Van Halen on vuonna 1972 perustettu yhdysvaltalainen hard rock -yhtye, jota voidaan pitää yhtenä merkittävimmistä 1980-luvun rockmusiikkityyliin ja heavy metaliin vaikuttaneista yhtyeistä. Yhtyeen tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat muiden muassa ”Eruption”, ”Ain’t Talkin’ ’Bout Love”, ”Panama”, ”Dreams”, ”Why Can’t This Be Love”, ”When It’s Love”, ”Poundcake”, ”Right Now”, ”Can’t Stop Lovin’ You”, ”Hot for Teacher” ja menestynein ”Jump”.
Yhtye on julkaissut vuosina 1978–2012 yhteensä 12 eri studioalbumia, joilla on laulanut yhteensä kolme eri solistia. Yhtye on vuosien varrella ollut useasti otsikoissa musiikillisten ansioidensa lisäksi lukuisten riitaantumisten vuoksi.
Vuonna 2007 Van Halen pääsi Rock and Roll Hall of Fameen. Yhtye pitää ennätystä eniten ykkössijoituksia Mainstream Rock Tracks -listalla saavuttaneena yhtyeenä.[1] Yhtyeen albumeja on myyty maailmanlaajuisesti yli 80 miljoonaa kappaletta, joista Yhdysvalloissa yli 56,5 miljoonaa.[2][3] Tunnetuimman eli ”klassisen Van Halen -kokoonpanon” muodostivat Edward ”Eddie” Van Halen (kitara) ja hänen veljensä Alex Van Halen (rummut), David ”Dave” Lee Roth (laulu) ja Michael Anthony (basso).
Historia

Yhtyeen ja veljesten historia sekä alkuvuodet (n. 1967–1972) aloittelijana
Nimi Van Halen juontaa juurensa kahdesta yhtyeen perustamisesta lähtien mukana olleesta veljeksestä, Eddie (s. 1955) ja Alex Van Halenista (s. 1953). Tarkkaan ottaen yhtye nimettiin nimenomaan vanhemman veljen, Alexin, mukaan, tosin ennen Van Halen -nimen käyttöä yhtyeellä ehti olla useita muitakin nimiä. Veljekset ovat syntyjään hollantilaisia, mutta vuonna 1962 he muuttivat vanhempiensa, isä Jan Van Halenin sekä äiti Eugenia Van Halenin mukana Alankomaista Yhdysvaltoihin, Kalifornian osavaltiossa sijaitsevaan Pasadenaan. Aluksi veljekset eivät luonnollisesti osanneet ollenkaan englantia, mikä osaltaan lähensi heidän veljessuhdettaan, koska he eivät osanneet vielä kommunikoida kenenkään perheen ulkopuolisen kanssa. He kuitenkin oppivat kielen nopeasti. Vaikka veljekset ovat syntyjään alankomaalaisia, heidän yhtyeensä laulukielenä on alusta lähtien ollut englanti.
Veljekset olivat musiikin ympäröimät jo pienestä pitäen, sillä heidän isänsä oli ammattimuusikko, jonka soittimena oli pääasiassa klarinetti. Alkujaan pojat ottivat pianotunteja ja etenkin heidän äitinsä toivoi, että hänen lapsistaan tulisi aikanaan klassisen pianonsoiton ammattilaisia. Pojat myös osallistuivat silloin tällöin pianokilpailuihin. Isä rohkaisi koko ajan poikia musiikillisesti, tulivat he sitten soittamaan mitä tahansa musiikkityyliä tai soitinta. Hieman 1960-luvun puolenvälin jälkeen veljekset innostuivat etenkin englantilaisyhtyeiden valtavirran rockmusiikista, ja soittimet vaihtuivat pianosta kitaraan ja rumpuihin. Alex oli saanut vanhemmiltaan sähkökitaran sekä vahvistimen, ja Eddie taas hankki itselleen rumpusetin, jonka hän maksoi postinjakajan työllään.
Alex otti jopa kitaratunteja, mutta hän ei vain tahtonut oppia soittamaan kitaraa kunnolla, joten kun nuorempi veli oli jakamassa postia päiväsaikaan, Alex alkoi harjoitella salaa veljensä rummuilla. Pian Eddie huomasi Alexin osaavan soittaa rumpuja häntä paremmin, joten lopulta Eddie vaihtoi kitaraan. Eddien mukaan hän tajusi veljensä hallitsevan rummut paremmin viimeistään siinä vaiheessa, kun hän kuuli veljensä soittavan rumpusooloa kappaleeseen ”Wipe Out”. Edward oli nopea oppimaan kitaralla, ja hän onkin sanonut osanneensa 14-vuotiaana soittaa yhden suurimmista idoleistaan, Eric Claptonin, koko siihenastisen tuotannon ulkoa nuotilleen. Veljekset harjoittelivat autotallissa päivittäin tuntikausia soittaen lähinnä omien idoliensa teoksia.
Itse yhtyeen alkuajat sijoittuvat 1960–1970-lukujen vaihteeseen, jolloin Alex ja Edward perustivat yhdessä koulukaverinsa basisti Dennis Travisin kanssa Trojan Rubber Companyn (myöhempiä nimiä: Genesis, Rat Salade ja Mammoth) suurimpina innoittajinaan Cream ja Black Sabbath. Yhtyeen alkuaikoina Edward toimi kitaristin roolinsa ohessa myös yhtyeen laulajana, kunnes David Lee Roth liittyi yhtyeeseen.
Yhtyeen ensimmäinen kokoonpanomuutos oli basistin vaihtaminen, sillä yhtyeen vielä aloitellessa Dennis Travis joutui muuttamaan perheensä mukana pois Pasadenasta. Korvaajaksi saatiin toinen koulukaveri, Mark Stone. Hän olikin yhtyeessä pitempään ja ehti kokea sen menestystä lupaavan kehityksen vaiheita, kunnes veljekset myöhemmin erottivat hänet. Veljesten mukaan syynä oli se, että myös koulunkäyntiin vakavasti keskittynyt Stone ei ollut ”tarpeeksi omistautunut yhtyeelle”. Korvaajaksi Stonelle saatiin Michael Anthony, joka siihen asti oli ollut oman Snake-yhtyeensä keulakuva. Veljekset olivat nähneet hänen keikkojaan, ja etenkin Eddie oli ällistynyt siitä, kuinka hyvin Anthony teki hommaansa. Lisäksi Anthonylta saatiin samalla käyttöön laadukkaat PA-laitteet, joita veljesten yhtye oli jo aiemminkin joutunut ajoittain lainaamaan omiensa vikojen tai puutteellisuuden vuoksi. Siitä lähtien Anthony tulikin olemaan merkittävä henkilö yhtyeen historiassa.
Van Halenin alkuajat (1972–1977)
Tässä vaiheessa, vuosina 1973–1974, yhtyeellä ei ollut varsinaista laulajaa, kun Eddie ei halunnut enää laulaa. Hän oli sitä mieltä, että erillinen laulusolisti olisi parempi. Lisäksi yhtye oli jo jonkin aikaa vuokrannut sen paikalliskilpailijan, Red Ball Jetin solistin David Lee Rothin omistamaa miksauspöytää 40 dollarilla per kerta, joten veljekset ajattelivat, että olisi järkevämpää pyytää Roth mukaan, jotta heidän ei tarvitsisi maksaa joka kerta vuokraa Rothin kamoista. Samalla he saisivat yhtyeeseen todellisen solistin, jolla Alexin mukaan oli siihen aikaan ”tarvittavaa itsevarmuutta ja pelisilmää” auttaa yhtyettä eteenpäin. Myös Roth halusi koko ajan kuuluisammaksi ja janosi menestystä, joten hänen siirtonsa yhtyeen keulaan kävi lopulta hyvin sutjakkaasti. Näin oli myöhemmin menestyksekkääksi kohoava yhtye kasassa. Davidin liityttyä yhtyeen nimi hänen ehdotuksestaan muutettiin Van Haleniksi, sillä Davidin mielestä se oli omaperäinen, huomiota herättävä ja ennen kaikkea kahden yhtyeen jäsenen sukunimi.

Tässä vaiheessa yhtye ensimmäistä kertaa todellakin vaikutti kunnon yhtyeeltä ja kaikkien jäsenien ollessa jo ikäisekseen varsin kokeneita, saattoivat he aloittaa keikkailun saman tien. Edward, joka koko Van Halenin historian ajan on toiminut käytännössä yksin yhtyeen kappaleiden säveltäjänä, oli jo tähän mennessä kirjoitellut joitakin kappaleita, joista jotkut tulivat jopa pääsemään levyille asti. Nyt, kun yhtye oli hyvässä mallissa, saattoi Edwardkin jatkaa soittamisen ohessa säveltämistään. Vuoden 1974 aikana yhtye sai myös ensimmäisen klubikeikkansa ja pääsi ensimmäistä kertaa soittamaan Hollywoodiin asti, aiempien keikkojen sijoituttua lähinnä Pasadenaan ja sen lähiympäristöön.
Vuonna 1976 yhtye oli jo hyvin suosittu esiintyjä kotipaikassaan Los Angelesissa ja sen livesetti oli paikalliseksi klubi- ja takapihayhtyeeksi käsittämättömän laaja. On sanottu, että yhtye osasi soittaa jopa 300 muiden artistien kappaletta (mm. Led Zeppelinin, ZZ Topin, Black Sabbathin, Creamin ja Kissin kappaleita), omalla "vanhalenmaisella" tyylillään tietenkin. Kappaleiden joukkoon mahtui myös valtavirran ulkopuolisiakin musiikkityylejä sekä kappaleita, paljolti kiitos Rothin, joka yhtä tiettyä tyyliä kuuntelemisen sijasta kuunteli kaikkea mahdollista, mitä radiosta ikinä tulikaan. Tästä hyvänä esimerkkinä toimii myöhemmin yhtyeen ensimmäiselle albumillekin laitettu John Brimin blues-kappale "Ice Cream Man", joka oli yksi Rothin monista poiminnoista, mikä osaltaan myös laajensi hyvin yhtyeen musiikillista katalogia. Myös keikoilla, etenkin klubeilla, Van Halen soitteli kappaleita laidasta laitaan lukuisten coverversioiden tai muiden sillä hetkellä pinnalla olevien yhtyeiden tuotoksien sekä omien kappaleidensa välillä. Soittamalla radiossa paljon soivia kappaleita, kuten KC and The Sunshine:n "Get Down Tonight", he saivat "kuuntelijalle eri musiikkityylien yliannostuksen antamisen" lisäksi aina täytettyä "hitinhimoisten" klubi-isäntien toiveet, tuoden samalla omat teoksensa hiljalleen yleisön tietoisuuteen. Yhtye (ts. Edward) sävelsi tähän aikaan omia kappaleita hullun lailla, syntynsä olivat saaneet jo muun muassa kappaleet Runnin’ with the Devil, Take Your Whiskey Home, In a Simple Rhyme, On Fire ja Somebody Get Me a Doctor, löytyipä jopa raakaversio kappaleesta House of Pain, kappale, joka tultaisiin julkaisemaan levyllä vasta lähes 10 vuotta myöhemmin. Nämä vuodet ovatkin yksi yhtyeen tuotteliaimmista jaksoista, sillä vielä myöhemmin julkisuuteen päästyään (Rothin aikainen) yhtye tuli edelleen soittamaan ja laittamaan levyille paljon näinä aikoina säveltämiään kappaleita tai pieniä osia niistä.
Kotona Pasadenassa yhtye oli jo saavuttanut kulttimaineen ja kaikki tunsivat heidät. Aina säännöllisesti järjestettävät takapihapippalot lähtivät aina täysin käsistä kun Van Halen oli paikan päällä soittamassa. He vetivät jopa muutama tuhat ihmistä yhteen pieneen kortteliin kuuntelemaan yhtyettä ja juhlimaan heidän kanssaan. Yleensä, ikään kuin ennakoiden yhtyeen riehakasta tulevaisuutta, oli poliisin tultava tekemään loppu nuorison rajuille juhlille. Minne tahansa yhtye menikään, seurasi yleisö vahvasti perässä. Kun yhä useampi heidän kavereistaan myös tuli täysi-ikäiseksi tai vastaavasti "järjesti" itselleen asianmukaisen henkilöllisyyden, seurasivat he yhtyettä klubeillekin. Kaikki halusivat päästä näkemään ja kokemaan tämän villin, raa'alla rock-asenteella ja mielettömällä musiikillisella kyvyllä pyörivän yhtyeen. Jo tähän aikaan päästiin kokemaan myös myöhemmin yhdeksi maailman tunnetuimmaksi kitarasooloksi muodostuva kappale, "Eruption", jonka aikana kuuntelija jäi täysin sanattomaksi ihmetellessään, kuinka joku voikaan saada sähkökitarasta lähtemään moisen äänen. Tähän aikaan tästä soolosta kuitenkin vielä puuttui kenties sen nykyisin tunnetuin osa, jossa Eddie tuo tappingin kautta hänen virtuoosinkykynsä esille. Oli selvää, että yhtyeen musiikillisesti lahjakas osa olivat veljekset ja Anthony Rothin taas johtaessa yhtyettä maskuliinisella, sopivan röyhkeällä ja viihdyttävällä olemuksellaan yhä eteenpäin. Roth onkin sanonut että "siinä missä Eddie on yhtyeen musiikilliset aivot, on hän sitten viihdyttäjä, joka pitää huolta, että jokaisella on hauskaa". Koko yhtyeen asenteesta sen aikana matkalla huipulle kertoo hyvin se, että mitään keikkatarjousta ei hylätty ja joka paikkaan mentiin, oli esiintymispaikkana sitten koulun juhlat, häät tai jonkun pihalla järjestettävät bileet. Joka keikka oli taas yksi uusi juhlan aihe pojille. Vuonna 1977 yhtye olikin jo koko Kalifornian osavaltion kuumimpia nimiä jatkaen edelleen tauottomasti keikkailuaan.
Läpimurto (1978-1979)
Van Halen saa osaltaan kiittää nousustaan tähteyteen KISS-yhtyeen keulahahmoa Gene Simmonsia, joka sattumalta kuuli Van Halenin soittavan eräässä kaupungin klubeista 1976. Keikan jälkeen hän tarjoutui kustantamaan yhtyeelle demonauhan, josta voisi olla apua yhtyeelle sen hakiessa vielä läpimurtoaan kohti rock-tähteyttä. Yhtye kävi Simmonsin piikkiin New Yorkissa, tunnetulla Electric Ladyland Studiolla äänittämässä kappaleitaan "Zero" -nimiselle demonauhalle. Yhtye, etenkin Eddie ei ollut kuitenkaan tyytyväinen demon lopputulokseen, Eddie varsinkin omaan soittoonsa, joten yhtye palasi takaisin ja jatkoi intensiivistä keikkailuaan. Simmonsin avuliaisuudesta on jälkeenpäin liikkunut myös huhuja, että hän olisi vain halunnut Eddien oman yhtyeensä uudeksi kitaristiksi, sillä Simmonsin KISS- yhtye oli näihin aikoihin hieman riitaantunut keskenään. Myöhemmin Van Halenin jo julkaistua ensimmäisen virallisen levynsä, Simmons otti VH:n vielä KISS</i>in lämmittely-yhtyeeksi muutamalle keikalle, mikä myös avasi vähitellen Van Halenille tietä kohti kuuluisuutta ja huippua. VH:n kiitollisuudesta Simmonsille hänen avuliaisuudestaan kertoo VH:n debyyttilevyn Van Halen:n kiitoksien osoitusten listalla mainittu Simmonsin nimi.
Kuitenkin suurin vaikuttaja Van Halenin lopulliseen läpimurtoon ja levytyssopimukseen oli yhtye itse. Eräänä vuoden 1977 lokakuisena maanantaina Van Halen oli soittamassa eräällä klubilla, jolla sattui samaan aikaan olemaan Warner Brosin yksi johtohahmoista, Mo Ostin sekä tuottaja Ted Templeman. Yhtyeen lopetettua soittonsa miehet tulivat tarjoamaan yhtyeelle sopimusta, joka alle viikossa olikin sitten jo allekirjoitettu ja yhtyeellä oli levytyssopimus. Yhtye antoi Templemanille After Zero -demonauhan (ei siis Simmonsin kustantamaa Zeroa), jolla oli 40 heidän omaa kappalettaan tai versiotaan toisten kappaleista, joista Templeman tuli lopulta valinneeksi 10 tulevalle debyyttialbumille. Itse äänitykset sujuivat noin kolmessa viikossa, kun yhtye vain nauhoitti kymmenen ennalta valittua kappalettaan. Studiossa yhtye sävelsi ainoastaan yhden kokonaan uuden, "Jamie's Cryin'" -nimisen kappaleen, joka tuli vielä albumille mukaan.
Vuoden 1978 tammikuussa yhtyeen ensimmäinen single The Kinks -cover You Really Got Me julkaistiin ja menestys oli taattu. Saman vuoden helmikuussa julkaistiin yhtyeen debyyttialbumi Van Halen, joka myi jo julkaisuvuotenaan platinaa. Van Halen on yhtyeen myydyin albumi (pelkästään USA:ssa myyty yli 10 miljoonaa kappaletta). Yhtye lähti historiansa ensimmäiselle todelliselle kiertueelle, Van Halen World Tourille, soittaen ajoittain lämppärinä ja ollen välillä itse pääesiintyjänä. Van Halen I:stä on jälkeenpäin arvosteltu yhtenä maailman parhaimmista debyyteistä. Itse albumilla Eddie mullisti täysin siihenastisen sähkökitaran soiton, esimerkkinä kitarasoolokappale "Eruption", David kiljui ja karjui sydämensä kyllyydestä, Michael tukien loistavalla äänellään taustalla ja samalla pitäen käynnissä tasaista, vahvaa komppia Alexin kanssa. Itse levy sisälsi monia kappaleita, joista tulisi muodostumaan sekä yhtyeelle että musiikille ylipäänsä merkittäviä teoksia, esimerkkeinä kappaleet "Runnin’ with the Devil", "Ain’t Talkin’ ’Bout Love" sekä edellä mainittu, uudelle sukupolvelle "päivitetty" Kinks -cover "You Really Got Me". Kappale "Eruption" loi täysin uudenlaisen käsityksen ja suunnan rockille: siinä kuultavat, Eddien soittamat mielettömän nopeat kuviot, kaikenlaiset temput ja kikat sekä varsinkin loppuosan tapping-sektio muuttivat täysin etenkin sähkökitaristien maailman. Se oli jotain, mille mikään ei tuntunut vetävän vertojaan eikä kenelläkään ollut mitään käsitystä, miten joku sai sähkökitaran kuulostamaan niin villiltä, lämpimältä, energiseltä ja raa'alta samaan aikaan. Vaikka kappale oli alun perin pelkkää sormilämmittelyä, jota Eddie aina kitaran nostaessaan teki, tuli siitä eräänlainen merkkiteos Eddielle. Sen tärkeydestä varsinkin kitaramusiikille kertoo jotain mm. Guitar Worldin tekemä rankkaus kappaleesta, sen sijoittuen kaikkien aikojen kitarasoolojen listalla sijalle 2. Eddie saa kuitenkin kiittää kappaleen levylle päätymisestä ja sen luomasta Eddien idolisoinnista tuottaja Ted Templemania, joka sattui eräänä aamuna studiolle saapuessaan kuulemaan Eddien lämmittelemässä veljensä ja Anthonyn kanssa tavalliseen tapaan. Hän ei voinut olla pitämättä kuulemastaan ja vaati Eddieta nauhoittamaan kappaleen levylle. Lopputulos oli loistava, 1:42 kestävä instrumentaali, jolla Michaelin ja Alexin antaessa vauhtia ja tukea, Eddie käytännössä tiivistää koko musiikillisen kekseliäisyytensä ja loistavan tekniikkansa yhteen pakettiin. Jälkeenpäin Eddie on sanonut jopa tehneensä muutaman virheen levylle päässeessä otoksessa ja hän on todennut, että "olisi voinut soittaa sen paremminkin".
Muut albumia täydentävät kappaleet olivat nopeatempoinen, alun perin "Show Your Love" -nimisenä tunnettu "I'm the One", "Jamie's Cryin'", "Atomic Punk", "Feel Your Love Tonight", "Little Dreamer", John Brimin blues-cover "Ice Cream Man" sekä "On Fire" - kaikki "Jamie's Cryin'":ia lukuun ottamatta jo vuosia klubeilla hiottuja teoksia.
Itse kiertueella Van Halen ei ollut ollenkaan vaivautunut joutuessaan ajoittain lämppäämään sillä hetkellä isompia nimiä, päinvastoin. Lähes joka paikassa he soittivat niin rautaisesti, että illan muut esiintyjät eivät voineet kuin epätoivoisesti ihmetellä, mitä juuri kuulivat ja katsoivat. Yhtye oli pysäyttämättömästi elämänsä vireessä ja hiljalleen koko Amerikka sekä siinä sivussa osa Eurooppaa ja Japani oppivat tuntemaan yhtyeen sekä ennen kaikkea Edward Van Halenin nimen. Kukaan ei ollut uskoa silmiään ja korviaan kun tämä muuten hiljainen ja ujo poika yhtäkkiä muuttui villiksi, ympäri lavaa riehuvaksi nuorukaiseksi, jonka aggressiiviset ja käsittämättömän nopeat riffit ja luritukset saivat kaikki haukkomaan henkeään. Kun vielä yhtyeessä sattui olemaan Rothin tapainen miehekäs, tyttöjä kouliva ja raakaa, energistä rockia kaipaavaa yleisöä viihdyttävä kaveri, oli yhtälö lähelle täydellisyyttä. Hieman enemmän taustalle, yhtään heidän tärkeyttä väheksymättä, jäivät basisti Michael sekä rumpali Alex, jotka soittivat soittimiaan ikään kuin toisiaan tukien, samalla täydentäen Eddien soittoa ja muodostaen nuoren, energisen nelikon täydelliseksi. Keikkojen jälkeen yhtye otti saamastaan julkisuudesta sekä nousevasta suosiostaan kaiken irti ja joka keikka oli ikään kuin vain yksi "pieni askel kohti kuuluisuutta", jonka jälkeen oli taas juhlimisen vuoro. Kuva yhtyeestä ikuisesti juhlivana yhtyeenä vain vahvistui entisestään ja hiljalleen alettiin luoda eräänlainen käsite Van Halenista täydellisenä kalifornialaisuuden edustajana, tämä siitäkin huolimatta, että yksikään jäsenistä ei edes ollut syntynyt koko osavaltiossa. Vuoden sekä kiertueen loppuessa Edward saavutti muun muassa Guitar Worldin palkinnon kategoriassa "Vuoden parhain kitaristi".
Yhtye vietti kiertueella yhtäjaksoisesti noin 10-11 kuukautta, kunnes loppuvuodesta 1978 he vihdoin pääsivät takaisin kotoiseen Kalifornian lämpöön. Yhtye laitettiin kuitenkin lähes heti kiertueen päättymisen jälkeen studioon äänittämään uutta albumia. Äänitykset tapahtuivat joulukuun 1978 aikana ja uusi albumi tuli edellisen tapaan melko nopeasti valmiiksi. Yhtye tukeutui albumin kasaamisessa paljolti vanhempaan materiaaliinsa, tuoden kuitenkin myös täysin uusia teoksia päivänvaloon. Uudelle albumille pääsivät sellaiset vanhat, "klubihiotut" Van Halen -helmet kuin "Somebody Get Me a Doctor" ja "D.O.A.". Syntynsä sai myös kappale "Dance the Night Away", josta tuli albumin eniten radiosoittoa saanut kappale. Tarttuvalla melodiallaan ja kertosäkeellään siitä tuli suuri hitti varsinkin fanien keskuudessa. Kappale "Bottoms Up!" oli syntynyt jo edellisvuoden kiertueen aikana, jolla sitä oltiin myös soitettukin, joten tämäkin kappale oli jo studioon tullessa pelkästään äänitystä vaille valmis. Yksi albumin helmistä on Eddien akustisella, nailonkielisellä kitaralla soittama "Spanish Fly", joka loi häntä ihaileville kitaristeille jälleen runsaasti päänvaivaa heidän pohtiessaan "kuinka hän tekee sen". Kappale kestää noin minuutin, jonka aikana Edward osoittaa jälleen mielettömät musiikilliset kykynsä ja tekniikkansa soittaessaan paikoin klassiselta, paikoin espanjalaistyyliseltä kuulostavaa mestariteostaan. Kappaleen päätyminen albumille oli jälleen Templemanin aikaansaannos. Eräissä juhlissa hän oli kuullut Eddien näppäilevän syrjäisessä huoneessa akustista kitaraa ja Templeman pyysi jälleen Eddietä nauhoittamaan soittonsa. Eddie käytti äänittämiseen yksinkertaisesti nauhuria ja kappaleen alussa kuuleekin Eddien mumisevan jotain nauhuriin, samoin lopussa, kun hän ilmeisesti sulkee nauhurin. Kappaleesta tuli jälleen hyvin merkittävä häntä arvostavien muusikoiden joukossa ja sen aikana kuultavia juoksutuksia yms. tultiin Eruptionin vastaavien tapaan kuulemaan myös keikoilla, Eddien omassa soolo-osiossa. Muita albumille päässeitä, tyypillistä 1970-luvun Van Halenia edustavia kappaleita olivat cover-versio avauskappaleesta "You're No Good", "Outta Love Again", "Light Up the Sky", "Women In Love..." sekä vanhasta "Bring Out the Girls" -kappaleesta uudelleen tehty versio "Beautiful Girls", josta tuli "Dance the Night Away":n lisäksi albumin toinen single.
Vuonna 1979 yhtye pääsi Isoon-Britanniaan lämmittely-yhtyeeksi legendaariselle Black Sabbathille, jonka suuria faneja olivat varsinkin Van Halenin veljekset. Yhtye ei kuitenkaan jäänyt "isompansa" varjoon, päinvastoin: Sabbathin vielä senaikainen solisti Ozzy Osbourne on jälkeenpäin monta kertaa myöntänyt lehdistölle, että "Van Halen soitti heidät joka ilta täysin suohon". Yhtyeen uusi World Vacation Tour -kiertue jatkoikin siitä, mihin edellinen loppui. Van Halen oli nyt ensimmäistä kertaa lähes poikkeuksetta pääesiintyjä joka paikassa ja he myös ottivat siitä kaiken irti. Jokaisen keikan jälkeen oli jo totutusti aamuun asti kestävät juhlat, jonka jälkeen taas jatkettiin matkaa seuraavalle keikkapaikalle. Siinä sivussa yhtyeen lavakarisma kehittyi koko ajan ja mukaan alkoi tulla musiikin ulkopuolista showtakin, mm. Alexin takana oli nyt valtava gongi, joka tietyssä vaiheessa keikkaa sytytettiin reunoistaan palamaan. Lisäksi yhtye saattoi nyt kasvaneen esiintymisajan puitteissa ryhtyä jammailemaan - asia, mitä he eivät olleet keikoilla sitten klubipäivien tehneet. Yhtyeen railakkaasta elämäntavasta taas kertoo osaltaan samana vuonna ilmestyneen uuden Van Halen II -albumin taakse kirjoitettu anteeksipyyntö eräälle madisonilaiselle hotellille Wisconsinissa, jonka ylimmän kerroksen yhtye oli edellisenä vuonna tuhonnut Led Zeppelin -tyyliin. Etenkin Amerikassa yhtyeen suosio vain jatkoi kasvamistaan ja yhtye alettiin tuntea suurena ja energisenä lavaesiintyjänä ympäri Yhdysvaltoja.
Askeleet raskaampaan suuntaan (1980-1981)
Vuonna 1980 julkaistiin yhtyeen kolmas albumi Women and Children First, jolta kappale "And the Cradle Will Rock..." nousi suureksi hitiksi, ja yhtyeen suosio jatkoi kasvuaan. Vastoin yleisiä oletuksia, Edward soitti jo tällä levyllä ensimmäisen kerran koskettimia, joista myöhemmin 1980-luvun edetessä tuli olennainen soitin yhtyeen varustukseen. Kyseisen albumin avauskappaleessa "And the Cradle Will Rock..." pohjasoundina kuullaan Eddie soittamassa sähköpianoa Marshallin vahvistimensa läpi, mikä myös selittää oudon sähköisen äänen. Kiertueella sähköpianoa soitti oman soittimensa sijasta basisti Anthony. Women and Children First oli jo raskassoundinen, mutta energinen kuten kappale "Everybody Wants Some!!" osoittaa. Yhtye teki myös ensimmäisen varsinaisen maailmankiertueensa, World Invasion "Party 'Til You Die Tour" Tourin, ollen mm. Euroopassa ensimmäistä kertaa pääesiintyjänä.
Neljäs ja musiikillisesti edellisiä albumeita synkempi Fair Warning julkaistiin 1981. Samana vuonna Edward oli mennyt naimisiin tv-kasvo Valerie Bertinellin kanssa, mikä ainakin Eddien mukaan hieman kitkeröitti hänen ja Rothin välejä. Albumista tuli Rothin aikana julkaistuista kuudesta levystä kaupalliselta menestykseltään heikoin. Silti Fair Warning myi tuplaplatinaa, vaikka levyltä ei noussut varsinaisesti ainuttakaan hittiä, jota olisi soitettu valtavirrassa. Albumin kappaleista "Unchained" on mahdollisesti tunnetuin sekä soitetuin ja se onkin useasti äänestetty yhtyeen suosituimmaksi kappaleeksi. Tästä albumista sanotaan, että se on todellinen kitaristien albumi, kenties melko raskaan soundinsa ja Eddien jatkuvasti kehittyneen kitarataituroinnin takia. Albumia seurasi luonnollisesti kiertue, Fair Warning Tour, jolla yhtye jatkoi tuttua linjaansa saavuttamatta aivan maailmanlaajuisen suosion huippua.
Askelta kevyempään suuntaan ja suurmenestyksen makuun (1982-1983)
Yhtyeen musiikki muuttui David Lee Rothin ja Ted Templemanin vaikutuksesta huomattavasti kevyempään suuntaan, sillä he halusivat tehdä todellisen "hittilevyn" aiempiin albumeihin nähden heikosti menestyneen Fair Warningin jälkeen. Tämän tavoitteen tulos oli vuonna 1982 julkaistu Diver Down. Tähän ei taas Eddie Van Halen ollut tyytyväinen, sillä hän olisi halunnut tehdä albumista eräänlaisen jatko-osan sen edeltäjälle Fair Warningille, mutta joutui nyt kuitenkin taipumaan. Tästä lähtien voidaan katsoa, että yhtyeen yhteishenki alkoi ensimmäisen kerran todella rakoilla. Itse albumilta hitiksi nousi Roy Orbison -cover "(Oh) Pretty Woman", ja albumiin liittynyt kiertue "Hide Your Sheep Tour" oli todella menestynyt. Albumia voidaan kutsua todelliseksi cover-albumiksi yhtyeen uralla, sillä sen 12 kappaleesta peräti viisi on alun perin muiden artistien kappaleita. Tämä oli seurausta Rothin ja Templemanin aikeista. Osittain tässä mentiin jo liikaakin yhtyeen tyylin ulkopuolelle, minkä eräänlaisena huipentumana oli levylle päätynyt Martha And the Vandellasin kappaleen "Dancing in the Streets" coverointi. Käytännössä koko muu yhtye oli tätä valintaa vastaan, mutta kappale päätyi silti levylle. Lisäksi yhdellä levyn kappaleista, jazz-kappaleen "Big Bad Bill (Is Sweet William Now)" coverversiolla kuullaan myös Van Halenin veljesten isä Jan Van Halen soittamassa klarinettia. Tämä oli ainoa kerta, kun hän osallistui konkreettisesti poikiensa musisointiin levyillä. Samana vuonna yhtye teki uransa ensimmäisen virallisen musiikkivideon kappaleesta "(Oh) Pretty Woman". Koska itse video oli pidempi kuin kappale, yhtye nauhoitti lisäksi kappaleen "Intruder", joka soi videon alkuosassa ennen "(Oh) Pretty Womania". Intruder laitettiin myös levylle, jossa se myös on juuri ennen (Oh) Pretty Womania. Itse musiikkivideo ei lopulta kuitenkaan kelvannut siihen aikaan vasta aloittelevalle MTV-kanavalle, joka päätti olla esittämättä sitä. Syynä oli se, että videolla näytettiin paria kääpiötä "ahdistelemassa" erästä vangittua naista, mitä kanavan mukaan ei sopinut esittää valtakunnallisessa televisiossa.
Vuonna 1983 Van Halenille maksettiin 1500000 dollaria yhden setin soittamisesta eli noin 17000 dollaria minuutilta US Festivaleilla Kaliforniassa. Katsojia on arvioitu olleen yli 400000.[4] Heistä tuli näin yksi kahdesta yhtyeestä, joille on ikinä maksettu näin paljon yhdestä esiintymisestä.  Toinen näistä oli festivaalien toinen pääesiintyjä David Bowie. Yhtyeen jäsenten alkoholinkäyttö heijastui esityksessä, joka oli musiikillisesti ajoittain hieman heikko, mutta show’n puolesta sitäkin parempi.
Näihin aikoihin olivat yhtyeen jäsenet myös viritelleet omia sooloprojektejaan. Kenties tunnetuimmaksi niistä nousi Edward Van Halenin soittama, yksi arvostetuimmista ja tunnetuimmista kitarasooloista, jonka hän toimitti Michael Jacksonin käyttöön Jacksonin todelliseen hittiin, "Beat It". Kaiken lisäksi Eddie ei edes pyytänyt tästä mitään palkkiota, vaikka kappaleesta tuli myöhemmin varsinainen myyntimenestys. Edellä mainitun soolon lisäksi Eddie teki pienimuotoisen projektin myös Queenistä tunnetun Brian Mayn kanssa. Roth ei ollut liiemmin innostunut kuultuaan tästä, mikä hieman lisäsi varsinkin hänen ja Eddie Van Halenin välistä riitaa. Tiettävästi myös Anthony kävi jammailemassa yhtyeen ulkopuolisten muusikoiden kanssa Van Halenin pitäessä pientä taukoa.
Jättimenestys ja erimielisyyksien kasaantuminen (1984-1985)
Joulukuun viimeisenä päivänä 31. joulukuuta 1983 julkaistiin Van Halenin tunnetuin hittisingle, "Jump", josta tuli yksi koko seuraavan vuoden suurimmista menestyksistä pääasiassa sen muistettavan syntikkariffin ansiosta. Tällä kappaleella koskettimia soitti kitaran lisäksi Edward samoin kuin toisella suuren yleisön suosioon nousseella kappaleella, "I'll Wait":llä. Jumpista tuli todella suuri hitti ja seuraavan vuoden puolella julkaistu albumi 1984, joka oli käytännössä täysin Edwardin ja Donn Landeen käsialaa, tuli suureksi myyntimenestykseksi ja tuli myymään 12 kuukauden jälkeen julkaisusta jo 5-kertaista platinaa Yhdysvalloissa. Siitä tuli yhtyeen toiseksi myydyin albumi ja samalla toinen Yhdysvalloissa yli 10 miljoonaa kappaletta myynyt albumi. Tämä oli myös ensimmäinen Van Halenin albumeista, joka äänitettiin "5150"-studiolla. Kyseinen studio sijaitsee Eddien kotona Malibussa, jonne hän oli parin viime vuoden aikana muuttanut. Nimensä studio sai Los Angelesin poliisin käyttämästä koodista "5150", joka tarkoittaa pakkohoitoon menevää potilasta. Myös kaikki tulevat yhtyeen albumit tultiin äänittämään tässä studiossa.
1984-albumilta hiteiksi nousivat myös "Panama" ja "Hot for Teacher", joista yhtye teki myös musiikkivideot samoin kuin albumin hittibiisistä "Jumpista". Videoista etenkin humoristinen Hot For Teacher sai paljon esitysaikaa MTV:llä. Vastoin yleistä käsitystä, kappale "Panama" ei käsittele tämännimistä autoa vaan stripparia, jonka Dave tapasi aikoinaan Arizonassa.[5] Levyä seurannut 1984 Tour oli myös todellinen menestys kaikkien keikkojen ollessa loppuunmyytyjä. Tämä oli myös yhtyeen tähän asti tuottoisin kiertue. Kiertueella Eddie itse toimi kosketinsoittajana kosketinpohjaisilla kappaleilla I'll Wait:illa sekä Jump:illa, jota jälkeenpäin on hieman kritisoitu perusteltuna sille, että Eddie oli lähtökohtaisesti yhtyeen kitaristi ja hänet haluttiin ensisijaisesti nähdä kitaransa kanssa. Van Halenia ei ole koskaan tunnettu ahkerasti Amerikan mantereen ulkopuolella kiertävänä yhtyeenä. Kuitenkin vuonna 1984 oman menestyksekkään kiertueensa lisäksi yhtye päätti 1984-kiertueen päätyttyä liittyä mukaan Monsters of Rock Tour 1984:iin, jossa yhtye kiersi muutaman muun yhtyeen, muun muaasa AC/DC:n kanssa joitakin Euroopan maita läpi, käyden muun muassa ensimmäistä kertaa soittamassa Skandinaviassa (Tukholmassa, Ruotsissa). Yhtyeen sisäinen henki oli kuitenkin alkanut jo hiljalleen muilta piilossa rakoilla, mikä osaltaan saattoi johtua myös yhtyeen railakkaasta elämäntavasta. Van Halen soitti vain viidellä tämän kiertueen keikoista päättäen urakkansa Nürnbergiin, Saksaan syyskuun toisena päivänä vuonna 1984. Tämä tuli olemaan viimeinen keikka, jonka yhtye soitti tällä alkuperäisellä kokoonpanollaan ennen David Lee Rothin lähtöä.
David Lee Rothin lähtö ja uusi laulaja Sammy Hagar (1985-1986)

Vuonna 1985 David Lee Rothin ja Eddie Van Halenin välit olivat niin tulehtuneet valtataisteluista, että lopulta Roth oli päättänyt lähteä yhtyeestä menestyksekkäälle soolouralle, jolloin hänestä tuli inhokki Van Halen -fanien keskuudessa. Muutenkin jo melko huonoksi edenneitä välejä yhtyeen muiden jäsenten ja Rothin välillä kitkeröitti entisestään se, että Roth oli alkanut harjoitella tulevan sooloyhtyeensä kanssa omassa kellarissaan. Tästä yhtyeen muut jäsenet eivät olleet ollenkaan mielissään, vaikkakin mm. Eddie itse oli vuonna 1983 olleen tauon aikana viritellyt omia sooloprojektejaan. Muun yhtyeen mukaan Rothia ei selvästikään kiinnostanut tulla studiolle harjoittelemaan ja äänittämään, kun taas Roth sanoi kyllästyneensä yhtyeen paikallaan pyörimiseen ja Eddien huhuttuun alkoholisoitumiseen. Todellisuudessa Eddie oli jo säveltänyt monia uusia kappaleita, mm. in seuraaville levyille ilmestyviä kappaleita, kuten "Summer Nights" sekä "Black and Blue". Joka tapauksessa yhtye oli jo niin riitaantunut, että lopulta David lähti Van Halenista 1. huhtikuuta 1985.
Erosta liikkui jälkeenpäin ja yhä edelleen erilaisia tarinoita. Toiset niistä väittivät Davidin saaneen potkut, joissain taas sanottiin, että Dave lähti itse omia aikojaan. Davidin mukaan hän oli vain kyllästynyt yhtyeen paikallaan lepäilyyn ja aloittanut oman sooloprojektinsa julkaisten jopa muutamia kappaleita sisältäneen levynkin sooloprojektiyhtyeensä kanssa. Tästä lähtien Van Halen sekä David Lee Roth kävivät näkyvästi median välityksellä katkeraa taistelua toisiaan vastaan. Entinen tiivis Van Halen -"yhteisö" jakaantui joko David Lee Rothin puolelle tai vastaavasti uuden Van Halenin puolelle. Uutta Van Halenia kutsuttiin välillä ivallisestikin Van Hagariksi (uuden laulajan Sammy Hagarin mukaan) samalla kun Rothia taas syytettiin "hänen tarpeestaan olla uusi Elvis". Näiden kahden "leirin" välillä nähtiin vuosia kestänyttä sanasotaa, tarinoiden aina muuttuessa sen mukaan, mikä oli sen kertojalle silloin sopivinta.
Aluksi Rothin lähdön jälkeen muu yhtye oli pudonnut suoraan tyhjän päälle, etenkin veljekset miettivät, pitäisikö heidän tehdä muiden huippujen kanssa yhteinen levy; mm. Brian May, Pete Townshend sekä Phil Collins olivat tiettävästi ottaneet yhteyttä veljeksiin yhteisen projektin osalta. Eddie myös vieraili pariin otteeseen Late Night with David Letterman -show’ssa soittaen ohjelman housebändin kanssa pääosin 1984 -levyn hittejä. Kuitenkin ajan kuluessa veljekset sekä Anthony päättivät yrittää pitää VH:n elossa. Yhtyeen tuleva laulaja Samuel "Sammy" Hagar löysikin tiensä yhtyeeseen hieman erikoisella tavalla. Kesän 1985 aikana, viedessään hajonnutta urheiluautoaan korjaamolle, Eddie oli valittanut korjaamon mekaanikolle, kuinka hänen yhtyeensä oli vuoden aikana siirtynyt suoraan huipulta täyteen sekasortoon. Mekaanikko vinkkasi Eddielle, että korjaamolla oli myös erään Sammy Hagar -nimisen laulajan auto huollettavana ja että Edwardin kannattaisi soittaa hänelle, sillä hän saattaisi olla VH:n kaipaama uusi keulakuva sekä solisti. Yhtye kutsuikin pian Hagarin jammailemaan 5150 -studiolle ja Hagarin mukaan hän oli alusta pitäen ällistynyt siitä, kuinka hyvin muut jäsenet soittivat ja kuinka homma tuntui sujuvan. Hagar kuitenkin aluksi hieman epäröi yhtyeeseen liittymistä, sillä hänen soolouransa oli vihdoin muutaman edellisen vuoden aikana lähtenyt menestyksekkääseen liitoon. Lopulta hän päätti kuitenkin liittyä Van Haleniin. Saman vuoden aikana Eddie esiintyi ensimmäisen kerran livenä Sammy Hagarin kanssa Farm Aid -konsertissa Illinoisissa, jossa he esittivät ikimuistoisesti Led Zeppelinin coverin Rock and Rollin ja samalla Eddie ilmoitti medialle että Hagar on Van Halenin seuraava laulaja.
Menestys jatkuu kevyemmällä suunnalla (1986-1990)
Vuonna 1986 julkaistiin albumi 5150, jolta nousivat suuriksi hiteiksi kosketinpohjaiset "Why Can’t This Be Love", "Dreams", "Love Walks In" ja rock-tyylisempi "Best of Both Worlds". Tuolloin yhtyeen musiikki oli paljon enemmän pop-orientoitunutta, joka keräsi osittain menetettyjen fanien tilalle kokonaan uuden kuulijakunnan. Musiikillisesti yhtye oli laajentanut alaansa ja 1984 -albumin luoma huippusuosio sai jatkoa myös tällä albumilla sekä sitä seuranneella 1986 Tour -kiertueella. Kiertuetta pidettiin aiempien tapaan energisenä ja hauskana; Siitä on myös tehty tallenne Live: Without a Net, joka nauhoitettiin New Havenissa, jossa yleisöä oli vaikka muille jakaa. Karismaattisen Rothin jälkeen yhtye muuttui myös herkemmäksi, etenkin Hagarin ja Eddien osalta, kuten esimerkiksi kappaleet "Why Can’t This Be Love", "Love Walks In" ja "Dreams" osoittavat. Vaikkakaan Hagar ei saavuttanut kaikkien Van Halen -fanien jakamatonta arvostusta, yhtyeen kaupallinen suosio Yhdysvalloissa silti vain vahvistui. Levy oli The Billboard 200 -listan ykkösenä kolme viikkoa. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Van Halenin albumi nousi Billboardin kärkeen. Albumi on myynyt yli 6 miljoonaa kappaletta pelkästään Yhdysvalloissa, joten albumi on yhtyeen myydyimpien levyjen listalla sijalla kolme.
Hagarin liityttyä yhtyeeseen oli vanhat Rothin aikaiset kappaleet jätetty muutamia kappaleita lukuun ottamatta täysin pois keikkojen ohjelmasta, sillä Hagar ei halunnut niitä jostain syystä laulaa tai soittaa. Tämä ei miellyttänyt etenkään vanhasta tuotannosta pitäneitä faneja, mutta yhtyeen saatua laulajavaihdoksen myötä vastaavasti uutta kuulijakuntaa, yhtyeen aikaisemmin alkanut menestys jatkui.
Vuonna 1988 julkaistiin yhtyeen toinen albumi Hagarin kanssa, OU812, jolta nousivat hiteiksi balladit "When It’s Love", "Feels So Good", rock-klassikko "Black and Blue" ja akustinen "Finish What Ya Started". Albumi oli Billboard 200 -listan ykkösenä peräti neljä viikkoa. Eddien ja Alexin isä oli kuollut edellisenä vuonna, joten hänen muistokseen levy omistettiin hänelle. Albumin nimi toimi eräänlaisena nokitteluna David Lee Rothille, jonka ensimmäisen sooloalbumin nimi oli "Eat 'em And Smile". OU812 viittasi siis tuohon albumiin (OU812 = "Ou You Ate One Too").
1984-kiertueen tapaan 1986 Tour, Monsters of Rock Tour 1988 ja OU812 Tour -kiertueilla Edward Van Halen soitti koskettimia kappaleissa, johon kuului koskettimet, sillä välin kun Sammy Hagar soitti kitaraa. Van Halen oli Monsters of Rock Tour 1988:n pääesiintyjä. Mukana oli myös monia hyvin tunnettuja yhtyeitä kuten Scorpions, Metallica, Dokken ja Kingdom Come.
Grammy-palkinto ja ensimmäinen livealbumi (1991-1994)
Vuonna 1991 julkaistu For Unlawful Carnal Knowledge tuotti yhtyeelle sen ensimmäisen Grammy-palkinnon Best Hard Rock Performance -kategoriassa. Albumi myi oikein hyvin Kanadassa ja Yhdysvalloissa ja oli Billboard 200 -listan ykkösenä kolme viikkoa. Albumi myi Yhdysvalloissa kolminkertaista platinaa eli yli kolme miljoonaa kappaletta. Nyt yhtye oli palaamassa vanhahtavaan ja hieman energiseen Van Halen -tyyliin. Albumilta löytyvät mm. hard rock -hitit "Poundcake", "Runaround", "Top of the World", jossa mukana lauloi Eddien hyvä ystävä Steve Lukather, ja "Right Now", jossa Eddie soittaa pianoa. Eddien rauhallisen kitarasoolokappaleen ja livehitin "316" nimi tulee Eddien ainoan lapsen, Wolfgangin syntymäpäivästä (16.3.), joka Amerikassa kirjoitetaan järjestyksessä 3/16. Eddie on kertonut, että hänen vaimonsa odottaessa heidän lastaan, oli hän näppäillyt kitarallaan vaimonsa vatsan vierellä kyseistä kappaletta ja vauva oli alkanut samaan aikaan potkia. Tämän vuoksi Eddie päätti nimetä kappaleen 316:ksi. Itse kappaletta hän oli soittanut muun muassa keikoillakin jo vuodesta 1986, mutta levylle tämä lyhyt instrumentaali pääsi siis vasta 1991 kyseisellä nimellä.
Vuonna 1991 For Unlawful Carnal Knowledge Tourin aikana Van Halen teki ilmaiskonsertin Dallasissa hyvityksenä aiemmin peruuntuneelle Dallasin keikalle.
Vuonna 1993 julkaistiin yhtyeen ensimmäinen live-albumi Live: Right Here, Right Now. On sinänsä yllätys että yhtyeeltä ei aikaisemmin ollut julkaistu live-levyä, sillä yhtyeen esiintymisiä oli kehuttu jo yhtyeen alkuaikoina.
Uusi laulajanvaihdos (1995-1998)
Vuonna 1995 julkaistiin yhtyeen kymmenes studioalbumi Balance. Se menestyi hyvin erityisesti Can't Stop Lovin' You -kappaleen ansiosta. Albumi oli viikon Billboard 200 -listan kärjessä.
Sammy Hagarin ja Eddie Van Halenin väleille kävi 1990-luvun puolivälissä samoin kuin Rothin ja Eddien väleille kymmenen vuotta aikaisemmin ja lopulta Hagar jätti Van Halen -leirin taakseen epäselvissä olosuhteissa kesällä 1996. Juorut kertovat, että Hagar oli Havaijilla vaimonsa kanssa, kun Eddie halusi hänet studioon. Kun Sammy ei ilmestynyt, niin hänet erotettiin yhtyeestä. Roth kutsuttiin takaisin laulamaan kahdelle uudelle kappaleelle, jotka tulivat samana vuonna ilmestyneelle kokoelmalevylle, mutta MTV Video Music Awardsien backstagella syntynyt riita lopetti uuden yhteistyön lyhyeen. Myöhemmin kävi ilmi, että muu yhtye oli harjoitellut ja jopa tehnyt jonkinlaisen sopimuksen toisenkin laulajan kanssa Rothin tästä tietämättä, vaikka hän yhä oli ollut yhtyeen virallinen laulaja. Samana vuonna Van Halen -debyyttialbumi myi Yhdysvalloissa jo timanttia eli yli kymmenen miljoonaa kappaletta. Lopulta yhtyeen uudeksi laulajaksi palkattiin Extreme-yhtyeessä kannuksensa ansainnut Gary Cherone, mutta niin hänen kanssaan tehty albumi Van Halen III (1998) kuin sitä seurannut kiertuekin menestyivät heikosti. Tällä kiertueella Van Halen kävi ensimmäistä kertaa muun muassa Australiassa, Uudessa-Seelannissa sekä myös Suomessa, esiintyen Helsingin Jäähallissa 27. toukokuuta 1998. Koska Gary Cherone oli jo ennen yhtyeeseen liittymistään ollut kova VH:n fani, otettiin keikkojen settilistaan pitkästä aikaa myös useampia Rothin aikaisia vanhoja kappaleita Hagarin aikaisten ja uuden levyn kappaleiden lisäksi. Kiertuetta varjosti kuitenkin lukuisat (20) peruutukset erinäisistä syistä johtuen ja yhtyeen kulta-ajat alkoivat jo muutenkin olla takanapäin. Lisäksi vielä heikohko levymyynti aiheutti seuraavana vuonna lopulta sen, että levy-yhtiö erotti Cheronen yhtyeestä, vaikkakin muut yhtyeen jäsenet olisivat olleet valmiit jatkamaan yhteistyötä hänen kanssaan.
2001–2011
2000-luvun alun Van Halen eli hiljaiseloa, kun Eddie Van Halenilta diagnosoitiin syöpä kielestä vuonna 2001. Vuoden 2002 aikana tuli melkoinen uutispommi VH:n faneille, kun Hagar ja Roth ilmoittivat lähtevänsä yhteiselle kiertueelle. Kiertue ei kuitenkaan lopulta oikein onnistunut, sillä Hagar sekä Roth ajautuivat riitoihin keskenään. Vuonna 2004 Hagar oli palannut yhtyeeseen ja yhtye julkaisi tuplakokoelman The Best of Both Worlds, johon he tekivät kolme uutta kappaletta. Michael Anthony ei tosin soittanut bassoa näissä kolmessa uudessa kappaleessa. Syy tähän oli se, että hän oli jostain syystä joutunut Eddien epäsuosioon ja Eddie soittikin itse bassot uusiin kappaleisiin. Tulevalla kiertueella Anthony tuli kuitenkin soittamaan vielä bassoa. Yhtye palasi siis samana vuonna lavoille Hagarin kanssa tarkoituksenaan tukea samalla uutta kokoelmaa, mutta kiertue sai varsin vaisun vastaanoton ja varsinkin Eddie Van Halenin terveydentila ja mahdolliset päihdeongelmat herättivät keskustelua yhtyeen fanien keskuudessa.
Vuonna 2006 Sammy Hagar teki kesäkiertueen Michael Anthonyn kanssa ilman Van Halenin veljeksiä. Samana vuonna Hagar ja Anthony lähtivät soolouralle yhtyeestä. Anthonyn ero yhtyeestä oli virallinen viimeistään 8. syyskuuta 2006, kun Eddie kertoi Howard Sternin radio-ohjelmassa, että Michael Anthony ei enää kuulu yhtyeeseen ja että hän voisi Eddien puolesta tehdä mitä huvittaa. Korvaajaksi kaiken kokeneelle basistille Eddie "värväsi" oman, tuolloin 15-vuotiaan poikansa Wolfgangin. Jälkeenpäin Anthonyn eroamiseen on sanottu olevan monia syitä, kuten esimerkiksi se, että vuoden 2004 kiertueesta hän ansaitsi paljon vähemmän kuin yhtyeen muut jäsenet.
8. tammikuuta 2007 Van Halen listattiin arvostettuun Rock and Roll Hall of Fameen. Helmikuun alussa yhtye ilmoitti virallisesti palaavansa yhteen kokoonpanossa, jossa soittaisivat Eddie, Alex, Dave sekä käytännössä uutena jäsenenä kitaristista basistiksi vaihtunut Wolf. Yhtyeen oli tarkoitus pitää 40 show’ta käsittävä kesäkiertue Pohjois-Amerikassa, mutta noin kuukauden päästä tästä Eddie ilmoitti menevänsä jälleen vieroitushoitoon toipumaan alkoholismistaan.

Maaliskuun 12. päivänä yhtye vastaanotti palkintonsa pääsystään Rock and Roll Hall of Fameen, mutta erinäisten kiistojen takia tilaisuudessa olivat yhtyeen edustajina paikalla vain Sammy Hagar ja Michael Anthony, jotka eivät enää kuuluneet yhtyeen nykyiseen kokoonpanoon. Myöhemmin keväällä Eddie pääsi terveenä ulos vieroituksesta ja kesän lopulla yhtye vihdoin vahvisti 25 keikkaa sisältävän kiertueensa alkavan syyskuun 27. päivä Charlottesta, Pohjois-Carolinasta. Kovan kysynnän vuoksi vuoden loppupuolelle mentäessä kiertueen keikkojen määrää oli kasvatettu ja alkuperäinen, joulukuuhun ajoittunut viimeinen esiintymispäivämäärä siirtynyt huhtikuulle. Yhtye saavutti myös kahden kuukauden keikkailun jälkeen ehdokkuuden "People's Choice Awards":ssa "parhaimmasta comebackista". Kiertue kuitenkin keskeytyi helmikuun loppupuolella, jolloin yhtye ilmoitti Eddien menevän "eräänlaisiin tutkimuksiin", jotta hän sen jälkeen voi taas palata vahvana takaisin lavoille. Monet olettavat tauon syynä olleen Eddien retkahtamisen taas viinaan. Yhtye palasi takaisin lavoille huhtikuussa esiintyen Tiger Jam XI:ssä pääsoittajana. Tauon aikana Edwardin kitarasoundeja oli hieman muuteltu kiertueen alkuperäisistä, mikä myös selkeästi paransi koko yhtyeen esiintymistä. Yhtye soitti kesken jääneen kiertueensa loppuun lopettaen kesäkuun 2. päivänä Grand Rapidsiin, Michiganiin. Kiertueen (syksy, talvi, kevät) vihdoin loppuessa oli keikkamäärä noussut jo 75:een, eikä kiertue käsittänyt kuin USA:n ja muutamia keikkoja Kanadassa. Kiertue oli myös yhtyeen historian tuottoisin tulojen noustessa yli 93 miljoonaan dollariin ja lähes miljoona ihmistä näki sen. Välittömästi menestyksekkään paluukiertueen jälkeen b yhtye ilmoitti katsovansa jo eteenpäin ja suuntaavansa kohti uusia haasteita. 3. heinäkuuta Van Halen esiintyi hieman yllättäen Quebecissa Kanadassa "Festival d'été de Québec" eli "Quebec Summer Festival":lla, mikä oli myös ensimmäinen kerta pitkään aikaan kun yhtye soitti ulkoilmakeikan. Tätä päivää lukuun ottamatta yhtye kuitenkin vietti koko kesän hiljaiseloa, lukuun ottamatta Eddien loppukesäistä kihlautumista tiedottaja/tyttöystävänsä Janie Liszewskin kanssa. Myös syksy eteni yhtyeen osalta matalla profiililla. Guitar World -lehden joulukuun numerossa Eddie vastasi yhtyeen uudesta musiikista tiedusteltaessa että sen ilmestyminen on ajankohdaltaan vielä epäselvää. Syinä tähän olivat hänen mukaansa lähinnä hänen poikansa ja yhtyeen basistin Wolfgangin käynnissä oleva viimeinen kouluvuosi sekä Eddien tulevat kesähäät ensi vuoden kesäkuussa. Sen jälkeen jatkoa on kuulemma luvassa.
2012-
Van Halen julkaisi 14 vuoden levytauon jälkeen uuden albumin A Different Kind of Truth vuonna 2012. Samalla yhtye aloitti kiertueen ja kiersi ympäri Yhdysvaltoja, mutta keskeytti kiertueen toistaiseksi erimielisyyksien takia.
Live-esiintymiset
Van Halenin live-esiintymiset ovat aina olleet yhtyeen valttikortti. Basisti Michael Anthonyn taustalaulu täydensi yhtyeen solistien ääntä, ja alkuaikoina Rothin energinen hyppely ja naisten vikittely, joilla hän otti lavan haltuunsa, tekivät yhtyeestä omanlaisensa. Etenkin yhtyeen alkuaikoina Roth panosti musiikilliseen esiintymiseensä paljon samalla viihdyttäen yleisöä erilaisilla liikkeillään ja tempuillaan. 1980-luvun edetessä hänen panostuksensa laulamiseen keikoilla hieman hiipui viihdyttämisen rinnalla, mihin osittain saattoivat olla syynä myös viina ja huumeet, mutta itse yhtyeen kuten Rothinkin suosio vain vahvistui. Kaikilla yhtyeen soittavilla jäsenillä oli keikan aikana oma "soolohetkensä", jotka ajan saatossa aina muuttuivat hieman. Myös esiintymis- ja soittotaito karttuivat ja mm. Eddie Van Halenin kitarasoolot keikoilla alkoivat tasaisesti venyä niiden ollen parhaimmillaan jopa 12-15-minuuttisia. Sammy Hagarin aikana live-esiintymiset jatkoivat vauhdikasta linjaa esiintymisten painottuessa silti enemmänkin musiikkiin kuin itse keikkaan kaikkine vaiheineen.
Michael Anthony ja rumpali Alex Van Halen "pelasivat" yhteen erinomaisesti, ja yhdistettynä Eddie Van Halenin kitaransoittoon tämä oli jotakin, mitä varsinkin 1970–1980-lukujen taitteessa ihmisten oli vaikea uskoa. Myös Alexin "Flaming Gong" eli liekehtivä gong-lautanen hänen takanaan oli uskomaton näky yhdistettynä Michael Anthonyn kärrynpyöriin sekä Eddien liukumiseen esiintymislavaa pitkin samalla soittaen. Ajan myötä esiintymisistä on pikkuhiljaa jäänyt pois kaikenlainen hyppeleminen ja riehuminen, mutta keikat ovat yhä omanlaisensa tapahtuma. Aina kehutuista live-esiintymisistä huolimatta yhtye ei ole julkaissut kuin yhden virallisen live-albumin, Live: Right Here, Right Now'n vuonna 1993.
Van Halen Suomessa
Van Halen on käynyt Suomessa kertaalleen 27. toukokuuta 1998 VH III Tourinsa aikana soittamassa Helsingin Jäähallissa yhtyeen silloisen laulajan Gary Cheronen kanssa. Keikalla soitettiin yhtyeen tuoreimpia (VH III -albumin) kappaleita sekä melko tasapuolisesti Rothin ja Hagarin aikakausien tuotoksia.
Kiertueet
1978 Van Halen World Tour
1979 World Vacation Tour
1980 World Invasion "Party 'Til You Die Tour" Tour
1981 Fair Warning Tour
1982-1983 Hide Your Sheep Tour
1984 1984 Tour ja Monsters of Rock Tour 1984
1986 1986 Tour
1988 Monsters of Rock Tour 1988
1988-1989 OU812 Tour
1991–1992 For Unlawful Carnal Knowledge Tour
1993 Right Here Right Now Tour
1995 The Balance "Ambulance" Tour
1998 III Tour
2004 Van Halen Summer Tour 2004
2007 Van Halen Fall 2007 Tour
2008 Van Halen Winter 2008 Tour ja Van Halen World Tour 2008 (TBA 2008)
2012 A Different Kind of Truth-Tour
Van Halenin saavutuksia
Van Halen on yli 56,5 miljoonalla myydyllä albumilla Yhdysvaltain kautta aikojen eniten myyneiden artistien listalla sijalla 19.[3]
Van Halen on myynyt maailmanlaajuisesti yli 80 miljoonaa albumia.[2][3]
Van Halen pitää hallussaan ennätystä Mainstream Rock Tracks -listalla: yhtyeellä on eniten ensimmäisiä sijoja listalla ja se on tämän ansiosta Guinness-maailmanennätyslistoilla.[6]
Van Halen pääsi vuonna 2007 kuuluisaan Rock and Roll Hall of Fameen.
Toinen kahdesta yhtyeestä, jolle on ikinä maksettu yli miljoona dollaria yhden setin soittamisesta.
Yksi viidestä rockyhtyeestä, jonka kaksi albumia ovat Yhdysvalloissa myyneet yli 10 miljoonaa kappaletta eli 10-kertaista platinaa (albumit Van Halen ja 1984).[3]
Van Halen on myös Grammy-voittaja kategoriassa Best Hard Rock Performance.
Van Halenin tuottoisin kiertue (syksy 2007-kevät 2008) tuotti 93 miljoonaa dollaria
Jäsenet
David Lee Roth – laulu (1972–1985, 1996–1997 The Best of Volume I kaksi uutta kappaletta, 2007–)
Eddie Van Halen – kitara ja syntikka (1972–)
Alex Van Halen – rummut (1972–)
Wolfgang Van Halen – bassokitara (2006–)
Entiset Jäsenet
Mark Stone - basso 1972–1974)
Michael Anthony – basso (1974–2006)
Sammy Hagar – laulu (1985–1995, 2004–2006)
Gary Cherone – laulu (1997–1999)
Aikajana

Diskografia
Studioalbumit

JulkaisuvuosiAlbumiTuottajaRIAA (US) sertifikaatit[3]Billboard -listasijoitusMuutaLaulaja1978Van HalenWarner Bros.10x platinaa (timanttia)12.
Yhtyeen myydyin albumi
Ensimmäinen albumi David Lee Rothin kanssaDavid Lee Roth1979Van Halen IIWarner Bros.5x platinaa6.
Ensimmäinen Top 20 -single "Dance the Night Away"1980Women and Children FirstWarner Bros.triplaplatinaa6.
Ensimmäinen albumi, jolla ei ole yhtään cover-kappaletta
Vain yksi single julkaistiin albumilta.1981Fair WarningWarner Bros.tuplaplatinaa5.
Heikoimmin menestynyt Van Halen -albumi David Lee Roth kanssa1982Diver DownWarner Bros.4x platinaa3.
Viisi 12:sta kappaleesta olivat cover-versioita - pidetään Van Halenin "cover-albumina".19841984Warner Bros.10x platinaa (timanttia)2.
Grammy Award -ehdokkuus: Best Rock Vocal Performance by a Duo or Group ("Jump"). "Jump" ylsi 1.:ksi Billboard -listalla ja pysyi ykkösenä 5 viikkoa.
Yhtyeen toiseksi myydyin albumi19865150Warner Bros.6x platinaa1.
Ensimmäinen albumi Sammy Hagar kanssa
Ensimmäinen Billboard #1 -albumi
Kolmanneksi menestynein albumi ja menestynein Sammy Hagarin kanssaSammy Hagar1988OU812Warner Bros.4x platinaa1.
Omistettu Eddien ja Alexin isälle Jan Van Halenille1991For Unlawful Carnal KnowledgeWarner Bros.triplaplatinaa1.
Grammy Award -voitto: Best Hard Rock Performance1993Live: Right Here, Right NowWarner Bros.tuplaplatinaa5.
Ensimmäinen ja ainut virallinen livealbumi
Sisälsi Sammy Hagarin soolouralta kaksi kappaletta Van Halenin esittäminä1995BalanceWarner Bros.triplaplatinaa1.
Grammy Award -ehdokkuus: Best Hard Rock Performance ("The Seventh Seal")
Huonoiten menestynyt studioalbumi, jolla Sammy Hagar lauloi
Viimeinen albumi, jolla Hagar lauloi1998Van Halen IIIWarner Bros.Kultaa4.
Ensimmäinen ja ainut albumi Gary Cheronen ollessa laulaja
Ensimmäinen ja ainut studioalbumi, joka ei ole myynyt vähintään tuplaplatinaa - Van Halenin huonoiten menestynyt studioalbumi
Michael Anthony soitti vain kolmessa kappaleessa bassoa: Eddie Van Halen soitti loput itse
Eddie Van Halen laulaa osan päälaulusta yhdessä laulussaGary Cherone2012A Different Kind of TruthInterscope2.
Ensimmäinen albumi 14 vuoden tauon jälkeenDavid Lee Roth
Livealbumit

  kaksinkertaista platinaa Yhdysvalloissa

Kokoelmat

 kolminkertaista platinaa Yhdysvalloissa

 platinaa Yhdysvalloissa
Videot & DVD:t

 kaksinkertaista platinaa Yhdysvalloissa

 kultaa Yhdysvalloissa

 platinaa Yhdysvalloissa

Singlet

Katso myös
Luettelo Van Halenin kappaleista
Sammy Hagar
Jan Van Halen
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mistä Van Halen -yhtye on saanut nimensä?


Koirarodulla tarkoitetaan koirien ryhmää, joka on valikoivan jalostuksen avulla saatu luonteeltaan ja ulkonäöltään yhtenäiseksi. Käytännössä tietyn koiratyypin muuttuminen roduksi on määrittelykysymys. Koiria on jalostettu eri käyttötarkoituksiin jo tuhansien vuosien ajan. Alun perin jalostus keskittyi ihmisen kannalta hyödyllisten ominaisuuksien kuten metsästyskyvyn kehittämiseen. Myöhemmin jalostuksella on pyritty kehittämään lähinnä ulkonäköä ja luonnetta, mistä on seurannut joukko toisistaan huomattavasti poikkeavia koirarotuja.
Rotumääritelmä

Kunkin koirarodun ulkonäkö, luonne ja liikkeet on kuvattu rotumääritelmässä, joka ohjaa rodun jalostusta. Rotumääritelmiä ylläpitävät kansalliset kenneljärjestöt. Rodulle on määritelty alkuperämaa ja kyseisen maan kenneljärjestö vastaa rodun rotumääritelmästä. Tällaisia järjestöjä ovat esimerkiksi Suomen Kennelliitto, Svenska Kennelklubben (Ruotsi) ja American Kennel Club (Yhdysvallat). Kun rodun katsotaan vakiintuneen, myös kansainvälinen kennelliitto Fédération Cynologique Internationale (FCI) hyväksyy rodun, jolloin rotumääritelmä on voimassa kaikissa sen jäsenmaissa.
Perinteisten, suurimpien kenneljärjestöjen hyväksymien koirarotujen edustajia kutsutaan puhdasrotuisiksi tai rotukoiriksi. Rotukirjojen sulkemisen jälkeen rotuun katsotaan kuuluvan vain koirat, joiden vanhemmat ovat myös puhdasrotuisia. Tämä saattaa aiheuttaa rodussa sisäsiittoisuutta, jos rodun geenipooli on pieni. Kahden erirotuisen koiran jälkeläistä kutsutaan moni- tai sekarotuiseksi.
Rotukirjan sanotaan olevan auki silloin, kun rotuun otetaan uusia koiria. Rotuunottoja on viime vuosina Suomessa järjestetty muun muassa valkoisellepaimenkoiralle, jackrussellinterrierille sekä kotimaisille roduillemme lapinporokoiralle, suomenlapinkoiralle ja pohjanpystykorvalle. Rotuunottokatselmuksessa koiran ulkomuoto arvostellaan. Mikäli se vastaa rotumääritelmää arvosanalla tyydyttävä ja koira täyttää muut ehdot rotuunotolle, koira voidaan rekisteröidä kyseiseen rotuun.
Yleensä tietyntyyppiset koirat tunnustetaan omaksi rodukseen, jos tyyppi on riittävän vakiintunut eli pennut muistuttavat aina vanhempiaan riittävästi sekä ulkonäöltään että luonteeltaan. Esimerkiksi tanskalais-ruotsalainen pihakoira hyväksyttiin omaksi rodukseen vuonna 1987. Tämäntyyppisiä koiria on kuitenkin ollut Ruotsin eteläosissa ja Tanskassa jo 1700- ja 1800-luvulla, mutta niitä ei kuitenkaan oltu rekisteröity omaksi rodukseen.
Rotu voidaan myös poistaa FCI:n rotulistalta. Näin on käynyt esimerkiksi harlekiinipinserille, jonka katsotaan nykyään kuolleen sukupuuttoon. Myös brasilianvihikoira, belgianmastiffi, belgianseisoja, dupuynseisoja, bouletingriffoni, strellufinajokoira, steinbracke, basset d'artois, languedocinpaimenkoira ja egyptinpaimenkoira ovat aikanaan kuuluneet FCI-rotuihin.
Rotujen alkuperä
Kaikkien koirien arvellaan olevan peräisin Itä-Aasiasta. Mitokondrio-tutkimusten perusteella ensimmäinen koira eli Etelä-Kiinassa Guizhoun tai Yunnanin alueella 5400 - 16300 vuotta sitten. Kävi myös ilmi että nykykoirien DNA on edelleen samanlainen muinaisten yksilöiden DNA:n kanssa. Koska saatiin selville että vanhan maailman koirat ovat nykyisten amerikkalaisten rotujen esi-isiä, päätettiin tutkia 1543 koiran DNA:ta eri puolilta Eurooppaa, Afrikkaa sekä Lounais- ja Kaakkois-Aasiaa. Tutkimukseen käytettiin ainoastaan joko alkuperältään tunnettuja rotuja tai epävirallisia, tiettyyn käyttötarkoitukseen kasvatettuja melko yhtenäisiä koiratyyppejä. Vain fylogeeniryhmät A, B ja C otettiin mukaan, sillä loput ovat harvinaisia ja saattavat olla peräisin kesyyntymisen jälkeen tehdyistä risteytyksistä susien kanssa.
[1]
Susiperimä
Tutkimuksen perusteella ryhmissä A ja B oli suden haplotyyppejä. Kyseessä ovat kaksi yleisintä fylogeeniryhmää, joita löytyy suurosalta nykyisistä koiraroduista. A:ssa havaittiin mongolialaisen ja pohjoiskiinalaisen suden, ja B:ssä romanialaisen, pohjoiskiinalaisen, afganistanilaisen ja jugoslavialaisen suden vaikutus. Haplotyyppien perusteella nykyrodut polveutuvat vähintään 51 eri naarassusilinjasta, mikä osoittaisi sen että susien kesyttämisen ja kasvattamisen täytyi olla järjestelmällistä eikä satunnaista.[1]
Geenipooli
Vanhan maailman koirista 97,4-100 prosenttia kantoi perimässään ryhmiä A, B ja C, jotka ovat levinneet ympäri vanhaa maailmaa ensimmäisen koiran kehittymisen aikoihin. Ryhmistä löydetyistä haplotyypeistä 14 oli maailmanlaajuisia. Lounaisaasialaisilta ja eurooppalaisilta populaatioilta löytyi 81,5-prosenttisesti sama maailmanlaajuinen haplotyyppi kuin aasialaisilta koirilta, mutta itäaasialaisessa kannassa se oli vain 54,2 prosentilla yksilöistä. Kaakkois-Aasiassa luku oli vieläkin pienempi: 40,8 prosenttia, ja tietyissä provinsseissa vain 18,4 prosenttia.
Euroopassa ne haplotyypit jotka eivät olleet maailmanlaajuisia, eivät eronneet maailmanlaajuisista kuin yhdellä mutaatiolla. Lähes kaikkien eurooppalaisten koirien perimä pohjautuu siis itäaasialaiseen haplotyyppiin. Itä-Aasiassa ja Jangtse-joen eteläpuolella ero maailmanlaajuisen ja muiden haplotyyppien välillä oli kuitenkin huomattavasti suurempi.[1]
Geneettinen diversiteetti
Geenipooli on kapein Euroopan länsirannikolla, laajenee asteittain Euraasiasta Itä-Aasiaan ja on laajin Aasian kaakkoisrannikolla. Tämä johtuu siitä että eurooppalaisesta populaatiosta puuttuvat ne A-ryhmän haplotyypit, jotka eivät ole maailmanlaajuisia tai maailmanlaajuisten mutaatioita. Vastaavasti Jangtse-joen eteläpuolen koirilta löytyy lähes koko A-ryhmä, joten itäaasialaisella ja erityisesti eteläkiinalaisella kannalla on tiettyjä ainutlaatuisia,  maailmanlaajuisista paljon poikkeavia haplotyyppejä. Ainoastaan kaakkoiskiinalaisilta koirilta löytyy kaikki 10 eri haplotyyppiä, kun taas eurooppalaisilta vain neljä. Yksi esimerkki paikallisesta kiinalaisesta rodusta jolla on hyvin laaja geenipooli on xiasinkoira.[1]
Alkukoira

Niin sanottuna koirien kantamuotona voidaan pitää nykyisin sukupuuttoon kuollutta tomarctus-nisäkästä, joka kehittyi mioseenikaudella ja jonka arvioidaan eläneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten. Se oli pieni, sivettikissan kaltainen lihansyöjä, josta 6000 eaa. jalostui neljä maailman ensimmäistä koirarotua: Canis familiaris metris-optimae, Canis familiaris intermedius, Canis familiaris leiner ja Canis familiaris inostranzewi. Ne eivät kuitenkaan polveudu suoraan tomarctuksesta.[2]
Varhaisimmat rodut Euroopassa
Muun muassa saksalaisten pystykorvien, suomenlapinkoiran, ruotsinlapinkoiran, lapinporokoiran, suomenpystykorvan, mudin, pinserin, snautserin, espanjanvesikoiran ja kaikkien paimenkoirien[3] (mm. beaucenpaimenkoira) esi-isänä pidetty keskieurooppalainen suokoira (Canis palustris) kehittyi nuoremmalla kivikaudella. Se oli alkukantainen ja susimainen pihakoira, jonka runko oli keskikokoinen ja neliömäinen. Nimitys juontuu yleisimmistä paikoista mistä sen jäänteitä on löydetty. Löydökset olivat niin yhdenmukaisia, että moni tutkija pitää suokoiraa ensimmäisenä eurooppalaisena koiratyyppinä. Myöhemmin se kulkeutui pohjoiseen ja paikalliset antoivat sen risteytyä susien kanssa, jolloin sen koko kasvoi.
Canis familiaris inostranzewi, (inostranzewinkoira eli laatokankoira) oli venäläisten laikojen, karjalankarhukoiran ja suurimpien arktisten rekikoirien kantarotu, joka kehittyi kivikaudella Itä-Euroopassa. Se oli myös alkukantainen, mutta kookkaampi kuin suokoira.[4]
Pronssikaudella suokoirasta kehittyi etelävenäjänkoiran edeltäjä, aasialainen canis familiaris matris optimæ. Etelävenäjänkoirasta polveutuivat edelleen aidi, egyptinpaimenkoira, pyreneittenpaimenkoira, puli, komondor, bergamasco ja barbet. Pyreneittenpaimenkoira oli yksi katalonianpaimenkoiran, labritin, serra de airesinpaimenkoiran ja pumin kantaroduista.[3]
Canis familiaris leiner oli egyptinmetsästyskoiran esi-isä, mikä linkittää sen samalla kaikkiin podenco-rotuihin ja suureen osaan vinttikoirista. Roomalaisilla oli myöhemmin suuria, mastiffityyppisiä sotakoiria, joiden arvellaan olleen esimerkiksi napolinmastiffin, cane corson, isosveitsinpaimenkoiran ja rottweilerin esi-isiä. Heillä oli jo tuohon aikaan myös kääpiökoiria.[4]
Nykyisten rotujen geneettiset sukulaissuhteet

85 nykyisestä rodusta otetuista näytteistä tehdyn geenianalyysin perusteella tutkitut rodut voidaan luokitella neljään eri ryhmään kantarodun perusteella. Yksittäisen ryhmän jokaisella rodulla on täten yhteinen esi-isä ja ne ovat kaikki tämän kautta sukua toisilleen. Kaikkein vanhin tutkituista roduista on analyysin mukaan shar pei, shiba toiseksi vanhin ja jaetulla kolmannella sijalla akita ja chow chow.
Ryhmän 1 uskotaan olevan vanhin ja siihen kuuluvat afrikkalaiset ja aasialaiset koirat. Ryhmä 2 sisältää mastiffityyppiset koirat, ryhmä 3 paimenkoirat ja ryhmä 4 modernit metsästyskoirat (joista suurosa jalostettiin Euroopassa 1800-luvulla).[5]
Huom: Geenitutkimuksen avulla havaitut sukulaissuhteet eivät välttämättä vastaa "virallisia" rotuhistorioita. Seuraavat sukulaisryhmät perustuvat geenitutkimukseen, eivät perinteisiin uskomuksiin eri koirarotujen synnystä.
Ryhmä 1 (vanhin sukulinja):[5] afgaaninvinttikoira, akita,[6] alaskanmalamuutti, basenji, chow chow, irlanninsusikoira, kiinanpalatsikoira, lhasa apso, saluki, samojedinkoira, shar pei, shiba, shih tzu, siperianhusky, tiibetinterrieri.
Ryhmä 2 (mastiffityyppi):[5] berninpaimenkoira, bokseri, bullmastiffi, englanninbulldoggi, isosveitsinpaimenkoira, kanariandoggi, kääpiöbullterrieri, labradorinnoutaja, mastiffi, newfoundlandinkoira, ranskanbulldoggi, rottweiler, saksanpaimenkoira.
Huomaa saksanpaimenkoiran olevan kuitenkin ulkoiselta fenotyypiltään selvästi pystykorvainen paimenkoira, joka on virallisesti läheisintä sukua ryhmä 3:n roduille.
Ryhmä 3 (paimentyyppi):[5] belgianpaimenkoira groenendael, belgianpaimenkoira tervueren, bernhardinkoira, englanninvinttikoira, mopsi, shetlanninlammaskoira, skotlanninpaimenkoira, venäjänvinttikoira.
Huomaa mopsin olevan kuitenkin virallisesti läheistä sukua ryhmä 1:n aasialaisille kääpiökoirille, bernhardinkoiran ryhmä 2:n mastiffeille ja molempien vinttikoirien ryhmä 1:n lähi-idän vinttikoirille.
Ryhmä 4 (modernit metsästyskoirat ja muut uudet rodut):[5] airedalenterrieri, amerikancockerspanieli, amerikankarvatonterrieri, amerikanpitbullterrieri, amerikanvesispanieli, australianpaimenkoira, australianterrieri, basset hound, beagle, bedlingtoninterrieri, bichon frise, bordercollie, cairnterrieri, cavalierkingcharlesinspanieli, chesapeakelahdennoutaja, chihuahua, clumberinspanieli, cockerspanieli, dobermanni, faaraokoira, harmaa norjanhirvikoira, ibizanpodenco,irlanninsetteri, irlanninterrieri, italianvinttikoira, keeshond, kerrynterrieri, komondor, kultainennoutaja, kuvasz, kääpiösnautseri, lyhytkarvainen saksanseisoja, manchesterinterrieri, mäyräkoira, pointteri, pomeranian, portugalinvesikoira, rhodesiankoira, schipperke, sileäkarvainennoutaja, snautseri, suursnautseri, tanskandoggi, valkoinen länsiylämaanterrieri, vanhaenglanninlammaskoira, vehnäterrieri, vihikoira, villakoira, walesinspringerspanieli, whippet.
Huomaa ryhmän sisältävän monia toisistaan viralliselta historialtaan hyvin kaukana olevia rotuja. Jopa dobermanni näyttäisi olevan geneettisesti lähempänä portugalinvesikoiraa kuin rottweileriä, tanskandoggi lähempänä chihuahuaa kuin mastiffia ja amerikanpitbullterrieri lähempänä cockerspanielia kuin bullterrieriä. Rhodesiankoira, joka polveutuu ryhmän 1 alkukantaisista afrikkalaisista koirista ja ryhmän 2 eurooppalaisista mastiffeista, on myös geneettisesti lähempänä schipperkeä kuin kumpaakaan kantaroduistaan.
Tutkimus näin ollen kyseenalaistaa mm. usein yksinä maailman vanhimmista roduista pidettyjen faaraokoiran ja ibizanpodencon nykyisten populaatioiden alkuperän. Uusien todisteiden valossa niiden perimä ei täten johdakaan suoraan foinikialaisten ja faaraoiden alkukantaisiin koiriin, vaan nykymuodossaan ne ovat sekoittuneet moneen muuhun rotuun. Myös FCI:n hyväksymistä collieroduista ns. "eniten alkuperäistä collie-tyyppiä muistuttava" bordercollie on itse asiassa rotuna paljon nuorempi kuin skotlanninpaimenkoira tai shetlanninlammaskoira. Niin ikään ikivanhoina pidetyt laumanvartijat komondor ja kuvasz vaikuttaisivat nykymuodossaan olevan yllättävän uusia rotuja.
Samaten usein keskenään rinnastetut labradorin- ja kultainennoutaja ovat täysin eri kantamuodoista lähtöisin: ensiksi mainitun sukulinjat johtavat kanadalaisiin mastiffityyppisiin vesikoiriin, mahdollisesti newfoundlandinkoiran kantamuotoon; jälkimmäinen vastaavasti polveutuu settereitä ja spanieleita muistuttavista koirista, kuten skotlantilaisesta tweedinvesispanielista ja sileäkarvaisesta noutajasta. Vaikka ulkoisesti ja maantieteellisesti chesapeakelahdennoutaja on lähempänä labradorin- kuin kultaistanoutajaa, geneettisesti sekin on lähempää sukua jälkimmäiselle. Kärjistäen kaikilla muilla noutajilla on tutkimuksen mukaan yhteinen alkuperä paitsi raskasrakenteisemmista koirista polveutuvalla labradorinnoutajalla (novascotiannoutaja ja kiharakarvainennoutaja eivät olleet mukana tutkimuksessa).
Rodunjalostus

Tarkemmin määritetty koirarotujen jalostus toisistaan erillisinä rotuina alkoi vasta vuonna 1873, jolloin Englannin kennelklubi perustettiin ja koirien sukutauluista alettiin pitää virallisesti kirjaa. Sitä ennen koirarotuja ei virallisesti ollut olemassa, vaikka eri puolilla maailmaa olikin omia alkuperäiskoiratyyppejä ja eri tarkoituksiin käytettyjä yhtenäisiä koirapopulaatioita joiden yksilöt muistuttivat peruspiirteiltään enemmän tai vähemmän toisiaan.[7]
Alkuperäinen jalostus
Monen nykyisen rodun katsotaan edustavan alkuperäistä maatiaistyyppiä, kuten bordercollien ja suomenpystykorvan. Jotkut maatiaistyypit, kuten noutaja, on jalostettu sittemmin ulkonäöllisesti yhtenäisemmäksi valikoivan jalostuksen avulla ja ne ovat sittemmin kehittyneet useiksi erillisiksi roduiksi.[8]
Usein tähän alkuperäisten maatiaistyyppien yhtenäiseen ulkonäköön oli kuitenkin käyttötarkoitukseen soveltuvan rakenteen lisäksi syynä myös ankarat olosuhteet ja eristyneisyys muusta maailmasta, minkä vuoksi esimerkiksi vuoristokoirista tuli pitkäkarvaisia ja tietyntyyppisiä ja kuumiin olosuhteisiin sopeutunut thai ridgeback säilyi vuosisatoja muuttumattomana ilman kosketusta muihin rotuihin. Monien laumanvartijoiden valkoinen karvapeitekään ei ollut kauneuskysymys, vaan suojaväri joka paitsi rauhoitti valkoisia lampaita, myös erotti koirat petoeläimistä. Vastaavasti vanhimmat laumanvartijat, kuten sarplaninac, olivat väriltään tummanharmaita, mustia tai ruskeita varhaisimpien lampaiden tapaan. Muutoin työkoirien värillä ja muilla tarkemmin määritetyillä kauneusominaisuuksilla, kuten korvien asennolla, ei ollut kuitenkaan väliä ennen kenneltoiminnan aloittamista - eikä varsinkaan sillä, oliko kanta täysin puhdasrotuinen.[9]
Esimerkiksi englantilaiselle lammasfarmarille ei ollut ennen virallista kenneltoimintaa väliä, risteyttikö hän keskenään erinomaisesti paimentavan collien ja bordercollien - kunhan pennut perivät hyvät ominaisuudet. Vielä vähemmän merkitsi, oliko paimentava collie kolmivärinen, soopeli tai blue merle vai esimerkiksi musta- tai punavalkoinen bordercollien tapaan.[10]
Karva-, koko- ja värimuunnosten jalostaminen
Nykyisin monesta rodusta on jalostettu erillisiä muunnoksia pelkän karvanlaadun, koon tai värin perusteella - toisinaan lopulta erillisiä rotujakin, kuten punainen ja punavalkoinen irlanninsetteri, pitkä- ja lyhytkarvainen pyreneittenpaimenkoira tai suur- ja kääpiösnautseri. Myös pinseri ja snautseri olivat alun perin saman baijerilaisen tallikoiran eri karvamuunnoksia samaan tapaan kuin isosveitsinpaimenkoiraa pidettiin "lyhytkarvaisena berninpaimenkoirana".[11]
Belgianpaimenkoiran eri karvamuunnoksilla on omat nimensä, ja pitkäkarvaisia on kaksi eri muunnosta jotka luokitellaan värin perusteella. Jos ruskea-mustan tai hopea-mustan tervuerenin pentueeseen syntyy mustia pentuja, ne rekisterään groenendaeleiksi ja päinvastoin. Käytännössä kahdella pitkäkarvaisella muunnoksella on siis vielä yhteinen geenipooli, ja myös lyhytkarvaisen malinoisin voi risteyttää joko tervuerenin tai karkeakarvaisen laekenoisin kanssa.[12] Tanskandoggilla on kolme suurempaa jalostuslinjaa, jotka kaikki perustuvat väreihin ja jotka kaikki arvostellaan näyttelyissä eri luokissa.[13] Myös valkoisenpaimenkoiran juuret ovat valkoisissa saksanpaimenkoirissa, jotka määriteltiin vuonna 1933 värivirheellisiksi, vaikka nykyisin värivirheellinen valkoinen saksanpaimenkoira ja valkoinenpaimenkoira ovatkin kaksi eri asiaa ja eroavat myös rakenteellisesti toisistaan.[10]
Työkoirasta seurakoiraksi
Systemaattinen ulkonäköjalostus on paitsi kaventanut rotujen geenipoolia, myös tehnyt monista entisistä työkoiraroduista seurakoiria. Nykyistä villakoiraa ei voisi kuvitella enää vesikoirana eikä rhodesiankoiran jalostus enää kotimaansa ulkopuolella perustu käyttöominaisuuksiin. Suurempi osa labradorin- ja kultaisistanoutajista kasvatetaan nykyisin perhekoiriksi kuin metsästyskäyttöön, ja irlanninsetteristä ja sileäkarvaisestanoutajasta on tullut kauniita näyttelykoiria. Harva colliekaan enää paimentaa, vaikka rotu harrastuskoirana yleinen onkin.
Lisäksi monesta käyttörodusta on eriytynyt näyttelylinja, joka on hyvin kaukana työlinjasta. Työkoirina käytetyt labradorinnoutajat ovat rakenteeltaan paljon solakampia ja pitkänomaisempia kuin seurakoirina toimivat labradorinnoutajat, ja metsästäjien kultaisetnoutajat väriltään tummempia kuin näyttelyissä nähdyt kermanväriset kultaisetnoutajat. Käyttölinjainen australiankelpie on korkeampiraajainen ja pitkänomaisempi kuin näyttelylinjainen australiankelpie, ja usein vaihtelee väriltään paljon enemmän kuin usein ruskea tai musta näyttelykelpie. Moni käyttölinjainen cockerspanieli muistuttaa enemmän fieldspanielia kuin pitkähapsuista, näyttelylinjaista cockerspanielia. Siperianhuskyn näyttelylinja on pienempi, neliömäisempi ja tiivisrakenteisempi kuin pitkärunkoisempi käyttölinja.
Kansallisylpeyden vaikutus uusien rotujen jalostamiseen
Monen rodun alkuperäinen populaatio pilkotaan kahtia myös kansallisista syistä. Jos kahdessa naapurimaassa esiintyvä, käytännössä sama koiratyyppi hyväksytään eräänä päivänä virallisesti vain yhden maan nimiin, usein toisessa maassa pyritään korostamaan omaa osuutta rodun alkuperässä ja pyritään luomaan kokonaan oma rotu. Alun perin eurooppalaiset paimenet jalostivat valkoisia vuoristokoiria enemmänkin tyyppiä silmällä pitäen välittämättä siitä, kulkeutuiko osa koirista hänen laumaansa Puolan vai Slovakian Tatralta, ennen kuin keksittiin viralliset nimitykset owczarek podhalanski ja slovakiancuvac. Kroatialaista farmariakaan ei kiinnostanut, olivatko kaikki hänen lammaskoiransa puhtaasti kroatialaista alkuperää vai oliko mukana käytännössä lähes identtisiä Unkarista hankittuja koiria - ei ainakaan ennen kuin FCI hyväksyi mudin unkarilaiseksi roduksi vuonna 1966 ja nimesi kroatianpaimenkoiran erilliseksi roduksi vuonna 1969.[14] Ruotsin ja Suomen saamelaisilla oli vuosisatojen ajan kaksi hyvin yhtäläisen näköistä poroja paimentavaa lapinkoirakantaa, jotka molemmat maat kuitenkin halusivat tunnustettavan erillisinä rotuina.
Kansallisylpeys on ollut erityisesti nähtävissä myös japanilaisten koiranjalostuksessa, jotka ovat korealaisten tapaan nimenneet monta alkuperäisrotuaan kansallisaarteiksi. He eivät voineet hyväksyä sitä, että amerikkalaiset olivat jalostaneet heidän kansallisrodustaan akitasta raskaamman, pyöreäsilmäisemmän version, jonka värityskään ei vastannut japanilaisten käsitystä akitasta. Koska jalostusmateriaalin vaihto maiden kesken tyrehtyi ja amerikkalainen versio sai kuitenkin monessa maassa jalansijaa, FCI hyväksyi amerikanakitan omaksi rodukseen vuonna 2001. Koska japanilaiset halusivat korostaa ettei uudella rodulla heidän mielestään ollut mitään tekemistä aidon akitan kanssa, sen nimi oli parin vuoden ajan suurijapaninkoira.
Esimerkki päinvastaisesta menettelystä, alun perin samaan koirakantaan kuuluvan, valtioiden rajan eristämän kahden eri populaation yhdistämisestä on Suomen ja Venäjän kennelliittojen välinen yhteistyö suomenpystykorvan ja karjalais-suomalaisen laikan yhdistämisessä samaksi roduksi vuonna 2006. Aiemmin karjalais-suomalaisina laikoina rekisteröidyt venäläiset koirat saavuttivat kansainvälisesti tunnustetun rodun aseman ja suomenpystykorva sai uusia sukulinjoja, jotka auttavat rotujen geenipoolin ja terveyden edistämisessä.[15] Myös maremmano-abruzzese syntyi alun perin kahden italialaisen vuoristokoiran, maremman- ja abruzzienpaimenkoiran populaatioiden yhdistämisestä, koska kyseessä oli käytännössä yksi rotu joka rekisteröitiin alun perin virheellisesti kahdeksi eri roduksi pelkän alkuperäalueen perusteella.[16]
Risteytysjalostus

Vaikka kennelliittojen tehtävä on edistää puhdasrotuisten koirien jalostusta, perustellut roturisteytykset voidaan sallia poikkeusluvalla. Usein tarkoituksena on rodun terveyden parantaminen tai geenipoolin laajentaminen sellaisella rodulla, jolla ei esiinny samaa perinnöllistä sairautta, mutta joka on luonteeltaan, ulkonäöltään ja käyttöominaisuuksiltaan samankaltainen. Yksittäisiä tai järjestelmällisiä risteytysrotuunottoja harrastetaan erityisesti sellaisilla roduilla, joilla puhdasrotuinen kanta on liian pieni ja sisäsiitos ilman risteytyksiä väistämätöntä. Yksi esimerkki on Suomen kennelliiton hyväksymä snautseri-pinseri-risteytyspentue.
Tunnettuja ja kiisteltyjä kansainvälisiä risteytysprojekteja ovat erityisesti synnynnäisen töpöhäntäisyyden lisääminen bokserikantaan welsh corgi pembroke -risteytyksen kautta sekä normaalin virtsahappoerityksen (LUA, low uric acid) palauttaminen dalmatiankoiraan yksittäisen pointteriristeytyksen avulla.
Suurimmat ja pienimmät rodut
Korkeimpana FCI-rotuna pidetään usein irlanninsusikoiraa, vaikka periaatteessa tanskandoggin minimisäkäkorkeus (narttu 72cm, uros 79cm) on korkeampi kuin irlanninsusikoiran minimisäkäkorkeus (narttu 69cm, uros 78cm). Maksimisäkäkorkeutta ei kummallakaan ole määritelty, mutta tanskandoggi painaa enemmän. Maailman kaikkein korkeimmat yhä elossa oleva koirarodut ovat bully kutta ja pakistaninbulldoggi - molemmat 91,4-106,7cm korkeita. Suurin koskaan elänyt koirarotu lienee kreikkalainen sulioottikoira, jonka säkäkorkeus oli 120cm. Toinen nykyisiä rotuja kookkaampi koira oli saksalainen villisikakoira, jonka korkeus ylsi vähintään 110cm:iin. Painavimpana koirarotuna pidetään yleensä mastiffia jonka maksimipaino on 110 kiloa, mutta myös bernhardinkoira (50–91kg), espanjanmastiffi (60–90kg), kaukasiankoira (40–100kg) ja afganistaninmastiffi (maksimissaan 91kg) lukeutuvat painavimpien joukkoon.
Maailman pienin FCI:n hyväksymä koirarotu on chihuahua, jonka keskimääräinen säkäkorkeus on 15–23cm ja paino 1,5–3kg. Myös Suomen kennelliiton hyväksymä prahanrottakoira painaa yhtä vähän, vaikka onkin hieman korkeampi. Keskimääräiseltä säkäkorkeudeltaan maailman kaikkein pienin rotu lienee amerikkalainen munchkin, jonka vähimmäissäkäkorkeus on 10cm ja vähimmäispaino 900 grammaa (keskimäärin 1,5-2,3kg). Chinese imperial dogin minimikoko on kuitenkin vielä pienempi, vain 8cm ja 700 grammaa. Sitä voi tuskin kuitenkaan pitää keskimäärin maailman pienimpänä rotuna kuten munchikinia, sillä sen maksimikorkeus on 36cm ja maksimipaino 9kg. Keskimääräiseltä kooltaan pienin koskaan elänyt rotu on pen-lo, 1900-luvun alussa suosittu kiinanpalatsikoiran toy-kokoinen muunnos. Sen säkäkorkeus oli n. 9cm ja paino 1,1kg.[17]
Suosituimmat rodut
Vuosien 2012-2013 aikana Ruotsin Kennelliitto Svenska Kennelklubben selvitti maailmanlaajuisesti suosituimpien rotujen listan. Mukaan laskelmiin saatiin 26 kansallisen kenneljärjestön rekisteröintitilastoa vuodelta 2011, joihin lukeutuivat Federación Cinológica Argentina, Australian National Kennel Council, Union Royale Cynologique Saint Hubert, Kennel Club de Chile, Dansk Kennel Klub, Suomen Kennelliitto, Société Centrale Canine, Kennel Club of Greece, Irish Kennel Club, Ente Nazionale della Cinofilia Italiana, Japan Kennel Club, Canadian Kennel Club, Raad van Beheer op Kynologisch Gebied in Nederland, Norsk Kennel Klub, New Zealand Kennel Club, Clube Português de Canicultura, Slovenska Kynologicka Jednota, Real Sociedad Canina de España, The Kennel Club, Svenska Kennelklubben, Kennel Union of Southern Africa, Kennel Club of Taiwan, Ceskomoravská Kynologická Unie, Verband für das Deutsche Hundewesen, Ukrainian Kennel Union ja American Kennel Club.[18]
Näistä maista koostuvan otannan perusteella vuonna 2011 maailman suosituimmat rodut olivat:
labradorinnoutaja
saksanpaimenkoira (molemmat muunnokset)
villakoira (kaikki muunnokset)
chihuahua (molemmat muunnokset)
kultainennoutaja
yorkshirenterrieri
mäyräkoira (kaikki muunnokset)
beagle
bokseri
kääpiösnautseri
shih tzu
englanninbulldoggi
saksanpystykorva (kaikki muunnokset)
cockerspanieli
cavalierkingcharlesinspanieli
ranskanbulldoggi
mopsi
rottweiler
englanninsetteri
maltankoira
englanninspringerspanieli
lyhytkarvainen saksanseisoja
staffordshirenbullterrieri
bordercollie
shetlanninlammaskoira
dobermanni
valkoinen länsiylämaanterrieri
berninpaimenkoira
tanskandoggi
bretoni
Katso myös
Luettelo koiraroduista
Luettelo koiratyypeistä
FCI-roturyhmä
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Eerola, Tapio| title = Suomen koirarodut| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2004| id = ISBN 951-31-3048-7}}
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Hermann Wilhelm Göring () oli natsi-Saksan sotamarsalkka, ilmailuministeri ja Luftwaffen komentaja (Reichsminister der Luftfahrt und Oberbefehlshaber der Luftwaffe – Ilmailun valtakunnanministeri ja Luftwaffen ylikäskynhaltija) vuosina 1933–1945 sekä valtiopäivien puhemies vuosina 1932–1945. Hän lukeutui kansallissosialistisen puolueen korkeimpiin johtajiin. Göring oli ensimmäisessä maailmansodassa ansioitunut taistelulentäjä ja liittyi rauhan tultua kansallissosialistiseen puolueeseen ensimmäisten joukossa. Hänet tuomittiin Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä kuolemaan, mutta hän teki itsemurhan ennen tuomion täytäntöönpanoa.
Nuoruus

Göring syntyi Marienbadin hoitolassa Rosenheimissa, Baijerissa 1893. Hänen isänsä Heinrich Ernst Göring oli toiminut Saksan Lounais-Afrikan ensimmäisenä kenraalikuvernöörinä. Heinrichilla oli viisi lasta edellisestä avioliitosta. Toinen vaimo Franziska Tiefenbrunn (1859 – 15. heinäkuuta 1923) synnytti hänelle viisi lasta, joista Hermann oli neljäs lapsi. Göringin vanhemmat sisarukset olivat Karl, Olga ja Paula; hänen nuorin veljensä oli Albert Göring, joka myöhemmin tuli tunnetuksi suojeltuaan useita juutalaisia ja muita natsihallinnon ”vihollisia” vainoilta.
Hermannin syntyessä isä toimi pääkonsulina Haitilla, josta palasi Saksaan jäätyään eläkkeelle vuoden 1896 aikoihin. Isän ollessa ulkomailla Göringin perheestä piti huolta Hermannin kummisetä Ritter Hermann von Epenstein, jonka pienessä linnassa perhe asui. Epenstein oli kristitty, jolla oli juutalaiset sukujuuret. Hänellä oli myös suhde Göringin äitiin Franziska Tiefenbrunniin.[1]
Koulun jälkeen Göring meni kadettikouluun Karlsruheen ja Lichtenfeldeen. Kadettikoulusta päästyään luutnantiksi ylennetty Göring siirtyi komppaniaupseeriksi 4. badenilaiseen jalkaväkirykmentti ”Prinz Wilhelmiin” tammikuussa 1914.
Ensimmäinen maailmansota

pienoiskuva|Hermann Göring lentokoneen ohjaamossa ensimmäisessä maailmansodassa.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Göring palveli pataljoonansa adjutanttina samassa rykmentissä. Pian palvelukseenastumisensa jälkeen hän sairastui reumatismiin ja tervehdyttyään hänet todettiin palvelukseen kelpaamattomaksi. Inttämällä hän sai toimen tähystäjänä. Vuoden 1915 puolessa välissä hän aloitti lentäjänkoulutuksensa. Hän johti von Richthofenin kaaduttua tämän yksikköä. Väitetään, että Göring ei sodan aikana oppinut kunnolla laskeutumaan lentokoneella ja särki useita koneita laskujen aikana. Sodan päättyessä hänellä oli tilillään 22 pudotettua viholliskonetta. Jo 19. pudotetun koneen jälkeen hänelle myönnettiin korkea preussilainen kunniamerkki Pour le Mérite. Kyseessä oli poikkeustapaus, sillä yleensä taistelulentäjältä edellytettiin vähintään 20koneen pudottamista ennen kyseisen kunniamerkin myöntämistä. Tosin Pour le Mérite -kunniamerkin myöntämisperusteet vaihtelivat sodan kuluessa.
Adolf Galland kertoo muistelmissaan kuinka Göringin laivueen paluu kotiin sotatoimista oli yhtä näyttävä kuin hänen muutkin toimensa: kun Göring miehineen saapui junalla Müncheniin, asemalla odotti joukko mellakoivia kommunisteja valmiina käymään kotiin palaavien sotilaiden kimppuun riistääkseen näiltä tunnukset ja kunniamerkit. Ennen lentokentältä lähtöä Göring oli kuitenkin varotoimena käskenyt irrottaa ja ottaa mukaan konekiväärejä yksikön lentokoneista. Konekiväärit työnnettiin esiin vaunun ikkunoista ja Göring komensi vaununportailta joukkoa hajaantumaan. Mellakka hajosi välittömästi ja lentäjät marssivat paraatina asemalta.
Weimarin tasavallan aika

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Göring työskenteli liikennelentäjänä Tanskassa ja Ruotsissa sekä lentokonevalmistaja Fokkerilla. Ruotsissa ollessaan hän tutustui ensimmäiseen vaimoonsa paronitar Carin von Kantzowiin (omaa sukua Fock). Pari vihittiin Münchenissä helmikuussa 1923. Hermann Göring rakasti vaimoaan syvästi ja intohimoisesti. Carin Göring kuoli sydänkohtaukseen 1931. Göring nimesi myöhemmin rakennuttamansa suuren kartanon edesmenneen vaimonsa mukaan Carinhalliksi.

Pari vuotta myöhemmin Göring tutustui Weimarissa käydessään Kansallisteatterin näyttelijättäreen (hänen virallinen tittelinsä oli valtakunnannäyttelijätär) Emmy Sonnemanniin, jonka kanssa hänet vihittiin avioliittoon 10. huhtikuuta 1935 uuden Saksan suurimmissa häissä Berliinin tuomiokirkossa. Pariskunnalle syntyi yksi tytär, Edda Göring, 2. kesäkuuta 1938. Edda Göring elää vielä Münchenissä.
Göring liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen vuonna 1922. Hänen yläluokkainen taustansa ja sotasankarin menneisyytensä tekivät hänestä keskeisen henkilön nuoressa ja pienessä puolueessa. Joulukuussa 1922 Adolf Hitler nimitti Göringin vasta muodostamansa puolueen taistelujärjestön SA:n ensimmäiseksi johtajaksi. 9. marraskuuta 1923 Göring otti osaa kansallissosialistien Münchenissä järjestämään oluttupavallankaappaukseen, joka epäonnistui surkeasti. Göring haavoittui poliisin tulituksessa vaikeasti reiteen. Göringin puoluetoverit kantoivat runsaasti verta vuotavan toverinsa Hof Residenzstraße 25:een, jonka juutalainen omistaja Robert Ballin otti Göringin hoiviinsa pelastaen mahdollisesti tämän hengen. Ballin ja hänen vaimonsa säilyvät myöhemmin hengissä holokaustista, koska Göring suojeli heitä. Tuon ajan tavan mukaan Göringille annettiin kipuja vastaan runsaasti morfiinia, mikä oli alkuna hänen aina toisen maailmansodan loppuun jatkuneelle huumausaineriippuvuudelleen. Göring halusi välttää pidätyksen ja pakeni Saksasta Itävallan kautta Italiaan, jossa hän tutustui maan pääministeriin Benito Mussoliniin. Myöhemmin Göring asettui asumaan vaimonsa kotimaahan Ruotsiin, josta hän palasi takaisin Saksaan vuoden 1927 lopulla viranomaisten julistettua vallankaappausyritykseen osallistuneille yleisen armahduksen. Hän liittyi uudelleen kansallissosialistisen puolueen ja SA:n jäseneksi.
Vuonna 1928 Göringistä tuli yksi kansallissosialistien ensimmäisistä valtiopäiväedustajista. Hitler antoi hänelle SA:ssa yliryhmänjohtajan (SA-Obergruppenführer) arvon. Täten Göring saavutti merkittävän avainaseman, jonka avulla hän saattoi edesauttaa kansallissosialistien valtaannousua.
31. heinäkuuta 1932 pidetyt vaalit olivat kansallissosialisteille erittäin menestyksekkäät. Puolueesta tuli valtiopäivien suurin puolue. 30. elokuuta 1932 valtiopäivät valitsivat Hermann Göringin valtiopäivien puhemieheksi. Häntä äänestivät kansallissosialistien lisäksi myös kaikki katolisen Zentrum-puolueen ja Baijerin kansanpuolueen edustajat. Täten kansallissosialistit olivat saaneet haltuunsa tasavallan kolmanneksi korkeimman viran valtakunnanpresidentin ja valtakunnankanslerin jälkeen. Uuden asemansa myötä Göringillä oli myös oikeus päästä aina halutessaan valtakunnanpresidentti Paul von Hindenburgin puheille. Jo seuraavassa valtiopäivien täysistunnossa 12. syyskuuta 1932 Göring käytti asemaansa ja esti presidentti von Hindenburgin allekirjoittaman valtiopäivien hajottamisen määräävän asetuksen lukemisen. Valtiopäivät antoi valtakunnankansleri Franz von Papenille selkeän epäluottamuslauseen, mikä mitätöi von Papenin ajaman valtiopäivien hajottamisen ja pakotti presidentin nimittämään maalle uuden valtakunnankanslerin. Tulevina kuukausina Göring (jolta perustuslaki edellytti täydellistä puolueettomuutta) käytti asemaansa häikäilemättä edistääkseen puolueensa asemaa.
Kolmas valtakunta

Adolf Hitlerin noustua valtaan 30. tammikuuta 1933 Hermann Göringistä tuli Hitlerin valtakunnanhallituksen salkuton ministeri. Hän oli yksi hallituksen kolmesta kansallissosialistisesta ministeristä. Hänelle oli kuitenkin luvattu ilmailuministerin virka, mikäli Saksalla tulevaisuudessa olisi ilmavoimat. Samalla Göringistä tuli myös Saksan suurimman osavaltion Preussin sisäministeri. Sisäministerin ominaisuudessa hän oli myös Preussin poliisin päällikkö. Täten hän saattoi vaikuttaa keskeisesti siihen, että Preussin hallinto yhdenmukaistettiin (Gleichschaltung) kansallissosialistien haluamalla tavalla ja uuden hallinnon vastustajat vangittiin ja toimitettiin keskitysleireihin. Muodollisen esimiehensä, Preussin pääministeri Franz von Papenin Göring yksinkertaisesti syrjäytti päätöksenteossa; myöhemmin hän otti itselleen myös Preussin pääministerin viran.
Preussin sisäministerin ominaisuudessa Göring määräsi perustettaviksi ensimmäiset keskitysleirit, joihin hallituksen vastustajat toimitettiin hallinnollisilla päätöksillä turvasäilöön. Göringin aloitteesta perustettiin vuonna 1933 Preussin salainen valtionpoliisi Gestapa, joka laajeni muutaman vuoden kuluttua valtakunnalliseksi Gestapoksi. Gestapan ensimmäinen johtaja Rudolf Diels oli Göringin perhetuttu.
Vuonna 1934 Göringistä tuli valtakunnan jahti- ja metsänhoitomestari. 30. elokuuta 1933 Göring sai jalkaväenkenraalin arvon. Tämä merkitsi viiden upseerinarvon ylittävää ylennystä, koska Göring oli aiemmin ollut valtakunnanarmeijan kapteeni. Ylennyksen tarkoituksena oli antaa Göringille riittävä sotilaallinen asema ja auktoriteetti hänen ryhtyessään rakentamaan Saksalle ilmavoimia, Luftwaffea. Toukokuussa 1935 Göring nimitettiin Luftwaffen komentajaksi, samalla hänelle myönnettiin ilmavoimien kenraalin arvo.
Vuonna 1937 Göringistä tuli Saksan talouden uuden valtakunnallisen suunnitelman, nelivuotissuunnitelman, johtaja. Täten hän sai käytännössä diktatoriset valtuudet Saksan talouden johtamisessa. Nelivuotissuunnitelman johtajana Göringin pääasiallinen tehtävä oli saattaa Saksan talous sotakuntoon. Tässä tehtävässä hän kuitenkin epäonnistui; vuonna 1942 maan uusi varusteluministeri Albert Speer sai käytännössä Göringin valtuudet maan talouden johtamisessa. Saksan Wehrmachtia vuonna 1938 ravistelleen Blomberg–Fritsch-kriisin yhteydessä – jossa sekä valtakunnansotaministeri Werner von Blomberg että Wehrmachtin komentaja Werner von Fritsch pakotettiin eroamaan viroistaan tekaistujen moraalittomuussyytteiden avulla – Göring pyrki Blombergin seuraajaksi Wehrmachtin komentajaksi. Hitler kuitenkin noudatti Blombergin neuvoa ja otti itse Wehrmachtin komentajuuden. Eräänlaiseksi lohdutukseksi hän myönsi Göringille 4. helmikuuta 1938 marsalkan arvon. Blombergin eron jälkeen Göring oli vuoteen 1939 ainoa, jolla oli tämä arvo. Täten hän oli sotilasarvoltaan Wehrmachtin korkein upseeri.
Lokakuussa 1938 Saksan juutalaisia kohdanneen pogromin, kristalliyön, jälkeen Göring kehitti suunnitelman, jonka mukaan Saksan juutalaisilta vaadittiin kollektiivinen miljardin valtakunnanmarkan vahingonkorvaus, koska pogromia pidettiin reaktiona juutalaisen Herschel Grynszpanin suorittamaan murhaan. Heinäkuussa 1941 Göring valtuutti Heydrichin laatimaan kokonaissuunnitelman juutalaiskysymyksen lopullisen ratkaisun läpiviemiseksi. Hänen tuli laatia ohjelman organisaatio ja suunnitelma sekä arvioida sen kustannukset. Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä Göring väitti, ettei hän tiennyt mitään juutalaisten joukkomurhista.
Hitlerin sotasuunnitelmiin Göring suhtautui skeptisesti, koska hän epäili Saksan mahdollisuuksia menestyä sodassa. Vuoden 1938 sudeettikriisin aikaan Göring järjesti yhdessä Benito Mussolinin kanssa ulkoministeri Joachim von Ribbentropin selän takana Münchenin konferenssin. Siinä kriisiin saavutettiin rauhanomainen neuvotteluratkaisu, jonka seurauksena Tšekkoslovakian Sudeettialueet liitettiin Saksaan. Toisen maailmansodan aattona Göring yritti vielä kerran saavuttaa neuvotteluratkaisun ruotsalaisen liikemiehen Birger Dahleruksen avulla. Hitler ei kuitenkaan suostunut neuvotteluihin, koska hän oli sitä mieltä, että Saksa voittaa Puolan sodassa helposti.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alussa Göringin asema oli vahvimmillaan. 1. syyskuuta 1939 valtiopäiville pitämässään puheessa Hitler määräsi Göringin toissijaiseksi seuraajakseen Rudolf Hessin jälkeen. Hän sai tehtäväkseen valmistaa Luftwaffen sotakuntoon ja järjestää Saksan ilmapuolustuksen. Sodan alussa Göringin väitetään sanoneen: "Wenn auch nur ein englischer Bomber die Ruhr erreicht, will ich nicht mehr Hermann Göring, sondern Hermann Meier heißen" (”Jos liittoutuneiden koneet koskaan pommittavat Ruhria, voitte kutsua minua Meyeriksi”.)[2] Meyer oli yleinen nimi Saksassa, mutta se oli myös melko yleinen juutalaissukunimikin. Jo alkuvuodesta 1940 liittoutuneiden koneet pommittivat Saksan kaupunkeja vastatoimeksi englantilaisten kaupunkien pommittamisesta. Heinäkuussa 1940 Göring ylennettiin valtakunnanmarsalkaksi. Kyseessä oli keskiaikainen arvonimi, joka otettiin uudelleen käyttöön vain Göringiä varten.
Göring lupasi nujertaa Ison-Britannian siirtoarmeijan Dunkerquessa, ennen kuin se ehditään evakuoida turvaan. Operaatio epäonnistui kuitenkin surkeasti. Yhtä epäonnistunut oli Göringin yritys nujertaa Iso-Britannia ilma-aseen avulla taistelussa Britanniasta. Suunnitelman epäonnistuttua pitkälti Göringin strategisten virheiden takia hänen valtansa natsihierarkiassa lähti laskuun. Lopullinen isku Göringin uralle oli hänen lupauksensa huoltaa Stalingradiin saarrettu Saksan 6. armeija ilmasta käsin. Göring tiesi tämän jo alun alkaen mahdottomaksi, mutta ei halunnut tuottaa johtajalleen pettymystä. Stalingradin taistelun ratkettua 6. armeijan antautumiseen 2. helmikuuta 1943 Göringin arvovalta oli lähes mennyttä.
Sodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1945 Göring pakeni jo lähes saarretusta ja raunioituneesta Berliinistä Berchtesgadeniin, Baijeriin. Sieltä hän lähetti Hitlerille sähkeen, jossa hän ilmoitti ottavansa Saksan valtionjohdon käsiinsä, koska Hitler oli ilmoittanut pysyvänsä Berliinissä kuolemaansa saakka ja täten tosiasiallisesti luopunut valtion johdosta. Hessin lennettyä Isoon-Britanniaan Göring oli Hitlerin asetuksen mukaan hänen ensisijainen seuraajansa. Göringin sähke oli seuraavanlainen:

Hitler tulkitsi Göringin sähkeen kuitenkin vallankaappaukseksi ja valtiopetokseksi – pitkälti sihteerinsä Martin Bormannin esityksestä. Hän määräsi Berchtesgardenissa olevat SS-joukot pidättämään Göringin. Testamentissaan Hitler erotti Göringin kaikista viroista sekä puolueesta.
Talvisodan neuvot
Saksan ja Neuvostoliiton välinen Molotov–Ribbentrop-sopimus esti Saksaa julkisesti tukemasta Suomea talvisodan aikana. Suomen tuleva Berliinin lähettiläs Toivo Kivimäki lähetettiin kuitenkin helmikuussa 1940 Berliiniin hakemaan Saksalta tukea sodassa Neuvostoliittoa vastaan. Suhtautuminen oli aluksi nihkeää, mutta tilanne muuttui äkisti Suomen ilmoitettua aikeestaan hyväksyä liittoutuneiden avuntarjous.[3] Kivimäelle järjestettiin kiireesti 22. helmikuuta tapaaminen Göringin kanssa. Ragnar Nordströmin 1940-luvun lopulla kirjoittamien muistelmien mukaan[4][5] Göring antoi Kivimäelle lupauksen Saksan tulevasta hyökkäyksestä Neuvostoliittoon.[3]

Göringille myönnettiin juhannuksena 1941, kolme päivää operaatio Barbarossan alkamisen jälkeen Suomen Valkoinen Ruusu suurristillä ketjuineen. Kunniamerkin luovutti Berliinissä suurlähettiläs Kivimäki.[6] Ulkoministeri Rolf Wittingille lähettämässään ”hyvä veli” -kirjeessä Kivimäki kuvaa luovutustilaisuutta.[8][6] Hän kiittää Göringiä talvisodan aikaisesta neuvosta ja ”koron kanssa” -lupauksesta. Heikki Ylikangas arvioi, että kunniamerkin luovuttaminen Göringille on jo yksin osoitus Göringin lupauksen merkityksessä talvisodan päättäneissä neuvotteluissa. Hän myös arvioi, että Saksa oli tulkinnut Suomen ratkaisut seuraukseksi siitä, että Göringin ilmoitus otettiin vakavasti ja että sitä noudatettiin.[7][9] Erkki Hautamäki kertoo teoksessaan Suomi myrskyn silmässä, joka perustuu Mannerheimin salaiseksi leimattuun S32-kansioon, että Mannerheim sai saksalaisilta 5. maaliskuuta 1940 kirjeen, jonka he olivat kaapanneet venäläiseltä kenraalikuriirilta tämän lentomatkalla Englantiin. Tämä dokumentti paljasti Englannin ja Neuvostoliiton jo 15. syyskuuta 1939 tekemän sotasopimuksen liittyen pohjoisrintaman muodostamiseksi Skandinaviaan tulevassa sodassa Saksaa vastaan. Englannin pääministeri Winston Churchill saikin kirjeen Suomesta, jonka presidentti Ryti ja Mannerheim olivat allekirjoittaneet 24. kesäkuuta 1941. Kirjeessä maan johto teki selväksi, että Suomessa oltiin tietoisia Englannin ja Neuvostoliiton salaisesta sopimuksesta[10].

Göringin maine

Göring tuli tunnetuksi ylitsepursuavasta mukavuudenhalustaan ja kalliista maustaan. Elämäntavoiltaan yleensä askeettisten natsijohtajien joukossa hän profiloitui hyvän ruoan, kalliiden viinien ja kauniiden naisten ystävänä. Eräiden arvioiden mukaan hän oli Hitlerin linkki kansallissosialistien ja vanhan saksalaisen sotilaseliitin välillä.[11]
Saksan kansa oppi yhtäältä tuntemaan hänet lupsakkana ja joviaalina, jos kohta myös rahvaanomaisena johtajana, joka ”laskeutui kansansa pariin” esimerkiksi talviapukeräyksen avajaisissa, ja joka piti lapsille puheita radiossa. Toisaalta Göringin koreilunhalusta revittiin Saksassa vitsejä. Koska hänen valtakunnanmarsalkan univormunsa oli koristeltu lukemattomin kunniamerkein, hänestä käytettiin nimitystä ”kultainen fasaani”. Göring tuli tunnetuksi myös innokkaana metsästäjänä, joka otti omikseen Saksan keisarien entisiä metsästysmaita.
Göringillä oli useita hyväpalkkaisia virkoja, ja hän onnistui haalimaan itselleen runsaskätisesti ”vapaaehtoisia” lahjoja esimerkiksi häälahjoikseen vuonna 1935 ja 50-vuotislahjoikseen. Göring tuli myös tunnetuksi natseista suurimpana taiteenystävänä rohmuten taideaarteita sotasaaliin joukosta hulppean metsästyslinnansa Carinhallen kokoelmiin. Saksan museonjohtajat vapisivat Göringin vierailujen edellä, koska hän yleensä vaati lahjoituksia ja takavarikoi suoralta kädeltä itseään miellyttävät taideaarteet. Sodan aikana hän keräsi yksityiskokoelmiinsa Carinhalleen lukuisia taideaarteita miehitetyiltä alueilta.
Sodan loppuvaiheessa Göringin julkinen maine kärsi paitsi Saksan kaupungit raunioittaneiden pommitusten johdosta, myös siksi, että hän Saksan kansan kärsimästä puutteesta huolimatta keräsi itselleen yhä uusia rikkauksia.
Nürnbergin tuomio

Nürnbergin oikeudenkäynnissä Göring oli korkea-arvoisin tuomiolle saatu kansallissosialisti. Oikeudenkäynnin kuluessa hän pääsi irti morfiiniriippuvuudestaan, laihtui lähes 20kilogrammaa ja sai terävän älynsä jälleen esiin. Ennen oikeudenkäyntiä amerikkalainen psykiatri Douglas Kelley teki syytetyille natseille älykkyystestin ja Göring sai 138pistettä (huippuälykkyys).[12] Hän puhui oikeudenkäynnissä varsin taitavasti ja puolusti itseään loppuun asti, mutta sai lopulta kuolemantuomion. Tuomion täytäntöönpanoa edeltäneenä yönä hän kuitenkin onnistui tekemään itsemurhan syanidilla ja vältti näin hirttämisen. Hän kuoli 53-vuotiaana. Vieläkään ei ole täyttä varmuutta siitä oliko Göringillä koko ajan syanidikapseli mukanaan vai toiko jokin ulkopuolinen taho myrkyn hänelle. On väitetty, että syanidi saatiin toimitettua hänelle amerikkalaisen sotapoliisin saksalaisen tyttöystävän avustuksella. Göring itse kertoo viimeisessä kirjeessään tuoneensa kolme syanidikapselia vankilaan. Yhden kapselin hän piilotti voidepurkkiin. Toisen kapselin hän kätki selliin mutta piti yhtä kapselia aina sukanvarressa oikeudenkäyntien ajan. Kolmannen kapselin Göring piilotti vaatteisiinsa, ja se luonnollisesti löytyi ruumiintarkastuksessa. Näin olikin tarkoitus, jotta luultaisiin, ettei hänellä olisi enää yhtään syanidia jäljellä.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ramen, Fred| title = Hermann Goering: Hitler’s Second-In-Command| publisher = Saddleback Educational Publishing| year = 2007| isbn = 978-156254457-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Drakenlordh, Rikard| title = Toisen maailmansodan avainhenkilöt| others = Translated by Kortesuo, Petri| publisher = Karisto| year = 2005| isbn = 951-23-4674-5}}
Viitteet

Huomiot

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Irving, David| title = Göring, A Biography| year = | language = Template:Kielisymbolit| format = [ vapaasti ladattava verkkoversio]}}
Aiheesta muualla

, Yle Elävä arkisto

Luokka:Saksalaiset toisen maailmansodan sotilaat
Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:NSDAP:n poliitikot
Luokka:Saksalaiset lentäjät
Luokka:Saksan sotamarsalkat
Luokka:Saksan valtakunnanministerit
Luokka:Puhemiehet
Luokka:Sotarikoksista kuolemaan tuomitut
Luokka:Vuonna 1893 syntyneet
Luokka:Vuonna 1946 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit