oli tullut kuluneeksi 50 vuotta, liettualaiset, latvialaiset ja virolaiset muodostivat 600 kilometriä pitkän ihmisketjun protestiksi.
Sąjūdisin  vaikutuksesta Liettuan neuvostotasavallan korkein neuvosto kumosi vuoden 1940 päätöksen olla osa Neuvostoliittoa, hyväksyi monipuoluejärjestelmän 7. joulukuuta ja kansallislaulun. Merkittävä osa Liettuan kommunistisen puolueen jäsenistöstä kannatti Sąjūdista. 19.-20 1989 Liettuan kommunistinen puolue päätti Brazauskasin johdolla pitämässään 20. edustajainkokouksessa julistautua itsenäiseksi Neuvostoliitosta. Puolueesta tuli myöhemmin Liettuan demokraattinen työväenpuolue.[51]
Liettuan tasavalta (1990–)

Taistelu itsenäisyydestä (1990–1991)
Vuonna 1990 Sąjūdis voitti Liettuan korkeimman neuvoston vaalit.[52] 11. maaliskuuta 1990 korkein neuvosto julisti Liettuan itsenäiseksi ensimmäisenä Neuvostoliiton alueena. Korkein neuvosto myös nimitti valtion uudet johtajat ja laati väliaikaisen perustuslain. Tuona päivänä katsotaan Liettuan neuvostotasavallan lakanneen olemasta. Vytautas Landsbergisista tuli valtion päämies ja Kazimira Prunskienėsta ministerikabinetin puheenjohtaja.
15. maaliskuuta Neuvostoliitto asetti poliittisia ja taloudellisia pakotteita Liettuaa vastaan. Puna-armeija miehitti muutamia Vilnan tärkeitä julkisia rakennuksia. Lisäksi panssarivaunuja määrättiin partioimaan kaduille. Liettualaiset hallituksen kannustamana protestoivat Neuvostoliiton toimia väkivallattomasti.
10. tammikuuta 1991 Neuvostoliiton viranomaiset yrittivät tukahduttaa Liettuan hallitusta tukemalla liettualaisista kommunisteista koostuvaa Kansallista pelastuskomiteaa. Kolme päivää myöhemmin ns. tammikuun tapahtumissa Puna-armeija otti väkivalloin haltuunsa Vilnan televisiotornin. Valtauksessa sai surmansa 14 aseetonta liettualaista mielenosoittajaa ja 700 haavoittui. Kansallinen pelastuskomitea julisti Liettuan hallituksen lakkautetuksi, vaikka korkeimman neuvoston ja hallituksen päärakennuksia ei koskaan vallattu. Neuvostoliitto epäonnistui itsenäisyysliikkeen murskaamisessa, kun televisiotornin verilöyly tuli ulkomaiden tietoisuuteen. Liettuan hallitus sai jatkaa toimintaansa.
9. helmikuuta järjestetyssä kansanäänestyksessä yli 90 % äänestäneistä (äänestysaktiivisuus 76 % äänioikeutetuista) äänesti itsenäisen Liettuan puolesta.
Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen aikana neuvostojoukot ottivat haltuun lukuisia tärkeitä rakennuksia Vilnassa. Vallankaappauksen epäonnistuttua sotilaat palasivat takaisin kasarmeihinsa. Liettuan hallitus kielsi kommunistisen puolueen toiminnan ja määräsi sen omaisuuden takavarikointiin. Ensimmäisenä Liettuan itsenäisyyden tunnusti Islanti ja lopulta Venäjä tunnusti itsenäisyyden syyskuussa 1991 useita kuukausia kansanäänestyksen jälkeen.
Uuden valtion rakentaminen
Kuten monissa muissakin entisen Neuvostoliiton maissa, myös Liettuassa uudistusliike Sąjūdis menetti kannatustansa. Ihmiset odottivat pääsevänsä nopeasti kapitalistiseen järjestelmään, mikä oli mahdotonta. Markkinatalouteen siirtyessä työttömyys kasvoi voimakkaasti. Liettuan demokraattisesta työväenpuolueesta tuli Sąjūdisin vastaehdokas vuoden 1992 parlamenttivaaleissa. Sąjūdis koki vaaleissa tappion työväenpuolueen saadessa Seimasiin enemmistön. Työväenpuolueella ei kuitenkaan ollut tarpeeksi valtaa muuttaa perustuslakia. Vasemmisto koki kuitenkin tappion seuraavissa vaaleissa vuonna 1996 , joissa oikeistolainen Kotimaan liitto sai vaalivoiton. Hitaasti merkitystään menettänyt Sąjūdis muuttui puolueesta julkiseksi organisaatioksi.
Yksityistäminen
Markkinatalouteen siirtymiseksi valtion omistamat yritykset ja ihmisille vuokratut asunnot yksityistettiin. Koska ihmisillä ei ollut rahaa, hallitus jakoi tositteita, joilla voitiin yksityistää esimerkiksi kiinteistö. Yhtiöiden yksityistäminen järjestettiin huutokaupoissa. Toisin kuin Venäjällä, Liettuassa yksityistäminen ei luonut pientä muuta väestöä rikkaampaa ryhmää. Tämä johtui mahdollisesti siitä, että yksityistäminen aloitettiin pienistä yrityksistä kuin suurista. Yksityistämiseen liittyi myös ongelmia. Monet yritykset jotka olivat menestyneet Neuvostoliiton sisämarkkinoilla, menettivät asiakkaansa.
Puolustuspolitiikka
Vaikka Liettuasta tuli itsenäinen valtio, pysyi valtion alueella kuitenkin merkittävä määrä Venäjän armeijan sotilaita. Venäläisten joukkojen kotiutus Venäjälle oli yksi 1990-luvun Liettuan ulkopolitiikan päätavoitteista. Liettua ja Venäjä allekirjoittivat 8. syyskuuta 1992 sopimuksen, jossa sovittiin venäläisten joukkojen lähtevän maasta 31. elokuuta 1993 mennessä, mikä myös toteutui.
Ensimmäinen uuden tasavallan sotilaallinen järjestö oli Liettuan vapaaehtoisjoukot, jotka perustettiin pian itsenäisyysjulistuksen jälkeen. Myöhemmin muodostettiin Liettuan puolustusvoimat, joiden sotilashaaroiksi tulivat maavoimat, merivoimat, ilmavoimat ja vapaaehtoisjoukot. Liettuan erikoisjoukot aloittivat toimintansa virallisesti vuonna 2008.
Kansallisen valuutan luominen ja integroituminen länteen

Itsenäisyyden jälkeen Liettuan uudeksi valuutaksi haluttiin jo sotien välisenä aikana käytössä ollut liti. Tämä ei kuitenkaan tapahtunut nopeasti ja Venäjän ruplan jälkeen väliaikaiseksi valuutaksi otettiin talonas (kutsuttiin myös nimellä Vagnorkė ja Vagnorėlis pääministeri Gediminas Vagnoriusin mukaan). Talonas oli kuitenkin hyvin yksinkertaisesti luotu, joten sitä väärennettiin helposti ja inflaatio kasvoi. Liti otettiin uudelleen käyttöön kesäkuussa 1993.

Lokakuussa 2004 Liettua liittyi Euroopan unionin ja Naton jäseneksi. Yksi suurimmista ehdoista Liettuan EU-jäsenyydelle oli, että maan täytyi luvata sulkea neuvostoteknologiaa ja Tšernobylin onnettomuustyyppiä edustava Ignalinan ydinvoimala. Voimala suljettiin lopullisesti 31. joulukuuta 2009.[53] Liettua aikoo rakentaa alueelle uuden ydinvoimalan.[54]
NATO:n jäsenenä Liettua osallistuu kriisinhallintaoperaatioihin Afganistanissa (ISAF), Kosovossa ja Bosnia ja Hertsegovinassa.
12. heinäkuuta 2009 Dalia Grybauskaitėsta tuli maan uusi presidentti Valdas Adamkusin jälkeen. Grybauskaitė on maan ensimmäinen naispresidentti.[55]
Lähteet
Kallio, Aulis: Liettuan historia. Jagellonica-kulttuuriyhdistys,Tampere, Tampereen yliopistopaino- Juvenes Print Oy, 2009 ISBN 978-951-98665-3-6
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

*

Milloin Liettuan suuriruhtinaskunta kaatui?


Salatut elämät (puhekielessä usein Salkkarit) on FremantleMedia Finland Oy:n tuottama suomalainen draama- ja saippuasarja, jota esittää MTV3-kanava. Sarjan kuvaukset alkoivat maanantaina 16. marraskuuta 1998[1] ja sen ensimmäinen osa nähtiin MTV3:lla maanantaina 25. tammikuuta 1999.[2]
Alun perin sarjaa suunniteltiin tehtävän 540 jaksoa alkuvuoteen 2002 asti[3], mutta sopimusta on jatkettu sen jälkeen useita kertoja. Kesäkuussa 2017 julkistettiin tieto, että Salatut elämät jatkuu vielä ainakin kevään 2023 loppuun asti.[4]
Asetelma
Suurin osa sarjan tapahtumista sijoittuu kuvitteelliselle Pihlajakadulle, joka sarjassa sijaitsee Helsingin Ullanlinnassa. Salatuille elämille ominaista on kohtauksien välissä esitettävät maisemakuvat Helsingistä sekä lopussa siniseksi (kausilla 2001–2003 keltaiseksi) muuttuva cliffhanger, joka jää usein jännittävään tilanteeseen.
Sarjan lähtötilanne
Sarjan alussa talonmies Seppo Taalasmaan (es. Jarmo Koski) ja hänen vaimonsa Ullan (es. Maija-Liisa Peuhu) pyynnöstä poliisi on tullut tutkimaan, miksi Tyyne Puustinen ei avaa ovea. Hänet löydetään asunnostaan kuolleena ja poliisi ryhtyy selvittämään kuolinsyytä.
Aki Nikkinen (es. Sami Uotila) ja Markus Ekholm (es. Andrei Sandberg) ovat etsineet pitkään sopivaa liiketilaa kahvilalleen ja löytävät lopulta sopivan. Katja Vainio (es. Anu Koskinen) lupautuu sisustussuunnittelijaksi. Katjan sisko ja kämppäkaveri Jenni (es. Anu Palevaara) on tuonut kotiinsa herrasmies Toni Veijalaisen (es. Kristo Salminen). Jenni saa kirjeen, jossa kerrotaan, että hänet on erotettu koulusta jatkuvien poissaolojen vuoksi. Samalla myös tuet loppuvat, joten Jenni pyytää Tonia heidän alivuokralaisekseen.
Jukka Salin (es. Jouko Keskinen) ja hänen uusi vaimonsa Hanna (es. Tarja Omenainen) palaavat Kanariansaarilta kotiin. Kotona heidät ottavat vastaan juuri armeijasta päässyt Aleksi (es. Tuomas Kytömäki), perheen keskimmäinen lapsi Saku (es. Jasper Pääkkönen) sekä perheen kuopus Silja (es. Jonna Keskinen). Hanna ja Jukka paljastavat lapsille avioituneensa matkan aikana. Saku ja Aleksi ovat iloisia Hannan muutosta heidän luokseen, mutta Silja ei ota uutista hyvin, eikä asiaa auta se, että Silja saa kuulla Aleksin tietäneen avioliittoaikeista.[5]
Salinien naapurissa asuu Ismo Laitela (es. Esko Kovero), joka on leskeksi jäänyt kahden teini-ikäisen lapsen, Miian (es. Venla Saartamo) ja Kallen (es. Pete Lattu), yksinhuoltaja. Ismo työskentelee kauppiaana Ismon valinta -nimisessä kioskimaisessa kaupassa. Juristi Laura Kiviranta (es. Piitu Uski) asustaa yksin vannoutuneena sinkkuna.
Roolihahmot

Sarjassa esiintyneet näyttelijät on ilmoitettu kunkin näyttelemän roolihahmon tietojen yhteydessä.
Salattujen elämien alkaessa oli sarjaan palkattu lähes 20 näyttelijää, joista on nykyisin jäljellä enää viisi. Heistä ainoastaan Ismo Laitelaa esittävä Esko Kovero on ollut sarjassa poistumatta kertaakaan. Pete Latun esittämä Kalle Laitela palasi sarjaan kevään 2012 viimeisessä jaksossa, oltuaan sarjasta pois kymmenen vuotta. Maija-Liisa Peuhun näyttelemä Ulla Taalasmaa, jolla on hallussaan sarjassa pisimpään ollut naispäärooli, palasi sarjaan toistamiseen syksyllä 2013.[6] Sami Uotilan esittämä Aki Nikkinen palasi sarjaan 12 vuoden tauon jälkeen syksyllä 2014.[7] Lisäksi ensimmäisellä kaudella sarjaan tullut hahmo Kari Taalasmaa (es. Tommi Taurula) palasi sarjaan keväällä 2015.[8] Sarjassa pitkään mukana ollut Anu Palevaara poistui sarjasta maaliskuussa 2013, kun hänen esittämänsä Jenni Vainio joutui ammutuksi ja menehtyi ampumahaavaan.[9] Myös pitkään Seppo Taalasmaan roolissa esiintynyt Jarmo Koski poistui sarjasta lokakuussa 2013 esitetyssä jaksossa,[10] mutta hän vieraili sarjassa syksyllä 2017.[11][12]
Tapahtumapaikat

Sarjassa on Pihlajakadun lisäksi esiintynyt muitakin paikkoja kuten ravintoloita ja baareja.
Sarjan teemoja

Salatut elämät on kerännyt paljon huomiota käsitellessään avoimesti monia vaikeita ongelmia, kuten kidnappaamista, kuolemaa, kuoleman lavastamista, sairauksia, huumeita, alkoholismia, uusioperheen sisäisiä seksisuhteita, raiskaamista, viiltelyä, perheväkivaltaa, varastamista, rasismia, insestiä, teiniraskauksia, aborttia, lapsettomuutta, peliriippuvuutta, syöpää, epilepsiaa, kehitysvammaisuutta, psykopatiaa, syömishäiriöitä, narsistista persoonallisuushäiriötä, koulukiusaamista, HIV:tä, psykoottisuutta ja itsemurhaa.
Saippuasarjoille ominaiseen tapaan myös Salatuissa elämissä on käsitelty pettämistä ja kolmiodraamoja.
Tuotanto
Luominen
MTV3-kanavalla vuosina 1996–1998 esitetyn Ihmeidentekijät-sarjan jälkeen kanava halusi uuden joka arkipäivänä lähetettävän sarjan.[13] Sarjan konseptin kehitti Salattujen elämien alusta asti sen vastaavana tuottajana ja MTV:n draamapäällikkönä työskentelevä Sarita Harma.[13] Sarja on yksi MTV3:n kalleimmista hankkeista urheiluohjelmien rinnalla.[14] Sarjan on usein väitetty perustuvan australialaisen Neighbours-saippuasarjan ohjelmaformaattiin, mutta sarjan tuottajan mukaan tämä tieto on virheellinen.[15]
Sarjan alkaessa tammikuussa 1999 MTV3 mainosti ohjelmaa lauseella ”Kuinka hyvin tunnet naapurisi? Mitä naapurisi tietää sinusta? Jokaisella on jokin salaisuus. Unelma. Pelko. Rakkaus. Romanssi. Tragedia.”[16]
Kuvaus
Salattujen elämien sisäkohtaukset kuvataan Helsingin Konalassa vanhaan koulurakennukseen rakennetussa studiossa.[17] Vuoden 2014 loppuun asti ulkokohtaukset kuvattiin pääosin Ullanlinnan Huvilakadulla, joka esittää sarjassa Pihlajakatua. Alkuvuodesta 2015 FremantleMedia päätti vuokrasopimuksen Huvilakadun taloyhtiön kanssa ja sarjan ulkokuvaukset ovat siirtyneet pääosin lähemmäksi Konalan studiota, muun muassa Munkkiniemeen.[18][19] Muutoksen syynä olivat muun muassa Helsingin lisääntyneet liikennemäärät. Tuotanto myös pystyy tekemään kohtaukset paremmin, kun suurin osa ajasta ei mene kuvauspaikalle ajamiseen. Vuonna 2018 kuvausryhmä on kuitenkin palannut kuvaamaan muutamia kohtauksia Ullanlinnaan. Kyseisiä kohtauksia nähdään esimerkiksi vuonna 2018 esityssä jaksossa, jossa Onni "Tale" Taalasmaa poistuu sarjasta, sekä sarjan 20-vuotisjuhlajaksossa, joka esitetään tammikuussa 2019. Ulkokuvauksia on tehty myös muualla Helsingissä sekä muun muassa Karkkilassa, Kirkkonummella, Tampereella, Turussa, Nurmeksessa, Lapissa, Kanariansaarilla, Tallinnassa, Espanjassa, Lapissa ja Las Vegasissa.[3] Syksyllä 2009 kuvausryhmä vieraili Vilnassa. Syksyllä 2012 sarjaa käytiin kuvaamassa Lontoossa.[20]
Yhtä viiden jakson kokonaisuutta kuvataan seitsemän päivää. Jaksot kuvataan keskimäärin neljä kuukautta ennen niiden esittämistä.[21] Maanantai on harjoittelupäivä. Vuosina 1998–2009 sarjan studiokohtaukset kuvattiin monikameratekniikalla kolmella kameralla. Syksyllä 2009 uusitun kameratekniikan myötä studiokohtaukset siirryttiin kuvaamaan pääosin yhdellä kameralla.[22] Studion ulkopuoliset kohtaukset on kuvattu alusta alkaen yhdellä kameralla.
Syksyllä 2009 sarjaa alettiin kuvata uusilla kameroilla, jolloin vanha 4:3-kuvasuhde (lomitettu) vaihtui uuteen 16:9-kuvasuhteeseen (progressiivinen). Lisäksi uudet kamerat kuvaavat kaiken materiaalin HD:nä, eli teräväpiirtona. Ensimmäinen 16:9-muotoinen jakso esitettiin 25. tammikuuta 2010.[23]
Sarjan tuotanto työllisti kokopäiväisesti vuonna 2014 noin 110 ihmistä.[24] Sarjassa on vieraillut lähes 6000 avustajaa.[25]
Musiikki ja tunnus
Sarjan musiikin sävellyksestä vastasi vuosina 1999–2014 säveltäjä Vesa Mäkinen. Marraskuusta 2014 esitetyistä jaksoista lähtien sarjassa siirryttiin käyttämään ruotsalaisen Epidemic Soundin katalogimusiikkia.[26][27] Vesa Mäkisen sävellysnauhoitukset kuuluivat vielä kerran yksittäisesti joulukuussa 2014 ja keväällä 2015. Tammikuun 2017 jaksoista lähtien musiikkia laajennettiin käyttämään myös Universal Publishing Production Musicilta. Samantyyppistä katalogimusiikkia käytetään myös muissa kotimaisten tv-kanavien ohjelmissa.
Sarjan tunnusmusiikkina on toiminut sen alusta alkaen Åsa Schmalenbachin säveltämä ja Jörgen Ringqvistin sanoittama ”Jag vill” -kappale, jonka Jiri Nikkinen suomensi Anna Hanskille hänen vuonna 1999 julkaistulle Minä tahdon sinut -albumille nimellä ”Tunteisiin”.[28][29]

Alkutunnus on ollut sarjan alusta täysin instrumentaali. Alkuperäinen tunnusmusiikki oli käytössä vuosina 1999-2001. Syksyllä 2001 tunnus vaihdettiin uuteen versioon. Syksyllä 2004 aiemmin kitaralla soitettu tunnus vaihdettiin elektroniseen versioon. Syksyllä 2007 tunnusmusiikkia uudistettiin jälleen hieman, vaikka se pysyikin pääosin samana. Sarjan 15-vuotisjuhlan kunniaksi keväällä 2014 sarjan alkuperäinen tunnusmusiikki palasi sarjan tunnuskappaleeksi ja korvasi jo lähes 10 vuotta tunnuksessa olleen musiikin.[30] Keväällä 2019 otettiin käyttöön täysin uusi versio tunnusmusiikista sarjan 20-vuotijuhlan kunniaksi.
Alkuperäinen, Anna Hanskin laulama tunnus oli käytössä vuosina 1999–2001. Musiikista käytettiin kahta eri versiota; toisessa versiossa loppumusiikki alkoi ensimmäisestä (Oon yksi muista...) ja toisessa versiossa toisesta (Mä seison sillalla...) säkeistöstä. Lopputunnuksen tausta oli ruskea ja ennen lopputekstejä jakso päättyi siniseen cliffhangeriin.[31] Syksystä 2001 vuoden 2004 kevääseen tunnuksen esitti Jore Marjaranta. Syksystä 2001 kevään 2003 loppuun lopputunnuksen tausta ja cliffhanger olivat molemmat keltaisia.[32] Syksyllä 2003 muutettiin sekä cliffhanger että tunnuksen taustaväri kummatkin sinisiksi. Syksyllä 2004 lopputunnus vaihdettiin alkutunnuksen tapaan elektronisen musiikin versioon.[33]
Syksyllä 2005 lopputunnusta lyhennettiin hieman, ja lopputekstien yhteydessä on siitä asti näytetty yksi tai useampi pätkä paljastuksena seuraavasta jaksosta. Lopputunnuksen grafiikat pysyivät lähes muuttumattomana syksystä 2003 tammikuuhun 2009, jolloin sarjassa näytettävän rappukäytävän seinä korvasi vanhan sinisen teeman ja kurkistus seuraavaan jaksoon ei enää ollut laatikossa, vaan avaimenperän sisäpuolella. Syksyllä 2009 musiikkia lyhennettiin vielä muutamalla sekunnilla.
Ensimmäisen kerran sitten syksyn 2004 lopputunnusmusiikkia uudistettiin keväällä 2011, kun edellisessä tunnuksessa olleet kuiskaten lauletut ”tunteisiin” sekä ”joo ja niin” korvattiin trumpetin äänellä. Silti lopputunnusmusiikki pysyi saman pituisena, kuin se oli aikaisemmin lyhennetty.
Sarjan 15-vuotisjuhlan kunniaksi tammikuussa 2014 lopputunnusta muutettiin alkutunnuksen tapaan. Lopputunnuksessa ovat uudet punaisen väriset grafiikat ja lopputunnusmusiikki on noin 17 sekunnin pituinen ote sarjan alkuperäisestä alkutunnusmusiikista. Pätkä seuraavasta jaksosta näytettiin tammikuusta toukokuuhun oikeaan yläkulmaan muodostuvassa nelikulmiossa. Toukokuussa 2014 lopputunnus muuttui siten, että lopputekstit ovat ruudun keskellä ja viiden sekunnin mittainen pätkä seuraavasta jaksosta näytetään lopputekstien jälkeen laatikossa, jonka alla lukee ”Seuraavassa jaksossa”. Huhtikuussa 2015 lopputekstien värisävyt muuttuivat hieman. Kaksi vuotta myöhemmin huhtikuussa 2017 musiikkia pidennettin, jossa lopputekstien jälkeen näkyy sarjan sosiaalisen median käyttäjätilit.
Seuraavan kerran vuoden 2011 jälkeen keväällä 2019 otettiin käyttöön täysin uusi versio lopputunnuksesta. Graafisena teemana uudessa lopputunnuksessa on porrastaulun tausta, jossa ovat valkoiset tekstit. Siirtymän jälkeen näytetään tuttuun tapaan pätkä seuraavasta jaksosta. Tällöin oikealle puolelle jää vinottain leikattu osa tätä porrastaulu-teemataustaa siinä lukien "Seuraavassa jaksossa...".
Kausien päätös- ja erikoisjaksot

Kausien päätösjaksoissa on tapahtunut aina jotain tavanomaista jaksoa jännittävämpää. Salattujen elämien omalle YouTube-kanavalle julkaistiin sarjan 18-vuotispäivänä lyhyt kooste kaikista julkaisupäivään asti nähdyistä päätösjaksoista.[34]
Salatuista elämistä on tehty myös erikoisjaksoja, joissa ollaan vierailtu kulissien takana, ollut oma (sarjan omasta juonesta irrallinen) tarinansa tai ollut johonkin tiettyyn hahmoon tai tapahtumaan keskittyvä jakso.
Myös satunnaisesti tavanomaisten jaksojen lopputunnuksessa on poikkeuksia; esimerkiksi pätkää seuraavasta jaksosta ei näytetä tai musiikki poikkeaa normaalista.
Esitysaika ja uusinnat
Salattuja elämiä on esitetty MTV3-kanavalla prime time -esitysajassa, eli kello 19.30–20.00 sen alusta saakka. Kauden 2001–2002 aloitusjakso Laura kohtaa uhkan äitiydelleen alkoi poikkeuksellisesti jo kello 19.15, ja oli kestoltaan tunnin mittainen.[35] Syksyllä 2003 esitettiin kauden 2003–2004 ensimmäinen ja toinen jakso eli Elina pelkää itseään ja Aleksi tekee miehen teon samana päivänä putkeen. Sarjaa esitetään maanantaista perjantaihin, tosin kevätkauden 2006 alusta kevätkauden 2007 loppuun jaksoja esitettiin vain neljänä päivänä viikossa maanantaista torstaihin. 29. huhtikuuta 2013 alkaen sarjaa esitettiin maanantaista torstaihin kauden loppuun saakka.[36] Myös keväällä 2014 jaksoja esitettiin 12. toukokuuta alkaen vain maanantaista torstaihin.
Jaksojen ensimmäinen uusinta tuli alun perin seuraavana arkipäivänä aamupäivisin. Myöhemmin uusinnat siirrettiin viikonloppuun siten, että viikolla esitetyt kolme ensimmäistä jaksoa esitettiin lauantaina ja kaksi seuraavaa sunnuntaina. Neljän jakson viikkotahdin aikana lauantaisin ja sunnuntaisin tuli kaksi jaksoa päivässä. Uusintoja esitettiin yhdessä vaiheessa myös perjantaisin. Syksystä 2014 alkaen kaikki viikon jaksot on uusittu lauantaiaamupäivisin. Keväästä 2015 alkaen lauantaisen uusinnan lisäksi edellisen illan jakso uusitaan arki-iltapäivisin.
Uusintoja on esitetty myös AVA-kanavalla, jossa sarjan edellisen päivän jakso esitettiin uusintana iltaseitsemältä, eli juuri ennen kuin uuden jakson esittäminen alkoi MTV3:lla.[37] Tammikuussa 2013 AVA:n uusintojen esitysaikaa aikaistettiin kello 17:ään.
Sarjan kesäuusinnat alkoivat 19. toukokuuta 2003, ja kesän 2003 aikana nähtiin jaksot 1–150.[38] Seuraavana kesänä uusittiin jaksot 151–300.[39] Kesällä 2005 esitettiin jaksot 301–450.[40] Kun aikaisempina kesinä oli uusinnat esitetty iltaisin, siirtyivät uusinnat kesällä 2006 arkiaamuihin, jolloin esitettiin kolme jaksoa päivässä. Kesän aikana esitettiin jaksot 451–600, jotka esitettiin ensimmäisen kerran 31. elokuuta 2001 – 15. huhtikuuta 2002.[41] Myös kesällä 2007 uusinnat esitettiin aamuisin.
Kesällä 2008 esitysaikaa muutettiin siten, että jaksoja esitettiin iltapäivisin kolme jaksoa päivässä sekä viimeisellä uusintaviikolla myös viikonloppuna. Kesällä 2008 esitetyt jaksot olivat tuotantokaudelta 2003–2004. Uusinnat päättyivät kyseisen kauden viimeiseen jaksoon Viesti menneisyydestä tyrmää Sepon. Uusintakierros jatkui 1. kesäkuuta 2009 ja se päättyi 21. elokuuta 2009. Esitysajankohta oli edellisen kesän tapaan iltapäivällä.[42] Kesän 2009 aikana esitettiin kokonaisuudessaan tuotantokausi 2004–2005 ja uusintakierros päättyi kauden 2005–2006 jaksoon 1097: Laura taistelee ollakseen tasa-arvoinen. Kesällä 2010 esitettiin loppuun kausi 2005–2006. Uusintakierros päättyi kauden 2006–2007 jaksoon 1259. Kesällä 2011 esitettiin uusintana alun perin kausilla 2006-2007 ja 2007-2008 esitetyt jaksot 1260–1423. Jaksoja esitettiin iltapäivisin 2–3 jaksoa joka arkipäivä. Lisäksi kesällä esitettiin uusintana erikoisjakso Seppo Goes Shakespeare.
Kesällä 2012 esitettiin uusintana jaksot 1424–1588, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2007–2008.[43] Kesällä 2013 esitettiin uusintana jaksot 1589–1753, jotka ovat alun perin vuosilta 2008–2009.[44] Jaksot olivat myös nähtävillä MTV3 Katsomossa.
Kesällä 2014 uusintoja esitettiin alkaen jaksosta 1766, jolloin jaksot 1754–1765 jätettiin televisiosta uusimatta. Uusintojen ensimmäisellä esitysviikolla jaksoja lähetettiin yksi jakso maanantaista perjantaihin. Toisesta viikosta alkaen uusintoja esitettiin kolme jaksoa arkisin ja kaksi jaksoa lauantaisin. Kesän viimeinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 1905. Kesällä 2015 uusintoina lähetettiin kolme jaksoa arkipäivisin sekä kaksi jaksoa lauantaisin. Ensimmäinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 1945, jolloin jaksot 1906–1944 jätettiin uusimatta televisiossa, mutta ennen kesäuusintojen alkua kyseiset jaksot olivat katsottavissa MTV Katsomossa.[45] Kesän 2015 viimeinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 2131, joka esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran syksyllä 2011.
Kesällä 2016 esitettiin uusintana jaksot 2132–2313, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2011–2012. Uusintoja esitettiin arkipäivisin kolme jaksoa ja viikonloppuisin kaksi jaksoa. Kesällä 2017 ensimmäinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 2314. Uusintoja esitettiin maanantaista lauantaihin kolme jaksoa päivässä. Kesän uusintojen ensiesitykset nähtiin televisiossa vuosina 2012–2013.
Helmikuusta 2018 elokuuhun 2018 esitettiin uusintana jaksot 2472–2804, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2013–2015. Keväällä jaksoja näytettiin arkisin aamupäivällä. Kesällä jaksoja näytettiin arkisin iltapäivällä, mutta myös viikonloppuisin aamupäivällä.
Vastaanotto
Sarjan katsojaluvut
2000-luvun alku
2000-luvun alussa Salatut elämät oli todella suuressa suosiossa. Sarja nousi heti alkuaikoina katsotuimpien ohjelmien joukkoon. Sarjan kaikkien aikojen katsotuin jakso (osa 390) Kalle tekee päätöksen armeijan suhteen esitettiin 26. helmikuuta 2001, jolloin sarjalla oli 1360000katsojaa.[46]
Vuonna 2002 Salatut elämät ylsi vuoden katsotuimpien ohjelmien TOP10-listan sijalle 9. Kyseisenä vuonna sarjan katsotuin jakso keräsi 1308000 katsojaa.[47]
Digiaikaan siirtyminen
Digiaikaan siirryttäessä Salattujen elämien katsojaluvut laskivat hieman, sillä kanavien määrä lisääntyi ja samalla ohjelmatarjonta suureni. Sarja teki digikauden katsojaennätyksensä 18. helmikuuta 2008, jolloin sarjalla oli 1027001 katsojaa.[48] Helmikuussa 2008 esitetty jakso (osa 1501) Eeron piinaaja saa kasvot oli koko vuoden kymmenenneksi katsotuin ohjelma.[49] Yli kymmenen vuoden esittämisen jälkeenkin Salatut elämät on yksi Suomen suosituimmista televisiosarjoista ja usein viikon katsotuimmalla jaksollaan katsojatilastojen ykkönen.
Nykytilanne
Tuotantokaudella 2008–2009 Salattujen elämien katsojaluvut olivat korkeimmillaan 1043000 katsojaa[50] ja matalimmillaan 484000 katsojaa[51]. Syksyllä 2008 sarjalla oli keskimäärin 793200 katsojaa ja koko kaudella 2008–2009 keskimäärin 820000 katsojaa. Elokuussa 2009 sarja teki jälleen uuden digikauden katsojaennätyksensä[52], kun 24. elokuuta 2009 esitetty syyskauden avausjakso Kaikkien elämä ei jatku keräsi keskimäärin 1063000 katsojaa.[53] Vastaavasti syksyllä 2009 katsojia on ollut matalimmillaan 647000. Syyskaudella 2009 sarjalla oli keskimäärin hieman yli 870000 katsojaa jaksoa kohden. Kevätkaudella sarjan katsojaluvut olivat 900000 katsojan molemmin puolin. Luvut olivat korkeimmillaan tammikuussa 2010, jolloin ylitettiin miljoonan katsojan luvut.[54] Luvut kuitenkin vähenivät kauden loppua kohden, sillä kevään päätösjaksoa seurasi enää 681000 katsojaa.[55] Kauden 2010–2011 avausjakso keräsi keskimäärin 819000 katsojaa[56] eli huomattavasti vähemmän kuin edellisen kauden avausjakso.
Esityskaudella 2014–2015 Salatut elämät -sarjan jaksojen keskikatsojamäärä oli 840 000 (180 jaksoa, sis. ensiesitys, uusinnat, 7 vrk tallennekatselu ja MTV Katsomo). Sarjaa seurasi MTV3-kanavalta vuoden 2015 aikana kaikkiaan yli 4,2 miljoonaa suomalaista (81 %).[25] Jaksojen yhteenlasketut katsojaluvut (ensiesitys, ajassa siirretty katselu, uusinnat, MTV Katsomo) saavuttavat kuitenkin edelleen yli 1 000000 katsojaa yhtä jaksoa kohden.[57]
Katsotuimmat jaksot kausittain

Palkinnot ja ehdokkuudet
Voitetut palkinnot
Telvis – Erikoiskunniakirja, 1999[74]
Venla – Yleisövenla, 2001[75]
Kehitysvammaisten Tukiliitto – Vuoden tulppaani -tunnustus, 2003[76]
Ehdokkuudet
Kultainen TV – Paras TV-ohjelma, 2008
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2010
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2011 [77]
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2012
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2013
Kultainen Venla – Draamaohjelma, 2013[78]
Kultainen Venla – Vuoden käsikirjoittaja, 2013[78] (Sarjan käsikirjoitustiimi)
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2017[79]
Kohu sarjan ympärillä
Salattujen elämien tuottajan Marko Äijön mukaan sarjan kaikkien aikojen suurinta kohua herättänyt jakso nähtiin 2000-luvun alkupuolella, kun Pete Latun esittämä Kalle Laitela suuteli toista miestä. Äijön mukaan jaksosta faksattiin palautetta yli 40 metriä.[80]
Erityisen suuren kohun aiheutti myös 1. kesäkuuta 2009 esitetty kauden päätösjakso, jossa nähtiin Paulan elävältä hautaaminen sekä Kentaurin räjähdys. Kanavalle tuli jaksosta yli sata palautetta ja keskustelupalstoilla käytiin kiivasta keskustelua.[81] Iltapäivälehdissä oli jakson esittämisen jälkeisinä päivinä paljon juttuja päätösjakson tapahtumista ja lisäksi kuvitteellisen Kentauri-ravintolan edustalle Helsingin Pietarinkadulle kerrottiin ilmestyneen hautakynttilöitä.[82] Lisäksi esimerkiksi silloinen viestintäministeri Suvi Lindén kertoi olevansa järkyttynyt jakson sisällöstä, vaikkei jaksoa ollut nähnytkään.[83] Mediassa kritisoitiin erityisesti sitä, oliko jakso sopiva lasten katsottavaksi. Sarjan esityskanavasta vastattiin kohuun sanomalla lasten tv:n katselun olevan vanhempien vastuulla.[84] Viestintävirasto lähetti heinäkuussa 2009 tiedotteen, jossa mainittiin, että jakson esitysajassa ei ole rikottu lasten kehitykselle haitallisten ohjelmien lähettämistä koskevia säännöksiä.[85]
Mediassa herätti keskustelua myös 29. elokuuta 2011 esitetty syyskauden avausjakso Pihlajakadun haikaralla on pahat mielessä, jossa mystinen henkilö vaihtoi Isabella Holmin ja Cindy Rintalan vastasyntyneet vauvat keskenään. Mediassa jaksoa kuvailtiin ”todelliseksi sokkijaksoksi”[86] ja ”ennennäkemättömän rajuksi”.[87]
Syksyllä 2011 otsikoihin nousi jälleen kohu, kun nettiin vuoti ennakkoon kahden viikon jaksot. Ulkomaalaisiin tiedostojenjakopalveluihin ladatut jaksot poistettiin pian tapahtuneen jälkeen, ja MTV3 ilmoitti ryhtyvänsä raskaisiin toimenpiteisiin saadakseen krakkerit vastuuseen teoistaan.[88] MTV3 harkitsi tekevänsä asiasta rikosilmoituksen, mutta myöhemmin selvisi, että jaksot pääsivät vuotamaan kanavan itse tekemän virheen vuoksi.[89][90]
28. helmikuuta 2012 Iltalehti uutisoi verkkosivuillaan samana päivänä esitetyn jakson järkyttäneen katsojia, sillä jakson lopussa Isabella joutui raiskausyrityksen kohteeksi.[91] Myöhemmin myös Ilta-Sanomat uutisoi samasta aiheesta sivuillaan.[92]
Ilta-Sanomat uutisoi 29. toukokuuta 2012 14-vuotiaan pojan löytäneen Salattujen elämien viiden tulevan jakson käsikirjoitukset helsinkiläisestä puistosta.[93] 250-sivuinen noin sadan kohtauksen käsikirjoitus paljasti löytäjälleen muun muassa erään vanhan, jo sarjasta poistuneen, näyttelijän palaavan sarjaan.[94][93][95]
Iltalehti uutisoi verkkosivuillaan 23. marraskuuta 2012 esitetyn jakson Kallen rakkauden meri värjäytyy mustaksi jälkeen, kuinka jakson päätteeksi Valtterin raiskaamaksi joutuneen Kallen kohtalo järkytti sarjan katsojia.[96] Sarjan tuottaja Marko Äijön mukaan aihe oli tärkeä, sillä usein miehiin kohdistuvasta väkivallasta vaietaan.[97]
24. helmikuuta 2016 nousi kohu, kun sarjassa kuolleen Miia Laitelaa näytelleen Venla Saartamon uutisoitiin palaavan sarjaan. Tapausta pidettiin mauttomana, kunnes selvisi, että kyseessä olikin Miian näköinen henkilö. Asia keräsi huomattavasti kommentointia, esimerkiksi Ilta-Sanomien sivuilla.[98]
27. maaliskuuta 2017 sarjassa nähtiin kohtaus, joka herätti kohun katsojien keskuudessa. Kohtauksessa mielenterveysongelmista kärsinyt Marianna Kurki (Oona Kare) ja hänen äitinsä Raakel Kurki (Miia Räikkönen) ajoivat yhdessä merenrantaan ja tekivät toisiaan kädestä pidellen kaksoisitsemurhan.[99][100]
Marraskuussa 2018 Ilta-Sanomat uutisoi katsojien ottaneen toimitukseen yhteyttä jaksosta, jossa Monica Mustavaara (Irina Vartia) harrastaa seksiä alaikäisen Severi Sievisen (Roope Puhakka) kanssa. Mustavaara oli naimisissa Severin serkun Jiri Viitamäen (Mikko Parikka) kanssa.[101]
Oheismateriaalit & spin-offit

Salatuista elämistä on julkaistu monia erilaisia oheismateriaaleja. Niistä kertovassa pääartikkelissa lueteltujen tuotteiden ja spin-off-sarjojen sekä elokuvien lisäksi sarjasta on julkaistu muun muassa vuosikalenteri, koru, sormus, magneettisetti, kangaskassi sekä erilaisia tekstiilinäköistuotteita.[102][103]
Lähteet

Aiheesta muualla
 on Instagram

Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

 on Twitter
 on Facebook
 YouTubessa

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka käsikirjoittaa Salatut elämät -sarjaa?