Assyria oli muinainen Kaksoisvirranmaan (nykyinen Irak) kuningaskunta ja sotilasvaltio Mesopotamian pohjoisosissa. Nimi Assyria juontaa juurensa mesopotamialaisesta Assur-jumalasta, kuten myös Tigrisin varrella sijainneen kaupungin nimi Assur, joka on sijainnut noin 100 kilometriä nykyisestä Mosulin kaupungista etelään. Kolmannella vuosituhannella eaa. Assyria oli vielä lähinnä akkadialaisten etuvartio. Itsenäinen valtatekijä Assyriasta alkoi kehittyä vasta 1300-luvun eaa. puolenvälin aikoihin. [1] Tällöin nousevan mahdin antamassa voimantunnossa hallitsija Assur-uballit antoi itselleen arvonimen "Kaikkeuden kuningas". Hän valloitti Niniven itäpuolella sijainneen viljavan tasangon ja nöyryytti Babyloniaa, joka oli siihen asti pitänyt Assyriaa etupiirinään. Tätä hallitsijaa seurasi lyhytaikainen heikkouden tila. Mutta, kun valtaan nousivat Salmanassar ja Tukulti-Ninurta (Nimi tarkoittaa "Turvani on sodan jumala Ninurta"), viholliset torjuttiin ja uusia alueita vallattiin. Salmassarin ajasta lähtien alettiin toteuttaa massiivisia väestön pakkosiirtoja. Tukulti-Ninurta löi heettiläiset ja valloitti rikkauksistaan kuuluisan Babylonian vuonna 1235. [2] Vähitellen assyrialaiset valloittivat alueet Kaspianmereltä Niilille ja Taurukselta Persianlahdelle. Vallattuja alueita olivat nykyinen Irak, Syyria, Jordania, Libanon sekä osia Turkista ja osia Palestiinasta. Valtakautta kesti noin 300 vuotta. Assyrialaisilla oli rauta-aseita ja maine raakoina ja säälimättöminä sotilaina. Vuonna 612 eaa. Assyrian valloittivat meedialaisten ja skyyttien yhdistetyt joukot. [1] Assyria valtasi myös Israelin valtakunnan ja soti Juudassakin.
Assyriaa kutsutaan usein ensimmäiseksi supervallaksi ja sotilasmahdiksi. Assyrialaiset loivat mahtinsa tehokkaalla armeijalla ja säilyttivät sen terrorilla ja pakkosiirroilla. Monet pikkuvaltion suostuivat maksamaan veroa kuultuaan Assyrian armeijan hirmutöistä. Assyrialla oli tarve laajeta, koska se halusi kauppareitit valvontaansa ja pääomaa muun muassa hovin rakennushankkeisiin. Sotia perusteltiin myös uskonnolla, esimerkkinä Babylonin pääjumalan Mardukin kulttipatsaan anastus. Kuningas Assurmasirpal II:n hyökkäävää sotapolitiikkaa ja mahtia ylistettiin monin kuvin kuninkaan palatsin seinissä Nimrudissa 800-luvulla eaa.[2] Assyrian kuninkaat itse toimivat usein maan oman pääjumalan Assurin ylipappeina. Vapaita miehiä velvoitettiin käymään ilku-asepalveluksessa osan ajastaan. Sotilasinsinööritaidot olivat hyvin edistyksellisiä silloisiin olosuhteisiin nähden. Monesti Assyrian kuninkaat kerskuivat kirjoituksissaan armeijansa tekemillä julmuuksilla.
Assyrian historia
Esihistoria
Pohjois-Mesopotamian alueella oli ollut asutusta jo vuosituhansia. Assyrian ydinalue on suunnilleen myöhempien Niniven ja Assurin sekä Arbilin kohdalla. Paikalta on löydetty merkittävä Hassunan neoliittinen maatalouskylä. Tigrisin jokilaaksossa sijaitsevat Ninive ja Assur on perustettu kumpikin noin 5000 eaa. pieninä kylinä. Alueen Tepe Gawra -niminen paikka oli asuttu jo 5000 eaa. ja oli merkittävimmillään 3500–2900 eaa. niin sanotulla Tepe Gawra-ajalla.
Tarun mukaan, joka on välittynyt muinaiskreikkalaisten historioitsijoiden kautta, on Assyrian valtakunnan perustanut mahtava valloittaja Ninus, jonka puoliso Semiramis kerran sai häneltä luvan hallita yhden ainoan päivän. Silloin Semiramis ensi töikseen surmautti puolisonsa ja hallitsi kauan ja loistavasti. Muinaisista assyrialaisissa ja babylonialaisissa kirjoituksista tarinaa ei löydy. Sen sijaan mainitaan Nin-jumala, päivänvalon herra, ja Sammuramit-jumalatar, kreikkalaisten Semiramis, joka oli yön hallitsija ja joka levittää valoansa yli maailman, kun aurinko on ikään kuin kuolleena vaipunut vuorten taa.[3]
Vanha Assyria, yhteenveto
3. vuosituhannen alkupuolella Assyria oli ajoittain muun muassa Sumerin ja Akkadin vallan alla. Assyria itsenäistyi Uus-Sumerin vallan alta noin 2000 eaa. ja perusti 1920–1740 nykyiseen Turkkiin Kappadokiaan kauppasiirtoloita, muun muassa Kaneshin eli Kültepen. Kappadokiasta tuotiin metallia, luultavasti tinaa tai lyijyä pronssin raaka-aineeksi Assyriaan ja muualle Lähi-itään. Seemiläiset amorilaiset heimot levittäytyivät Khaburin laaksoon, joka oli jo ennestään seemiläistä aluetta. Amorilainen Shamshi-Adad I (1813 eaa. – 1791 eaa.) valtasi Assurin ja rakensi suurvallan. Shamshi-Adad kukisti Pohjois-Mesopotamian mahdin Marin. Pian tämän jälkeen Babylonian Hammurabi valtasi Assyrian. Babylonin luhistuttua Assyria joutui kassiittien ja pohjoisosaltaan hurrilaisten käsiin vasallivaltioksi. 1400-luvulla Syyriassa sijainnut Mitanni laajeni Assyrian alueelle.
Kolmas vuosituhat
Assyriakin sijaitsi tärkeiden kauppateiden varrella, jotka johtivat Mesopotamiasta Anatoliaan. Ehkä noin 3000 eaa. alueelle saapui seemiläisiä. Nykyisessä pohjoisessa Irakissa Dzabal Hamrinin vuoriston pohjoisrinteillä oli subarilaisten asuttama asutuskeskus kolmannella vuosituhannella eaa. Sen asukkaat palvoivat Assur-jumalaa.[4] Assyrian keskuskaupungit Ninive, Assur ja Arbil olivat huomattavia jo 2500 eaa. Akkadilaiset liittivät Assyrian osaksi valtakuntaansa noin 2350 tai 2250 eaa. Väestö akkadilaistui, vaikka subarilainen taide säilyi. Gutilaiset luultavasti tuhosivat Assurin noin 2200 eaa.[5] Assyrian alueella oli alussa pieniä kuningaskuntia. Varhaisimpien kuninkaiden sanotaan asuneen teltoissa, eli he olivat paimentolaisjohtajia. Uus-Sumer eli Urin kolmas dynastia hallitsi maata ainakin ajoittain hieman ennen vuotta 2000 eaa. Silloin Assuria johti kuvernööri.
Assurin nousu

Uus-Sumerin luhistuttua muun muassa Elamin amorilaisten heimojen hyökkäyksiin Assyria itsenäistyi akkadilaisen dynastian johdolla, vaikka Kaksoisvirranmaassa amorilaiset nousivat valtaan monissa suurissa kaupungeissa. Assurin ympärille rakennettiin muuri.[5] Assyrian ensimmäisenä kuninkaana pidetään Zulilua, joka eli joskus vuoden 1900 eaa. jälkeen. Assyrialainen kuningas Ilushuma piti Kaksoisvirranmaan joutumista amorilaisten ja kanaanilaisten käsiin jumalallisen järjestyksen vastaisina. Ilushuma valloitti vapauttajina kolme kaupunkia Tigrisin itärannalla ja lisäksi Urin ja Nippurin.[6]
Kauppasiirtolat Anatoliassa
Noin 1920–1740 eaa. Assyrialla oli viitisentoista kauppasiirtokuntaa Anatoliassa (nykyisessä Turkissa). Näistä tunnetuin oli Kültepessä eli Kaneshissa. Kauempana pohjoisessa oli kauppa-asema Bogzhagöyssa, vanhan ajan Hattushassa ja Alisharissa.[7] Assyrian kauppasiirtolat karum</i>it olivat Anatolian kaupunkien osia, mutta omana alueenaan ja niissä oli oma verotuksensa. Siirtolat olivat ainakin yli 1200 kilometrin päässä Assyrian kantamaasta. Valtio verotti kauppaa ja otti tulleja, temppeli uhreja ja lahjoja. On löydetty kauppaan liittyviä kirjeitä, sopimuksia ja tilitositteita. Assyria vei Anatoliaan Iranista ostettua tinaa, jota tarvittiin pronssin valmistuksessa, ja myös lyijyä ja tekstiilejä. Anatoliassa oli Taurus-vuorten seuduilla kuparia, ja myös kultaa ja hopeaa.[5] Kauppasiirtolat kukoistivat kolme sukupolvea Shamshi-Adadin valtakauden loppuun asti. Assyrialaiset perheyritykset veivät laadukkaita kudonnaisia Anatoliaan, ja harjoittivat myös rahanlainausta. Tinan salakuljetusta välillä olevien tulliasemien ohi esiintyi, ja rosvot ryöstelivät arvokkaita karavaaneja.[8] Kauppa-asemista luovuttiin lopulta Assurin heikkouden sekä Anatoliassa ja Mesopotamiassa tapahtuneiden poliittisten muutosten takia.
Suurvaltavaihe
Assyriassakin tapahtui amorilaisten leviämistä. Amorilaiset heimot laajenivat Khabur-joen suistoon. Silloin suurvaltana olleen Marin Jakhdunlim ajoi myöhemmän suurkuninkaan Shamshi-Adadin isän Terqasta Eufratin varrelta Marin pohjoispuolelta. Heimojohtaja Shamshi-Adad I valtasi Assurin Ekallatumista käsin. Assurin kuninkaana oli silloin ollut akkadilainen "lapsi". Pian Marin sotilaat pysäyttivät laajenemisen, ja Eshnunnan Naram-Sin löi Shamshi-Adadin, joka pakeni Babyloniin. Marin valta ulottui Itä-Syyriaan, jopa Libanoniin asti, ja Mesopotamiaan suurille alueille. Mutta Naram-Sinin kuoltua Shamshi-Adad alkoi laajentaa valtakuntaansa. Kun Marissa oli käynnissä palatsivallankumous, Shamshi-Adad hyökkäsi maahan ja murhautti kuninkaan Jakhdunlimin ja hänen poikansa, lukuun ottamatta Zimrilimiä, joka pääsi pakoon.[7] Shamshi-Adad hyökkäsi myös Eshnunnaa vastaan idässä, ja taisteli muita viholliskansoja vastaan pohjoisessa ja lännessä.

Shamshi-Adad rakensi Khabur-joen altaaseen suuren pääkaupungin Shubat-Enlilin nykyisen Tell Leilanin kohdalle sen takia, että Assurista puuttui väestöä ja hedelmällistä maata.[8] Valtakunta ulottui idässä Dijala-joelle, lännessä Harraniin, pohjoisessa Van-järveen ja etelässä Eufratin keskijuoksulle.[9] Shamshi-Adadilla oli hallussaan Marin kauppaverkko, joka ulottui Palmyraan. Shamshi-Adad sijoitti toisen poikansa Yasmah-Adadin (Jasmakhadadin) Marin johtajaksi, ja toisen poikansa Ishme-Daganin Assurin eteläpuolella olevan Ekallatumin johtajaksi. Yasmah-Adad oli heikko hallitsija, Ismhe--Dagan voimakas niin kuin isänsä. Shamshi-Adad neuvoi poikiaan hallinnollisissa pulmatilanteissa. Shamshi-Adad I hallitsi valtakuntaansa 1813–1781 eaa. Poliittisia avioliittoja tehtiin Syyriassa olevien Aleppon Jasmakhadadin ja Qatnan hovin kanssa. Ahamshi-Adda kutsui itseään vanhaan tapaan Kishin kuninkaaksi, ja nimitti valtakunnan suojelijajumalaksi Nippurin Enlilin.
Muutama vuosi Shamshi-Adadin kuoleman jälkeen Marissa kaapattiin valta ja Yasmah-Adad surmattiin. Marista paennut Zimrilim asettui Marin johtoon. Pian Ishme-Daganin johtamaa Ekallatumia joka kutistui paikalliseksi kaupunkivaltioksi, uhkasivat muun muassa Marin Zimrilimin laajentumispyrkimykset. Idässä oli vihamielinen Eshnunna. Pohjoisesta Assyriaa uhkasivat vihamieliset kansat, jotka lienevät olleet hurrilaisia turukku-heimoja.[10] Elamilaiset valtasivat Ekallatumin 1765, ja Ismhe-Dagan pakeni Babylonin Hammurabin suojiin, joka auttoi hänet taas Ekallatumin valtaistuimelle. Ishme-Daganin kuoltua hänen poikansa Drove-Asqur vallitsi Ekallatumia, minkä jälkeen kaupunki katosi historiankirjoista. Babylonian kuningas Hammurabi valloitti maan noin 1760 eaa., ja sen jälkeen Assyria pysyi Babylonian osana kassiittien tuloon saakka 1595 eaa. Hammurabin vallitessa Assyrian kauppasiirtolat lakkauttivat toimintansa Anatoliassa. Kaneshin kauppasiirtokunta lakkasi toimimasta noin 1740 eaa.[5]
Assyrian heikkouden aika
Assyria pysyi heikkona kolmisen sataa vuotta.[11] Kun kassiitit valtasivat Babylonian, hurrilaiset puolestaan valtasivat Assyrian alueen ehkä jo Samsu-Ilunan aikoihin. Noin 1470 eaa. Mitannin kuningas Saushtatar ryösti Assurin ja teki Assyriasta vasallinsa. Vuosien 1650–1400 eaa. tapahtumia ei tunneta, vain kuninkaiden nimiä on tiedossa. Nämä Adadi-dynastian 24 kuningasta lienevät olleet mitannilaisten tai hurrilaisten vasallikuninkaita, jotka vaihtuivat tiuhaan tahtiin. Ainakin kerran oli kiista rajasta kassiittien Babylonian kanssa. Assyriasta vietiin temppelien kultaesineitä ja muuta arvokasta Mitanniin,[12] joka pysyi Mitannin valtakunnan osana noin 1400–1350-luvulle eaa. saakka. Tällöin alkoi Lähi-idässä suurvaltojen välillä noin sata vuotta kestänyt kausi, jolloin suurvaltojen välisiä asioita pyrittiin hoitamaan diplomatian avulla. Egypti oli suurin valtakunta alueella. Assur solmi Mitannin vasallina Babylonin kanssa rajasopimuksen. Muuten Assurin valta ei ulottunut laajalle. Vaikka veljekset Assurbelnisheshu ja Assurimnisheshu olivat Mitannin Shutarna II:n vasalleja, he vahvistivat Assurin muureja. Assurbelnisheshu teki Babylonian kanssa uuden rajasopimuksen. Assurdaninakhe II lisäsi Assurin itsenäisyyttä, kun Mitannissa kamppailtiin vallasta. Mitannin valta kasvoi taas Tushrattan aikoina Eribaadad I:n hallitessa Assyriaa.
Keski-Assyria

Keski-Assyrian 200 vuotta kestävä ajoittaisen laajenemisen aika alkoi 1365 eaa., kun mitannilaiset ajettiin pois. Mitannissa puhkesi sisällissota[5] ja sen vasallit ja heettiläiset kävivät valtakunnan kimppuun. Mitannin alueellinen suurvalta romahti. Tällöin Mitannin vasalli Assyria saattoi itsenäistyä ja tehdä pienen sotaretken Eribaadad I:n johdolla Mitanniin. Seuraava Assyrian kuningas, Assur-Uballit I (1365 eaa. – 1330 eaa.), ei sotinut Mitannissa, koska heettiläiskuningas Shuppiluliuma I oli nostanut prinssi Mattiwazan Mitannin kuninkaaksi. Assyria valtasi nyt Niniven itäpuolisen Musrun viljavan tasangon. Hän käytti ensimmäistä kertaa pitkään aikaan Assyrian kuninkaan ja maailmanvaltakunnan kuninkaan arvonimeä, tunnusteli liittoa Egyptin kanssa, ja naitatti tyttärensä Babyloniaan. Enlilnirari kävi sotaa Babylonian kanssa, ja Arikdenilu laajensi Assyrian Zagros-vuorille ja Armeniaan, ja hän taisteli lännessä aramealaista Aklamea vastaan.
Seuraavien hallitsijoiden aikana Assyria kutistui Syyriassa, muttei menettänyt Niniven takaista vilja-aittaa. Seuraava hallitsija Adad-Nirari I valtasi Mitannin, josta tuli ensin vasalli, kapinan jälkeen Hanigalbat-niminen maakunta. Alkoi Assyrian 200 vuotta kestävä laajenemisvaihe. Noin 1250 eaa. kuningas Salmanassar I taisteli menestyksellä aramealaisia, heettiläisiä ja kapinoivia mitannilaisia vastaan. Salmanasser I 1273–1242 eaa. palautti Assyrian mahdin, mutta oli hyvin kovaotteinen vihollista kohtaan. Nämähän uhkasivat Assyriaa hyökkäyksillä ja kapinoilla. Mitanni kukistettiin lopullisesti.[5] Hirmuvalta toimi myös pelotteena – kun tiedot kaupunkien hävittämisistä ja vihollisten surmaamisista levisivät, esimerkiksi heettiläiset olivat sovinnollisempia. Kalahista tehtiin pääkaupunki. Salmanassar eteni Syyriassa ja Levantissa Karkemishiin asti. Hallitsijan valta ja militarismi kasvoivat näihin aikoihin, kova kuri vallitsi koko valtakunnassa, jota johti itsevaltainen kuningas. Rikoslait määräsivät ankaria rangaistuksia, silpomisia ja seivästämisiä.[13]
Salmanasserin poika Tukulti-Ninurta I voitti heettiläiset, eteni pohjoisen vuorilla ja kukisti Babylonian. Näin valtakunta ulottui Bahrainista Syyriaan, mutta pian Babylonia kapinoi, irtautui ja alisti hetkeksi Assyrian vasallikseen. Elämänsä loppupuolella Tukulti-Ninurta muuttui ihmisvihaajaksi ja hirmuvaltiaaksi, ja hän eristäytyi rakennuttamaansa uuteen pääkaupunkiin Kar-Tukulti-Ninurtaan, jonne oppositio hänet saartoi, ja yksi hänen pojistaan surmasi hänet. Hänen seuraajansa Assur-Nadin-Aplin aikoina Assyrian reuna-alueet idässä, lännessä ja pohjoisessa lähtivät omille teilleen. Noin 1200 eaa. Assyria taisteli pohjoisia hyökkääjiä, urartulaisia vastaan. Urartu mainittiin assyrialaisissa asiakirjoissa jo 1260 eaa. Heettiläisten heikennyttyä muun muassa fryygialaisten Mushki-kansojen takia Babylonia ja Assyria alkoivat kilpailla amorilaisella alueella. Ashur-Dan I vakiinnutti maan olot 1179–1134.[5] Vuonna 1155 eaa. Assyria valloitti Elamin kanssa Babylonian, kukistaen kassiittien dynastian. Assyrian mahti alkoi nousta tosissaan vasta Ashur-resh-ishi I:n aikoihin 1133 – 1115 eaa. Tämä kuningas taisteli aramealaisia vastaan ja voitti Babylonin Nebukarnessar I:n.
Tiglatpileser I rakensi Assyriasta suuren imperiumin edeten Välimerelle asti ja lyöden heettiläisten vallan rippeet Syyriassa. Tiglatpileser marssi pari kertaa myös Babyloniin. Häntä pidetään ensimmäisen Assyrian imperiumin perustajana sitten Shamshi-Adadin. Valtakunta alkoi pian kutistua, jo hallitsijan eläessä aramealaisten vallatessa lisää alaa. Tiglatpileserin kuoltua monet alueet kapinoivat. Assur-Belkala kaappasi vallan veljeltään, ja taisteli yhä röyhkeämmäksi käyviä aramealaisia vastaan. Hänen kuoltuaan Assyria kutistui ja menetti syyrialaiset alueensa. Eribaadad I:ltä kaappasi vallan Shamshi-Adad IV. Assurnasirpal I:n aikoihin luultavasti aremaelaiset olivat hävittäneet Assyriaa pahoin. Noin 932 eaa. valtaan noussut Assur-Dan taisteli aramealaisia ja meedialaisten liikkeelle ajamia itäisiä vuoristoheimoja vastaan. Lopulta aramealaiset valtasivat koko maan.
Aramealaiset ja Urartu
Kuivina vuosina aramealaiset paimentolaiset (Ahlamu) tunkeutuivat kaupunkeihin ryöstelemään. 1083 eaa. Assyrian nälänhätä oli niin kova, että esiintyi ihmissyöntiä. Aramealaiset tunkeutuivat suurina joukkoina maahan ja myös kukistivat Babylonian kuninkaan. Vuoteen 934 eaa. mennessä Tigrisin itäpuoliset kaupungit olivat päätyneet aramealaisten vallan alle. Seuraavina vuosisatoina aramean kieli yleistyi käyttökielenä alueella. Vaara uhkasi Assyriaa myös pohjoisesta. 1000 eaa. Urartu, pohjoinen indoeurooppalainen valtio, valloitti suuren osan Assyriaa.
Uusassyria

Noin vuonna 1000 Assyriaa heikensivät aramealaisten tekemät ryöstelyt ja pohjoisen vuoristovaltion Urartun hyökkäykset. Aramea oli uusassyrialaisella ajalla Assyrian virallinen kieli. Heikko Assyria turvasi alueensa, kun kuningas Adad-nirari II 911 – 891 eaa. hyökkäsi Assyrian vihollisia vastaan ja valtasi hieman alaa Babylonialta. Tukulti-Ninurta II hallitsi Assyriaa vain noin viisi vuotta, ja teki seikkailunomaisia sotaretkiä kauas vuorille, muttei vallannut suuria alueita. Hän eteni Urartuun ja muun muassa voitti Laqen aramealaisvaltion Terqan tienoilla. Tukulti-Ninurta II teki marssikierroksen myös Babyloniassa luultavasti maan luvalla.[14]
Vasta Assurnasirpal II, joka hallitsi 883 eaa.–859 eaa., aloitti raa'at valloitusretket muihin maihin. Khaburin ja Eufratin välissä olleet aramealaiset lyötiin raa'asti, mikä nosti kapinan, joka kukistettiin parissa päivässä. Sotaretket suuntautuivat muun muassa pohjoiseen Nairi-maihin ja Libanoniin Foinikiaan, joka suostui maksamaan veroa pelätessään Assyrian armeijaa. Assyrian armeija tuli tuolloin ensi kertaa tunnetuksi raakuudestaan. Pääkaupunki siirtyi Kalhuun, jonka sotavangit rakensivat. Assurnasirpal alkoi käyttää assyrialaisia kuvernöörejä paikallisten sijaan valloitetuilla alueilla.

Hänen seuraajansa Salmanassar III (858 eaa.–823 eaa.) valtasi Babylonian ja taisteli Karkarissa muun muassa Israelin kuningas Ahabia vastaan, muttei voittanut. Salmanassar III pani Israelin maksamaan veroa ja valtasi Foinikian kauppakaupungit Siidonin ja Tyyroksen. Vuosina 823–745, jolloin hallitsi muun muassa riippuvista puutarhoista tunnettu kuningatar Semiramis, Assyria oli heikko. Shamshi-Adad V voitti veljensä valtataistelussa, ja laajensi Assyrian valtaa Bit Adiniin asti. Pohjoisessa uhkasi Urartu, jossa Assyrian sotaretket onnistuivat vain osittain.[15] Babylonian kuninkaan Mardukzakirshumin kuoltua Assyria hyökkäsi Babyloniaan Derin seudulta pohjoisesta, kiertäen länsirajan linnoitteet. Kuningas pakeni, jäi vangiksi ja vietiin Niniveen.
Pian Babylonian uusi kuningas Babaakhdinna kapinoi, ja Assyrian sotajoukko marssi melko itsenäiseen Etelä-Babyloniaan saaden sen maksamaan Assyrialle veroja. Babylon jäi itsenäiseksi, koska assyrialaiset kunnioittivat Babylonia. Shamshi-Adadin ulkomaalainen vaimo, Semiramis eli Sammu-Ramat, hallitsi neljä vuotta Assyrian valtaistuimelle puolisonsa kuoltua, ennen kuin alaikäinen kruununprinssi ehti kasvaa aikuiseksi. Semiramis teki sotaretkiä meedialaisten ja mannealaisten kimppuun Urmia-järven lähistöille. Guzanan eli Tell Halafin aramealaiskapina kukistettiin. Salmanassar V:n poika Adad-Nirari III soti meedialaisia vastaan, ja teki sotaretken Syyrian kapinoivia valtioita vastaan, edeten 804 Etelä-Israeliin, Gazaan. Libanonin Amurru, Foinikian Siidon ja Tyyros, Israel, Edom ja Filistea ja Damaskos maksoivat veroa. Babylonian kanssa oltiin liitossa, ja sitä autettiin sodassa aramealaista iturealaisia vastaan. Adad-Nirari III:n kuoltua Assyria heikkeni noin 40 vuodeksi. Urartu oli mahtava Argisti I:n ja Sardur III:n hallitessa sitä. Salmanassar IV:n aikoina Urartun kanssa sodittiin kuusi kertaa, Urraty ulottui Malatyaan ja Apelloon asti. Assyrian maakunnat itsenäistyivät, muun muassa Tell Asmarissa eli Til Barsipissa kuvernööri Shamshuilu ei edes maininnut seinäkirjoituksissa Assyrian kuninkaan nimeä.
Kun 745–727 hallinnut taitava kenraali Tiglatpileser III kaappasi vallan, maata hävitti sisällissota ja kulkutauti. Assyrian armeija kehittyi voittamattomaksi sotakoneeksi. Tiglatpileser III teki Assyriasta suuren, ja häntä pidetään Uus-Assyrian imperiumin perustajana. Hän meni Babyloniaan pistäen sen maksamaan veroa, voitti Urartun, meedialaiset ja uusheettiläiset kaupunkivaltiot. 729 Tiglat-Pileser valtasi Babylonin. Syntynyttä Assyrian valtaa laajensivat ja pitivät yllä Sargonin dynastian kuninkaat.
Sargon II kaappasi vallan 722, kun kuningas Salmanasser V kuoli ollessaan sotaretkellä Samariassa. Sargon II valtasi Israelin pohjoisen kuningaskunnan ja vei sen kansan pakkosiirtolaisuuteen. Sargon II taisteli menestyksellä Elamia vastaan, joka oli liittoutunut kapinoivan Babylonin kanssa. Hän soti myös meedialaisia ja Urartua vastaan ja kaatui sotaretkellä, jolla taisteltiin kimmerialaisten kanssa. Sargonin poika Sanherib 705–681 eaa. yritti saartaa Jerusalemin, muttei onnistunut. Hän myös löi kapinoivan Babylonian, jonka kapinointi jatkui hänen elinaikanaan Elamin tuella ja ilmankin. Jatkuvasta kapinoinnista raivostunut Sanherin hävitti Babylonin 689 ja muun muassa antoi määräyksen ohjata kastelukanavien vedet kaupunkiin. Sanheribin poika Assarhaddon (681–669 eaa.) valtasi Egyptin ja piti jossain vaiheessa Juudan kuningasta Manassea vankinaan. Assyria oli nyt laajimmillaan. Hän rakensi Babylonin uudelleen. Assurbanipal oli sivistynyt kuningas, joka rakennutti kuuluisan kirjaston 669–627 eaa. Assurbanipal taisteli monia vihollisia vastaan, muun muassa meedialaisia ja kimmerialaisia. Hän menetti kapinoivan Egyptin. Assurbanipalin veljen Shamasshumukinin johdolla kapinaan noussut Babylon vallattiin ja vanhan vihollisen Elamin pääkaupunki Susa hävitettiin maan tasalle.
Assurbanipalin kuoleman jälkeen maa ajautui pahoihin vaikeuksiin. Skyytit, kimmerialaiset ja meedialaiset hyökkäsivät maahan, Babylonia itsenäistyi Nabopolassarin johdolla. Meedian Kyaxares hävitti Niniven Babylonian Nabopolassarin kanssa. Assyrian kenraali Ashur-uballit II yritti vielä vastarintaa Egyptin faarao Neko II:n tukemana, muttei menestynyt. Assyrian armeijan rippeet lyötiin vuonna 605 eaa. Megiddon taistelussa.
Kaldealaiset perivät Assyrian vallan 612 eaa., ja valtasivat Assyrian aikoinaan hallitsemat maat Syyriasta ja Palestiinasta. Kaldealaiset nostivat Babylonin alueen huomattavimmaksi kaupungiksi. Kun kirkko ja valtio erotettiin toisista, hallitsijan valta heikkeni eikä hän saanut kansaansa puolustautumaan tarpeeksi tehokkaasti persialaisia vastaan. Kyyros II Suuri valtasi Babylonin 539 eaa.[16]
Talous
Assyrian talous perustui maanviljelyyn, joka oli vähemmän riippuvaista keinokastelusta kuin Babyloniassa. Hevosten jalostus oli tärkeää. Kaupankäynti kasvoi entistä suurempiin mittoihin, ja kauppareittien hallinnasta sodittiin. Assyria osti metalleja Anatoliasta ja Armeniasta, tinaa Iranista ja puutavaraa lännestä.[17]
Kulttuuri
Assyrian suurvallan aikana sen valtapiiriin kuului monia kansoja. Asukkaille kuitenkin muodostui etnisestä taustasta riipumatta assyrialainen identiteetti. Tätä autoi aramean kielen vakiintuminen valtakunnan yhteiseksi kieleksi.[18]
Assyrian arkkitehtuuri kehittyi omaleimaiseksi. Palatseissa oli värikkäitä seinämaalauksia. Sinettien veistäminen kehittyi omana taiteenlajinaan.[17]
Katso myös
Mesopotamian taide
Mesopotamia
Assur
Nimrud
Ninive
Assyrian kuninkaat
Urartu
Babylonia
Lähteet
Ihmisen tarina, Suuri maailmanhistoria (osa 1), Herbert Michaelis, Kirjayhtymä 1971
Antiikin kansoja ja valtioita, Vuodesta 970 eKr. vuoteen 277 eKr., Ihmiskunnan värikkäät vaiheet, Valitut Palat 1998, ISBN 951-584-369-3
Hugh Honour & John Fleming, Maailman taiteen historia, s. 106, Otava 2001, ISBN 951-1-16753-7
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Richard Samuel Attenborough, paroni Attenborough (29. elokuuta 1923 Cambridge – 24. elokuuta 2014[1] Lontoo) oli englantilainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä sekä elokuvaohjaaja ja -tuottaja, jonka menestynein elokuva on Mahatma Gandhista kertova kahdeksalla Oscarilla palkittu Gandhi.
Attenborough aloitti uransa Britanniassa teatterissa ja elokuvissa ja esiintyi kahden vuoden ajan muun muassa Agatha Christien näytelmän Hiirenloukku alkuperäisessä kokoonpanossa. Vuonna 1959 Attenborough perusti Bryan Forbesin kanssa Beaver Filmsin, jolle Attenborough tuotti joitakin elokuvia. Hänen ensimmäinen Hollywood-elokuva oli Suuri pakoretki (1963) ja ensimmäinen ohjaustyö Oi! Mikä ihana sota (1969). Lopulta vuonna 1982 ilmestyi Attenborough'n noin 20 vuoden ajan suunnittelema Gandhi, josta Attenborough palkittiin parhaan ohjauksen Oscarilla. Gandhin jälkeenkin monet Attenborough'n ohjaukset olivat elämäkertaelokuvia, ja lisäksi hän palasi vielä näyttelijäksi Jurassic Parkissa ja sen jatko-osassa.
Nuoruus
Richard Attenborough syntyi 1923 Cambridgessa Frederick ja Mary Attenborough'lle. Richard oli vanhin perheen kolmesta lapsesta. Hänen pikkuveljestään Davidista tuli tunnettu biologi ja dokumentaristi ja Johnista autoalan johtohenkilö.[2]
Kun Richard oli yhdeksänvuotias, perhe muutti Leicesteriin, missä Frederick-isä aloitti University College Leicesterin rehtorina.[3] Perheen äiti oli yhteiskunnallisesti aktiivinen: hän oli Espanjan sisällissodan aikana puheenjohtajana komiteassa, joka hoiti baskilapsien evakuoimista, ja oli mukana Guernican pommitusta protestoineelle marssille. Attenborough't ottivat toisen maailmansodan alussa kaksi juutalaistyttöä kotiinsa, missä he asuivat kahdeksan vuoden ajan.[4]
Richard ei pyrkinyt veljistään poiketen akateemiselle uralle, mutta hän oli jo nuorena kiinnostunut näyttelemisestä. Hän päätti omien sanojensa mukaan ryhtyä näyttelijäksi nähtyään vuonna 1935 Charles Chaplinin Kultakuumeen.[2]
Ura
Uran alku opiskelijana
Attenborough näytteli ensimmäisen kerran Leicesterin Little Theatressa ja pääsi vuonna 1941 opiskelemaan Royal Academy of Dramatic Art -kouluun (RADA). Opiskeluaikanaan Attenborough elokuvadebyyttinsä elokuvassa Meri on kohtalomme (1942).[3] Samana vuonna hän esiintyi West End -teatterissa Clifford Odetsin näytelmässä Awake and Sing!.[2]
Attenborough'n läpimurto oli vuonna 1943 Graham Greenen näytelmästä tehdyssä teatterisovituksessa Brighton Rock, missä hän esitti Pinkie Brownia, nuorta ja ilkeää katolista gangsteria. New Statesmanissa kirjoitettiin, että Attenborough ansaitsi tulla roolistaan kuuluisaksi ”yhdessä yössä”. Attenborough liittyi vielä vuoden 1943 aikana Britannian ilmavoimiin.[4] Siellä hänet määrättiin elokuvatuotantoyksikköön, jonka tekemässä Journey Together -elokuvassa hän myös näytteli.[3]
Teatterissa ja elokuvissa
Kotiuduttuaan ilmavoimista Attenborough näytteli vuonna 1946 sotilasta elokuvissa Kysymys elämästä ja kuolemasta ja School for Secrets. Salakuljettajan poika (1947) oli Attenborough'n harvoja pukudraamoja. Sen jälkeen hän palasi Pinkie Brownin rooliin Brighton Rockin elokuvaversiossa Kiveä kovempi. Attenborough esitti vielä 1940-luvun lopulla muitakin teinirooleja, vaikkakin esimerkiksi elokuvassa The Guinea Pig 25-vuotiasta Attenborough'ta oli vaikea uskoa 15-vuotiaaksi opiskelijaksi.[4]
Attenborough esiintyi 1950-luvulla sekä teatterissa että elokuvissa. Hän teki vuonna 1949 teatterissa neuroottisen roolin, mieleltään järkkyneenä sotilaana Arthur Laurentsin näytelmässä Home of the Brave. West Endissä hän näytteli marraskuusta 1950 alkaen yli vuoden pyörineessä To Dorothy a Son -farssissa. Attenborough kuului myös Agatha Christien vuonna 1952 ensiesityksen saaneen Hiirenloukun alkuperäiseen kokoonpanoon.[4] Hän oli kiinnitettynä näytelmään kahden vuoden ajan.[3] Teatteriesitysten ohella hän näytteli myös elokuvissa ja teki roolit muun muassa elokuvissa Operaatio Normandia (1952) ja Laiva kuoli häpeään (1955). Attenborough näytteli 1950-luvun puolivälissä muutamissa Boultingin veljesten satiirisissa elokuvissa, jotka hyökkäsivät brittiläisiä yhteiskunnallisia instituutioita vastaan.[4]
Oma tuotantoyhtiö ja paikka Hollywoodista
Attenborough'n 1950-luvun elokuvaroolit alkoivat pitkälti toistaa itseään. Pettyneenä uransa suuntaan hän otti yhteyttä vanhaan ystäväänsä Bryan Forbesiin, jonka ura polki myös paikoillaan. He perustivat 1959 oman tuotantoyhtiönsä Beaver Filmsin. Forbes käsikirjoitti sen ensimmäisen elokuvan Vihainen hiljaisuus, jonka pääosassa Attenborough näytteli. Vain alle 100000 punnalla tehty elokuva kertoi ajankohtaisesti ammattiliittojen vaikutusvallasta. Beaver Filmsin seuraavat elokuvat eivät olleet yhtä vaikuttavia. Attenborough näytteli muun muassa elokuvissa Pankkirosvojen kerho ja Lukittujen ovien takana sekä tuotti elokuvat Viattomat ja Salattu rakkaus. Lukittujen ovien takana jäi Beaver Filmsin viimeiseksi tuotannoksi. Elokuvien levittäjät eivät pitäneet siitä, minkä takia sitä levitettiin vain hajanaisesti. Tämä pakotti Beaver Filmsin lopettamaan toimintansa.[3]
Attenborughilla oli jo 1960-luvun alussa idea Mahatma Gandhiista kertovasta elokuvasta. Hän ei kuitenkaan saanut sille rahoitusta, joten päätti edelleen keskittyä uraansa näyttelijänä ja hyväksyä Hollywoodista tulleet tarjoukset. Attenborough'n ensimmäinen Hollywood-elokuva oli hyvin menestynyt Suuri pakoretki (1963). Hänen seuraavat elokuvansa Yhdysvalloissa, eli Aavikkolento (1965), Tykkivene Jangtse-joella (1966) ja Tohtori Dolittle (1967), eivät olleet aivan yhtä menestyneitä. Attenborough'n vaikuttavin rooli sitten elokuvan Kiveä kovempi oli sarjamurhaaja John Christienä elokuvassa Rillingtonin kuristaja (1971).[3] Vuoden 1966 elokuvasta Tykkivene Jangtse-joella hän sai parhaan miessivuosan Golden Globe -palkinnon.
Ensimmäisestä ohjauksesta Gandhi-menestykseen
Attenborough sai vuonna 1969 mahdollisuuden ohjata ensimmäisen elokuvansa, kun John Mills kysyi häntä tekemään elokuvaversiota Joan Littlewoodin näytelmästä. Attenborough'n Oi! Mikä ihana sota menestyi sekä taiteellisesti että taloudellisesti. Se oli lupaava alku aloittelevalle ohjaajalle, mutta hänen seuraavat elokuvansa Nuori seikkailija (1972), joka kertoi nuoresta Winston Churchillista, ja sotaspektaakkeli Yksi silta liikaa eivät täyttäneet ensimmäisen elokuvan aiheuttamia odotuksia. Attenborough jatkoi 1970-luvulla myös näyttelijänuraa ja esiintyi muun muassa intialaisen Satyajit Rayn elokuvassa Shakinpelaajat.[4]

Attenborough onnistui lopulta 1980-luvun alussa toteuttamaan pitkän haaveensa Gandhista kertovasta elokuvasta. Hän tuotti elokuvansa lopulta itse, sillä Hollywood-tuottajat eivät uskoneet elokuvan keräävän yleisöä. Hän muun muassa kiinnitti Lontoon talonsa ja myi omistamiaan taideteoksia.[2] Gandhin suosittelemana Intian kansallinen elokuvayhtiö sijoitti elokuvaan lopulta kolmanneksen elokuvan 22 miljoonan dollarin budjetista.[3] Kukaan ei uskonut, että massiivinen elokuva pääsisi edes omilleen, mutta sen tuotto teattereissa ylitti lopulta 20-kertaisesti sen budjetin.[2] Gandhi sai kahdeksan Oscar-palkintoa, eli enemmän kuin yksikään brittielokuva aiemmin. Attenborough sai itse parhaan elokuvan Oscarin sen tuottajana ja parhaan ohjauksen palkinnon. Lisäksi esimerkiksi pääosanesittäjä Ben Kingsley palkittiin parhaasta miespääosasta.[3]
Viimeiset vuodet
Gandhin jälkeen Attenborough ohjasi toisen teatterillisen elokuvan, Broadway-sovituksen Chorus Line (1985). Attenborough'n yritys tuoda Broadway-musikaali valkokankaalla kuitenkin epäonnistui. Hän todisti kuitenkin elokuvalla Huuto vapaudelle (1987), joka kertoi Etelä-Afrikan vapaustaistelijan Steve Bikon ja valkoihoisen toimittajan Donald Woodsin ystävyydestä, että hän oli kotonaan elämäkertaelokuvien parissa. Attenborough pyrki tekemään elokuvan filosofi Thomas Painesta, mutta sen projektin kaaduttua hän ohjasikin elokuvan toisesta esikuvastaan.[4] Vuonna 1992 ilmestyneessä Chaplinissa nimiosaa esitti Robert Downey Jr.[3]
Chaplinin jälkeen Attenborough jatkoi elämäkertojen parissa, Varjojen maat (1993) kertoi C. S. Lewisin ja Joy Davidmanin välisestä ystävyydestä. Samana vuonna Attenborough palasi 13 vuoden jälkeen valkokankaalle näyttelijänä, kun Steven Spielbergin Jurassic Park sai ensi-iltansa. Hän toisti roolinsa myös sen jatko-osassa Kadonnut maailma – Jurassic Park (1997).[4]
Attenborough'n 1990-luvulla ohjaamia elokuvia olivat myös nuoresta Ernest Hemingwaystä kertonut Sodassa ja rakkaudessa (1996) ja luonnonsuojelija Archie Belaneystä kertonut Rakkaudesta erämaahan (1999). Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi joulukuussa 2007 julkaistu rakkaustarina Closing the Ring.[4]
Attenborough toimi muun muassa RADA:n, BAFTA:n, Gandhi-säätiön, Brittiläisen kansallisen elokuva- ja televisiokoulun (NFTS) sekä Capital Radion johtokunnan puheenjohtajana ja Sussexin yliopiston kanslerina. Hän oli myös Chelsea FC:n kunniapuheenjohtaja.
Arvonimet
Attenborough sai Brittiläisen imperiumin komentajan arvon (CBE) vuonna 1969. Ritarin arvon hän sai 1976. Vuonna 1993 Attenborough sai elinikäisen päärinarvon ja hänestä tuli Richmond upon Thamesin paroni Attenborough.
Perhe
Attenborough oli naimisissa Sheila Simin kanssa vuodesta 1945. Perheeseen kuului kolme lasta. Vanhin tytär Jane Holland, tämän tytär ja anoppi kuolivat vuoden 2004 Intian valtameren tsunamissa.
Attenborough'n veli on tunnettu BBC:n luontodokumenttien tekijä David Attenborough. Kolmas veli John Attenborough on luonut uransa autokauppiaana.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Brittiläiset elokuvaohjaajat
Luokka:Brittiläiset elokuvatuottajat
Luokka:Englantilaiset näyttelijät
Luokka:Parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:BAFTA-palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1923 syntyneet
Luokka:Vuonna 2014 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


VR-Yhtymä Oy eli VR Group[1] on Suomen valtion omistama logistiikkakonserni, joka harjoittaa henkilö- ja tavaraliikennettä Suomen rautateillä ja maanteillä. VR:llä on sopimusoikeudellinen monopoli rautateiden kaukoliikenteen henkilöliikenteessä, joka jatkuu vuoteen 2024 saakka,[2] jolloin Suomen raideliikenne vapautuu kilpailulle.
Yhtymän tunnuskirjaimet VR on johdettu sanasta Valtionrautatiet, joka toimi vuosina 1862–1995.
Konsernin rakenne

Valtionrautateiden muutos osakeyhtiöksi vietiin päätökseen Eino Saarisen pääjohtajakaudella 1988–1995. Se oli aloitettu jo ennen häntä, mutta hän vei sitä voimakkaasti eteenpäin, ja VR:stä muodostui 1995 valtion omistama osakeyhtiö VR-yhtymä Oy.[3]
Vuosina 2009–2010 toteutettiin muutosohjelma konsernirakennetta uudistettaessa. VR-Yhtymän omistaman, linja-autoliikennettä harjoittaneen Pohjolan Liikenne -konsernin emoyhtiö Oy Pohjolan Liikenne Ab sulautettiin ensin junaliikennettä harjoittaneeseen VR Osakeyhtiöön, jolloin Pohjolan Liikenteen henkilöliikenne siirtyi henkilöliikennedivisioonaan ja tavaraliikenne logistiikkadivisioonaan. Tämän jälkeen VR Osakeyhtiö sulautettiin VR-Yhtymään. Oy Pohjolan Henkilöliikenne Ab:n nimi muutettiin Oy Pohjolan Liikenne Ab:ksi. Lisäksi Megasiirto Oy sulautettiin radanpidon suunnittelu-, rakentamis- ja kunnossapitopalveluja toimittavaan Oy VR-Rata Ab:hen, josta tuli VR Track Oy. Logistiikassa Transpoint-yhtiöt ja VR Cargo yhdistettiin VR Transpoint -brändin alle, ja Transpoint-yhtiöt (Transpoint Internationalia lukuun ottamatta) fuusioitiin VR-Yhtymään. Vuoden 2011 alussa VR-Yhtymä otti liikemerkikseen VR Group, joka oli jo aiemmin yrityksen englanninkielinen rinnakkaistoiminimi.[1]
VR Group koostuu viidestä divisioonasta, jotka ovat henkilöliikenne (VR ja Pohjolan Liikenne), logistiikka (VR Transpoint), palvelut ja tuotanto, radan rakennus ja kunnossapito (VR Track) sekä Venäjä ja kansainväliset toiminnot. Tukitoiminnot, informaatioteknologia sekä talous ja henkilöstö on keskitetty konsernitasolle. Divisioonat muodostuvat yksiköistä ja juridisista yhtiöistä.
Henkilöliikenne: junaliikennettä harjoittaa VR, linja-autoliikennettä Pohjolan Liikenne sekä catering- ja ravintolatoimintaa Avecra Oy
Logistiikka: VR Transpoint
Yhteensä VR-konsernissa on 28 yhtiötä ja osakkuusyrityksiä kahdeksan. Liikenteen ohjauspalvelut eriytettiin vuoden 2015 alussa Finrail-nimiselle yhtiölle, joka ei kuulu VR-yhtymään.[4]
VR Group määritellään liikennöitsijäksi tai rautatieyritykseksi, kun taas Liikennevirasto on rataverkon haltija ja vastaa sen ylläpidosta. Muidenkin liikennöitsijöiden mahdollisesti päästessä liikennöimään rataverkolla Liikenneviraston ja VR Groupin erilaiset roolit korostunevat jatkossa entistä voimakkaammin.
Tilikaudet
VR:n tulos heikkeni vuonna 2015 edellisvuoteen verrattuna,[5] mikä selittyy muun muassa saksalaisen Siemensin kanssa tehdyistä Vectron-vetureiden kalustokaupoista.[6]
Vuonna 2017 VR:n tulos parani, kun matkustajamäärät kasvoivat 8 prosenttia hinnanalennuksien takia.

Toiminta
VR Group koostuu kolmesta asiakasryhmien ympärillä toimivasta liiketoiminnosta, jotka ovat matkustajaliikenteestä huolehtiva VR, logistiikkaa harjoittava VR Transpoint ja infrarakentamiseen erikoistunut VR Track.
Henkilöliikenteen osalta VR Group hoitaa sekä pääkaupunkiseudun lähiliikennettä että kaukoliikennettä, myös kansainvälistä yhteyttä Pietariin ja Moskovaan.
Pääkaupunkiseudun ulkopuolella ei ole varsinaista lähiliikennettä eikä paikallisjunia. Siellä taajamajunat pysähtyvät pikajunia ja Intercity-junia tiheämmin ja yhdistävät näin pienempiä kaupunkeja ja kuntia. Pikajunat, InterCity-junat ja Pendolinot yhdistävät suuremmat kaupungit. Useimpien kaukoliikenteen junien lähtö- tai määräasema on Helsinki, mutta niitä kulkee myös esimerkiksi Turusta Tampereen ja Jyväskylän kautta Pieksämäelle ja päinvastoin. Suora makuuvaunuja sisältävä yöjunayhteys on myös Turun ja Oulun sekä Turun ja Rovaniemen välillä, mutta tällöin vaunut siirretään matkan varrella Tampereella junasta toiseen.
Rautateiden turvallisuudesta ja toimivuudesta vastaa liikenne- ja viestintäministeriön alainen Liikenteen turvallisuusvirasto.
Rakennuslehti valitsi VR Trackin Lielahti-Kokemäki-allianssihankkeen työmaan Vuoden työmaaksi 2012. Kyseinen ratahanke oli Euroopan ensimmäinen julkisten hankintojen allianssihanke.[8] Työmaan vastuuhenkilöt Juha Jalamaa ja Jussi Takamaa palkittiin H. Roosin säätiön työturvallisuuspalkinnolla 18.3.2014.[9]
Ville Saksin kaudella VR Trackin Ruotsissa tekemä kunnossapitosopimus tuotti huomattavia tappioita Suomen valtiolle, ja se lopetettiin ennen sopimuksen päättymistä, ja Saksi irtisanoutui samanaikaisesti kun asiasta tiedotettiin. VR Track sai hänen aikanaan rataverkon huonosta kunnossapidosta moitteita Liikennevirastolta. Liikennevirasto sulki laiminlyöntien vuoksi VR Trackin pois rataverkon kunnossapidon tarjouskilpailusta.[10]
Monopoliaseman purkaminen
VR-Yhtymällä on monopoliasema Suomen rautateiden henkilöliikenteessä. Se päättyy vuonna 2024, sillä VR-Yhtymän yksinoikeussopimus henkilöjunaliikenteestä päättyy silloin. Suomen henkilöjunaliikenteen kilpailuttaminen alkaa Etelä-Suomen taajamajunaliikenteestä vuonna 2020. Tarkoituksena on avata koko Suomen matkustajajunaliikenne kilpailulle vuoteen 2026 mennessä. VR-Yhtymän monopoliaseman purkaminen ei vaadi lakimuutoksia tai budjettikäsittelyä. Liikenteen kilpailutukseen halutaan myös maakunnat ja kaupungit mukaan, jotta saadaan aikaan myös alueellista liikennettä.[11]
VR-Yhtymän jakaminen
VR-Yhtymä säilyy sen monopoliaseman purkamisen jälkeenkin valtion omistuksessa, mutta siitä tullaan eriyttämään kilpailun mahdollistamiseksi kolme eri valtionyhtiötä, jotka ovat kalusto-, kunnossapito- ja kiinteistöyhtiö.
Kiinteistöyhtiöön kuuluu käytännössä vain VR:n juna-asemat. Niihin tulee pääsy myös VR:n kilpailijoille. Kalustoyhtiö tulee vuokraamaan VR:n kalustoa myös muille toimijoille. Kaluston hankkiminen voisi olla muuten VR:n kilpailijoille liian kallista.[11]
Kalusto
Veturit

VR Groupilla on kaupallisessa liikenteessä käytössä kolme  sähköveturityyppiä: Sr1,  Sr2 ja Sr3 sekä kolme dieselveturityyppiä: Dv12, Dr14 ja Dr16.
Sähköveturit
Sr1
Ensimmäiset Sr1-luokan veturit tilattiin vuonna 1973 neuvostoliittolaiselta Novotšerkasskin veturitehtaalta, joka valmisti vetureita 110 kappaletta ja niitä ennen yhden prototyypin. Sr1 onkin nykyisin Suomen runsaslukuisin sähköveturityyppi. Alkuvaikeuksien jälkeen se on osoittautunut erittäin luotettavaksi. Ensimmäinen Sr1-veturi, 3001, saapui Suomeen 4. syyskuuta 1973. Vuonna 1993 Hyvinkään konepaja kokosi ylimääräisestä korista ja muista varaosista veturin 3111.  Verrattuna vastaavan ikäisiin länsimaisiin sähkövetureihin on Sr1 teholtaan pienempi. Kolme Sr1-veturia on tällä hetkellä hylätty. Sr1-vetureilla on ollut yhteensä kolme väritystä.
Sr2
Ensimmäinen Sr2 valmistettiin vuonna 1995. Vuoteen 2003 mennessä vetureita rakennettiin 46 kappaletta. Sr2:n suurin sallittu nopeus on 210 km/h. Koeajoissa sillä on ajettu 232 km/h. Nopeus 230 km/h oli merkittynä joissakin vetureissa, mutta sittemmin tätä lukua on alennettu voimassa olevan hyväksynnän mukaiseksi. Tähän mennessä yhtäkään Sr2-sarjan veturia ei ole hylätty.
Sr3
Joulukuussa 2013 VR julkaisi yli 300 miljoonan euron arvoisen kalustokaupan, jonka myötä se hankkii saksalaiselta Siemensiltä 80 uutta Vectron-sähköveturia ja option 97 lisäveturiin. Ensimmäiset veturit tulivat käyttöön vuoden 2017 kesäkuussa ja koko erä toimitetaan vuoteen 2026 mennessä.[6] Siemens Vectronin tyyppimerkinnäksi tulee Sr3.
Dieselveturit
VR Group operoi kolmea dieselveturityyppiä kaupallisessa liikenteessä; nämä ovat Dv12, Dr14 ja Dr16. Dr16-veturi on dieselsähköinen veturi, josta on mahdollista syöttää virtaa matkustajavaunuihin.
InterCity-vaunut

pienoiskuva|Intercity-junan ohjaus- ja matkustajavaunu Jyväskylän rautatieasemalla vuonna 2013
Suomessa VR Group liikennöi InterCity-junia kaikilla merkittävillä reiteillä (muun muassa Helsinki–Tampere–Oulu–Rovaniemi, Helsinki–Kuopio, Helsinki–Turku, Helsinki–Kajaani, Helsinki–Joensuu sekä Turku–Tampere/Pieksämäki). Junien huippunopeus on radasta, veturista ja junatyypistä riippuen 140–200 km/h. Yksikerroksisten Intercity-vaunujen nopeusrajoitus on 160 km/h ja uudempien kaksikerroksisten Intercity-junien jopa 200 km/h. Intercity-junan tunnistaa vihervalkoisesta (aiemmin punavalkoisesta) värityksestä ja vaunun litteran kirjaimesta x (yksikerroksinen) tai d (kaksikerroksinen). Kaksikerrosvaunuissa on ilmastointi ja WLAN-verkko, ja ne ovat uudenaikaisia ja moderneja.
Pendolino

pienoiskuva|Pendolino-juna Helsingin päärautatieasemalla
Suomessa nopein junatyyppi on kuusivaunuinen Pendolino. Junia voidaan yhdistää enintään kahden yksikön mittaisiksi. Kallistuvan korin ansiosta Pendolino voidaan ajaa kaarteisiin 35 prosenttia muita junia nopeammin. Pendolinoilla liikennöidään vilkkaimpiin matkustusaikoihin, ja ne pysähtyvät pääosin vain suurimmilla asemilla. Junan suurin nopeus on 220 km/h. Ensimmäiset Pendolinot tilattiin vuonna 1992 ja ne aloittivat liikennöinnin Helsingin ja Turun välisellä rantaradalla vuonna 1995.
Allegro
Allegro (Sm6) on muutamin poikkeamin Pendolinon kaltainen junayksikkö. Niitä operoi Karelian Trains joka on VR-Yhtymän ja Venäjän rautatieyhtiön omistama. Junayksikkö on seitsemänvaunuinen ja niitä käytetään Helsingin ja Pietarin välisessä liikenteessä.
Siniset vaunut

Siniset vaunut eli saksalaisvaunut eli VR:n siniharmaat teräskoriset pikajunavaunut ovat olleet ensisijaisia pikajunavaunuja VR:n liikenteessä 1970-luvulta asti. Ne korvasivat kaukoliikenteestä ruskeat vaunut, jotka olivat puukorisia. Vanhimmat vaunut ovat jo melko vanhoja, ja niitä on romutettu uusien yksi- tai kaksikerroksisten Intercity-vaunujen ja Pendolino-junien valmistuessa. Vanhoja vaunuja on myös sijoitettu taajamajunavaunuksi. Sinisten makuuvaunujen käyttö on vähentynyt uusien kaksikerroksisten makuuvaunujen valmistuttua. Viimeiset vaunut on tarkoitus poistaa liikenteestä vuoteen 2020 mennessä. Lähes kaikki vanhemman sarjan sileäkattoiset siniset vaunut on romutettu ja uudemman, vekkikattoisen sarjan romutuskin on jo alkanut.
Lähiliikennekalusto
Lähijunavuorot ajetaan sähkökäyttöisillä Sm2-, Sm4- tai Sm5-moottorivaunuilla, ja dieselkäyttöisillä Dm12-moottorivaunuilla. Lähiliikenteessä oli 19.6.2017 asti vakituisessa käytössä myös erillisiä vihreäväritteisiä lähiliikennevaunuja, jotka kulkivat Helsinki-Riihimäki ja Helsinki-Kouvola -reiteillä.
Henkilöliikenteen kaluston lukumäärä

Juna/vaunuLukumääräTyyppiPaikkamääräPendolinoSm318Suurnopeusjunayksikkö309Intercity-vaunut 1Expt18Yksikerroksinen 2. luokan lemmikkivaunu tupakointitilalla52Ex50Yksikerroksinen 2. luokan vaunu79Ed68Kaksikerroksinen 2. luokan vaunu113Edb40Kaksikerroksinen business- ja 2. luokan vaunu110Edfs31Kaksikerroksinen 2. luokan konduktööri- ja kärrymyynnin tukipistevaunu72+2Eds12Kaksikerroksinen 2. luokan palveluvaunu83+2Edm40Kaksikerroksinen makuuvaunu38Edo25Kaksikerroksinen ohjausvaunu101Rx12Yksikerroksinen ravintolavaunu53ERd26Kaksikerroksinen ravintolavaunu106Siniset päivä- ja yöpikajunien vaunutEin78Yksikerroksinen 2. luokan vaunu80Ei15Yksikerroksinen 2. luokan vaunu tupakointitilalla62Eip32Yksikerroksinen 2. luokan vaunu, paikkoja lemmikkien kanssa matkustaville76Eipt14Yksikerroksinen 2. luokan vaunu, hytti lemmikkien kanssa matkustaville46EFit24Yksikerroksinen 2. luokan vaunu, konduktööri- ja matkatavaraosasto46EFiti14Yksikerroksinen 2. luokan vaunu invapalveluilla, konduktööri- ja matkatavaraosasto31+3Rk11Yksikerroksinen ravintolavaunu60Rkt18Yksikerroksinen ravintolavaunu44Rbkt6Yksikerroksinen baarivaunu56CEmt70Yksikerroksinen makuuvaunu35A 201Yksikerroksinen konferenssivaunu24A 401Yksikerroksinen salonkivaunu14A 411Yksikerroksinen salonkivaunu14A 421Yksikerroksinen salonkivaunu (Presidentin vaunu 1992–2004)10 istuma- ja 6 makuupaikkaaA 601Yksikerroksinen näyttelyvaunuTaajamajunat ja lähiliikenteen junatDm1216Dieselmoottorijuna63Eil49Lähiliikennevaunu113Eilf8Lähiliikennevaunu konduktöörihytillä (lipunmyynti)93Sm1/EioLähiliikenteen sähkömoottorijuna191Sm2/Eioc50Lähiliikenteen sähkömoottorijuna200Sm430Matalalattiainen lähiliikennejuna184+100Sm5 281Matalalattiainen lähiliikennejuna232+28
1 Intercity-vaunuista VR Group on vuokrannut 20 uutta kaksikerrosvaunua (15 Ed, 5 Edfs).

2 Sm5-junayksiköt omistaa Pääkaupunkiseudun Junakalusto Oy (JKOY), josta VR Group omistaa 35 %.
Muuta
VR-Yhtymän pääkonttori on sijainnut pitkään Helsingin päärautatieaseman rakennuksessa. VR-Yhtymä siirsi pääkonttorinsa Pasilaan Ylen eläkeyhtiön omistuksessa olevaan Iso Paja-toimistotaloon, jossa VR-Yhtymä on vuokralla.[12]
Kilpailu- ja kuluttajavirasto päätti jättää tutkimatta Marecap Trans Oy:n tekemän tutkintapyynnön VR Transpointin kansainvälisistä maantiekuljetuksista, perustellen päätöstä maantiekuljetusten alalla toimivien yritysten lukumäärällä.[13] Marecap Trans Oy epäili laitonta ristisubventiota, jossa VR paikkaisi maantieliikenteen tappioita muista liiketoiminnoista tulevilla voitoilla.[14]
Katso myös
Suomen rautatieliikenne
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Zetterberg, Seppo| title = Yhteisellä matkalla. VR 150 vuotta| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2012| id = ISBN 978-951-0-34742-3}}
Aiheesta muualla

 (henkilöjunaliikenne)

 (linja-autoliikenne)

. Rantapallo.fi 19.1.2012.
 (PDF, Internet archivesta, tallennettu 8.11.2007)
. VR:n vuoden 2017 tilinpäätöksestä, VR Leaks 17.3.2018.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Aleksis Kivi (oikealta nimeltään Alexis Stenvall[1], 10. lokakuuta 1834 Nurmijärvi – 31. joulukuuta 1872 Tuusula) oli suomalainen kirjailija. Kivi kirjoitti kansallisromaanin aseman saavuttaneen romaanin Seitsemän veljestä (1870), näytelmiä kuten Nummisuutarit (1864) ja runoja.[2][3]
Kiven teksteissä on sekä romanttisia että realistisia piirteitä. Kivi kykeni luomaan usealla kirjallisuuden alalla korkeatasoisen tuotannon aikana, jolloin suomenkielisen kirjallisuuden perinnettä, kansanrunoutta lukuun ottamatta, ei ollut olemassa.[2][3] Kivi oli ensimmäinen suomalainen ammattikirjailija.[4] 1900-luvun alun Kivi-renessanssista alkaen hän on ollut Suomen kansalliskirjailija.[5]
Useita Aleksis Kiven runoja ja teoksiin sisältyviä laulutekstejä on sävelletty lauluiksi. Näitä ovat muun muassa ”Onnelliset”, ”Keinu”, ”Metsämiehen laulu”, ”Oravan laulu”, ”Sydämeni laulu”, ”Seitsemän miehen voima”, ”Mitä minä huolin”.[6]
Sukutausta

Kiven isoisän isällä Johan Stenvallilla oli ollut Nurmijärven Palojoella sotilastorppa vuodesta 1766. Vanhimmat tunnetut esivanhemmat ovat Yrjö Blomstedtin mukaan Janakkalasta. Äidinisä Antti Hamberg eli seppänä Tuusulan Nahkelassa. Aleksis Kiven isänisä Anders Johan Stenvall oli merimies. Kirjailijan oma isä Erik Stenvall oli asunut lapsuutensa Helsingissä.[3]
Taidehistorioitsija Jaakko Puokka esitti vuonna 1979 kirjassaan "Paloon Stenvallit", että Kiven isä olisi ollut Adlercreutzin aatelissuvun avioton poika. Tutkijat ovat kyseenlaistaneet tämän.[7][8] Myös Teemu Keskisarja pohtii asiaa Kivi-elämäkerrassaan Saapasnahka-torni,[9] mistä puolestaan Mervi Kantokorpi yllättyy, kun aiemmat elämäkerturit ovat vailla faktapohjaa olevan juorun jo torjuneet[10].
Elämäkerta
Aleksis Stenvall syntyi vuonna 1834 Nurmijärvellä Palojoen kylässä räätäli Erik Johan Stenvallin (1798−1866) ja Anna-Kristiina Hambergin (1793−1863) perheeseen. Perheessä oli ennestään kolme poikaa, Johannes, Emanuel ja Albert. Aleksiksella oli myös sisar Agnes, joka kuoli vuonna 1851 vain 13-vuotiaana.[3]
Kirjallisia taipumuksia Aleksis osoitti ilmeisen varhain uhotessaan kotiväelle ”rupeavansa runebergiksi”.[11] Aleksis Stenvall kirjoitti etunimensä muodossa Alexis ja esiintyi läpi elämänsä Stenvallina. Kivi oli lähinnä kirjailijanimi.[3]
Kiven äidinkieli oli suomi, mutta hänen vanhempansa osasivat myös ruotsia.[7] Aleksis Kivi hankki ruotsin kirjakielen taidon muutettuaan 12-vuotiaana Helsinkiin kouluun, mikä oli edellytys ylioppilaaksi ja edelleen papiksi lukemiselle.[3] Äiti toivoi Aleksiksesta pappia.[7]
Varojen puute pakotti Kiven keskeyttämään säännöllisen koulunkäynnin ja eroamaan kolmannelta luokalta 1852. Sen jälkeen hän jatkoi lukujaan yksityisesti ja pääsi ylioppilaaksi 23-vuotiaana syksyllä 1857. Vuosina 1821–1868 kirjoitti ylioppilaaksi vain seitsemän nurmijärveläispoikaa. Näistä seitsemästä Aleksis oli ainoa tavallisen kansan lapsi, kaikki muut olivat säätyläislapsia. Ylioppilasvuotenaan 1857 Kivi päätti luopua pappishaaveista ja ryhtyä suomenkieliseksi kirjailijaksi.[3]
Yliopisto-opintojen jälkeen Kivi muutti Siuntioon, ensin vuokra-asumukseen, mutta hän löysi sittemmin hyväntekijän parikymmentä vuotta vanhemmasta Charlotta Lönnqvististä, joka antoi Kiven asua täysihoidossa käytännöllisesti katsoen vastikkeetta. Myöhemmät tutkijat ovat väitelleet siitä, oliko Kiven ja Lönnqvistin välinen suhde eroottinen vai ei.[7]

Kiven merkittävin tukija oli Fredrik Cygnaeus, jolle Kivi suoritti ylioppilastutkinnon. Cygnaeus asetti toistuvasti koko asiantuntemuksensa ja arvovaltansa Kiven kirjailijanuran tueksi. Taloudellista tukea Kivi sai myös Julius Krohnilta ja tämän isältä.[7][12]
Kiven parhaita ystäviä oli joukko J. V. Snellmanin suomalaismielisiä kasvatteja Pohjalaisesta osakunnasta: Jaakko Forsman, Johan Calamnius ja C. G. Swan. Muita Kiven tärkeitä ystäviä olivat A. R. Svanström, Adolf Theodor Forssell, Ernst Albert Forssell, Emil Nervander, Thiodolf Rein ja Viktor Löfgren-Lounasmaa.[4] Vuoden 1869 Lea-näytelmän esityksestä lähtien Kiven näytelmiä tutuksi tehnyt teatterinjohtaja Kaarlo Bergbom oli Kiven ystävä vuodesta 1864. Parhaaksi ystäväkseen hän on kirjeissään maininnut koulu- ja opiskelutoverinsa metsänhoitaja Robert Svanströmin.[3]
Aleksis Kivellä ei ollut lainkaan säännöllisiä tuloja. Kivi kärsi elämänsä viimeisinä vuosina unettomuudesta ja pahenevasta alkoholismista. Rahapula, velat, kirjojen heikko menekki, professori August Ahlqvistin ainainen kritiikki ja pakollinen maaseudulla asuminen masensivat Kiveä.[13]
Aleksisi Kivi oli kärsinyt koko ikänsä kivuista ja ruumiillisesta heikkoudesta ja hän sairasti lisäksi lavantaudin useampaan otteeseen. Kiven kunnossa tapahtui selvä käänne huonompaan keväästä 1870 alkaen, ja hän alkoi kärsiä muun muassa kovasta päänsärystä, sydänoireista, pahoinvointikohtauksista ja lämmönsäätelyn häiriöistä.[14]
Kiven ainoaksi jäänyt esikoisromaani Seitsemän veljestä julkaistiin ensin Novelli-kirjaston vihkosina.[15][14] Ahlqvistin kritiikin jälkeen kustantaja keskeytti vihkojen myynnin.[16][17]. Syynä oli se, että Helsingin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden professori August Ahlqvist, joka oli teilannut kaikki Kiven aiemmatkin teokset, kirjoitti heti romaanin ilmestyttyä Finlands Allmänna Tidningissä julkaistun murhaavan arvostelun. Lukuisat ihmiset yhtyivät Ahlqvistin moitteisiin ilman, että kukaan olisi noussut puolustamaan romaania.[14]
Kivi alkoi saada syksyllä ohimeneviä ”mielenhäiriökohtauksia”, ja hänet toimitettiin keväällä 1871 Helsingin Uuteen Klinikkaan, josta hänet lähetettiin edelleen Lapinlahden mielisairaalaan. Lapinlahdessa Kiven sairaus diagnosoitiin krooniseksi melankoliaksi, jonka arveltiin johtuvan verenvähyydestä, juoppoudesta ja loukatusta kirjailijakunniasta. Hoitoina käytettiin kiniiniä[14], ulostus- ja yskänlääkkeitä sekä morfiinia[16].
Kivi oli puhekykyinen vielä kesäkuussa sairaalaan joutuessaan, mutta menetti syksyn aikana puhe- ja liikuntakykynsä eikä tunnistanut lopulta edes veljeään. Kivi kotiutettiin helmikuussa 1872 lääkäreiden havaittua, ettei hoidoilla ollut suotuista vaikutusta potilaan kuntoon. Alpertti-veli otti hänet tuolloin asumaan luokseen Tuusulan Syvälahteen, jossa hän kuoli vain 38-vuotiaana joulukuussa 1872.[14]
Kiven todellisesta sairaudesta ja kuolinsyystä ei ole varmaa tietoa. Psykiatri Lauri Saarnion mukaan Kiven oireet viittasivat johonkin elimelliseen aivosairauteen. 2010-luvulla on esitetty, että Kiven oireet ja kuolema olisivat johtuneet borrelia-bakteerin aiheuttamasta aivotulehduksesta tai Alzheimerin taudista.[18]
Aleksis Kiven hauta on Tuusulan kirkon hautausmaalla.[19]
Kiven kuoleman jälkeen Ahlqvist kirjoitti häpäisyrunon, joka ilmesyi kokoelmassa Säkeniä (1874):[20][21]
Eräs runoilija haudastaan
"Runoilijaks" ma ristittiin,

Sanottiin Shakespeariksi,

Verraksi Väinön väitettiin:

Muut' en mä ollut kuitenkaan

Kuin taitamatoin tarhuri

Ja hullu viinan juoja vaan.
Tuotanto, tyyli ja maine
Kiven kirjallisen kehityksen alkuvaiheita leimasi romantiikka, mutta hänen varsinaiset taipumuksensa viittasivat selvästi realismiin. Aleksis Kivi – jota nimeä hän käytti kirjailijanimenä ensi kerran Kullervon käsikirjoituksen yhteydessä 1860 – ei taloudellisten syiden vuoksi voinut lähteä ulkomaille, mutta Turussa hän sentään kävi. Hänen lukeneisuutensa piiri ulottui kuitenkin koulu- ja yliopistokirjoista maailmankirjallisuuteen. Kivi luki kaikkea Heldin ja Corvinin Maailmanhistoriasta kemian analyyseja käsitteleviin teoksiin, sanomalehtiin, Erik Stagneliuksen ja William Shakespearen näytelmiin. Kirjallisia vaikutteita hän sai etenkin Shakespearelta, Miguel de Cervantesilta ja Ludvig Holbergilta.[2]
Kiven merkittävimmän kirjallisen tuotannon voi katsoa alkaneen sittemmin kadonneesta ruotsinkielisestä näytelmästä Bröllopsdansen.[2] Vuonna 1860 Kivi voitti Kullervo-näytelmällä Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa järjestetyn kilpailun.[7] Bröllopsdansenin suomenkielisen version tuloksena syntynyt Nummisuutarit sai vuonna 1865 valtionpalkinnon. Palkinto jaettiin tuolloin ensimmäistä kertaa ja siitä kilpaili muun muassa aikansa johtava kirjailija Johan Ludvig Runeberg. Nummisuutarit on yhä esitetyin kotimainen puhenäytelmä.[3] Vuonna 1866 ilmestyivät näytelmät Karkurit, Kihlaus ja Olviretki Schleusingenissä sekä Kiven itse kustantama runokokoelma Kanervala. Seuraavana vuonna ilmestyivät näytelmät Leo ja Liina, Yö ja päivä, Sankarteos, Lea ja Canzio.[7] Kiven kaikkiaan viidestätoista näytelmästä esitettiin hänen elinaikanaan vain Lea, jonka ensiesityksestä 1869 lasketaan suomalaisen teatterin saaneen alkunsa.[2]
Kansallisromaanin aseman saavuttanut Seitsemän veljestä julkaistiin 1870 Novelli-kirjaston vihkosina. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tutkijakunta antoi romaanista kiittävän lausunnon ja puolusti kirjailijaa seuran kokouksessa August Ahlqvistin murskakritiikin jälkeen. Myöhempiä lukijoita ovat puhutelleet muun muassa romaanin luonnekuvaus, huumori ja rikas kieli[2].
Kiven näytelmissä ja romaanissa yhdistyvät realismi ja huumori. Yhdistelmä on vieläkin suomalaisen kirjallisuuden leimallisimpia piirteitä. Myös luonnonläheisyys ja sopeutumattomien yksilöiden, kansanihmisten, ymmärtävä kuvaaminen ovat olleen noista ajoista alkaen keskeisiä suomalaisen kirjallisuuden teemoja. [22]
Kivestä tuli kansalliskirjailija. Hän oli ensimmäinen suomeksi julkaissut ammattikirjailija.[23] Hän osoitti työllään, että suomeksi voi kirjoittaa runoja ja näytelmiä, jopa romaanin.[24] Kivi täytti Snellmanin kansalliskirjallisuudelle esittämät tavoitteet paremmin kuin kansallisromantiikan ajan kirjailijat: hän kirjoitti suomeksi ja kertoi omasta ajastaan.[22]
Parhaat Kiven näytelmät ovat kuuluneet suomalaisen teatterin vakinaiseen ohjelmistoon. Elokuvasovituksiakin on tehty Nummisuutareista, Seitsemästä veljeksestä, Kihlauksesta ja Kiven elämästä. Hänen teoksiaan on käännetty arviolta 40 kielelle[25], muun muassa Seitsemän veljestä yli 20 kielelle ja Kullervo-näytelmä on käännetty kiinaksi.[26]
Kiven valittuja teoksia on ilmestynyt useina laitoksina, ensimmäisen kerran vuosina 1877–1878. Otava julkaisi vuonna 1969 Erkki Tantun kuvittaman kolminiteisen valikoiman Aleksis Kiven mestariteokset.[27] Kiven teoksista alettiin vuonna 2010 julkaista tekstikriittisiä editioita Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamina. Editiot perustuvat käsikirjoitusten ja ensipainosten ja muun alkuperäisaineiston tutkimukseen. Tekstin liitteenä ovat esittely ja laaja kommentaariosio. Toistaiseksi on julkaistu Jyrki Nummen johdolla kirjevalikoima sekä näytelmät Nummisuutarit ja Kullervo.[28]
Huomionosoituksia

Kansalliskirjailija Aleksis Kiven päivää vietetään hänen syntymäpäivänään 10. lokakuuta, joka on myös liputuspäivä. Se on samalla myös suomalaisen kirjallisuuden päivä ja Helsingin yliopiston Eteläsuomalaisen osakunnan vuosipäivä. 1960-luvulle saakka se oli lisäksi Suomen kouluissa yleisesti vapaapäivä. Seitsemällä veljeksellä on ollut vahva asema suomalaisessa kouluopetuksessa.[2]
Kirjailijan ja runoilijan muistoksi on perustettu Aleksis Kiven Seura 1941. Turussa on vuodesta 1945 toiminut Turun Aleksis Kivi -kerho. Hänen syntymäkotinsa Nurmijärven Palojoella on entistetty ja järjestetty museoksi 1952. Aleksis Kiven kuolinmökki, jonka Helsingin yliopiston ylioppilaskunta osti Albert Stenvallilta vuonna 1910, on nähtävillä Tuusulassa. Mökissä on nähtävillä Kiven Raamattu ja kuolinsänky.[29] Kirjailijan asuinpaikkoja merkitseviä muistolaattoja on Helsingin Katajanokalla, Forumin liikekeskuksessa ja Tapaninkylässä.[30] Venäläiset purkivat vuokra-aikanaan Siuntiossa sijaitsevan Fanjunkarsin torpan, jossa Kivi kirjoitti pääosan tuotannostaan. Uusi Fanjunkars vihittiin kulttuuritaloksi 2006.[31] Vuodesta 1953 lähtien Aleksis Kiven synnyinseudulla, Nurmijärven Palojoella, on järjestetty kesäisin Kivi-juhlat-teatteritapahtuma, jossa esitetään Kiven tuotantoa. Esityspaikka on Kiven lapsuuden leikkipaikka.
Aleksis Kiven katu -nimisiä katuja löytyy useista Suomen kaupungeista, muun muassa Helsingin Alppiharjusta ja Tampereen keskustasta.[32] Helsingin Alppiharjuun Kiven syntymän 100-vuotisjuhlavuonna 1934 valmistunut Suomen silloin suurin kansakoulu nimettiin Aleksis Kiven kouluksi. Nykyisin se on yhtenäinen vuosiluokkien 1-9 peruskoulu.[33][34]
Kiven elämästä on tehty seuraavat elokuvat:[35]
Minä elän, ohj. Ilmari Unho 1946. Aleksis Kiveä näytteli Rauli Tuomi.
Aleksis Kivi, ohj. Tapani Itäranta 1984. Aleksis Kiveä näytteli Asko Sarkola.
Aleksis Kiven elämä, ohj. Jari Halonen 2002. Aleksis Kiveä näytteli Marko Tiusanen.
Harri Saksala on säveltänyt ja levyttänyt Kiven runoja albumillisen. Yksitoista teosta sisältävä Aleksis Kivi -levy ilmestyi vuonna 1984.[36] Einojuhani Rautavaara on säveltänyt Aleksis Kivi -oopperan, joka kertoo tyylitellysti Kiven elämästä. Oopperassa käytetään runsaasti sekä Kiven omia että hänen vastustajansa August Ahlqvistin tekstejä.[37]
Suuret suomalaiset -kilpailussa 2004 Kivi äänestettiin yhdeksännelle sijalle.[38]
Muistomerkit

Aleksis Kivestä on yhteensä 11 patsasta ja muistomerkkiä. Hänestä ei tiettävästi ole säilynyt yhtään valokuvaa, sen vuoksi kaikki hänestä tehdyt veistokset ja kuvat perustuvat piirroksiin.[39]
Helsingin Rautatientorilla, Kansallisteatterin edessä on vuonna 1939 pystytetty Wäinö Aaltosen veistämä Aleksis Kiven patsas. Nurmijärven kirjaston edessä olevassa puistikossa on Aukusti Veuron vuonna 1934 veistämä patsas.[7]
Kiven rintakuvat ovat Nurmijärven yhteiskoulun juhlasalissa ja Erland Stenbergin (1879) veistämä Kansallisteatterissa. Kiven mahdollisesti tuntenut tai nähnyt Erland Stenberg suunnitteli myös kirjailijan hautapatsaan (1877).[19]
Tampereella Vanhan kirjastotalon puistossa on Wäinö Aaltosen veistämä, vuonna 1928 paljastettu veistos Runoilija ja muusa. Turun yliopiston silloisen päärakennuksen, entisen Hotelli Phoenixin edustalla paljastettiin vuonna 1949 Wäinö Aaltosen Aleksis Kiven patsas, joka pystytettiin uudelleen vuonna 1962 teatteritalon edustalle.[40] Myös Mäntän Keskustorilla on Wäinö Aaltosen Aleksis Kiven muistopatsas (1930).[41]
Tuusulan Hyrylässä, Jääkärin puistossa on Alpo ja Nina Sailon veistämä Aleksis Kiven patsas Metsän poika (1984).[42]
Teokset

Näytelmät
Kullervo (1864). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Lea (julkaistiin 1869). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Nummisuutarit (1864). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Karkurit (1865). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Kihlaus (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Olviretki Schleusingenissa (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Yö ja päivä (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Leo ja Liina (1867). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Canzio (1868). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Margareta (julkaistiin 1871). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Selman juonet. E-kirja Gutenberg-projektissa.
Romaani
Seitsemän veljestä (1870). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Runokokoelma
Kanervala (1866)
Runot; Lyhyet kertomukset (1916). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Kertomuksia
Vuoripeikot. Tarina Nurmijärveltä (1864)
Eriika (1859)
Koto ja kahleet (1850-luvulta)
Aleksis Kiven tarinoita. Kuvittanut Matti Visanti. Kustannusyhtiö Nide Oy, Hämeenlinna (ei julkaisuvuotta).
Kirjeitä
 (Agricola-Suomen historiaverkko, Kotimaisten kielten tutkimuskeskus)
Kivi, Aleksis, Kirjeet. Kriittinen editio. Toim. Juhani Niemi (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko, Petri Lauerma ja Jyrki Nummi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1386, Tiede. Helsinki: SKS 2012. ISBN 978-952-222-390-6
Käännöksiä muille kielille
Alex Matson, Seven Brothers. 1. laitos, New York: Coward-McCann, 1929. 2. laitos, Helsinki: Tammi, 1952. 3. laitos, toim. Irma Rantavaaran, Helsinki: Tammi, 1973.
Impola, Richard A., Seven Brothers. New Paltz, NY: Finnish-American Translators Association, 1991.
Douglas Robinson, Heath Cobblers (Nummisuutarit) and Kullervo. St. Cloud, MN: North Star Press of St. Cloud, 1993.
Douglas Robinson, The Brothers Seven. Bucharest, Romania: Zeta Books, 2017.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Teemu Keskisarja| title = Saapasnahka-torni| publisher = Siltala| year = 2018| isbn = 978-952-234-497-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suomalainen tietosanakirja 4, kanar–kär| location = Espoo| publisher = Weilin + Göös| year = 1990| id = ISBN 951-35-4648-9| page = 307–308}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri henkilökirja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2001| id = ISBN 951-0-26140-8| page = 336}}
Check date values in: |accessdate= (help)

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aaltonen, Jukka & Lahti, Ilpo & Salminen, Jouko K.| title = Nyt ei auta pelko eikä vapistus. Aleksis Kiven terveydestä, kirjeistä, unista ja seitsemästä veljeksestä| location = Turku| publisher = Turun Aleksis Kivi -Kerho| year = 2015| id = ISBN 978-952-93-5532-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Holma Jaakko| title = Totta vai tarua? ― Aleksis Kiven kuolinmökin museoarvo ja aitous| publisher = Jyväskylän yliopisto| year = 2011| version = pro gradu| format = [ online version]| accessdate = 28.3.2016}}
Juutinen, Juha: Linnut Aleksis Kiven tuotannossa. Lintumies 4/1985, s.174–181.
Citation error, replace with{{cite book| author = Ketonen, Oiva| title = Kohtalon vaihtoehdot. Aleksis Kivi, August Ahlqvist ja sivistyneistön vähäinen kansalaisrohkeus| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1989| id = ISBN 951-0-16013-X}}
Kinnunen, Aarne: Nummisuutarit komedia viidessä näytöksessä (1994)
Citation error, replace with{{cite book| author = Kinnunen, Aarne| title = Aleksis Kiven näytelmät. Analyysi ja tarkastelua ajan aatevirtausten valossa| location = Porvoo Helsinki| publisher = WSOY| year = 1967| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivi, Aleksis| title = Kirjeet. Kriittinen editio| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2012| version = Päätoimittaja Juhani Niemi| id = ISBN 978-952-222-390-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtonen, J. V.| title = Nurmijärven poika. Kuvia Aleksis Kiven elämästä| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1934| id = ISBN 978-951-0-34891-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri, Veijo| title = Aleksis Stenvallin elämä| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1975| version = 4. täydennetty painos (1. painos 1973)| id = ISBN 951-1-10489-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri, Veijo| title = Elon saarel tääl. Aleksis Kiven taustoja| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1984| id = ISBN 951-1-07994-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Kivi| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 1984| id = ISBN 951-20-2525-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Lumivalkea liina. Aleksis Kivi ja rakkaus| location = Helsinki| publisher = Like| year = 1998| id = ISBN 951-578-579-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Metsän poika. Aleksis Kiven elämä| location = Helsingissä| publisher = Ajatus| year = 2004| id = ISBN 951-20-6677-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Impivaaran kaski. Aleksis Kivi kirjallisuutemme korvenraivaajana| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2009| id = ISBN 978-952-222-107-0}}
Douglas Robinson, Aleksis Kivi and/as World Literature. Leiden ja Boston: Brill.
Citation error, replace with{{cite book| author = Sihvo, Hannes| title = Elävä Kivi: Aleksis Kivi aikanansa| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2002| isbn = 951-746-421-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Viljo| title = Aleksis Kivi. Elämä ja teokset| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1984| version = 6. painos (1. painos 1915)| id = ISBN 951-0-12389-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Yli-Paavola, Jaakko & Laaksonen, Pekka (toim.)| title = Tulinuija. Aleksis Kiven seuran albumi| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2009| id = ISBN 978-952-222-135-3}}
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Aleksis Kiven e-kirjoja Kansalliskirjaston ,  sekä .
.
. (Sivulla julkaistaan ajankohtaisia kirjailijaan liittyviä uutisia.)
.
.
 -verkkojulkaisu, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.
 Toim. Sakari Katajamäki, Ossi Kokko ja Elina Kela. FIN-CLARIN: Finnish Language Resource Infrastructure / CSC – Tieteen tekniikan keskus: Kielipankki 2013. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa laadittu korpus Aleksis Kiven kirjeistä, teoskäsikirjoituksista ja kirjailijan elinaikana julkaistuista painoksista.)
. Helsingin yliopiston Kotimaisen kirjallisuuden järjestämien Kivijalka-seminaarien aineistoa 1999-2002
.
.

Luokka:86.1 Yleinen kirjallisuudenhistoria
*
Luokka:Vuonna 1834 syntyneet
Luokka:Vuonna 1872 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Samarin saaren taistelu oli osa Leytenlahden taistelua. Se käytiin 25. lokakuuta 1944 Samarin saaren itäpuolella Leytenlahdesta pohjoiseen.[1]
Tausta
Vara-amiraali Takeo Kuritan johtama laivasto-osasto oli matkalla hyökkäämään Leyten saarelle maihinnousun tehnyttä Yhdysvaltain laivastoa vastaan. Maihinnousualueen pohjoispuolella oli varmistamassa kontra-amiraali Clifton Spraguen johtama saattuetukilaivoista koottu laivasto-osasto, jonka varsinainen tehtävä oli maihinnousun tukeminen.[2]
Taistelu

Osastot havaitsivat toisensa yllättäen kello 6.45. Kontra-amiraali Sprague lähetti kaikki lentokoneensa sekä osaston suojana olleet kolme hävittäjää ja neljä saattuehävittäjää suojaamaan saattuetukialusten paon. Näkyvyyttä peittääkseen kaikki alukset savuttivat voimakkaasti. Lentokoneissa oli panssaripommien ja torpedojen sijasta vain sirpale- ja miinapommeja, koska niiden piti seuraavana aamuna iskeä vihollisen jalkaväkeä vastaan – mutta ei ollut aikaa vaihtaa aseita. Sitä mukaa kuin koneet palasivat ensi-iskuista niihin asennettiin sopivampia aseita niin kauan kuin niitä riitti.[3]
Savussa ja sekaannuksessa japanilaiset eivät tienneet olevansa taistelussa pientä ja heikkoa osastoa vastaan. Kurita oletti vastaan olevan Yhdysvaltain 3. laivaston lentotukialukset.[4] Pahinta haittaa tuli siitä, että eräs Kuritan tiedustelu-upseeri tunnisti yhden amerikkalaisista sähköttäjistä. Jokaisen sähköttäjän tyyli on yksilöllinen, ja tämä kyseinen sähköttäjä sattui olemaan taistelulaiva USS New Jerseyn yliradisti ja kyseinen alus oli amiraali William F. Halseyn lippulaiva.
Menetettyään torpedoiskuissa kaksi risteilijäänsä, Chōkain ja Chikuman, Kurita päätti kello 9.10 vetäytyä.[5]  Tuolloin amerikkalaisilla oli jäljellä enää kaksi kahdella viiden tuuman tykillä aseistettua kevyttä saattuehävittäjää, USS Raymond (kapteeniluutnantti A. F. Beyer) ja USS Dennis (kapteeniluutnantti J. E. Pace),  saattuehävittäjä USS John C. Butlerin (kapteeniluutnantti S. Hansen)  vaurioiduttua taistelukyvyttömäksi ja USS Samuel B Robertsin (kapteeniluutnantti R. W. Copeland) tuhouduttua raskaan kranaatin täysosumasta ja keulatykin kartussien räjähdyksestä. Saattuehävittäjien torpedot olivat jo lopussa.
Myös kaksi saattueen kolmesta hävittäjästä, USS Hoel (komentajakapteeni L.S. Kintberger) ja USS Johnston (komentajakapteeni E.E. Evans) oli jo uppoamassa saatuaan useita raskaiden kranaattien osumia.
Kolmas hävittäjä, USS Heerrmann (komentajakapteeni A.T. Hathaway) oli taistelukyvytön päätykkien vaurioiduttua ja torpedojen loputtua. Aluksella oli käyttökuntoisina enää muutamia 20 mm ilmatorjuntatykkejä sekä joitakin konekivääreitä. Saattuetukialuksista USS Gambier Bay (kommodori W. R. Viewig) oli tuhoutunut saatuaan osumia raskaan risteilijä Tonen ja taistelulaiva Yamaton tykkitulessa. Lentokoneilla oli jäljellä enää jonkin verran konekiväärien ja -tykkien ammuksia.
Japanilaisten peräännyttyä kontra-amiraali Spraguen osasto ryhtyi kiireisiin korjauksiin, koska koneita oli menetetty runsaasti sekä kaikki pommit ja torpedot käytetty. Lentäjistä sen sijaan oli menetetty vain muutamia, koska pääosa vaurioituneista koneista oli joko päässyt takaisin saattuetukialuksille tai ainakin saattueen luo ja laskeutuneet mereen, josta saattuehävittäjät poimivat heidät. Myöhemmin amerikkalaiset sukellusveneet löysivät merestä pari laskuvarjoon turvautumaan joutunutta amiraali Spraguen lentäjää.[6]
Ensimmäinen Kamikaze-isku

Yhdysvaltalaisten voitosta huolimatta viimeinen takaisku tuli jo kello 10.50. Luzonin saarelta lähtenyt japanilainen kamikaze-ryhmä hyökkäsi Spraguen laivojen kimppuun. Yksi koneista osui St. Lon (kommodori F. J. McKenna) lentokanteen läpäisten sen, minkä seurauksena alus paloi räjähdellen noin tunnin ennen uppoamistaan. Muut saattueen saattuetukialukset - kontra-amiraali Spraguen lippulaiva USS Fanshaw Bay (kommodori D. P. Johnson), USS Kalinin Bay (kommodori T. B. Williamson), USS Kitkun Bay (kommodori J. P. Whitney) ja USS White Plains (kommodori D. J. Sullivan)- selvisivät paosta vähin vaurioin.[7]
Yhteenveto
Vasta sotatoimien päätyttyä selvisi taistelun poikkeuksellisuus. Leytenlahden taistelun sivunäyttämöllä käydyssä kamppailussa Yhdysvaltain laivaston kärsimät alustappiot olivat 5/6 koko taistelun tappioista. Menetykset Samarin edustalla olivat kaksi saattuetukialusta, kaksi hävittäjää ja yksi saattuehävittäjä. Kuudes tuhoutunut alus oli kevyt lentotukialus USS Princeton (kommodori W. H. Buracker).[8]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Arni, Erkki| title = Taistelu Tyynen meren herruudesta| publisher = WSOY| year = 1964| id = ISBN 951-0-01096-0 (sid.)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vat van der, Dan| title = The Pacific Campaign| publisher = Simon & Schuster| year = 1991| id = ISBN 0-671-79217-2| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tippelskirch von, Kurt| title = Toisen maailmansodan historia| publisher = WSOY| year = 1960| id = ISBN 951-0-03602-1}}

Viitteet

Luokka:Tyynenmeren sodan taistelut toisessa maailmansodassa
Luokka:Yhdysvaltain taistelut
Luokka:1944


Zachris (Zacharias, Z., Sakari) Topelius () oli suomalainen kirjailija, runoilija, toimittaja, historioitsija ja Helsingin yliopiston rehtori.[1]
Zachris Topelius oli viralliselta nimeltään Zacharias kuten isänsäkin. Hän käytti itse etunimenään lyhennettä Z. tai nimimuotoa Zachris, myös virallisissa yhteyksissä. Topeliuksen etunimestä on usein myös käytetty suomalaistettua muotoa Sakari.[1]
Elämäkerta
Zachris Topelius syntyi Kuddnäsin tilalla lähellä Uuttakaarlepyytä vuonna 1818. Hänen isänsä oli lääkäri ja kansanrunouden kerääjä Zacharias Topelius vanhempi ja äitinsä varakas kauppiaantytär Catharina Sofia Calamnius. Hänen isoisänsä oli kirkkomaalari Mikael Toppelius.[1]
Topelius oli Oulun triviaalikoulun oppilas 1829–1832 ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä J. L. Runebergin yksityisoppilaana 1833. Tämän jälkeen hän aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa, jossa hänet promovoitiin maisteriksi 1840 ja tohtoriksi vuonna 1847.[2] Vuonna 1841 Topelius tuli Helsingfors Tidningar -lehden toimittajaksi ja lehden levikki alkoi pian nousemaan. Topelius oli toimittamassa lehteä vuoteen 1860 asti. Vuonna 1854 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Suomen historian ylimääräiseksi henkilökohtaiseksi professoriksi, vuonna 1863 hänestä tuli Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian professori ja vuonna 1876 yleisen historian professori, jossa virassa hän toimi vuoteen 1878 asti. Vuosina 1875–1878 Topelius oli myös yliopiston rehtori.[1] Vuonna 1870 hän oli perustamassa Suomen ensimmäistä eläinsuojeluyhdistystä Maj Föreningeniä, jonka tärkein suojelukohde olivat pikkulinnut.[3]
Zachris Topelius oli naimisissa vuodesta 1846 lähtien vaimon kuolemaan saakka Maria Emilia Lindqvistin (1821–1885) kanssa, jonka isä oli uusikaarlepyyläinen kauppias ja raatimies Isak Lindqvist. Heillä oli kuusi lasta, Toini, Aina ja Eva, Rafael, Mikael ja Rosa, joista kolme viimeksi mainittua kuolivat jo nuorina. Lapsista tunnettuja olivat kirjailija Toini Topelius ja taidemaalari Eva Topelius, myöhemmin Acke. Kirjastonhoitaja, kirjailija Paul Nyberg oli Topeliuksen vanhimman tyttären Aina Sofia Topeliuksen (1846–1916) poika.[4]
Vuonna 1897 Topeliuksesta tuli riemutohtori.[5] Hän kuoli 12. maaliskuuta 1898 Koivuniemen tilalla Östersundomissa.[6]
Tuotanto

Topelius oli yksi varhaisimmista suomalaisista romaanikirjailijoista. Hänen vuonna 1850 ilmestynyt teos Hertiginnan af Finland (suom. Suomen herttuatar, 1874) oli ensimmäinen suomalainen historiallinen romaani. Tunnetumpi on kuitenkin Topeliuksen historiallinen romaanisarja Fältskärns berättelser (suom. Välskärin kertomuksia), joka ilmestyi aluksi jatkokertomuksena Helsingfors Tidningarissa. Välskärin kertomusten teemana oli aateliston ja talonpoikien pitkäaikainen valtataistelu, joka edisti yhteiskunnan vapautta.
Topelius kirjoitti runoja jo nuoresta pitäen. Suurinta osaa hänen nuoruudenrunoistaan ei kuitenkaan julkaistu kokoelmissa, vaan vasta vuodesta 1899 alkaen ilmestyneessä kokoelmasarjassa Samlade skriften. Topelius julkaisi joitakin runojaan Necken-albumissa, mutta hänen ensimmäinen runokokoelmansa oli Kanervankukkia (Ljungblommor, 1845). Sen toinen osa ilmestyi 1850 ja kolmas 1854.[1] Topelius tunnetaan Suomen maisemia kuvaavista teoksistaan, kuten runosta ”Kesäpäivä Kangasalla”, joka kuuluu Sylvian laulut -sarjaan. Topeliuksen tuotantoa on myös ”Varpunen jouluaamuna” (Sparven på julmorgonen). Topelius osallistui virsikirjakomitean työhön, ja esimerkiksi virret En etsi valtaa loistoa (virsi 31) ja Totuuden henki (virsi 484) ovat hänen kirjoittamiaan.
Toimittajana Topelius kirjoitti paljon myös naisille ja lapsille. Hänet muistetaan ”satusetänä”, koska hän kirjoitti opettavaisia ja suosittuja lastensatuja. Topelius esitti lapset reippaina ja aloitteellisina. Hänen pedagogiikkansa edusti uushumanismia, joka korosti positiivisen luonteen rakennusta. Topelius vastusti sirpaleista hajatietoa, negatiivisuutta ja kyynisyyttä. Topelius laati kaksi alkeisopetuksen oppikirjaa, Luonnonkirjan (1860) ja Maamme kirjan (1875).[1]
Ajattelua
Topelius oppi suomea triviaalikoulussa opiskellessaan ja kehotti toimittajana äitejä opettamaan lapsilleen suomea. Topelius uskoi, että Suomen kulttuuri muuttui pääosin suomenkieliseksi, mutta hän tähdensi myös Ruotsin perinnön ja ruotsin kielen historiallista ja sivistyksellistä merkitystä Suomessa.[1]
Topeliuksen historiallisissa romaaneissa korostuvat isänmaallisuus, uskonto ja sääty-yhteiskunta, joka toimiakseen vaatii yhteiskuntaluokkien toimimista sopusuhtaisessa yhteistyössä. Topeliuksen historiakäsitys oli lähtöisin G. W. F. Hegeliltä. Hän katsoi, että Kaitselmus ohjasi historian kulkua, kun Hegel taas katsoi järjen ohjaavan sitä. Topelius ajatteli historian olevan kansojen historiaa, jossa kukin kansa pyrki tulemaan tietoiseksi kutsumuksestaan ja luomaan itselleen valtion.[7]
Kunnianosoituksia

Kuten vanhemmille professoreille usein, Topeliukselle myönnettiin Pyhän Annan ritarikunnan toisen luokan risti vuonna 1877. Hänelle myönnettiin valtioneuvoksen arvo vuonna 1878, mikä oli tavallista yhden kauden rehtoreille. Ruotsin akatemia myönsi Topeliukselle kaksi palkintoa ja hänelle myönnettiin myös muutama kunniajäsenyys, muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan. Suomen Tiedeseura tai Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia eivät kuitenkaan valinneet häntä jäsenekseen. Svenska litteratursällskapet i Finland otti Topeliuksen kunniajäseneksi vasta myöhään. Topelius itse koki, että hän ei saanut aikalaisiltaan tarpeeksi arvostusta. Häntä kohtaan osoitettiin laajaa arvonantoa oikeastaan vasta hänen 80-vuotisjuhliensa yhteydessä ja etenkin pian juhlia seuranneissa suurissa hautajaisissa.[1]
Topeliuksen kunniaksi on pystytetty patsaita ja muistomerkkejä. Topeliuksen haudalle Hietaniemen hautausmaalle (V21-12-3) pystytettiin vuonna 1905 Walter Runebergin veistämä hautapatsas Valoa kohti. Varat hautamuistomerkkiin oli saatu Suomen Naisyhdistyksen järjestämällä kansalaiskeräyksellä. Vaasassa paljastettiin vuonna 1915 kuvanveistäjä Emil Wikströmin veistämä patsas, joka esittää Topeliusta lasten ympäröimänä. Varat ”satusedän” patsaaseen tulivat pääosin lahjoituksina Vaasan koululaisilta.[8]

Topeliukselle haluttiin saada patsas myös pääkaupunkiin, ja Svenska litteratursällskapet aloitti vuonna 1908 varojen keräämisen hanketta varten. Tästä seurasi yksi Suomen kuuluisimpia patsaskiistoja, jossa vastakkain olivat perinteisen näköisrealismin ja modernin muistomerkkitaiteen kannattajat. Kuvanveistäjä Ville Vallgren veisti realistisen muistopatsaan, jossa Topelius on kuvattuna lasten ympäröimänä Vaasan patsaan tapaan, ja tarjosi sitä sekä Litteratursällskapetille että Helsingin kaupungille. Nämä eivät kuitenkaan halunneet ottaa veistosta vastaan. Vuonna 1929 Litteratursällskapet järjesti muistomerkkikilpailun, jonka voitti Gunnar Finnen ehdotus Satu ja totuus. Finnen veistos oli modernistisempi kuin Vallgrenin: se ei ollut Topeliuksen näköispatsas, vaan siinä oli kuvattuna kaksi allegorista alastonta naishahmoa. Finnen veistos synnytti kiivasta vastustusta ihmisissä, jotka pitivät Vallgrenin realistista Topeliusta parempana, ja kirjailija Maila Talvion ympärille syntyi nopeasti kansanliike, joka hankki varat Vallgrenin patsaan pystyttämiseksi Helsinkiin. Tämän vuoksi vuonna 1932 Helsingissä paljastettiin kaksi Zachris Topeliuksen muistopatsasta: Vallgrenin realistinen Topelius ja lapset Koulupuistikossa ja Finnen symbolistinen Taru ja totuus Esplanadin puistossa.[8]
Topeliuksen mukaan on nimetty Topeliuksenkatu Helsingin Töölössä, Kokkolassa ja Lohjalla, Topeliuksentie Mikkelissä sekä Topeliuksenpuistikko Uudessakaarlepyyssä.
Topelius-tutkimus
Zachris Topeliuksesta on julkaistu lukuisia elämäkertoja. Laajin ja merkittävin on hänen oppilaansa, kirjallisuudentutkija Valfrid Vaseniuksen kirjoittama kuusiosainen Zacharias Topelius: Hans lif och skaldegärning (1912–1930). Topeliuksen tyttärenpoika Paul Nyberg, joka järjesti isoisänsä kirjallisen jäämistön Kansalliskirjastoon Topelius-kokoelmaksi, julkaisi tämän päiväkirjat nimellä Zacharias Topelius dagböcker (1918–1924) ja valikoimia tämän kirjeenvaihdosta nimellä Konstnärsbrev (1956–1960) sekä elämäkerran Zachris Topelius: En biografisk skildring (1949). Topeliuksesta on julkaistu myös runsaasti historiallisia ja kirjallisuustieteellisiä erikoistutkimuksia, kuten Matti Klingen Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa (1998).
Topeliuksen kootut teokset on julkaistu kahdesti, ensin ruotsiksi vuosina 1904–1907 ja sitten suomeksi 1929–1939. Näihin teossarjoihin sisältyvät kuitenkin vain Topeliuksen kaunokirjalliset teokset, eivät esimerkiksi hänen sanomalehtikirjoituksensa, päiväkirjansa tai kirjeenvaihtonsa. Svenska Litteratursällskapet i Finland pani alulle vuonna 2005 Zacharias Topelius skrifter -edition, jonka tavoitteena on julkaista "kirjalliset teokset ja muu kirjallinen jäämistö mahdollisimman kattavasti". Editio on digitaalinen ja vapaasti käytettävissä, ja osa aineistosta julkaistaan myös painettuna. Syksyyn 2017 mennessä editiota on julkaistu kahdeksan osaa.[9]
Teoksia

Kaarle-kuninkaan metsästys (Kung Karls jakt)
Kypron prinsessa (Prinsessan af Cypern)
Mietekirjani lehtisiä (Blad ur min tänkebok)
Lukemisia lapsille (Läsning för barn), johon kuuluvat muun muassa sadut:
Adalminan helmi
Koivu ja tähti (Björken och stjärnan)
Sampo Lappalainen
Luonnonkirja (Naturens bok)
Maamme kirja (Boken om vårt land)
Matkustus Suomessa (En resa i Finland)
Rautakylän vanha parooni (Gamla baron på Rautakylä)
Regina von Emmeritz
Sylvian laulut:
Kesäpäivä Kangasalla (En sommardag i Kangasala)
Sylvian joululaulu (Sylvias hälsning från Sicilien)
Talvi-iltain tarinoita (Vinterqvällar – alla luetellut ovat ilmestyneet myös erillisinä kirjoina)
Kuninkaan hansikas (Kungens handske)
Linnaisten kartanon viheriä kamari  (Gröna kammaren i Linnais gård)
Suomen herttuatar (Hertiginnan af Finland)
Tähtien turvatit (Planeternas skyddslingar, myöhemmin Stjärnornas kungabarn)
Välskärin kertomuksia (Fältskärns berättelser)
Simeon Levis resa i Finland
Finland framställdt i teckningar
Morsian ja muita kauhunovelleja, Faros 2013
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Klinge, Matti| title = Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-22952-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mazzarella, Merete| title = Ei kaipuuta, ei surua: Päivä Zacharias Topeliuksen elämässä| publisher = Tammi| year = 2009| id = ISBN 951-31-4758-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tiitta, Allan| title = Harmaakiven maa: Zacharias Topelius ja Suomen maantiede| location = Helsinki| publisher = Suomen tiedeseura| year = 1994| version = Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk, 147| id = ISBN 951-653-273-X}}
Aiheesta muualla

 Svenska litteratursällskapet i Finland. (in Swedish)

Vapaasti ladattavia Zacharias Topeliuksen e-kirjoja

Kansalliskirjaston
 Viitattu 9.4.2008.(in Swedish)

 Kirjasampo.
 375 humanistia 20.6.2015. Helsingin yliopisto.

Enni Mustonen: "Paimentyttö". Romaani piikatytöstä, joka palveli Zachris Topeliusta vanhuudenpäivinä lähinnä Koivuniemessä.

*
Luokka:Vuonna 1818 syntyneet
Luokka:Vuonna 1898 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit