Tennis on kahden pelaajan (kaksinpeli) tai kahden kaksihenkisen joukkueen (nelinpeli) pelaama mailapeli, jossa verkon erottamat pelaajat (tai joukkueet) lyövät onttoa huopapäällysteistä palloa verkon puolelta toiselle mailaa käyttäen.
Nykyinen tennispeli kehitettiin Englannissa 1800-luvun puolivälissä.[1] Laji levisi ensin englanninkielisissä maissa erityisesti yläluokan keskuudessa. Nykyisin tennis on olympialaji, jolla arvioidaan olevan maailmanlaajuisesti noin 50 miljoonaa harrastajaa. Tennis on myös suosittu penkkiurheilulaji: erityisesti ammattilaistason Grand Slam -turnaukset keräävät suuret katsojaluvut. Näitä turnauksia on neljä eri puolilla maailmaa, ja vuosittain niihin kerääntyvät parhaat tennispelaajat. Kaksin- ja nelinpelejä pelataan samoissa turnauksissa, joten pelaaja voi halutessaan osallistua saman turnauksen kaksinpeleihin ja nelinpeleihin. Tennikseen liittyy myös useita sääntöjä, jotka ovat muuttuneet vuosien aikana.
Parhaina tennispelaajina kautta aikojen tunnetaan miesten puolella muun muassa Roger Federer, Pete Sampras, Andre Agassi, John McEnroe, Rod Laver, Ivan Lendl, Jimmy Connors, Björn Borg, Rafael Nadal ja Novak Đoković sekä naisten puolella muun muassa Chris Evert, Martina Navrátilová, Margaret Smith Court, Serena Williams ja Steffi Graf.
Tenniskenttä

Tennistä pelataan 23,77 metriä (78 jalkaa) pitkällä ja kaksinpelissä 8,23 metriä (27 jalkaa) leveällä kentällä. Neljän pelaajan peliä pelatessa sen leveys on 10,97 metriä (36 jalkaa). Kentän pidemmän sivun jakaa kahteen yhtä suureen osaan verkko, joka on 1,07 metriä (kolme jalkaa ja kuusi tuumaa) korkea verkkotolppien kohdalla ja 91,4 senttimetriä (kolme jalkaa) korkea keskeltä.
Tenniskenttiä on kolmea perustyyppiä: kovapohjainen kenttä, nurmikenttä ja massakenttä. Kovapohjaisia kenttiä ovat esimerkiksi betonipohjaiset, asfalttipohjaiset, tekonurmipohjaiset ja liikuntasalien puupohjaiset kentät. Nurmikenttä on nurmea, ja massakentän pohjamateriaali koostuu murskatusta savikivestä, kivestä tai tiilestä.
Massakenttä on hidas alusta, jolla menestymiseen vaaditaan erinomainen osaaminen kaikissa tenniksen osa-alueissa. Nurmikentällä pallon pomppu on erittäin matala, joten alakierteiset lyönnit ovat vaikeita palauttaa. Kovat alustat ovat nopeampia, jolloin pallon pomppu on korkeampi ja syötön merkitys suurempi. Nurmikenttä on nopein alusta, jossa syöttö on tärkein osa-alue ja verkolle nousu suoraan syötöstä yleisempää kuin muilla kenttätyypeillä. Massalla pallorallit ovat huomattavasti pidempiä kuin muilla alustoilla. Grand Slam -turnauksista Ranskan avoimissa pelataan massalla, Wimbledon nurmella ja Yhdysvaltain avoimet sekä Australian avoimet kovilla alustoilla. Myös muut turnaukset pelataan lähes poikkeuksetta jollain näistä kentistä, kuten Rooman tennisturnaus massalla ja Cincinnatin tennisturnaus kovalla alustalla. Myös matolla pelataan joitakin turnauksia.[2]
Maila ja pallo

Tennispallo on huopapäällysteinen kumipallo, jonka halkaisija on noin 7 senttimetriä ja massa noin 60 grammaa. Pallo oli alun perin valkoinen, mutta koska se ei erottunut mustavalkotelevisiossa kovinkaan hyvin, vaihdettiin väri keltaiseksi. Tennismailassa on soikion muotoinen verkko-osa, jossa on ristikkäin kulkevat jänteet. Vaaka- ja pystyjänteiden kireys on merkittävä asia lyönnin kannalta.
Ottelu
Ottelun koostumus

Ottelu on tenniksessä peli, joka kestää ensimmäisestä pallosta ottelupallon voittoon, luovutukseen tai toisen pelaajan hylkäämiseen. Ottelun voittaa pelaaja, joka ensimmäisenä on voittanut etukäteen sovitun määrän, kaksi tai kolme erää. Edellisessä tapauksessa käytetään ottelun voittotavasta usein käytännöllistä ilmaisua ”paras kolmesta” ja jälkimmäisessä ”paras viidestä” -termejä, jotka kertovat ottelun voittoon tarvittavien erien maksimimäärän.
Erät koostuvat peleistä. Pelin pisteet lasketaan siten, että yhden pallon voittaneella on 15 pistettä, kaksi palloa voittaneella 30 ja kolme palloa voittaneella 40 pistettä. Jos peli etenee kuitenkin tilanteeseen 40–40, sanotaan pelin olevan tasan. Tällöin seuraavan pallon voittava pelaaja saa itselleen edun, jonka jälkeen on voitettava seuraava pallo voittaakseen pelin. Jos pelaaja häviää pallon, menettää hän edun, ja tilanne on jälleen tasan 40–40. Mikäli syöttövuorossa oleva pelaaja menettää edun syötön vastaanottajalle tilanteessa 40–40, on kyseessä murtopallo.
Erän voittaa pelaaja, joka ensimmäiseksi voittaa kuusi peliä vähintään kahden pelin erolla. Jos kuitenkin kummatkin pelaajat ovat voittaneet erässä viisi peliä, tarvitaan erävoittoon kuudennen lisäksi myös seitsemäs voitettu peli. Jos molemmat pelaajat ehtivät voittaa kuusi peliä, ratkeaa erä tie-break-menetelmällä. Tie-breakissä lasketaan voitettuja palloja. Se kumpi voittaa ensin seitsemän palloa vähintään kahden pallon erolla, voittaa tie-breakin ja samalla erän. Mikäli toisen saadessa seitsemännen pallon eli pisteen ja toisella on kuusi pistettä, tie-breakia jatketaan aina niin kauan, kunnes tarvittava kahden voitetun pallon, eli kahden pisteen ero on syntynyt. Tie-breakissa molemmat syöttävät vuorotellen kaksi kertaa ensimmäistä syöttövuoroa lukuun ottamatta, jolloin tie-breakin aloittava syöttää vain kerran. Tie-break-menetelmän kehitti Jim Van Allens. Hän loi sen lyhentämään ottelua.
Grand Slam -turnauksissa, pelataan ottelun ratkaisevaa, viimeistä erää kuitenkin ilman tie-break -sääntöä niin kauan, kunnes toinen on voittanut kaksi peliä enemmän, eli kyseessä on ns. pitkä erä. Poikkeuksena tästä ratkaistaan Yhdysvaltojen avoimissa tennismestaruuskilpailuissa (New York) viimeinenkin erä tie-break -säännöllä, koska Yhdysvaltain televisio on näin vaatinut. Muut kolme suurturnausta ovat Wimbledonin tennisturnaus (Wimbledon), Ranskan avoimet (Pariisi) ja Australian avoimet (Melbourne) tennismestaruuskilpailut.
Lyönnit

Lyönti on tenniksessä mailan kosketus palloon. Lyöntejä on monia eri lailla ja eri kierteillä lyötäviä. Syöttö on tenniksessä lyönti, joka aloittaa pelattavan pallon. Syötössä pallo heitetään ilmaan ja lyödään ristiin vastustajan syöttöruutuun. On sallittua syöttää kaksi syöttöä, mikä mahdollistaa kovemman yrityksen ensimmäisellä kerralla. Kahden syötön epäonnistuessa kysymyksessä on kaksoisvirhe, jolloin vastustaja saa pisteen. Syöttöjä on monenlaisia. Oman syöttövuoron häviäminen tuo vastustajalle murron ja syötön pitäminen on yleisesti helpompaa kuin murtaminen. Tämän vuoksi yhdenkin syötön menettäminen voi ratkaista koko erän. Ässä tarkoittaa syöttöä, joka on syötetty siten, että vastustaja ei onnistu lainkaan osumaan palloon, vaan se menee suoraan läpisyöttönä. Hyvä syöttö on tärkeä alustalla kuin alustalla, tosin nurmella tärkein, sillä kova syöttö on vaikeampi palauttaa kuin hidas syöttö. Yleisimmin pelaajan ykkössyöttö on kova ja kakkossyöttö hiljaisempi, mutta erittäin kierteinen, sillä kierteistäkään palloa ei ole kovin helppo palauttaa.
Syöttöön liittyy useita termejä, joita ovat:

Ässä, jolla tarkoitetaan onnistunutta syöttöä, joka menee kulmaan tai keskustaan yleensä ja sieltä läpi vastustajan koskematta palloon.

Iso syöttö on voimakas syöttö, joka on vaikea palauttaa.

Murto taas on peli, jossa syöttäjä häviää pelin.

Murtopallo tarkoittaa sitä, kun syöttöä vastaanottava voittaa pelin, jos hän voittaa viimeisen, ratkaisevan pallon.

Virhe tarkoittaa, että lyö pallon verkkoon tai syöttöruudun ulkopuolelle tai lyö ohi.

Kaksoisvirheessä syöttäjä syöttää kaksi kertaa verkkoon tai syöttöruudun ulkopuolelle tai lyö ohi kaksi kertaa ja vastaanottaja voittaa  pisteen.

Jalkavirhe tarkoittaa astumista rajaviivalle tai pelialueelle ennen palloon osumista syötössä.

Syötön pito on syöttäjän voittama peli.

Uusi syöttö tulee, jos syötössä pallo osuu verkkonauhaan, mutta  menee vastaanottajan syöttöruutuun. Tällöin syöttäjä saa uuden syötön, oli kyseessä ensimmäinen tai toinen syöttö.
Kämmenlyönti on oikeakätisillä pelaajilla lyönti, jonka he lyövät vartalonsa oikealta puoleltaan ja vasenkätiset vasemmaltaan. Kämmenlyönnin voi lyödä suorana, alakierteisenä, yläkierteisenä tai sivukierteisenä paikasta riippuen. Myöhemmin 1940-luvulla pelannut Pancho Segura on luultavasti vieläkin tunnetumpi legendaarisesta kahden käden kämmenlyönnistään. Nykypelaajista kahden käden kämmenen lyö esimerkiksi Fabrice Santoro. Entisiä huippukämmenlyöjiä olivat esimerkiksi ruotsalainen Björn Borg ja yhdysvaltalainen Jim Courier. Nykyään parhaita kämmenlyöjiä ovat esimerkiksi sveitsiläinen Roger Federer ja espanjalainen Rafael Nadal.

Rystylyönti on kämmenlyönnin vastakohta. Se on lyönti, jonka oikeakätinen lyö vasemmalta puoleltaan ja vasenkätinen oikealta puoleltaan. Rystyn voi lyödä joko yhdellä tai kahdella kädellä, mutta kahden käden rysty on etenkin miehillä hieman yleisempi. Naisilla taas on yleisimmin yhden käden rystylyönti. Rystynkin voi lyödä useilla kierteillä, jotka ovat sivukierre, alakierre, yläkierre tai kierteetön, suora lyönti. Kahdella kädellä rystynsä lyövät esimerkiksi Rafael Nadal ja Andy Roddick ja yhdellä kädellä esimerkiksi Roger Federer ja Fernando Gonzalez. Entisistä pelaajista esimerkiksi Michael Chang löi rystylyöntinsä kahdella kädellä.
Lentopeli on peliä, johon kuuluvat lentolyönnit, iskulyönti, pysäytyslyönti ja syöttö-lentolyöntipeli. Kyseiset lyönnit lyödään yleisimmin verkolta, vaikkakin esimerkiksi pomppuiskulyönti ja pysäytyslyönti (stoppari) lyödään usein myös muualta päin kenttää. Lentolyönnit lyödään alakierteellä pysäytyslyönnin omaisesti. Lentolyönnit lyödään kämmeneltä tai rystyltä. Ohitus tarkoittaa tapahtumaa, jolloin pelaaja nousee verkolle ja vastustaja onnistuu lyömään verkolla olevan pelaajan vasemmalta tai oikealta puolelta tämän ohi siten, että verkolla oleva pelaaja ei saa mailaansa väliin. Iskulyönti on vastustajan korkean, mutta liian lyhyen lyönnin jälkeen pään yläpuolelta lyötävä lyönti, joka voi tapahtua suoraan tai pompun kautta. Iskulyönti lyödään hieman samantyylisesti kuin syöttö. Syöttö-lentolyöntipeli on peliä, jossa pelaaja syöttää ja juoksee syöttönsä perään verkolle pelaamaan lentopeliä.
Hot shot -nimeä käytetään lyönneistä, joita ei tavallisesti käytetä pelissä. Tällaisia ovat tilanteet, jolloin pelaaja on verkolla ja joutuu ylitetyksi. Hän juoksee pallon perään ja lyö sen taaksepäin jalkojensa välistä. Saman voi tehdä myös eteenpäin. Myös tapahtuma, jolloin esimerkiksi oikeakätinen pelaaja laittaa mailansa selkänsä taakse ja laittaa sen siellä vasemmalle puolelle ja lyö. Myös olkapäiden yli lyötävä lyönti taaksepäin on eräänlainen hot shot.
Tenniksen säännöt
Tennikseen liittyy useita erilaisia sääntöjä, jotka koskevat esimerkiksi kenttää, pisteiden laskua, vakiovarusteita ja erilaisia virheitä, kuten jalkavirhe ja väärä syöttö.
Kentän täytyy olla suorakulmion muotoinen ja keskeltä verkolla jaettu kahtia. Verkko täytyy pingottaa siten, että se täyttää verkkotolppien välisen tilan kokonaan. Pallo ei saa myöskään mahtua menemään verkon läpi. Verkon yläreunassa täytyy olla metallivaijerin peittävä verkkonauha. Verkon kiristimen sekä verkkonauhan on oltava täysin valkoisia. Köyden tai vaijerin läpimitan on oltava enintään 0,8 cm ja kiristäjän leveyden on oltava enintään 5,0 cm. Verkkonauhan on ulotuttava 5–6,35 senttimetriä verkon molemmille puolille.
Kahden pelaajan pelissä tulee käyttää kaksinpeliverkkoa, jolloin verkkotolppien keskikohtien täytyy olla 0,914 metriä kaksinpelirajojen ulkopuolella. Vastaavasti nelinpeliverkossa verkkoa täytyy tukea kahdella kaksinpelikepillä, joiden korkeus on 1,07 metriä ja keskikohdan täytyy olla molemmilla puolilla 0,914 metriä kaksinpelirajojen ulkopuolella. Kentän päissä olevien rajojen nimet ovat takarajat ja sivuilla sivurajat. Maksimileveys kaksinpelikepin sivulla on 7,5 senttimetriä. Verkkotolpan sivun leveys tai läpimitta saa olla maksimissaan 15-senttimetrinen ja kyseiset verkkotolpat ja kaksinpelikepit saavat maksimissaan 2,5 senttimetriä verkon yläreunan yli.
Syötön tulee tapahtua ristiin eikä jalka saa mennä keskimerkin väärälle puolelle syötettäessä. Syötettäessä keskimerkki ja keskiraja saavat olla korkeintaan viisi senttimetriä leveitä. Syöttöraja on raja, joka on 6,4 metriä verkosta, joita on yksi molemmilla puolilla. Syötön tulee tapahtua siten, että ennen syöttöä syöttävän pelaajan on sijoituttava siten, että molemmat hänen jalkansa ovat takarajan takana sivurajan ja keskimerkin jatkeiden välissä. Kun syöttäjä heittää pallon ilmaan, on hänen lyötävä palloa ennen kuin se koskettaa maahan, jotta syöttö hyväksytään. Jos hän lyö pallon ohi, lasketaan piste silti. Pallon saa heittää mihin vain suuntaan. Jos pelaaja pystyy käyttämään vain yhtä kättä, saa hän syöttää pallon ilmaan mailalla. Jos syöttäjä heittää huonon heiton on hänellä oikeus ottaa pallo käteensä ja heittää uudelleen ilman, että hän menettää kyseisen syötön.
Tennikseen liittyy myös useat vakiovarusteet, joita ovat sivu- ja takaseinät tai -aidat, sekä esimerkiksi katsomot, yleisö ja heidän istuimensa sekä erilaiset tuomarit, joita ovat päätuomari, verkkotuomari ja linjatuomarit sekä pallopojat, jotka antavat palloja pelaajille. Muita vakiovarusteita ovat verkkotolpat, kaksinpelikepit sekä kaksinpelikeppien ulkopuolinen verkon osa.
Pallot ovat merkittävä osa tennistä ja niiden tuleekin täyttää Tennisliiton vaatimukset. Tennisliitto joko hyväksyy tai hylkää pallot. Kilpaottelussa käytetään useimmiten kuutta palloa, mutta myös kahta, kolmea tai neljää palloa voidaan käyttää. Useimmiten on myös pallojen vaihtokäytäntö, joka toteutuu ensin seitsemän pelatun pelin jälkeen ja siitä eteenpäin aina yhdeksän pelatun pelin jälkeen. ITF hyväksyy tai hylkää pallot, joita käytetään STLn luomissa kilpailuissa.
Kansainvälinen Tennisliitto myös päättää, ovatko mailat hyväksyttäviä vai hylättäviä. Muuten arvioinnissa pätevät samat säännöt kuin pallojen valitsemisessa. Mailan lyöntipinnassa saa olla ainoastaan yhdet jänteet. Mailaan voi laittaa tärinänvaimentajia, jotka kuuluu laittaa risteävien jänteiden ulkopuolelle. Jos mailasta katkeaa esimerkiksi jänne, pelataan piste silti loppuun, ellei sitä ole turnauksessa erikseen kielletty. Pelatun pisteen jälkeen pelaajalla on oikeus käydä vaihtamassa uusi maila.[2]
Historia
Tennistä voidaan verrata antiikin Kreikassa pelattuun ”sphairistike” -nimiseen peliin. Majuri Walter Wingfield lainasi tämän kreikkalaisen nimen luotuaan modernin vastineen kreikkalaispelille, jonka hän patentoi vuonna 1874. Peliä alettiin lopulta kutsua nimellä ”lawn tennis” eli ”nurmitennis”, joka oli toinen Wingfieldin patentoima nimi.
Nykyisen urheilumuodon synty voidaan jäljittää kahteen lähteeseen. Vuonna 1856 asianajaja Alex Ryden ja hänen ystävänsä, portugalilainen Batista Pereira pelasivat Birminghamissa Englannissa peliä, jonka he nimesivät espanjalaisen pelin pelota mukaan. Vuonna 1872 miehet muuttivat Leamington Span kaupunkiin ja pelasivat peliä erään sairaalan lääkäreiden kanssa. Pereira ja lääkärit Frederick Haynes ja A. Wellesley Tomkins perustivat ensimmäisen nurmitenniskerhon. Vuonna 1874 he perustivat Leamingtonin tenniskerhon, joka määritteli pelin ensimmäiset säännöt. Eräs lehti kertoi 23. heinäkuuta 1884 yhdestä ensimmäisistä tennisturnauksista Shrubland Hallin kentällä.

Joulukuussa 1873 majuri Walter Clopton Wingfield loi Nantclwydissä Walesissa samankaltaisen pelin vieraidensa iloksi ja puutarhajuhlien ratoksi.[1] Hänen pelinsä perustui vanhempaan sisätennispeliin, jeu de paumen, joka oli keksitty 1100-luvulla Ranskassa ja jota ranskalaiset aristokraatit olivat pelanneet. Useimpien tennishistorioitsijoiden mukaan suuri osa modernista tennisterminologiasta periytyy tältä ajalta, koska Wingfield lainasi pelin lisäksi myös suuren osan ranskalaispelin sanastosta. Esimerkiksi sana ”tennis” juontuu ranskan sanasta tenez, imperatiivimuoto verbistä tenir, pitää.
Pelin kaupallinen potentiaali oli ilmeinen, joten Wingfield patentoi sen vuonna 1874. Patentista ei kuitenkaan ollut liiemmälti hyötyä Wingfieldille. Tennis levisi nopeasti ylemmän luokan keskuudessa Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Tiettävästi ensimmäinen ottelu Yhdysvalloissa pelattiin Staten Islandilla 1874.
Vuonna 1881 oli virinnyt halu kilpailuhenkisempään tenniksenpeluuseen, joten perustettiin tennisseuroja. Ensimmäiset mestaruuskilpailut pidettiin Lontoon Wimbledonissa 9.–19. heinäkuuta 1877. Kyseisen Wimbledonin loppuottelun voitti Spencer William Gore, joka voitti loppuottelussa Marshallin pistein 6–1, 6–2 ja 6–4. Tuolloin katsojia oli noin 800. Nykyään katsojia mahtuu keskuskentälle noin 15000. Naisten ensimmäiset kaksinpelit Wimbledonissa pelattiin vuonna 1884, jolloin pelattiin myös ensimmäiset miesten nelinpelit. Ensimmäiset naisten nelinpelit ja sekanelinpelit pelattiin vuonna 1913. Samana vuonna perustettiin myös kansainvälinen Tennisliitto. Vuonna 1881 Yhdysvaltain tennisliitto luotiin standardisoimaan pelin säännöt ja järjestämään kilpailuita. Ensimmäinen US Open pidettiin samana vuonna Newportissa Rhode Islandilla. Vuonna 1887 järjestettiin ensimmäiset Yhdysvaltain naisten mestaruuskilpailut. Davis Cup sai alkunsa vuonna 1900. Vuonna 1924 julkaistut yksityiskohtaiset ns. ILTF-säännöt osoittautuivat pitkäikäisiksi. Merkittävin muutos niihin seuraavien 80 vuoden aikana oli James Van Alenin tie-breaker-järjestelmä.[3]

Tennis oli alkujaan angloamerikkalainen peli ja sitä hallitsivat Yhdysvaltain ja Britannian lisäksi Australia. Myös Ranskassa se oli suosittua. Ranskan avoimet järjestettiin ensi kertaa 1891. Australian avoimet saivat alkunsa vuonna 1905. Nämä kaksi turnausta Wimbledonin ja US Openin kanssa nousivat tenniksen arvokkaimmiksi turnauksiksi, jotka muodostavat niin sanotun Grand Slamin. Näiden neljän turnauksen voittamista arvostetaan korkealle tennispelaajien keskuudessa.[1] Ensimmäinen tennispelaaja, joka on voittanut kaikki neljä Grand Slamia samana vuonna, oli Donald Budge vuonna 1938. Miehistä hänen jälkeensä samaan on pystynyt ainoastaan Rod Laver, joka saavutti kyseisen voittosarjan vuosina 1962 ja 1969. Kaikkina aikoina ainoastaan yksi tennispelaaja on saavuttanut ns. kultaisen Grand Slamin, eli voittanut kaikki neljä Grand Slamia ja olympiavoiton samana vuonna. Kyseinen pelaaja oli Steffi Graf. Tämä tapahtui vuonna 1988.
Tenniksessä, etenkin naispelaajien keskuudessa, on kunakin ajanjaksona ollut pelaajia, jotka ovat dominoineet kilpailuja. 1900-luvun alussa miehissä hallitsi esimerkiksi ranskalainen Max Décugis, jonka saavutuksiin kuuluivat vuosina 1903–1914 kaikkiaan kahdeksan voittoa Ranskan avoimissa sekä olympiavoitto Antwerpenissä vuonna 1920. Tämän jälkeen 1920-lukua hallitsivat muutenkin ranskalaiset, kuten ”pomppiva baskeri” Jean Borotra, joka on olympiapronssimitalisti ja Grand Slam -turnausten moninkertainen voittaja. Muita olivat maailmanlistan ykkönen Henri Cochet ja ”the crocodile” René Lacoste, myös maailmanlistan ykkönen. Tämän jälkeen Ranska ei ole ollut enää ylivoimainen. Seuraavan vuosikymmenen suurin nimi oli yhdysvaltalainen Don Budge ja 1940-luvun Jack Kramer. 1960-luvulla hallitsivat 12-kertainen Grand Slam -voittaja Roy Emerson ja Rod Laver. Viisinkertainen Wimbledon-voittaja Björn Borg, John McEnroe sekä Jimmy Connors hallitsivat puolestaan 1970-luvun jälkipuoliskolla sekä 1980-luvun alkuvuosia, minkä jälkeen ykköspelaajan paikkaa piti vuosikymmenen loppuun enimmäkseen Tšekin Ivan Lendl. 1990-luvulla Pete Sampras ja Andre Agassi dominoivat ollen useasti loppuotteluissa eri turnauksissa. Sampras voitti ennätykselliset 14 Grand Slam -kilpailua; GS-voittojen määrässä hänen edellään on vain Roger Federer. 2000-luvulla hallitsi Federer, ja 2010-lukua vuorovedoin Rafael Nadal sekä Novak Đoković.
Naisten tennistä ovat 2000-luvulla hallinneet Williamsin sisarukset Venus ja Serena, Justine Henin sekä Marija Šarapova. Henin lopetti uransa toukokuussa 2008, jolloin hänestä tuli ensimmäinen tennispelaaja, joka jätti pelikentät maailmanlistan ykkösenä. Aiemmin 1970– ja 1980-luvuilla kenttiä hallitsivat Martina Navrátilová ja Chris Evert, jotka voittivat molemmat peräti 18 Grand Slam -turnausta. Evertillä on kaikkien aikojen paras voitto-tappio-tilasto, 1309 voittoa ja 146 tappiota. Navrátilová puolestaan voitti vielä vuonna 2006 sekanelinpelin Wimbledonissa, 49-vuotiaana. Hän on voittanut Wimbledonin kaksinpelin yhdeksän kertaa. Heitä ennen naistennistä dominoivat australialainen Margaret Smith Court – nelinpelit mukaan lukien 24-kertainen Grand Slam voittaja – sekä USA:n Billie Jean King. King tuli kuuluisaksi myös naistenniksen promoottorina ja tasa-arvoisen palkintorahaperiaatteen vaatijana. 1990-lukua hallitsi Steffi Graf, 22-kertainen Grand Slam -voittaja. Kuitenkin ehkä aikansa ylivoimaisin naistennispelaaja oli Dorothea Lambert Chambers, joka voitti olympiakultaa vuoden 1908 olympialaisissa Lontoossa ja seitsemän Grand Slam -turnausta, kaikki Wimbledonissa. Vuonna 1911 finaalissa hän voitti Dora Boothbyn peräti 6–0, 6–0. Chambers löysi vihdoin voittajansa, kun 1920-luvulla estradille nousi ranskatar Suzanne Lenglen, joka voitti urallaan 12 Grand Slam -turnausta. 1930-luvulla, tennistä puolestaan hallitsi Helen Wills Moody, joka voitti peräti 19 Grand Slam -turnausta.
Kilpailutoiminta
Ammattilaistennis
Miesten ammattilaistennistä koordinoi ATP (Association of Tennis Professionals), naisten vastaavaa WTA (Women's Tennis Association).
Grand Slam -turnaukset

Australian avoin tennisturnaus – Australian Open
Ranskan avoin tennisturnaus – French Open (Roland Garros)
Wimbledonin tennisturnaus – Wimbledon Championships
Yhdysvaltain avoin tennisturnaus – US Open
Maajoukkuekilpailut
Vuosittain järjestetään miehille Davis Cup ja naisille Fed Cup. Molemmat ovat hyvin suosittuja. Tenniksessä kilpaillaan myös olympialaisissa, joissa tuoreimmat kaksinpelin olympiavoittajat ovat Andy Murray ja Mónica Puig Rion olympialaisissa.
Muita turnauksia
Hopman Cup
Hopman Cup eroaa Davis Cupista Fed Cupista siten että siinä joukkueessa on yksi mies ja yksi nainen. Lisäksi Hopman Cup ei ole yhtä suosittu.
Tennistä pelataan myös pyörätuolitasolla. Siellä kuuluisin kilpailu on World Team Cup, jossa on pelattu aina vuodesta 1985 alkaen joka vuosi. Eniten voittoja on Yhdysvalloilla, joka on voittanut kyseisen tennisturnauksen yhdeksän kertaa vuosina 1985–1991, 1995 ja 1997. Yhdysvaltoja pidetäänkin pyörätuolitenniksen kotimaana; Suomeen laji saapui vasta 1990-luvulla.[4]
Ennätyksiä

Eniten Grand Slam -turnauksia naisten kaksinpelissä on voittanut Margaret Smith Court (24, vuosina 1960–1973)[5] ja miesten kaksinpelissä Roger Federer (20, vuosina 2003–2018).[6]
Eniten kaksinpeliturnauksia on voittanut Martina Navrátilová, joka on voittanut 167 WTA:n turnausta. Nelinpeliturnausvoittoja hänellä on 178 kappaletta.[7]
Roger Federer on ollut Grand Slam -turnauksen välierissä 23 kertaa peräkkäin vuoden 2004 Wimbledonista vuoden 2010 Australian avoimiin.
Grand Slam -voittoja yhteensä on eniten (59) Martina Navrátiloválla (18 naisten kaksinpeli, 31 naisten nelinpeli, 10 sekanelinpeli).
Rod Laver on ainut tennispelaaja, joka on voittanut kokonaisen Grand Slamin (kaikki Grand Slam -turnaukset saman kalenterivuoden aikana) kahdesti.
Steffi Graf on ainut ”Kultaisen Grand Slamin” voittanut tennispelaaja (Kultainen Grand Slam = saman kalenterivuoden aikana kaikkien Grand Slam -turnausten ja olympialaisten voitto).
Rafael Nadal on voittanut eniten massalla pelattuja otteluja peräkkäin (81, vuosina 2005–2007).
Pisimpään miesten maailmanlistan kärkipaikalla on yhtäjaksoisesti viihtynyt Roger Federer (237 viikkoa) ja yhteensä Roger Federer (308 viikkoa). Federer nousi 36-vuotiaana historian vanhimpana miespelaajana maailmanlistan ykköseksi 19. helmikuuta 2018.
Kovimman syötön ammattilaistenniksessä koskaan on syöttänyt australialainen Samuel Groth (263 km/h).[8]
Eniten Davis Cupin voittoja on Yhdysvalloilla, joka on voittanut Davis Cupin miesten maajoukkuemestaruuden 31 kertaa vuosina 1900–1995. Eniten peräkkäisiä Davis Cupin voittoja on myös Yhdysvalloilla, niitä on seitsemän, vuosina 1920–1926. Vuonna 1927 voittaja oli kuusi vuotta tästä eteenpäin peräkkäin voittanut Ranska. Tämä on toiseksi pisin sarja. Tämän sarjan taas katkaisi Iso-Britannia vuonna 1933.
Ammattilaiskiertueen pisin tennisottelu on kestänyt 11 tuntia ja viisi minuuttia. Se pelattiin Wimbledonissa vuonna 2010. Ottelussa kohtasivat John Isner ja Nicolas Mahut. Ottelu päättyi Isnerin eduksi erin 6–4, 3–6, 6–7, 7–6 ja 70–68. Viimeinen ja ratkaiseva erä kesti yksinään yli kahdeksan tuntia.
Katso myös
Tennis (lehti)
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aitio Tommi| title = On tour - ammattilaistenniksen taustat| publisher = Avain| year = 2006| isbn = 9525524272}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Antoun Rob| title = Pelaa parempaa tennistä| publisher = Readme.fi| year = 2013| isbn = 9789522206848}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Carlson Anna-Riikka| title = Avain tennikseen| publisher = Avain| year = 2003| id = ISBN 952-5524-00-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gallwey Timothy| title = Voita vastustajasi, voita itsesi!| publisher = Avain| year = 2005| version = Alkuteos: The Inner Game of Tennis| id = ISBN 	952-5524-08-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Douglas Paul| title = Tenniksen ABC| year = 1991| id = ISBN 951-35-5176-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Douglas Paul| title = Suuri tenniskirja| publisher = WSOY| year = 1983| id = ISBN 951-0-11677-7}}

Aiheesta muualla

, Suomen Tennisliitto
, Kansainvälinen tennisliitto
, miesten ammattilaiskiertue
, naisten ammattilaiskiertue
, Tenniksen liveseurantaa
 sisältää monenlaista tietoa harrastelijallekin

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Saab oli ruotsalainen automerkki, jonka valmistuksen aloitti vuonna 1947 Svenska Aeroplan AB. Nykyiseltä nimeltään National Electric Vehicle Sweden (NEVS) valmistaa yhtä Saab-mallia Saab 9-3:a.[1]
Vuonna 2000 yhdysvaltalainen suuri autonvalmistaja General Motors osti Saabin, mutta ajautui konkurssiin vuonna 2009. Tämän jälkeen automerkin omisti hetken hollantilainen autonvalmistaja Spyker, kunnes vuonna 2012 Saab-merkin osti kiinalais-ruotsalainen NEVS.[2]
Saab on tullut tunnetuksi turvallisuusratkaisuistaan ja turboahdetuista moottoreistaan.
Historia
Lentokoneista ensimmäiseen henkilöautoon

 Saab perustettiin Ruotsissa vuonna 1937 nimellä Svenska Aeroplan Aktiebolaget (SAAB) valmistamaan sotilaslentokoneita. Tuotanto aloitettiin Trollhättanissa samoissa tiloissa, jossa valmistettiin Bristol-lentokonemoottoreita. Saabin tehtailla koottiin vuoden 1940 aikana Brewster- ja Fiat -hävittäjiä Suomen ilmavoimille.[3]
Toisen maailmansodan jälkeen sotilaskoneisiin keskittyneen yhtiön tuotantoa oli pakko laajentaa. Rolf Mellde, Sixten Andersson (Sixten Sason) ja Gunnar Ljungström saivat tehtäväkseen suunnitella pienen henkilöauton tuotantoa. Mellde vastasi moottorin kehittelystä ja Sason muotoilusta. Tuohon aikaan toisella kotimaisella Volvolla oli mallistossaan vain suuria autoja, joten suunnittelusta vastannut kolmikko päätti hyödyntää Ruotsissa suositun DKW:n (Dampf-Kraft Wagen) pientä henkilöautoa yhtenä esikuvanaan. Markkinoinnissa tuotantomallista puhuttaessa käytettiin sanaa pikkuauto kansanauto sijaan, jolla Saab pyrki korostamaan laatumielikuvaa.[4] Esituotantomalleja valmistettiin eritasoisia testejä varten parisenkymmentä ja tulevan tuotantomallin suunnittelijana toimi Sixten Andersson. Lentokoneen siivestä muotonsa saanut prototyyppi (Saab 92001) esiteltiin lehdistölle jo kesällä 1947.
Tuotannon käynnistämisessä oli useita ongelmia. Varakas, maailmansodan taisteluista sivussa pysynyt Ruotsikin kärsi raaka-ainepulasta. Tämä vaikutti myös tulevan mallin, Saab 92:n, tuotantoon. Autotehtaan kokoonpano oli alkeellista. Kaikkia tarvittavia koneita, kattokuljettimia ja puristimia ei pystytty hankkimaan. Auton korit siirrettiin käsikärryillä, kunnes ne saivat renkaat alle. Myöhemmin tuotantolinjojen asennuksen yhteydessä jouduttiin korottamaan vanhan hallin kattoa kuljetinlinjoja varten.[4]  Sotien jälkeen DKW:n patentit vapautuivat ja Saab pyrki hyödyntämään yksinkertaista kaksitahtimoottoria mallissaan, mikä kuitenkin tuotti omat ongelmansa. DKW-kytkökset ulottuivat toiseen ruotsalaiseen autovalmistajaan Philipsons Automobil AB:iin, joka myös suunnitteli DKW:n automalliin perustuvaa omaa henkilöautoaan. Saabin onneksi Philipsonsin suunnitelmat sekä tuotanto olivat jäljessä. Vuonna 1947 valmistajat tekivät yhteistyösopimuksen, jossa Saab lupautui myymään Philipsonsille 8000–10000 Saab 92:a. Philipsons sai ainoana myyntioikeudet vuoteen 1951 saakka. Neljännes ensimmäisten vuosien tuotannosta vietiin ulkomaille pääosin siksi, että valtio kaipasi ulkomaalaista valuuttaa. Lopulta tammikuussa 1950 tuotanto saatiin käynnistettyä ensimmäisen tuotantomallin osalta.[4] Saab 92 sai hyvän vastaanoton niin lehdistöltä kuin asiakkailtaan. Osittain tämän ansiosta ja edelleen jatkuneiden tuotantovaikeuksien myötä autoa ei pystytty valmistamaan kysynnän mukaisesti. Lopulta vain 500 autoa vuonna 1950.

Kolme vuosikymmentä Saab 92:n muodoilla
Tuoretta Saab 92 -mallia päivitettiin asiakkaiden toiveiden mukaisesti ja 1953 runsaiden muutosten myötä malli nimettiin uudelleen Saab 92B:ksi. Kaikki Saab 92 -mallit olivat paremmin varusteltuja (Deluxe), vaikka markkinoinnissa vielä tarjottiin perusmallia. Autojen värinä oli vihreä, jonka on kerrottu olleen ylijäämiä päättyneestä sota-ajasta. Mallilla saatiin menestystä myös rallissa (muun muassa Monte Carlo -ralli), vaikka moottori oli varsin pienitehoinen. Moottorinsuunnittelusta vastannut Rolf Mellde ajoi ensimmäiset kilpailut Rikspokalenissa vuonna 1950. Suurempi uudistus tapahtui joulukuussa 1955, kun nykyisen mallin ohelle tuotiin Saab 92:n pitkälti perustuva Saab 93. Rallimenestyksen myötä Saab pyrki kovasti rakentamaan myös urheiluauto Saab Sonettin, jonka tuotanto kuitenkin kariutui. 93-mallia valmistettiin loppuaikoina Saab 93B:nä kaksiosaisen tuulilasin vaihduttua yhdeksi ja kaappariovien muututtua tavallisiksi oviksi Saab 93F:nä. Erik Carlson voitti 1957 Saab 93:lla Ruotsin rallin ja Suomen rallin.
Vuosikymmenen vaihduttua alkoi Saab 96:n valmistus, josta tuli yhtiön ensimmäinen todellinen menestystuote. Turvallisuus oli merkittävässä osassa merkin imagoa jo alkuajoista lähtien. Tällä saralla ehkä merkittävin askel otettiin vuonna 1962, kun urheiluauto Saab Sportin myötä lanseerattiin vakiovarusteena turvavyöt ja 1970-luvulla kumiset turvapuskurit.
Vuosikymmenen vaihtuessa valmistui 500000:s Saab. 96-mallin kaltaista pienempää Saabia oli valmistettu periaatteessa jo merkin alkuajoista alkaen. Klassiset muodot koettiin vanhanaikaisiksi ja  tilalle piti saada uusi, tuore pikkuauto.[5] 1974 valmistui Björn Envallin suunnittelema Saab 95:n alustalle perustuva Saab 98 (työnimi X14). Mallissa nähtiin ensimmäistä kertaa combi coupé -muodot, jotka toteutuivat myöhemmin Saab 99:ssä ja Saab 900:ssa. Saab 98 jäi kuitenkin harharetkeksi merkin historiassa eikä 98:a valmistettu muutamia esimalleja enempää. Tammikuussa 1980 valmistuivat viimeiset Saab 96:t Uudenkaupungin autotehtaalta. Kaiken kaikkiaan Saab 96:a valmistui Ruotsissa ja Suomessa yhteensä 547 221 autoa.
Saab astuu keskiluokkaan: Uusi Saab 99
 Jo 1950-luvulla kilpailluilla pienten autojen markkinoilla oli tungosta. Samalla vaurastuvat ruotsalaiset asiakkaat alkoivat vaatia enemmän kokoa, varusteita ja tehoa autoltaan. Suuremman Saabin tuotantosuunnitelmat käynnistyivät pian henkilöautotuotannon alettua jo vuonna 1955. Suunnittelija Sixten Sason, silloin vielä Sixten Anderson, lainaili ranskalaiselta Citroënilta muotoja Saab 99:ksi nimettyyn automalliin. Persoonalliset muodot saivat pian myös lisänimen Le Canard (ankka). Ruotsin hallitukselta saatiin 2. huhtikuuta 1964 lupa jatkaa Sasonin suunnitelmien pohjalta ja salaiseksi työnimeksi tuli nimipäiväsankari Gudmund. Hallitus puuttui myös tulevan auton rakenteeseen ja tuotantomalleiksi kelpuutettiin combi coupé -mallin sijaan yleiset 2- ja 4-oviset mallit. Farmari-malli oli myös yksi vaihtoehto Saab 95:n tapaan, mutta tuotantoon se ei koskaan päässyt.[6] Koemallien testaus tapahtui varovaisesti ja osa autoista oli naamioitu Saab 96:ksi tai Daihatsu-merkkisiksi. Isompaa mallia saatiin odottaa aina vuoteen 1967, jolloin Saab 99 lopulta julkaistiin. Auton pääsuunnittelija Sixten Sason menehtyi samana vuonna ennen mallin julkaisua vain 55-vuotiaana.
Uutta mallia markkinoitiin "leveäharteisena ruotsalaisena" johtuen leveästä raideleveydestä. Mallia kehitettiin pitkin sen tuotantoa. Vuonna 1971 Saab 99:ssä sai ajovalojen pesurit. Moottoritehoja kasvatettiin ja 1970-luvun alkupuolella myyntiin tuli Saab 99 EMS, Saabin urheilullinen perheauto. Oman moottorin kehittäminen alkoi näihin aikoihin. B-moottori oli iskutilavuudeltaan 2,0-litraa. Saab 99:n tuotanto jatkui pitkään aina vuoteen 1984.

Saab ja Scania yhdistyvät vuonna 1968

Turbo-Saabit
Eräällä tavalla uusi aikakausi alkoi 1977 Frankfurtin automessujen jälkeen, kun merkki oli esitellyt Saab 99 Turbon. Saab 99 Turbo ei ollut ensimmäinen turboahtimella varustettu automalli, sillä muun muassa BMW ja Porsche olivat valmistaneet turbollisia urheiluautoja. Saabin insinöörit onnistuivat kuitenkin ottamaan hyödyn juuri siviililiikenteessä. Melkein heti perään pieneltä autovalmistajalta saatiin uusi automalli. Saab 900 osoittautui menestykseksi ja valmistus jatkui aina vuoteen 1998. 1980-luvun puolivälissä valmistui ensimmäinen avomallinen Saab, Saab 900 Cabriolet. Avomallin suunnittelussa olivat vahvasti mukana Uudenkaupungin autotehtaan suunnittelijat. Samoihin aikoihin Saab osallistui Tipo-4-projektiin, jossa kolmen automerkin (Saab, Fiat, Lancia) yhteistyössä valmistettiin pohjalevy, jonka päälle valmistajat saivat rakentaa automallinsa. Saabin vetäydyttyä ja kolmannen italialaisen automerkin, Alfa Romeon, tultua mukaan Saab kehitti edustusluokkaisen mallin Saab 9000 vuonna 1985.
General Motors uudeksi omistajaksi
Saab ajautui taloudellisiin vaikeuksiin 1980-luvulla ja Wallenbergien teollisuussuku joutui myymään 50prosentin osuuden yhtiöstä yhdysvaltalaiselle General Motorsille vuonna 1990.[7] Samalla henkilöautotuotanto eriytettiin omaksi yhtiöksi Saab Automobile AB:ksi.[8] Autojen ylituotanto ja yhtiön muut vaikeudet johtivat Ruotsissa Arlövin tehtaan sulkemiseen ja pari vuotta myöhemmin Malmön tehtaalle kävi samoin. Saab 9000:n valmistus loppui vuonna 1998 ja samana vuonna myyntiin tuli Saab 9-5. Wallenbergien sijoitusyhtiö Investor myi loput omistuksestaan vuonna 2000 General Motorsille.[9] Saabin mallisto pysyi poikkeuksellisen pienenä jatkossakin (keskikokoinen 9-3 ja edustusluokan 9-5). 2000-luvun puolella mallistoa pyrittiin laajentamaan General Motorsin suhteiden myötä tuomalla Subaru Imprezaan lähes täysin perustuva Saab 9-2X. Pienempään keskiluokkaa kuuluvaa autoa myytiin vain Yhdysvalloissa.  Heikon menestyksen myötä se poistui valikoimasta jo kahden mallivuoden myötä 2006. Huonosta myynnistä on kärsinyt myös Chevrolet Trailblazerin pohjalle perustuva Saab 9-7X kaupunkimaasturi, jota myydään vain Yhdysvaltain markkinoilla. 9-7X suunniteltiin korvattavan Subaru-yhteistyön myötä Subaru Tribecan kanssa samalle alustalle rakennettavalla 9-6X-maasturilla. 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen toisella puoliskolla Saab esitteli konseptiauton 9-4X kaupunkimaasturista. Maailman talouden kiristyminen ja emoyhtiö General Motorsin taloudelliset ongelmat katkaisivat lopullisesti tien tällaisilta suunnitelmilta General Motorsin hakeuduttua konkurssiin vuonna 2009.
Vuonna 2007 Saab esitteli varsinaisesti ensi kertaa nelivetoisen Saabin, Saab 9-3 XWD:n. Aikaisemmat nelivetomallit 9-2X ja 9-7X olivat suoria johdannaisia (ns. "badge engineering") toisista automalleista. Vuonna 2009 mallistoon tuli samaista nelivetotekniikkaa hyödyntävä korotettu 9-3X kilpailemaan Volvon XC70:n sekä Audi Allroadin rinnalle.
Saabin valmistus Suomessa päättyi myös 2000-luvulla. Uudenkaupungin autotehdas Uudessakaupungissa valmisti Saabeja vuodesta 1969 aina vuoteen 2003, jolloin Saab 9-3 Cabrioletin valmistus siirtyi Graziin Itävaltaan. Vuosien aikana Uudessakaupungissa valmistettiin kaikki Saab 90:set sekä pidennettyjä erikoismalleja Saab 99:iin ja Saab 900:een. Noina 34 vuotena Suomessa valmistettiin yli 700 000 Saab -henkilöautoa. Lisäksi Saabia valmistettiin lyhyen aikaa vuosina 2007 ja 2008 Saksassa, Rüsselsheimin tehtaalla.

Vuoden 2009 kriisi, Spykerin fuusio 2010 ja uusi omistaja NEVS
Saabin emoyhtiön General Motorsin ajauduttua loppuvuodesta 2008 konkurssin partaalle se oli harkinnut yhtenä hätäkeinona lakkauttavansa raskaita tappioita aiheuttavan Saab-automerkkinsä kokonaan.[10] 18.2.2009 General Motors esitteli uuden liiketoimintasuunnitelmansa Yhdysvaltain uuden presidentin Barack Obaman hallinnolle tarkoituksena perustella elinkelpoisuuttaan Yhdysvaltojen liittovaltiolle ja suunnitelmaan kuuluu irtautuminen Saabista. Elinkelpoisuuden osoittaminen on edellytys hätärahoituksen saamiselle liittovaltiolta, sillä General Motors on finanssikriisistä ja siitä seuranneesta uusien autojen myynnin vähenemisestä johtuen suurissa vaikeuksissa ja ilman Yhdysvaltain liittovaltion hätäapua ajautuisi konkurssiin. 19.2.2009 Saabin raportoitiin lopettavan laskujensa maksun ja hakeutuvan yrityssaneeraukseen.[11] Yhdysvaltain valtiosta tuli kesäkuussa 2009 uuden General Motorsin pääomistaja (60%) Kanadan omistaessa 12% ja autoalan työntekijöiden eläkesäätiö omistaessa 18%.[12]
Yrityssaneerausajan päätyttyä ruotsalainen urheiluautovalmistaja Koenigseggin johtama sijoitusryhmä teki kesäkuussa aiesopimuksen Saab Automobilen ostamisesta General Motorsilta. Pieniksi osaomistajiksi oli tulossa General Motors sekä kiinalaisia sijoittajia.[13] Koenigsegg oli esittänyt pitkänajansuunnitelmia Saab-merkin muuttamisesta nykyisestä kalliimmaksi luksusmerkiksi.
Saab esitteli syksyllä 2009 Frankfurtin autonäyttelyssä uuden Saab 9-5:n.[14]
24. marraskuuta 2009 uutiskanava CNBC kertoi General Motorsin peruneen suunnitelmat myydä Saab Koenigseggille.[15] Ruotsalaisen urheiluautovalmistajan peruttua kaupat Saabin ostajaehdokkaina vaihtuivat Renco Groupista hollantilaiseen urheiluautovalmistaja Spyker Carsiin.[16] Samoihin aikoihin General Motors teki kaupat Saabin vanhojen sedan-mallien (9-5 ja 9-3) tuotantolinjojen myymisestä kiinalaiselle BAINC:lle.[16] Spyker teki tammikuussa General Motorsille uuden ostotarjouksen Saabista. Samoin yhdysvaltalainen sijoitusyhtiö Merbanco jätti Spykerin jälkeen uuden tarjouksen Saabista.[17] Formula 1 -moguli Bernie Ecclestone ilmoitti kiinnostuksensa Saabista tammikuussa 2010. Samoihin aikoihin yhtiön johto vaihdettiin ja alasajosta vastaavat konsultit aikovat irtisanoa Saabin myynti- ja jakeluosaston, jälleenmyynti- sekä alihankintasopimukset.[18]
Samaisena vuonna toinen perinteinen ruotsalainen henkilöautojen valmistaja Volvo oli monessa suhteessa samanlaisessa tilanteessa ollen yhdysvaltalaiselta Fordilta myynnissä muun muassa kiinalaisille sijoittajille.[19]
26. tammikuuta 2010 Spyker Carsin ilmoitettiin päässeen sopimukseen Saabin ostamisesta General Motorsilta.[20] Kauppa allekirjoitettiin 23. helmikuuta 2010.[21] Spyker maksoi Saabin osakkeista 74 miljoonaa dollaria eli 54 miljoonaa euroa. General Motors säilytti silti vielä itsellään Saabin osakkeita 326 miljoonan dollarin edestä.[22] Sopimukseen liittyy, että uuden autonvalmistajan nimeksi tulee Saab Spyker Automobiles.[23][24] Syyskuussa 2010 Saab teki yhteistyösopimuksen BMW:n kanssa, joka liittyy lähinnä moottoriteknologiaan. Vuodesta 2010 Saab on tehnyt yhteistyösopimuksen saksalaisen BMW:n kanssa moottoriteknologiaan liittyen.
Maaliskuussa 2011 uusien autojen tuotanto keskeytyi Trollhättanissa maksuvaikeuksien vuoksi yhtiön alihankkijoille.[25] Saabin aiesopimus kiinalaisten yritysten Youngman ja Pangda kanssa uhkasi peruuntua lokakuussa 2011, kun kiinalaiset olisivat halunneet koko yhtiön osakekannan, mihin Saab myöhemmin suostuikin.[26][27]
19. joulukuuta 2011 Saab hakeutui konkurssiin rahavarantojen loputtua.[28]
Autotuotanto käynnistyi uudelleen vanhalla 9-3-mallilla joulukuussa 2013, kun uusi omistaja National Electric Vehicle Sweden (NEVS) käynnisti toiminnan Trollhättanin tehtaalla.[1] NEVSin omistajia ovat enemmistöosuudella Neitsytsaarille rekisteröity NME Holdings ja Qindaon kaupunki (Qingdao Qingbo Investment Co Ltd).[29] Saabin tuotanto kuitenkin pysähtyi toukokuussa 2014, ja saman vuoden elokuussa NEVS ajautui selvitystilaan, josta se pääsi huhtikuussa 2015 Vänersborgin oikeuden päätöksellä. [30][31] Toukokuussa 2015 NEVS ilmoitti saaneensa kaksi strategista yhteistyökumppania Kiinasta. Ne ovat Tianjin Binhai Hi-tech industrial Development Area (THT) ja Beijing State Research Information Technology Co. Ltd. (SRIT). Samalla NEVS ilmoitti aikeistaan avata uusi tehdas Tianjinin kaupunkiin Kiinaan. [32]
Saab Suomessa
Saabin ensimmäinen edustaja Suomessa oli helsinkiläinen Importer Oy, joka toi maahan vuosina 1950–1963 noin 900 Saab-henkilöautoa. Vuonna 1963 Saabin edustus siirtyi Oy Scan-Auto Ab:lle, joka oli tuonut Scania-Vabis -merkkisiä kuorma-autoja ja linja-auton alustoja vuodesta 1949 lähtien.[33] Vuonna 1959 Suomessa oli rekisterissä vain noin 500 Saab-henkilöautoa. Henkilöautojen tuontisäännöstely päättyi vuonna 1962, mutta Saab pysyi melko harvinaisena automerkkinä suhteellisen kalliin hintansa vuoksi.[34]  Esimerkiksi vuonna 1965 Ford Taunus ja Cortina maksoivat saman verran kuin Saab 96 (8900 markkaa), vaikka ne kuuluivat suurempaan kokoluokkaan.[35] Samaan aikaan Saab saavutti kuitenkin mainetta ralliautona varsinkin Carl-Otto Bremerin ja Simo Lampisen ansiosta.[34] Saab Sonett -urheiluautoa tuotiin maahan erikoistilauksesta muutamia kappaleita.[36]
Vuonna 1968 perustettiin suomalais-ruotsalainen yhteisyritys Saab-Valmet Oy, jossa Suomen valtio oli Valmetin kautta osaomistajana. Autojen kokoonpano Uudenkaupungin autotehtaassa alkoi marraskuussa 1969. Uudenkaupungin valinta tehtaan sijoituspaikaksi johtui osittain siitä, että Uudenkaupungin seutu, Vakka-Suomi, nautti tuohon aikaan ns. kehitysalueille myönnetyistä verohelpotuksista. 1970-luvun aikana Saabin osuus Suomen henkilöautokannasta nousi tuntuvasti yhden prosentin tuntumasta noin kahdeksaan prosenttiin. Kun vuoden 1969 lopussa rekisterissä oli vajaat 6300 Saabia, vastaava luku kymmenen vuotta myöhemmin oli noin 95000 eli yli 13-kertainen.[37] Saab 95 -mallia rekisteröitiin pakettiautoiksi ns. piilofarmareina vuosina 1967–1971 yhteensä 2638 kappaletta.[38] Saab 96 tarjosi ralliautona kovan vastuksen uudemmille automalleille vielä 1970-luvulla, ja Scan-Auton pyörittämässä kilpatallissa ajoivat muiden muassa Simo Lampinen, Tapio Rainio ja Jari Vilkas.[37]
Uudenkaupungin autotehtaalla suunniteltuja ja vain siellä valmistettuja Saabin malleja olivat vuonna 1977 esitelty pidennetty Saab 99 Finlandia ja vuonna 1979 myyntiin tullut 99 Petro. Saab 99 Finlandiassa vakiomallia oli jatkettu keskeltä 20 senttimetrin lisäpalalla, ja suurin osa niistä meni valtion laitosten ja yhtiöiden käyttöön. Saab 99 Petrossa käytettiin polttoaineena bensiinin ohella petrolia tai tärpättiä, edellistä käynnistettäessä ja huippukuormituksella ja jälkimmäistä osateholla ajettaessa. Valtiovalta hoiti oman osuutensa säätämällä lain, jonka mukaan puuperäistä polttoainetta käyttävät ajoneuvot olivat vapaita ajoneuvoverosta; tosin laki koski vain kotimaassa valmistettuja ajoneuvoja. Saab Petro jäi mallina kuitenkin lyhytikäiseksi, koska öljy-yhtiöt eivät olleet innokkaita investoimaan petrolin jakelukanaviin vähäisemmän kysynnän vuoksi, polttoaineiden hintakehitys muuttui petrolille epäedulliseksi ja lisäksi autoissa ilmeni teknisiä pulmia.[37]
Automallit

KuvaMalliValmistusTietoaSaab 921949–1956Ensimmäinen tuotantomalli oli pieni kaksitahtinen auto. Mallin muodot olivat peräisin yhtiön lentokonehistoriasta ja säilyivät aina Saab 96:n valmistuksen loppumiseen saakka 1980 pienimmissä Saab-malleissa.Saab 931955–1960Saab 93 oli Saabin toinen sarjatuotantoinen henkilöautomalli. Perustui pitkälti 92-malliin. Valmistuksessa oli useampi autourheiluun suunnattu erikoismalli.Saab Sonett1956, 1967–1974Saabin kevytrakenteinen urheiluautomalli.Saab 951959–1978Saab 95 oli vuonna 1959 esitelty Saab 93:n farmariversio. Kun Saab 96 tuli vuotta myöhemmin markkinoille, 95-malli muuttui ja alkoi käyttää samoja perusosia ja tekniikkaa kuin 96.[39]150pxSaab 961960–1980Saab 96 on Saabin tunnusomaisimpia malleja. Se on 2-ovinen coupé, joka perustui Saab 93:een ja 95:een. Ensimmäiset mallit olivat kaksitahtisia, mutta vuonna 1967 moottoriksi vaihdettiin nelitahtinen V4. Sama muutos tehtiin Saab 95:een.[39]Saab 991968–1984Isompi keskiluokan Saab 99:n myötä markkinoille saatiin turvavyöt sekä turboahdin. Uusi korimalli Combi coupé laajensi mallivalikoimaa 1970-luvun alussa.Saab 9001979–1998900 on isompi malli ja tavallaan sisarmalli 90:stä. Aiempaa mallia sai sedanina ja viistoperäisenä Combi coupéna. Seuraava malli oli vain hatchback 3- sekä 5-ovisena. Toisen sukupolven seuraaja on Saab 9-3.Saab 901984–1987Uudessakaupungissa valmistettu 99-mallin jatkaja, jossa oli edeltäjänsä keula ja 900-mallin perä.Saab 90001984–1998Saab 9000 oli TIPO4-projektin tuotos Saabilla. Saabilla oli taloudellisia  vaikeuksia ja niin syntyi suuri Saab kaivattuun luokkaan. 9000:ssa oli kaksi korimallia sedan ja viistoperä.150pxSaab 9-51997–9-5 on Saabin suurempi malli. Sitä on saatavana sedanina ja farmarina.Saab 9-31998–Saab 9-3 perustuu edelleenkehitettyyn Saab 900:n (1993-1998). Saab 9-3 Sport Sedan alkaen vuodesta 2003 ja Saab 9-3 SportCombi alkaen vuodesta 2005. Nykyään sitä saa myös avokattoisena SportCabriona.Saab 9-2X2004–2006Alemman keskiluokan malli, joka oli lähinnä Saabiksi ulkoiselta olemukseltaan muutettu Subaru Impreza. Auto valmistettiin Subarun tehtailla Japanissa. Auto oli suunnattu pääasiassa Yhdysvaltain markkinoille.Saab 9-7X2005–Valmistettu GM:n GMT-katumaasturialustalle Chevrolet Trailblazerin tapaan. 9-7X Aero on Saabin historian tehokkain ja nopein malli (0-60mph)[40]. Myynnissä vain Yhdysvalloissa ja Kanadassa sekä Ruotsissa.
Erikois- ja konseptimallit
Ursaab (1946)
Saabin ensimmäinen henkilöautoprototyyppi (ruotsiksi UrSaab) valmistui kesäkuussa 1947. Autossa oli poikittainen kaksitahtimoottori ja sen aerodynaaminen muoto muistutti lentokoneen siipeä. Korin rakenne oli vankka.
Saab Monster (1959)
Saab Quantum (1962-1963)
Saab Catherina (1964)
Saab MFI13 (1965)
Saab Toad (1966)
Saab 98 (1974)
Saab 99 Finlandia (1976-1978)
Vuosimalliin 1976 tulleen 99 GLE-luksusmallin myötävaikutuksella Saab 99 sai Suomessa ideoidun jatketun edustusmallin, jonka nimeksi tuli Finlandia (99 GLE-L) valmistusmaansa mukaan. Finlandian esikuva on kotoisin naapurimaasta Ruotsista, josta presidentti Urho Kekkonen oli ostanut pienellä koriverstaalla (Heiners, Malmö) valmistetun pidennetyn Saab 99:n. Pelkästään Uudessakaupungissa valmistetussa Finlandia-mallissa oli etu- ja takaovien välissä 4/5-ovisen mallin takaovesta tehty 25cm:n mittainen pidennys, jossa oli oma "saunanakkunaksi" kutsuttu kapea ruutu. Vuosimallia 1976 tehtiin muutama esisarjan Finlandia. Ensimmäisen tuotantovuoden 1977 Finlandiaa valmistettiin Uudessakaupungissa vain 15 kappaletta. Vuonna 1978 valmistui vielä 11 kappaletta 20cm vakiomallia pidempää Finlandiaa, joissa ylimääräinen pituus oli jaettu tasan etu- ja takaovien kesken. Kahdessa näistä oli turbotekniikka.[41]
Saab 900 Finlandia/CD (1979-1986)
Finlandian taru jatkui 900-mallissa. 20cm jatkettuja edustusautoja tehtiin aluksi 5-ovisena (900 Finlandia), ja myöhemmin 4-ovisena (900 CD). Näitä tehtiin Uudessakaupungissa yhteensä 580 kappaletta. Viimeiset kuusi 900 CD:tä valmistettiin vuonna 1986.
Saab EV-1 (1985)
Saab EV-1 (Experimental Vehicle Number One) oli yksi Saabin prototyypeistä, futuristinen sport coupé, joka kaksilitraisella turbomoottorilla saavuttaa 270 kilometrin tuntinopeuden ja kiihtyy nollasta sataan 5,9 sekunnissa
Saab 9-X (2003)
Saab 9-5 BioPower (2006)
Saab Aero-X (2006)
Pääartikkeli: Saab Aero-X
Aero-X on kaksipaikkainen urheiluauto, joka on yhdistelmä Saabin lentokonehistoriaa sekä suuntauksia tuleviin malleihin. Autossa on 400-hevosvoimainen bioetanolia käyttävä kahdella turbolla varustettu 2,8-litrainen V6-moottori. Konseptimallin erityispiirteitä ovat puuttuvat a-pilarit sekä ovien ja katon yhtenäinen avautuminen.[42].
Saab 9-5 BioPower 100 Consept (2007)
Konseptiauto esiteltiin Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 2007. 100% etanolilla moottorista on saatu 224kW (300 hv).[43][44]
Saab 9-1
Mahdollisesti tuleva kompakti henkilöauto. Sen alustarakenteen epäillään pohjautuvan General Motorsin Delta-alustalle, jolla valmistetaan Opel Astroja.[45]
Saab 9-2
Suunnitteilla oleva retromalli, jonka korimalli oli kaksiovinen coupé.
Galleria (tuotantomallit)

Saab 92
Saab Sonett III
Saab 96
Saab 900 Cabriolet
Saab 9000
Saab 9-5
Saab 9-3

Galleria (erikoiskonseptimallit)

Saab 92001 (UrSaab, ensimmäinen Saab)
Saab 99 (Saab "Daihatsu", prototyyppi)
Saab 900 cabriolet (prototyyppi)
Saab 9000 cabriolet (prototyyppi)
Saab EV-1 (konsepti)
Saab 9X1 (konsepti)
Saab Aero-X (konsepti)

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma II| publisher = Kerava: Jukka Raunio| year = 1993| id = ISBN 951-96866-0-6}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Ruotsin autoteollisuus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ruotsin vallan aika Suomessa on Suomen historian ajanjakso, jolloin Suomi oli osa Ruotsin kuningaskuntaa. Ruotsin vallan aika ei ollut yhtäjaksoinen aikakausi ja sen alkaminen oli pitkäaikainen prosessi johon liittyy epäselvyyttä. Ruotsin vallan aika päättyi Suomen sodan seurauksena 17. syyskuuta 1809.
Ruotsin vallan aika alkoi Suomeen tehtyjen ristiretkien myötä. Uusien vallanpitäjien myötä suomalaiset Moisioiden suurtalonpojat joutuivat luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen.[1] Ristiretkien yhteydessä ruotsalaisten tekemän Suomen rannikon kolonisaation seurauksena sen suomalaiset asukkaat menettivät lähtökohtaisesti kalastusoikeutensa alueella. Konflikteja tulokkaiden ja suomalaisten välille syntyi myös viljelyoikeuksista.[2] Ruotsin kielestä tuli aateliston ja ylemmän porvariston kieli ja myös pappien sekä oppineiden oli pakko käyttää sitä virkakielenään. Ruotsin vallan aikana suomen kieli oli vaarassa näivettyä, sillä sitä ei voinut käyttää viranomaisten kanssa, eikä sillä kirjoitettu sanomalehtiä tai laadittu riittävästi tietokirjallisuutta. Maiden koko yhteyden ajan suomalaisia pidettiin erillisenä kansana ja kielikysymyksestä johtuen sillä ei ollut samoja oikeuksia kuin ruotsalaisilla. Ruotsin kuninkaat kävivät Suomessa harvoin ja suomalaisia pidettiin primitiivisempinä kuin ruotsalaisia tai saksalaisia ja heidän kieltään alempiarvoisena.[3]
Ruotsin vallan aikana Suomi tuli osaksi läntistä kristikuntaa sekä läntisen Euroopan kulttuurista, yhteiskunnallista ja taloudellista järjestystä, jonka pohjalta syntyivät myöhemmin muun muassa markkinatalous, perustuslailliset valtiomuodot ja legalistisiin laillisuusperiaatteisiin sidottu hallinto. Suomen kieli sekä jotkin suomalaisen muinaisnuskon ja -kulttuurin piirteet säilyivät tietoisesta ruotsalaistamisesta huolimatta Ruotsin vallan aikana, vaikka muuttuivatkin uusiin olosuhteisiin mukautuessaan.[3][4] Suomen sijainti valtakunnan rajamaana toi alueelle lukuisia sotia ja ryöstöretkiä. Ruotsin kruununprinssi Aadolf Fredrik totesi vuonna 1746, että Suomi oli Ruotsin varasto ja suojamuuri.[3]
Ruotsin valtakunnasta on tänä ajanjaksona käytetty myös nimitystä Ruotsi-Suomi. Termi on kehitetty jälkikäteen kuvaamaan sitä valtakuntaa, johon kuuluivat pääosat nykyisestä Ruotsista ja Suomesta. Historioitsija Peter Englund on todennut, ettei Suomi Ruotsin vallan aikana ollut valtioliiton osa tai provinssi vaan ”...sen valtakunnan itäinen puolikas, joka käytännössä tuhoutui vuonna 1809, minkä jälkeen molemmat osat lähtivät omille teilleen.” Englund pitää erityisesti Ruotsin suurvalta-aikaa nykyisten Ruotsin ja Suomen yhteisenä ”omaisuutena”, koska nousu suurvallaksi olisi rutiköyhälle valtiolle ollut mahdotonta ilman valtakunnan itäisen osan resursseja.[5]
Ruotsin vallan alkuvaiheet
Ruotsin vallan ajan alkaminen oli pitkäaikainen prosessi, joka koski Suomen eri alueita vaihtelevasti eri aikoina. Suomesta, tai Ruotsistakaan, ei tässä vaiheessa voi puhua yhtenäisenä hallintokokonaisuutena. Ruotsin kuningaskunta levittäytyi Suomeen kesken oman synty- ja vakiintumisprosessinsa. Vielä 1200-luvun alussa Länsi-Götanmaan laissa kutsuttiin itägötanmaalaisia ja uplantilaisia jatkuvasti ulkomaalaisiksi.[6] Ruotsin ensimmäisessä kirjallisessa tuotoksessa, 1320-luvulla kirjoitetussa Eerikinkronikassa, ei myöskään puhuta ruotsalaisista vaan esimerkiksi svealaisista, gööteistä ja uplantilaisista.[7] Ruotsin kuningaskunnan voidaan sanoa syntyneen noin vuonna 1350.[6]
Ristiretkiaika
Ruotsin vallan ajan alkuvaiheet liittyvät olennaisesti katolisen kirkon lähetystyöhön Suomessa. Pohjoinen Itämeren alue oli katolisen kirkon näkökulmasta pakanallista aluetta ja sen tavoitteena oli alueen käännyttäminen katolilaisuuteen. Käytännössä kirkon tavoitetta ajoivat alueen katolista uskoa tunnustaneet kuninkaat sekä ristiretkeläiset, jotka saivat kristinuskon nimissä valloittaa uusia alueita hallintaansa. Ristiretkiä Suomeen tekivät ainakin ruotsalaiset ja tanskalaiset, mahdollisesti myös saksalaiset ja norjalaiset.[8][9][10] Myös ortodoksinen Novgorod kävi ajalle tyypillistä sotaretkin käytyä sotaa Suomen heimoja vastaan. Hämäläiset, tai yleisemmin länsisuomalaiset, olivat käyneet vähintään vuodesta 1042 lähes jatkuvasti sotaa Novgorodia ja Karjalan alueen itämerensuomalaisia kansoja, kuten vatjalaisia ja inkeroisia, vastaan. Nämä konfliktit vaikuttivat osaltaan ruotsalaisten mahdollisuuksiin valloittaa alueita Suomesta.
Baltian käännyttämisen aikalaiskuvaus, Henrikin Liivinmaan kronikka, antaa verisen kuvan 1100-luvun lopun ja 1200-luvun alun saksalaisten kalparitareiden ja tanskalaisten käännytystyöstä. Kristinusko oli vakiintunut Ruotsissa 1100-luvulla ja sen orastava valtakunta pyrki kilpailemaan Saksan ja Tanskan kanssa vaikutusvallasta Baltiassa ja Suomenlahden ympäristössä taistelemalla pakanoita vastaan ja valloittamaan näiltä maita. Baltian sotaretki päättyi kuitenkin ruotsalaisten osalta vuonna 1220 saarenmaalaisten tuhotessa ruotsalaisten joukot, mukaan lukien jaarlin ja piispan, sekä heidän Lihulaan perustamansa linnoituksen.[11][12]
Ensimmäinen historiallinen viite ruotsalaisten valtaan Suomessa on aikaisintaan 1270-luvulta peräisin oleva Pyhän Eerikin legenda, jonka mukaan kuningas Eerik Pyhä ja englantilainen piispa Henrik tekivät 1150-luvulla niin sanotun ensimmäisen ristiretken Suomeen. Legenda kertoo kuninkaan palanneen retken jälkeen Ruotsiin piispan jäädessä järjestelemään Suomen kirkollisia oloja. Sotaretkeä ei kuitenkaan pidetä nykyään todellisena tapahtumana.[13]
Seuraava historiallisissa lähteissä oleva viittaus ruotsalaisten vaikutusvaltaan Suomessa on Lyypekin kronikassa vuoden 1266 kohdalla toteamus: ”Birger-herttua pakotti Suomen kuulumaan Ruotsiin”.[14] Mahdollisesti samaa tapahtumaa käsittelee 1320-luvulla kirjoittu Eerikinkronikka, joka kuvailee uplantilaisten sotaretkeä hämäläisiä vastaan. Kyseisen sotaretken on katsottu olleen mahdollisesti vuosina 1249–1250 tehty toinen ristiretki Suomeen. Eerikinkronikan mukaan ristiretken seurauksena aloitettiin linnan rakentaminen Hämeeseen.
Ruotsalaiset aloittivat myös Suomen rannikon kolonisaation vaiheittain ristiretkien aikoihin Ahvenanmaalta ja Varsinais-Suomesta alkaen. Suomen rannikon asuttaminen kristityllä väellä oli keskeinen keino uskon levittämisessä. Näistä siirtolaisista syntyi ajan saatossa suomenruotsalaiset.[15]
Turun piispan mainitaan Ruotsin piispojen yhteydessä ensimmäisen kerran 11. helmikuuta 1253 Birger-jaarlin ja Gudheimin luostarin välillä tapahtuneen maanvaihdon yhteydessä.[16] Ruotsin kirkko levittäytyi Suomeen käytännössä vasta 1300-luvulla.[17] Katolinen kirkko oli toiminut Varsinais-Suomessa noin 1100-luvulta lähtien itsenäisesti. Läntisen ja itäisen kristinuskon vaikutus oli levinnyt Suomeen jo aiemmin esihistoriallisella ajalla, mistä on saatu viitteitä esimerkiksi arkeologisissa kaivauksissa tehdyistä hautalöydöistä.
Eerikinkronikka kertoo karjalaisten tuhonneen Sigtunan vuonna 1187, joka oli tuohon aikaan Ruotsin suurin ja tärkein kaupunki. Karjalaiset tekivät sotaretken Ruotsiin myös vuonna 1257.[18] Vuonna 1259 Paavi Aleksanteri IV hyväksyi Ruotsin kuningas Valdemarin ja Tanskan kuningas Kristofferin pojantyttären Sofian avioliiton, jotta Ruotsi pystyisi paremmin ja tehokkaammin torjumaan lähellä asuvien pakanoiden jatkuvia hyökkäyksiä valtakunnan kyliä ja kirkkoja kohtaan.[19] Tästä huolimatta vielä vuonna 1275 Karjalan ja Lapin pakanat piinasivat Ruotsin valtakunnan kristittyjä.[20] Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Dmitri Aleksandrovitšin valloittaneen Karjalan vuonna 1278. Pakanalliset karjalaiset olivat olleet tähän asti kauppakumppaneita muun muassa Gotlannille.[21] Kauppayhteyksistä riippumatta uplantilaiset tekivät Eerikinkronikan mukaan niin sanotun kolmannen ristiretken Suomeen vuonna 1293 valloittaen Karjalan 14 kihlakuntaa.[22] Birger Maununpojan 4. maaliskuuta 1295 antama lupakirje Lyypekille ja muille Itämeren kauppaa käyville kaupungeille mainitsee karjalaisten käännyttämisen motiiviksi karjalaisten kauan harjoittaman rosvouksen ja ryöstelyn sekä ruotsalaisten ja muiden Itämeren kävijöiden vangiksi ottamisen ja kiduttamisen.[23]
Ensimmäinen historiallinen viittaus katolisen kirkon ulkopuoliseen Ruotsin hallintovaltaan Suomessa on noin vuodelta 1284. Tässä Maunu Ladonlukon säädöksessä yleisestä maanrauhassa Pentti Birgerinpoikaa kutsutaan Suomen, eli nykyisen Varsinais-Suomen herttuaksi.[24] Hän ei kuitenkaan mahdollisesti koskaan käynyt Suomessa. Ruotsin vallan laajenemisesta huolimatta hämäläisten ja Novgorodin satoja vuosia kestänyt konflikti jatkui. Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Novgorodin tehneen sotaretken hämäläisiä vastaan vielä vuonna 1292.
Konfliktit suomalaisten ja ruotsalaisten välillä
Ristiretkien jälkeen niiden vanavedessä tapahtunut ruotsalaisten kolonisaatio johti myös konflikteihin suomalaisten ja ruotsalaisten välillä. Pohjalaisissa tarinoissa kerrotaan siirtolaisten avuksi tarvitun sotaväkeä Ruotsista toisten tarinoiden kuvaillessa Ruotsista tulleen pääasiassa rikollisia ja pahantekijöitä, jotka tulivat maahan käydäkseen sotaa suomalaisia vastaan.[25] Mikael Agricola kirjoitti 1500-luvulla pakanallisten suomalaisten ahdistelleen ruotsalaisia siirtolaisia, mistä syystä he olivat saaneet apua sukulaisiltaan Ruotsista.[25] Kemiönsaaren alkuperäinen suomalaisasutus katosi kokonaan paikalta ruotsalaisten tultua alueelle, mikä voi osaltaan kertoa konfliktista ryhmien välillä.[26]
Konflikteja suomalaisten ja siirtolaisten välillä syntyi myös koskien alueiden käyttöoikeuksia. Ruotsin kuningas antoi lähtökohtaisesti kalastusoikeudet aina siirtolaisille jolloin suomalaiset menettivät oikeutensa niihin.[27]  Näitä riitoja koskevia kirjeitä tunnetaan useita. Esimerkiksi 1. kesäkuuta 1303 Satakunnan ruotsalaiset siirtolaiset olivat riitaantuneet alueen suomalaisten kanssa heidän tilojensa sijaitessa suomalaisten vanhoilla kaskimailla. Vuonna 1347 puolestaan annettiin määräys Helsingin alueen kalastusoikeuksien siirrosta suomalaisilta rannikon ruotsalaisille.[28] Vuodelta 1348 tunnetaan piispa Hemmingin ja Turun linnanpäällikön suojelukirje, jonka tarkoituksena on suojella Pohjanlahden rannikon siirtolaisia suomalaisia vastaan.[26] Jälkiä konflikteista jäi myös myöhempiin aikoihin. Helsingin pormestari Anders Larsson Ehredt kirjoitti Pietari Brahelle vuonna 1639, ettei Helsingin nimeä saanut vaihtaa kaupungin siirron yhteydessä koska nimi oli ”muistuma meidän esi-isiemme voitokkaista aseista.”.[29]
Ristiretkiajan jälkeen
Noin vuoteen 1300 mennessä nykyisen Länsi- ja Etelä-Suomen alueelle oli alkanut tulla Ruotsin valtakunnan ja Uppsalan arkkihiippakunnan osia, jota hallittiin Turun, Hämeen ja Viipurin linnoista käsin. Ruotsin kuninkaan vallan vakiinnuttamiseksi rakennetut linnat olivat keskiajalla kruunun hallinnon keskuksia ja tärkeitä vallan säilyttämisen välineitä. Linnaa ympäröinyttä hallintoyksikköä nimitettiin linnalääniksi. Samaan aikaa Ruotsista siirrettiin vaiheittain kristittyä väestöä Suomen rannikolle.
Käkisalmen alue ja Laatokan Karjala puolestaan säilyttivät siteensä ortodoksiseen Luoteis-Venäjään ja Novgorodiin. Katolisen ja ortodoksisen kulttuuripiirin yhteentörmäys tapahtui siis Suomen tuntumassa. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha oli ensimmäinen Ruotsin ja Novgorodin välinen rauhansopimus. Siinä määriteltiin myös Ruotsin valtakunnan ja Suomen itäraja ainakin Karjalan osalta. Pohjois-Suomen omistus jäi epämääräiseksi. Ruotsi kuitenkin liitti 1300-luvun kuluessa valtaansa Pohjois-Pohjanmaan rannikolle syntyneen suomalaisasutuksen.
Ruotsalaiset eivät vielä 1300-luvulla kutsuneet Suomea yleisesti nimellä Suomi tai Finland, vaikka nämä nimitykset olivat olleet käytössä pitkään. Esimerkiksi Novgorin ensimmäinen kronikka puhuu suomalaisista (sum) ja riimukivissä puhutaan Finlandissa kuolleista viikingeistä. Nimitys Suomi oli tarkoittanut ja tarkoitti vielä pitkään nykyistä Varsinais-Suomen maakuntaa. Tästä syystä ruotsalaiset käyttivät laajemmasta Etelä-Suomen alueesta noin vuosina 1350-1470 nimitystä Österland eli Itämaa.[6] Tätä ennen alueista puhuttiin monikossa itämaat.[6]
Suomi Ruotsin kuningaskunnan osana keski-ajalla

Keskiajalla Suomen historiallisista maakunnista Varsinais-Suomi ja Satakunta kuuluivat Ruotsin valtakunnan keskusalueeseen ja ne säilyttivät jo esihistoriallisella ajalla syntyneet yhteytensä Skandinaviaan. Lounais-Suomessa, Hämeessä, Karjalankannaksella ja Etelä-Savossa oli pysyvää maanviljelyyn perustunutta asutusta, joka vähitellen tihentyi ja levittäytyi laajemmalle alueelle. Uudisasutuksen leviäminen ja vakiintuminen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla oli keskiajan Suomen merkittävimpiä asutushistoriallisia ilmiöitä. Ahvenanmaalla, Turunmaan saaristossa ja Pohjanmaan sekä Uudenmaan rannikkoseuduilla oli lisäksi tuoretta ruotsinkielistä asutusta. Keskiajalla maaseudun talonpojat olivat Suomen ylivoimaisesti suurin väestöryhmä. Suuri osa nykyisen Suomen pinta-alasta oli vielä keskiajalla erämaata, jossa satakuntalaiset, hämäläiset ja karjalaiset erämiehet retkeilivät, ja jossa asui lappalaisiksi kutsuttua, ainakin osaksi saamenkielistä väestöä. Erämaat eivät kuuluneet minkään valtakunnan alueisiin kuin enintään teoriassa.

Ruotsin vallan alkuvaiheessa hallinnolliset asiakirjat kirjoitettiin usein latinaksi, mikä korosti papiston asemaa myös maallisessa hallinnossa. Ruotsin käyttö lisääntyi kirjallisena hallintokielenä 1300-luvun kuluessa. Kaupunkien paikallishallinnossa, varsinkin kansainvälisten suhteiden osalta, myös saksa oli laajalti käytössä. Keskiajan kaupunkien väestön kielisuhteista on kuitenkin mahdotonta esittää täsmällisiä arvioita.
Ruotsi oli keskiajalla vaalikuningaskunta ja kuninkaanvaali suoritettiin Moran kivillä. Myös Suomen alue sai oikeuden lähettää edustajansa kuninkaanvaaliin 1362, mikä heijastaa Varsinais-Suomen asemaa Ruotsin valtakunnan osana. Hallinnon ja oikeusjärjestyksen kehittymiselle oli kuningas Maunu Eerikinpojan hallituskaudella 1319–1364 säädetyllä maanlailla suuri merkitys.
Erona Keski-Eurooppaan talonpojat olivat vapaita, eikä Ruotsin valtakuntaan kehittynyt keskieurooppalaisen kaltaista feodalismia. Paikallishallinto perustui maaseudulla pitäjiin ja seurakuntiin. Keskiajalla Suomeen syntyi myös kaupunkilaitos. Kaupungeissa asuneen porvariston eli kauppiaiden ja käsityöläisten osuus väestöstä oli kuitenkin pieni. Suomen tärkeimmät keskiaikaiset kaupungit olivat Turku ja Viipuri. Muita kaupunkeja olivat Naantali, Rauma, Ulvila ja Porvoo. Pohjoismaiden ja Suomen kaukokauppa oli keskiajalla pitkälti saksalaisten hansakauppiaiden hallussa ja tämän vuoksi myös merkittävä osa erityisesti Turun ja Viipurin porvaristosta oli saksalaista. Kaupungeissa paikallishallinnosta vastasi pormestarin johtama raati.
Kuningas Maunu Birgerinpojan hallituskaudella annetulla Alsnön säännöllä 1280 Ruotsiin ja Suomeen syntyi määrällisesti pieni veroista vapautettu maallinen rälssi eli aateli. Hengellisellä rälssillä puolestaan tarkoitettiin maalliselle vallalla maksettavista veroista vapautettua hengellistä säätyä (esim. pappeja, nunnia ja kerjäläisveljiä).
Katolisen kirkon piirissä Suomen alueella toimineet seurakunnat kuuluivat Turun hiippakuntaan. Hiippakunnan johdossa toimineella Turun piispalla oli kirkollisen vallan ohella myös runsaasti maallista valtaa ja hän oli esimerkiksi kuninkaan valtaneuvoston jäsen. Yksi huomattavimmista keskiaikaisista Turun piispoista oli vuosina 1412–1450 virassa toiminut Maunu Tavast. Hengellinen rälssi muodosti keskiajan Suomessa luku- ja kirjoitustaitoisen sivistyneistön. Sen jäsenet olivat usein käyneet Turun katedraalikoulua ja osa oli opiskellut myös ulkomaisissa yliopistoissa.
Kalmarin unionin aika (1397–1523)
Unionin synty
Pohjoismainen Kalmarin unioni perustettiin Tanskan kuningatar Margareetan johdolla vuonna 1397. Käytännössä unionissa esiintyi ristiriitoja, sillä ruotsalaisylimystö oli ekspansiopolitiikassaan kiinnostunut idästä, Venäjän suunnasta, kun taas tanskalaisten intressit suuntautuivat enemmän etelää – saksalaisalueita kohden. Myöskään eri maiden sisällä ylimystö ei ollut yksimielistä keskenään. Kamppailu vallasta ei suinkaan johtunut yksinomaan modernein käsittein ”ulkopoliittisista” erimielisyyksistä.
Unionikauden alussa maan asema osana valtakuntaa kuitenkin muuttui. Neljän vuosikymmenen aikana hallitsijan ote Suomesta oli kiinteämpi kuin aikaisemmin. Kuningatar Margareeta oli hallinnon taustavaikuttajana aina kuolemaansa 1412 asti. Hän siirsi koko ajan lisää vastuuta seuraajalleen kuningas Eerik XIII Pommerilaiselle (kuninkaana 1396–1439), jolla oli vastuullaan erityisesti Norjan ja Suomen asiat. Hän vieraili Suomessa kaksi kertaa, vuosina 1403 ja 1407. Kaikki Suomea koskevat kuninkaan päätökset annettiin hänen nimissään.[30] Unionin myötä myös maan johtavat hallintomiehet vaihtuivat, sillä kuningas asetti omia luottomiehiään linnojen johtoon. Abraham Broderinpoika nousi Turun linnapäälliköksi ja laamanniksi nimitettiin niin ikään tanskalainen Klaus Fleming. Myöhemmin merkittäviin asemiin nousivat Klaus Lydekenpoika Djäkn ja Krister Nilsson Vaasa. Piispa Maunu Tavast oli unioninvallan kannattaja.
Unionikaudellakaan Suomi ei muodostanut yhtenäistä hallinnollista kokonaisuutta vaan alue jakaantui kahteen erilaiseen hallinnolliseen piiriin. Viipuri toimi merkittävänä, ajoittain lähes itsenäisenä keskuksena Turun kuuluessa lähemmin keskusvallan hallintoalueeseen. Viipurin itsenäinen asema näkyy muun muassa siinä, että vaikka Suomi jaettiin 1435 kahteen laamannikuntaan Etelä- ja Pohja-Suomeen, Viipuriin syntyi kuitenkin jo 1440-luvulla itsenäinen Karjalan laamannikunta, jonka laamannin todennäköisesti asetti Viipurin linnanpäällikkö. Tosin Karjalan laamannilla ei ollut tuomiovaltaa Turun maanoikeudessa.[31]
Suomessa ja Ruotsissa tyytymättömyyttä unionin alkuaikoina herätti verorasituksen kasvu. Eerik pyrki Suomessakin tehostamaan verotusta, kun rälssitiloja peruutettiin kruunulle ja linnalääneistä pyrittiin tekemään verovelvollisia.[30] Unionikaudella maan hallintoa organisoitiin uudella tavalla taloudellisen tilan parantamiseksi. Vuonna 1405 peruutettiin ilmeisesti satojen maatilojen verovapautukset. Tuolloin luotiin pohja järjestelmälliselle maaverotukselle. Kruunu pyrki lisäämään verotuloja myös uudisasutustoiminnalla: peltoviljelys tuotti verotuloja, kun taas erätalous ei niitä tuottanut. Verotulot saatiinkin nousemaan jakamalla erämaita pysyvän asutuksen käyttöön. Vuonna 1409 alettiin Turussa myös lyödä omaa rahaa, joka erosi arvoltaan Ruotsissa käytetystä rahasta. Ne olivat hopeisia äyrityisiä ja kuuden pennin kolikoita. Vuonna 1407 Suomeen saatiin oma ylin tuomioistuin, Turun maaoikeus, ja sille annettiin myös hallinnollista valtaa. Suomen johtomiehet pystyivät nyt päättämään maan asioista omissa kokouksissaan.
Rälssimiehistö ja papisto muodostivat unionikaudella poliittisesti johtavan ryhmän. Suomen omat rälssimiehet hallitsivat vain harvoin suurimpia linnaläänejä, joiden johdossa oli yleensä ruotsalaisia tai tanskalaisia, joskus saksalaissyntyisiäkin miehiä, jotka tosin usein olivat asuneet maassa vuosikymmeniä. Kotimainen rälssi vastasi yleensä alemmasta hallinnosta, sotilastehtävistä ja varsinkin tuomioistuimista. Kirkon merkittävimmät virat päätyivät myös unionikaudella kotimaisten rälssisukujen pojille. Toisaalta myös talonpoikaisto saattoi osallistua erilaisten lautakuntien ja käräjäkokousten toimintaan sekä vaikuttaa poliittisiin ratkaisuihin, kuten kuninkaan vaaliin.
Turkua ja Viipuria lukuun ottamatta kaupungit olivat unionikaudella pieniä, ja niitä oli hyvin vähän. Siksi myös ulkomaankauppa oli vaatimatonta. Viipurikaan ei kyennyt kilpailemaan Tallinnan kanssa Venäjän-kaupan keskuksena. Kotimaankauppa oli taloudellisesti varmasti ulkomaankauppaa merkittävämpää.
Unioni alkaa rakoilla
Ulkoisesti unionin alkuaika oli Suomelle rauhan aikaa. Ulkopoliittisesti aktiivinen kuningas Eerik Pommerilainen ajautui kuitenkin konfliktiin hansaliiton kanssa, jolloin kaupankäynti vaikeutui. 1430-luvulla Ruotsin puolella nousseet ylimystön ja talonpoikien kapinaliikkeet eivät juuri vaikuttaneet Suomessa. Vaatimattomien Suomessa syntyneiden kapinaliikkeiden ylimysvastaisuuden voi selittää kruunun ja rälssin omistusten laajentuminen[32]. Tunnetuin näistä kapinaliikkeistä oli ns. Davidin kapina Hämeessä vuonna 1439. Se kohdistui Viikin kartanoon [33][34].
Suomesta ei osallistuttu 1435 Arbogassa järjestettyyn kokoukseen. Saman vuoden syksyllä piispa Maunu Tavast ja Krister Nilsson saapuivat Ruotsiin, jossa järjestetyissä neuvotteluissa he vaikuttivat Engelbrekt Engelbrektinpojan kapinana tunnetun liikkeen johtajien syrjäyttämiseen ja kompromissin aikaansaamisen. Drotsiksi tuli Krister Nilsson ja marskiksi nousi Kaarle Knuutinpoika Bonde. Ensiksi mainitun palattua saman vuoden syksyllä Suomeen alkoi kapinaliikehdintä Ruotsissa jälleen.
Kapinahankkeiden torjumiseksi suomalaisille talonpojille luvattiin veronalennus kesäkuun 24. päivänä 1436 päivätyssä kirjeessä, jonka allekirjoittajina olivat valtaneuvoston nimissä arkkipiispa, drotsi ja marski. Syyksi esitettiin se, että suomalaiset olivat osoittautuneet uskollisiksi valtakunnalle ja vannoneet, etteivät ottaisi itselleen omaa päämiestä eli lupasivat olla nousematta kapinaan,ja hyväksyisivät valtaneuvoston asettaman päämiehen. Seppo Suvanto on tulkinnut tämän niin, että Ruotsissa pelättiin  suomalaisten eli Suomen hallintomiesten irtautumista valtaneuvostosta ja Suomessa valittaisiin oma päämies.[35]
Suomi ja Ruotsin valtataistelut

Lopulta kuningas erotettiin vuonna 1439, minkä jälkeen Ruotsia hallitsi aristokraattien valtaneuvosto. Se koostui piispoista ja johtavista ylimyksistä. Tästä joukosta mahtavimmaksi nousi Kaarle Knuutinpoika, joka valittiin 1438 valtionhoitajaksi. Hänen pahin kilpailijansa, drotsi Krister vetäytyi tämän jälkeen Viipuriin. Yksinvaltaisen hallintojärjestelmän kaatumisen jälkeen Suomen yhteydet Tanskaan katkesivat. Kuitenkaan yhteydet Ruotsiin eivät juuri lujittuneet vaan paikallisten linnaläänien haltijat pitkälti hallitsivat maata.
Vuonna 1440 tanskalaiset kutsuivat Kristoffer Baijerilaisen maahan ja hänet julistettiin kuninkaaksi. Ruotsissa käytiin neuvotteluja tunnustamisen ehdoista. Kaarle Knuutinpoika siirtyikin samana vuonna Suomeen ja otti haltuunsa Turun ja Kastelholman linnat luvaten luopua valtionhoitajan asemasta, mikäli saisi koko Suomen läänikseen. Ahvenanmaata lukuun ottamatta tämä toive toteutui. Tilanne muuttui kuitenkin pian, ja pian Kaarle joutui tyytymään pelkästään Viipurin linnalääniin. Turku palasi kuninkaan alaisen voudin valtaan. Kuninkaan tarkoitus oli ehkäistä yhtenäisen Suomen syntyminen.
Kristofferin kuoltua 1448 Kaarle Knuutinpoika purjehti Viipurista 800 asemiehen kanssa Tukholmaan, jossa hänet valittiin kuninkaaksi (1448–1457), ilmeisesti hänen aseellisen ylivoimansa takia. Hallituskautta leimasi sota Kristian Oldenburgilaista vastaan, mikä lisäsi verorasitusta myös Suomessa. Tänä ajanjaksona Suomi oli kuninkaan merkittävin tukialue. Vuonna 1457 Ruotsin suurylimystö nousi kapinaan kuningasta vastaan, ja tämä pakeni Danzigiin. Kristian Oldenburgilainen valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Hän hallitsi vuosina 1457–1464. Uuden kuninkaan kannatus ei kuitenkaan ollut kaikkien jakamaa - varsinkaan Viipurissa.
Kiistaa itärajasta
Seuraavaa ajanjaksoa leimaavat ongelmat valtakunnan itäosissa. Asutuksen levitessä erämaille, alkoivat rajakiistat ja kahakat Novgorodin ja karjalaisten kanssa. Samalla kun savolainen asutus eteni, myös Pohjois-Karjalaa asutettiin. Vuonna 1478 Novgorod liitettiin Moskovaan, ja itärajan taakse nousi uusi voimatekijä. Rajaa varmistamaan alettiin rakentaa Olavinlinnaa uudisasutuksen turvaksi. Venäläisestä näkökulmasta käsin kyse oli rajasopimuksen rikkomuksesta ja avoin sotatila vallitsi useiden vuosien ajan aina vuonna 1482 solmittuun välirauhaan. Rajan kulusta ei päästy kuitenkaan yksimielisyyteen.
Akselinpojista Sten Sturen kauteen

Taistelussa Ruotsin kuninkaan kruunusta tultiin Suomenkin linnoja valtaamaan ja taivuttamaan unionikuninkaan taakse. Tanskalainen ritari Eerik Akselinpoika Tott tuli veljiensä kanssa valtaamaan linnoja 1480-luvulla, ja lopulta kaikki linnat olivat Akselinpoikien hallussa. Eerikin kuoltua hän jätti Viipurin, Hämeenlinnan ja Savonlinnan läänit veljilleen Ivarille ja Laurille, joka jo entuudestaan hallitsi Raaseporia. Yhtenäisen valtapiirin syntyminen ei kuitenkaan sopinut valtionhoitaja Sten Sturen suunnitelmiin. Vuonna 1481 Sten Sture saapui Suomeen, aina Viipuriin saakka. Sopua valtionhoitajan ja paikallisten mahtimiesten välille ei saatu syntymään: valtionhoitaja lupasi väestölle verohelpotuksia; läänitysten haltijat eivät taas hyväksyneet näitä.
Unionikauden loppuvaiheessa ei Pohjoismaihin enää noussut yhteisesti hyväksyttyä hallitsijaa. Tanskan kuningas Hannu (1481–1513) ei saavuttanut hyväksyntää unionimaissa, vaan valtaneuvostot ottivat johdon käsiinsä. Vuonna 1483 Sten Sture sai haltuunsa kolme lääniä Suomesta: Viipurin, Savonlinnan ja Hämeenlinnan. Aikaisemmasta Akselinpoikien valta-alueesta tuli valtionhoitajan tukialue ja Suomesta tuli entistä kiinteämmin keskusvallan alainen; varsinkin kun Raaseporikin tuli Sten Sturen kannattajan, Knut Possen haltuun. Sture ei jakanut linnoja läänityksiksi ylimystölle, vaan hallitsi niitä itsestään riippuvaisten voutien välityksellä keräten merkittävästi verotuloja itselleen.
Keskiajan lopun rauhattomuudet
1400-luvun lopulla aikaisemmat kahakat Moskovan kanssa tiivistyivät sodaksi. Vuonna 1495 Viipurin linnaa alettiin piirittää. Myös Länsi-Suomesta kerättiin tuolloin nostoväkeä sotatoimiin. Uhanalaisilla seuduilla kaikki 15 vuotta täyttäneet otettiin aseisiin, minkä lisäksi maahan saapui myös saksalaisia palkkasotureita ja väkeä Ruotsin puolelta. Venäläisten hyökkäykset ulottuivat Karjalan ohella myös Pohjanmaalle, Savoon ja Hämeeseen. Rauha solmittiin vuonna 1497. Samana vuonna valtaneuvosto erotti Sten Sturen valtionhoitajan tehtävästä. Suomen linnaläänit jäivät kuitenkin hänen haltuunsa.
Tanskan kuningas Hannu I hyökkäsi vuonna 1497 Ruotsiin lyöden Sten Sturen joukot 28. syyskuuta Rotebron taistelussa. Näin Hannu I nousi Ruotsin ja täten myös Suomen kuninkaaksi (1497–1501). Vuonna 1499 Sturen oli luovuttava alueistaan Suomessa. Vuonna 1503 valtionhoitajaksi valittiin Svante Niilonpoika Sture (1504–1512), jolle myös Suomen johtavat miehet antoivat uskollisuudenvakuutuksensa. Turussa pidetyssä kokouksessa hänen valintaansa asetuttiin tukemaan. Yksimielisyys oli kuitenkin näennäistä, sillä osa Suomen herroista ajoi Sten Sturen omaisten kanssa omaa poliittista linjaansa. Päämäärät ovat jossain määrin jääneet epäselväksi. Kansallinen historiankirjoitus on kuitenkin korostanut idänpolitiikan keskeisyyttä erimielisyyksissä.
Vaasa-aika (1523–1617)

Kustaa Vaasan hallituskausi
Unionin lopputaistelut

Unionin loppuaikana oli Suomessa rauhatonta muuallakin kuin Viipurissa, 1500-luvun alussa tanskalaiset kävivät ryöstöretkillä Suomen rannikoilla, ja kaapparikapteeni Otto Rudi ryösti Turun sekä sen tuomiokirkon aarteet. Tanskalaisen unionikuninkaan Kristian II:n noustessa valtaan, hän kruunajaisissaan mestautti kymmenittäin ruotsalaisia ylimyksiä. Sitä kutsutaan Tukholman verilöylyksi. Ruotsalainen ylimys Kustaa Vaasa nousi vastustamaan unionikuningasta ja sai talonpojat puolelleen. Myös saksalaiset hansakauppiaat tukivat Kustaa Vaasaa ja toimittivat hänelle aseita ja rahaa. Suomalaissyntyiset Flemingin veljekset Eerik ja Iivar valloittivat Suomen linnat Kustaa Vaasalle ja ajoivat tanskalaiset pois Suomesta vuonna 1523. Pohjolan unioniaika päättyi, ja Kustaa Vaasasta tuli Ruotsin ja Suomen kuningas.
Varhaismoderni valtio syntyy
Kustaa Vaasan kaudella alkaa yhtenäinen Ruotsin valtakunta muodostua. Hänen onnistui kukistaa omaa politiikkaansa ajaneet maakuntayhteisöt. Reformaatio puolestaan nujersi kirkon. Verilöylyn jo heikentämä ylhäisaateli kiinnitettiin nyt tukemaan kuninkaallista politiikkaa. Hallituksen hoito jatkoi kuitenkin keskiaikaista perinnettä: kuninkaalla oli apunaan lukuisia aatelisia sekä kirjureita, jotka eivät kuitenkaan olleet varsinaisesti virkamiehiä. Myöskään hallinnossa ei vielä ollut selkeää työnjakoa vaan toimitehtävät kuninkaan palveluksessa vaihtelivat tilanteen mukaisesti. 1530-luvulla Kustaa Vaasa alkoi tuottaa maahan saksalaista hallintohenkilöstöä, joiden mukana Ruotsiin saapuivat myös uudet näkemykset hallitsijanvallasta. Vuonna 1544 Västeråsin valtiopäivillä kuninkuus muutettiin perinnölliseksi ja Kustaa Vaasan vanhin poika Eerik nimettiin kruununperijäksi.
Kruunun paikallishallinto keskittyi läänitysten peruuttamisen jälkeen voutien käsiin. Näiden tehtävät olivat moninaisia, mutta verojen kerääminen oli niistä tärkeimpiä. Kustaa Vaasan aikana tässä siirryttiin myös kirjalliseen hallintoon; ensimmäisenä aletaan laatia verotuksen avuksi systemaattisia maakirjoja (maaomistuksesta), pian seuraavat muunlaiset luettelot ja kirjalliset tilitykset. Voudit vastasivat myös autioksi jääneiden talojen asuttamisesta uudelleen, kyyditysjärjestelmästä ja tiestöstä. Voudin piti myös estää maaseudulla laittomasti harjoitettu kaupankäynti sekä käsityö. Myös yleisen järjestyksen ylläpito ja käräjistä huolehtiminen kuuluivat voudin tehtäviin - näin varmistettiin kruunun osuus verotuloista ja sakkomaksuista. Hallinnon tehostaminen nostikin kruunun verotuloja kymmenillä prosenteilla.
Sota Venäjää vastaan
Suomen kannalta ulkopoliittisesti merkittäviä olivat edelleen jatkuvat konfliktit Venäjän kanssa; Kustaa Vaasan kauden alkuvaiheessa pyrittiin jälleen saamaan selvyyttä rajalinjan kulkuun neuvotteluin. Ruotsalaiset pyrkivät lykkäämään rajan tarkistamista mahdollisimman pitkälle, ja väliaikaisista sopimuksista huolimatta kahakat ja molemminpuoliset ryöstöretket jatkuivat. Vuonna 1555 Viipurissa pidetyssä aateliskokouksessa suositeltiin kuninkaalle sotaan ryhtymistä. Hyökkäys sai aikaan Iivana Julman vastaiskun Viipurin ja Savon suunnilla. Vuosina 1556–1557 käydyt neuvottelut päättyivät 40 vuoden mittaisen välirauhan solmimiseen. Tarkoitus oli järjestää 1559 uudet neuvottelut rajan kulusta, mikä ei kuitenkaan koskaan toteutunut.
Aatelin väärinkäytökset
Sota-aikana kuningas oli oleskellut pitkään Suomessa. Tuolloin hän määräsi myös toimitettavaksi laajan tutkimuksen aateliston tekemistä väärinkäytöksistä. Tämän tutkinnan tuloksena syntynyt ns. Jaakko Teitin valitusluettelo, joka on merkittävä 1500-luvun yhteiskuntahistorian lähde. Kesällä 1556 kuningas muodosti vielä Suomesta oman herttuakunnan, jonka johtoon nimettiin kuninkaan poika Juhana. Kustaa Vaasa kuoli syyskuussa 1560. Valtaistuimelle häntä seurasi Eerik XIV.
Valtaistuinriidoista suurvaltapolitiikan alkuun
Eerik XIV:n valtakausi

Eerik XIV kruunattiin kuninkaaksi 1561. Hän pyrki entisestään voimistamaan kuninkaanvaltaa suhteessa ylimystöön ja siten myös veljiinsä. Näiden asemaa heikentääkseen Eerik perusti uusia kreivi- ja vapaaherrakuntia jakamaan herttuain valtaa. Suomessa kuninkaan politiikka näkyi myös uusien laamannien nimittämisessä maahan. Vuonna 1561 kuningas hyväksytti valtiopäivillä ns. Arbogan artikkelit, joiden avulla herttuat alistettiin kuninkaan valvontaan ja näiltä vietiin itsenäisen ulkopolitiikan mahdollisuus.
Keskeistä kuninkaalle oli nimenomaan Suomen herttuan Juhanan aseman murentaminen. Juhanan herttuakuntana Suomesta muodostui valtakunnalle alistettu ”feodaalinen pienoisvaltio” (Keränen), jolla oma kanslia, vero- ja laskukamari sekä neuvoskunta, joka vastasi valtaneuvostoa. Juhanan edut Liivinmaalla olivat myös ristiriidassa kuninkaan kanssa: Katariina Jagellonican kanssa suunnitteilla olleen avioliiton myötä Juhana saisi haltuunsa Liivinmaalla useita panttilinnoja. Samanaikaisesti Eerik XIV oli ajautumassa sotaan Puolan kanssa Liivinmaalle suuntautuvan ekspansiopolitiikan vuoksi. Vuonna 1561 Tallinnan raati oli jo luovuttanut kaupungin kuninkaan suojelukseen, saman kevään aikana myös Viru- ja Harjumaan aateli erkaantui Saksalaisesta ritarikunnasta.
Valtataistelu
Konfliktin tiivistyttyä kuningas kutsui vuonna 1563 koolle valtiopäivät, joilla Juhana tuomittiin kuolemaan. Kehitys johti Turun linnan piiritykseen kesällä 1563. Kahakoiden ja pommitusten jälkeen linna antautui 12. elokuuta 1563, minkä jälkeen linnan loisto tuhottiin, herttuapari vangittiin ja vietiin Ruotsiin vankeuteen. 1560-luvulla Ruotsin ulkopolitiikkaa leimasi sodankäynti Baltiassa Puolaa vastaan. Lisäksi Eerik XIV ajautui sotaan Tanska-Norjaa ja Lyypekkiä vastaan. Tämä edellytti hyviä idänsuhteita: sotavoimien keskittäminen muualle edellytti hyviä suhteita Moskovan suuntaan. Eerik XIV:n kausi päättyi vuonna 1568 aateliston noustua kuningasta vastaan. Tällä kertaa myös Suomen ylimystö oli kapinallisten puolella, yhtä lailla vanhat Juhanan kannattajat kuin Eerikin luottomiehetkin. Turun linna tuli kapinallisten haltuun. Eerik vietti seuraavat vuodet vankeudessa, kunnes hänet tuomittiin kuolemaan ja myrkytettiin vuonna 1577.
Pitkä viha
Juhana III:n kuningaskaudella rajakahakat Käkisalmen läänin rajalla johtivat jälleen uuteen sotaan (1570–1595), joka tunnetaan pohjoismaisena viisikolmattavuotisena sotana. Pääosin kyse oli raa’asta, molemminpuolisesta sissisodasta. Alkuvaiheissa sodankäynti oli kuitenkin organisoitua ja vuosina 1573–1577 Suomen rintamalla elettiin aselevon aikaa. Vuosikymmenen puolessa välissä alkoivat kuitenkin talonpoikaiset kahinoinnit: karjalaiset hyökkäsivät Oulujärven ja Iijoen suunalle, Etelä-Suomesta lähdettiin Suomenlahden tuolle puolen. Vuosikymmenen taitteessa organisoitunut sodankäynti käynnistyi jälleen hyökkäyksellä Narvaan (1579) ja Käkisalmen valloituksella vuonna 1580. Narva vallattiin seuraavana vuonna, minkä jälkeiset neuvottelut johtivat vuoteen 1590 kestäneeseen välirauhaan. Välirauhasta huolimatta sissisota jatkui itärajan molemmin puolin, mikä johti Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan laajamittaiseen autioitumiseen 1580-luvulla. Pekka Vesaisen johdolla pohjalaiset tekivät kostoretkiä Vienan Karjalaan. Sota päättyi Täyssinän rauhansopimukseen vuonna 1595.
Uusi valtaistuinriita
Juhana III:n kuoltua vuonna 1592 jäi valtaistuin vaille haltijaa. Seuraajaehdokkaita oli kaksi: Sigismund ja Kaarle-herttua. Kuninkuuskysymys kietoutui yhteen myös kirkkopolitiikan kanssa: vastauskonpuhdistuksen ajan Euroopassa Sigismund oli katolinen, mikä teki hänen asemastaan entistä ongelmallisemman luterilaisessa Ruotsissa. Vuonna 1593 Sigismund saapui maahan kruunattavaksi.  Hallitsijan vakuutuksensa hän antoi seuraavan vuoden syksyllä. Tällöin hän myös hyväksyi Upsalan sääty- ja kirkolliskokouksen (1593) luterilaisen linjan. Sigismundin kruunauksen myötä Ruotsin ja Puolan välille syntyi muutamia vuosia kestänyt personaaliunioni; Puolan kuninkaana Sigismund oli aina vuoteen 1632 saakka.
Kuninkaan palattua Puolaan, nousi aateliston kesken erimielisyyksiä Kaarle-herttuan asemasta valtionhoitajana. Tässä kiistassa Suomen käskynhaltija Klaus Fleming asettui kuninkaan puolelle. Arbogan valtiopäivillä 1597 Kaarle kuitenkin nimettiin valtionhoitajaksi. Tällöin hän myös julisti vastustajansa, ennen kaikkea Klaus Flemingin kapinallisiksi.
Ankaroituva oikeudenkäyttö
Yleisesti Euroopassa Uuden ajan alussa 1500- ja 1600-luvuilla maallisissa oikeuksissa alettiin käyttää niin sanottua ”Mooseksen lakia” eli eräitä kohtia Raamatusta. Mooseksen lain mukaan noituus ja taikuus oli kielletty ja muun muassa jumalanpilkasta, kiroilusta, vanhempiaan vastaan rikkomisesta, väärästä valasta, taposta, koron kiskonnasta, väärästä todistuksesta ja useista seksuaalirikoksista voitiin tuomita kuolemaan. Mooseksen laki tuli yleiseksi oikeusohjeeksi Ruotsin valtakunnassa vuonna 1608 ja se säilyi voimassa aina vuoden 1734 uuteen valtakunnan lakiin asti. Lakia ei yleensä kuitenkaan sovellettu koko ankaruudessaan ja kuolemantuomioita lievennettiin noin puolessa tapauksista.[36][37]
1500-luvun talonpoikaislevottomuudet ja nuijasota
Talonpoikaislevottomuudet lisääntyivät Kustaa Vaasan hallintokaudella muun muassa lisääntyneen verorasituksen ja toisaalta hänen poikiensa valtakamppailun myötä. Talonpoikaislevottomuuksien huipentuma oli nuijasota vuosina 1596–1597. Se päättyi verisesti armeijan kukistaessa nuijin, keihäin ja jousin aseistetut pohjalaiset ja savolaiset talonpojat. Kapina suuntautui Suomessa valtaa käyttänyttä aatelia ja erityisesti Klaus Flemingiä vastaan. Kapinoitsijat hakivat apua Ruotsin kruunua tavoitelleelta Kaarle-herttualta. Kapinan syinä nykytutkimus pitää rappasodan sotarasitusta, taloudellista taantumaa ja linnaleirijärjestelmän aiheuttamia kärsimyksiä. Tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, miten suuri vaikutus Kaarle-herttuan harjoittamalla Klaus Flemingin vastaisella yllytyksellä oli nuijasodan syntyyn.[38][39].
Suurvalta-aika (1617–1721)

Stolbovan rauha
Vuosina 1604–1611 Södermanlannin herttua Kaarle oli Ruotsin kuningas Kaarle IX. Hänen hallituskaudellaan valtakunta kävi miltei jatkuvasti sotaa Venäjää ja Puolaa vastaan erityisesti Baltian maakuntien Viron ja Liivinmaan omistuksesta. Lisäksi vuosina 1611–1613 käytiin tappiollinen sota Tanskaa vastaan. Kaarle IX:n kuoltua valtaistuimelle nousi hänen poikansa Kustaa II Aadolf. Valtakunnan tila oli huono ja Ruotsin oli solmittava vuonna 1613 rauha Tanskan kanssa. Venäjän kanssa solmittiin Stolbovan rauha vuonna 1617, minkä seurauksena Käkisalmen lääni, Pähkinälinna ja osa Inkeriä liitettiin Ruotsiin.
Modernisointia ja uudistuksia
Kuninkaan ja valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan johdolla Ruotsissa ja Suomessa alettiin ulkopoliittisen tilanteen rauhoituttua toteuttaa huomattavia uudistuksia. Armeija ja sotalaitos järjestettiin uudelleen erityisesti alankomaalaisen Morits Oranialaisen antaman esikuvan mukaisesti. Myös laivastoa ja kruunun hallintoa uudistettiin. Maassa saatettiin voimaan uusi hallitusmuoto ja valtakunta jaettiin lääneihin. Suomeen nimitettiin 1600-luvulla lisäksi ajoittain kenraalikuvernööri kehittämään maan oloja. Suomen kenraalikuvernöörin virassa olivat Nils Tuurenpoika Bielke ja kreivi Pietari Brahe, joiden virka-asuntona toimi Turun linna. Suurvaltakaudella Suomeen perustettiin myös uusia kaupunkeja ja Turun kuninkaallinen hovioikeus sekä vuonna 1640 Suomen ensimmäinen yliopisto Turun Akatemia.
Kolmikymmenvuotinen sota

Baltiassa Ruotsi kävi edelleen sotaa Puola-Liettuaa vastaan ja 1629 solmittiin väliaikainen Altmarkin rauha. Saksassa syttyneeseen katolisen keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden väliseen kolmikymmenvuotiseen sota Kustaa II Aadolf liittyi 1630 noustuaan maihin Pohjois-Saksassa. Ruotsin tavoitteena sodassa oli tukea Saksan protestantteja ja vahvistaa omaa asemaansa. Kustaa II Aadolf kuitenkin kuoli Lützenin taistelussa 1632 ja hänen tyttärensä Kristiina nousi alaikäisenä valtaistuimelle. Käytännössä valtakuntaa hallitsi tässä vaiheessa Axel Oxenstiernan johtama holhoojahallitus. 30-vuotisen sodan päättäneessä Westfalenin rauhassa 1648 Ruotsi vakiinnutti asemansa suurvaltana. Kolmikymmenvuotinen sota ja muut suurvalta-ajan konfliktit kuitenkin kuluttivat pahoin Ruotsin ja Suomen voimavaroja. Huomattava osa talonpojista joutui palvelemaan armeijassa ja laivastossa, joissa kuolleisuus oli suurta.
Sodista rauhankauteen
Kuningatar Kristiinan hallituskaudella 1632–1654 Ruotsissa ja Suomessa annettiin laajoja alueita läänityksiksi aatelistolle. Aatelistolla oli veronkanto-oikeus läänityksillään, mikä vaikeutti kruunun taloudellista asemaa. Kristiinan luovuttua kruunusta nousi valtaan Kaarle X Kustaa, joka hallitsi Ruotsin valtakuntaa 1654–1660. Hänen hallituskaudellaan Ruotsi kävi sotia sekä Puolaa, Venäjää, että Tanskaa vastaan. Kaarle X kuoli 1660 ja hänen seuraajakseen valtaistuimelle nousi Kaarle XI, jonka hallituskaudella 1660–1697 Ruotsissa ja Suomessa toteutettiin suuri reduktio eli läänitysten laajamittainen peruuttaminen kruunulle. Kaarle XI vähensi aatelin valtaa ja hallitsi valtakuntaa itsevaltaisesti. Suomelle Kaarle XI:n hallituskausi merkitsi pitkällistä rauhaa. Protestanttinen papisto vastasi lukutaidon opettamisesta kansalle ja kirkollista elämää hallitsi puhdasoppisuus. 1695–1697 Suomea koettelivat tuhoisat katovuodet, joiden seurauksena huomattava osa väestöstä kuoli nälkään ja tauteihin.
Suuri Pohjan sota

Kaarle XI:n seuraajan kuningas Kaarle XII:n aikana, vuonna 1700 syttyi suuri Pohjan sota, jonka seurauksena Ruotsi menetti suurvalta-asemansa. Sodan syynä oli Ruotsin vihollisten Tanskan, Venäjän, Puola-Liettuan ja Saksin solmima Ruotsin vastainen liitto. Venäjä oli 1617 solmitussa Stolbovan rauhassa menettänyt yhteytensä Itämerelle. Uudistusmielinen tsaari Pietari I pyrki avaamaan Venäjälle jälleen yhteyden Itämerelle, jotta sen yhteydet ja kaupankäynti Länsi-Eurooppaan helpottuisivat.
Vaikka Kaarle XII onnistuikin yksi kerrallaan kukistamaan Tanskan, Venäjän hyökkäysarmeijan (Narvan taistelussa) ja Puolan, kärsivät ruotsalaiset lopulta ratkaisevan tappion venäläisille Pultavan taistelussa vuonna 1709. Kuningas pakeni tämän jälkeen Turkkiin ja valtakunta oli avoinna vihollisen hyökkäykselle. Viipuri vallattiin 1710 ja venäläiset miehittivät lopun Suomesta Pälkäneellä käydyn Kostianvirran taistelun, Pohjanmaalla käydyn Napuen taistelun ja Hangon edustalla käydyn Riilahden taistelun jälkeen vuoteen 1714 mennessä. Venäjän miehitysajasta 1714–1721 käytetään nimitystä isoviha. Miehitysaika oli tuhoisa Suomelle. Tuhansia ihmisiä tapettiin ja vielä useampia vietiin Venäjälle, lisäksi suuri osa maan virkamiehistä ja papistosta pakeni Ruotsiin. Suuri Pohjan sota ja samalla isoviha päättyi Ruotsin ja Venäjän väliseen Uudenkaupungin rauhaan 1721. Rauhansopimuksessa Venäjään liitettiin Inkerinmaa, Viro, Liivinmaa ja Käkisalmen lääni sekä Viipuri. Venäjään liitetystä Karjalasta käytetään usein nimitystä Vanha Suomi.
Vapauden aika ja kustavilainen aika (1721–1809)

Valta pois kuninkaalta
Ruotsin valtakunnassa Kaarle XII:n jälkeen säädyt ottivat vallan kuninkaalta vuosien 1719 ja 1720 hallitusmuodoissa ja itsevaltiuden aika muuttui säätyvallan ajaksi (”vapauden ajaksi”). Talous ja tiede kehittyivät tänä aikana, mutta toisaalta puolueiden valtapolitiikka aiheutti ongelmia. Ranska ja Venäjä saivat vaikutusvaltaa Ruotsissa rahoittamalla kilpailevia puolueita, joita kutsuttiin myssyiksi ja hatuiksi.[40]
Suomessa alkoi 1720-luvulla suuren Pohjan sodan jälkeinen jälleenrakennus. Uudenkaupungin rauhan jälkeen venäläiset miehitysjoukot alkoivat poistua sovittua verkkaisemmin maasta. Vuoden 1721 aikana Suomeen nimitettiin uudet maaherrat, jotka vastasivat jälleenrakentamisesta. Korjaustyöt sujuivat nopeasti, sillä jo 1730-luvun puolivälissä jälleenrakentamisen voidaan katsoa päättyneen.[41]
Suomalaissyntyinen Arvid Horn oli Ruotsin kansliapresidenttinä 1720–1738.[42] Hänen politiikassaan ei erityisesti löydy suomalaisuutta korostavia piirteitä. Hänen aikansa merkittävin Suomeakin koskeva uduistus oli vuoden 1734 laki. Se säilyi voimassa vielä autonomian aikana ja on pohjana itsenäisen Suomenkin lainsäädännölle. Samaan aikaan alettiin kiinnittää huomiota suomeen myös hallinnon kielenä. Kansliakollegioon perustettiin 1734 kääntäjän virka, joka käänsi asiakirjoja suomeksi ja avusti talonpoikien valtiopäivämiehiä Tukholmassa. Lääninsihteeri Samuel Forseen käänsi vuoden 1734 lainkin suomeksi.[43]
Hattujen sota

Hatut nousivat valtaan vuoden 1738 valtiopäivillä. Hattupuolueen ohjelmaan kuului venäläisiä vastaan käytävä hyvityssota, jossa sen tarkoituksena oli valloittaa kaikki vuonna 1721 menetetyt alueet ja lisäksi Venäjän Karjala. Kun Venäjällä oli valtaistuinkiistoja, hatut otaksuivat maan olevan heikentynyt. Ruotsi julisti sodan kesäkuussa 1741. Suomeen lähetettiin kolme ruotsalaista jalkaväkirykmenttiä, mutta sotalaivasto oli käytännössä lamautunut kulkutautien takia. Venäjän joukkoja johtanut irlantilainen sotamarsalkka Peter de Lacy vei joukkonsa Lappeenrannan taisteluun, jossa pahoin alivoimaiset Carl Henrik Wrangelin johtamat ruotsalaisjoukot kärsivät elokuussa 1741 pahan tappion. Suomessa ylipäällikkönä toiminut Charles Emil Lewenhaupt suostui vuoden 1741 lopulla keisari Elisabetin ehdottamaan aselepoon.[44]
Venäläiset marssivat aselevon päätytyttä helmikuussa 1742 eteläiseen Suomeen. Ruotsin armeijan antauduttua venäläiset miehittävät Länsi-Suomen. Elisabet levitti maaliskuussa 1742 manifestiä, jossa hän lupasi tukea suomalaisia, jos he haluaisivat erota Ruotsista ja perustaa itsenäisen valtion.[44] Suomen miehityksen jälkeen puhe itsenäisyydestä kuitenkin lakkasi.[45] Venäjän miehityskautta on kutsuttu pikkuvihaksi, mutta nimitys on jossain määrin harhaanjohtava, sillä venäläiset joukot käyttäytyivät hyvin.[44]
Ruotsi ja Venäjä solmivat 7. elokuuta 1743 Turun rauhan, jossa raja siirrettiin Kymijokeen, Mäntyharjuun ja Savonlinnan liepeille. Savonlinna kaupunki ja Olavinlinna jäivät Venäjän puolelle.[44]
Uuden aikakauden ajatuksia
Sodan jälkeen  kaupan merkantilistiset periaatteet johtivat siihen, että tervasta ja laivanrakennuksesta saatu taloudellinen hyöty jäi Tukholmaan. 1760-luvulla Kokkolan kirkkoherra Anders Chydenius ryhtyi vaatimaan elinkeino- ja sananvapautta.[40] 1700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Turun akatemiassa heräsi erityisesti Henrik Gabriel Porthanin, ”Suomen historian isän”, vaikutuksesta  mielenkiinto Suomen historiaa ja suomalaista kansanrunoutta kohtaan. [46] Tutkijoista Eino Jutikkala sanoo ”Suomen eri maakuntien asukkaiden ja eri säätyjen jäsenten käsittäneen 1700-luvun jälkipuoliskolla itsensä entistä tietoisemmin suomalaisiksi vastakohtana meren takana asuville ruotsalaisille.”[47]
Kustaa III:n levoton valtakausi
Vuonna 1772 Kustaa III:n vallankaappauksen jälkeen säädettiin uusi hallitusmuoto, jolla valta palautui takaisin kuninkaalle. Aikakaudella pyrittiin eroon merkantilismista. Sanan- ja uskonnonvapaus laajeni. Suomalaisten upseerien luottamus kuninkaaseen heikkeni, koska aatelisto menetti arvovaltaansa kuninkaalle, joka oli kansan tukema. Jotkut korkea-arvoiset sotilaat siirtyivät Venäjän palvelukseen. [40]
Vuosina 1788–1790 Ruotsin ja Venäjän välillä käytiin Kustaa III:n aloittama niin kutsuttu Kustaa III:n sota. Ruotsi sai vastaansa myös Tanskan. Sotaa vastustivat muun muassa Anjalan liiton muodostaneet upseerit. Ruotsinsalmen merivoitostaan huolimatta Ruotsi ei saanut Värälän rauhassa lisäalueita. Vuoden 1789 Yhdistys- ja vakuuskirja lisäsi kuninkaan valtaa entisestään. Sodan myötä aateliston katkeruus kuningasta kohtaan lisääntyi, ja tämä johti lopulta kuninkaan murhaan vuonna 1792.[40]
Ruotsi menettää Suomen
Suomen sota käytiin vuonna 1808–1809 Venäjän ja Ruotsin välillä. Sodan taustalla oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Siinä Ranska ja Venäjä liittoutuivat ja Venäjä lupasi painostaa, tarvittaessa asevoimin, muun muassa Ruotsin liittymään Britannian vastaiseen mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi vahvistanut asemaansa merivalta Britanniaa vastaan.
Viimeinen Suomen suuriruhtinas Ruotsin vallan aikana oli 1802–1805 lapsena kuollut Kustaa IV Aadolfin toinen poika Kaarle Kustaa.[48] Suomen sodan seurauksena Suomi siirtyi Venäjän valtaan ja hallinto järjestettiin autonomian pohjalle. Venäjän keisarista tuli Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan suuriruhtinas.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Linna, Martti (toim.)| title = Suomen varhaiskeskiajan lähteitä| publisher = Historian aitta| year = 1989| isbn = 9789519600611}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Kari| title = Ruotsin itämaa| publisher = Svenska litteratursällskapet i Finland| year = 2010| isbn = 978-951-853-212-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – kivikaudesta 2000-luvulle| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2017| isbn = 978-951-1-31574-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Virrankoski, Pentti| title = Suomen historia – maa ja kansa kautta aikojen| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2012| isbn = 978-952-222-377-7}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia: Jääkaudesta Euroopan unioniin| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2003 (4. painos 2005)| id = ISBN 951-1-17397-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zetterberg, Seppo (toim.)| title = Suomen historian pikkujättiläinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-14253-0}}
Suomen historian käsikirja. Edellinen osa, toim. Arvi Korhonen. WSOY 1949, Porvoo – Helsinki.
Citation error, replace with{{cite book| author = Karonen, Petri| title = Pohjoinen suurvalta: Ruotsi ja Suomi 1521–1809| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-23739-6}}
Helge Pohjolan-Pirhonen, Suomen historia 1523–1617. WSOY 1960, Porvoo – Helsinki.
Aiheesta muualla

Luokka:Suomen historia
Luokka:Ruotsin historia

Onko Tukholmaa pommitettu sotien aikaan?