Tämä on luettelo suomalaisen televisiosarjan Salatut elämät nykyisistä henkilöistä.
Henkilöt
Pääosissa

Sivuosissa

Haukkalat, Vinberg
Janne Haukkala

Pietari Haukkala
Pietari Haukkala (es. Miikka Wallin, 2016–) on Jannen isoveli. Pietari pyörittää Herukka-nimistä strippiklubia, jonka omistaja on hänen ex-kihlattunsa, Lola. Ja sen lisäksi hän työskentelee ambulanssin ensihoitajana. Hänen strippiklubillaan työskenteli sarjassa tuntemattomien henkilöiden lisäksi Iida Mustonen. Tale Taalasmaa työskenteli klubilla stripparina, mutta sai potkut. Pietari oli Evan miesystävä, mutta heidän suhdettaan koetteli Evan salailu sekä Pietarin yritys.
Keväällä 2018 he lopulta erosivat.
Vähän ennen kevään 2017 päätösjaksoa selvisi Pietarilla olevan kihlattu, joka on koomassa. Pietari kävi tämän luona sairaalassa useamman kerran. Jiri Viitamäki sai selville, että Pietari ja tämän kihlattu, jonka nimeksi paljastui Lola Vinberg, olivat joutuneet onnettomuuteen, mutta Pietari valehteli hänelle Lolan olevan kuollut. Aiemmin Lola oli myös ostanut Herukka-strippiklubin yhdellä eurolla, mutta onnettomuuden seurauksena Pietari päätyi pyörittämään sitä eikä näin ollen voinut myydä olemattomasta osuudestaan mitään Jirille. Myöhemmin, joulukuussa 2017, Lola kuitenkin heräsi koomasta sen jälkeen, kun Pietari oli saanut kerrottua kihlausta suunnittelevalle Evalle koomassa makaavasta Lolasta ja auto-onnettomuudesta. Eva halusi nähdä Lolan ennen kuin antaisi asian olla. Sattumalta juuri silloin, kun Pietari ja Eva menivät katsomaan Lolaa, tämä olikin herännyt koomasta.
Pietari päätyi suutelemaan ambulanssissa Peppi Puolakkaa, jota hän ja Eva olivat auttaneet muutossa. Tästä seurauksena heidän ystävyytensä oli jäissä.
Pietari ja Peppi olivat Porissa koulutuspäivillä. He joivat ja päätyivät sänkyyn. Pietari kertoi viikkojen päästä Evalle pettäneensä tätä, mutta jätti kertomatta Pepin olevan se, kenen kanssa hän petti Evaa. Myöhemmin Pietari ja Peppi ovat päätyneet sänkyyn uudelleenkin. Sittemmin Eva ja Pietari erosivat ja Pietari muutti veljensä Jannen luo asumaan.
Myöhemmin Pietari alkoi seurustelemaan Pepin kanssa, ja asuu hänen luonaan. Pietari on myös hyvissä väleissä Pepin tyttären, Taigan kanssa, vaikka aluksi Taiga inhosi Pietaria.
Lola Vinberg
Lola Vinberg (es. Sofia Arasola, 2017–) on Herukka-strippiklubin omistaja ja Pietari Haukkala ex-kihlattu, joka joutui auto-onnettomuuteen parin kihlauspäivänä ja oli sen jälkeen koomassa noin kolme vuotta. Lolan virallinen ensiesiintyminen nähtiin 1. joulukuuta 2017 esitetyssä jaksossa, kun hän heräsi sairaalassa ja hänen kasvonsa paljastettiin.[1] Siitä huolimatta Lolan käsiä on näytetty jo keväällä 2017. Ennen onnettomuutta Lola osti strippiklubi Herukan yhdellä eurolla. Myöhemmin Lola muutti Evan ja Pietarin luokse väliaikaisesti kuntoutumaan. Siitä huolimatta hän odottaa kovasti pääsevänsä muuttamaan omaan kotiin. Tämä toteutui, kun Lola pääsi vihdoin muuttamaan Amandaan. Sittemmin Lola muutti Alissa Nikkisen kämppikseksi Pihlajakadulle. Hän myös menetti Herukan, koska Pihlajakadun alaikäiset nuoret pitivät siellä bileet ja sen lisäksi Lola oli aiemman palkannut epähuomiossa alaikäisen ikänsä ja nimensä valehdelleen Benjamin Taalasmaan töihin Herukkaan. Lola sai uuden työpaikan Moosesta.
Lola on tapaillut Kari Taalasmaata, mutta heidän välillään ei tapahtunut mitään pientä ihastusta suurempaa. Myöhemmin Janne Haukkala alkoi kiinnostua Lolasta, joka on itsekin hieman ihastunut Janneen, vaikkei sitä myönnäkään.
Helenius, Vaalanne
Viola Helenius
Viola Helenius (es. Annalisa Tyrväinen 2015–2016, Vivi Wahlström 2016–) saapui sarjaan edesmenneen Anton Heleniuksen pikkusiskona, mutta syksyllä 2016 selvisi, että hänen isosiskonaan pitämä Linda Eerikäinen onkin hänen äitinsä, mikä tarkoittaa, että Anton on Violan eno eikä veli. Viola tosin ei tiennyt, että Linda on hänen äitinsä vaan piti tätä siskonaan ja isoäitiään Päivi Heleniusta äitinään, kunnes salaisuus paljastui hänelle maaliskuussa 2017. Tästä seurasi lyhyt välirikko Lindan ja Violan välillä. Aaro Vaalanne on Lindan isä ja Violan isoisä. Violan isä oli Lindan nuoruuden rakkaus Pauli, joka teki itsemurhan Aaron manipuloimana. Alun perin Viola saapui sarjaan tutustuessaan Severi Sieviseen Instagram-sovelluksen kautta. Pari näki toisiaan satunnaisesti, minkä vuoksi Viola luuli parin seurustelevan. Kun Violalle selvisi ettei Severi ajatellutkaan asiaa niin, hän loukkaantui ja valehteli Antonille Severin laittaneen kätensä Violan paidan alle. Lopulta Viola kertoi totuuden ja asia selvisi. Severin velipuoli Jiri ei pitänyt siitä, että Viola ja Severi tapailivat ja vaihtoivat myös yhden suudelman. Lopulta Jiri antoi heidän tavata toisiaan. Myöhemmin Violasta ja Severistä tuli ystäviä ja he kävivät samaa yläastetta.
Keväällä 2017 Severi ja Viola suutelivat uudemman kerran ja alkoivat seurustella. Sitä ei kuitenkaan kestänyt kauaa, sillä Severin piti muuttaa kasvatti-isänsä Lassen luo Vaasaan. Pari hyvästeli toisensa Pihlajakatu 23 B:n edessä ja ilmeisesti jatkoivat suhdetta kaukosuhteena. Seuraavalla viikolla Viola kuitenkin päätyi suutelemaan velipuolensa Benjamin Taalasmaan kanssa. Heillä oli meneillään pieni salasuhde, josta Violan vihaama Nella sai tietää ja lähetti Benjaminista ja Violasta kuvan Severille. Syksyllä 2017 Viola ja Benjamin menivät puistoon mystisen henkilön tarkkailemana. Henkilö paljastui Severiksi, joka näki heidät suutelemassa. Severi oli päättänyt tulla kostamaan Violalle. Violan ja Benjaminin suhde paljastui Lindalle ja Karille lokakuussa 2017. Kari ja Linda eivät alkuun hyväksyneet suhdetta, mutta myöhemmin Linda hyväksyi Benjaminin ja Violan suhteen. Benjamin ja Viola päätyivät Karin autokorjaamolla sänkyyn, mutta sen jälkeen Viola kuitenkin koki, ettei ole valmis seksiin jatkossa. Myöhemmin seuraavana keväänä Benjamin jätti Violan ja tämä alkoi seurustelemaan uudelleen Severin kanssa.
Keväällä 2018 Violan äiti Linda jäi kiinni lahjusten ottamisesta, ja joutui vankilaan. Siksi Aaro muutti Violalle huolehtimaan tästä. Myöhemmin he saivat häädön vuokranantajaltaan Jiriltä ja joutuivat muuttamaan seurakunnan tiloihin. Viola on valittanut asunnosta kerran jos toisenkin, mutta Aaron mielestä asunto on oikein hyvä heille kahdelle. Violan repusta tuli hiiri oppitunnilla kesken pistokokeen ja sen jälkeen häntä on kiusattu koulussa.
Aaro Vaalanne

Kuulat, Puolakka, Kaukovaara
Sergei Kuula

Taiga Kuula
Taiga Helena Kuula (es. Saara Kytö 2013–2014, Daniela Hoffström 2015, 2016, 2018–) on Peppi Puolakan ja Sergei Kuulan tytär, joka syntyi Kuulan perheen ollessa kidnapattuina Siperiassa. Taiga oli synnytyksen aikana kärsinyt hapenpuutteesta ja syntymän jälkeen hänellä ilmeni kouristuksia. Lääkärien mukaan Taigalla on korkean asteen CP-vamma, joten hän ei opi ehkä ikinä liikkumaan, syömään tai puhumaan kunnolla (mutta hän vaikuttaa oppineen kyseiset taidot) . Taiga vieraili muutaman kerran Helsingissä isänsä luona vuosina 2015 ja 2016. Taiga palasi sarjaan kesäkuussa 2018. Taigalla oli suuria vaikeuksia hyväksyä äitinsä miesystävä Pietari Haukkala. Kun Taiga ja Pietari viettivät päivää yhdessä, karkuteillä oleva Taiga törmäsi kuolleeksi luultuun isäänsä, Sergeihin.
Peppi Puolakka

Aino Kaukovaara
Aino Kaukovaara (es. Janna Ilmanen 2008–2010, Jasmin Voutilainen 2018–, sekä elokuvassa Nightmare 2 – Painajainen jatkuu ja spin off -sarja  Satula) on Panu ja Iiris Kaukovaaran ainoa tytär ja Oton kaksoissisko. Aino oli aina ollut katkera äitinsä Iiriksen katoamisen vuoksi ja piti äitiään petturina. Iiriksen poissa ollessa Aino piti Panun silloista vaimoa Veera Puolakkaa äitinään. Iiriksen palattua Aino karkasi merenrantaan, mistä Sebastian Vuorela löysi hänet. Aino kuitenkin antoi äidilleen anteeksi ja oli pian hyvin onnellinen vanhempiensa yhteenpaluusta. Aino jätti Pihlajakadun taakseen muuttaessaan Panun, Sampon ja Oton kanssa takaisin kotikaupunkiinsa Lahteen.
Myöhemmin Aino esiintyi 2015 vuonna esitetyssä nettisarjassa  Satula. Aino halusi tuolloin selvittää veljensä Oton kuoleman. Ainon ja Janne Haukkalan välit lähentyivät tuolloin. Lopuksi saatiin selville että Otto oli kuollut pelastaessaan Ullan serkun, Ulpun lastenlasta kylmästä järvestä.
Aino palasi sarjaan marraskuussa 2018, kun hän sattui paikalle Ismon uuden Delismo-lähikaupan avajaisiin ja muutaman sattumuksen kautta Ismo palkkasi tämän vakituiseksi työntekijäksi Delismoon.
Laitelat, Korhonen
Ismo Laitela

Kalle Laitela

Jutta Korhonen
Jutta Korhonen (es. Maarit Poussa 2014, 2016, 2017–) on Iida Mustosen biologinen isä Juha Korhonen, joka jätti Iidan ja Marian Iidan ollessa vielä vauva. Juha teki myöhemmin sukupuolenkorjausleikkauksen miehestä naiseksi, sekä vaihtoi nimekseen Jutta Korhonen. Jutta valehteli Iidalle pitkään Juhan olevan kuollut, mutta tuli kuitenkin katumapäälle valehtelusta ja päätti kertoa tyttärelleen totuuden. Jutta ja Iida ovat hyvissä väleissä, vaikka Iida aluksi olikin vihainen Jutalle siitä, ettei tämä voinut aiemmin kertoa asiasta. Jutta vieraili sarjassa  myöhemmin, koska Linda Eerikäinen soitti hänelle olevansa huolissaan Antonista ja Iidasta. Jutta sai tietää heidän huumeiden käytöstä. Iida väitti Jutalle lopettavansa huumeiden käytön. Iidan saatua yliannostus Jutta kehotti, että Iida siirretään toiseen hoitolaitokseen. Jutta palasi sarjaan vierailtuaan Ismo Laitelan kaupassa. Hän sanoi kaupan hedelmien olevan mätiä ja Ismo suuttui tästä, joten hän heitti Jutan ulos kaupasta. Myöhemmin Jutta ja Iida törmäsivät Ulla Taalasmaahan rapussa. Pian Ulla keksi järjestää Ismolle treffit, jotta tämä saisi piristystä. Treffeillä paljastui Ismon seuralaisen olevan Jutta, mistä Ismo ei ilahtunut.
Myöhemmin Iida muutti Jutan luokse asumaan Hyvinkäälle. Kuultuaan Sebastianin ja Iidan suhteesta, Jutta tuli haukkumaan Sebastiania ja löi tätä.
Ismo ja Jutta aloittivat nettideittailun, tietämättä että he juttelivat kokoajan toisilleen. Pitkän ajan jälkeen he tapasivat, mutta lähtivät karkuun toisiaan, ja välttelivät toisiaan. Ismo ja Jutta juuttuivat Moosen hissiin, ja lähes suutelivat. Jutan tunnustettua ihastuneensa Ismoon, myöhemmin he törmäsivät rapussa ja Ismo suuteli Juttaa. Sittemmin he miettivät toisiaan ja suutelivat useamman kerran. Myöhemmin he yrittivät harrastaa seksiä, mutta Ismo ja Jutta vakuuttuivat, että kohtalo on heitä vastaan. He päättivät, että näkevät rannalla seuraavana aamuna, tai lopettavat yrittämisen. Molemmat ilmaantuivat rannalle, minkä seurauksena Jutta ja Ismo alkoivat seurustelemaan. Suhteessa on ilmennyt ongelmia useampaan otteeseen, mutta kaksikko on päässyt niistä aina yli.
Mustavaarat, Axelssonit, Similä
Dahlia Mustavaara
Dahlia Mustavaara (es. Inkeri Mertanen, 2016–) on Monica Mustavaaran biologinen äiti, Camilla Axelssonin adoptioäiti sekä Gunnarin ex-vaimo. Dahlialla ja Gunnarilla on salaisuus, mistä kukaan ei tiedä. Dahlialla on hyvät välit Monicaan, toisin kuin Camillaan, jonka kanssa hän ei tule toimeen. Camilla ei edes suostu kutsumaan tätä äidikseen, vaikka he ovatkin yrittäneet edes jollain tavalla sopia välinsä. Myöhemmin paljastui, ettei Camilla edes ole Dahlian ja Gunnarin biologinen tytär vaan hänet on adoptoitu toisesta perheestä ja hänellä on identtinen kaksoissisko Satu.
Hänellä on myös lapsenlapsi, Magnus Mustavaara, joka on Monican poika.
Dahlia ilmestyi Pihlajakadulle, kun Camilla kertoi tälle isänsä sairaudesta ja haluavansa, että Monica ja Gunnar sopivat välinsä. Aluksi Dahliaa ei kiinnostanut tulla, mutta hän muutti mielensä kuullessaan Gunnarin seurustelevan. Dahlia on varakas ja asuu omistamassaan kartanossa. Dahlia yritti saada Gunnarin eroamaan uudesta puolisostaan, Ullasta, ja perumaan häät, mutta tavallaan onnistui ja Gunnar meni naimisiin Alissa Nikkisen kanssa. Nykyään Gunnar seurustelee jälleen Ulla Taalasmaan kanssa.
Myöhemmin Dahlia päätyi sänkyyn Seppo Taalasmaan kanssa. Sen jälkeen hän on tapaillut myös Ismo Laitelaa, jota hän avusti rahallisesti Ismon lähikaupan uudistamisessa.
Gunnar Mustavaara
Gunnar Valdemar Mustavaara[2]  (s. 29. kesäkuuta 1947[2], es. Antti Seppä, 2016–2017, Raimo Grönberg[3], 2017–) on Camilla Axelssonin adoptioisä, Monica Mustavaaran biologinen isä sekä Dahlia Mustavaaran entinen aviomies. Nykyään hän seurustelee Ulla Taalasmaan kanssa. Gunnar Mustavaara on aikoinaan työskennellyt diplomaattina Pretoriassa[4] ja myös muualla päin maailmaa.
Gunnar oli ainoa, joka tuli Ullan kauppakeskuksessa järjestämään senioreiden juttupiiriin. Sittemmin Ulla ja Gunnar tutustuivat toisiinsa lisää illallisella, mutta Gunnarin vahingossa antaman väärän puhelinnumeron vuoksi pari menetti toistaiseksi yhteyden toisiinsa. Molemmat kuitenkin yrittivät löytää toisiaan kauppakeskuksesta. Myöhemmin selvisi, että Gunnar on Ullan kanssa samassa talossa asuvien Mustavaaran siskosten, Camillan ja Monican, isä. Lisäksi syksyllä 2016 kävi ilmi, että Gunnar sairastaa Alzheimerin tautia. Gunnarin oli tarkoitus pitää asia salaisuutena, mutta monien käänteiden jälkeen useat Pihlajakadun asukkaat saivat tietää siitä. Gunnarin oireet pahenivat syksyn 2016 aikana. Myöhemmin Gunnar kosi Ullaa ja keväällä 2017 pari alkoi suunnitella häitä. Gunnarin entinen vaimo Dahlia kuitenkin yritti sabotoida häiden järjestymistä esimerkiksi vaihtamalla Gunnarin muistilääkkeet toisiin. Päätösjaksossa 2017 selvisi, että Gunnar lopulta meni naimisiin häntä huijanneen Alissa Nikkisen kanssa, mutta Gunnar halusi miltei heti ottaa avioeron ja heidän avioeronsa astui voimaan tammikuussa 2018.
Syksyllä Gunnarille ja Alissalle tuli riitaa, kun Camilla kuoletti kaikki Gunnarin luottokortit ja kertoi Alissan yrittäneen kinuta tältä kaksi miljoonaa euroa. Gunnar jätti avioeropaperit. Myöhemmin hän törmäsi Alissaan kadulla ja tämä sanoi uhkeilevansa Gunnaria, jos on pakko. Alissa sanoi myös toivovansa, että Gunnari kuolisi. Alissan lähdettyä kävelemään pois paikalta, hän vilkaisi taakseen ja näki Gunnarin makaavan raitiokiskoilla ja raitiovaunun tulevan takaa. Alissa pelasti Gunnarin sanoistaan huolimatta. Camilla antoi Alissalle kiitokseksi Amandan lahjakortin, mutta Alissa jäi kodittomaksi. Myöhemmin marraskuussa 2017 Gunnar palasi yhteen Ullan kanssa. Nykyään he asuvat yhdessä, vaikka olivatkin pahoissa riidoissa Gunnarin jäätyä kiinni yöllisistä seikkailusta tätä kiristäneen Tamara-stripparin kanssa.
Syksyn 2018 jaksoissa selvisi, että Camilla ei ole Gunnarin ja Dahlian biologinen lapsi, vaan hänet on adoptoitu. Gunnar ja Dahlia olivat yhdessä salanneet asian kaikilta. Gunnar ei tosin tiennyt sitä, että Camillalla on identtinen kaksoissisko. Dahlia nimittäin lahjoi vuosia sitten Camillan ja Satun biologisen äidin ja muutamat viranomaiset rahalla, jottei Camillan adoptiopapereihin tulisi mainintaa kaksoissiskosta, eikä kertonut asiasta myöskään Gunnarille.
Magnus Mustavaara
Magnus Mustavaara (es. Ukko Sirén, 2017–) on Monica Mustavaaran ja Jiri Viitamäen vuonna 2017 syntynyt poikavauva. Magnus syntyi Pihlajakadun saunaan, josta Eva Tamminen löysi hänet ja Monican joka oli veren tahrima ja menettänyt tajuntansa synnyttäessään. Monica ja Magnus molemmat silti selviytyivät synnytyksestä. Monicalla ja Jirillä on kitkaa, koska Magnus putosi lattialle ollessaan Jirin luona hoidossa eikä Monica siksi luota Jiriin. Vähitellen Monica on rakensi uuden luottamuksen hänen ja Jirin välille, minkä seurauksena Magnus on päässyt jälleen Jirin luo jopa yöksi. Monica oli yhdessä vaiheessa sitä mieltä, ettei aio todistaa Jirin isyyttä, mutta tuli loppuvuodesta 2017 siihen päätökseen, että Jiristä tulee virallisesti Magnuksen isä.
Keväällä 2018 Magnus sairastui tuhkarokkoon sen seurauksena, että Monica ei ollut rokottanut Magnusta. Magnukselle tuli tuhkarokon jälkeen aivokuume, joka oli viedä hänen henkensä, mutta Magnus kuitenkin selvisi aivokuumeesta. Tämän jälkeen Monica ja Jiri päättivät perustaa perheen ja mennä naimisiin, mutta liitto päättyi vain muutaman kuukauden kuluttua avioeroon. Monica muutti Espooseen ja poistui sarjasta.
Camilla Axelsson

Noel Axelsson
Noel Axelsson (es. Jarkko Miettinen, 2018–) on juristi, joka on naimisissa Camilla Axelssonin kanssa. Aiemmin Camilla pakeni ulkomaille syyllisyydentuskissaan Alissa Nikkisen jouduttua myrkytetyksi. Myöhemmin Monica sai soitettua siskolleen puhelun ja kertoi, ettei Camillaa enää epäillä Alissan myrkyttämisestä. Noelin kanssa samassa hotellihuoneessa majoittuva Camilla ilmoitti Noelille, että poiketen aiemmasta suunnitelmasta he palaavatkin Helsinkiin. Noel ja Camilla asettuivat asumaan Pihlajakadulle.
Satu Similä
Satu Similä (es. Nora Rinne, 2018–) on Camilla Axelssonin identtinen kaksoissisko. Camilla ja Satu tapasivat sattumalta, kun Satu saapui Majatalo Amandaan työhaastatteluun. Myöhemmin selvisi, että Camilla ei ole Gunnarin ja Dahlian biologinen lapsi, vaan hänet on adoptoitu. Dahlia lahjoi vuosia sitten Camillan ja Satun biologisen äidin ja muutamat viranomaiset rahalla, jottei Camillan adoptiopapereihin tulisi mainintaa kaksoissiskosta. Satu sai yksityisetsivän avulla selvitettyä hänen ja Camillan biologisen äidin henkilöllisyyden ja kertoi äidistä Camillalle.
Nikkiset
Aki Nikkinen

Alissa Nikkinen

Taalasmaat
Benjamin Taalasmaa
Benjamin Taalasmaa[5] (ent. Autio, es. Lucas Ahokas 2009–2010, Aaron Bojang 2017–) on Noora Aution ja Kari Taalasmaan kenialainen adoptiolapsi. Benjaminin biologinen äiti oli ollut Nooran asiakas Keniassa ja kun Benjaminin äiti kuoli, Noora adoptoi Benjaminin. Benjamin nähtiin Pihlajakadulla jo vuosina 2009–2010, jolloin ei osannut suomea kuin muutaman sanan verran ja vierailu jäi lyhyeksi, kun hän muutti adoptiovanhempiensa kanssa Keniaan. Benjaminilla on myös Ranskassa asuva siskopuoli Oona Kiviranta eli Karin biologinen lapsi. Oona asuu siellä puolisonsa Miro Holmin ja heidän yhteisen lapsen kanssa, jota ei ole sarjassa nähty, mutta jolle Benjamin on eno. Benjamin on myös Tale Taalasmaan serkkupuoli.
Benjamin palasi takaisin Pihlajakadulle maaliskuussa 2017, jolloin puhui suomea äidinkielenomaisesti.[6] Lisäksi hänen sukunimensä oli vaihdettu Keniassa Taalasmaaksi. Benjamin ihastui paluupäivänään tapaamaansa Viola Heleniukseen, joka on Karin aviovaimon Lindan tytär. Benjamin kertoi ihastumisestaan Violalle ja pari suuteli vuoden 2017 maaliskuun lopulla esitetyssä jaksossa. Myöhemmin Noorakin tuli Pihlajakadulle ja toivoi Benjaminin tulevan takaisin Keniaan. Severi kertoi Lindalle ja Karille, että Benjamin ja Viola seurustelevat, joten perheen välit ovat väliaikaisesti tulehtuneet pahasti. Karin ja Lindan erottua kaksikko sai aloittaa seurustelemaan uudelleen. Benjamin ja Viola päätyivät harrastamaan seksiä, mikä ei kuitenkaan ollut Violan mieleen. Benjamin olisi halunnut yrittää uudelleen, mutta koettuaan suhteen turhaksi, hän jätti Violan ja tämä alkoi seurustelemaan uudelleen Severin kanssa. Sittemmin Benjamin seurusteli vähän aikaa Nellan kanssa.
Ilja Taalasmaa
Ilja Taalasmaa  (ent. Pohjonen, es. Ruupertti Arponen, 2015–) on Sanni Taalasmaan ja Lari Väänäsen poikalapsi, joka sai alkunsa vahingossa. Aluksi Iljan isäksi epäiltiin Jannea, joka ei alkuun halunnut ryhtyä isäksi, joten Sannin poikaystävä Tale Taalasmaa lupasi toimia lapsen isänä. Iljan syntymän jälkeen Janne kuitenkin kiinnostui lapsensa elämästä ja teetti salaa isyystestin varmistuakseen isyydestään. Jannen yllätykseksi isyystesti olikin negatiivinen. Testitulosten jälkeen Lari muisti viettäneensä Sannin kanssa Moosen takahuoneessa yhteisen yön, jolloin lapsi sai alkunsa.
Kevään 2016 jaksoissa Ilja siepattiin kahvilan terassilla olleista lastenvaunuista. Hänen luultiin hukkuneen, mutta tosiasiassa hänet oli kaapattu. Myöhemmin kävi ilmi että sosiaaliviranomainen Moilanen oli kidnapannut Iljan. Kun Elias ja Lauri tulivat pelastamaan häntä aseen kanssa, luoti osui vahingossa Lariin, mutta Eliakselle ja Iljalle ei käynyt kuinkaan. Lari sai vakavia vammoja, mutta toipui entiselleen.
Talen ja Sannin mentyä naimisiin Talesta tuli Iljan adoptioisä ja Iljan sukunimeksi vaihdettiin Taalasmaa. Ilja sai syksyllä 2017 uuden leikkikaverin, Rasmus Joenperän, kun Tale tutustui Rasmuksen äitiin, Tiina Järviseen. Tale poistui kuvioista syksyllä 2018, kun hänen liittonsa Sannin kanssa päättyi eroon seurauksena Talen rakastumisesta Tiinaan. Ilja jäi asumaan kahdestaan Sannin kanssa.
Kari Taalasmaa

Sanni Taalasmaa

Ulla Taalasmaa

Viitamäki, Tammiset, Sievinen
Jiri Viitamäki

Eva Tamminen

Nella Tamminen
Nella Tamminen (es. Sonja Kasurinen, 2014–2018, Emma Nopanen, 2018–) on  Eva Tammisen ja  Jiri Viitamäen tytär, jonka Eva on kasvattanut lähes kokonaan yksin. Hänellä on pikkuvelipuoli Magnus Mustavaara, jonka äiti on hänen äitinsä hyvä ystävä Monica Mustavaara. Nellalla oli vakava sydänsairaus, jonka takia hän joutui käymään paljon sairaalassa. Nella sai kuitenkin tarvitsemansa sydänsiirrännäisen Paula Sieviseltä.
Nellan tutustuttua Severiin ja Severin kuultua äitinsä Paulan sydämen olevan Nellalla, hän ei halunnut nähdä enää Nellaa. Nykyään Severi ja Nella ovat hyvissä väleissä. Myöhemmin Nella ihastui Severiin, josta Severin tyttöystävä Viola sai tietää. Viola ja Severi oli myös aikeissa karata mutta Nellan kuultua suunnitelmasta hän meni kertomaan siitä, joten Viola ja Severi eivät pystyneet karkaamaan. Severi ja Viola olivat vihaisia siitä Nellalle. Kun Violan suhde Benjaminin kanssa paljastui Nellalle, hän päätti lähettää parista kuvan Vaasaan muuttaneelle Severille, joka päätti palata Helsinkiin kostamaan Violalle.
Keväällä 2017 Nella törmäsi ratikassa poikaan, johon ihastui ja lopulta halusi löytää hänet. Nellan ja Violan välit olivat kiristyneet, kun Nuutti Seppä, sama poika johon Nella törmäsi ratikassa, saapui heidän luokalleen. He ajautuivat tappelemaan luokassa, minkä takia myös tyttöjen äitien välit ovat tulehtuneet. Myöhemmin Nella ja Severi lähtivät käymään Ismon Valinnassa, missä Nella törmäsi Nuuttiin. Nella luuli että Nuutti oli ihastunut Violaan, mutta tämä kertoi toivovansa Nellan olevan vapaa. Nuutti luuli Nellan ja Severin seurustelevan. Myöhemmin Nella laittoi hänelle tekstarin, ettei ole yhdessä Severin kanssa. Koulussa Nuutti pyysi Nellaa olemaan yhdessä hänen kanssaan. Nella suostui ja he päättivät lintsata koulusta. Nella ja Nuutti suutelivat ja alkoivat seurustelemaan. Myöhemmin heidän lintsatessaan jälleen kerran tunnilta, Jiri yllätti heidät suutelemasta. Hän vastusti Nellan ja Nuutin seurustelua ja halusi parin eroavan mitä pikimmiten, mikä myös tapahtui, kun Nuutti jätti Nellan.
Nella seurusteli hetken aikaa Benjamin Taalasmaan kanssa, mutta he erosivat Nellan saatua tietää Benjaminin tirkistelleen Nellan äitiä Evaa suihkussa ja sen, että Benjamin jätti Violan, kun tämä ei tahtonut harrastaa seksiä Benjaminin kanssa.
Severi Sievinen

Muut henkilöt

Tero Puustinen
Tero Puustinen (es. Leo Kirjonen) oli laitoshuoltajana Kallen johtamassa sairaalassa Helsingissä. Kalle petti Sami Kososta Teron kanssa, jossa samassa Kalle sai Terolta klamydian.
Tero ei kuitenkaan jättänyt Kallea rauhaan, kun hän halusi pysyttäytyä kaukana Terosta. Terolle syntyi pakkomielle Kalleen ja siksi murhasi Sami Kososen jaksossa 3500.
Tero myös tunnusti samoissa kuulusteluissa murhanneen isoäitinsä, Tyyne Puustisen perinnön toivossa.
Mira
Mira (es. Olga Heikkala) on Benjaminin, Severin, Nellan sekä Violan luokkalainen ja oppilaskunnan puheenjohtaja. Mira on osoittanut kiinnostusta Severiä kohtaan.
Sami Kosonen
Sami Kosonen (es. Rauli Ylitalo, 2015–2019) on ammatiltaan poliisi. Sami nähtiin ensimmäisen kerran jo silloin, kun Aaro Vaalanne antautui poliisille. Hänet tunnettiin tällöin Linda Eerikäisen kollegana ja ystävänä. Sittemmin Kosonen on ollut mukana tutkimassa muun muassa Heikki Pohjosen murhaa, Elias Vikstedtin kuolemaa sekä Anton Heleniuksen katoamista. Keväällä 2017 hän tapasi baarissa Kalle Laitelan ja esittäytyi tälle nimellä Petteri. Baari-illan jälkeen hän vangitsi Kallen kellariinsa. Se kuitenkin paljastui valheeksi, sillä oikeasti he halusivat napata Mikael Salon.
Myöhemmin Sami kävi Kallen kanssa treffeillä ja pari suuteli. He alkoivat seurustelemaan, mutta Samin saatua tietää Kallen alkoholiongelmasta hän hyvästeli Kallen. Myöhemmin he sopivat riitansa ja yrittivät tulla toistensa kanssa toimeen, mutta Kallen saunassa suorittaman "koskettelun" takia heidän välinsä olivat taas poikki. Sittemmin he jatkoivat seurustelua, vaikka kummatkin olivat Tinderissä ja Kalle tapasi siellä toisia miehiä.
Sami lähti vaarallisen rikollisen perään ja hänen työparinsa loukkaantui. Myöhemmin Sami törmäsi samaiseen rikolliseen ja tämä puukotti häntä. Puukotuksen jälkeen Sami muutti Kallelle, mutta parannuttuaan hän muutti jälleen pois Kallen luota. Sami ja Kalle jatkoivat yhdessä, mutta erosivat Kallen myönnettyä Samille, että hän oli pettänyt tätä ja tartuttanut klamydian. Myöhemmin he kuitenkin palasivat yhteen. Kalle on tosin kiinnostunut myös ex-poikaystävästään Larista eikä tiedä, mitä hänen pitäisi tehdä Kososen suhteen.
Kosonen murhattiin jaksossa 3500. Ulla Taalasmaa löysi Kososen puukotettuna hissistä varhain aamulla. Murhaajaksi paljastui Tyyne Puustisen lapsenlapsi, Tero Puustinen. Tero Puustinen oli Kalle Laitelan alainen, jonka kanssa oli pettänyt Samia ja sitä kautta saanut klamydian, jonka tartutti tietämättään Samiin. Murhan motiiviksi selvisi Teron pakkomielle Kalleen. Kalle oli juuri ennen murhaa antanut potkut laitoshuoltajana työskentelevälle Terolle, joka vielä potkujen jälkeenkin ahdisteli Kallea. Tero saapui Kallen oven taakse, jossa Sami oli ruuvaamassa nimikylttiä oveen parin muutettua yhteen. Sami pyysi Teroa poistumaan ja saattoi hänet hissiin, jossa Tero puukotti Samin kuoliaaksi. Puustisen sormenjäljet murha-aseessa paljasti tekijän. Tero Puustinen myönsi myös tappaneensa mumminsa, Tyyne Puustisen.
Lari Väänänen

Palaavat hahmot
Tuomas Kytömäen esittämä Aleksi Salin palaa sarjaan keväällä 2019.
 Monika Lindemanin esittämä Linda Eerikäinen palaa sarjaan keväällä 2019.
 Emil Hallbergin esittämä Tale Taalasmaa palaa sarjaan keväällä 2019.
 Hanna Kinnusen esittämä Salla Laitela palaa sarjaan keväällä 2019.
Katso myös
Luettelo televisiosarjan Salatut elämät poistuneista henkilöistä
Lähteet

*
Salatut elämät

Luettelo televisiosarjan Salatut elämät henkilöistä

Minä vuonna Kerttu Rissanen on syntynyt?


Tutkan historia ja kehitys alkoivat, kun radiotekniikka sai alkunsa. Tutkan kehitys sai vauhtia toista maailmansotaa edeltäneestä varustelukilvasta, ja juuri asevarusteluun tutkan kehitys onkin ollut yhteydessä. Sittemmin tutkan käyttö on laajentunut muun muassa siviili-ilmailuun, kauppamerenkulkuun, autojen nopeusmittauksiin ja sateiden liikkeen seurantaan.[1]
Radiotekniikan alku
Skotlantilainen James Maxwell kuvasi sähkömagnetismin perusteet vuonna 1864 tekemässään julkaisussa. Hän ehdotti sähkömagneettisen säteilyn käyttäytyvän aaltomaisesti sekä aavisteli laskelmiensa perusteella sähkömagneettisten aaltojen etenevän valonnopeudella.[1]
Saksalainen Heinrich Hertz todisti, että sähkömagneettinen säteily heijastuu metalliesineistä. Tämän lisäksi hän osoitti, että sähkömagneettiset signaalit voivat matkustaa ilman halki. Vuonna 1888 hän todisti sähkömagneettisen säteilyn olemassaolon rakentamalla kojeen, jonka avulla voitiin tuottaa radioaaltoja.[1]
Ensimmäinen tutka
Ensimmäisen varsinaisen tutkan rakensi saksalainen Christian Hülsmeyer, joka kehitti telemobiloskoopiksi kutsutun laitteen 1900-luvun alussa. (Patentti myönnettiin vuonna 1904.) Laite oli tarkoitettu käytettäväksi laivoissa. Se lähetti signaalin, josta saatiin kaiku, jos laivan törmäyskurssilla oli este. Jos vastaanotin sai kaiun, se soitti hälytyskelloa. Laitteen kantama oli muutama kilometri. Hülsmeyerin kehittämä tutka perustui kipinävälin tuottamaan laajakaistaiseen radiopulssiin, josta antennin muodostama resonanssipiiri päästi läpi vain halutun kaistan spektristä. Telemobiloskooppi ei kuitenkaan vakuuttanut laivanvarustajia edes onnistuneen demonstraation jälkeen, ilmeisesti koska vastakeksityn radiolennättimen uskottiin takaavan laivaliikenteen turvallisuuden. Hülsmeyer yritti turhaan markkinoida keksintöään myös monille muille tahoille ja katkeroitui lopulta niin, ettei tehnyt tutkan hyväksi enää koskaan mitään. [2]
Kehitys kiihtyy sodan lähestyessä
Yhdysvalloissa kokeiltiin 1920- ja 1930-luvuilla CW-tyyppisiä tutkia (continuous wave, jatkuva aalto). Näiden tutkien avulla pystyttiin ilmaisemaan esimerkiksi veneen tai lentokoneen läsnäolo. 1930-luvulla Naval Research Laboratory alkoi suorittaa kokeita pulssitutkilla, joilla saatiin selville myös kohteen etäisyys. Aluksi näitä tutkia käytettiin vain ionosfäärin korkeuden mittaamiseen. Pulssitutkan kehitystä hankaloitti vastaanottoelektroniikan yksinkertaisuus. Kun elektroniikka kehittyi ja pulssit saatiin vastaanotettua luotettavasti, voitiin pulssitutkaa alkaa käyttää maanpinnalla olevien kohteiden havaitsemiseen. Vuoden 1936 loppuun mennessä NRL:ssä oli kehitetty pulssitutka, jonka kantama oli noin 40 km. [3]

Saksassa Dr. Hans E. Hollmann, Hans-Karl von Willisen ja Günther Erbslöh perustivat yhtiön nimeltä GEMA.[4] Hollmannin johdolla he rakensivat ensimmäisen tutkan 1934 50 cm:n aaltopituudelle. Vuonna 1935 he saivat valmiiksi täysin toimivan ilmavalvonta- ja maalinosoitustutkan, jolle tuli nimeksi Freya, sekä sen laivaan asennettavan version nimeltä Seetakt. Vuonna 1936 he saivat kehitetyksi myös Freyalle parin, ilmatorjunnan tulenjohtotutkan, jolle tuli nimeksi Würzburg, sekä yöhävittäjien ohjaustutkan, Würzburg-Riese. Niitä käytettiin koko toisen maailmansodan ajan hyvin menestyksekkäästi, ja Freya-tutka-asemia tuotettiin yli 6000 kappaletta.[5] Samoja tutkia ostettiin Saksasta myös Suomeen vuonna 1943.[6] Suomessa niistä käytettiin nimiä Raija (Freya), Riitta (Würzburg-Riese) ja Irja (Würzburg-Dora). Niillä oli suuri merkitys Helsingin suurpommituksien torjunnassa vuonna 1944.[7][8] Noihin aikoihin laitteiden suomenkieliseksi nimeksi otettiin sana tutka. Sen lähtösana on vanha suomalainen työkalun nimitys tutkain.
Ranskassa Nancyn yliopiston professori Camille Gutton teki tutkimuksia UHF-alueen radiotekniikalla vuonna 1927. Tutkimuslaitoksessa nimeltä Laboratori National Radioeletricitie (LNR) teki tutkimusrtyötä Pierre David. Pariisissa toimi myös alan yritys Sosiété Fancaise Radioéletrique (SFR), jota johti Emil Cirardeau ja tutkimusjohtajana oli Maurice Ponte. Pariisin yliopistossa radiotekniikan tutkimustyötä teki professori René Mesny jo 1920 luvulla. Näiden tutkimusten perustella syntyi kesällä 1934 tutkatekniikkaan perustuva elektroninen sulku, barrage électromagnéticue, Ranskan ja Saksan rajalle. Ponte patentoi myös laitteen jäävuorien havaitsemiseksi. Siitä oli kaksi versiota, 16 cm:n triodilähettimellä ja 80 cm:n magnetronilähettimellä toimivat. 16 cm:n jäävuoritutka sijoitettiin matkustajalaiva S/S Normandiehen vuonna 1935. Tämä oli ensimmäinen siviilikäytössä ollut merenkulkututka aikana, jolloin tutka oli mitä suurin sotilaallinen salaisuus. Robert Warneck, Gutton ja Ponte suunnittelivat sodan jo alettua vuoden 1940 aikana uusia magnetroneja, jotka eivät kuitenkaan vielä olleet ontelomagnetroneja, ja Saksan armeijan lähestyessä Pariisia, Ponte pakeni Englantiin mukanaan useita magnetroneja. Tiedot liitettiin Boot-Randall magnetronin tietoihin ja voidaan katsoa, että edistysaskel oli merkittävä.[9]
s/s Normandie ajoi ensimmäisen matkansa tutkalla varustettuna.[10]
Kuolemansäde?
Englannissa Robert Watson-Watt, joka aateloitiin vuonna 1942 tutkan kehittämiseen liittyvän työnsä ansiosta, sai 1930-luvulla tehtäväkseen selvittää, mistä natseilla huhujen mukaan käytössä olevasta ilma-aluksia vastaan käytettävästä ns. kuolemansäteestä (katso myös energia-ase) oli kyse. Kuolemansäde osoittautui vain huhuksi. Watson-Watt innostui selvittämään Arnold F. Wilkinsin kanssa, kuinka radioaalloista lentokoneen runkoon indusoituneet virrat säteilevät. Tutkimuksen mukaan radioaaltojen avulla voitiin havaita ilma-aluksia. Hän luovutti vuonna 1935 Yhdistyneen kuningaskunnan ilmailuministeriölle raportin "The Detection of Aircraft by Radio Methods", jossa esitettiin ilmahyökkäyksestä ennakkovaroituksen antava radiopaikannusjärjestelmä. [11]

Vuoden 1935 lopussa järjestelmä päätettiin suunnitella ja toteuttaa. Järjestelmän koodinimenä oli aluksi RDF (Radio Direction Finding), myöhemmin Chain Home. Vuonna 1936 tutkalla oli saavutettu 90 mailin kantama. Seuraavana vuonna britit aloittivat tutkaverkon rakentamisen maan etelä- ja itärannikolle. Alun perin Chain Homen aallonpituudeksi kaavailtiin noin 50:tä metriä, koska sen arveltiin antavan parhaan kaiun. Tyypillisen pommikoneen siipien kärkiväli oli tuolloin noin 25 m, joka aikaansai puolen aallon dipolin resonanssin. Muulle radioliikenteelle aiheutuneiden häiriöiden vuoksi aallonpituus pudotettiin lopulta noin 10 metriin. Pulssintoistotaajuudeksi valittiin aluksi hyvin matala 25 Hz (puolet sähköverkon taajuudesta, jota käytettiin asemien synkronointiin), koska kaukaiset heijastukset ionosfääristä ja maanpinnasta piti eliminoida.
Sodan lopussa toiminnassa oli noin viisikymmentä Chain Home -asemaa. Sodan lopussa niiden toimintataajuus oli noin 20–30 MHz. Lähettimien huipputeho oli aluksi 350 kW ja myöhemmin 750 kW.
Lähetintantenneina käytettiin puolen aallon vaakadipoleita kiinnitettyinä aluksi neljään, myöhemmin kolmeen 110 m korkeaan ja 55 m:n välein linjassa olevaan teräsmastoon. Vastaanottoantenneina käytettiin ristikkäin asetettujen dipolien ryhmiä asennettuina neljään 73 m korkeaan puumastoon. Kyseessä oli siis bistaattinen tutka. Teknisessä mielessä Chain Homen tutkat eivät olleet kummoisia ja niiden taajuusalue oli varsin epäedullinen.
Yleisestä harhaluulosta poiketen taistelua Britanniasta ei voitettu varsinaisesti tutkien erinomaisuuden vuoksi, vaan ratkaisevassa asemassa oli tehokkaasti toiminut briettien taistelunjohtokeskus, jossa yhdistettiin tutkien ja muun ilmavalvonnan tiedot. [12]
Laite on osiensa summa
Komponenttitekniikka jarrutti alussa tutkan kehittymistä. Esimerkiksi näyttölaitteena käytetty katodisädeputki saavutti riittävän teknisen kypsyyden vasta 1920- ja 30-lukujen vaihteessa. Riittävän hyvien vahvistinten toteuttaminen tuli mahdolliseksi vahvistinputkitekniikan kehittymisen myötä 1930-luvun alussa. Ongelmana olivat aluksi myös suuret antennit, joiden käytöltä ei voitu välttyä, koska tutkakäyttöön riittävä teho kyettiin tuottamaan vain melko pienillä taajuuksilla (korkeintaan satoja MHz:jä).
Mikroaallot ja tutkaylivoima

Jo toisen maailmansodan alussa liittoutuneet ymmärsivät, että tutkaylivoima saavutettaisiin siirtymällä suuremmille taajuuksille.
Mikroaaltotutkalla päästäisiin parempaan tarkkuuteen, pienempiin häiriöihin ja ennen muuta voitaisiin käyttää pienempiä ja kevyempiä antenneja. Riittävän suurta lähetystehoa ei kuitenkaan vielä pystytty kehittämään. Alkuvaiheessa tutkittiin kahdessa tutkimusryhmässä kilpaa magnetronia ja klystronia. Englantilaiset John Randal ja Harry Boot onnistuivat ensimmäisinä tuottamaan riittävän suuren mikroaaltotehon kehittämällään ontelomagnetronilla alkuvuodesta 1940, ja klystronin tutkimisesta luovuttiin sillä erää. Suurin piirtein samoihin aikoihin magnetroni keksittiin itsenäisesti myös Sveitsissä, Ranskassa ja Japanissa. Mikroaaltotutkan kehittäminen vaati kuitenkin paljon aikaa, rahaa ja työvoimaa. Niinpä syksyllä 1940 britit päättivät jakaa keksimänsä ontelomagnetronin ja muut tekniset salaisuutensa Yhdysvaltojen kanssa. Voimat päätettiin yhdistää ja MIT:iin perustettiin tarkoitusta varten Microwave Laboratory, jonka nimi muutettiin muutaman viikon päästä legendaariseksi Radiation Laboratoryksi. Tunnetuimpia toisen maailmansoden mikroaaltotutkia lienevät brittien lentokonetutka H2S (Home Sweet Home, 1943 alussa), joka toimi erinomaisesti saksalaisia sukellusveneitä vastaan, sekä yhdysvaltalainen tulenojohtotutka SCR-584.[13]

Saksalaiset jäivät alakynteen tutkan kehittämisessä periaatteessa kahdesta syystä. Ensinnäkin he eivät keksineet tapaa tuottaa riittävästi mikroaaltotaajuista tehoa ja luopuivat siksi mikroaaltotutkan kehittämisestä sodan alkuvaiheessa. Kehitystyö aloitettiin Saksassa uudestaan magnetronin paljastumisen myötä (helmikuussa 1943 alas ammutun RAF:n pommikoneen H2S-tutkasta), mutta mikroaaltotutkaa lentokonekäyttöön ei ehditty saada sodan aikana valmiiksi. Toiseksi Hitlerin päätös lopettaa kaikki tutkimus, joka ei johtaisi käytännön sovellukseen vuoden sisällä, keskeytti hetkeksi saksalaisen tutkatutkimuksen.
Maalin suunnan määritysmenetelmät kehittyivät oleellisesti 1950-luvulla. Vaikka antennien keilat olivat parhaimmillaan noin 1 asteen levyisiä, voitiin päästä jopa 0,1 milliradiaanin tarkkuuteen.
Lähteet

Aiheesta muualla

Barrett, Dick, "". The Radar Pages. (History and details of various British radar systems)
ES310 "
Romano, Salvatore;  “History of the Development of Radar in Italy,” Regia Marina Italiana [Royal Italian Navy], 2004;
Sinnott, D.H., ""
 (Canada's involvement in WWII Radar)

 (From Greg Goebel's In The Public Domain)

 (In Russian)
Luokka:Tutkatekniikka


Timo Heikkilä on helsinkiläinen kirjailija ja vapaa tutkija. Hän on käsitellyt muinaissuomalaista ja kalevalaista kulttuuria omaperäisesti, ja on pohtinut suomalaisen mytologian kytkeytymistä Euroopan ja Aasian muiden kulttuureiden mytologioihin. Erityisesti Heikkilä on painottanut suomalaisen muinaiskulttuurin yhteyksiä balttien ja germaanien kulttuureihin. Perinteentutkimuksen professori Seppo Knuuttilan mukaan Heikkilä edustaa ns. fiktiivistä tutkimusta, joka yhdistää mytologiaa omaperäisiin näkemyksiin.[1]
Sanojensa mukaan Heikkilä pyrkii laajemman kokonaiskuvan luomiseen, jonka kautta hänen mukaansa avautuu kalevalaisen maailmankuvan metafyysinen järjestelmä. Heikkilä pyrkii usein yhdistämään säilyneistä tiedon rippeistä laajempia kokonaisuuksia ja etsii näin aikaisempia käsityksiä, joihin nykyisin tunnetut myytit ja uskomukset voisivat perustua. Heikkilä kääntyy usein muiden kansojen käsitysten puoleen ja etsii niistä mahdollisia selityksiä suomalaisille myyteille.
Monet myytit Heikkilä näkee vertauskuvallisiksi. Hän on esimerkiksi ehdottanut, että Lemminkäisen kuolemaa ja henkiin herättämistä käsittelevät myytit olisivat voineet alun perin liittyä sadonkorjuuseen syksyllä ja uuteen kylvöön keväällä, kuten muinaisen Egyptin Osiris-myytti. Jo ennen häntä Martti Haavio ja Iivar Kemppinen ovat ehdottaneet, että näillä voisi olla yhteyksiä. Joukahaisen ja Väinämöisen yhteenotoissa Heikkilä on ehdottanut olevan taustalla jonkinlaisen dualistisen maailmankuvan, kahden vastakkaisen perusvoiman taistelun. Tämä taistelu olisi synnyttänyt maailmankaikkeuden tai vaikuttanut sen rakenteeseen, samaan tapaan kuin kristittyjen Jumalan ja paholaisen, skandinaavien tulen ja jään ja kiinalaisten yinin ja yangin vastavoimat. Heikkilä on myös rinnastanut Ukon kirves -riipukset ja maailmanpuun.
Heikkilä on käsikirjoittanut Kalevala-aiheisia draamoja sekä esitelmöinyt muinaishistoriasta, mytologiasta ja symboliikasta.
Heikkilän käsityksiä
Tulkinta maailman syntykertomuksesta
Kalevalan kertomuksessa maailma syntyi linnun munasta, mutta alkuperäisiin kansanrunoihin viitaten Heikkilä esittää, että maailman syntyä edelsi jumal-olentojen yhteenotto. Joidenkin kansanrunojen mukaan aluksi äitijumalatar Iro-neito synnytti kolme poikaa. Yksi poika, Ilmarinen, jäi paikalleen, Heikkilän mukaan alku-Logokseen aurinkoon, kun taas Väinämöinen ja Joukahainen lähtivät yhdessä kulkemaan ”Tietä”. Veljekset alkoivat kuitenkin kulkea erilleen ja joutuivat vastatusten. Näin kuvataan kuinka pimeän Pohjolan langennut jumalolento Joukahainen kääntyi vastustamaan Väinämöistä. Väinämöinen lauloi Joukahaisen suohon, jonka jälkeen katkeroitunut Joukahainen kosti ampumalla Väinämöisen mereen. Väinämöinen ajelehti meressä, kunnes Sotka-lintu muni hänen polvelleen. Munat särkyivät, ja niistä syntyi maailma. Heikkilä esittää Väinämöisen ja Joukahaisen välisen taistelun saaneen alkuun maailmansynnyn, ja että tuo taistelu yhäkin on käynnissä, ja vastavoimien dynamiikallaan pitää yllä maailman olemassaoloa. Näin tuo Kilpalaulannan Väinämöisen ja Joukahaisen yhteisvoima vertautuu sähköön, sen + ja - napoihin.
Väinämöisen ja Joukahaisen välinen ”taivaallinen sota” heijastui sittemmin myös historialliselle tasolle. Heikkilän mukaan Kullervo-runostossa esiintyvien Kalervon ja Untamon välistä taistelua kuvataan paikoitellen jopa yksityiskohtia myöten samalla tavalla kuin Väinämöisen ja Joukahaisen välistä yhteenottoa Kilpalaulanta-runossa. Kalervo ja Untamo edustavat Heikkilän mukaan Suomen itäistä ja läntistä väestönosaa, joiden välinen kamppailu heijasteli alkuaikaista taivaallista sotaa.
Kilpalaulannassa eli Väinämöisen ja Joukahaisen taistelussa kerrotaan, kuinka näiden hevosten tai rekien kiilautuessa yhteen ”putoaa punaista”, ts. tulta. Heikkilä esittääkin, että viikinkiaikainen tulusrauta, jonka kahvaan on kuvattu kaksi ratsastajaa, esittää Kilpalaulannan tapahtumia. Kalevalaisen mytologian keskeisimpiä filosofisia oppeja kytkeytyykin Heikkilän mukaan juuri Tulen syntyyn, jolla Heikkilän mukaan tarkoitetaan tavallista tulta laajemmin energiaa, elämänvoimaa ja sen muuntumista. Tulen synty –loitsujen mukaan tulikipinä putoaa auringosta maahan, jossa se hävittää kaiken eteen tulevan, ja sen jälkeen se lentää mereen. Tulikipinän nielee meressä sininen siika, sen taas punainen lohi ja tämän puolestaan nielee harmaa hauki. Kun muut kalat niellyt hauki pyydetään ja avataan, on valkea tulikipinä yllättäen jakautunut siniseksi ja punaiseksi tulikeräksi. Toisin sanoen absoluuttisen energian hävittävä luonne muuntui luovaksi ja elämää ylläpitäväksi voimaksi, kun se organisoitui tulen kolmeksi erilaistumaksi. Heikkilä palaa teksteissään yhä uudelleen näiden kolmen energiamuodon vuorovaikutukseen erilaisissa aihepiireissä. Heikkilä myös rinnastaa sinisestä ja punaisesta tulesta muodostuvat kerät runojen samanvärisiin lankoihin, jotka puolestaan olisivat rautakautiseen nauhapunosornamentiikkaan liittyvää filosofiaa.
Tämän aiheen yhteydessä Heikkilä ottaa vertailukohteen intialaisesta filosofiasta. Valkean, sinisen ja punaisen tulen aiheet voivat olla sukua intialaisen käsityksen mukaisille kolmelle, kaiken muodostavalle perusvoiman säikeelle. Nämä säikeet, sattva, rajas ja tamas, lähtivät liikkeelle kaikkeuden alkutilasta ja toteuttivat maailman. Rajas oli kiihkein ja nopein, ja jätti muut jälkeensä. Tamas taas oli rauhallinen, ja jäi muista jälkeen. Sattva, suomeksi "kirkas", kulki keskellä. Kaikki mitä on ja mitä tapahtuu johtuu siitä, että nämä yrittävät hallita toisiaan. Näin sattwa kuvastaa valkeaa tulikipinää, punainen tuli vastaa rajas´ia ja sininen tuli tamas´ta.
Elias Lönnrot kirjoitti vuonna 1839:  [2]

Heikkilä arvelee, että esihistoriallinen Ukon kirves-koru (ylimpänä oheisessa kuvassa) voisi olla tämän käsityksen kuva, jota voisi myös kutsua maailmanpuuksi. Siinä pystysuora "pylväs" kuvaa liikettä auringosta maahan, vaakasuora, kaareva taas syntynyttä maan pintaa. Kolmiomainen muoto näiden risteyskohdassa kuvaisi erilleen ohjautuvia, ja jälleen yhteen tulevia voimia. .
Untamon ja Kalervon suvut

Timo Heikkilä arvelee, että kertomukseen Untamon ja Kalervon veljessodasta on kertynyt aineksia usealta aikakaudelta vihollisuuksista Suomen maaperällä asuneiden ryhmien välillä. Vanhimmat kerrostumat voisivat periytyä jo Baltiasta tulleen nuorakeraamisen kulttuurin eli "vasarakirveskansan" ja alkuperäisen kampakeraamisen kulttuurin yhteenotoista.
Tarujen Untamon nimi on kuitenkin myöhäisempää, ilmeisesti rautakautista alkuperää, ja liittyy eräiden tutkijoiden mukaan sitä muistuttaviin lukuisiin paikannimiin, joista tunnetuin lienee Laitilan Untamala. Näitä paikannimiä on eniten Kokemäenjoen rannoilla ja sieltä Päijät-Hämeeseen asti ulottuvalla vyöhykkeellä, ennen tärkeän vesireitin varrella. Untamo-sukuisia paikannimiä esiintyy myös Kokemäenjoelta pohjoiseen Etelä-Pohjanmaalle asti. Laitilan Untamalassa on myös Kullervoon viittaavia paikannimiä, Kullerjärvi, Kullermäki ja Kullerkallio, jonka päällä on hauta, hiidenkiuas. Myös kansanperinne liittää Untamoa muistuttavia henkilönnimiä Untamoa muistuttaviin paikannimiin.
Kielitieteellisesti Untamo-sukuisia nimiä arvellaan germaanisiksi, ja Heikkilä arvelee, että Untamon ja Kalervon vihollisuus olisi muistumaa lähinnä rautakaudelta, jolloin Suomen maaperällä oli germaanista vaikutusta. Untamon suku olisi siten kuvannut lähinnä germaanista vaikutusta saanutta läntisen ja lounaisen Suomen väestöä ja Kalervon tai Kalevan suku itäisempää, lähinnä hämäläistä tai pyyntiväestöä. Myös myöhemmät vaiheet, kuten kristinuskon ja pakanoiden vihollisuudet, ovat varmaankin vaikuttaneet näihin kertomuksiin.

Timo Heikkilä arvelee, että Kalervon suvun tuhosta selvinnyt Kullervo olisi tavallaan henkilöitymä uudelle kulttuurin tyypille. Tämä kulttuuri olisi syntynyt Itä- ja sisä-Suomen väestön keskuudessa länsi- ja lounaissuomalaisen väestön päästessä voitolle ja alkaessa levittäytyä. Itä- ja sisä-Suomen väestön oli selviytyäkseen pakko muodostaa itselleen uusi, sotaisempi ja miehisyyttä korostavampi kulttuuri, joka oli sekoitus omaa aikaisempaa ja länsisuomalaisten (osin germaaneilta periytyvää) kulttuuria. Tarinoiden Kullervokin lopulta kostaa ja iskee takaisin. Heikkilän mukaan tästä kulttuurityypistä tuli merkittävä tekijä myöhemmin suomalaiseksi identifioituun kulttuuriin, ja se levisi läntiseenkin Suomeen. Heikkilä arvelee, että tähän kulttuurin muutokseen on voinut liittyä muun muassa miehisen ukkosenjumalan aseman nousu. Siitä voisi olla jopa rapistunut vihje itse kertomuksessa, nimittäin se, että Kullervo myytiin sepälle, ja vasta sepän vallassa hän vapautti itsensä loitsuilla orjuudesta.
Heikkilän mukaan tämän kaltaisia kulttuurillisia "myönnytyksiä" ovat sisämaan asukkaat voineet joutua tekemään aikojen kuluessa useinkin, ja nämä olisivat kaikki voineet olla vuorollaan veljessodan myytin aiheena. Monesti rannikon väki on saanut uusia vaikutteita vierailta ryhmiltä, ja alkanut sitten entistä aseistetumpana ja järjestäytyneempänä ahdistaa sisämaan väkeä. Tällöin sisämaan väestö on joutunut omaksumaan uudesta kulttuurista ainakin niitä puolia, joiden ansiosta se on päässyt niskan päälle. Näiden "myönnytysten" ansiosta alkuperäisestä kulttuurista on kuitenkin jäänyt paljon jäljelle. Esimerkiksi suomalais-ugrilainen kieli on säilynyt, ja mahdolliset indoeurooppalaiset tulokkaat on moneen otteeseen sulautettu. Tällaiset "Kullervon kostot" ovat ehkä poikkeuksellisia suomalais-ugrilaisten ja indoeurooppalaisten muinaisissa suhteissa, sillä suomalais-ugrilaiset kielet ovat monissa kohtaamisissa väistyneet pysyvästi. Heikkilän mukaan tämä käsitys selittää luontevasti, miksi alkujaan vierasperäinen, ankara miespuolinen ukkosjumala on juurtunut syvälle suomalaiseen mytologiaan.
Ritvalan helka ja Sääksmäen aurinkokultti
Sääksmäen Ritvalassa on jo vuosisatojen ajan vietetty keskiaikaisena pidettyä helkajuhlaa, jossa neitojen kulkue on keväisin kulkenut tietyn reitin lauluja laulaen. Vaikka aina on esiintynyt epäilyjä siitä, että juhla saattaisi olla ennemminkin esihistoriallinen ja pakanallinen, ei asiasta ole voitu esittää selvää näyttöä. Timo Heikkilä kuitenkin esittää laajasti ja yksityiskohtaisesti tulkinnan Helka-juhlan taustasta ja merkityksistä.
Seudun huomattavasta merkityksestä jo rautakaudella kertoo se, että Sääksmäen Rapolassa on ollut maan suurin linnavuori, ja Sääksmäeltä tunnetaan myös hämäriä jäänteitä kuningas-perinteestä. Sääksmäki on myös sikäli poikkeuksellinen seutu, että paikallisperinteessä Sääksmäen on sanottu sijaitsevan ”maailman keskipisteessä”. Tällä on ehkä viitattu Sääksmäen sijaintiin merkittävien vesistöreittien keskellä, josta on päässyt eri puolille maata. Toisaalta maan keskipisteiksi on myös yleisesti kautta maailman sanottu merkittävimpiä aurinkokultti-paikkoja, mm. Kreikan Delfoita. Merkittävään kulttipaikkaan viittaa myös se, että Helka-juhlaa on sanottu vietetyn aina ”maailman alusta lähtien”, ja että juhlan vieton lopettamisen on uskottu aiheuttavan maailmanlopun. Sääksmäellä on myös laulettu auringon laivasta, jonka laulavat neidot ovat kevätkesän aikana houkutelleet alas maan lähelle, jolloin aurinkolaiva on otettu kiinni, laiva poltettu helavalkeissa ja aurinko otettu vangiksi kesän ajaksi, jotta aurinko ja sen pelloille antama elämän voima olisi viipynyt kesän Sääksmäellä. Sääksmäen rannalta Heikkilä löytääkin nykyisin merkityksettömän maapaikan, jonka nimi on Päivän pesä ja aivan sen lähellä on Päivölä (ruotsinnettu Sohlberg). Aurinkolaivan Heikkilä rinnastaa Skandinaviassa tunnetun pronssikautisen maanviljelykulttuurin mytologiaan: aurinkoa kantava laiva on yleinen aihe esim. Ruotsin pronssikautisen agraarikulttuurin kalliopiirroksissa. Tämän ja monien muiden perusteiden pohjalta Heikkilä esittää, että Helka-juhlan aurinkokultti täälläkin olisi jo pronssikautista perua, ja että viimeistään keskisellä rautakaudella juhla on ollut todennäköisesti koko maassa tunnettu, kaikkein merkittävin maata viljelevän väestön kulttijuhla. Sääksmäen lukuisia aurinkoon liittyviä ilmiöitä yhdistää lopulta odottamaton seikka: Timo Heikkilä kertoo Sääksmäen kahdesta kiveen piirretystä auringon kuvasta. Toinen auringoista on piirretty Rapolan linnavuoren alarinteellä sijaitsevaan uhrikiveen.
Esihistoriallisen ajan pakanallinen perinne näyttäytyy muutenkin yllättävän runsaana Sääksmäellä. Rapolan linnavuoren rinteellä on rautakautinen muinaispelto, ja sen ympäristössä on kalmistoja ja uhrikiviä. Rapolan itäpuolella Ritvalassa vietetyssä Helkajuhlassa neitokulkueen kulkema reitti on vielä 1800-luvulla ollut T:n muotoinen, Heikkilän mukaan siis Ukonkirveen muotoinen. Tyttöjoukko on aluksi kulkenut "Ukonkirveen" poikittaista alalinjaa myöten, palannut takaisinpäin ja sitten kääntynyt pystylinjalle, joka on johtanut Helkavuorelle. Siellä on asetuttu piiriin, jonka Heikkiä tulkitsee auringon kehäksi. Heikkilän mukaan Helka-riitti kuvaa Ukonkirveessä visuaalisesti toteutetun, auringosta alkaneen "alaspäin luomisen" vastakuvaa: ohran ja muun luomakunnan paluuta kasvussaan kohti elämän lähdettä, aurinkoa. Tytöt ovat aikoinaan kulkeneet laulaen tätä reittiä joka sunnuntai toukotöiden päättymisestä aina juhannukseen saakka eli aktiivisimman kasvukauden ajan, joka viittaa selvästi vanhan pakanallisen maatalousyhteisön hedelmällisyyskultin juhlaan.
Helkajuhlan keskiajalla kristillisiksi muutetut laulut heijastelevat Timo Heikkilän mukaan etäisesti alkuperäisiä agraariperinteen vuodenaikojen kiertoa kuvastavia aiheita. Heikkilä esittää, että alkuperäisen aurinko-juhlan keskeisin laulu on ollut Lemminkäisen virsi, joka kuvastaa rinnakkain kahta erillistä merkitysaluetta: pyhän ohran kasvun vuotuista kiertoa, ja toisaalta ihmisen tietäjäksi tulon prosessia. Sääksmäen agraarikultissa korostui pyhän ohran kasvun vaiheet. Helka-lauluja on laulettu kulkien toukotöiden päättymisestä alkaen, ja samaan ajankohtaan sijoittuu myös Lemminkäisen virren alku: Lemminkäinen - alkuaan manalan tulen jumala Lempo - on keväisellä pellolla toukotöissä, kun hän näkee keskikesäiseen hääjuhlaan valmistautuvasta Päivölästä nousevat, oluen valmistuksesta syntyvät savut. Päivölästä jaellaan kutsuja Päivölän pitoihin, ja niinpä maan kasvun tulta henkilöivä Lemminkäinenkin lähtee matkalle. Heikkilä esittää, että maan ja ohran elämänvoimaa edustava Lemminkäinen nousee maan povesta kohti keskikesän juhlan huipennusta, jolloin taivas ja maa ovat koskettaneet toisiaan ja viettäneet pyhiä häitä. Sen mukaan myös juhannuskokot ilmaisevat Lempo-Lemminkäisen tulen nousemista maan päälle ja ulottumista taivaaseen. Kun Lemminkäinen saapuu Päivölään, on hän kuitenkin auttamatta myöhässä: häät on jo pidetty. Heikkilän mukaan tämä kertoo ohran luonteesta: ohra ei koskaan ehdi valmistua juhannukseen mennessä, vaan se valmistuu vasta elokuussa. Harmistunut Lemminkäinen suuttuu ja joutuu taisteluun Pohjolan isännän kanssa, jolta Leminkäinen nyt elonkorjuun aikaan leikkaa miekallaan pään "kuin tähkän korren päästä". Lähestyvän syksyn kuoleman tunnelmassa kekri-juhlan tienoilla Päivölän isännän vanha vuosi taistelee Lemminkäisen edustaman, tulossa olevan uuden vuoden kanssa. Lemminkäinen voittaa, mutta joutuu pakenemaan manalan saareen, joka heijastelee syksyistä maan elinvoiman hiipumista, kun Lemminkäisen voima vetäytyy maan sisään talven ajaksi.
Teokset
Citation error, replace with{{cite book| title = Ukon kirves: Avain kalevalaiseen kulttuuriin| location = Salo| publisher = Pakanallisen kirjallisuuden edistämisseura| year = 1992| id = ISBN 951-96195-5-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kullervon suku: Erään mielenmaiseman varhaisvaiheet| location = Helsinki| publisher = Vihreä sivistysliitto| year = 1995| version = Kosmos-julkaisu| id = ISBN 951-97115-1-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kalevalan metafysiikka ja fysiikka| location = Helsinki| publisher = Like| year = 1999| id = ISBN 951-578-631-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Aurinkolaiva: Lemminkäisen myytti ja Ritvalan kultti| location = Helsinki| publisher = Basam Books| year = 2004| id = ISBN 952-9842-99-6}}
Lähteet

Aiheesta muualla
Tauno Linkoranta: . Yliopisto-lehti.

Luokka:Suomalaiset tietokirjailijat
Luokka:Syntymävuosi puuttuu
Luokka:Elävät henkilöt


Koulutuslentokone on yleensä kaksilla ohjaimilla varustettu erityisesti koulutukseen tarkoitettu moottorilentokone, purjelentokone tai helikopteri.
Moottorilentokoneet
Ilmailun alkuaikana lähes kaikki lentokoneet olivat koulukoneita, lentokonetehtaat myivät asevoimien lisäksi varakkaille yksityishenkilöille. Nämä piti tietysti opettaa lentämään. Eräiden lentokonetehtaiden koko liiketoiminta oli tätä ensimmäisen maailmansodan tuloon asti.
Peruskoulukone

Sotilaslentäjät koulutettiin 1920-luvulle asti samanlaisilla koneilla kuin mitä he käyttivät koulutuksen päätyttyä. Usein ohjaajaoppilaan ensilento oli yksinlento. Tämä johti suureen määrään onnettomuuksia koulutuksen aikana ja sen jälkeenkin, esimerkiksi ensimmäisen maailmansodan johtaviin hävittäjä-ässiin kuulunut Saksan Hermann Göring ei oppinut sodan aikana koskaan laskeutumaan lentokonetta kunnolla vaan vaurioitti useita koneitaan.
Sodan jälkeen sotilasilmailu oli Saksassa kiellettyä ja koulutuksen peruspilariksi tuli purjelentäjien sotilashenkinen koulutus. Venäjällä ilmailu oli sisällisodan aikana ja sen jälkeen heikentynyt, mutta Leninin teknologiaa ihannoiva Neuvosto-Venäjä pyrki pian kouluttamaan suurehkon määrän uusia lentäjiä. Yhdysvalloissa, Ranskassa ja Englannissa sodan nousukausi lentokoneteollisuudelle johti sen lamaantumiseen sodan loputtua. Lentokoulutus oli länsimaissa voimissaan vain tehtaiden omissa lentokouluissa, joissa tehtailla oli vankka motivaatio pitää lentokoneen ostaja hengissä lentokoulutuksen ajan. de Havilland Tiger Moth oli aikakauden peruskoulukone useassa maassa. Siviililentäjät kuuluivat yleensä varakkaaseen kansanosaan ja siksi he halusivat lentoharrastukseen koulutuksen. Tämä kysyntä loi useissa maissa siviilentokoulutuksen, joka loi tarpeen peruskoulukoneelle.
1930-luku toi peräkkäinistuttavat koulukoneet. Ne olivat toisen maailmansodan loppuun asti kaksitasoisia avo-ohjaamoisia lentokoneita, Natsi-Saksan Focke-Wulff Stieglitz oli perustyyppi. Niissä oli hyvä työntövoima-massa-suhde ja liikehtimiskyky. Koneissa ei tulloin ollut laippoja. Sodan lopulla suunniteltiin Yhdysvalloissa myös yleisilmailun ensimmäisen rinnakkainistuttavat nokkapyöräiset yleisilmailukoneet.
Toisen maailmansodan jälkeen koulukoneet muuttuivat yksitasoisiksi metallirakenteisiksi ja niistä tuli enenevästi rinnanistuttavia. Cessnaa lukuun ottamatta ne yleensä olivat sauvakoneita. Saab Safir on sodanjälkeisistä moderneista koulukoneista hyvä tyyppiesimerkki. Peräkkäinistuttavista koulukoneista eräs esimerkki on North American Texan, jossa on pyritty heti opettamaan lentäjä ohjaamaan isoa konetta, jolla on suuri nopeus (550 km/h). Köyhemmissä maissa koneet olivat pienempiä ja hitaampia. Nämä koulukoneet pitivät asemansa 1970–1990-luvuille asti.
1970-luvulla esimerkiksi Ranska ja Italia kokeilivat sotilaslentäjien peruskoulutusta Fouga Magister -suihkukoneilla, mutta ilmeisesti tässä ohjaajien karsintavaiheessa tämä oli liian kallista. Nämäkin maat palasivat potkurikoneiden käyttöön peruskoulutuksessa.
Vuoden 2010 lähestyessä monessa maassa on käytössä vuosikymmeniä vanhoja sotilaskoulukoneita. Teollisuuden ajautuessa matalasuhdanteeseen, on mahdollista, että ainakin osa ilmavoimista tilaa uusia koulukoneita teollisuudelta. Yhdysvaltain ilmavoimat, jotka ovat aiemminkin käyttäneet esimerkiksi Cessnan koulukoneita peruskoulutuksessa, on hankkinut 2000-luvulla koulukoneekseen itävaltalaisen Diamant-tehtaan koneen.
Viimeisin sukupolvi peruskoulukoneista on osin Cessna 150- tai Piper Arrow -koneiden kaltaisia, sotilaskoulutuksessa hieman lujempia, tai potkuriturbiinikoneita.
Harjoitushävittäjä ja suihkuharjoituskone
Jo toisen maailmansodan aikana rakennettiin kaksipaikkaisia versioita lentäjien jatkokoulutukseen, muiden muassa neuvostoliittolaisen Rata-hävittäjän UTI-versio. Useimmissa sotaa käyvissä maissa sotilaslentäjien jatkokoulutus tehtiin peruskoulukoneita nopeammilla koulukoneilla.

Suihkukoneen tultua asevoimien käyttöön peruskoulukoneen lisäksi katsottiin tarvittavan suuritehoisemmalla moottorilla varustettu jatkokoulutuskone. Eräissä maissa kuten Italia ja Ranska potkurikone syrjäytettiin hetkeksi kokonaan, Fouga Magister -suihkuharjoituskone tuli sekä Ranskassa ja Italiassa peruskoulukoneeksi. Tämä todettiin liian kalliiksi ja potkurikone tuli takaisin koulukoneeksi. Potkuriturbiinikone kuten Valmet L-90 Redigo on enenevästi eräänlainen kompromissi (mäntämoottorisen) potkurikoneen ja suihkukoneen välillä. Esimerkiksi Sveitsi luopui Hawk-suihkuharjoituskoneista porkuriturbiinikoneen eduksi, tosin myös oman Pilatus-lentokonetehtaan toimintaa edistääkseen.
Suihkuharjoituslentokone tuli peruskoulukoneen ja suihkuhävittäjän tai pommikoneen väliseksi opetustyypiksi. Tämä on esimerkiksi Suomessa, Ruotsissa, Yhdysvalloissa ja Venäjällä vallitseva käytäntö.
Monimoottorikoneet
Lentoyhtiöitä varten koulutetaan ohjaajia niiden omissa, yksityisissä ja valtiollisissa lentokouluissa, monimoottorilentämistä opetellaan kaksimoottorissa pienissä matkustajakoneissa, joissa on perusvarustuksena kaksoisohjaimet.
Purjelentokoneet
1930-luvulla monissa maissa purjelentäjän alkeiskoulukoneena pidettiin yksipaikkaisia liitokoneita. Koulutuksen sotilaallinen aspekti oli esimerkiksi Saksassa ja Suomessa syynä tähän. Pidettiin hyvänä, että purjelentäjäksi aikova joutuu ensin rakentamaan yksinkertaisen liitokoneen ja lentokoulutusta ennen joutuu kantamaan konetta liidon alkupaikalle, mäen päälle. Lisäksi koneet usein laukaistiin ilmaan kumivaijerin avulla. Kaiken tämän katsottiin luovan yhteisöllisyyttä ja kuntoa.
1930-luvun alussa oli peruskoulutukseen sopivia oikeita purjelentokoneita, koulutus oli esimerkiksi Puolassa ja Yhdysvalloissa toisenlaista, sellaista kuten nykyaikana.
1960-luvun alussa purjelentoon tuotiin kaksipaikkaiset koulukoneet.
Helikopterit ja autogirot
Helikopterilentoon tuli varsinaisia koulukonetyyppejä vasta 1980-luvulla, esimerkiksi Robinsonin koneet. Tätä ennen oli käytetty kaupallisen tai sotilaallisen käytön koptereita koulutukseen, niissä on kaikissa kaksoisohjaimet. Koulutus on kuitenkin raskaammalla kopterilla kalliimpaa.
Autogiroissa koulukoneita on tullut käyttöön vasta niiden laajemman käytön myötä 1990-luvulta lähtien.
Koululentokoneet
Suihkumoottorilla varustetut koulukoneet
Aermacchi M-311
Aermacchi MB 339
Aero L-29 Delfin
Aero L-39 Albatros
Dassault/Dornier Alpha Jet
BAe Hawk
CASA C 101
Cessna T-37
Fouga Magister
FMA IA 63 Pampa
Fuji T-1
HJT-36 Sitara
IAR-99C Soim
Jakowlew Jak-130
Kawasaki T-4
Korean Aerospace Industries T-50
Mikojan-Gurevits MiG-AT
Northrop T-38
Saab 105
SIAI-Marchetti S.211
SOKO G-2 Galeb
SOKO G-4 Super Galeb
Potkuri- ja potkuriturbiinikoneet koulukoneina
Robin 200/400
Cessna 172
Cessna 150
Embraer EMB-312 Tucano
EMB-314 Super Tucano
Hawker Beechcraft Corporation T-6 (T-6A Texan II, T-6B, AT-6B)
North American AT-6
North American T-28 Trojan
Piper PA-28
Piper PA-42
Pilatus P-2
Pilatus P-3
Pilatus PC-7
Pilatus PC-9
Pilatus PC-21
PZL-130 Orlik
Utva Lasta
Purjelennon koulukoneet
Grob G 103
LET L-13 Blanik
Scheibe Bergfalke II/55
Schleicher Ka 4
Schleicher ASK 13
Schleicher ASK 21
SG 38
SZD-9 Bocian
SZD-50 Puchacz
Koulukoneet Suomen lentokoneteollisuuden tuotteina
Suomen lentokoneteollisuus on Suomen ilmavoimille hankittujen lentokoneiden lisenssivalmistusta ja VL Myrsky -hävittäjän tuotantoa ja eräitä aiempia hävittäjäprototyyppejä sekä purjelentokoneita lukuun ottamatta valmistanut sarjatuotantona vain sotilaallisia koulutuskoneita:
VL Paarma, peruskoulutuskoneen prototyyppi
VL Sääski, peruskuolutuskone, etenkin Suojeluskunnille mutta myös Veljekset Karhumäen siviilikoulutukselle
VL Tuisku, peruskoulutuskone
VL Viima, peruskoulutuskone
VL Pyry, perus- ja jatkokoulutuskone
Valmet Vihuri, perus- ja jatkokoulutuskone
Valmet Tuuli, koulukoneen prototyyppi
Valmet L-70 Vinka, peruskoulukone
Valmet L-90 Redigo, suunniteltu jatkokoulukoneeksi, käytössä yhteyskoneena
*


Kreikkalainen kirjaimisto (kreikkalainen aakkosto, ) on aakkosto, jota on käytetty kreikan kielen kirjoittamiseen 700-luvulta eaa. lähtien, muinaiskreikasta aina nykykreikkaan saakka. Sen kirjainten edustamat äänteet olivat kuitenkin muinaiskreikassa osittain erilaiset kuin nykyään. Nykyisessä muodossaan aakkostoon kuuluu 24 kirjainta, alkaen alfasta ja päättyen oomegaan.[1]
Kreikkalainen kirjaimisto on kehitetty foinikialaisen kirjaimiston pohjalta. Kreikkalainen kirjaimisto oli ensimmäinen, johon sisältyivät konsonanttimerkkien lisäksi myös vokaalimerkit, ja edusti näin ensimmäisenä äännekirjoitusta. Se on toiminut mallina niin latinalaiselle kuin kyrillisellekin kirjaimistolle. Kreikkalaisia kirjaimia käytetään myös numeromerkkeinä kreikkalaisten numeroiden järjestelmässä.[1]
Matematiikan ja fysiikan kaavoissa kreikkalaisia kirjaimia käytetään monenlaisten suureiden ja muuttujien merkitsemiseen. Lisäksi kreikkalaisia kirjaimia (tai niiden muunnelmia) voi esiintyä muiden tieteenalojen erikoismerkinnöissä (esimerkiksi kansainvälisen foneettisen kirjaimiston ja suomalais-ugrilaisen tarkekirjoituksen merkkeinä).
Historia

pienoiskuva|220px|Oinokhoeen kaiverrettu niin kutsuttu Dipylon-piirtokirjoitus noin vuodelta 740 eaa. on yksi vanhimmista tunnetuista kreikkalaista aakkostoa käyttävistä teksteistä.

Kreikkalaiset kehittivät kirjaimistonsa foinikialaisen kirjaimiston pohjalta geometrisella kaudella 700-luvulla eaa. Foinikiaa kirjoitettiin seemiläisenä kielenä pelkillä konsonanteilla, joita oli 22. Koska kreikka kielenä oli erilainen, eikä näin montaa konsonanttia tarvittu, osa konsonanttimerkeistä otettiin vastaamaan kreikan vokaaleita (esim. alfa < alef). Näin syntyi ensimmäinen varsinainen aakkoskirjoitus, jossa on merkit sekä konsonanteille että vokaaleille. Kreikkalaiset olivat ensimmäisiä Euroopassa, jotka käyttivät aakkoskirjoitusta.[1][2]
Osa kirjaimista, kuten fii, khii, psii ja oomega, olivat ilmeisesti kreikkalaisten omaa keksintöä. Foinikialaiseen tapaan kreikkaa kirjoitettiin alun perin oikealta vasemmalle tai joskus niin kutsuttuna bustrofedonina, jossa joka toinen rivi oli kirjoitettu oikealta vasemmalle ja joka toinen vasemmalta oikealle. Vähitellen kirjoitussuunnaksi vakiintui nykyinen vasemmalta oikealle. Kirjaimistossa oli paljon alueellista vaihtelua kreikan lukuisten murteiden erojen vuoksi, ja alun perin siihen kuului myös sittemmin käytöstä poistuneita kirjaimia, kuten digamma, koppa ja san.[1]
Vuonna 403/402 eaa. Ateenassa virallistettiin käyttöön joonialainen kirjaimisto, johon myös nykyinen kreikkalainen kirjaimisto perustuu.[1] Kirjaimisto vakiintui klassiseen muotoonsa 300-luvulla eaa. Ainoastaan joidenkin kirjainten äännearvo on muuttunut antiikin ajoista nykypäiviin siirryttäessä.
Kreikkalainen kirjaimisto toimi pohjana Euroopan muille aakkoskirjoituksille, ensin latinalaiselle kirjaimistolle ja sitten kyrilliselle kirjaimistolle.
Kirjaimet

Eräät muinaiskreikan kirjaimet ovat jääneet pois käytöstä:

Diakriittiset merkit
Kreikkalaisen kirjaimiston kirjainten yhteydessä, useimmiten vokaalien päällä, käytetään useita diakriittisiä merkkejä eli tarkkeita. Nykykreikassa käytetään nykyisin niin kutsuttua monotonista ortografiaa, jossa on kaksi tarketta, akuuttiaksentti ja treema. Aiemmin käytettiin polytonista ortografiaa, johon kuului useita erilaisia aksentti-, henkos- yms. merkkejä.
Siirtokirjoitus
Kreikkalaisia kirjaimia nykykreikkalaisesta tekstistä latinaistettaessa noudatetaan suomenkielisissä teksteissä nykyisin suosituksen mukaan kreikkalaista standardia ELOT 743. Sitä käytetään erityisesti paikannimiin, johon se on myös YK:n suositus, ja henkilönnimiin. Tätä suositusta noudatettaessa nimien latinaistus osin poikkeaa suomen äänne- ja oikeinkirjoitusjärjestelmään mukautetuista transkriboinneista.[4][5]
Aiemmin suomenkielisissä teksteissä on käytetty suomalaista standardia SFS 5807. Se pohjautuu saksalaiseen standardiin DIN 31 634 ja osin eroaa kansainvälisestä standardista ISO 843. SFS 5807 sisältää nykykreikan transkribointisääntöjen lisäksi translitterointisäännöt etenkin muinaiskreikkaa varten,[6] ja muinaiskreikan osalta ohjeistus on edelleen käytössä.
Unicode
Unicode-standardissa kreikkalaisen kirjaimiston merkit ovat koodeilla U+0370–U+03FF (kreikka ja kopti)[7] ja U+1F00–U+1FFF (laajennettu kreikka).[8]
Ääninäyte

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Woodard, Roger D.| title = Greek Writing from Knossos to Homer: A Linguistic Interpretation of the Origin of the Greek Alphabet and the Continuity of Ancient Greek Literacy| publisher = Oxford University Press| year = 1997| id = ISBN 0195355660}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Montako kirjainta on Kreikan kielen kyrillisissä aakkosissa?


Satula on hevosen selkään ratsastusta varten mahavyön eli niin kutsutun satulavyön avulla kiinnitettävä istuin. Satula koostuu yleensä rungosta, runkoon kiinteästi liittyvistä istuinosasta ja satulan siivistä, satulavyöstä sekä kahdesta jalustimesta hihnoineen. Tämän lisäksi satulaan voidaan kiinnittää lisävarusteita. Parhaimmat ja laadukkaimmat satulat ovat satulasepän tekemää käsityötä, mutta halpoja ja vähemmän kestäviä satuloita valmistetaan nykyään myös tehdastyönä. Satulan istuinpinnat ovat perinteisesti nahkaa, joskin synteettisistä materiaaleista tehdyt ja nahkaisia helppohoitoisemmat satulat ovat yleistyneet.
Satula on ratsastajalle paljasta hevosenselkää mukavampi ja tukevampi istua, ja lisäksi satulan käyttö mahdollistaa jalustimet, jotka tukevoittavat istuntaa entisestään ja helpottavat hevosen selkään nousemista. Satula on kuitenkin mukavuustekijä myös hevoselle, sillä se jakaa ratsastajan painon suuremmalle alalle sen selkää. Myös ilman satulaa kuitenkin ratsastetaan sekä satulan (tai sopivan satulan) puutteen että harjoituksen tai huvin vuoksi.
Satulan rakenne

Satularunko, istuin ja siivet
Satulan runko on perinteisesti valmistettu puusta, mutta nykyään sen on korvaamassa muovi. Puun tai muovin lisäksi rungon osiin käytetään metallia, usein terästä. Yleisin rungon tyyppi on joustava, jolloin satulan etu- ja takakaaren väliin on pingotettu litteät jousiteräskiskot. Näiden päällä on kudoskerros, jonka päälle puolestaan tulee istuinnahka. On olemassa myös rungottomia satuloita, jotka saattavat sopia myös niille hevosille joille ei tunnu löytyvän hyvin istuvaa perinteistä satulaa.
Runko muotoilee satulan istuimen. Istuin on syvimmillään ja kapeimmillaan keskiosasta, johon ratsastaja luontevasti asettuu istumaan. Istuinosa kohoaa ja levenee keskiosasta eteenpäin satulan etukaareksi ja taaksepäin takakaareksi. Satularunkoon kiinnittyvät myös hevosen molemmille kyljille laskeutuvat laajat nahkaläpät, satulan siivet. Tavallisimmin siipiä on molemmin puolin kaksi: satulavyön vastinhihnat, joihin satulavyö soljilla kiinnittyy, asettuvat alemman alussiiven ja varsinaisen satulasiiven väliin. Siivet voivat olla litteät tai niihin voi olla rakennettu polvi- tai reisitukea. Estesatuloiden eteenpäin kaartuvissa siivissä selvät polvituet ovat yleisiä.
Satularunkoon kiinnitetään vastinhihnat satulavyön ja jalustinkoukut jalustinten kiinnittämistä varten. Usein satulan etukaaressa on myös rengas apuohjien kiinnittämistä varten. Ponien satuloissa saattaa olla myös takakaaressa häntähihnaa varten tarkoitettu rengas.
Satularungon hevosen selkää vasten tuleva alapinta on perinteisesti pehmustettu villalla tai jouhilla, joskin nykyään käytetään myös erilaisia geeli- ja ilmatoppauksia. Alapuoli on jaettu kahteen satulapatjaan, joiden väliin jää hevosen selkärangan myötäinen ilmakanava. Kanavan tarkoitus on parantaa satulan istuvuutta, estää satulaa painamasta selkärankaa ja antaa sille tilaa liikkua. Laadukkaissa satuloissa kaikki satularungon verhoilut on tehty nahalla, mutta halvemmissa satuloissa on saatettu käyttää joko kokonaan tai osittain kangasta. Shetlanninponeille on myös satuloita, joista puuttuvat satulapatjat kokonaan. Pienillä poneilla ratsastavat yleensä kevyet lapset, joten selkärangan rasituksen vähentäminen ei ole yhtä oleellista kuin isoilla hevosilla.
Erityisesti halpojen satuloiden rungot kestävät huonosti kovalle alustalle putoamista, mikä saattaa jopa murtaa niiden tukirakenteet. Laadukastakin satulaa on käsiteltävä varovasti. Satulan runko saattaa vahingoittua myös, jos satuloitu hevonen kaatuu ja kierähtää satulansa yli. Rungostaan rikkoutunutta satulaa ei pidä käyttää, sillä se on turvallisuusriski ja voi myös vahingoittaa hevosen selkää.
Satulavyö
Valjaissa ja satuloissa käytetään mahavyötä, jonka tarkoituksena on pitää satula tai valjaat paikallaan. Erityistä satuloissa käytettävää mahavyötä kutsutaan satulavyöksi. Satulavyö voi olla valmistettu nahasta, kankaasta tai jostakin muusta pehmeästä ja kestävästä materiaalista. Eurooppalaistyyppisissä satuloissa se kiinnittyy kahdella vierekkäisellä soljella satulan vastinhihnoihin, joita on yhteensä kolme (yksi varalla). Kouluratsastussatuloissa käytetään pitkiin vastinhihnoihin satulan siipien alapuolelle kiinnitettäviä lyhyitä satulavöitä, jotta soljet eivät tule hevosen ja ratsastajan väliin ja näin häiritse ratsastajan istuntaa ja ratsukon vuorovaikutusta. Muuntyyppisissä satuloissa vyö on yleensä pitkä ja kiinnittyy lyhyisiin vastinhihnoihin satulan kahden siiven välissä ratsastajan reiden alla; vastinhihnoihin kiinnittyvä nahkaläppä suojelee satulan siipeä solkien hankaukselta. Esteratsastussatuloiden vöissä käytetään usein mahapanssaria suojaamaan hevosen vatsaa kavioiden (erityisesti kenkien ja mahdollisten hokkien) aiheuttamilta kolhuilta.
Satulavyön kunto on ennen kaikkea turvallisuuskysymys, mutta myös hevosen mukavuuteen liittyvä tekijä. Huonokuntoinen satulavyö hankaa hevosta, ja vyön katketessa satula ja ratsastaja voivat pudota hevosen selästä. Laukkakilpailuissa sekä kenttäkilpailun kestävyyskokeessa, joissa satulavyö joutuu erityisen kovalle koetukselle ja sen katkeaminen aiheuttaa helposti erityisen vakavan vaaratilanteen, saatetaan varmuuden vuoksi käyttää myös ylivyötä eli varasatulavyötä, joka ei kiinnity vastinhihnoihin vaan kulkee satulan istuimen yli.
Jalustimet

Jalustin koostuu jalustinhihnasta ja varsinaisesta jalustimesta. Jalustinhihnat ovat yleensä nahkaa. Hihnan avulla säädellään jalustimen pituutta ratsastajalle ja erityyppiseen ratsastukseen (kouluratsastus, esteratsastus, maastoratsastus) sopiviksi. Yleisratsastukseen sopiva jalustinhihnan pituus (tai ainakin lähtökohta sen etsimiseen) on yleensä ratsastajan kainalosta sormenpäihin siten, että sormet asetetaan jalustinkoukulle ja jalustimen pohja asettuu kainaloon. Jalustinhihnojen tulee olla yhtä pitkät. Koska ratsaille nousun puoleinen jalustinhihna yleensä venyy käytössä toisen puolen hihnaa enemmän, hihnojen puolta tavallisesti vaihdetaan säännöllisesti.
Varsinainen jalustin on yleensä ruostumatonta terästä ja siihen kuuluu jalustimen pohjalle kiinnitettävä jalustinkumi, jonka tarkoitus on estää ratsastajan jalkaa helposti luistamasta jalustimessa sekä eristää jalka kylmillä ilmoilla metallipinnasta. Jalan luiskahtaminen jalustimen läpi voi aiheuttaa vakavan onnettomuuden, jos näin käy ratsastajan pudotessa satulasta ja hän jää näin roikkumaan kiinni hevoseen. Tätä ehkäistään paitsi käyttämällä ratsastuksessa tukevia ja matalalla korolla varustettuja kenkiä myös niin kutsutuilla turvajalustimilla, joiden toisena kaarena on metallin sijasta tukeva, tarvittaessa aukeava kumilenkki. Jalustimen tulee myös olla niin iso, ettei ratsastuskenkä jalkaterän leveimmästä kohdasta ota kiinni sen reunoihin. Toisaalta jalka luiskahtaa helposti jalustimen läpi, jos jalustin on jalan (kengän) kokoon nähden liian väljä.
Koska metalliset jalustimet saavat kylminä vuodenaikoina ratsastajan varpaat helposti palelemaan, talvisin saatetaan käyttää puisia tai synteettisistä materiaaleista valmistettuja jalustimia. Turvallisuussyistä jalustimen tulee kuitenkin olla rakenteeltaan erittäin tukeva ja kestävä. Jalustimen on toivottavaa olla myös varsin painava, jotta ratsastajan on suhteellisen helppo poimia jalastaan irronnut jalustin uudelleen jalkaansa.
Satulatyyppejä
Satuloita suunnitellaan ja valmistetaan lukuisiin erilaisiin käyttötarkoituksiin eli ratsastuksen lajeihin. Lisäksi niitä valmistetaan esimerkiksi erityisen pitkä- tai lyhytselkäisille tai leveä- tai kapearunkoisille hevosille, jotka rakenteensa puolesta vaativat erikoisen mallisen satulan. Satuloita valmistetaan myös eri kokoisina ja poneille yleensä omina malleinaan. Satula tulee valita sekä käyttötarkoituksen että hevoselle sopivuuden mukaan.
Eurooppalaistyyppiset satulat jaetaan käyttötarkoituksen mukaan yleensä yleis-, koulu- ja estesatuloihin. Satuloiden ulkonäkö ja ominaisuudet vaihtelevat kunkin satulatyypin sisällä kuitenkin paljon. Koulusatulassa on pitkät suorat satulasiivet sekä syvä istuin ja siinä ratsastetaan melko pitkin jalustinhihnoin, jotta päästään mahdollisimman lähelle hevosta ja voidaan ratsastaa enemmän painoavuilla. Estesatula puolestaan on usein kevyt, ja koska siinä ratsastetaan lyhyemmin jalustinhihnoin, sen siivet kaartuvat eteenpäin ja niissä on tavallisesti polvituet. Yleissatula on koulu- ja estesatulan välimuoto, joka sopii monipuoliseen harrasteratsastukseen ja voi olla koulu- tai estepainotteinen. Lännenratsastuksessa käytetään lännen- eli westernsatuloita, jotka jakaantuvat nekin lukuisiin eri tyyppeihin.
Erikoissatuloita ovat muiden muassa niin kutsuttu lätkäsatula eli shetlanninponisatula, kenttäratsastukseen tarkoitettu kenttäsatula, laukkakilpailuissa käytettävä erittäin kevyt laukkasatula, montésatula, hevosten ratsukoulutuksessa käytettävä harjoitussatula sekä tukisarvilla varustettu epäsymmetrinen naistensatula, jossa ratsastaja istuu hiukan sivuttain molemmat jalat samalla puolella hevosta. Viimeksi mainittu on historiallinen jäänne ajalta, jolloin hienojen naisten ei ollut sopivaa ratsastaa tavalliseen tapaan hajareisin. Naistensatulassa on kuitenkin mahdollista ratsastaa hyvinkin urheilullisesti, ja esimerkiksi Keski-Euroopassa naistensatularatsastusta harrastetaan erikoisuutena edelleen paitsi näytöksissä myös kilpailuissa. Naistensatula saattaa myös sopia tavallista ratsastusta paremmin joistakin tuki- ja liikuntaelinten vammoista tai sairauksista kärsiville ratsastajille sukupuolesta riippumatta.
Satulan käyttö
Satulan tulee aina sopia hevoselle erittäin hyvin. Oikean koon ja mallin löydyttyä satulan täytteitä (toppauksia) on yleensä mahdollista jossakin määrin muokkauttaa satulasepällä, joka voi myös säätää joidenkin uusimpien satuloiden säädettäviä runkoja. Tietylle hevoselle todella hyvin sopivan satulan löytäminen ei aina ole helppoa ja saattaa tulla hyvinkin kalliiksi. Huonosti sopiva satula on kuitenkin hevoselle epämukava, mikä voi pahastikin verottaa hevosen työskentelyhaluja ja aiheuttaa sille ennen pitkää hankaumia (niin kutsuttuja lyöttymiä) tai helposti vakaviakin selkävaivoja. Vaikka satula olisi hankittaessa sopinut hevoselle, se ei välttämättä sovi sille loputtomiin, sillä istuvuuteen vaikuttavat paljon hevosen kunnon, erityisesti selkälihasten muutokset. Yleisin ongelma on se, että satula hankaa hevosen säkää. Ihon hankautuminen rikki on valitettavan yleistä, minkä näkee monen yksivärisen hevosen satulansijan valkoista karvaa kasvavista arvista. Rikki menneen ihon paraneminen on hidasta, eikä hevosella tänä aikana voi käyttää satulaa tai välttämättä lainkaan ratsastaa.
Satulan alla (eli satulan ja hevosen välissä) tulisi aina käyttää satulahuopaa. Huovalla ei voi parantaa satulan istuvuutta, mutta se suojelee satulaa kulumiselta sekä hevosen hieltä ja pitää sen siten paremmassa kunnossa. Kouluratsastuskilpailuissa valkoinen tai vaalea satulahuopa on usein pakollinen siisteyden ja ratsukon edustavuuden takia. Este-, monté- ja laukkakilpailuissa satulahuopa on yleensä kilpailijan värien mukainen. Satulahuopa voi olla joko neliön tai satulan muotoinen.
Satulaa tulee erityisesti sen rungon suojelemiseksi käsitellä ja säilyttää huolella. Ratsastajan nouseminen satulaan on niin hevosen selälle kuin satulan rungolle aina vääntöä aiheuttava rasite, jonka vähentämiseksi suositellaankin satulaan nousua jakkaran tai jonkin muun maanpintaa korkeamman tason päältä aina kun se on mahdollista. Satulaa kannetaan yleensä toisen käsivarren päällä ja sitä säilytetään vaakatasoisen kapeahkon pyörän palkin päällä tai erityisessä satulatelineessä. Säilytyksessä jalustimet vedetään hihnaa pitkin ylös ja satulavyö nostetaan istuimen yli. Jos satula täytyy laskea maahan, se kärsii vähiten seisoessaan etukaarensa päällä. Nahkapinnat tulee säännöllisesti puhdistaa ja hoitaa tarkoitukseen sopivilla välineillä ja tuotteilla, ja säilytyksessä, kuljetuksissa ja sateella ne usein suojataan muovikankaisella satulasuojuksella. Kuluvat irto-osat eli jalustinhihnat ja satulavyö vaihdetaan tarpeen mukaan, ja ompeleet, toppaukset ja nahan vauriot korjautetaan tarvittassa satulasepällä. Synteettisten satuloiden pinnat vaativat huomattavasti nahkavarusteita vähemmän hoitoa mutta kuluvat toisaalta nopeasti epäsiistin näköisiksi.
Laadukkaat satulat ovat hyvin hoidettuna pitkäikäisiä ja kestävät käytössä vuosikymmeniä. Hyvälaatuinen ja -kuntoinen käytetty satula onkin varteenotettava, joskaan ei välttämättä halpa vaihtoehto satulaa hankittaessa.
Satulointi ja satulan riisuminen
Satulan pukemista hevoselle kutsutaan satuloinniksi, vaikkakin käytännössä satuloimisella usein tarkoitetetaan hevosen pukemista täyteen ratsastusvarustukseen (satulan lisäksi suitset
sekä mahdolliset apuohjat ja jalkasuojat).
Hevonen satuloidaan yleensä sen selästä katsoen vasemmalta puolelta. Satula nostetaan aluksi osapuilleen hevosen sä'än päälle, lasketaan varovasti alas ja sitä vedetään taaksepäin, kunnes se asettuu oikealle paikalleen hevosen satulansijaan, jolloin eurooppalaistyyppisen satulan etukaari asettuu osapuilleen sä'än korkeimman kohdan yläpuolelle ja satulavyön etureuna tulee noin kämmenenleveyden verran hevosen kainalosta taaksepäin. Jos satulan asentoa täytyy korjata eteenpäin, satula on nostettava uudelleen reilusti eteenpäin ja vedettävä siitä taaksepäin; näin hevosen karva pysyy satulan alla sileänä ja luonnollisessa suunnassaan ja ehkäistään lyöttymien syntymistä. Eurooppalaistyyppisten satuloiden satulahuovat asetetaan hevosen selkään nykyisin yleensä yhdessä satulan kanssa, mutta lyöttymien ehkäisemiseksi on varmistettava, että huopa on oikealla paikallaan eikä siinä ole ryppyjä.
Satulavyö kiinnitetään aluksi löyhästi, sitä kiristetään ennen satulaan nousua riittävästi satulan paikallaan pitämiseksi ja lopulliseen kireyteensä vasta ratsastajan jo istuessa satulassa. Useimmat hevoset jännittävät ja pullistavat satuloitaessa jonkin verran vatsaansa, minkä vuoksi asteittainen kiristäminen on tarpeen. Liian löyhä satulavyö saattaa erityisesti ratsastajan noustessa hevosen selkään päästää satulan liukumaan vinoon tai jopa pyörähtämään ympäri hevosen vatsapuolelle, mikä on ratsastajalle vaarallista. Jos satulavyö on tässä vaiheessa vielä löyhä, avustaja voi painaa maasta käsin vastakkaisen puolen jalustinta ja auttaa näin pitämään satulan paikallaan ratsastajan noustessa satulaan.
Satulavyötä saatetaan hieman löysätä jo ratsastuksen lopuksi, yleensä niin että ratsastaja nousee jäähdyttelykävelyn eli niin kutsutun loppukäynnin ajaksi taluttamaan hevosta ja löysää vyötä tässä vaiheessa muutamalla reiällä. Jalustimet tulee nostaa hihnaa pitkin ylös heti kun ratsastaja on noussut satulasta, jotta ne eivät heilu ja mahdollisesti säikäytä hevosta tai pääse tarttumaan esimerkiksi aitaan tai ovenpieleen; jalustinhihna vedetään sitten jalustimen läpi sen alle ja jos jalustimet eivät muuten pysy ylhäällä, jalustinhihnan voi ala- ja ulkokautta kietaista jalustimen polkupinnan (pohjan) ympäri. Satulaa riisuttaessa satulavyö irrotetaan yleensä selästä katsoen hevosen vasemmalta puolelta ja lasketaan roikkumaan niin ettei vyö iske hevosen jalkoihin, ja sitten kierretään toiselle puolelle nostamaan vyö satulan istuimen yli. Tämän jälkeen tartutaan satulan etu- ja takakaareen, nostetaan satulaa hieman ja vedetään sen sivusuuntaan hevosen selältä, ja siirretään satula toisen käsivarren päälle telineeseen viemistä varten. Jos satulaa ei voi heti viedä paikalleen, sen voi tilapäisesti nostaa karsinan oven päälle tai laskea sopivaan paikkaan karsinan ulkopuolella seisomaan etukaarensa varassa.
Satulan lisävarusteita
Häntähihna on satulan takakaaresta hevosen selkää myöten kulkeva ja hännäntyven ympäri kiinnittyvä hihna. Häntähihnaa käytetään, jos satula helposti pääsee liukumaan pois paikaltaan eteenpäin. Erityisesti poneilla saattaa olla kalamainen keskeltä leveä ja eteenpäin kapeneva runko sekä matala säkä, jolloin satula ei pysy tukevasti oikealla paikallaan (satulansijassa) ja häntähihna on tarpeen.
Rintahihna, rintaremmi tai rintavaljaat voivat olla tarpeen, jos satula pääsee liukumaan taaksepäin oikealta paikaltaan heti sä'än takana. Näin voi käydä hevosen rakenteen vuoksi (lavoista taaksepäin kapeneva runko) tai hevosen työskennellessä ankarasti epätasaisessa maastossa esimerkiksi maastoesteratsastuksessa. Rintahihna, joka puetaan satulan etukaareen kiinnittyvänä lenkkinä hevosen kaulan ympäri ja kiinnittyy sen etujalkojen välistä kulkevalla hihnalla satulavyöhön, on tässä käytössä vähemmän tehokas. Rintahihnaa käytetäänkin enimmäkseen juoksevan martingaalin käytön vuoksi. Hevosen ryntäiden ympäri kulkevat ja molemmin puolin satulaa vastinhihnoihin kiinnittyvät rintavaljaat ehkäisevät satulan taaksepäin liukumista tehokkaammin, mutta ne on sovitettava siten etteivät ne häiritse pahasti hevosen lapojen työskentelyä. Laukkakilpailuissa ja kenttäkilpailun maasto-osuudella rintahihnaa ja rintavaljaita käytetään usein myös varmistuksena, joka lisää ratsastajan turvallisuutta ja antaa toiminta-aikaa satulavyön mahdollisesti pettäessä.
Satulalaukkuja käytetään lähinnä ratsastusvaelluksilla tavaroiden mukana kuljettamista varten. Ne voivat kiinnittyä satulan sivuilla mahdollisesti tätä tarkoitusta varten oleviin renkaisiin tai yhdistyä toisiinsa satulan istuimen yli kulkevan kappaleen välityksellä.
Katso myös

Satulahuopa
Suitset
Valjaat
Luokka:Hevosten varusteet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Eura on kunta Satakunnassa. Kunnassa asuu  ihmistä[1] ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km2. Euran nimikkolintu on härkälintu ja nimikkokasvi pähkinäpensas.[3]
Euran keskustaajamassa oli vuoden 2011 lopussa 6 587 asukasta.[4] Kuntaan liitettiin vuonna 1970 Hinnerjoen ja Honkilahden kunnat. Vuonna 2009 Euraan liitettiin Kiukainen, jolloin Euran asukasluvuksi tuli noin 12500. Euran naapurikuntia ovat Eurajoki, Harjavalta, Kokemäki, Laitila, Mynämäki, Nakkila, Pöytyä, Rauma ja Säkylä.
Ympäristö
Euralaisen luonnon rikkautena ovat järvet (yli 20)[5], sekä rehevä ja vaihteleva luonto. Satakunnan Pyhäjärvi on Lounais-Suomen suurin järvi, josta huomattava osa sijaitsee Euran alueella. Se tunnetaan kalaisuudestaan ja vapaa-ajanviettokohteena. Koskeljärvi Euran Honkilahden Koskeljärvi on Suomen tunnetuimpia lintujärviä. Erämaisen järven rannat on pääosin suojeltu. Järvelle on rakennettu lintutorni ja pysähdyspaikkoja luonnossa liikkumista harrastaville. Euran läpi virtaa Eurajoki, joka alkaa Satakunnan Pyhäjärvestä ja laskee Eurajoen kunnassa Olkiluodon pohjoispuolelta Pohjanlahteen.
Eurassa on myös kolme museota ja viisi kirkkoa (Euran harmaakivikirkko 1898, Hinnerjoen puukirkko 1755, Honkilahden puukirkko 1759, Kiukaisten puukirkko 1761 ja Panelian kivikirkko 1950) sekä Euran lentokenttä, jota käyttävät Euran ympäristön moottorilentäjät ja varjoliitäjät.
Liikenne
Euran kautta kulkevat Tampereen ja Rauman välinen valtatie 12 sekä Harjavallan ja Uudenkaupungin välinen kantatie 43. Vuonna 1897 liikenteelle avattu Kokemäki–Rauma-rata rakennettiin alun perin kulkemaan Kiukaisten kautta ja siltä valmistui vuonna 1913 sivuraide Kauttualle, jonne tehtiin asemarakennus ja kaksipaikkainen veturitalli. Veturitalli vaurioitui kansalaissodan aikana punaisten ajettua kaksi veturia tallin takaseinän läpi. Henkilöliikenne Kauttuan radalla lopetettiin vuonna 1953, mutta samana vuonna valmistui sivuraide Kauttuan asemalta Säkylän sokeritehtaalle. Myös Rauman radan henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1988, mutta sokerijuurikkaan kuljetukset Kauttuan radalla jatkuivat 2000-luvulle. [6]
Etäisyyksiä Eurasta
Rauma 35 kilometriä
Pori 50 kilometriä
Uusikaupunki 55 kilometriä
Turku 85 kilometriä
Tampere 110 kilometriä
Helsinki 210 kilometriä
Historia

Eura on esihistorialtaan Suomen merkittävimpiä kuntia. Siellä on poikkeuksellisen runsaita, erityisesti rautakautisia löytöjä Käräjämäellä, Luistarissa, Pappilanmäellä ja Kolmhaarassa.
Eurassa on ollut teollista toimintaa yhtäjaksoisesti yli 300 vuoden ajan. Kauttuan ruukin alue syntyi vuonna 1689, kun vapaaherra Lorenz Creutz sai vuorikollegiolta luvan perustaa rautaruukin Kauttuan kosken partaalle. Rautaruukista alkanut teollisuus on synnyttänyt Kauttualle mielenkiintoisen asumis- ja teollisuusympäristön, Kauttuan Ruukinpuiston. Alueella oleva rakennuskanta on pääosin 1800-luvulta. Ruukinpuistossa sijaitsee muun muassa vuonna 1802 valmistunut komea klubirakennus, jossa toimii nykyisin ravintola.
Ensimmäinen kirjasto Euran seuduilla perustettiin ilmeisesti vuoden 1852 vaiheilla, ja se on pohjana nykyiselle Euran kunnankirjastolle.
Vuoden 1907 tienoilla metalliteollisuuden tilalle tuli paperinvalmistus, kun Ahlström Osakeyhtiö perusti sinne Kauttuan Paperitehtaan.
Kauttuan kylässä on huomattava määrä arkkitehti Alvar Aallon suunnittelemia rakennuksia, joista tunnetuimmat ovat Terassitalo ja alkuaan virkanaisten asuntolaksi suunniteltu Tipula, joka nykyään tunnetaan nimellä Villa Aalto.
Elinkeinoelämä
Euran suurimmat yksityisen sektorin työnantajat ovat HKScan Finland Oy, Auramaa-yhtiöt, Jujo Thermal Oy, Amcor Flexibles Finland Oy, Pintos-konserni, Jaakko-Tuote Oy, Koskinen-yhtiöt, Biolan-ryhmä, A&R Carton Oy ja Euran Teollisuushuolto Oy.[7] Biolan-ryhmän pääkonttori sijaitsee Eurassa.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Eurassa oli 11 910 asukasta, joista 8 543 asui taajamissa, 3 279 haja-asutusalueilla ja 88 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Euran taajama-aste on 72,3 %.[8] Euran taajamaväestö jakaantuu neljän eri taajaman kesken:[9]

Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Euran keskustaajama sijaitsee pääosin Eurassa, mutta pieniltä osin myös Säkylässä.[9]
Urheilu
Euran tunnetuin urheiluseura lienee LiigaEura, joka pelasi naisten lentopallon SM-liigassa. Myös vesipallojoukkue ETU on pelannut SM-tasolla. Jalkapallojoukkue Euran Pallo pelaa Länsi-Suomen Nelosessa. Euran Paneliassa toimii jääkiekkojoukkue Panelian Raikas. Eurassa on myös kilpaurheiluseura Euran Raiku, jonka lajeja ovat lentopallo, yleisurheilu, beach volley ja petankki. Euran Veivi on euralainen kori- ja sulkapallojoukkue. Eura on myös tunnettu hevosurheilustaan.
Uskonnolliset yhteisöt
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Eurassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[10]
Euran seurakunta
Euran kirkkopiiri
Hinnerjoen kirkkopiiri
Honkilahden kirkkopiiri
Kiukaisten kirkkopiiri
Panelian kirkkopiiri
Seurakunnalla on viisi kirkkorakennusta: Euran, Hinnerjoen, Honkilahden, Kiukaisten ja Panelian kirkot.[11] Lisäksi Eurassa toimii helluntaiherätykseen kuuluva Euran helluntaiseurakunta.[12] Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Euran alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.[13]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Euran kunnan nykyisellä alueella.[10]
Hinnerjoen seurakunta (liitetty Euran seurakuntaan 2007)
Honkilahden seurakunta (liitetty Euran seurakuntaan 2007)
Kiukaisten seurakunta (liitetty Euran seurakuntaan 2009)
Tunnettuja Eurasta kotoisin olevia henkilöitä
Lempi Ahla, kirjailija ja suomentaja
Väinö Alasmaa, jääkäriluutnantti
Darude, teknomuusikko ja DJ
Tomi Einonen, toimittaja
Euran Daltonit, muun muassa elokuvan Pahat Pojat esikuvana olleet veljekset
Claes Wilhelm Gyldén, maanmittari
Tuija Helander, pikajuoksija
Eija Kantola, laulaja
Jalmari Karhula, taidemaalari, toimittaja ja kulttuurivaikuttaja
Titta Keinänen, karateka
Tuomas Keskimäki, runoilija
Ahti Laine, puhallinmuusikko
Jussi Lammela, laulaja
Kalle Luotonen, kirjailija, ohjaaja ja näyttelijä
Aina Lähteenoja, historioitsija ja kansanedustaja
Carl Oscar Malm, suomalaisen viittomakielen kehittäjä
Evert Malm, maanviljelysneuvos
Kimmo Mattila, harmonikkataiteilija
Marjo Niemi, kirjailija ja ohjaaja
Pentti Niemi, kansanedustaja
Ville Oksanen, kansalaisaktivisti ja lakimies
Mikko Paatero, poliisiylijohtaja
Reijo Paavilainen, kuvanveistäjä
Ulla-Maija Paavilainen, päätoimittaja ja kirjailija
Mika Peltonen, muusikko ja sanoittaja
Puhuva Kone, rap-artisti
Onni Rantasalo, kansanedustaja
Viljo Rantasalo, professori
Hanna Ruohomaa, jalkapalloilija
Carl Reinhold Sahlberg, luonnontieteilijä ja professori
Oskari Setänen, jääkiekkomaalivahti
Katja Syvärinen, poliitikko, kansanedustaja vuosina 1999–2003
Kalevi Takala, lastenkirjailija
Jorma Toiviainen, sanoittaja
Arvid Tollet, arkkitehti
Jari Torkki, jääkiekkoilija
Iisakki Vahe, kansanedustaja
Ari Valvee, jalkapalloilija
Kylät ja taajamat
Eura

Ennen kuntaliitoksia Eurassa oli 10 kylää ja yksinäistilaa: Kirkonkylä, Sorkkinen, Euran pappila, Vaani (yksinäistila), Lähteenoja (yksinäistila), Soupas (yksinäistila), Isovahe (yksinäistila), Vähävahe (yksinäistila), Kauttua, Mestilä, Naarjoki ja Turajärvi.[14]
Hinnerjoki
Hinnerjoella on 4 kylää: Hinnerjoki, Kivijärvi, Korpi ja Vaaljoki.[15]
Honkilahti
Honkilahdella on 7 kylää: Auvainen, Haveri, Honkilahti (Kirkonkylä), Komoinen, Lellainen, Löyttylä ja Mannila.[16]
Kiukainen
Kiukaisissa on 9 kylää: Eurakoski, Harola, Kiukainen, Köylypolvi, Laihia, Laukola, Mäkelä, Panelia ja Rahvola.[17]
Taajamat
Vain osa kylistä on kehittynyt taajamaksi. Näitä ovat Euran keskustaajama, johon myös Kauttua kuuluu nykyään, Kiukainen, Panelia, Hinnerjoen kirkonkylä, Mannila, Koskenkylä ja Honkilahden kirkonkylä.[18]
Kuvia Eurasta

Euran keskustaa
Euran kirkko
Eurajoki Kauttualla
Euran paloasema
Kauttuan paperitehdas
Kauttuan Tallinmäki
Villa Ahlström

Ystävyyskunnat
 Harku, Viro
 Askersundin kunta, Ruotsi
 Weenerin kunta, Saksa
Ruokakulttuuri
Euran pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla ryynimakkara, munajuusto ja Euran rinkilät.[19]
Katso myös
Luettelo Euran julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rosberg, J. E.; Grotenfelt, Kustavi ja Hildén, Kaarlo (toim.)| title = Suomenmaa: maantieteellis-taloudellinen ja historiallinen tietokirja. 3. osa, Turun ja Porin lääni| location = Helsinki| publisher = Tietosanakirja-Osakeyhtiö| year = 1921}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit