Vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus) on pienikokoinen nisäkäslaji, jota esiintyy Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa.[1] Neljän nokkasiililajin ohella vesinokkaeläin on yksi viidestä nokkaeläimiin kuuluvasta nisäkäslajista, jotka eivät synnytä eläviä poikasia vaan munivat. Muiden nokkaeläinten tapaan myös vesinokkaeläimellä on sähköaisti.
Muniva, myrkyllinen, räpyläjalkainen ja ulkomuodoltaan ankannokkaiseksi sekä majavahäntäiseksi kuvailtu[2][3] nisäkäs on hämmentänyt eurooppalaisia eläintieteilijöitä, joista monet ensi kohtaamisella luulivat sitä hyvin suunnitelluksi huijaukseksi. Se on yksi harvoista myrkyllisistä nisäkkäistä: vesinokkaeläinuroksella on takajalassaan kannus, joka levittää ihmiselle kovaa kipua aiheuttavaa myrkkyä. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisten ominaisuuksiensa vuoksi tärkeä evoluutiobiologian tutkimuskohde ja Australian helposti tunnistettava symboli. Sitä on käytetty useiden kansallisten tapahtumien maskottina, ja se on kuvattuna Australian 20 sentin kolikon kääntöpuolelle.
Vesinokkaeläintä metsästettiin sen turkin vuoksi aina 1900-luvun alkuun asti, mutta nyt laji on suojeltu koko esiintymisalueellaan. Vaikka vankeudessa toteutetut lisääntymisprojektit ovat tuottaneet vain rajallisia tuloksia ja vesinokkaeläin on altis saastumisen aiheuttamille seuraamuksille, laji ei ole välittömässä vaarassa. Ilmaston lämpeneminen saattaa kuitenkin tulevaisuudessa uhata sen elinaluetta.[4]
Lajin löytyminen ja nimi
Kun eurooppalaiset ensimmäistä kertaa löysivät vesinokkaeläimen 1798, lähetti Uuden Etelä-Walesin toinen kuvernööri John Hunter sen turkin ja eläimestä tehdyn piirroksen Englantiin.[5] Brittiläiset tieteilijät olivat ensin varmoja, että kyseessä oli huijaus.[6] Ensimmäisen kuvauksen eläimestä Naturalist's Miscellanyyn 1799 laatinut George Shaw totesi, että epäilyksiä sen aitoudesta on pakko esittää. Robert Knox arveli vesinokkaeläimen olleen jonkun aasialaisen eläintentäyttäjän luomus.[7] Tieteilijät uskoivat, että joku oli ommellut ankan nokan majavaa muistuttavan eläimen ruumiiseen. Shaw jopa etsi kuivatusta nahasta tikkejä saksilla.[6]
Shaw antoi löytyneelle eläimelle nimeksi Platypus anatinus. Platypus on latinaa, mutta se on johdettu kreikan sanoista πλατύς (platys, ″litteä, leveä”)[8] ja πους (pous, ″jalka”).[9] Hän teki Linnén luokittelujärjestelmän mukaisesti Platypuksesta heimon nimen, mutta nimi muutettiin myöhemmin, kun sen huomattiin jo olevan käytössä erään kuoriaisheimon nimenä. Se kuitenkin jäi eläimen englanninkieliseksi nimeksi.[10] Johann Blumenbach käytti vuonna 1800 julkaistussa teoksessaan lajista nimeä Ornithorhynchus paradoxus.[11] Myöhemmin lajin viralliseksi nimeksi hyväksyttiin kuitenkin etusijaperiaatteen mukaisesti Ornithorhynchus anatinus.[10] Ornithorhynchus on johdettu kreikan sanasta ορνιθόρυγχος (ornithorhynkhos), joka tarkoittaa ″linnun nokkaa”, ja latinan sana anatinus tarkoittaa ″ankan tapaista”. Alkuperäiskansojen vesinokkaeläimistä käyttämiä nimiä ovat muun muassa boondaburra, mallingong ja tambreet.[12]
Piirteet
Rakenne
Vesinokkaeläimen ruumis ja leveä, litteä häntä ovat tuuhean, ruskean turkin peitossa. Turkki on erittäin tiheä, ja siinä on 600–900 karvaa neliömillimetriä kohti. Tiivis, kahdesta kerroksesta muodostuva turkki vangitsee eristävän ilmakerroksen, joka pitää eläimen lämpimänä.[6][10] Vesinokkaeläimen häntä on sen rasvavarasto, ja sama sopeutuma on myös muun muassa pussiahmalla[13] ja rasvahäntälampaalla. Vesinokkaeläimellä on suuri, ulkonäöltään ankan nokkaa muistuttava kuono. Vaikka kuonoa kutsutaan yleisesti nokaksi, se ei ole kuitenkaan sarveisainepeitteinen uloke, kuten linnuilla, vaan herkkätuntoinen nahkapintainen aistinelin.[14] Vesinokkaeläin on yksi monista veteen sopeutuneista räpyläjalkaisista nisäkkäistä. Räpylärakenne on selvempi etujaloissa, ja vesinokkaeläin taittelee ne kokoon kävellessään maalla.[10] Sieraimet sijaitsevat kuonon yläpinnalla ja silmät ja korvat kuonon takana olevassa syvennyksessä, joka on uidessa kiinni.[10] Kun vesinokkaeläimiä on häiritty, niiden on kuultu murisevan hiljaa. Vankeudessa eläviltä yksilöiltä on kirjattu ylös useita muita ääntelyitä.[15]
Istukkanisäkkäiden (Eutheria) tavallinen ruumiinlämpötila on 38°C, mutta vesinokkaeläimen ruumiinlämpötila on keskimäärin 31–32°C.[16] Tutkimusten mukaan kyse ei ole nokkaeläinten yleispiirteestä, vaan se on seurausta pienen nokkaeläinten joukon asteittaisesta sopeutumisesta vaikeisiin ympäristöolosuhteisiin.[17][18] Vesinokkaeläimen aineenvaihdunta ja hengitys ovat hitaampia kuin samanpainoisten istukallisten nisäkkäiden.[19] Vesinokkaeläimen paino vaihtelee huomattavasti, 0,7–2,4 kg, ja urokset ovat selvästi naaraita isompia. Urosten keskipituus on 50 cm, naaraiden 43 cm.[10] Eri alueilla elävien yksilöiden koko vaihtelee, mutta erot eivät näytä noudattavan ilmastollista vaihtelua. Erojen syyksi on arveltu ympäristötekijöitä, kuten petoeläimiä ja ihmisen toiminnan vaikutusta.[20]

Nykyisten vesinokkaeläinten nuorilla yksilöillä on sekä ylä- että alaleuassa kolme hammasta, jotka ne menettävät ennen synnyinpesästä poistumistaan tai juuri sen jälkeen.[10] Täysikasvuisilla yksilöillä on hampaiden tilalla voimakkaasti sarveistunutta kudosta. Vesinokkaeläimen leuan rakenne poikkeaa muista nisäkkäistä: koko alaleuanluun pituudelta kulkee alaleuanvaltimon ja kolmoishermon sisältävä ylikasvanut käytävä, ja leuan keskellä on nystyrä.[19] Myös leukaa avaava lihas on erilainen. Kuten kaikilla aidoilla nisäkkäillä, vesinokkaeläimelläkin välikorvan pienet ääntä johtavat luut ovat kiinni kallossa eivätkä leuoissa, kuten cynodonteilla ja muilla nisäkkäitä edeltäneillä synapsideilla. Korvan ulkoinen aukko sijaitsee kuitenkin leuan juuressa. Vesinokkaeläimellä on olkapäiden ympäristössä ylimääräisiä luita, joita ei ole muilla nisäkkäillä, ja sen hartiavyö muistuttaa matelijoiden rakennetta. Sen kävelytyyli on matelijamainen, eli jalat ovat sen kävellessä ruumiin sivulla eivätkä alla.[10] Vesinokkaeläinurosten kivekset sijaitsevat kehon sisäpuolella lähellä munuaisia: ne eivät siis missään vaiheessa laskeudu kehon ulkopuolelle.[21] Lintujen ja matelijoiden tapaan vesinokkaeläimellä on yhteissuoli.[22]
Myrkky

Vesinokkaeläinuroksilla on nilkoissa kannukset, jotka tuottavat lajille ominaista myrkkyseosta. Se sisältää ainakin 19 eri ainesosaa ja koostuu pääosin defensiiniä muistuttavista peptideistä (DLP), C-tyypin natriureettisistä peptideistä (CNP) ja hermokasvutekijöistä (NGF). Vesinokkaeläimen myrkky on kehittynyt itsenäisesti erillään matelijoiden myrkyn kehityksestä.[23] Myrkkyä ei erity ympäri vuoden vaan ainoastaan vesinokkaeläinten pariutumisaikaan.[24] Myrkkyä tuottavat rauhaset ovat kehittyneet hikirauhasista ja sijaitsevat uroksen takaraajojen polven ja jalkaterän välissä.[10][24] Munuaisenmuotoiset rauhaset liittyvät molemmissa takajaloissa ohutseinäisillä tiehyillä kantaluun kannukseen. Naarasvesinokkaeläimillä on nokkasiilien tapaan kehittymättömät kannusnuput, jotka katoavat ennen ensimmäisen elinvuoden loppua. Naarailla ei ole toimivia myrkkyrauhasia.[10]
Myrkky on pienemmille eläimille tappavaa,[25] mutta sen teho ei riitä ihmisen tappamiseen. Myrkyn aiheuttama kipu on kuitenkin niin tuskallinen, että uhri voi lamaantua eivätkä tavalliset kipulääkkeet riitä.[24] Haavaa ympäröivä alue turpoaa nopeasti, ja turvotus leviää asteittain koko raajaan. Tapaustutkimusten perusteella on huomattu kivun kehittyvän pitkäkestoiseksi hyperalgesiaksi, joka voi jatkua päiviä tai jopa kuukausia.[26]
Sähköaisti

Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein.[27] Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60000 mekanoreseptoria ja 40000 sähköreseptoria.[19] Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta .[28][29]
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.[27][28]
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä.[27] Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa "keinotekoiseen katkarapuun", jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.[30]
Levinneisyys ja elintavat

Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti.[31] Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kangaroo Islandia,[32] jonne se on palautusistutettu,[33][34] eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.[35]
Vankeudessa elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Vapaudessa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni.[10] Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta.[36] Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan.[20] Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä.[37][38] Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja.[38] Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.[39]
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia.[40] Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen.[41] Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32°C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5°C.[10]
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia.[42][43] Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten.[40] Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen.[42] Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.[40]
Lisääntyminen

Kun vesinokkaeläin ensimmäistä kertaa löydettiin, tieteilijöillä oli kahdenlaisia näkemyksiä siitä, munivatko lajin naaraat vai eivät. Asia saatiin varmistetuksi vasta 1884, jolloin William H. Caldwell lähetettiin Australiaan tekemään kattavaa selvitystä. 150 aboriginaalin muodostaman ryhmän avustamana Caldwellin onnistui löytää joitakin munia.[10][25]
Lajilla on vuodessa yksi kiima-aika, joka paikallisesta vaihtelusta riippuen sijoittuu kesäkuun ja lokakuun välille.[36] Tarkkailuhistoria, tunnistusmerkintä ja kiinniottaminen sekä kannan genetiikan alustavat tutkimukset osoittavat, että populaatio saattaa koostua sekä vakituisista että tilapäisistä jäsenistä, ja viittaavat polygyniseen pariutumisjärjestelmään.[44] Naaraat saavuttavat pariutumisiän toisena elinvuonnaan, ja niiden tiedetään lisääntyneen vielä yli yhdeksänvuotiaana.[44][10]
Kiima-ajan ulkopuolella vesinokkaeläin elää yksinkertaisessa maakolossa, jonka suuaukko sijaitsee noin 30 cm vedenpinnan yläpuolella. Parittelun jälkeen naaras rakentaa syvemmän, yksityiskohtaisemman pesän, joka saattaa olla 20 metriä pitkä ja tukittu matkan varrelle sijoitetuilla tulpilla. Tulppien tarkoitus voi olla pesän suojeleminen nousevalta vedeltä tai saalistajilta, tai ne saattavat toimia pesän kosteuden ja lämpötilan säätelijöinä.[45] Uros ei ota osaa jälkikasvun kasvatukseen, vaan vetäytyy takaisin ympärivuotiseen pesäänsä. Naaras pehmittää pesän pohjaa kuolleilla, taitelluilla, kosteilla lehdillä ja kerää tunnelin loppupäähän pudonneita lehtiä ja kaisloja pahnoiksi. Naaras kuljettaa nämä tarvikkeet pesäänsä työntämällä ne kiertyneen häntänsä alle.[6]
Vesinokkaeläinnaaraalla on munasarjapari, joista kuitenkin vain toinen toimii.[37] Se laskee 1–3 (yleensä kaksi) pientä, nahkeaa, matelijoiden munia muistuttavaa ja pituudeltaan noin 15–18 millimetristä munaa, jotka ovat muodoltaan hieman linnunmunia pyöreämpiä.[15] Munat kehittyvät kohdussa noin 28 päivää. Munittuaan naaras käpertyy munien ympärille ja hautoo niitä 10 päivää, kun esimerkiksi kanalla muna on elimistössä vain päivän ja haudottavana 21 päivää.[37] Hautomisaika jakautuu kolmeen osaan. Aluksi alkio on ravinnonsaannin osalta riippuvainen ruskuaispussista, koska sillä ei vielä ole toimivia elimiä. Kehittyessään alkio kuluttaa pussin pois.[46] Toisen jakson aikana kehittyvät varpaat, ja viimeisellä jaksolla ilmestyy munahammas.[47]
Vastakuoriutuneet poikaset ovat vain 15 millimetrin pituisia,[24] haavoittuvaisia, sokeita ja karvattomia, ja ne saavat ravintonsa emon maidosta. Vaikka vesinokkaeläimellä on maitorauhaset, ei sillä kuitenkaan ole nisiä. Maito erittyy ihon huokosista. Emon vatsassa on uurteita, joista poikaset voivat latkia niihin kertynyttä maitoa.[6][36] Kuoriutumisen jälkeen emo imettää poikasia 3–4 kuukautta. Hautomisen ja vieroituksen aikana emo poistuu aluksi pesästä vain hyvin lyhyiksi ajoiksi hakemaan syötävää. Poistuessaan se rakentaa koko pesän pituudelta useita ohuesta maakerroksesta koostuvia tulppia, joiden tarkoituksena saattaa olla poikasten suojelu saalistajilta. Emon työntyessä takaisin pesään tulpat kuivattavat emon turkin, ja näin pesä pysyy kuivana.[48] Noin viiden viikon kuluttua emo alkaa viettää enemmän aikaa poissa poikastensa luota, ja poikaset poistuvat pesästä noin neljän kuukauden kuluttua.[36]
Fossiilit ja evoluutio

Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä.[49][50] Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät.[51][49] Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella.[19] Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.[23]
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella.[19] Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta.[19] Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100000 vuoden takaa.[12]
Geenitutkimus

Merkitys ja tavoitteet
Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.[52]
Vesinokkaeläimen geeniperimän oletetaan auttavan lääketeollisuutta lääkemetabolian ja autoimmuunireaktioiden ymmärtämisessä ja ihmisille sopivien rokotteiden valmistuksessa. Myös vesinokkaeläimen myrkyllä arvellaan ominaisuuksiensa vuoksi olevan farmaseuttisia käyttömahdollisuuksia esimerkiksi kivun lievittämisessä.[52]
Genomi
Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen[53] ja siinä on 18527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.[23]
'
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia.[54] Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto.[55] Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa.[54][56] Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.[57]
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.[23][52]
Nykytila ja suojelutoimet

Lukuun ottamatta Etelä-Australiaa vesinokkaeläin asuttaa samoja alueita kuin se asutti ennen eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumista. Ihmisen aiheuttamien vesinokkaeläimen elinympäristön muutosten on kuitenkin todettu aiheuttaneen paikallisia muutoksia ja pirstaloitumista lajin levinneisyyteen. Lajin nykyinen tilanne ja muutokset siinä tunnetaan heikosti, mutta vapaana elävien yksilöiden lukumäärä on todennäköisesti pienentynyt. Lajia pidetään kuitenkin edelleen yleisenä lähes koko esiintymisalueellaan.[38] Lajia metsästettiin laajasti sen turkin takia aina 1900-luvulle asti, ja noin vuoteen 1950 saakka vesinokkaeläimet olivat vaarassa hukkua sisävesien kalastajien verkkoihin.[35]
Laji suojeltiin koko Australiassa 1905.[48] Suojelutoimien ansiosta vesinokkaeläin ei vaikuta olevan välittömässä vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta siihen saattavat vaikuttaa sen elinpiirissä tapahtuvat patojen, kastelun, saasteiden, verkkojen ja ansojen aiheuttamat häiriöt.[33] Vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan myös ilmaston lämpeneminen voi vaikuttaa vesinokkaeläimen nykyiseen elinalueeseen. Vesinokkaeläin kokee lämpöstressiä, kun veden lämpötila kohoaa 25°C:seen, ja veden lämpötilan nouseminen saattaa tulevaisuudessa pienentää vesinokkaeläimen elinaluetta jopa 30prosenttia.[4][58] Maailman luonnonsuojeluliitto on määritellyt vesinokkaeläimen silmälläpidettäväksi.[33] Australiassa vesinokkaeläin on luokiteltu yleiseksi, mutta haavoittuvaiseksi lajiksi, ja lupa sen vankeudessa pitämiseen on rajattu vain harvoille eläintarhoille ja yliopistoille. Vesinokkaeläimen ottaminen lemmikiksi ja sen maasta vienti ovat ehdottomasti kiellettyjä.[6]
Vaikka vesinokkaeläimillä on luonnostaan vain vähän sairauksia, on Tasmaniassa viime aikoina laajalti huolestuttu mucor amphibiorum -sienitaudin vesinokkaeläinkannalle aiheuttamasta uhasta. Tauti, jota kutsutaan nimellä mukormykoosi vaikuttaa ainoastaan Tasmanian vesinokkaeläimiin, eikä sitä ole löydetty Manner-Australian kannasta. Sieni voi aiheuttaa tartunnan saaneille yksilöille vakavia ihovammoja tai haavaumia esimerkiksi selkään, häntään ja jalkoihin. Mukormykoosin aiheuttama ruumiinlämpötilan ylläpitokyvyn ja ravinnonhankinnan tehokkuuden heikkeneminen ja siitä aiheutuvat toissijaiset tartunnat voivat olla eläimelle kohtalokkaita. Tasmanian ministeriöt tekevät yhteistyötä kahden australialaisen yliopiston tutkijoiden kanssa selvittääkseen taudin vaikutuksen Tasmanian vesinokkaeläimiin sekä taudin tarttumistavan ja nykyisen levinneisyyden.[59] Maahan tuodun ketun levinneisyys on rajoittunut viime aikoihin asti Manner-Australiaan, mutta yhä lisääntyvät todisteet viittaavat sitä elävän pieninä määrinä myös Tasmaniassa.[60] Tätä tehokasta, mukautuvaa saalistajaa pidetään Australian suurimpana yksittäisenä tuhoisana maahan tuotuna saalistajana ja uhkana Australian alkuperäisille maaeläimille. Alkuperäisen biodiversiteetin kannalta olisi katastrofi, jos kettu pääsisi asettumaan Tasmaniaan pysyvästi. Tasmania edustaa todennäköisesti parasta mahdollista vesinokkaeläimen elinympäristöä Australiassa, ja sen vesinokkaeläinkanta on luultavasti Australian suurin. Sienitauti ja kettu voivat aiheuttaa lajille huomattavia ongelmia.
Vesinokkaeläin esiteltiin suurelle osalle maailmaa 1939, kun National Geographic julkaisi artikkelin vesinokkaeläimestä sekä työstä, jota oli tehty sen tutkimiseksi ja yrityksistä kasvattaa lajia vankeudessa. Kasvatus vankeudessa on hankala tehtävä, ja vain joidenkin poikasten kohdalla tässä on onnistuttu – eritoten Healesville Sanctuaryssa, Victoriassa. Näiden tutkimusten johtava hahmo on David Fleay, joka perusti simuloidun jokitankin ”platypusaryn” Healesville Sanctuaryyn ja jonka onnistui saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa 1943.[61] Healesvillessa onnistuttiin samanlaisessa jokitankissa 1998 ja uudestaan 2000. Sydneyssä sijaitseva Taronga Zoossa syntyi kaksoset 2003 ja uudestaan 2006.[62]
Esiintyminen kulttuurissa

Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä.[63] Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.[64]
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.[22]
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn.[22] Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.[22]
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa.[65] Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia.[22] Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin.[66] Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista.[67] Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley.[68] Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Lähteet

Aiheesta muualla
CS1 maint: unrecognized language (link)
CS1 maint: unrecognized language (link)
, Ensembl Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Nokkaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Lipidi eli rasva-aine on yhteisnimi eliöiden solukoissa ja kudoksissa syntyneille rasvoille ja rasvamaisille yhdisteille, kuten rasvoille, öljyille, vahoille, kolesterolille, steroideille, rasvaliukoisille vitamiineille ( A-, D-, E- ja K-vitamiinit), monoglyserideille, diglyserideille, triglyserideille (varsinaiset rasvat) ja fosfolipideille. Rasvoilla tarkoitetaan yleensä glyserolin ja rasvahappojen estereitä. Vaikka nisäkkäiden elimistö voi sekä hajottaa että rakentaa lipidejä, joitakin lipidejä on kuitenkin saatava ravinnosta.
Tyypillisesti lipideissä toinen pää on vesiliukoinen (hydrofiilinen) ja toinen, pitkä hiilivetyketju, hydrofobinen. Lipidit eivät edusta rakenteeltaan yhtenäistä yhdisteryhmää, mutta niille on ominaista, että ne liukenevat hyvin orgaanisiin liuottimiin, kuten esimerkiksi asetoniin, eetteriin, petrolieetteriin ja bentseeniin. Lipidit eivät liukene veteen. Kun lipidit kudosnesteessä liittyvät proteiineihin, ne muuttuvat liukoisiksi. Lipidien ja proteiinien muodostamat makromolekyylit ovat lipoproteiineja. Hiilihydraattien ja lipidien muodostamat yhdisteet ovat glykolipidejä. Lipidien muodostuminen, lipogeneesi tapahtuu soluissa.
Luokittelu
Lipidimolekyylit voidaan karkeasti jakaa hydrofobisiin ja amfipaattisiin pienmolekyyleihin. Amfipaattisen luonteensa takia lipidit voivat vedessä muodostaa kolmenlaisia rakenteita: vesikkeleitä, liposomeja ja solukalvoja. Biologiset lipidit koostuvat joko kokonaan tai osittain kahdesta erityyppisestä alayksiköstä tai "rakennuspalikasta": ketoasyyli- ja isopreeniryhmistä. Lipidien jaotteluun on olemassa ainakin kaksi eri versiota. Fahy et al. jaottelevat lipidit kahdeksaan eri ryhmään alayksiköiden tyyppien mukaan. Ketoasyyliryhmistä muodostuvat rasvahapot, glyserolipidit, glyserofosfolipidit, sfingolipidit, sakkarolipidit ja polyketiidit. Isopreeniryhmät taas muodostavat sterolit ja prenolit.[1] Toisen jaottelun mukaan lipidit luokitellaan kolmessa tasossa:[2]
Varastorasvat (neutraaleja)
Triasyyliglyseroli
Kalvolipidit (poolisia)
Fosfolipidit
Glyserofosfolipidit
Sfingolipidit, joissa on kiinnittyneenä PO<small data-parsoid='{"stx":"html","dsr":[3037,3053,7,8]}'>4 ja koliini
Glykolipidit
Sfingolipidit, joissa on kiinnittyneenä mono- tai oligosakkaridi
Galaktolipidit eli sulfolipidit
Arkkibakteeriset eetterilipidit
Membraanilipidit ovat solujen kuivapainosta noin 5–10 %, kun taas varastorasvat vievät 80% adiposyyttien eli rasvasolujen massasta.
Lipidityypit
Rasvahapot
Rasvahapot, tai rasvahappojäännökset osana lipidiä, ovat laaja molekyyliryhmä. Rasvahapot muodostuvat rasvahapposynteesissä, jossa asetyylikoliini-A -aluke yhdistyy ketjumaisessa reaktiossa malonyylikoliini A:n tai metyylimalonyylikoliini A:n kanssa. Rasvahapot rakentuvat hiilivetyketjusta, joka päättyy karboksyyliryhmään. Rakenteensa takia molekyylillä on poolinen, hydrofiilinen pää, ja pooliton, hydrofobinen pää, joka ei liukene veteen. Rasvahappojen rakenne on monien biologisten lipidien perusta, ja usein osana muissa monimutkaisissa lipideissä. Rasvahappojen hiilivetyketjussa on tyypillisesti 4-24 hiiltä. Ketju voi olla tyydyttynyt (ei sisällä kaksoissidoksia) tai tyydyttymätön, ja siihen voi kuulua happea, halogeenejä, vetyä ja rikkiä sisältäviä funktionaalisia ryhmiä. Jos rasvahapossa on kaksoissidoksia, se voi konformaatioltaan olla joko cis- tai trans-muotoinen. Konformaatio vaikuttaa ratkaisevasti rasvahapon molekyylikonfiguraatioon. Cis-kaksoissidokset taivuttavat rasvahappoa, mikä vaikuttaa rasvahapon toimintaan ja rakenteeseen solukalvossa. Luonnossa rasvahapot ovat useimmiten cis-muodossa. Trans- konformaatiota esiintyy joissakin luonnollisissa ja osin hydrogenoiduissa rasvoissa ja öljyissä.[3][4][5][6][7]
Biologisesti tärkeitä rasvahappoja ovat esimerkiksi eikosanoidit, rasvahappojen esterit ja rasvahappoamidit. Rasvahappojen estereihin kuuluu tärkeitä biokemiallisia väliaineita kuten vahaesterit, rasvahappojen tioesterin koentsyymi A:n johdannaiset ja karnitiini. Rasvahappojen amideihin kuuluu muun muassa neurotransmitteri N-asyylietanoliamiini.
Glyserolipidit
Glyserolipidit muodostuvat pääasiassa mono-, di- ja triglyseroleista, joista tunnetuin on glyserolin triesteri eli triglyseridi. Triglyseridejä kutsutaan joskus virheellisesti triasyyliglyseroliksi, mutta niissä ei ole hydroksyyliryhmää. Triglyserideissä glyserolin kolme hydroksyyliryhmää ovat esteröityneet, useimmin eri rasvappoihin. Koska glyserolipidit toimivat energiavastoina, ne muodostavat suurimman osan eläinkudosten varastorasvasta. Triglyseridien esterisidosten hydrolyysissä vapautuu glyserolia ja rasvahappoja, mikä on rasva-aineenvaihdunnan ensimmäinen askel.[8][9]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Five Nights at Freddy's on Scott Cawthonin kehittämä Indie-kauhupelisarja, jossa on ilmestynyt seitsemän osaa. Sarjan ensimmäinen peli ilmestyi vuonna 2014.
Hahmot
Mike Schimdt: Mike Schimdt on ensimmäisen pelin yövartija. Hän saa potkut seitsemäntenä yönä animatronic-hahmojen sormeilusta.
Jeremy Fitzgerald: Jeremy Fitzgerald on Five Nights at Freddy's 2-pelin protagonisti. Jeremy työskentelee kesätöissä Freddy Fazbear's Pizzerian yövartijana kuuden yön ajan ennen siirtymistä päivätyöhön vahtimaan lapsen syntymäpäiväjuhlia ennen ravintolan sulkemista.
Phone Guy: Phone Guy on henkilö, joka esiintyy kaikissa peleissä, paitsi kolmessa viimeisessä (FNaF 4, FNaF: Sister Location,  Freddy Fazbear's Pizzeria Simulator. Hän kertoo yövartijalle työpaikasta ja tehtävästä. Hän kuolee ensimmäisessä pelissä, jonka takia FNaF 3:sen puhelut ovat äänitteitä ensimmäisestä pitseriasta.
Purple Guy/William Afton: Purple Guy on pitserian entinen työntekijä ja sarjamurhaaja. Purple Guy on vastuussa The Missing Children Incident -onnettomuudesta. Hän kuoli Fredbear's Family Dinerin erään robotin sisään, kun kuolleiden lasten henget ahdistivat hänet nurkkaan.
Fritz Smith: Fritz Smith on Fnaf 2:sa esiintyvä hahmo, joka oli seitsemännen yön yövartijana. Hän sai potkut animactronikkien sormeilusta ja epäsiisteydestä. Työnantaja kuitenkin kertoi kirjessään onnittelut, miten Fritz selvityi hyvin ensimmäiseksi yöksi.
Itkevä lapsi: Itkevä lapsi on Fnaf 4:sen minipeleissä esiintyvä lapsi, joka itkee koko ajan. Lopulta hän kuoli, kun isoveli ja hänen kaverit työnsivät pojan pään animactronikin suuhun. Pojan kyyneleet saivat jousilukot viottumaan, jonka takia robotti murskasi hänen kallon.
Michael Afton: Michael Afton on Purple Guyn vanhempi poika, joka käytti  Foxy-maskia. Hän oli vastuussa pikkuveljen kuolemasta.
Animatronicit
Animatronicit ovat Five Nights at Freddy's-pelisarjan päävihollisia.
Ensimmäisen pelin viisi animatronicia ovat Freddy Fazbear, Bonnie, Chica, Foxy sekä Golden Freddy.
Toisessa pelissä esiintyvät kaikki edellämainitut sekä Toy Freddy, Toy Bonnie, Toy Chica, Mangle, Balloon Boy ja Marionette sekä hallusinaatiot Shadow Freddy, Shadow Bonnie ja Balloon Girl.
Kolmannessa pelissä on vain yksi oikea animatronic, Springtrap. Springtrapin lisäksi on kuusi muuta "phantom-animatronicia", jotka eivät voi tappaa pelaajaa: Phantom Freddy, Phantom Chica, Phantom Foxy, Phantom Mangle, Phantom BB, ja Phantom Puppet. Ne pystyvät vain säikäyttämään pelaajan, vaikkakin niistä on silti merkittävä haitta järjestelmille.
Neljännessä pelissä esiintyy yhteensä seitsemän "nightmare-animatronicia", jotka ovat painajaismaisia versioita alkuperäisistä animatroniceista. Ne ovat Nightmare Freddy, Nightmare Bonnie, Nightmare Chica, Nightmare Foxy sekä Plushtrap, Nightmare Fredbear ja Nightmare. Lisäksi Halloween-päivityksessä lisättiin uusia nightmare-animatroniceja: Nightmarionne, Nightmare Mangle, Nightmare Balloon Boy, Jack-o-Bonnie ja Jack-o-Chica.
Viidennessä pelissä yhteensä kaksitoista animatronicia: Circus Baby, Ballora, Bidybab, BonBon, Ennard, Funtime Foxy, Funtime Freddy, Minireena, Lolbit, Yenndo, Bonnet ja Electrobab.
Julkaisut
Pääsarja
Five Nights at Freddy's (2014)
Five Nights at Freddy's 2 (2014)
Five Nights at Freddy's 3 (2015)
Five Nights at Freddy's 4 (2015)
Muut
FNaF World (2016)
Five Nights at Freddy’s: Sister Location (2016)
Freddy Fazbear's Pizzeria Simulator (2017)
Ultimate Custom Night (2018)
Bibliografia
Five Nights at Freddy's: The Silver Eyes (2015)
Five Nights at Freddy's: The Twisted Ones (2017)
Five Nights at Freddy’s: The Survival Log (2017)
Five Nights at Freddy’s: The Freddy Files (2017)
Five Nights at Freddy’s: The Fourth Closet (2018)
Filmografia
Five Nights at Freddy’s (elokuva)
Luokka:Videopelisarjat

Mikä oli Scott Cawthon ensimmäinen peli?


Richard McKay Rorty (4. lokakuuta 1931 New York, New York, Yhdysvallat – 8. kesäkuuta 2007 Palo Alto, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen filosofi.[1][2] Hän oli vertailevan kirjallisuustieteen emeritusprofessori ja kunnianosoituksena Stanfordin yliopiston filosofian professori. Filosofisesti Rorty sijoittui analyyttisen filosofian puolelle, mutta hän tutki myös mannermaista filosofiaa[1] ja pyrki rakentamaan siltaa näiden välisen kuilun yli esittämällä filosofioiden olevan toisiaan täydentäviä, ei vastakkaisia.
Vuonna 1980 julkaisemassaan teoksessa Philosophy and the Mirror of Nature[1] Rorty nostaa esiin John Deweyn luonnehtimalla tätä yhdeksi kolmesta 1900-luvun merkittävimmästä filosofista (muut olivat Ludwig Wittgenstein ja Martin Heidegger). Rorty on kehittänyt edelleen Deweyn pragmatistista kasvatusfilosofiaa.[3]
Rortyyn olennaisesti liitetty tieteenhistoriallinen käsite on kielellinen käänne.
Rorty kuoli haimasyöpään kotonaan Palo Altossa 75-vuotiaana.[1][2]
Teoksia
Citation error, replace with{{cite book| author = Rorty, Richard| title = Philosophy and the Mirror of Nature| location = Princeton| publisher = Princeton University Press| year = 1979| id = ISBN 0-691-02016-7}}
Consequences of Pragmatism (1982)
Philosophy in History (toim., 1985)
Contingency, Irony, Solidarity (1989)
Objectivity, Relativism and Truth. Philosophical Papers I (1991)
Essays on Heidegger and Others. Philosophical Papers II (1991)
Achieving Our Country. Leftist Thought in Twentieth Century America (1998)
Truth and Progress. Philosophical Papers III (1998)
Philosophy and Social Hope (2000)
Citation error, replace with{{cite book| title = The Future of Religion| location = New York| publisher = Columbia University Press| year = 2005| version = (Futuro della religione, 2005.) Gianni Vattimon kanssa. Toimittanut Santiago Zabala| id = ISBN 0-231-13494-0}}
Philosophy as Cultural Politics. Philosophical Papers IV (2007)
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Käpylä, Juha| title = Neopragmatismi ja kansainvälinen politiikka. Tutkielma Richard Rortyn pragmatismista ja sen vaikutuksista tieteenalan metateoriaan ja etiikkaan| location = Tampere| publisher = Tampere University Press| year = 2016| version = Väitöskirja: Tampereen yliopisto, johtamiskorkeakoulu| id = ISBN 978-952-03-0074-6| format = [ online version] (PDF)}}
Suomennetut teokset

Aiheesta muualla

Hyvönen, Ari-Elmeri: . Paatos 1/2011.
Kunelius, Risto: . niin & näin 2/1999, 22–27.
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy

Luokka:Vuonna 1931 syntyneet
Luokka:Vuonna 2007 kuolleet
Luokka:Yhdysvaltalaiset filosofit


Coordinates:
Laajasalo () on saari ja Helsingin 49. kaupunginosa Itä-Helsingissä. Kaupunginosan osa-alueita ovat Yliskylä, Jollas, Hevossalmi, Tullisaari ja Kruunuvuorenranta.
Laajasalon peruspiiri
Helsingin peruspiirin numero 603:n nimi on sama kuin kaupunginosan eli myös Laajasalo. Peruspiiriin kuuluvat Laajasalon kaupunginosan lisäksi Santahaminan,  Vartiosaaren ja  Villingin kaupunginosat.
Historia

Laajasalo on ollut alkujaan lappalaisten ja hämäläisten kalastusaluetta. Paikannimien perusteella alueella on mahdollisesti ollut esihistoriallisella ajalla Hämäläisen Hauhon Vitsiälän Puupon vanhan kantatalon omistuksia. Alueella on saattanut sijaita myös pysyvää asutusta.[1]
Ruotsalaiset tulivat alueelle keskiajalla, jonka seurauksena myös alueen paikannimet ruotsalaistettiin. Muutamia suomalaisnimiä kuitenkin säilyi (esim. Mustajärvi) ja osa jäi kertomaan alueen aiemmasta käytöstä, esimerkiksi lappalaisiin viittaava Lappvik ja suomalaisiin viittaava Finsviks Ängen.[1]
Ruotsin vallan aikana saarelle perustettiin kartanoita, muun muassa Degerö (1600-luvun puolivälissä), Stansvik (erotettiin Degeröstä 1798) ja Turholm (oli olemassa ainakin jo 1500-luvulla). Stansvikin kartanon mailla toimi useaan otteeseen rautakaivos vuodesta 1776 alkaen, viimeksi vuonna 1839. Sieltä on löydetty muitakin arvokkaita mineraaleja kuten ametisteja.[2] Kaitalahdessa toimi vuosina 1787–1789 pieni hopeakaivos, josta saatiin myös lyijyä ja sinkkiä.[2] Jollaksen "kartano" ei ole koskaan ollut varsinainen säteritila, toisin kuin Uppbyn tila, jonka päärakennus on kuitenkin kartanoksi hyvin vaatimaton.
Alkujaan Laajasalon erotti manteresta nykyisen Tammisalon kanavan kohdalla sijainnut salmi. Se kuitenkin maatui umpeen jo 1700-luvulla, jolloin alue tuli niemeksi. Kun etelämmäksi 1800-luvulla rakennettiin nykyinen Laajasalon kanava, Laajasalo tuli jälleen saareksi, mutta siihen alkujaan kuulunut Tammisalo jäi kanavan toiselle puolelle ja siten osaksi mannerta.
Krimin sodan aikana Laajasalon lävitse Herttoniemestä Santahaminaan rakennettiin tie sotilaallisia tarkoituksia varten. Tällä tiellä oli myöhemmin ratkaiseva merkitys Etelä-Laajasalon huvila-asutuksen synnylle. Osa tiestä on nykyään nimeltään Vanha Sotilastie. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa monilla varakkailla helsinkiläisillä oli kesähuviloita Laajasalossa. Kieltolain aikana saari oli yksi pirtun salakuljetusreiteistä Virosta Suomeen – paikalliset kalastajat käyttivät tähän tarkoitukseen veneitään. Jatkosodan aikana saarella toimi läheistä pääkaupunkia suojaamassa 101:s raskas ilmatorjuntapatteri "Itä", jolla oli neljä 75 millimetrin Škoda-ilmatorjuntatykkiä. Tykkiasemat ovat yhä näkyvissä Aake Pesosen puistossa. Ilmatorjuntapatteri osallistui mm. Helsingin puolustustaisteluun helmikuussa 1944.
Laajasalo kuului Helsingin maalaiskuntaan, kunnes se liitettiin Helsinkiin vuoden 1946 alussa toteutetussa suuressa alueliitoksessa. Vuonna 1922 se oli muodostettu taajaväkiseksi yhdyskunnaksi. Alueliitokseen saakka saaresta käytettiin vain ruotsinkielistä nimeä Degerö, mutta vuonna 1946 otettiin käyttöön suomennos Laajasalo (vanh. ruots. deger = suuri).
Öljysataman perustamista tuolloiseen Degeröhön oli suunniteltu jo 1930-luvulla. S/S Viiri toi ensimmäisen lastin öljysatamaan 27. marraskuuta 1951. 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa saarelle rakennettiin runsaasti kerrostaloja. Vilkkain rakennustoiminta pääsi käyntiin, kun Uppbyn tilan omistaja myi noin sata hehtaaria maitaan rakennusliike Wuoriolle. Uppbyn tilan päärakennus tunnetaan nykyään Ylistalona.
Lounaiskärjessä sijaitsee Helsingin öljysatama, jonka tilalle suunnitellaan uutta Kruunuvuorenrannan asuntoaluetta. Pienempää yritystoimintaa edustavat kaksi venealan yritysten keskittymää Sarvaston venesatamassa ja Puuskaniemessä.
Liikenne
Julkinen liikenne hoidetaan metron liityntälinjoin Herttoniemen metroasemalle. Lisäksi Laajasaloon kulkee yöbusseja Rautatientorilta aikoina, jolloin metro ei kulje.
Elokuussa 2016 päätettiin toteuttaa Kruunusillat-hanke, joka sisältää kymmenen kilometrin mittaisen raitiotieyhteyden ja kolme uutta siltaa Helsingin keskustan, Laajasalon ja Yliskylän välille. Siltojen rakennus alkaa vuonna 2018.[3]
Palvelut ja toimintaa

Suurin osa Laajasalon kaupallisista palveluista on keskittynyt Yliskylään, jossa on myös kirkko ja terveyskeskus. Marraskuussa 2018 Yliskylään avattiin kauppakeskus Saari, jossa sijaitsee myös Helsingin ainoa kauppakeskuksen tiloissa toimiva kirjasto.[4] Vanhan Yliskylän ostoskeskuksen paikalle rakennetaan asuinkerrostaloja.
Laajasalossa on kaksi suomenkielistä peruskoulun ala-astetta (Tahvonlahden ja Poikkilaakson ala-asteet) ja yksi yhtenäinen peruskoulu (Laajasalon peruskoulu). Peruspiirissä on lisäksi Santahaminan ala-aste. Lukio lakkautettiin vuonna 2009, jolloin se yhdistettiin Etu-Töölön lukioon. Ruotsinkielinen ala-aste Degerö lågstadieskola on nimestään huolimatta Herttoniemessä, tosin erittäin lähellä Laajasalon siltaa. Helsingin kristillinen opisto, Suomen vanhin kristillinen kansanopisto, toimii saaren pohjoisosassa.
Lähteet

Aiheesta muualla

 (pdf)

Strang, Jan. Laajasalolaiset punakukkoa kurittamassa: Degerö FBK - Laajasalon VPK 100 vuotta 1913–2013 (ja siinä sivussa hieman Laajasalon vanhan kyläyhteisön historiaa). – Helsinki, 2013. – ISBN 978-952-93-2673-0.
Citation error, replace with{{cite book| author = Strang, Jan| title = Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia| location = Helsinki| publisher = Antiikki-Kirja| year = 2016| version = Kirjan sivuilla 246–275 luku: Laajasalon lähisaaret| isbn = 978-951-98135-2-3}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mihin tarkoitukseen Herttoniemen kartano on rakennettu?


Pristinan yliopisto on vuonna 1970 perustettu Kosovon historiallisesti ainut yliopisto. Vuonna 1999 Kosovon sodan myötä yliopisto jakaantui kahdeksi täysin erilliseksi samannimiseksi yliopistoksi. Nykyisen Kosovon tasavallan pääkaupungissa sijaitseva Prishtinan yliopisto ( tai Univerzitet u Prištini) on albaanien, kun taas Mitrovican pohjoisosassa sijaitseva Prištinan yliopisto () on serbien. Jälkimmäinen sai kansainvälisen tunnustuksensa, kun UNMIK ja Euroopan yliopistojärjestö (EUA) tunnustivat sen nimellä Mitrovican yliopisto vuonna 2002,[1][2][3][4][5][6][7] mutta kumpikin kansallisuusryhmä kutsuu yliopistoaan Pristinan yliopistoksi ja pitävät sitä alkuperäisenä. Serbian sosialistinen tasavalta perusti alkuperäisen Prištinan yliopiston lukuvuodelle 1969–1970.[8][5]
Nykyinen Pristinassa sijaitseva Pristinan yliopisto on Balkanin yliopistoverkoston (Balkan University Network) jäsen edustaen Kosovon tasavaltaa. Kansainvälisesti sen tunnustavat amerikkalaiset ja eurooppalaiset yliopistot sekä näiden kanssa yhteistyötä tekevät kansainväliset organisaatiot.[9][10][11][12]
Pristinan yliopiston historia
Korkeakoulutuksen alku Kosovossa
Ensimmäinen Kosovon korkeakoulutusta tarjoava oppilaitos Pristinan ylempi pedagogillinen koulu () perustettiin vuonna 1958. Sillä oli neljä opetusryhmää: albanian kieli ja kirjallisuus, serbokroatian kieli ja kirjallisuus, biologia ja kemia, teknillinen peruskoulutus ja fysiikka sekä matematiikka ja fysiikka. Ensimmäisenä lukuvuonna 1958–1959 aloittavia kokopäiväisiä opiskelijoita oli 93 ja osa-aikaisia 55. Lukuvuonna 1961–1962 perustettiin Prizrenin ylempi pedagogillinen koulu, jossa aloitti 100 opiskelijaa mukaan lukien 48 albaania. Vuonna 1962 Prizrenin koulusta tuli itsenäinen. Pristinan ylempi pedagogillinen koulu perusti toimipisteen Novi Pazariin osa-aikaisia opiskelijoita varten.[13]
Vuonna 1959 Pristinaan perustettiin ylempi hallintokoulu, jossa aloitti 184 kokopäiväistä ja 407 osa-aikaista opiskelijaa. Vuonna 1960 Pejaan perustettiin ylempi talous- ja kauppakoulu, jossa aloitti ensimmäisenä kahtena toimintavuonna 186 kokopäiväistä ja 176 osa-aikaista opiskelijaa. Samana vuonna Pristinan perustettiin uusi korkeakoulutusta tarjoava koulu, Pristinan ylempi maatalouskoulu, jossa aloitti lukuvuonna 1961–1962 165 kokopäiväistä ja 395 osa-aikaista opiskelijaa.[13]
Lokakuussa 1960 perustettiin Pristinaan perustettiin filosofinen tiedekunta, joka oli ensimmäinen laatuaan Kosovossa. Tiedekunnassa oli kuusi eri oppiaineryhmää: albanologia, serbokroatian kieli, matematiikka, fysiikka, kemia ja biologia. Pian perustettiin uusia oppiaineita: Venäjän kieli ja kirjallisuus sekä Englannin kieli ja kirjallisuus. Ensimmäisenä lukuvuonna 1960–1961 tiedekunnassa aloitti 92 kokopäiväistä opiskelijaa, joista 60 oli albaaneja, 32 serbejä ja viisi muita, ja 141 osa-aikaista opiskelijaa. Opettajia oli seitsemän: viisi serbiä ja kaksi albaania. Heistä viisi oli tekniikan tohtoreita ja yksi maisteri. Vuonna 1964 valmistuivat ensimmäiset tiedekunnan maisterit, joista 16 oli albaaneja ja 15 muita.[13]
Vuonna 1961 perustettiin Pristinan talous- ja oikeustieteellinen tiedekunta, jossa oli kaksi tiedekunnan nimessäkin näkyvää linjaa. Ensimmäisenä vuonna tiedekunnassa aloitti 586 students, joista 185 oli oikeustieteellisessä (43 kokopäiväistä ja 142 osa-aikaista) ja 401 taloustieteellisessä (120 kokopäiväistä ja 281 osa-aikaista). Näistä lähes 600 opiskelijasta 323 oli serbejä, 134 albaaneja ja 129 muita.[13]
Vuonna 1961 perustettiin vielä kaksi insinöörikoulutusta antavaa ylempää teknillistä koulua: Pristinaan ja Mitrovicaan. Edeltävässä aloitti 364 opiskelijaa (87 kokoaikaista ja 277 osa-aikaista) ja jälkimmäisessä 51 opiskelijaa  (33 kokoaikaista ja 18 osa-aikaista).[13]
Näissä neljässä vuonna 1961 perustetuissa neljässä korkeakoulussa ja kahdessa tiedekunnassa opiskeli yhteensä 3 320 opiskelijaa, joista 1046 oli osa-aikaisia ja 2274 osa-aikaisia. Näistä opiskelijoista serbejä oli 2010, albaaneja 928 ja muita 382. Korkeakoulutus Kosovossa laajeni 1960-luvulla vielä enemmän, kun perustettiin Prizrenin pedagogillinen koulu "Xhevdet Doda" (1962), Pristinan teknillinen tiedekunta (1965) ja ylempi pedagogillinen koulu "Bajram Curri" Dakovicaan (1967). Lääketieteellinen tiedekunta perustettiin Pristinaan vuonna 1969. Tuohon mennessä Kosovossa oli neljä tiedekuntaa ja kahdeksan korkeakoulua.[13] Nämä kaikki oltiin perustettu Belgradin yliopiston täydellä tuella.[5][14][15] ja pääasiassa nämä tiedekunnat toimivat Belgradin yliopiston etätoimipisteinä.[5]
Näissä tiedekunnissa ja korkeakouluissa opetus annettiin lähes poikkeuksetta serbokroatian kielellä.[13] Lähes kaikki opetushenkilökunnasta olivat serbejä.[5] Vuonna 1960 albaniankielistä opetusta annettiin vain albaanitutkimuksessa (albanologia), mutta kaksi vuotta myöhemmin pedagogiikkaa ja sosiologiaa alettiin opettaa albaniaksi. Syksyllä 1966 pidetyn Jugoslavian kommunistisen puolueen puoluekokouksen päätösten myötä luokassa oli oltava yksi albaniankielinen avustaja albanian kielen ylläpitämiseksi.[5] Samoin albaniankielisen opetushenkilökunnan luomista tehostettiin.
Pristinan yliopiston perustaminen ja rakenteen muotoutuminen
Vuoden 1966 Brionin puoluekokouksen jälkeen albaanit vaativat yhä voimakkaammin heidän kansallisten etujensa huomioon ottamista. Vuonna 1968 paikalliset mielenosoitukset muuttuivat valtakunnallisiksi ja niissä vaadittiin itsehallintoa, uutta perustuslakia, Pristinan yliopiston perustamista ja vastaavia asioita. Vuodesta 1958 alkaen Kosovossa oli alkanut kehittyä korkeakoulutettu albaaniväestö, joka vaati albaniankielistä korkeakoulua ja jota myös tarvittiin tätä tulevaa korkeakouluopetusta antamaan.[13]
Kosovon ja Metohijan autonomisen maakunnan edustajainkokous hyväksyi 18. marraskuuta 1969 lain Pristinan yliopiston perustamisesta ja Serbian sosialistinen tasavalta hyväksyi sen.[5] Lain ensimmäisessä artiklassa määriteltiin yliopisto oikeussubjektiksi ja toisessa artiklassa sen määrättiin koostuvan filosofisesta tiedekunnasta, oikeus- ja taloustieteellisestä tiedekunnasta, teknillisestä tiedekunnasta ja lääketieteellisestä tiedekunnasta. Yliopiston perustava kokous pidettiin 13. helmikuuta 1970 ja juhlallinen perustamiskokous kaksi päivää myöhemmin. Näin ollen 15. helmikuuta julistettiin Pristinan yliopiston päiväksi. Ensimmäiseksi yliopiston rehtoriksi valittiin professori Dervish Rozhaja.[13]
Vuonna 1971 filosofisesta tiedekunnasta erotettiin ja perustettiin matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta. Samoihin aikoihin oikeus- ja taloustieteellinen tiedekunta jaettiin kahtia erillisiksi tiedekunniksi. Vuonna 1973 perustettiin maataloustieteellinen tiedekunta Pristinaan sekä kaivostieteen ja metallurgian tiedekunta Mitrovicaan. Vuonna 1975 perustettiin humanistinen tiedekunta pristinaan ja ylempi pedagogillinen koulu "Skënderbeu" Gjilaniin. Vuonna 1976 perustettiin ylempi teknillinen koulu (myöh. korkeakoulutuksen keskus) Ferizajiin ja vuonna 1979 fysikaalisen koulutuksen (liikuntatieteellinen) tiedekunta Pristinaan.[13]
Vuoden 1980 itsehallintosopimuksen myötä korkeakoulut liitettiin Pristinan yliopistoon.[13]
Yliopiston albanialaistuminen
Aluksi opetus jatkoi samalta serbialaiselta pohjalta kuin aiemminkin, mutta 1970-luvun myötä albaaniopiskelijoiden määrä lisääntyi räjähdysmäisesti samoin kuin albanian kielellä opettaminen.[5] Pristinan yliopistossa oli lukuvuonna 1969–1970 opiskelijoita 7 712, joista 5 303 oli kokoaikaisia ja 2 409 osa-aikaisia. Etninen jakauma oli 3 669 albaania ja 4 043 serbokroaattia. Serbienemmistö oli vielä niukka, mutta kymmenen vuoden aikana yliopisto albanialaistui, kun yliopisto kehittyi keskeinen albanian kielen opiskelun ja tutkimuksen keskus. Lukuvuonna 1979–1980 yliopistossa oli 34 922 opiskelijaa (25 009 kokoaikaista ja 9 913 osa-aikaista), joista albaniaksi opiskeli 24 771 ja serbokroatiaksi 10 151.[13] Seuraavana lukuvuonna opiskelijoita oli jo 43 321,[16] joka on ollut yliopiston suurin opiskelijamäärä koskaan.[16] Myös naispuolisten opiskelijoiden määrä lisääntyi.[13] Opetushenkilökunnan määrä lisääntyi ja sekin albanialaistui. Lukuvuonna 1969–1970 yliopistossa oli noin 200 opettajaa ja 200 apulaista. Lukuvuonna 1979–1980 oli jo 600 opettajaa ja 400 avustajaa joukossa täyspäiväisesti työskentelevää yli 190 tohtoria ja 173 maisteria. Tohtoreista albaaneja oli 126 ja maistereista 134.[13]
Tämän kaikki vahvisti albaanien kansallista itsetuntoa.[5] Yliopisto oli monien albaaninationalististen mielenilmaisujen tapahtumapaikkana. Vuonna 1974 vähintään 100 opiskelijaa pidätettiin osallistumisesta nationalistisiin protesteihin.[17]
Kaikki tiedekunnat tuplattiin mukaan lukien opetus, kirjallisuus, hallinto, julkaisutoiminta ja julkaisut, jotta varmistettaisiin tasa-arvoisuus väestöryhmien välillä. Yliopisto ei ollut niinkään tavanomainen kaksikielinen yliopisto, vaan lähinnä kuin kaksi yliopistoa olisi ollut saman katon alla.[18]
Yliopisto herätti ristiriitoja aloittamisestaan lähtien. Serbian opetusministeri syytti myöhemmin 1990-luvun alussa, että yliopisto oli yksi useista "käytännön ja teoreettisen separatismin keskuksista".[19] Jo vuonna 1971 serbit ja montenegrolaiset prostestoivat yliopiston avaamista vastaan. Kosovon silloisen kommunistijohtajan mukaan yliopiston avaaminen kohtasi vahvaa vastusta serbikommunistien taholta, vaikka yliopistohankkeella oli itse Josip Broz Titon tuki. Yliopiston perustaminen otettiin Kosovon autonomian enteenä.[18]
Vuoden 1981 mielenosoitukset
Kosovon vuoden 1981 mielenosoitukset saivat alkunsa yliopistolta.[5] Niissä vaadittiin Kosovolle niin tasavallan statusta[5] kuin eroa Jugoslaviasta ja liittämistä Albaniaan.[20] Vaikka viranomaiset jälleen syyttivätkin nationalistiradikaaleja, oli protestien syntyyn useita eri vaikuttavia tekijöitä. Kosovon kulttuurillinen eristäytyneisyys muusta Jugoslaviasta ja endeeminen köyhyys aiheuttivat sen, että Kosovossa oli suhteessa muihin Jugoslavian alueisiin eniten sekä opiskelijoita että lukutaidottomia. Yliopistokoulutus ei ollut tae menestyksekkäästä tulevaisuudesta, koska Pristinan yliopisto oli teknillisten aineiden sijaan painottunut humanistisiin aineisiin erityisesti albanologiaan, mikä ei käytännössä tarjonnut työmahdollisuuksia juuri muualla kuin paikallisessa hallinnossa tai kulttuurityössä, eikä antanut mahdollisuuksia päästä Kosovon ulkopuolelle. Tämä loi suuren määrän korkeakoulutettuja ja katkeroituneita työttömiä, jotka olivat otollista maaperää nationalistisen liikkeen kasvulle. Esimerkiksi Kosovon vapautusarmeijan komentaja Hashim Thaçi tuli alun perin tunnetuksi opiskelijaradikaalina.[21]
Lisäksi Kosovon serbi- ja montenegrolaisväestö harmistui yhä enemmän yliopistokaupungin opiskelijaväen aiheuttamasta taloudellisesta ja sosiaalisesta taakasta. Vuonna 1981 yliopistossa oli 20 000 opiskelijaa, mikä tarkoitti, että joka kymmenes kaupungin asukas oli opiskelija.[21]
Mielenosoitukset alkoivat 11. maaliskuuta 1981 alun perin spontaanista mielenilmauksesta, jossa vaadittiin parempaa kouluruokaa ja elinolosuhteita asuntoloihin. Poliisi hajottivat nämä protestit, mutta ne palasivat kaksi viikkoa myöhemmin 26. maaliskuuta 1981. Tällä kertaa poliisi käytti voimaa hajottaessaan albaaniopiskelijoiden istumamielenosoituksen asuntolassa. Loukkaantuneita oli 35 henkilöä ja pidätettyjä 21. Poliisin väkivalta provosoi kansannousun, kun kymmeniätuhansia ihmisiä mielenosoitti eri puolilla Kosovoa. Liittovaltion hallitus julisti hätätilan ja lähetti 30 000 sotilasta maakuntaan. Jugoslavian viranomaiset tuhkahduttivat mellakavat väkivaltaisesti aiheutta useita kuolonuhreja. Pristinan yliopiston professorin Pajazit Nushin mukaan 120 albaaniopiskelijaa ammuttiin tai kidutettiin hengiltä. Viranomaiset myönsivät 11 ihmisuhria, mutta Amnesty International puhui jopa 300 kuolleesta.[22]
Mielenosoitusten jälkeen "separatistit" puhdistettiin yliopiston opiskelijoiden ja tiedekuntien joukosta. 226 opiskelijaa ja yliopiston työntekijää syytettiin ja tuomittiin jopa 15 vuoden vankeusrangaistuksiin. Useita albaaneja erotettiin viroistaan mukaan lukien yliopiston puheenjohtaja ja kaksi rehtoria. Heidät korvattiin kommunistipuolueen kovan linjan kannattajilla. Lisäksi yliopistoa kiellettiin käyttämästä Albaniasta tuotuja oppikirjoja ja vastaisuudessa se saattoi opetuksessaan käyttää vain serbokroatiasta käännettyjä teoksia. Mielenosoitukset saivat myös yhä useammat serbipoliitikot vaatimaan keskittämistä, serbien maiden yhtenäistämistä ja albaaneihin kohdistuvan kulttuurillisen pluralismin vähentämistä sekä serbialaisen kulttuurin suojelua ja edistämistä.[21] Serbikommunistit leimasivat yliopiston "nationalismin linnoitukseksi".[18]
Yliopisto kuitenkin jatkoi 1980-luvulla Kosovon statuksen muuttamisen tukemista[5] ja levitti Enver Hoxhan ja maolaista ideologiaa[23] sekä kannatti Suur-Albanian luomista[23] pääasiassa Tiranasta tulleiden albaaniprofessoreiden vaikutuksesta.[23] Samaan aikaan yliopiston käytännön toiminta halvaantui jatkuvien albaanimielenosoitusten [5] ja hallinnon serbi- ja albaanijäsenten jatkuvien poliittisten riitojen takia.[5] Joskus jopa kokonaiset asuntolat suljettiin mielenosoitusten takia.[5]
1990-luku
Serbialainen sosialistipoliitikko ja myöhempi kansallinen johtaja Slobodan Milošević valittiin Serbian presidentiksi 1989. Hän oli aktiivisesti puhunut serbialaisen Kosovon puolesta. Ensi töikseen vuonna 1989 hän poistatti Serbian perustuslaista Kosovon autonomian ja liitti maakunnan elimelliseksi osaksi Serbiaa.[24]
Pristinen ja Novi Sadin maakuntayliopistojen hallinto keskitettiin maakuntien pääkaupungeista Belgradiin. Erityisesti Pristinan yliopisto joutui tiukan repression kohteeksi. Yhdessä muiden Kosovon oppilaitosten kanssa yliopiston opetussuunnitelma lakkautettiin ja korvattiin Belgradissa tehdyllä. Albaaniopettajat ja- opiskelijat kieltäytyivät laajasti noudattamasta uutta opetussuunnitelmaa ja Serbian parlamentin määräämia uusia opintouudistuksia sekä vastustivat yleensä Kosovon autonomian lakkauttamista. Näin ollen useita albaaniopettajia syytettiin Serbian koululakien rikkomisesta, erotettiin ja korvattiin serbeillä. Joissain tapauksissa erottamiset perustettiin muilla syin, kuten "tiedekunnan rakennuksesta poistumisesta työaikana".[18] Yliopiston rehtori, professori Ejup Statovci tuomittiin vankeuteen kirjoitettuaan kirjeen, jossa pyysi yliopistorakennusten palauttamista albaanien tiedekunnalle ja sen opiskelijoille.[19] Hänet korvannut serbialainen professori Radivoje Papović selitti virallisen syyn yliopistossa tehtyihin muutoksiin:
Meidän ensimmäinen tehtävämme oli hävittää viha kaikkea serbialaista kohtaan, mitä oli kerrytetty täällä jo useita vuosikymmeniä... Tämä pahuuden tehdas perustettiin perustarkoituksenaan hävittää Serbia ja sen serbialainen nimi ... [se] on nyt hävitetty kiitos hallituksen ja yliopiston henkilökunnan yhteistyön.... Yliopistollamme on lopullisena tavoitteena serbialaisen hengen uusintaminen Kosovossa ja Metohijassa.[19]
Papović oli vihattu mies Kosovon albaanien parissa ja 16. tammikuuta 1997 hän loukkaantui vakavasti Kosovon vapautusarmeijan Nait Hasaninen tekemässä autopommi-iskussa.[25]
Myös opiskelija-aineksen koostumus muuttui huomattavasti. Uusi lukuvuonna 1991–1992 käyttöön otettu sisäänottojärjestelmä varmisti ainakin teoriassa yhden suhde yhteen periaatteella opiskelupaikkoja kummallekin väestöryhmälle, mikä tarkoitti 1 580 kokopäiväopiskelijaa kummallekin osapuolelle. Käytännössä albaaniopiskelijat boikotoivat koulutusta[5] pudottaen albaanien määrän 27 000 opiskelijasta nollaan. Tätä monet serbit pitivät hyvänä asiana, koska nyt rahoitus tuli ainoastaan ei-albaaniväestön käyttöön. Jäljelle jääneet albaaniprofessorit jatkoivat työskentelyä jonkin aikaa,[5] kunnes 1½ vuotta jatkuneen boikotin jälkeen he olivat turhia ja heidät voitiin erottaa.[5] Henkilöille, joita tarvittiin, tarjottiin mahdollisuutta jatkaa opetustyössä serbian kielellä.[5] Kuitenkin harva jäi muiden albaanien uhkausten ja painostuksen myötä.[5] Näin ollen albaanit olivat onnistuneet tehokkaasti sulkemaan itsensä yliopiston ulkopuolelle, kun ei ollut albaaninkielisiä opettajia tai opiskelijoitakaan.[18]
Albaaninkielinen koulutus jatkui yksityisissä puitteissa osana epävirallista varjovaltiota, itsejulistettua "Kosovon tasavaltaa", jonka Kosovon albaanit olivat perustaneet. Tämä mahdollisti noin 30 000 albaaniopiskelijan kouluttamisen jatkumisen.[18] Tämä kutsui edelleen itseään Prishtinan yliopistoksi ja sitä rahoitti diasporassa olevat albaanit ja varjovaltion keräämä verotus.[5][26] Koulutus tapahtui ilman minkäänlaista kytköstä akateemiseen järjestelmään,[5][26] mikä itse asiassa vain huononsi entisestään sen laatua. Esimerkiksi lääketieteen opiskelijoilla ei ollut pääsyä klinikoihin, laboratorioihin tai muuhun tärkeään varustukseen.[5][26]). Kuitenkin yliopiston professorit raportoivat useista valmistuneista, maistereista ja tohtoreista.[5] Yliopisto nimittäin jatkoi tutkintotodistusten myöntämistä Kosovon tasavallan oikeudella, mutta nämä eivät tietenkään olleet Jugoslavian liittotasavallan tunnustamia tutkintoja. Valtion turvallisuusjoukot ratsasivat ja häiritsivät näiden epävirallisten koulujen toimintaa.[19]
Vuosikymmenen toisella puoliskolla Serbian hallitus aloitti neuvottelut yliopistosta albaanijohtajien kanssa.[5] Nämä neuvottelut johtivat vuonna 1998, jolloin Kosovon kriisi oli hyvää vauhti eskaloitumassa, sopimukseen, joka mahdollisti albaaniopiskelijoiden paluun yliopistoon.[27] Slobodan Miloševićin ja Ibrahim Rugovan solmimassa sopimuksessa sovittiin, että Kosovon albaanien tulisi saada haltuunsa 60 prosenttia yliopiston kampuksesta, serbien 35 prosenttia ja 5 prosenttia.[28] Kolme yliopiston rakennusta luovutettiin albaanien haltuun 15. toukokuuta 1998. Kosovon serbit kuitenkin järjestivät väkivaltaisia protesteja siirtoa vastaan ja heidän häätämisekseen tarvittiin lopulta hallituksen joukkoja.[29] Rakennukset olivat pahoin tuhotut niiden huonekalujen ja varusteiden ollessa täysin vandalisoituja, jotta ne olisi saatu käyttökelvottomiksi.[30]
Kosovon sodan puhkeaminen vuonna 1999 hankaloitti niin virallisen kuin epävirallisen yliopiston toimintaa. YK:n päätöslauselman 1244:n antamisen ja KFOR-joukkojen saapumisen jälkeen suurin osa yliopiston henkilökunnasta ja opiskelijoista oli paennut kesäkuussa 1999.[5] Elokuussa 1999 kaksi kuukautta sodan päättymisen jälkeen Pristinan serbiväestön määrä oli pudonnut 40 000 henkilöstä alle tuhannen.[31]
Tiedekunnat
Vain albaanien Pristinan yliopiston tiedekunnat:
Humanistinen tiedekunta
Lääketieteellinen tiedekunta
Maataloustieteellinen tiedekunta
Taloustieteellinen tiedekunta
Filosofinen tiedekunta
Oikeustieteellinen tiedekunta
Kielitieteellinen tiedekunta
Liikuntatieteellinen tiedekunta
Teknillinen ja arkkitehtoninen tiedekunta
Kaivostieteellinen ja metallurginen tiedekunta (Mitrovicassa)
Matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta
Opettajankoulutuslaitos (Pristina, Gjilan, Gjakova, Prizren)
Ammattikorkeakoulu  (Peja, Ferizaji, Mitrovica)
Lähteet

Luokka:Pristina
Luokka:Korkeakoulut

Mikä on Pristinan serbialaisen yliopiston toinen nimi?


Tässä on lista moottoriradoista, joilla on ajettu Formula 1 -sarjan MM-osakilpailuja kaudesta 1950 nykypäivään. Kaiken kaikkiaan 65 rataa on isännöinyt maailmanmestaruussarjan kilpailuja, joista ensimmäinen pidettiin Silverstonessa. Kuuluisin radoista on Nürburgringin vanha Nordschleife, jolla ajettiin 1951–1976.
Nykyiset radat ovat lihavoituna ja tulevaisuudessa ajettavien kilpailujen radat ovat kursivoituna.

Sisältö:A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z
 Aiheesta muualla
A

B

C

D

E

F

G

H

I

J

K

L

M

N

O

P

R

S

V

W

Y

Z

Lähteet

Aiheesta muualla

Radat
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Free jazz on hyvin vahvasti improvisointia harjoittava jazzsuuntaus, joka on vapaa muille tyyleille ominaisista rytmisistä, harmonisista ja sävellyksellisistä rakenteisista. Siinä missä perinteisempi jazz on yleensä 4/4-tahtilajissa ja soolot noudattavat sointurakenteita, on free jazzin olemus ennemminkin rytmisesti ja sävelellisesti aaltoileva. Free jazz syntyi Yhdysvalloissa 1960-luvulla, ensimmäisiä artisteja olivat saksofonisti Ornette Coleman ja pianisti Cecil Taylor. Tyylisuunta on hankalasti määriteltävä, sillä se on hyvin monimuotoinen ja lainaa aineksia erilaisista avantgarde-suuntauksista. Free jazz ja avantgarde-jazz ovat osin päällekkäisiä käsitteitä, mutta jälkimmäisessä on vapaan improvisoinnin lisäksi ennalta sävellettyjä melodioita.
Suuntaus aiheutti paljon keskustelua jopa nopeasti liikkuvalla jazz-alalla: monien mielestä oli kyseenalaista, oliko free jazz musiikkia lainkaan. Jazzia runsas vuosikymmen aiemmin bop-tyylillä uudistaneet radikaalit olivat uudessa tilanteessa vanhoillisia. Tunnettuja free jazz -tyylisiä levytyksiä ovat julkaisseet mm. John Coltrane, Albert Ayler ja Pharoah Sanders. Tyyli on jatkanut olemassaoloaan nykypäiviin saakka, mutta ei ole juuri tullut laajemman yleisön suosioon. Suomen merkittävin free jazz -artisti oli rumpali Edward Vesala.
Tyylisuuntauksen nimen ”free jazz” sanotaan olevan peräisin Ornette Colemanin albumin Free Jazz: A Collective Improvisation (1961) nimestä.
Tunnettuja free jazz muusikoita
Rashied Ali
Albert Ayler
Peter Brötzmann
Don Cherry
Ornette Coleman
John Coltrane
Jan Garbarek
Prince Lasha
Sam Rivers
Pharoah Sanders
Sonny Simmons
Cecil Taylor
Edvard Vesala
John Zorn
Kirjallisuutta
Litweiler, John Freedom Principle Jazz after 1958
Aiheesta muualla
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)
Luokka:Jazzin tyylilajit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Hondurasin tasavalta eli Honduras on noin 8,7 miljoonan asukkaan valtio Väli-Amerikassa. Sen rajanaapureita ovat Guatemala, El Salvador ja Nicaragua. Hondurasilla on meriyhteys sekä Tyynelle valtamerelle että Karibianmerelle. Maan pääkaupunki on Tegucigalpa. Maan espanjankielinen nimi República de Honduras tarkoittaa ”Syvänteiden tasavaltaa”, mikä juontuu Karibianmeren syvänteistä maan itäpuolella[1].
Sotilasvalta, korruptio, suuret tuloerot, rikokset ja luonnonkatastrofit ovat vaikuttaneet siihen, että Honduras on yksi Keski-Amerikan turvattomimmista ja vähiten kehittyneistä maista.[2] Esimerkiksi lokakuun 1998 hurrikaani Mitch surmasi arviolta yli 7000 ihmistä ja saman verran katosi, ja aineelliset tuhot olivat hyvin merkittäviä kautta maan.[3]
Maantiede

Pohjoisessa Honduras rajoittuu Karibianmereen ja etelässä Fonsecanlahteen Tyynellä valtamerellä. Hondurasin naapurimaat ovat Guatemala, El Salvador ja Nicaragua. Valtion pinta-ala on 112090 neliökilometriä.[4]
Valtion pinta-alasta 80 prosenttia on vuoristoista. Maan korkein kohta on Cerio las Minas 2849 metriä merenpinnan yläpuolella. Cerro Cangrejal on 2450 metrin korkuinen. Toimivia tulivuoria ei ole maan alueella monia. Vuoristoalueen lisäksi maassa on kaksi kapeaa, alavaa rannikkokaistaletta.[5][1]
Tärkein joki on 400 kilometriä pitkä Ulúa, joka laskee Karibianmereen Valle de Sulan laakson poikki. Sen lisäksi maassa on lukuisia muita jokia, joilla ei ole niinkään merkitystä kulkuväylinä vaan siksi, että jokilaaksot ovat suotuisaa viljelysmaata. Lago de Yojoa maan länsiosassa on tekojärvien ohella maan ainoa järvi. Vuoriston pohjois-etelä-suunnassa halkaiseva jokilaakso on savannia eikä sademetsää kuten pohjoisrannikko.[6][1]
Hondurasin sisäosien ilmasto on mantereisempi ja yöt ovat viileämpiä kuin rannikkoseuduilla. Karibianmeren rannikkokaistaleella sataa rannikon suunnan takia selvästi vähemmän kuin Belizessä tai Nicaraguassa. Sateet ajoittuvat talviaikaan, koska silloin pasaatituulet puhaltavat suoraan mereltä. Vuoristoalue peittää suuren osan maasta, ja siellä kasvillisuutena ovat luonnostaan tammi- ja mäntyvaltaiset metsät.[7][1]
Hondurasin kansallispuistoja kehitetään matkailukohteiksi. Maassa elää 700 lintulajia ja monia harvinaisia nisäkkäitä kuten Uuden maailman kierteishäntäapinoita, tapiireja ja suurista kissapedoista puumia ja jaguaareja[8][1]
Historia

Varhaishistoria ja espanjalaisvalta

Ennen eurooppalaisten tuloa Hondurasin alueella on asunut ihmisiä monista eri kulttuureista ja kieliryhmistä. Kehittynein kulttuuri oli mayoilla, jotka levittäytyivät nykyisen Hondurasin länsiosaan 400-luvulla. Sieltä he etenivät Rio Motaguan laaksoa pitkin. Keskeiseksi seremonialliseksi paikaksi muodostui Copán, jota kehitettiin yli kolmen vuosisadan ajan. Se hylättiin tuntemattomasta syystä noin vuonna 800.[9]Mayojen kanssa samaan aikaan elivät lencat, joilla oli ajoittaisista yhteenotoista huolimatta toimivat kauppasuhteet sekä mayojen kanssa että kolmansiin maihin Panamaa ja Meksikoa myöten.[10]
Kristoffer Kolumbus saapui Hondurasiin vuonna 1502 ja nimesi maan sen rannikon syvien vesien mukaan (, 'syvyys').[11] Jo Kolumbus julisti maan Espanjan omaisuudeksi, mutta käytännössä konkistadorit valtasivat maan vähitellen vuosien 1523–1537 aikana. He kilpailivat keskenään ja kohtasivat kovaa intiaanien vastarintaa.[10]
Honduras oli Espanjan vallan alla noin kolmesataa vuotta. Honduras ja muut Keski-Amerikan valtiot julistautuivat itsenäisiksi vuonna 1821. Maa oli vähän aikaa Meksikon keisarikunnan osa, ja se julistautui osaksi Keski-Amerikan liittotasavaltaa 1823.[12] Valtioliitto hajosi vuonna 1838. Hondurasin kansallissankari kenraali Francisco Morazán Quesada johti yrityksiä valtioliiton säilyttämiseksi.[10]
Río Plátanon biosfäärialueella on runsaat kaksisataa mayojen aikaista rauniota, ja alue kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Itsenäisyys ja Yhdysvaltojen taloudellinen valta

Honduras itsenäistyi kokonaan vuonna 1840.[13] Pääkaupunki siirrettiin vuonna 1880 Comayaguasta Tegucigalpaan.[14]
1800-luvun lopulla Hondurasin talous ajautui täysin yhdysvaltalaisten yritysten haltuun, jotka perustivat banaaniplantaaseja pohjoisrannikolle. Esimerkiksi vuonna 1913 maan banaanien ulkomaanviennistä kahta kolmasosaa hallitsi yhdysvaltalainen United Fruit Company. Ulkomainen pääoma, plantaasit, konservatiivinen politiikka ja alituiset vallankaappaukset hallitsivat Hondurasia 1900-luvun puoleenväliin asti.[15] Vuonna 1924 käytiin lyhyt sisällissota.[16] Vuosina 1932–1949 Honduras oli oikeistolaisen kansallispuolueen (PNH) ja kenraali Tiburcio Carías Andinon diktatuurin alaisena.[17]
Vuonna 1955 kahden autoritaarisen diktaattorin ja banaanityöläisten lakon jälkeen nuoret uudistajat kaappasivat vallan ja järjestivät perustuslakia säätävän kokouksen vaalit 1957. Kokous nimitti Ramón Villeda Moralesin presidentiksi ja muutti itsensä parlamentiksi kuusivuotiskaudelle. Liberaalipuolue hallitsi 1957–1963. Vuonna 1963 konservatiiviset upseerit estivät vaalit ja kaappasivat verisesti vallan. Asevoimat hallitsi vuoteen 1970 eversti Oswaldo López Arellanon johdolla.[10]
Vuonna 1969 Honduras kävi kuusi päivää kestäneen sodan El Salvadoria vastaan.[13] Tämän jalkapallosodaksi kutsutun sodan kimmokkeena oli jalkapallon MM-karsintaottelu, mutta maiden välit olivat jo erittäin tulehtuneet jo ennen ottelua laittomasta siirtolaisuudesta ja rajariidoista johtuen. Pian sodan jälkeen 1970 nimitettiin siviilipresidentti Ramón Cruz Uclés kansallispuolueesta. Hän ei kyennyt kokoamaan toimivaa hallitusta ja kenraali López kaappasi vallan taas 1972. López teki nyt jotain uudistuksia, muun muassa maauudistuksen, mutta sotilasvalta kaatui vuosikymmenen puolivälissä korruptioskandaaleihin. 22. huhtikuuta 1975 armeija vaihtoi presidentiksi eversti Juan Alberto Melgar Castron. Castro (1975–1978) ja kenraali Paz García (1978–1983) rakensivat maan nykyisen infrastruktuurin, kuten tiet ja viestintäjärjestelmät. Maa nautti myös nopeimmasta talouskasvustaan sen tuotteiden kysynnän ja ulkomaisen rahoituksen turvin.[10]
Vuonna 1974 Hurrikaani Fifi iski Hondurasiin tappaen tuhansia ja tuhoten koko kalastuslaivaston sekä 95prosenttia banaanisadosta.[18]
Siviilihallinto ja sota Nicaraguaa vastaan
Nicaraguan diktaattorin Anastasio Somozan vallasta 1979 syösseen vallankumouksen ja El Salvadorin epävakauden vuoksi sotilashallitus luopui vallasta, ja hondurasilaiset valitsivat perustuslakia säätävän kokouksen vuonna 1980 ja parlamentin 1981. Uusi perustuslaki tuli voimaan 1982, ja presidentiksi nousi liberaalien Roberto Suazo Córdova. Suazo liittoutui Yhdysvaltojen kanssa, ja maahan virtasi talousapua ja sinne perustettiin leirejä elsalvadorilaisten joukkojen koulutukseen maan sisällissodan aikana. Presidentin lisäksi asevoimien komentaja kenraali Gustavo Alvárez käytti huomattavaa vaikutusvaltaa maan asioissa.[13] Vuonna 1982 Yhdysvaltain tukemat contrat käynnistivät hyökkäyksensä Nicaraguan sandinistihallitusta vastaan Hondurasin maaperältä. Kenraali Alvárez vastasi maassa lisääntyviin levottomuuksiin pidättämällä ammattiliittoaktiiveja ja vasemmistolaisten tukijoita. Alvárez syöstiin vallasta vuonna 1984 lisääntyvien anti-amerikkalaisten mielenosoituksen jälkeen. Yhdysvaltain perustamat koulutusleirit suljettiin, mutta hallitus jatkoi contrien tukea vastineeksi avokätisestä talousavusta.[13]
Vuoden 1985 vaalien lähestyessä liberaalipuolue tulkitsi vaalilakia asettamalla useita ehdokkaita vaaliin, ja kun heidän yhteinen äänimääränsä ylitti kansallispuolueen äänimäärän, puolue julisti eniten ääniä saaneen ehdokkaansa José Azcona del Hoyon voittajaksi. Armeijan tuella Azcona nousi presidentinvirkaan 1986. Tämä oli ensimmäinen siviilipresidenttien välinen rauhanomainen vallanvaihto yli 30 vuoteen. Ihmisoikeusrikoksista annettiin yleinen armahdus 1987, mutta vielä 1988 Amnesty Internationalin raportti syytti asevoimia ja oikeistolaisia kuolemanpartioita lisääntyvästä väkivallasta. Vasemmistosissit salamurhasivat kenraali Alvárezin tammikuussa 1989 Tegucigalpassa. Samana vuonna päästiin sopimukseen nicaragualaisten contrasissien aseistariisumisesta Hondurasissa.[13]
Yhteiskunnan demilitarisointi alkaa
Nationalistipuolueen Rafael Callejas valittiin presidentiksi ja hän aloitti kautensa tammikuussa 1990. Callejas aloitti uusliberaalin talouspolitiikan soveltamisen. Haagin kansainvälinen tuomioistuin vahvisti 1992 uuden rajan Hondurasin ja El Salvadorin välillä ja päätti näin vuodesta 1861 jatkuneen rajariidan.[19] Maan budjetin alijäämä räjähti ja elinkustannusten nousu ja syytökset hallituksen laajasta korruptiosta saivat äänestäjät valitsemaan liberaalipuolueen Carlos Roberto Reinan suurella enemmistöllä 1993. Hän pyrki vähentämään korruptiota ja armeijan valtaa ja lopetti yleisen asepalveluksen. Reinan kaudella alettiin tutkia 1980-luvun ihmisoikeusrikkomuksia ja korruptiota.[20]
Liberaalien valta jatkui kun Carlos Roberto Flores nousi presidentiksi 1998. Hän aloitti talousuudistukset pyrkien parantamaan maan kilpailukykyä ja pyrki turvaamaan maan köyhimpien kansalaisten aseman.[10] Flores perusti siviilien hallitseman puolustusministeriön ja siirsi poliisin asevoimien alaisuudesta siviileille.[21]
Lokakuussa 1998 hurrikaani Mitch tuhosi Hondurasia, surmasi yli 5000 ja jätti 1,5 miljoonaa kodittomiksi.[10]
Kansallispuolueen Ricardo Maduro voitti 2001 presidentinvaalit. Hän laajensi jälleen poliisin ja asevoimien yhteistoimintaa ja lähetti välittömästi virkaan astuttuaan poliisien ja asevoimien yhteisyksiköt partioimaan kaduille. Maduro tuki myös vahvasti Yhdysvaltain terrorisminvastaista sotaa ja lähetti vuonna 2003 Irakin koalitioon 370 sotilasta. Honduras ratifioi myös Yhdysvaltain kanssa Yhdysvaltain-Keski-Amerikan vapaakauppasopimuksen (CAFTA), josta sai vastineeksi maan velkoja anteeksi. Honduras oli myös ensimmäinen Latinalaisen Amerikan maa, joka solmi Millennium Challenge Account -sopimuksen Yhdysvaltain kanssa.[10]
Zelayan presidenttikausi ja syrjäyttäminen

Liberaalien Manuel Zelaya voitti 27. marraskuuta 2005 presidentinvaalit niukasti.[10] Kautensa loppupuolella hän halusi kutsua koolle perustuslakia uudistavan kansankokouksen. Hondurasin korkein oikeus, parlamentti ja armeija syyttivät presidenttiä jatkokausien tavoittelusta ja tällä verukkeella syrjäyttivät hänet 28. kesäkuuta 2009. Presidentti haki turvapaikkaa Costa Ricasta.[22][23]
Ympäröivä maailma tuomitsi kaappauksen. Zelaya palasi Hondurasiin syyskuussa 2009 ja sai turvapaikan Brasilian suurlähetystöstä. Neuvottelut Zelayan ja Michelettin välillä eivät tuoneet tulosta. Virallisen virkakauden päätyttyä Zelaya siirtyi maanpakoon Dominikaaniseen tasavaltaan.[24][25]
Vallankaappauksen jälkeen Honduras menetti Maailmanpankin, Amerikan kehityspankin tuet, sekä Venezuelan ja Euroopan unionin kehitysavun. Ulkoinen tuki oli käsittänyt viidenneksen maan budjetista. Myös ulkomainen matkailu laski 70 prosenttia kaappauksen jälkeen.[26] 29. marraskuuta 2009 maassa pidettiin presidentinvaalit, joissa äänestysprosentti kohosi lähes 60 prosenttiin. Vaalit voitti konservatiivipuolueen Pepe Lobo.[27] Helmikuussa 2010 Maailmanpankki ilmoitti alkavansa jälleen myöntää maalle lainoja.[28] Vuonna 2010 Honduras solmi uudelleen diplomaattisuhteet 29 maahan. Yhdysvallat jatkoi avustusohjelmaansa. Totuuskomissio alkoi tutkia vuoden 2009 vallankaappausta.[13]
Tammikuussa 2014 presidentiksi valittiin Juan Orlando Hernández, joka sai 36,9% annetuista äänistä.[4]
Politiikka
Honduras on presidentillinen tasavalta, jossa ei ole pääministerin virkaa. Maan nykyinen perustuslaki on vuodelta 1982. Hondurasin presidentti valitaan nelivuotiskausille.[10] Presidentti voi istua vain yhden kauden.[29] Juan Orlando Hernández vannoi virkavalansa 27. tammikuuta 2014.[30]
Parlamentti on yksikamarinen kansalliskongressi (), jossa on 128 jäsentä. Parlamentin jäsenet valitaan suhteellisella vaalitavalla nelivuotiskausille. Vaalipiireinä ovat departementit.[10] Ennen vuotta 1997 edustajat valittiin suoralla henkilövaalilla.[4]
Hondurasin puoluekenttää hallitsivat pitkään kansallispuolue ja liberaalipuolue. Maassa olikin käytännössä vallassa kaksipuoluejärjestelmä.[31] Vuoden 2013 parlamenttivaaleissa tilanne kuitenkin muuttui selvästi. Kansallispuolue sai 48 paikkaa, kun sillä oli ollut 71 paikkaa edellisessä parlamentissa.[32] Yhteensä kansallispuolueella ja liberaalipuolueella on 57 prosenttia kongressin paikoista, kun edellisellä vaalikaudella niiden osuus oli noin 90 prosenttia. Uusia vahvoja puoleita ovat sosialistinen Libre ja nuorten kaupunkilaisten suosiossa oleva Partido Anticorrupción (PAC).[33] Libre nousi 2013 toiseksi suurimmaksi puolueeksi saatuaan 37 paikkaa kongressiin. PAC sai 13 paikkaa.[34]
Hallinnollinen jako
Hondurasissa on 18 departementtia. Pinta-alaltaan suurin on Olancho. Asukasluvultaan suurin on Francisco Morazán. Islas de la Bahía on sekä asukasluvultaan että pinta-alaltaan Hondurasin pienin departementti.[35][36]

Atlántida (perustettu 1902)
Choluteca (1825)
Colón (1881)
Comayagua (1825)
Copán (1869)
Cortés (1893)
El Paraíso (1869)
FranciscoMorazán (1825)
Gracias a Dios (1957)

Intibucá (1883)
Islas de la Bahía (1872)
La Paz (1869)
Lempira (1825)
Ocotepeque (1906)
Olancho (1825)
Santa Bárbara (1893)
Valle (1893)
Yoro (1825)

Talous ja infrastruktuuri
Talous
Honduras on alemman keskiluokan maa, jonka väestöstä yli 66 prosenttia elää köyhyydessä. Maaseudulla peräti viidesosa ihmisistä elää äärimmäisessä köyhyydessä. Maailmanlaajuisen vuosien 2008–2009 talouskriisin jälkeen Hondurasin talous on jälleen alkanut kasvaa. Vuonna 201 bruttokansantuote kasvoi 3,7 prosenttia. Vaikka taloudessa on positiivisia merkkejä, sillä on joitakin isoja ongelmia. Maan taloudellinen epätasa-arvo on latinalaisen Amerikan suurin, ja maan murhamäärät ovat maailman suurimpia, vaikka väkivaltarikosten määrä on ollutkin laskussa 2010-luvulla.[37]
Iso osa työvoimasta saa edelleen tulonsa maanviljelystä, vaikka sen osuus bruttokansantuotteesta on vain kymmenes. Maataloudessa työvoimasta on 35,8 prosenttia. Teollisuudessa maan työvoimasta elantonsa saa 18,8 prosenttia työläisistä ja palvelualoilta 45,4 prosenttia.[38] Talous on paljolti riippuvainen Yhdysvaltain kaupasta ja toisaalta ulkomailla asuvien hondurasilaisten lähettämistä avustuksista.[39] Vuonna 2014 peräti 17 prosenttia bruttokansantuotteesta tuli varoista, joita hondurasilaiset lähettivät kotimaahansa noin 3,3 miljardin dollarin arvosta.[40]
Honduras jakaantuu talouden painopisteissä kahteen seutuun. Ylänköalueilla on omavaraisviljelyä, karjankasvatusta ja kaivosteollisuutta. Alankoalueiden talous perustuu pitkälti plantaasiviljelyyn.[29] Historiallisesti maassa on tuotettu lähinnä kahvia ja banaaneja, mutta 1900-luvun lopulla maan taloutta on pyritty monipuolistamaan. Maanviljelyssä myös melonit, ananakset, tupakka, puuvilla, palmut ja sokeriruoko ovat tärkeitä.[41] Katkarapuja ja hummereita viedään erityisesti Yhdysvaltoihin.[29]
Teollisuutta hallitsevat pienimuotoiset valmistuslaitokset. Maahan on avattu 1990-luvun lopulta lähtien kymmeniä ulkomaalaisten omistamia maquiladora-tehtaita.[29] Ne tuovat materiaalinsa verovapaasti ja tullitta Yhdysvalloista ja vievät tuotteet sinne takaisin.[10] Suurempaa teollisuutta on lähinnä San Pedro Sulan ja Tegucigalpan kaupunkialueilla.[29]
Energia
Honduras tuottaa yli puolet energiastaan fossiilisissa polttoaineilla. Vesivoiman käyttöä hankaloittaa El Niño -ilmiön aiheuttama vaihtelu vesivaroissa.[42]
Liikenne
Maantieliikenne on Hondurasin sisäisen liikenteen keskiössä. Tärkein maantie on Tyynenmeren San Lorenzosta Tegucigalpan ja San Pedro Sulan kautta Karibianmeren Puerto Corteziin. Pan-American Highwayyn kuuluva Inter-American Highway kulkee maan halki. Rautatiet kuljettavat lähinnä sahatavaraa ja maataloustuotteita.[29]
San Pedro Sulassa sijaitseva Ramón Villeda Moralesin kansainvälinen lentoasema on maan tärkein lentoasema. Tegucigalpan Toncontínin kansainvälinen lentoasema on huomattavasti pienempi, eikä se sovellu kovin hyvin isoille moderneille suihkukoneille.[29]
Väestö

Hondurasin tilastokeskuksen mukaan vuonna 2016 maassa asui 8714641 ihmistä.[43] Noin 90 prosenttia asukkaista on espanjalaisten ja intiaanien jälkeläisiä mestitsejä.[29] Suurin alkuperäisasukkaiden ryhmä on lencat, joiden osuus vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan oli noin 5,5 prosenttia väestöstä. Muiden ryhmien osuus on alle prosentti.[44] Lencoja asuu pääosin maan kaakkoisosassa lähellä Guatemalan rajaa. Koillis-Hondurasissa puolestaan elää pieniä määriä tolupaneja, miskitoja ja pechejä. Karibianmeren rannikolla puolestaan on Länsi-Intian tummaihoisia ja garifunia.[29]
Espanja on Hondurasin virallinen kieli.[29] Englantia puhutaan rannikoilla ja Karibianmeren saarilla. Myös joitain intiaanikieliä, kuten eräiden intiaanikielien sekoitusta garifunaa, puhutaan varsinkin pohjoisrannikon kylissä.[45]
Vuoden 2017 latinobarometri kyselyssä Hondurasin väestöstä 39 % on protestantteja, 37 % katolilaisia, 2 % edustaa muita uskontoja ja 21 % väestöstä on uskonnottomia.[46] Katolisten osuus on 1900-luvun ja 2000-luvun alussa pudonnut kaikkialla latinalaisessa Amerikassa, mutta Hondurasissa pudotus on ollut suurin prosenttiyksiköissä, sillä vielä vuonna 1970 katolisia oli 94 prosenttia väestöstä.[47] Monet katolisista ovat siirtyneet protestanttisiin seurakuntiin.[29]
Hondurasissa on oppivelvollisuus, ja peruskoulutus on ilmaista.[29] Monet perheet elävät kuitenkin köyhyydessä, minkä takia monet lapsista lopettavat koulunkäynnin auttaakseen perhettään toimeentulossa.[48]
Vuonna 2010 arvioitiin, että Honduras ei tule saavuttamaan kaikkia YK:n vuosituhattavoitteita vuoteen 2015 mennessä. Noin 60prosenttia väestöstä elää edelleen köyhyysrajan alapuolella, ja 36 prosenttia äärimmäisessä köyhyydessä. Aliravittujen osuus on kuitenkin pienentynyt lupaavasti. Entistä useampi lapsi aloittaa koulunkäynnin, mutta moni jättää alakoulunkin kesken. Yläkoululaisista ja sitä vanhemmista tyttöjen osuus on jo yli puolet. Alle viisivuotiaiden kuolleisuus on pienentynyt 48:sta 30:een, mutta tavoite (16 kuollutta tuhatta elävänä syntynyttä kohti) jäänee saavuttamatta. Rokotusohjelmat etenevät hyvin. Äitiyskuolleisuuden seurantaan ei ole saatu kaikkia tarpeellisia tietoja. Hyvä uutinen on, että kätilön tai muun ammattilaisen läsnäolo synnytyksessä on nyt paljon yleisempää kuin 1990-luvun alussa. Malarian hallinnassa tavoite on saavutettu, hyttysverkkojen jakelu on vaikuttanut siihen paljon. Metsätuhoista ei ole tilastoja, mutta luonnonsuojelualueiden perustaminen on edennyt vauhdilla. Puhtaan juomaveden ja kelvollisen käymälän tavoite on saavutettu. Slummien asukkaiden määrä on kasvanut vuosina 1990–2009. Kiinteä puhelinlinja on noin joka kymmenennessä kodissa, maaseudulla vielä harvemmilla, mutta kännyköiden määrä on lisääntynyt rajusti. Alle prosentilla on oma internetliittymä, mutta jo 9 prosenttia voi käyttää internetiä, ja nettikahviloiden määrä on viisinkertaistunut 2000-luvulla.[49]
Vuonna 2007 arvioitiin, että HIVin kantajia oli noin 0,7prosenttia aikuisväestöstä, kaikkiaan noin 28000 henkeä. ARVT-lääkitystä olisi tarvinnut noin 12000 henkeä, mutta sitä sai alle puolet heistä, noin 5600 henkeä.[50]
Kulttuuri

Hondurasilaisten kansallistunne liittyy usein sen korostamiseen, että maa on erilainen kuin Yhdysvallat ja samantapainen kuin muut Latinalaisen Amerikan maat.[51]
Espanjalaisvalloituksen ja orjuuden jäljiltä monen hondurasilaisen esi-isissä on eurooppalaisia, afrikkalaisia ja alkuperäiskansojen edustajia. Erityistä on, että espanjankieliset joilla on paikallisia esi-isiä kutsuvat itseään ylpeästi intiaaneiksi (), kun taas alkuperäiskansojen edustajia kutsutaan nimellä indígenas. Musiikki, kirjallisuus ja televisiosarjat yhdistävät Hondurasia espanjankieliseen yhteisöön.[51]
Pavut ja maissitortillat ovat ruokavalion perusta.[51]
Urheilu
Hondurasin jalkapallomaajoukkue on selviytynyt kolme kertaa MM-kilpailujen lopputurnaukseen, 1982, 2010 ja 2014. FIFA-rankingissa joukkue oli toukokuussa 2017 sijalla 68.[52]. Maassa on 227 jalkapalloseuraa ja niissä 61300 rekisteröityä pelaajaa.[53] Olympialaisissa Honduras ei ole saanut mitaleita. Se on osallistunut vuodesta 1968 alkaen kesäolympialaisissa 1–5 lajiin: jalkapallo, yleisurheilu, uinti, judo, taekwondo, nyrkkeily, painonnosto, miekkailu, pöytätennis ja soutu. Vuoden 1992 talvikisoissa Albertvillessä sillä oli edustaja naisten murtomaahiihdossa.[54]
Lähteet
 (US. Department of State) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = Merrill, Tim| title = Honduras: A Country Study| location = Washington| publisher = GPO for the Library of Congress| year = 1995| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version]| accessdate = 2.9.2017}}
 (BBC) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

Coordinates:
Luokka:44 Pohjois-Amerikka
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä valtio on Hondurasin etelä naapuri?