Hitsaus on ”osien liittämistä toisiinsa käyttämällä hyväksi lämpöä ja/tai puristusta siten, että osat muodostavat jatkuvan yhteyden.”[1] Lämmönlähteenä voidaan hitsauksessa käyttää sähkövirtaa, kitkalämpöä, liekkiä, lasersädettä tai elektronisuihkua. Hitsauksessa voidaan käyttää lisäainetta, jonka sulamislämpötila on likimain sama kuin perusaineella. Tärkein ero hitsaamisen ja juottamisen välillä on se, että juotettaessa vain juotos- eli liitosaine sulaa, mutta liitettävät kappaleet eivät.
Hitsausta käytetään uusien tuotteiden valmistamisessa ja erilaisten vaurioiden korjauksissa. Hitsaamalla voidaan myös päällystää kappaleita paksuilla ainekerroksilla. Tyypillisiä korjaushitsaussovelluksia ovat erilaisten repeämien ja halkeamien hitsaaminen ja valuvikojen korjaaminen. Uusia tuotteita valmistettaessa yleisiä sovelluskohteita ovat erilaisten levyjen, putkien, palkkien liitokset ja valmistus.
Erilaisia metalliseoksia, kuten alumiineja, teräksiä, sekä termoplastisia muoveja voidaan hitsata. Materiaalien, kuten terästen hitsattavuus[2], vaihtelee eri syistä johtuen. Jotkin materiaalit kuten titaani hapettuvat hyvin helposti ja vaativat erityisen hyvän suojan ilman sisältämältä hapelta. Toisiin materiaaleihin kuten valurautaan taas syntyy vaikeasti hallittavia sisäisiä muutoksia. Materiaalin voimakas lämpölaajeneminen vaikeuttaa hitsausta useimmilla menetelmillä.
Hitsaus synnyttää hitsin läheisyydessä muutoksia kappaleen materiaalin ainerakenteessa, esimerkiksi jännitystiloja ja muodonmuutoksia. Hitseihin itseensä voi jäädä haitallisia virheitä, kuten puutteita tunkeumassa tai muodossa, tai erilaisia epäpuhtauksien synnyttämiä huokosia ja sulkeumia.
Hitsauksen historiaa
Jo muinaisten egyptiläisten haudoista on löydetty esineitä ja astioita, joiden osia on liitetty toisiinsa hopeajuotoksella. Nämä juotokset ovat ensimmäisiä tunnettuja metallien yhteenliitoksia. Myös hitsaus on vanha liitosmenetelmä. On muun muassa löydetty miekkoja, joiden kovempi teräosa on liitetty ahjohitsauksella pehmeämpään runko-osaan. 1800-luvulla kehitettiin muunkinlaista liittämistä; venäläinen Nikolai Bernados kehitti vuonna 1882 niin kutsutun hiilikaarihitsauksen, jossa kahden elektrodin välille synnytetyn valokaaren avulla saatiin metalli sulamaan liitosta varten. Menetelmää käytettiin kappaleiden liittämiseen niittaamisen ohella.[3] 1900-luvulla on kehitetty menetelmät, jotka ovat johtaneet nykyaikaisen hitsauksen kehittymiseen.
Sulahitsaus
Sulahitsausmenetelmissä lisä- ja perusaine sulavat ja liittyvät toisiinsa sulana ja jähmettyvät jäähtyessään lopulliseen muotoonsa. Hitsisulan synnyttämiseen tarvittava lämpö tuotetaan valokaaren, kaasuliekin tai kemiallisen reaktion avulla. Sulahitsausprosesseissa hitsataan lähes aina käyttäen lisäainetta, joka täyttää hitsausrailon yhdessä railon reunoilta sulaneen perusaineen kanssa.
Kaarihitsaus

Kaarihitsaus menetelmiä ovat MIG/MAG-, TIG-, puikko-, plasma-, jauhekaari- ja kaasukaarimuottihitsaus. Kaarihitsauksen etuja ovat menetelmästä riippuen laitteiston edullisuus, saatavuus ja siirrettävyys. Kaarihitsauksella voidaan hitsata kaikkia tärkeimpiä metalleja. Kaarihitsauksella saavutetaan suhteellisen pieni lämmöntuonti ja kapea hitsi.
Sädehitsaus
Beam Welding

Sädehitsaus tarkoittaa suurienergiaisen säteen synnyttämän lämmön avulla tehtävää hitsausta. Hitsauksessa käytetään elektronisuihkua tai lasersäteitä. Näiden hitsausmenetelmien etuina on pieni lämmöntuonti ja siten vähäiset hitsausjännitykset ja muodonmuutokset. Toisaalta kapeaksi muodostuva hitsi vaatii tarkkaa railonvalmistusta ja säteen suuntausta ja lisäksi sädehitsaukseen tarvittavat laitteet ovat kalliita. Tavanomaisen ainoastaan sulattavan hitsauksen lisäksi hitsausta voidaan tehdä lävistävänä hitsauksena, säteen avulla saavutettavan suuren energiatiheyden ansiosta. Lävistävän hitsauksen avulla voidaan hitsata suuria ainevahvuuksia railon kuitenkin pysyessä kapeana. Erityisesti elektronisuihkuhitsauksella päästään suureen tunkeumaan. Sädehitsaus tapahtuu käytännössä aina tietokoneohjatuilla laitteilla ja hitsaustilan ympärillä on suojukset, jotka estävät säteiden pääsyn työympäristöön.
Kaasuhitsaus

Kaasuhitsauksessa hitsattavan aineen sulattamiseen tarvittava lämpö saadaan aikaan kaasuliekillä. Kaasuliekin toinen tehtävä on suojata hitsiä ilman hapettavalta vaikutukselta. Useimmiten palavana kaasuna käytetään asetyleenia, johon hitsauspolttimessa sekoitetaan happea palamisen tehostamiseksi. Kaasuliekistä tulee kuumempi, kun palamista tehostetaan puhtaan hapen avulla.
Kaasuhitsauksessa tarvitaan kaasupulloja, paineensäätimet, takaisku- ja takatulisuojat, letkut, hitsauspilli ja lisäainelankaa sekä asian mukaiset suojavarusteet.

Termiittihitsaus
Termiittihitsausta käytetään vielä nykyisinkin ratakiskoja toisiinsa liitettäessä. Termiittihitsaus kuuluu valusulahitsausmenetelmiin, jossa liitettävät osat valetaan kiinni toisiinsa. Menetelmässä sekoitetaan rautaoksidia (hematiittia) ja alumiinijauhetta toisiinsa ja seos sytytetään. Reaktio kestää 15–25 sekuntia, jonka jälkeen tuloksena on sulaa terästä, jota suojaa sula alumiinikuona. Reaktio tapahtuu hitsausrailossa, jonka kyljet sulavat osaksi hitsiä. Jotta varmistutaan sulan ja perusaineen (tässä kiskojen päät) yhtenäisestä liitoksesta, esilämmitetään perusaine hitsin läheltä n. 1000°C:een.
Puristushitsaus
Vastushitsaus

Vastushitsauksessa sähkövirta johdetaan kahden elektrodin avulla liitettävän kohdan läpi. Liitettävät kappaleet kuumenevat ja ne puristetaan voimakkaasti toisiaan vasten liitoskohdasta. Liittyminen tapahtuu liitoskohtien ollessa tahdasmaisessa tilassa. Vastushitsausta käytetään useimmiten ohutlevyjen hitsauksessa. Vastushitsauksen avulla on nopeaa ja vaivatonta liittää esim. auton korin tai sähkölaitteiden runkojen ohutlevyosia yhteen. Vastushitsausmenetelmiä ovat piste-, käsnä-, kiekko-, leimu- ja tyssähitsaus.
Ahjohitsaus
Ahjohitsaus tunnetaan myös nimellä pajahitsaus. Se on vanhin tunnettu hitsausmenetelmä. Ahjohitsauksessa metallikappaleet kuumennetaan ahjossa ja taotaan yhteen. Hitsauslämpötila on kuitenkin tavallista taontalämpötilaa huomattavasti korkeampi, tyypillisesti 50–90 prosenttia kappaleiden sulamislämpötilasta.
Kitkahitsaus
Kitkahitsausta käytetään perinteisesti esim. akselien ja tankojen liittämiseen. Tarvittava lämpö saadaan aikaan puristamalla liitospintoja vastakkain ja pyörittämällä niitä toisiinsa nähden. Pehmeäksi kuumenneet liitospinnat hitsautuvat yhteen, kun ne puristetaan voimakkaasti vastakkain. Kitkahitsaus on kiinteän tilan hitsausta, eli liitettävät materiaalit eivät sula hitsauksen aikana.
Vuonna 1994 patentoitiin uusi kitkahitsausprosessi, kitkahitsaus pyörivällä työkalulla tai kitkatappihitsaus.[4] Muut nimet ovat FS-hitsaus tai FSW-hitsaus, ) .

Tässä hitsauksessa pyörivä työkalu, jossa on profiloitu kärkiosa, pyörii ja tunkeutuu hitaasti kahden liitettävän kappaleen väliseen railoon. Liitettävien kappaleiden on oltava tiukasti toisiaan vasten, sillä railon paikka ei saa muuttua hitsauksen aikana. Hitsauslämpö syntyy kulutusta kestävän työkalun ja hitsattavien kappaleiden välisestä kitkalämmöstä sekä erityisesti hitsattavien kappaleiden voimakkaassa plastisessa muokkauksessa syntyvästä muodonmuutoslämmöstä. Kappaleet pehmenevät, mutta eivät sula. Liittyminen tapahtuu kiinteän tilan diffuusion vaikutuksesta työkalun ja vastimen välisessä, paineen ja lämpötilan alaisessa materiaalissa (kuva). Liitos jäähtyy työkalun takana ja muodostaa hitsin.
Etuina mainitaan muun muassa seuraavia asioita: ei lisäainetta eikä suojakaasua, helppo railonvalmistus, monipuoliset liitosten toteutusmahdollisuudet, olemattomat vetelyt (hitsausmuodonmuutokset), erinomaiset liitosten ominaisuudet, hyvä mittatarkkuus, työympäristöystävällisyys, toistettavuus ja soveltuvuus sarjatuotantoon.
Kitkahitsaus soveltuu erityisesti pehmeiden materiaalien kuten alumiinin ja kuparin hitsaukseen. Eniten sitä sovelletaan alumiinin hitsaukseen, esimerkiksi pursotteiden liittämiseen toisiinsa suurempien paneelien valmistuksessa. Muita hitsattuja alumiinituotteita ovat kotelot, vanteet, säiliöt ja rungot.
Tyypillinen yhdellä palolla hitsattava aineenpaksuus on noin 2–20 millimetriä. Paksumpia levyjä voidaan hitsata kahdella palolla, palko kummallekin puolelle. Ohuimmat menetelmällä hitsatut aineenpaksuudet ovat olleet 0,3 mm ja paksuimmat yhdellä palolla hitsatut aineenpaksuudet 50 mm.
Räjähdyshitsaus
Räjähdyshitsauksessa liitetään levyjä toisiinsa räjähdyksen aiheuttaman paineen avulla. Räjähdyshitsauksen avulla voidaan valmistaa myös eripariliitoksia, kuten teräs-alumiini.
Muut erilliset hitsausprosessit
Ultraäänihitsaus
Ultraäänihitsauksessa hyödynnetään pituussuuntaisia, ultraäänialueella värähteleviä aaltoja, joiden avulla energia siirretään hitsiin. Ultraääni tuotetaan pietsosähköilmiöön perustuvalla PZT-värähtelijällä, johon johdetaan korkeataajuista sähköä taajuusmuuttajasta. Syntynyt mekaaninen värähtely aiheuttaa hitsauspintojen nopean kuumenemisen. Sen ja kappaleisiin kohdistetun puristusvoiman johdosta kappaleiden liitospintojen materiaali sulaa ja saavutetaan yhtenäinen hitsi, jolla on usein sama lujuus kuin perusmateriaalilla. Ultraäänihitsausta voidaan käyttää muovien, keraamien ja metallien hitsaukseen. Menetelmä soveltuu myös eri sulamislämpötilan omaavien metallien liittämiseen. Tyypilliset sovellukset ovat sähkö- ja elektroniikkateollisuuden komponentit.
Muovien ultraäänihitsaus soveltuu parhaiten termoplastisille muovilaaduille. Tyypillisimpiä ultraäänihitsauksen käyttäjiä ovat elektroniikka-, auto- ja pakkausteollisuus sekä leikkikaluvalmistajat.
Muovihitsaus
Tyypillisimpiä hitsattavia muoveja ovat polyeteeni (PE), polypropeeni (PP). Muovia hitsattaessa kappaleet (ja mahdollinen täyteaine) lämmitetään ensin tiettyyn, muovityypille ominaiseen hitsauslämpöön. Hitsautuminen tapahtuu materiaalin jäähtyessä hitsauspaineen alaisena.
Puskuhitsaus
Puskuhitsauksessa kaksi muovikappaletta (tyypillisesti putkea) hitsataan yhteen kuumentamalla ensin puhdistettuja putken päitä kuumaa levyä vasten ja painamalla ne välittömästi yhteen. Hitsauspaine pidetään yllä tavallisesti hydraulisesti. Puskuhitsausta käytetään esim. pitkien vesijohtoputkien liittämiseen osista työmaalla. Puskuhitsattavat putket voivat olla melko paksujakin (esim. 800 mm), jolloin hitsaukseen käytettävät paineet ja puristusajat ovat vastaavasti pitkiä.
Kuumailmahitsaus
Kuumailmahitsauksessa muovikappaleita kiinnitetään yhteen kuumentamalla niitä kuumalla ilmalla ja syöttämällä kuumennettuun kohtaan täyteainelankaa. Kuumailmahitsausta käytetään esim. kaukolämpöputkien ulkokuorien (tyypillisesti polyeteeniä) korjaus- ja liitostöissä.
Ekstruuderihitsaus
Ekstruuderihitsauksessa muovikappaleita kiinnitetään yhteen kuten kuumailmahitsauksessa, mutta hitsauslangan sijaan täyteaine on ekstruuderilaitteen muodostamaa täyteainemassaa. Ekstruuderit tekevät täyteainemassan tavallisesti hitsauslangasta, joskus myös muovigranulaatista. Ekstruuderilla saadaan aikaan paksumpaa hitsaussaumaa kuin kuumailmahitsauksella.
Hybridihitsaus
Hybridihitsauksella ymmärretään kahden tai useamman hitsausprosessin yhdistämistä samaan prosessiin.
MIG-Laser-hybridihitsaus
Tässä yhdistyvät syvä tunkeuma ja tehokas lisäaineen tuotto. MIG-laser-hybridihitsausta on VTT:llä tutkittu useita vuosia ja sitä käytetään esim. telakoiden levylinjoilla ja autoteollisuudessa. Se soveltuu keskipaksujen materiaalien konepajahitsaukseen.
TIG-Plasma-hybridihitsaus
Putkenvalmistuksessa käytetään yleisesti TIG-plasma polttimia. Plasmalla saadaan laserin tapaan hyvä tunkeuma ja TIG-päällä esikuumennetaan tai jälkitasoitetaan plasmahitsiä.
Tandem-hitsaus
Tämä muistuttaa hybridihitsausta, mutta tässä on useampia saman hitsausprosessin polttimia kytketty peräkkäin. Tandem-MIG/MAG-hitsaus ja jauhekaari tandem ovat tyypillisiä esimerkkejä. Putkenvalmistuksessa käytetään TIG-trikatodipolttimia eli siinä on kytketty esim. kolme TIG-poltinta peräkkäin.
Hitsauksen automatisointi

CNC-hitsaus ja hitsausrobotti
CNC (, Tietokoneistettu numeerinen ohjaus)-ohjattu hitsaus.
Robotteja on kahta lajia: nivelvarsi- ja portaalityyppisiä. Nivelvarsirobotti muistuttaa usein ihmiskäsivartta ja sen päähän on liitetty varsinainen hitsausväline. Hitsausroboteilla suoritetaan usein MIG/MAG-, piste- tai laserhitsausta. Hitsausrobotteja käytetään muun muassa autoteollisuudessa autonkorin piste- ja laserhitsauksessa.
Nykyisin hitsauksen automatisoinnin kehittäminen on tärkein tekijä tuottavuuden parantamisessa.
Automatisoinnin kannalta tärkeimpiä ovat hitsauksen toistettavuus ja tasainen laatu. Tekijöiden taustalla on monia parametrejä, jotka on sovitettava kulloiseenkin hitsaustapahtumaan.
Hitsauksessa on mahdollista käyttää myös robottia avustajana. Tällöin robotti käsittelee hitsattavaa työkappaletta tuoden hitsattavan railon hitsarin ulottuville ja hitsauksen jälkeen pinoaa osavalmiin kappaleen edelleen lähetettäväksi. Tällainen joustava yhteistyö on myös mahdollista tehokkuuden parantamista haettaessa.
Työturvallisuus

Hitsaajalla on useita terveysriskejä. Hitsatessa käsitellään kuumia kappaleita, jotka voivat aiheuttaa vakaviakin palovammoja. Niiltä voidaan välttyä noudattamalla huolellisuutta, sekä käyttämällä nahkakäsineitä ja muita suojavaatteita. Hitsauspaikalla lentää usein kipinöitä, joilta on syytä suojautua niin mukavuuden kuin turvallisuudenkin vuoksi. Korvaan tai silmään päässyt kipinä voi pahimmillaan aiheuttaa näön tai kuulon menetyksen. Valokaari synnyttää kirkkaan valon ja lähettää UV-säteilyä. Näistä syistä hitsaajan varusteisiin kuuluvat maski, jossa on tummennettu lasi ja ihoa UV-säteilyltä suojaavat vaatteet. Vaatteiden on oltava heikosti syttyvää, sulamatonta materiaalia, mikä sulkee useimmat tekokuidut pois. Vaatteiden on suojattava myös UV-säteilyltä. Erilaiset hyvin lämpöä johtavat korut tai kellot voivat aiheuttaa palovammoja kuumetesaan jouduttuaan kosketuksiin hitsausroiskeiden tai hitsisauman kanssa.
Hitsatessa syntyy mitä erilaisimpia kaasuja. Kaasut voivat olla lähtöisin hitsattavasta materiaalista, hitsauslisäaineista tai hitsattavien kappaleiden epäpuhtauksista. Kaasujen hengittäminen voi aiheuttaa muun muassa erilaisia hengityselinoireita tai metallikuumeen. Tämän vuoksi hitsatessa on syytä huolehtia hyvästä ilmanvaihdosta. Usein hitsauskohteen lähelle järjestetään tehokas imuri. Joskus on syytä käyttää jopa raitisilmamaskia, ylipaineista kasvosuojusta, johon johdetaan puhdasta ilmaa.
Hitsatessa käytetään usein sähköä, mikä aiheuttaa työturvallisuusriskin. Suuret virrat aiheuttavat myös voimakkaita magneettikenttiä, mitä on epäilty syyksi siihen, että hitsareilla ja muilla työssään magneettikentille altistuvilla on tavallista suurempi riski sairastua ALS-tautiin[5].
Vialliset hitsauslaiteet ovat myös vaaratekijä. Suomessa on tapahtunut useita kuolemantapauksia, joissa viottuneissa tai väärissä olosuhteissa käytetyissä hitsauskojeissa on muodostunut vaarallinen jännite elektrodien välille. Erityisesti ESABin Bantam - tunnettu myös ns. lepakkomuuntajana (Bantam - Batman) on surullisenkuuluisa vauriotumaan siten, että verkkojännite voi päästä hitsauselektrodiin. Myös vuotava kaasu tai kaasupullon pettäminen voi aiheuttaa vakavan onnettomuuden.
Hitsaustyöt ovat tulitöitä, joita varten tarvitaan tulityölupa, jos niitä ei suoriteta asianmukaisella tulityöpaikalla.
Hitsausasennot
 ovat: jalkoasento, vaaka-asento, lakiasento, pystyasento ylöspäin, pystyasento alaspäin, alapiena-asento, yläpiena-asento. Hitsatessa putkia erilaisia asentoja ovat: pyörivä vaakaputki (jalkoasento), kiinteä pystyputki (vaaka-asento), kiinteä vaakaputki (pystyasento ylöspäin), kiinteä vaakaputki (pystyasento alaspäin), kalteva putki(pystyasento ylöspäin), pyörivä vaakaputki (alapiena-asento), pyörivä vaakaputki (alapiena-asento), kiinteä pystyputki (alapienaasento), kiinteä pystyputki (yläpiena-asento), kiinteä vaakaputki (pystyasento ylöspäin), kiinteä vaakaputki (pystyasento alaspäin). Yleisin hitsausasento on jalkoasento, jossa hitsaaja on liitettävän sauman yläpuolella ja katsoo alaspäin. Jalkoasento on nopein ja turvallisin hitsausasento.
[6]
Katso myös
Hitsaaja
Juottaminen
Kemppi, hitsauslaitevalmistaja
Lähteet

Aiheesta muualla

Citation error, replace with{{cite book| author = Antero Kyröläinen ja Juha Lukkari| title = Ruostumattomat teräkset ja niiden hitsaus| location = Helsinki| publisher = MET| year = 2002| id = ISBN 951-817-794-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lepola, Pertti; Makkonen, Matti| title = Hitsaustekniikat ja teräsrakenteet| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2005| id = ISBN 978-951-0-27158-2}}

*
Luokka:Metalliteollisuus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Oulun jäähalli (sponsorinimeltään Oulun Energia Areena, puhekielessä myös Raksilan jäähalli) on Oulussa Raksilan urheilukeskuksessa sijaitseva jäähalli, joka avattiin vuonna 1975. Hallin pääkäyttäjä on jääkiekon SM-liigassa pelaava Oulun Kärpät ja sen kapasiteetti on 6485 katsojaa.
Historia

Oulun jäähallin rakentaminen alkoi vuonna 1974, ja halli avattiin vuonna 1975. Halli peruskorjattiin vuosina 2003–2004. Remontin jälkeinen yleisökapasiteetti on 6614.[1] Yleisökapasiteetti ennen remonttia oli 7600.[2] Halli on osa Raksilan urheilukeskusta. Hallin välittömässä läheisyydessä sijaitsee 2008 valmistunut harjoitushalli.
Jääkiekon SM-liigan joukkue Oulun Kärpät harjoittelee sekä pelaa kotiottelunsa Raksilan jäähallissa. Hallin muita käyttäjiä ovat kaukalopallojoukkue RB-Oulu ja taitoluisteluseura Oulun Luistelukerho. Hallin päävuokralainen Oulun Kärpät nimesi hallin Oulun Energia Areenaksi. Nimeämisen mahdollisti kaupungin vuonna 2003 tekemä päätös, että halutessaan tilojen päävuokralaiset saavat myydä toimitilojensa nimen.[3]  Halliin avattiin uusi rinkside-ravintola vuonna 2018, jonka seurauksena hallin katsojakapasiteetti putosi 6485 katsojaan.[4]
Konsertit
Hallissa on järjestetty myös konsertteja. Raksilassa ovat soittaneet rockyhtyeistä muun muassa Kiss, Judas Priest sekä Whitesnake. Myös Lordi-yhtyeen elokuva Dark Floors on saanut poikkeuksellisen ensi-iltansa Oulun Energia -areenalla vuonna 2007. Lordi myös esiintyi tapahtumassa.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomen jäähallit
Jäähalli
Jäähalli
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta katsojaa mahtuu Raatin Stadionille?


Tesvisio (alkujaan TES-TV) oli Suomen ensimmäinen televisiokanava, joka lähetti ohjelmia vuosina 1955–1965. Kanavan juuret ovat Radioinsinööriseuran vuonna 1954 perustaman televisiokerhon kaapelitelevision koelähetyksissä, joilla eri puolille Helsinkiä lähetettiin tuote-esittelyjä. Kanava oli luonteeltaan kaupallinen, joten sillä lähetettiin mainoksia ja kustannettuja ohjelmia.
Tesvision näkyvyysalue oli hyvin rajallinen. Aluksi sen lähetyksiä voitiin seurata vain pääkaupunkiseudulla, myöhemmin näkyvyys laajeni myös Turkuun ja Tampereelle. Sen sijaan 1957 perustettu MTV saavutti Yleisradion verkon vuokralaisena huomattavasti laajemman yleisön. Niinpä Tesvision oli miltei mahdotonta taistella mainostajista MTV:n kanssa.
Historia
Televisiokerho teki Suomen ensimmäisen langattoman tv-lähetyksen 20. huhtikuuta 1955. Ensimmäinen julkinen lähetys taas tapahtui 24. toukokuuta. Sen ohjasi ja juonsi Lasse Pöysti. Englantilainen Mr. Watson hypnotisoi ja Erkki Harjama esitti sääkatsauksen. Lisäksi ensimmäisessä ohjelmassa esiintyivät Maikki Länsiö, Birgitta Ulfsson-Pöysti, Nils Brandt sekä Kipparikvartetti ja Retuperän WBK.[1] Kanava toimi aluksi Teknillisen korkeakoulun toimiluvalla. Lähetysten taloudellinen toiminta vakiintui, kun Tekniikan edistämissäätiö ryhtyi tukemaan toimintaa vuonna 1956.[2]

Säännölliset lähetykset aloitettiin vuoden 1956 maaliskuussa. Vuoden 1957 alusta kanava otti nimekseen TES-TV. Merkittävä osa kanavan ohjelmistosta oli mainoksia ja sponsoroitua ohjelmaa. Teknillisen korkeakoulun tiloissa toimittiin vuoteen 1959 asti, jolloin alettiin pohtia kanavan kaupallistamista.[3]
Marraskuussa 1959 kanavaa varten perustettiin osakeyhtiö, ja kanavan nimeksi tuli seuraavan vuoden alussa Tesvisio.[4][5] Vuonna 1963 näkyvyysalue laajeni Turkuun ja Tampereelle.[6] Ohjelmaa esitettiin keskimäärin 28 tuntia viikossa, ja Tampereen paikallisyhdistyksestä juurensa saaneen Tamvision ohjelmia alettiin näyttää koko näkyvyysalueella.[7]
Tesvision ohjelmakartta oli päivittäin vaihteleva. Esimerkiksi kevätkaudella 1962 lähetettiin uutislähetyksiä sunnuntaisin kello 18.20, maanantaisin kello 19.20 ja 21.05, tiistaisin 19.25 ja 21.55, keskiviikkoisin kello 18.25, 19.40 ja 21.15 sekä vuoroviikoin kello 22.15 tai 22.25. Torstaisin uutiset tulivat kello 18.45, perjantaisin ei lähetetty mitään ohjelmaa ja lauantaisin uutiset tulivat kello 19.25 ja 20.55. Lauantaisin lähetettiin tuolloin Helsingin Punavuoren Insinööritalon ravintolasta suora viihdeohjelma Hyvää iltaa, jota juonsi Kai Brunila. Sunnuntai-iltapäivisin Lenita Airisto veti ohjelmaa Laiva on lastattu. Tesvision muita kotimaisia ohjelmia olivat Levyraati ja Nuorten tanssihetki, ulkomaisia sarjoja Tohtori Kildare, Wagon Train, Donna Reedin show sekä Lucille Ballin Lucy ja minä.[8]
Tesvisiolla alkoi olla taloudellisia ongelmia, joten Yleisradio osti sen ja Tamvision vuonna 1964.[4] Tesvisio kuitenkin jatkoi vielä toimintaansa 6. maaliskuuta 1965 asti, minkä jälkeen silloinen Yleisradion TV-ohjelma 2 korvasi sen seuraavana päivänä.[9][10] Helsingin Sanomien tv-ohjelmatiedoissa kanava ilmoitettiin Tesvision nimisenä viimeisen kerran sunnuntaina 28. helmikuuta 1965. Seuraavana päivänä alettiin käyttää nimeä TV-ohjelma 2.[11]
Ohjelmia

Uutiset
Päivän puheenaihe
Päivän pääkirjoitukset
Levyraati
Tupla tai kuitti
Totta toinen puoli
Alaston kaupunki
Donna Reed

Fred Astaire
Heikki ja Kaija
Miss Suomi
Miss Skandinavia
Nuorten tanssihetki
Uutinen rahaksi
Tikankolo
Filmisilmä

Wagon Train
Tunnin tähtivisio
Tohtori Kildare
Lauantain lämpimäisiä
Viittä vaille kuus'
Iltahartaushetki
Maaseudulla tapahtuu
The Voice of Firestone

[7]
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Lukkarinen, Vilho ja Nurmimaa, Väinö J.| title = Kun telkkari Suomeen tuli – TES-televisiotoiminnan historia| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1988}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Keinonen, Heidi| title = Kamppailu yleistelevisiosta. TES-TV:n, Mainos-TV:n ja Tesvision merkitykset suomalaisessa televisiokulttuurissa 1956–1964| location = Tampere| publisher = Tampere University Press| year = 2011| format = [ online version]| accessdate = 26.6.2011}}
Viitteet

Luokka:Suomalaiset televisiokanavat
Luokka:Vuonna 1956 perustetut televisiokanavat
Luokka:Vuonna 1965 lakkautetut televisiokanavat


Tämä on epätäydellinen luettelo natsi-Saksan kenraaleista. Luetellut sotilaat palvelivat kenraalikuntaan kuuluvina upseereina Adolf Hitlerin johtaman natsi-Saksan asevoimissa Wehrmachtissa tai SS-joukoissa vuosien 1933–1945 välisenä aikana. Luetteloon ei ole sisällytetty kenraaleja, jotka vetäytyivät lopullisesti eläkkeelle aktiivipalveluksesta ennen vuotta 1933.
Valtakunnanmarsalkka
Reichsmarschall des Grossdeutschen Reiches:
Hermann Göring -- (1893–1946), Suur-Saksan valtakunnanmarsalkka, kaikkia maa- ja ilmavoimien marsalkanarvoja korkeampi arvo. Myös Oberbefehlshaber der deutschen Luftwaffe, Luftwaffen ylipäällikkö.
Maavoimat
Maavoimien eli Heerin kenraalit:
Sotamarsalkat

Generalfeldmarschall:
Werner von Blomberg -- (1878–1946)
Fedor von Bock -- (1880–1945)
Walther von Brauchitsch -- (1881-1948)
Ernst Busch -- (1885-1945)
Wilhelm Keitel -- (1882–1946)
Ewald von Kleist -- (1881–1954)
Günther von Kluge -- (1882–1944)
Georg von Küchler -- (1881–1968)
Wilhelm von Leeb -- (1876–1956)
Wilhelm List -- (1880–1971)
Erich von Manstein -- (1887–1973)
Walter Model -- (1891–1945)
Friedrich Paulus -- (1890–1957)
Walther von Reichenau -- (1884–1942)
Erwin Rommel -- (1891–1944)
Gerd von Rundstedt -- (1875–1953)
Ferdinand Schörner -- (1892–1973)
Maximilian von Weichs -- (1881–1954)
Erwin von Witzleben -- (1881–1944)
Erityisarvot:
Eduard von Böhm-Ermolli -- (1856-1941), Saksan armeijan sotamarsalkka (kunnia-arvo)
Kenraalieverstit

Generaloberst:
Wilhelm Adam -- (1877–1949)
Hans-Jürgen von Arnim -- (1889–1962)
Ludwig Beck -- (1880–1944)
Johannes Blaskowitz -- (1883–1948)
Eduard Dietl -- (1890–1944)
Nikolaus von Falkenhorst -- (1885–1968)
Johannes Friessner -- (1892–1971)
Werner von Fritsch -- (1880–1939)
Friedrich Fromm -- (1888–1945)
Heinz Guderian -- (1888–1954)
Curt Haase -- (1881–1943)
Franz Halder -- (1884–1972)
Josef Harpe -- (1887–1968)
Kurt von Hammerstein-Equord -- (1878–1943)
Gotthard Heinrici -- (1886–1971)
Walter Heitz -- (1878–1944)
Wilhelm Heye -- (1869–1947)
Carl Hilpert -- (1888–1948)
Erich Hoepner -- (1886–1944)
Karl-Adolf Hollidt -- (1891–1985)
Hermann Hoth -- (1885–1971)
Hans-Valentin Hube -- (1890–1944)
Alfred Jodl -- (1890–1946)
Georg Lindemann -- (1884–1963)
Eberhard von Mackensen -- (1889–1969)
Erhard Raus -- (1889–1956)
Georg-Hans Reinhardt -- (1887–1963)
Lothar Rendulic -- (1887–1971)
Richard Ruoff -- (1883–1967)
Hans von Salmuth -- (1888–1962)
Rudolf Schmidt -- (1886–1957)
Eugen von Schobert -- (1883–1941)
Adolf Strauss -- (1879–1973)
Karl Strecker -- (1884–1973)
Heinrich von Vietinghoff -- (1887–1952)
Walter Weiss -- (1890–1967)
Kurt Zeitzler -- (1895–1963)
Kenraalit
Jalkaväenkenraalit
General der Infanterie:
Wilhelm Burgdorf -- (1895–1945)
Erich Buschenhagen -- (1895–1994)
Kurt von der Chevallerie -- (1891–1945)
Dietrich von Choltitz -- (1894–1966)
Karl Decker -- (1897–1945)
Anton Dostler -- (1891–1945)
Waldemar Erfurth -- (1879–1971), Saksan yhteysupseeri Suomessa
Alexander von Falkenhausen -- (1878–1966)
Hermann Foertsch -- (1895–1961)
Hans Gollnick -- (1892–1970)
Walter Hörnlein -- (1893–1961)
Hans Krebs -- (1898–1945)
Smilo von Lüttwitz -- (1895–1975)
Friedrich-Wilhelm Müller -- (1897–1947), ”Kreetan teurastaja”
Hans von Obstfelder -- (1886–1976)
Friedrich Olbricht -- (1888–1944)
Hermann Reinecke -- (1888–1973)
Franz von Roques -- (1877–1967)
Karl von Roques -- (1890-1949)
Friedrich Schulz -- (1897–1976)
Carl-Heinrich von Stülpnagel -- (1886–1944)
Karl Weisenberger -- (1890–1952)
Thomas-Emil von Wickede -- (1893–1944)
Otto Wöhler -- (1894–1987)
Panssarikenraalit
General der Panzertruppe:
Hermann Balck -- (1893–1982)
Erch Brandenberger -- (1892–1955)
Hermann Breith -- (1892–1964)
Hans Cramer -- (1896–1968)
Ludwig Crüwell -- (1892–1958)
Karl Decker -- (1897–1945)
Maximilian von Edelsheim -- (1897–1994)
Hans-Karl von Esebeck -- (1892–1955)
Gustav Fehn -- (1892–1945)
Ernst Feßmann -- (1881–1962)
Wolfgang Fischer -- (1888–1943)
Hans von Funck -- (1891–1979)
Leo Geyr von Schweppenburg -- (1886–1974)
Fritz-Hubert Gräser -- (1888–1960)
Sigfrid Henrici -- (1889–1964)
Traugott Herr -- (1890–1976)
Alfred von Hubicki -- (1887–1971)
Georg Jauer -- (1896–1971)
Werner Kempf -- (1886–1964)
Mortimer von Kessel -- (1893–1981)
Friedrich Kirchner -- (1885–1960)
Ulrich Kleemann -- (1892–1963)
Otto von Knobelsdorff -- (1886–1966)
Walter Krüger -- (1892–1973)
Adolf-Friedrich Kuntzen -- (1889–1964)
Friedrich Kühn -- (1889–1944)
Willibald von Langermann und Erlencamp -- (1890–1942)
Joachim Lemelsen -- (1888–1954)
Oswald Lutz -- (1876–1944)
Heinrich von Lüttwitz -- (1896–1969)
Smilo von Lüttwitz -- (1895–1975)
Hasso von Manteuffel -- (1897–1978)
Karl Mauss -- (1898)–1959)
Walther Nehring -- (1892–1983)
Hans Röttiger -- (1896–1960)
Dietrich von Saucken -- (1892–1980)
Ferdinand Schaal -- (1889–1962)
Gerhard von Schwerin -- (1899–1980)
Frido von Senger und Etterlin -- (1891–1963)
Georg Stumme -- (1886–1942)
Horst Stumpff -- (1887–1958)
Wilhelm  von Thoma -- (1891–1948)
Gustav von Vaerst -- (1894–1975)
Rudolf Veiel -- (1883–1956)
Nikolaus von Vormann -- (1895–1959)
Walther Wenck -- (1900–1982)
Ratsuväenkenraalit
General der Kavallerie:
Diether von Boehm-Bezing -- (1880–1974)
Walter Braemer -- (1883–1955), myös SS-Gruppenführer
Georg Brandt -- (1876–1945)
Theodor Brantner -- (1882–1964)
Franz von Dalwigk zu Lichtenfels -- (1876–1947)
Günther von Etzel -- (1862–1948)
Hans Feige -- (1880–1953)
Kurt Feldt -- (1897–1970)
Curt Ludwig von Gienanth -- (1876–1961)
Erik Oskar Hansen -- (1889–1967)
Gustav Harteneck -- (1892–1984)
Philipp Kleffel -- (1887–1964)
Rudolf Koch-Erpach -- (1886–1971)
Carl-Erik Koehler -- (1895–1958)
Franz Kress von Kressenstein -- (1881–1957)
Ernst-August Köstring -- (1876–1953)
Edwin von Rothkirch und Trach -- (1888–1980)
Friedrich von der Schulenburg -- (1865–1939), myös SS-Obergruppenführer
Siegfried Westphal -- (1902–1982)
Tykistönkenraalit
General der Artillerie:
Alexander Andrae -- (1888–1979), myös lennoston kenraali
Maximilian de Angelis -- (1889–1974)
Karl Becker -- (1879–1940)
Paul Beder -- (1883–1971)
Franz Barckhausen -- (1882–1956)
Hans Behlendorff -- (1889–1961)
Wilhelm Berlin -- (1889–1987)
Friedrich von Boetticher -- (1881–1967)
Fritz Brand -- (1889–1967)
Friedrich Wilhelm Brandt -- (1879–1939)
Erich von dem Bussche-Ippenburg -- (1878–1957)
Walther von Seydlitz-Kurzbach -- (1888–1976)
Fritz Lindemann -- (1894–1944)
Friedrich von Rabenau -- (1884–1945)
Siegfried Thomaschki -- (1894–1967)
Eduard Wagner -- (1894–1944)
Walter Warlimont -- (1894–1976)
Helmuth Weidling -- (1898–1955)
Viestijoukkojen kenraalit
General der Nachrichtentruppe:
Erich Fellgiebel -- (1886–1944)
Albert Praun -- (1894–1975)
Vuoristojääkärikenraalit
General der Gebirgsgruppe:
Franz Böhme -- (1885–1947)
Karl Elgseer -- (1890–1944)
Valentin Feurstein -- (1885–1970)
Georg von Hengl -- (1897–1952)
Ferdinand Jodl -- (1896–1956)
Rudolf Konrad -- (1891–1964)
Hans Kreysing -- (1890–1969)
Ludwig Kübler -- (1889–1947)
Hubert Lanz -- (1896–1982)
Karl von Le Suire -- (1898–1954)
Julius Ringel -- (1889–1972)
Hans Schlemmer -- (1893–1973)
Kurt Versock -- (1895–1963)
Emil Vogel -- (1894–1985)
August Winter -- (1897–1979)
Kenraaliluutnantit
Generalleutnant:
Fritz Bayerlein -- (1899–1970)
Johann Fortner -- (1884–1946)
Adolf Hamann -- (1885–1945)
Paul von Hase -- (1885–1944)
Gustav Heistermann von Ziehlberg -- (1898–1945)
Iwan Heunert -- (1886-1977)
Rudolf Holste -- (1897–1970)
Hermann Hölter -- (1900–1989)
Hans von Hösslin -- (1880–1947)
Rudolf Lehmann -- (1890–1955)
Arno von Lenski -- (1893–1986)
Hartwig von Ludwiger -- (1895–1947)
Vollrath Lübbe -- (1894–1969)
Fritz Neidhold -- (1887–1947)
Hellmuth Reymann -- (1892–1988)
Franz Rossi -- (1889–1944)
Adolf Sinzinger -- (1891–1974)
Hans Speidel -- (1897–1984), myöhemmin Naton Keski-Euroopan joukkojen komentaja
Rainer Stahel -- (1892–1955)
Hyazinth Strachwitz von Groß-Zauche und Camminetz -- (1893–1968)
Fritz Thiele -- (1894–1944)
Karl von Thüngen -- (1893–1944)
Kenraalimajurit
Generalmajor:
Franz Bäke -- (1898–1978)
Eduard Eckardt -- (1875–1959)
Gottfried von Erdmannsdorf -- (1893–1946)
Karl Fabiunke -- (1893–1980)
Adolf Fischer -- (1893–1947)
Theodor Fischer -- (1888–1949)
Reinhard Gehlen -- (1902–1979), CIA:n vakoiluverkoston johtaja kylmän sodan Euroopassa
Rudolf Christoph von Gersdorff -- (1905–1980)
Hans Gravenstein -- (1890–1947)
Gerhard Henke -- (1895–1990)
Otto Herfurth -- (1893–1944)
Kuno Klemm -- (1888–1945)
Meinrad von Lauchert -- (1905–1987)
Axel von der Lochau -- (1879–1967)
Adalbert Lontschar -- (1885–1947)
Oskar Munzel -- (1889–1966?)
Paul von Mühlenfels -- (1892–1958)
Horst Niemack -- (1909–1992), myöhemmin Bundeswehrin prikaatinkenraali
Hans Oster -- (1887–1945)
Alfred Philippi -- (1903–1994)
Matthias Raab -- (1885–1943)
Siegfried Ruff -- (1895–1946)
Rudolf Schmundt -- (1896–1944)
Henning Schönfeld -- (1894–1958)
Helmuth Stieff -- (1901–1944)
Hubert Strohmaier -- (1896–1947)
Henning von Tresckow -- (1901–1944)
Ilmavoimat
Ilmavoimien eli Luftwaffen kenraalit:
Sotamarsalkat
Generalfeldmarschall:
Robert von Greim -- (1892–1945)
Albert Kesselring -- (1885–1960)
Erhard Milch -- (1892–1972)
Wolfram von Richthofen -- (1895–1945)
Hugo Sperrle -- (1885–1953)
Kenraalieverstit
Generaloberst der Luftwaffe:
Otto Dessloch -- (1889–1977)
Ulrich Grauert -- (1889–1941)
Hans Jeschonnek -- (1899–1943)
Alfred Keller -- (1882–1974)
Günther Korten -- (1898–1944)
Alexander Löhr -- (1885–1947)
Bruno Loerzer -- (1891–1960), ensimmäisen maailmansodan ässä
Günther Rüdel -- (1883–1950)
Kurt Student -- (1890–1978)
Hans-Jürgen Stumpff -- (1889–1968)
Ernst Udet -- (1896–1941), ensimmäisen maailmansodan ässä
Hubert Weise -- (1884–1950)
Kenraalit
General der Flieger (lennoston kenraali):
Karl Bodenschatz -- (1890–1979)
Rudolf Bogatsch -- (1891–1970)
Heinrich Danckelmann -- (1887–1947)
Hellmuth Felmy -- (1885–1965)
Martin Fiebig -- (1891–1947)
Hans Geisler -- (1891–1966)
Hermann von der Lieth-Thomsen -- (1867–1942)
Alfred Mahnke -- (1888–1979)
Curt Pflugbeil -- (1890–1955)
Julius Schultz -- (1889–1975)
Wilhelm Speidel -- (1895–1970)
Otto von Stülpnagel -- (1878–1948), myös jalkaväenkenraali.
Hellmuth Volkmann -- (1889–1940)
Konrad Zander -- (1883–1947)
General der Fallschirmtruppe (laskuvarjojääkärijoukkojen kenraali):
Bruno Bräuer -- (1893–1947)
Paul Conrath -- (1896–1979)
Richard Heidrich -- (1896–1947)
Eugen Meindl -- (1892–1951)
Bernhard Ramcke -- (1889–1968)
Alfred Schlemm -- (1894–1986)
General der Flakartillerie (ilmatorjuntatykistön kenraali):
Walther von Axthelm -- (1893–1972)
Heinrich Burchard -- (1893–1945)
Alfred Haubold -- (1887–1969)
Hugo Grimme -- (1872–1943)
Friedrich Heilingbrunner -- (1891–1977)
Friedrich Hirschhauer -- (1883–1979)
Gerhard Hoffmann -- (1887–1969)
Job Wilhelm Odebrecht -- (1892–1982)
Wolfgang Pickert -- (1897–1984)
Richard Reimann -- (1892–1970)
Otto Wilhelm von Renz -- (1891–1968)
Helmut Richter -- (1891–1977)
Camillo Ruggera --(1885–1947)
August Schmidt -- (1883–1955)
Ludwig von Schröder -- (1884–1941)
Eugen Weissmann -- (1892–1951)
Emil Zenetti -- (1883–1945)
General der Luftnachrichtentruppe (ilmavoimien viestijoukkojen kenraali)
Friedrich Fahnert -- (1879–1964)
Wolfgang Martini -- (1891–1963)
Walter Surén -- (1880–1976)
General der Luftwaffe
Walther Wecke -- (1885–1943), myös poliisin kenraalimajuri
Kenraaliluutnantit
Generalleutnant:
Adolf Galland -- (1912–1996)
Otto Kühne -- (1888–1987)
Heinrich Trettner -- (1907–2006)
Walther Wever -- (1887–1936)
Kenraalimajurit
Generalmajor:
Otto Abernetty -- (1893–1940)
Merivoimat

Merivoimien Kriegsmarinen amiraalit:
Suuramiraalit
Großadmiral (suuramiraali):
Karl Dönitz -- (1891–1980)
Erich Raeder -- (1876–1960)
Kenraaliamiraalit
Generaladmiral (kenraaliamiraali):
Conrad Albrecht -- (1880–1969)
Hermann Boehm -- (1884–1972)
Rolf Carls -- (1885–1945)
Hans-Georg von Friedeburg -- (1895–1945)
Oskar Kummetz -- (1891–1980)
Wilhelm Marschall -- (1886–1976)
Alfred Saalwächter -- (1883–1945)
Otto Schniewind -- (1887–1964)
Otto Schultze -- (1884–1966)
Walter Warzecha -- (1891–1956)
Karl Witzell -- (1884–1976)
Amiraalit
Admiral (amiraali):
Johannes Bachmann -- (1890–1945)
Otto Backenköhler -- (1892–1967)
Max Bastian -- (1883–1958)
Hanns Benda -- (1877–1951)
Theodor Burchardi -- (1892–1983)
Wilhelm Canaris -- (1887–1945), sotilastiedustelupalvelu Abwehrin johtaja.
Günther Lütjens -- (1889–1941)
Theodor Krancke -- (1893–1973)
Vara-amiraalit
Vizeadmiral (vara-amiraali):
Bernhard Rogge -- (1899–1982)
Hans-Erich Voss -- (1897–1969)
Kontra-amiraalit
Konteradmiral (kontra-amiraali):
Kurt Böhmer -- (1892–1944)
Lääkintäjoukot
Lääkintäjoukkojen eli Sanitätswesenin kenraalit
Lääkintäjoukkojen ylilääkäri
Generaloberstabsarzt:
Siegfried Handloser -- (1885–1954), lääkintäjoukkojen päällikkö (Chef des Wehrmachtsanitätswesens)
Erich Hippke -- (1888–1969)
Lääkintäjoukkojen komentaja
Generalstabsarzt:
Walther Asal -- (1891–1987)
Kurt Bingler -- (1888–1972)
Lääkintäkenraalit
Generalarzt (lääkintäkenraali):
Erwin Angermeyer -- (1888–1963)
Kurt Arndt -- (1889–1943)
Rudolf Attig -- (1893–1981)
Ernst Baader -- (1894–1953)
Paul Baethke -- (1895–1953)
Hans-Joachim Barnewitz -- (1892–1965)
Wilhelm Baumeister -- (1887–1963)
Alfred Bayer -- (1888–1952)
Ernst Becker -- (1884–1962)
Eugen Wullen -- (1892–1967)
SS-joukot

Reichsführer-SS
Reichsführer-SS oli SS:n johtajalle varattu arvo.
Joseph Berchtold -- (1897–1962)
Karl Hanke -- (1903–1945), SS:n viimeinen johtaja.
Erhard Heiden -- (1901–1933)
Heinrich Himmler -- (1900–1945), SS:n pitkäaikaisin johtaja.
Julius Schreck -- (1898–1936), SS:n ensimmäinen johtaja.
SS-Oberstgruppenführer
SS-Oberstgruppenführer oli kenraalieverstiä vastaava arvo.
Kurt Daluege -- (1897–1946)
Sepp Dietrich -- (1892–1966)
Franz Xaver Schwarz -- (1875–1947)
Paul Hausser -- (1880–1972)
SS-Obergruppenführer
SS-Obergruppenführer oli kenraalia vastaava arvo.
Friedrich Alpers -- (1901–1944)
Max Amann -- (1891–1957)
Erich von dem Bach-Zelewski -- (1899–1972)
Herbert Backe -- (1896–1947)
Gottlob Berger -- (1896–1975)
Theodor Berkelmann -- (1894–1943)
Werner Best -- (1903–1989)
Wilhelm Bittrich -- (1894–1979)
Martin Bormann -- (1900–1945)
Philipp Bouhler -- (1899–1945), T-4-eutanasiaohjelman johtaja.
Franz Breithaupt -- (1880–1945)
Wilhelm Brückner -- (1884–1954)
Walter Buch -- (1883–1949)
Richard Walther Darré -- (1895–1953)
Karl-Maria Demelhuber -- (1889–1988)
Karl von Eberstein -- (1894–1979)
Theodor Eicke -- (1892–1943)
August Eigruber -- (1907–1947), Gauleiter
Hermann Fegelein -- (1906–1945)
Karl Fiehler -- (1895–1969)
August Frank -- (1898–1984)
Karl Hermann Frank -- (1898–1946)
Herbert-Otto Gille -- (1897–1966)
Odilo Globocnik -- (1904–1945)
Curt von Gottberg -- (1896–1945)
Ernst-Robert Grawitz -- (1899–1945)
Ulrich Greifelt -- (1896–1949)
Arthur Greiser -- (1897–1946)
Karl Gutenberger -- (1905–1961)
August Heißmeyer -- (1897–1979)
Konrad Henlein -- (1898–1945)
Reinhard Heydrich -- (1904–1942)
Friedrich Hildebrandt -- (1898–1948)
Friedrich Jeckeln -- (1895–1946)
Hans Jüttner -- (1894–1965)
Ernst Kaltenbrunner -- (1903–1946)
Bronislav Kaminski -- (1899–1944)
Matthias Kleinheisterkamp -- (1893–1945)
Friedrich Wilhelm Krüger -- (1894–1945)
Walter Krüger -- (1890–1945)
Werner Lorenz -- (1891–1974)
Benno Martin -- (1893–1979)
Heinrich von Maur -- (1863–1947)
Emil Mazuw -- (1900–1987)
Carl-Albrecht Oberg -- (1897–1965)
Günther Pancke -- (1899–1973)
Karl Pfeffer-Wildenbruch -- (1888–1971)
Arthur Phleps -- (1881–1944)
Oswald Pohl -- (1892–1951)
Hans-Adolf Prützmann -- (1901–1945)
Rudolf Querner -- (1893–1945)
Hanns-Albin Rauter -- (1895–1949)
Wilhelm Rediess -- (1900–1945)
Wilhelm Reinhard -- (1869–1955), myös Heerin jalkaväenkenraali
Erwin Rösener -- (1902–1946)
Ernst Sachs -- (1880 – ?)
Julius Schaub -- (1898–1967)
Fritz Schlessmann -- (1899–1964)
Heinrich Schmauser -- (1890–1945)
Walter Schmitt -- (1879–1945)
Oskar Schwerk -- (1869 – ?)
Karl Schöngarth -- (1903–1946)
Felix Steiner -- (1896–1966)
Friedrich Taubert -- (1880–1946)
Josias zu Waldeck und Pyrmont -- (1896–1967)
Fritz Weitzel -- (1904–1940)
Otto Winkelmann -- (1894–1977)
Karl Wolff -- (1900–1984)
Udo von Woyrsch -- (1895–1983)
Alfred Wünnenberg -- (1891–1963)
SS-Gruppenführer
SS-Gruppenführer oli kenraaliluutnanttia vastaava arvo.
Ludolf von Alvensleben -- (1901–1970)
Karl Gebhardt -- (1897–1948)
Richard Glücks -- (1889–1945)
Otto Hofmann -- (1896–1982), rotu- ja asutusasiantoimiston johtaja
Hanns Johst -- (1890–1978)
Kurt Kaul -- (1890–1944)
Gerret Korsemann -- (1895–1958)
Heinz Lammerding -- (1905–1971)
August von Meyszner -- (1886–1947)
Heinrich Müller -- (1900 – ?)
Arthur Nebe -- (1894–1945)
Otto Ohlendorf -- (1907–1951)
Werner Ostendorff -- (1903–1945)
Johann Rattenhuber -- (1897–1957)
Wilhelm Rediess -- (1900–1945)
Fritz von Scholz -- (1896–1944)
Max Simon -- (1899–1961)
Jürgen Stroop -- (1895–1952)
SS-Brigadeführer
SS-Brigadeführer oli kenraalimajuria vastaava arvo.
Franz Augsberger -- (1905–1945)
Josef Bühler -- (1904–1948)
Otto Gieseke -- (1891–1958)
Ulrich Graf -- (1878–1950)
Walther Hewel -- (1904–1945)
Otto Kumm -- (1909–2004)
Franz Kutschera -- (1904–1944)
Wilhelm Mohnke -- (1911–2001)
Erich Naumann -- (1905–1951)
Karl von Oberkamp -- (1893–1947)
Walter Schellenberg -- (1910–1952)
August Schmidthuber -- (1901–1947)
Sylvester Stadler -- (1910–1995)
Ernst von Weizsäcker -- (1882–1951)
Fritz Witt -- (1908–1944)
August Zehender -- (1903–1945)
Joachim Ziegler -- (1904–1945)
Heinäkuun 20. päivän salaliittoon osallistuneet kenraalit

Ludwig Beck
Wilhelm Canaris
Alexander von Falkenhausen
Erich Fellgiebel
Friedrich Fromm
Reinhard Gehlen
Rudolf Christoph von Gersdorff
Paul von Hase
Gustav Heistermann von Ziehlberg
Otto Herfurth
Erich Hoepner
Fritz Lindemann
Friedrich Olbricht
Hans Oster
Friedrich von Rabenau
Hans Speidel
Helmuth Stieff
Carl-Heinrich von Stülpnagel
Fritz Thiele
Karl von Thüngen
Henning von Tresckow
Eduard Wagner
Erwin von Witzleben
Lisäksi:
Kurt von Hammerstein-Equord kuoli sairauteen 1943, mutta oli mukana salaliiton aiemmissa suunnitelmissa.
Katso myös
Luettelo kenraaleista
SS-arvot
Aiheesta muualla

Kenraalit
*
*
Natsi-Saksan kenraaleista

Kuka komensi saksalaisia joukkoja Suomessa jatkosodan aikana?


Ariana Grande-Butera (s. 26. kesäkuuta 1993 Boca Raton, Florida, Yhdysvallat), tunnetaan julkisuudessa nimellä Ariana Grande, on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä. Hän aloitti uransa Broadwaylla ja tuli tunnetuksi Cat Valentinen roolista Nickelodeonin nuortensarjassa Victorious. Hän jatkoi samassa roolissa Victoriousin spin-off-sarjassa Sam & Cat. Grande on jatkanut näyttelemistä sekä teatterissa että televisiossa ja lainannut ääntään animaatioihin.
Granden musiikkiura alkoi vuonna 2011 Victorious-sarjan soundtrackeista. Hän sai levytyssopimuksen Republic Recordsilta ja julkaisi debyyttialbuminsa Yours Truly vuonna 2013. Albumi sijoittui kärkeen Billboard 200-listalla. Vuonna 2014 ilmestyi Granden toinen studioalbumi My Everything. Se sijoittui ykköseksi Yhdysvalloissa ja kymmenen myydyimmän joukkoon 24 maassa. Vuonna 2016 Grande julkaisi kolmannen studioalbuminsa Dangerous Woman. Vuonna 2017 Grande piti ensimmäisen maailmankiertueensa, Dangerous Woman Tourin. Vuonna 2018 julkaistiin Granden neljäs studioalbumi Sweetener.
Kesäkuussa 2017 Granden musiikkivideot olivat keränneet yli yhdeksän miljardia katselukertaa YouTubessa.[1] Hän on saanut neljä Grammy-ehdokkuutta ja kaikki hänen levynsä ovat myyneet platinaa. Grande tukee aktiivisesti hyväntekeväisyyttä ja on sosiaalisessa mediassa hyvin seurattu henkilö.[2][3] Vuonna 2016 yhdysvaltalainen Time-lehti nimesi Ariana Granden yhdeksi maailman vaikutusvaltaisimmista ihmisistä.[4]
Varhaisvaiheet
Ariana Grande syntyi Boca Ratonissa, Floridassa.[5] Hänen vanhempansa ovat Joan Grande ja Edward Butera. Grandella on italialaisia sukujuuria.[6] Hänen vanhempi velipuolensa Frankie Grande on näyttelijä, tanssija ja tuottaja. Arianan perhe muutti Floridaan New York Citystä hänen äitinsä odottaessa häntä. Vanhemmat erosivat hänen ollessaan 8–9-vuotias.[7][8]
Grande harrasti näyttelemistä lapsuudestaan lähtien Fort Lauderdalen lastenteatterissa, jossa hän teki ensimmäisen pääroolinsa Annie-musikaalissa. Sen jälkeen seurasivat roolit musikaaleissa Kaunotar ja hirviö ja Ihmemaa Oz.[9] Hän esiintyi myös muutamien orkestereiden kanssa. Ensimmäisen julkisen esiintymisensä hän teki esittäessään Yhdysvaltain kansallislaulun Florida Panthersille suorassa tv-lähetyksessä.[10] Grande kävi Pine Crest Schoolia sekä North Broward Preparatory Schoolia.[11]
13-vuotiaana Grande päätti alkaa pyrkiä musiikkiuralle, vaikka keskittyikin edelleen teatteriin.[12] Vuonna 2008 Grande teki Broadway-debyyttinsä musikaalissa 13. Hän näytteli cheerleader Charlottea ja voitti suorituksestaan National Youth Theatre Association -palkinnon. Liityttyään musikaaliin Grande keskeytti koulun, mutta jatkoi opintojaan etäopiskelemalla tuutorien kanssa.[13][14]
Ura
Laulajana
Granden musiikkityyli on pääosin poppia ja nykyaikaista R&B:tä. Hän on maininnut Mariah Careyn ja Whitney Houstonin suurimmiksi inspiraatioikseen.[15] Grande on äänialaltaan neljä oktaavia kattava sopraano.[16]
Grande alkoi suunnitella debyyttialbumiaan vuonna 2010, kun Victoriousin ensimmäinen kausi oli saatu valmiiksi. Hän alkoi työskennellä laulunopettajan kanssa vahvistaakseen äänialaansa.[17][18] Granden ensimmäinen kappale oli Victorious -sarjassa esitetty ”Give It Up”, joka sisältyy myös sarjan soundtrack-levylle. Hän esitti myös cover-versioita muiden artistien kappaleista YouTubeen lataamillaan videoilla, joiden kautta hän sai levytyssopimuksen Republic Recordsilta elokuussa 2011.[19]
Grande julkaisi vuoden 2013 elokuussa ensimmäisen studioalbuminsa nimeltä Yours Truly, joka debytoi ensimmäisellä sijalla Billboard 200 -listalla.[20] Albumin johtosingle ”The Way” kipusi Billboard Hot 100 -listan kärkikymmenikköön.[21] Vuoden 2013 joulukuussa Grande julkaisi myös jouluisen EP-levyn nimeltä Christmas Kisses.[22] Vuoden 2014 tammikuussa Grande vahvisti aloittaneensa toisen studioalbuminsa työstämisen[23] ja saman vuoden maaliskuussa ilmoitti albumin olevan valmis.
Granden toiselta studioalbumilta julkaistiin ensimmäisenä single ”Problem”, jossa on mukana australialainen rap-artisti Iggy Azalea.[24] Kappale debytoi Billboard Hot 100 -listan sijalla kolme ja sijoittui parhaimmillaan sijalle kaksi.[25] Granden seuraavalta albumilta julkaistiin myös single ”Break Free”, jossa on mukana venäläis-saksalainen tuottaja Zedd ja joka sijoittui parhaimmillaan Yhdysvalloissa sijalle neljä.[26] Albumi My Everything ilmestyi 25. elokuuta ja debytoi Billboard 200 -listan ensimmäisellä sijalla tehden siitä Granden toisen peräkkäisen ykkösalbumin.[27] Jälkikäteen albumin Deluxe-versiolta julkaistiin myös kolmas single ”Bang Bang”, jossa ovat mukana englantilainen laulaja Jessie J ja yhdysvaltalainen rap-artisti Nicki Minaj. Kappale menestyi hyvin: se sijouttui Billboard Hot 100 -listan kolmanneksi ja Iso-Britannian single-listan ensimmäiselle sijalle.[28] Syyskuussa Grande julkaisi albumiltaan neljännen singlen ”Love Me Harder”, joka kohosi parhaimmillaan sijalle 7 ollen Granden viides top 10 -hitti Billboard Hot 100 -listalla.[29] Saman vuoden marraskuun 24. päivänä Ariana julkaisi jouluisen singlen ”Santa Tell Me”. Musiikkivideo julkaistiin 12. joulukuuta. Joululaulu näyttäytyi Billboard Hot 100 -listan sijalla 42. Viimeinen single Granden toiselta studioalbumilta nimeltään ”One Last Time” julkaistiin 10. helmikuuta 2015. Musiikkivideo julkaistiin 15. helmikuuta. Single debytoi Billboard Hot 100 -listan sijalla 13.
Alun perin kolmannen studioalbumin ensimmäiseksi singleksi tarkoitettu ”Focus” julkaistiin 30. lokakuuta 2015. Musiikkivideo julkaistiin samaan aikaan. Single debytoi Billboard Hot 100 -listan sijalla seitsemän. Single poistettiin kolmannen albumin perusversiosta (single lisättiin Japanin erikoisversioon) vedoten siihen, ettei single sovi albumin tyyliin.
Grande julkaisi 18. joulukuuta jouluisen EP:n nimeltä ”Christmas & Chill”. Hän on kertonut äänittäneensä EP:n alle viikossa omassa kotistudiossaan.
Granden kolmannelta studioalbumilta julkaistiin single ”Dangerous Woman” 11. maaliskuuta 2016. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 31. maaliskuuta. Single debytoi Billboard Hot 100 -listalla sijalla 10. Toinen single nimeltään ”Into You” julkaistiin 6. toukokuuta. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 24. toukokuuta. Single on yltänyt Billboard Hot 100 -listan sijalle 13.  Kolmas studioalbumi, Dangerous Woman, julkaistiin 20. toukokuuta. Se debytoi Billboard 200 -listan sijalla kaksi. Dangerous Woman -albumin nimeksi Grande suunnitteli ensin Moonlightia, mutta vaihtoi sen viime hetkellä.
22. toukokuuta 2017 Granden konsertin jälkeen konserttipaikalla Manchesterissa Britanniassa räjähti itsemurhaterroristin pommi. Iskussa kuoli terroristin itsensä lisäksi 22 ihmistä: yleisössä olleita sekä heitä hakemaan tulleita. Lisäksiä kymmeniä loukkaantui.[30] Grande selvisi vammoitta, mutta keskeytti välittömästi kiertueensa.[31] Sunnuntaina 4. kesäkuuta hän palasi Machesteriin ”One Love Manchester” -tukikonsertin pääesiintyjänä.[32][33] Hän jatkaa Euroopan-kiertuettaan 7. kesäkuuta alkaen.[34] Grande tarjoutui myös maksamaan kaikkien terrori-iskussa kuolleiden hautajaiskulut.[35]
Grande julkaisi 20. huhtikuuta 2018 uuden singlen nimeltä ”No Tears Left to Cry”.[36] Hänen neljäs studioalbuminsa Sweetener julkaistiin on 17. elokuuta 2018. 13. heinäkuuta julkaistiin kappale ”God Is a Woman” albumin toisena singlenä.
Granden on määrä konsertoida Sweetener World Tour -kiertueellaan ensimmäistä kertaa Suomessa, Helsingin Hartwall Arenassa 5. lokakuuta 2019.[37]
Näyttelijänä

Grande tuli alun perin tunnetuksi television kautta. Hän näytteli Cat Valentinea Nickelodeonin nuortensarjassa Victorious, jonka myötä hänestä tuli teini-idoli. Sarja päättyi elokuussa 2012.[38] Samassa kuussa Nickelodeon otti tuotantoon Victoriousin spin-off-sarjan Sam & Cat, jossa Grande näytteli iCarly-sarjasta tunnetun Jennette McCurdyn kanssa.[39] Sarjaa alettiin esittää marraskuussa 2012.[40] Heinäkuussa 2014 ilmoitettiin sarjan lopettamisesta. Syinä mainittiin kulissien takaiset ongelmat ja Granden halu keskittyä hyvin käynnistyneeseen musiikkiuraansa. Grande on kertonut näyttelemisen olevan ”hauskaa, mutta musiikki on aina ollut etusijalla minulle.”[41][42]
Grande esiintyi televisiosarjassa Scream Queens, joka alkoi Yhdysvalloissa Fox-kanavalla syyskuussa 2015. Hän näytteli Chanel #2 -hahmoa (oikealta nimeltään Sonya Herfmann).[43]
Vuonna 2016 Grande näytteli Penny Pingletonia NBC-kanavan livemusikaalissa Hairspray Live!.
Yksityiselämä
Grande tapasi näyttelijä Graham Phillipsin vuonna 2008, kun molemmat esiintyivät musikaalissa 13. He seurustelivat vuoteen 2011 asti.[44] Grande alkoi seurustella rap-artisti Mac Millerin kanssa vuonna 2016. Heidän suhteensa päättyi toukokuussa 2018.[45] Pian eron jälkeen Grande alkoi seurustella näyttelijä-koomikko Pete Davidsonin kanssa. He seurustelivat muutaman viikon, kunnes ilmoittivat menneensä kihloihin kesäkuussa 2018.[46] He erosivat lokakuussa 2018. [47]
Diskografia

Studioalbumit
Yours Truly (2013)
My Everything (2014)
Dangerous Woman (2016)
Sweetener (2018)
EP:t
Christmas Kisses EP (2013)
Christmas & Chill (2015)
Singlet
”Put Your Hearts Up” (2011)
”The Way” (feat. Mac Miller, 2013)
”Baby I” (2013)
”Right There” (feat. Big Sean, 2013)
”Last Christmas” (2013)
”Love Is Everything” (2013)
”Snow in California” (2013)
”Santa Baby” (feat. Liz Gillies, 2013)
”Problem” (feat. Iggy Azalea, 2014)
”Break Free” (feat. Zedd, 2014)
”Bang Bang” (Jessie J:n ja Nicki Minajin kanssa, 2014)
”Love Me Harder” (feat. The Weeknd, 2014)
”Santa Tell Me” (2014)
”One Last Time” (2015)
”Focus” (2015)
”E Più Ti Penso” (Andrea Bocellin kanssa, 2015)

”Dangerous Woman” (2016)
”Into You” (2016)
”Side to Side” (feat. Nicki Minaj, 2016)
”Everyday” (feat. Future, 2017)
”Beauty and the Beast” (John Legendin kanssa, 2017)
”Somewhere Over the Rainbow” (2017)
”No Tears Left to Cry” (2018)
”God Is a Woman” (2018)
”Breathin” (2018)
”Thank U, Next” (2018)
”7 Rings” (2019)
Promosinglet
”Almost Is Never Enough” (feat. Nathan Sykes, 2013)
”Best Mistake” (feat. Big Sean, 2014)
”Be Alright” (2016)
”Let Me Love You” (feat. Lil Wayne, 2016)
”Jason’s Song (Gave It Away)” (2016)
”The Light Is Coming” (feat. Nicki Minaj, 2018)
Vierailevana artistina
”Popular Song” (Mika, 2013)
”Adore” (Cashmere Cat, 2015)
”Boys Like You” (Who Is Fancy feat. Meghan Trainor, 2015)
”Over and Over Again” (Nathan Sykes, 2016)
”My Favorite Part” (Mac Miller, 2016)
”Faith” (Stevie Wonder, 2016)
”Heatstroke” (Calvin Harris feat. Pharrell Williams & Young Thug, 2017)
”Quit” (Cashmere Cat, 2017)
”Dance to This” (Troye Sivan, 2018)
”Bed” (Nicki Minaj, 2018)

Filmografia

Teatteri

Kiertueet
The Listening Sessions (2013)
The Honeymoon Tour (2015)
Dangerous Woman Tour (2017)
Sweetener World Tour (2019)
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset laulajat
Luokka:Vuonna 1993 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Amerikanitalialaiset


Berliinin muuri () oli muuri, joka erotti Itä-Berliinin ja sitä ympäröineen Itä-Saksan valtion Länsi-Berliinistä 1961–1989. Sen tarkoituksena oli lännen mielestä estää itäberliiniläisten ja itäsaksalaisten pääsy länteen[1] kun taas idän mielestä pohjimmainen tarkoitus oli suojella DDR:n kansalaisia lännen fasismilta.[2]
Muurin synty

Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneet jakoivat Saksan neljään miehitysvyöhykkeeseen. Myös pääkaupunki Berliini jaettiin samalla tavalla Neuvostoliiton, Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan vyöhykkeisiin, vaikka se sijaitsikin keskellä Neuvostoliiton vyöhykettä. Neuvostoliitto hallitsi kaupungin itäosaa, kolme länsivaltaa sen länsiosaa.
Kun Neuvostoliitto poliittisen kiistan vuoksi saartoi Berliinin länsivyöhykkeet kesäkuussa 1948, kaikki elintarvikkeet oli kuljetettava kaupunkiin lentoteitse ilmasiltaa pitkin toukokuuhun 1949 saakka. Tämän jälkeen Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan Saksan-vyöhykkeistä muodostui Saksan liittotasavalta (Länsi-Saksa) ja Neuvostoliiton vyöhykkeestä Saksan demokraattinen tasavalta (Itä-Saksa eli DDR). Länsi-Berliinistä tuli tällöin käytännössä osa läntistä Saksaa Itä-Saksan alueen sisällä. Kun Saksan sisäraja suljettiin vuonna 1952, jäi Berliini ainoaksi paikaksi, jossa raja oli yhä avoin. Miljoonat itäberliiniläiset ja -saksalaiset pakenivat sen kautta länteen, joukossaan paljon korkeasti koulutettuja ja työikäisiä kansalaisia. Berliinin muuri rakennettiin tämän joukkopaon estämiseksi.[1]
Vielä vähän ennen muurin rakentamista kesällä 1961 Itä-Saksan kommunistipuolueen johtaja Walter Ulbricht vannoi Neues Deutschland -lehdessä, ettei kellään ole aikomusta pystyttää muuria (”Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten”).[3] 13.elokuuta 1961 40000 Itä-Saksan kansallisen kansanarmeijan sotilasta, poliisia ja työläistä sulki Länsi-Berliiniin johtavat tiet ja kadut. Ensin kaupungin jako tehtiin piikkilangalla, mutta pari päivää myöhemmin ryhdyttiin rakentamaan muuria betoniharkoista. Itä-Saksan viranomaisten mukaan muuri oli ”antifasistinen suojavalli” (antifaschistischer Schutzwall).[1]
Muurin rakenne ja vaiheet

Berliinin muuri oli yli 155 kilometriä pitkä.[4] Sitä rakennettiin neljässä eri vaiheessa:
piikkilanka-aita (1961)
parannettu piikkilanka-aita ja muurattu muuri (1962–1965)
betonimuuri (1965–1975)
rajamuuri 75 (betonielementtimuuri 75) (1975)
Vuoden 1962 kesäkuussa aloitettiin toisen vaiheen rakennustyöt, jolloin muurin vieressä sijainneet talot hajotettiin ja noin sadan metrin päähän rakennettiin uusi muuri. Väliin jäi tyhjä kaistale, jota alettiin kutsua ”kuoleman käytäväksi”. Se oli täytetty hienojakoisella soralla, jotta pakoa yrittävien jalanjäljet näkyisivät helposti. Alue oli täysin suojaton ja ansoitettu muun muassa paukkupanoksilla, jotka oli liitetty mutkittelevaan lankaan. Pienikin töytäisy laukaisi paukkupanokset, jotka haavoittivat pakenijaa ja hälyttivät rajavartijat paikalle. Alueen tärkein ominaisuus oli vartiotorneissa oleville vartijoille avautuva vapaa tulilinja. Aluetta ei ollut Saksan sisärajan tavoin miinoitettu.
Viimeinen rakennusvaihe alkoi vuonna 1975. Lopullisen muurin korkeus oli 3,6 metriä ja leveys 1,5 metriä. Rakentaminen maksoi 16155000 DDR:n markkaa. Muurin yläosassa oli betoninen putki, joka hankaloitti sen yli kiipeämistä. Ennen betonista putkea kokeiltiin lasinsirpaleita muurin päällä, mutta päättäjät katsoivat paremmaksi siirtyä betoniseen putkeen. Rakennelmaan kuului myös 302 vahtitornia ja 30 bunkkeria.
Muurin rakentamisen jälkeen pako Länsi-Berliiniin oli erittäin vaikeaa. Piikkilankavaiheessa, kun raja vielä kulki pitkin kaupungin katuja, pakoa saattoi yrittää yksinkertaisesti loikkaamalla talon ikkunasta kadun toiselle puolelle, jossa muun muassa Länsi-Berliinin palomiehet auttoivat pakenijoita. Erityisesti Bernauer Strasse -niminen katu tarjosi tällaisen pakotien, koska siellä talojen julkisivut olivat lähellä toisiaan muurin molemmin puolin. Pakojen estämiseksi ikkunat muurattiin umpeen ja katoille laitettiin piikkilankaesteitä. Pakenemista yrittäneistä 5000 onnistui, mutta ainakin 230 kuoli ja 200 haavoittui vakavasti. Suurin osa pakoyrityksistä pysäytettiin ja pakoa yrittäneitä tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin.[4]
Betonimuurin ja suojavyöhykkeen valmistuttua pako rakennusten kautta muuttui mahdottomaksi. Myöhemmin pakoa yritettiin muun muassa kaivamalla tunneleita muurin ali tai lentämällä muurin yli. Raskailla ajoneuvoilla tai puskutraktoreilla saattoi alkuaikoina onnistua ajamaan muurin läpi, jos pystyi välttämään vartijoiden luodit.[4]
Muurin murtumisen aikoihin oli suunnitteilla muurin valvonnan tehostaminen esimerkiksi elektronisilla valonheittimillä ja hämäränäkölaseilla. Niitä ei kuitenkaan ehditty asentaa paikoilleen ennen muurin murtumista.
Rajanylityspaikat
Itä- ja Länsi-Berliinin välillä oli vain muutamia rajanylityspaikkoja, joista ainoat ulkomaisille matkailijoille avoimet olivat Checkpoint Charlie ja Friedrichstraßen metroasema. Muut rajanylityspaikat olivat avoimia vain tietyille erikoisryhmille kuten diplomaateille ja valtiovieraille. Lisäksi Länsi-Berliinin länsirajalla oli rajanylityspaikkoja Länsi-Berliinin ja läntisen Saksan välistä, Itä-Saksan alueen kautta kulkevaa läpikulkuliikennettä varten.
Itä-Saksan kansalaisilla ei ollut oikeutta ylittää rajaa ilman erityistä lupaa, joita varsinkaan alkuvuosina ei juuri myönnetty. Pakenemisia rajanylityspaikkojen kautta tapahtui väärennettyjä Länsi-Berliinin passeja käyttäen ja salakuljettamalla matkustajia autoissa. Itä-Saksan viimeisinä vuosina rajanylitysluvan saivat varsinkin eläkeläiset helposti, mutta samaan aikaan rajan valvontaa tiukennettiin niin, että luvaton rajanylitys kävi entistä mahdottomammaksi.
Muurin murtuminen

Muurin murtuminen johtui oikeastaan väärinkäsityksestä. Syksyllä 1989 alkoivat suuret Itä-Saksan hallituksen vastaiset mielenosoitukset. Maan johtaja Erich Honecker erosi 18. lokakuuta. Uusi hallitus päätti marraskuussa lievittää hiukan ankaria matkustusrajoituksia ihmisten lepyttämiseksi. Tiedotteen lukija Günter Schabowski ei ollut mukana päätöksenteossa eikä tiennyt yksityiskohtia, ei myöskään sitä, että päätöksen piti astua voimaan vasta seuraavana päivänä. Schabowski sekosi papereissaan suorassa lähetyksessä ja ilmoitti, että matkoja muurin toiselle puolelle tehtäisiin vastedes ilman ennakkoehtoja. Hän vastasi italialaistoimittajan kysymykseen: ”Minun tietääkseni voimassa heti, ilman viivettä.” Tämä ilmoitettiin myös länsisaksalaisilla televisiokanavilla ja pian kymmenet tuhannet uteliaat ihmiset ryntäsivät muurille. Hämmästyneet rajavartijat eivät tienneet, mitä tehdä pääsyä muurin toiselle puolelle vaatineille ihmismassoille. Koska vaihtoehtona olisi ollut omien kansalaisten ampuminen, rajavartijat antoivat periksi ja päästivät kansanjoukot läpi. Muurin toisella puolella heitä tervehtivät riemuitsevat länsiberliiniläiset. Tätä marraskuun yhdeksättä päivää vuonna 1989 pidetään muurin murtumispäivänä.[5]
Rajan ylitys oli tämän jälkeenkin periaatteessa sallittua vain virallisilla rajanylityspaikoilla, mutta käytännössä ihmisten sallittiin kiipeillä muurin ylikin. Seuraavien viikkojen aikana kuitenkin avattiin joukko uusia rajanylityspaikkoja, joiden kohdalta muuri purettiin. Ensimmäisten joukossa avattiin kulkuyhteys Potsdamin aukion kautta ja 22. joulukuuta 1989 avattiin myös Brandenburgin portti.[5] Seuraavien vuosien aikana, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen muuri purettiin lähes kokonaisuudessaan ja vain muutamia lyhyitä osia siitä on enää pystyssä.
Katso myös
Marshall-apu
Purkakaa tämä muuri!
East Side Gallery
Conrad Schumann
Egon Schultz
Peter Fechter

Berliinin muuri 16. marraskuuta 1989.
Checkpoint Charlie oli ulkomaalaisille Friedrichstraßen metroaseman ohella ainoa reitti Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Nykyään se on nähtävyys.
Näkymää niin sanotulle kuoleman kaistaleelle.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Taylor, Frederick| title = Berliinin muuri: 13. elokuuta 1961 – 9. marraskuuta 1989| others = Translated by Matti Kinnunen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-33128-6}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna itä- ja länsi-Saksan muuri purettiin?


Supernova on tähden räjähdys, joka voi syntyä kahdella eri tavalla. Massiivinen tähti voi luhistua fuusion loputtua oman painovoimansa johdosta neutronitähdeksi tai mustaksi aukoksi tai kaksoistähdissä valkoinen kääpiö voi kasvattaa massaansa yli Chandrasekharin rajan.[1] Supernovia esiintyy keskimäärin 50 vuoden välein linnunradan kokoisessa galaksissa.[1][2] Kun ennen havaittiin vuosittain yhteensä satoja supernovia eri galakseissa, niin vuonna 2013 löydettiin jo 1454 supernovaa, ja määrä on kasvanut siitäkin.[3]
Supernovan kirkkaus noudattaa tyypistä riippuen sille ominaista valokäyrää, jossa se nopeasti kirkastuen saavuttaa maksimikirkkauden muutamassa päivässä, kunnes se alkaa hiipua hiljakseen himmeämmäksi.[1] Monet paljain silmin havaitut supernovat ovat näkyneet jopa vuosien ajan. Räjähtävistä supernovista jää jäljelle supernovajäänne, joka hehkuu pitkään monilla eri aallonpituuksilla ja on nähtävissä tuhansiakin vuosia.[4][5] Supernovissa muodostuu rautaa raskaampia alkuaineita kuten uraania, tinaa ja kultaa.[1] Supernovien jäänteistä oletetaan uusien tähtien ja aurinkokuntien synnyn, ja että muinaisten supernovien ydinjätteistä syntyy tähtiä ja planeettoja.[6]
Linnunratamme tähdistä tuleviksi supernovakandidaateiksi ovat ehdolla mm. jättiläistähdet Rho Cassiopeiae,[7] Eta Carinae[8][9] ja Orionin Betelgeuze,[10][11] joilla ei ole enää kovin paljon elinikää jäljellä. Käytännössä kuitenkin ennen näitä seuraava oman galaksimme supernova saattaa olla joku muu miljardeista galaksimme tähdistä.
Supernovatyyppejä

Spektrin mukaan supernovat jaotellaan tyyppeihin I ja II. Kriteerit ovat seuraavat:
Tyyppi I
Ei vedyn Balmer-viivoja[1]
Tyyppi Ia
Piin Si-II -viiva 615,0 nm[12]
Tyyppi Ib
Heliumin He I -viiva 587,6 nm
Tyyppi Ic
Heikot tai puuttuvat He-viivat
Tyyppi II
Vedyn Balmer-viivat [1]
Tyyppi II-P
Tasainen valokäyrä[1]
Tyyppi II-L
Lineaarisesti laskeva valokäyrä[1]
Tyypin I supernova
Tyypin I supernovat ovat tyypillisesti vanhoja tähtiä. Tyypissä Ia räjähtävä tähti on kaksoistähtijärjestelmään kuuluva valkoinen kääpiö, kun taas tyypeissä Ib ja Ic kyseessä on elinkaarensa loppupäässä oleva massiivinen Wolfin–Rayetin tähti.
Tyypin Ia supernova

Elinkaarensa päähän tullut valkoinen kääpiötähti voi räjähtää supernovana, mikäli sillä on kumppanitähti josta valuu vetykaasua valkoisen kääpiön pinnalle. Tähden massan lähestyessä Chandrasekharin rajaa (noin 1,4 Auringon massaa), tähden sisuksissa happi- ja hiiliatomit alkavat fuusioitua raskaammiksi alkuaineiksi. Tavallisissa pääsarjan tähdissä tähden keskuksessa tapahtuvat ydinreaktiot tapahtuvat kontrolloidusti, sillä reaktioissa vapautuvan energian säteilypaine estää ketjureaktion syntymisen työntämällä kaasua erilleen. Valkoinen kääpiö on kuitenkin paljon tiheämpi kuin pääsarjan tähti, ja säteilypaineen sijasta sitä kannattelee elektronien Fermi-paine. Säteilypaine ei riitä säätelemään ydinreaktioiden määrää. Fuusioliekin sytyttyä se leviää nopeasti turbulenssi-ilmiöiden ja erityisesti Rayleigh-Taylorin epästabiiliuden vuoksi.[1]
Pitkän kytemisajan jälkeen, lämpötilan noustessa yli kriittisen rajan, ydinreaktiot kiihtyvät niin, että huomattava osa tähden hiili- ja happivaroista fuusioituu raskaammiksi alkuaineiksi muutaman sekunnin sisällä .[13] Tällöin vapautuva energiamäärä on valtava, noin

10

44

J

{\displaystyle 10^{44}J}

, joka riittää helposti tähden painovoimasidosten rikkomiseen. Tähti räjähtää äkillisesti, synnyttäen shokkiaallon joka puskee ainetta valonnopeuden murto-osalla ulospäin. Vapautuva energia myös aiheuttaa suuren muutoksen tähden luminositeetissa. Tyypillisesti tyypin Ia supernova on noin 5 miljardia kertaa Aurinkoa kirkkaampi.
Tyypin Ib ja Ic supernova
Tyypin Ib supernovassa räjähtävä tähti on elinkaarensa päähän tullut Wolfin–Rayetin tähti, joka useimmiten on menettänyt aurinkotuulen takia liki 90 % alkuperäisestä massastaan. Tällaisen räjähdyksen seurauksena syntyy neutronitähti tai mahdollisesti musta aukko, tähden massasta riippuen. Tyyppi Ib tuottaa noin 0,3 Auringon massaa rautaa emogalaksiin. Tyyppi Ic on hyvin harvinainen, ja eroaa tyypistä Ib vain helium-viivojen suhteen.
Tyypin II supernova
Tyypin II supernovassa räjähtävä tähti on valtava, yli 10 Auringon massainen tähti, joka on polttanut vetypolttoaineensa loppuun, ja jossa heliumfuusiovaihe on loppumassa. Raskaammat tähdet kehittyvät tavallisesti punaisen jättiläisvaiheen kautta tilaan, jossa keskustan rautaydin on ydinenergeettisessä energiakuopassa, kun rautaa raskaampien alkuaineiden fuusioituminen ei enää tuo energiaa, vaan kuluttaa sitä. Fuusioreaktiot keskustassa tyrehtyvät. Salamannopeasti kehittyy tilanne, jossa rautaydin ei enää pysty vastustamaan ylempien kerrosten gravitaatiovoimien luomaa painetta, vaan tapahtuu luhistuminen keskustan massan ylittäessä Chandrasekharin rajan. Keskustan luhistuessa se kuumenee, tuottaen korkeaenergiaista gammasäteilyä, jonka ansiosta rauta hajoaa heliumytimiksi ja vapaiksi neutroneiksi. Tähden keskus luhistuu tuottaen valtavan shokkiaallon. Samalla ulkokerrokset (noin 90 prosenttia tähden massasta) räjähtävät ulospäin. Keskukseen syntyy neutronitähti. Valon spektriviivoissa näkyvät vetyviivat. Tyypin II supernovia esiintyy yleisimmin galaksihaaroissa ja nuoremmissa tähtipopulaatioissa. Tyypin II supernovassa ytimen luhistuminen pysähtyy lopulta neutronitilan luhistumispaineeseen, jossa aineen tiheys on sama kuin atomiytimen. Mikäli tähden massa on riittävä, voi käydä niin, että keskustan luhistuessa syntyvä shokkiaalto repii myös itse keskustan kappaleiksi, eikä supernovasta jää jäljelle mitään, vaan koko tähti kirjaimellisesti leviää ympäri avaruutta. Mikäli kuitenkin tähden massa on riittävän suuri (noin 25–50 Auringon massaa) ja mikäli shokkiaalto ei pääse purkautumaan ja repimään keskustaa hajalle, keskusta romahtaa neutronitähtitilan jälkeen mustaksi aukoksi. Mutta välttämättä edes tuo massa ei riitä mustan aukon syntymiseen, vaan tuloksena voi olla magnetari.
Hypernova

Teorian mukaan supermassiivinen tähti (yli 40 Auringon massaa) saattaa päättää päivänsä hypernovana. Tähden ydin romahtaa suoraan mustaksi aukoksi, muu osa tähdestä sinkoutuu avaruuteen ja samalla kaksi hyvin voimakasta energeettistä plasmasuihkua purkautuu pyöriviltä navoilta lähes valonnopeudella. Nämä suihkut lähettävät voimakasta gammasäteilyä napojen suuntaan. Hypernovia on ehdotettu selitykseksi gammasädepurkauksille (GRB). Minuutin aikana tällaisessa purkauksessa voi (näennäisesti) vapautua miljoonan galaksin säteilyenergia. On myös esitetty, että kahden neutronitähden törmäyksessä voi syntyä hypernova, ja lopputuloksena musta aukko.
On esitetty, että hypernovan laukaisema energiamäärä voisi olla riittävä hävittämään elämän Maasta. NASAn ja Kansasin yliopiston 2005 julkaiseman tutkimuksen mukaan ns. ordovikikauden massasukupuutto 450 miljoonaa vuotta sitten on voinut johtua Maahan osuneesta hypernovan gammasädepurkauksesta. Vain kymmenen sekunnin purkaus on riittänyt hävittämään Maan suojaavan otsonikerroksen. Otsonikerroksen tuhoutuessa Auringon ultraviolettisäteily on voinut surmata suuren osan maanpinnan ja meren pintakerroksen eliöstöstä, ja sotkea ravintoketjut niin, että seurauksena on ollut massasukupuutto.[14]
Hypernovapurkaus saattaa olla elämälle vahingollinen vielä 6500 valovuoden päässä, jos Maa on tähden pyörimisakselin suunnassa[15].
Hypernovia arvioidaan tapahtuvan galaksissamme vain noin kerran 230 miljoonassa vuodessa. Jos hypernovia voi tapahtua vain supermassiivisissa, yli 40 Auringon massaisissa tähdissä, silloin Maan elämä on melko turvassa. Lähin hypernovakandidaatti, Eta Carinae, on yli 7500 valovuoden päässä Maasta. Se ei vaikuttaisi maanpäälliseen elämään suoraan atmosfäärin suojatessa gammasäteiltä ja magnetosfäärin muilta kosmisilta säteiltä. Vaurio kohdistuisi todennäköisesti ylempään atmosfääriin ja otsonikerrokseen, avaruusaluksiin, mukaan lukien satelliitit ja astronautteihin avaruudessa.
Valesupernova
Valesupernova on tapahtuma, jossa supermassiivinen tähti räjähtää vain osittain synnyttäen supernovalle tyypillisen paineaallon kuitenkin kirkastuen vain vähän verrattuna supernovaan. Valesupernovassa tähti ei myöskään tuhoudu kokonaan. Berkeleyn yliopiston tutkijat arvelevat että vuonna 1843 tapahtunut Eta Carinaen supernovaräjähdystä huomattavasti vaisumpi räjähdys olisi ollut valesupernova pintapurkauksen sijaan. Tutkijaryhmä myös arvelee että yli 30 auringon massaisten supermassiivisten tähtien loppuhetkiin saattaa kuulua useampia pienempiä räjähdyksiä ennen tähden luhistumista mustaksi aukoksi.[16]
Supernovien nimeäminen
Supernovat nimetään tietyn kaavan mukaan. Nimen alussa ovat kirjaimet SN (SuperNova), joita seuraa vuosiluku ja lopuksi kirjain tai kirjainpari, joka identifioi sen, monesko kyseisenä vuonna havaittu supernova on kyseessä. Tammikuun 1. päivästä lukien käytetään ensin isot kirjaimet A-Z, jonka jälkeen jatketaan pienillä kirjainpareilla aa, ab, ac,..., az, ba,... vuoden loppuun asti.[17]
Supernovien nimeämisestä vastaa Kansainvälisen tähtitieteellisen unionin Central Bureau for Astronomical Telegrams (CBAT), joka sijaitsee Harvardin observatorion yhteydessä. IAU muutti nimeämiskäytäntöä 1.1.2016 lähtien niin että mahdolliset supernovat nimetään ensin väliaikaisella nimellä joka alkaa kirjaimilla AT, esimerkiksi AT 2018bki ja sen jälkeen kun löytö on varmistettu spektroskooppisesti supernovaksi etuliite muutetaan SN:ksi.[17][18]
Tunnettuja supernovia
Tarkimmat muistiinpanot Linnunratamme historiallisista supernovista on kiinalaisilla, jotka ovat merkinneet muistiin kaikkiaan seitsemän varmaa räjähdystä ajanlaskun alun jälkeen. Kaikkien näiden räjähdysten jäännökset ovat edelleen havaittavissa.[19][20]
Rapusumu (M1)

Rapusumu, Äyriäissumunakin tunnettu, on supernovajäänne Härän tähtikuviossa, jossa havaittiin räjähtävä tähti 4. heinäkuuta 1054. Tuolloin kiinalaiset kirjasivat ylös nähneensä sen jopa keskellä päivää 23 päivän ajan, jonka jälkeen se alkoi hiipua näkyen kuitenkin yötaivaalla vielä parin vuoden ajan.[4] Nyt paikalla nähdään äyriäistä muistuttava sumu, joka säteilee  valoa, radioaaltoja, melkein kaikkia sähkömagneettisen säteilyn lajeja.[21] Keskellä sumua on nopeasti pyörivä pulsari, neutronitähti, jonka kiertoaika akselinsa ympäri on edelleen huikeat 0,03 sekuntia.[22] Sumu laajenee n. 1000 km/s nopeudella.[23][24] 1900-luvun ensimmäisiin valokuviin verrattuna sumun havaitaan selvästi laajentuneen.[25]
SN 1572 ja SN 1604
Tanskalainen Tyko Brahe havaitsi SN 1572ksi nimetyn supernovan vuonna 1572.[26] Viimeisin nähty oman galaksimme  supernovaräjähdys oli Keplerin sekä kiinalaisten, japanilaisten ja korealaisten tähtitieteilijöiden havaitsema vuonna 1604.[27][28] Käärmeenkantajan tähtikuviossa havaittu SN 1604 oli kirkkaimmillaan jonkin verran Siriusta kirkkaampi, ja se pystyttiin näkemään yötaivaalla paljain silmin noin vuoden ajan.[5]
SN 1987A

SN 1987A on viime aikojen kuuluisin ja yksi tutkituimmista supernovista.[29] Kyseessä oli 23. helmikuuta 1987 vajaan 170000 valovuoden päässä  Suuressa Magellanin pilvessä (LMC) räjähtänyt supernova,[30] joka näkyi eteläisellä pallonpuoliskolla paljain silmin.[31] Alun perin Auringon tarkkailuun rakennetut neutriinoilmaisimet eri puolilla maapalloa havaitsivat jo noin 3 tuntia ennen visuaalista supernovan havaintoa noin parinkymmenen neutriinon ryöpyn iskeytyneen lyhyessä ajassa, mikä oli ensimmäinen kerta, kun kaukaa aurinkokunnan ulkopuolelta ja vieläpä supernovasta havaittiin neutriinoja. Tapaus oli ensimmäinen, jossa räjähti tunnettu tähti.
SN 2006gy
SN 2006gy oli supernova, joka havaittiin ensimmäiseksi McDonaldin observatoriossa 18. syyskuuta 2006. Räjähdys tapahtui Perseuksen tähdistöön kuuluvassa galaksissa NGC 1260, joka sijaitsee 72 megaparsekin päässä Maasta. SN 2006gy:n absoluuttinen magnitudi on −22, mikä tekee siitä kirkkaimman koskaan havaitun supernovan. Räjähtäneen tähden massa on yli 100 auringon massaa, mahdollisesti jopa 130–150 auringon massaa.
SN 2007ae
Markku Nissinen ja Veli-Pekka Hentunen löysivät 19. helmikuuta 2007 Härkämäen observatoriolla uuden supernovan, joka tunnetaan luettelotunnuksella SN2007ae. SN2007ae sijaitsi galaksissa, joka on tunnetaan luettelotunnuksella UGC 10704 ja jonka tarkemmat koordinaatit ovat R.A = 17h01m51s.95 ja deklinaatio = +79°01'54.6.[32][33] Supernova oli tyypin 1a ja kirkkautta sillä oli kuvaushetkellä noin 17,4 magnitudia.[32] Tämä supernova on ensimmäinen, joka on löydetty ja kuvattu Suomessa.[34] Tähtitieteilijä Seppo Mattila on aiemmin löytänyt supernovia, mutta hänen löytönsä on tehty Kanariansaarilla ja Chilessä.[35]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Maalampi, Jukka (toim.)| title = Minne menet, maailmankaikkeus? Kirjoituksia kosmoksesta| location = Helsinki| publisher = Fysiikan kustannus| year = 2000| id = ISBN 951-97790-0-0}}
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link)

*
Luokka:Tähtitieteelliset tapahtumat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka löysi Eeta Carinae tähtijärjestelmän?


Hyeenat (Hyaenidae) on petoeläinten heimo. Heimoon kuuluu neljä lajia, joista kaikkia tavataan Afrikassa; juovahyeenaa myös Lähi-idässä ja Intiassa. Hyeenat ovat läheisempää sukua kissaeläimille, sivettieläimille ja mangusteille kuin koiraeläimille.[1]
Kuvaus
Hyeenoille tyypillistä on vankka ruumiinrakenne, voimakaspiirteinen pää ja suuret korvat.[2] Heimon erityispiirteitä ovat muita nisäkkäitä vahvemmat leuat, joilla ne voivat murskata kovaakin luuta, ja hyvin tehokas ruoansulatus.[3] Sulamattoman ravinnon hyeenat oksentavat, ja ne ulostavat lähinnä kalkkia.[4] Vain sarvet ja sorkat ne jättävät rauhaan. Hyeenat juoksevat siirtäen saman puolen etu- ja takaraajaa samanaikaisesti. Hyeenojen haju- ja kuuloaisti ovat erittäin tarkat mutta näköaisti on heikko.[3]
Hyeenat metsästävät isoja saaliseläimiä laumoissa, mutta pienempiä yksikseen. Monet hyeenalajit syövät raatojakin.
Lajit
Täplähyeena (Crocuta crocuta)
Rusko- eli vaippahyeena (Hyaena brunnea)
Juovahyeena (Hyaena hyaena)
Maasusi (Proteles cristatus)
Täplähyeena, hyeenoista suurin, saalistaa isojakin eläimiä ja käy myös haaskalla. Hyeena-sanalla tarkoitetaan usein nimenomaan täplähyeenaa.
Juova- ja ruskohyeena ovat pikkueläinten, hedelmien ja raatojen syöjiä.
Muista hyeenoista poiketen maasusi ei käy haaskoilla, eikä se tapa suuria eläimiä, johtuen sen verraten heikoista leuoista ja pienestä koosta. Maasusi on arka termiittien syöjä. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008 maasuden uudeksi suomenkieliseksi nimeksi termiittihyeenaa.[5]
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kehityksellinen kielihäiriö (englanniksi developmental language disorder, DLD) tarkoittaa kielellisiä vaikeuksia, jotka vaikeuttavat suoriutumista arjessa [1]. Näkyvimmät ongelmat liittyvät vaikeuksiin ilmaista itseään puheella. Puhe voi olla niukkaa, epäkieliopillista tai epäselvää. Lisäksi puheen ymmärtäminen voi olla puutteellista, vaikka tätä ei välttämättä huomata kuin vasta kielellisten taitojen arvioinnissa tai tutkimuksessa.  Kehitykselliseen kielihäiriöön liittyvät vaikeudet ovat suhteellisen pysyviä ja näkyvät yleensä jossain muodossa koko yksilön eliniän. Kielellisillä vaikeuksilla on merkittävä vaikutus jokapäiväisiin sosiaalisisiin tilanteisiin ja koulumenestykseen. Oikea-aikaisella kuntoutuksella taitoja voidaan kuitenkin vahvistaa ja tukea lapsen ja nuoren suoriutumista arjessa. Kielelliset vaikeudet eivät aiheudu autismin kirjon vaikeuksista, älyllisestä kehitysvammaisuudesta tai tunnetusta neurologisesta sairaudesta. Kehityksellinen kielihäiriö voi kuitenkin esiintyä näiden yhteydessä.
Luokittelu
Terminologia
Termi kehityksellinen kielihäiriö otettiin käyttöön CATALISE-asiantuntijapaneelin konsensustutkimuksessa vuonna 2017 [1]. Tutkimuksessa selvitettiin kielellisistä vaikeuksista käytettyä sekavaa terminologiaa, joka on johtanut heikkoon tiedonkulkuun, ilmiön heikkoon tuntemiseen ja joissain tapauksissa jopa lasten tarvitsemien palvelujen kieltämiseen.
Lasten kielellisistä häiriöistä käytetty terminologia on ollut hajanaista ja hämmentävää. Lisäksi monet ilmiöstä käytetyt nimikkeet ovat päällekkäisiä, mutta eivät merkitykseltään identtisiä [2]. Terminologiaan liittyvä sekaannus on osittain johtunut myös epätietoisuudesta sen suhteen, mitä kehityksellinen kielihäiriö sisältää sekä erilaisten diagnoosin sisälle kuuluvien alatyyppien olemassaolosta.
Kansainvälisessä kirjallisuudessa termiä kehityksellinen kielihäiriö on käytetty jo vuosien ajan, vaikka vähemmän kuin termiä kielellinen erityisvaikeus (englanniksi specific language impairment, SLI) [2]. Suomessa kehityksellisestä kielihäiriöstä käytetään juurikin nimitystä kielellinen erityisvaikeus. Tätä ennen käytettiin termiä dysfasia. Myös nimikkeitä ”sanasokeus” ja ”minimal brain dysfunction” on aiemmin käytetty. Nykysuosituksen mukaisesti myös Suomessa tulisi siirtyä vähitellen käyttämään nimikettä kehityksellinen kielihäiriö.
Kielellisen erityisvaikeuden määritelmä on osittain sama kuin kehityksellisen kielihäiriön, mutta CATALISE-paneeli luopui sen käytöstä liian rajoittavana, sillä sen katsottiin keskittyvän vain puhtaisiin kielen ongelmiin ilman muita vaikeuksia. On harvinaista, että lapsen ongelma on kapea-alainen. Ei myöskään ole tutkimustietoa siitä vaikuttaako kuntoutus eri tavalla tällaiseen kapea-alaiseen ongelmaan tai onko sen syntyyn erilaisia syitä verrattuna muihin lapsiin, joilla on kielellisiä vaikeuksia [3].
Merkittävin ero termien kehityksellinen kielihäiriö ja kielellinen erityisvaikeus välillä liittyy kielellisten ja ei-kielellisten taitojen väliseen suhteeseen. Saadakseen diagnoosin kehityksellinen kielihäiriö, ei lapsella tarvitse olla merkittävää eroa ei- kielellisen ja kielellisen suoriutumisen välillä[1]. Kielellinen erityisvaikeus -diagnoosi puolestaan annetaan vain, mikäli ei-kielelliset taidot ovat paremmat kuin kielelliset taidot. Niin DSM-5 tautiluokituksessa kuin ICD-11 tautiluokituksessa termi kehityksellinen kielihäiriö (developmental language disorder) on korvannut termin kielellinen erityisvaikeus [4][5]. Määritelmä poikkeaa kuitenkin CATALISE-paneelin määritelmästä ja vastaa kielellisen erityisvaikeuden oirekuvaa, sillä tautiluokituksessa diagnoosin saadakseen lapsella tulee olla ero kielellisen ja ei-kielellisen suoriutumisen välillä. Tämä nostaa riskiä termien ja niiden määritelmien sekaantumiseen. Tämän vuoksi on toivottavaa, että tulevaisuudessa eri tahojen nimikkeet ja määritelmät noudattaisivat samaa linjaa.
CATALISE-paneeli keskusteli häiriö-sanan käytöstä lasten kielellisistä ongelmista puhuttaessa ja totesi, että häiriö-sanasta välittyy pysyvien kielellisten puutteiden vakava luonne ja mahdolliset seuraukset. Häiriö-sanaa käytetään myös neurologisissa sairauksissa ja se on käytössä myös diagnostisissa viitekehyksissä, kuten DSM5 ja ICD-11 [1]. Jos lapsella on lievempiä ja ohimeneviä vaikeuksia, kielelliset vaikeudet voi olla sopivampi termi.
Kielellisten vaikeuksien tyypit
Kehityksellinen kielihäiriö voi vaikuttaa useisiin kielen alueisiin. Häiriön aste kielen eri osa-alueilla voi vaihdella lapsesta toiseen [6]. Erilaisia alatyyppejä on yritetty määritellä, mutta selkeitä kategorioita ei ole saatu kehitettyä [7]. CATALISE-paneelin suositus oli, että häiriön selkeät alueet pitäisi arvioida ja dokumentoida jokaisella lapsella ja samalla tunnustaa, että eri lapsilla voi olla erilaiset ongelmien yhdistelmät. Kielen alueet, joilla vaikeuksia voi esiintyä ovat:
Kielioppi – Kielioppi on kyky yhdistää sanojen merkitysyksiköitä yhteen (morfologia) ja sanoja kieliopillisesti oikeiksi lauseiksi (syntaksi). Esimerkkejä morfologiasta ovat esimerkiksi verbien taivuttaminen lisäämällä kieliopillisia päätteitä [8] tai prefiksien ja suffiksien käyttö. Lauseen ymmärtämisessä voi myös olla haasteita. Lapsella voi olla vaikeuksia ymmärtää sanajärjestyksen aiheuttamia muutoksia (esimerkiksi mikä on sininen lauseessa ”kynä kengän päällä on sininen”) [9]. Lapsella voi myös olla taipumus käyttää yleistietoa merkityksen selvittämiseen ennemmin kuin kielellisiä vihjeitä [10]. Lapsella voi myös olla ongelmia tulkita monikon tai aikamuotojen kieliopillisia tunnuksia.[11].
Semantiikka – Semantiikka tarkoittaa kykyä ymmärtää sanojen merkitys ja ilmaista merkitys yhdistämällä sanoja toisiinsa. Lapsilla, joilla on kehityksellinen kielihäiriö, on usein suppea sanavarasto ja käytössä voi olla vain rajattu valikoima sanoja, joilla on suhteellisen yleinen merkitys [12].
Sananlöytäminen – Sananlöytämisen vaikeudessa lapsi voi tietää sanan, mutta ei pääse siihen käsiksi [13]. Ilmiötä kuvataan usein sanomalla ”Se on aivan kielen päällä, mutten juuri nyt saa sitä mieleeni”.
Pragmatiikka – Pragmatiikka on kyky valita kontekstiin sopiva viesti tai tulkita toisten viestejä kontekstissa. Pragmaattisissa vaikeuksissa kielen sisältö ei sovi ympäristöön tai sosiaaliseen kontekstiin; ymmärrys voi olla liian kirjaimellista; lapsi voi höpöttää taukoamatta tai ei osaa vuorottelua keskustelussa eikä pysy aiheessa [14].
Diskurssi – Diskurssi on lausetta ylempänä oleva kielen taso. Diskurssin vaikeuksissa lapsella voi olla rajallinen kapasiteetti tarinan kertomiseen tai tapahtumien kuvailuun loogisessa järjestyksessä [15].
Kuulomuisti ja oppiminen – Sanojen ja lauseiden muistamisen vaikeudet voivat vaikeuttaa uuden sanaston oppimista [16] ja pitkien tai monimutkaisten lauseiden ymmärtämistä [17].
Fonologia – Fonologia käsittelee äänteiden yhdistelyä sanoissa. Fonologian ongelmista kärsivän lapsen on vaikea erottaa tiettyjä puheäänteitä. Esimerkiksi /t/ ja /k/ voivat sekoittua, jolloin sanasta ’takki’ voi tulla ’kakki’. Tällainen vaikeus on tyypillistä pienellä lapsella, mutta se häviää yleensä 4–5-vuotiaana [18]. Puheen ymmärrettävyys kärsii, jos joitain puheäänteitä ei osaa tuottaa tarkasti [19]. Lisäksi fonologisen tietoisuuden puute eli kyvyttömyys tunnistaa äänteitä sanoissa voi johtaa lukivaikeuksiin [20].
Kehityksellinen kielihäiriö ja puheen motoriset häiriöt
Puhe on äänteiden tuottamista ja se voi häiriintyä monesta eri syystä. Taustalla voi olla rakenteellinen ongelma, esimerkiksi huuli- tai suulakihalkio, neurologinen ongelma, joka vaikuttaa puheen motoriseen kontrolliin (dysartria) tai vaikeus erotella äänteitä kuulovian takia. Äännevirheet ovat tyypillisiä pienillä lapsilla. Näitä artikulaation häiriöitä ei pidä sekoittaa kielellisiin vaikeuksiin, joissa ongelma on kyvyssä valita ja yhdistää kielellisiä elementtejä merkityksen välittämiseksi ja kyvyssä ymmärtää merkitystä. Puheen häiriöt voidaan erottaa kielen häiriöistä, mutta ne voivat esiintyä myös yhdessä [20]. Kun lapsi ei pysty tuottamaan toisistaan selvästi erottuvia äänteitä ilman selkeää syytä, pidetään tätä tyypillisesti kielellisenä vaikeutena, joka vaikuttaa kykyyn oppia fonologisia kontrasteja. Puheäänteiden tuoton ongelmista käytetty luokitus ja terminologia ovat herättäneet vilkasta keskustelua [21]. Käytännössä on usein vaikea erottaa fonologisia häiriöitä ja puheen tuottamisen häiriöitä. Tuntemattomasta syystä johtuva puheen tuottamisen häiriö ilman muita kielellisiä ongelmia on melko yleinen syy puheterapiaan [22]. Nämä ongelmat ratkeavat yleensä 4–5 vuoden iässä puheterapiassa [23] eivätkä siten vastaa kehityksellisen kielihäiriön kriteereitä. Jos vaikeudet jatkuvat viidennen ikävuoden jälkeen, niihin liittyy usein laajempia kielellisiä vaikeuksia ja niiden ennuste on huonompi [24]. Tällöin on sopivaa puhua puheen tuottamiseen painottuvasta kehityksellisestä kielihäiriöstä.
Kehityksellinen kielihäiriö ja muut neurologiset häiriöt
Kehityksellinen kielihäiriö esiintyy usein tuntemattomasta syystä aiheutuvien lievempien neurologisten häiriöiden kanssa, esimerkiksi ADHD:n, kehityksellisen lukemisvaikeuden eli dysleksian tai kehityksellisen koordinaatiohäiriön yhteydessä [3]. Nämä eivät estä kehityksellisen kielihäiriön diagnoosia, mutta ne pitäisi huomioida liitännäishäiriöinä.
Riskitekijät
Kehityksellisellä kielihäiriöllä on vahva geneettinen tausta [25]. Luotettavinta tutkimusta asiasta on tehty kaksostutkimusmenetelmällä. Kaksoslapset jakavat saman kotitaustan, mutta heidän kielelliset kykynsä voivat erota huomattavasti. Näin käy etenkin epäidenttisillä kaksosilla, sillä heillä on erilaiset geenit. Identtiset kaksoset jakavat samat geenit ja he ovat yleensä kielellisiltä kyvyiltään enemmän toistensa kaltaisia kuin epäidenttiset kaksoset. Kehityksellisen kielihäiriön oirekuva voi vaihdella vaikeuden ja pysyvyyden osalta identtisillä kaksosillakin, mikä viittaa siihen, että myös ei-geneettiset tekijät vaikuttavat häiriöön. On kuitenkin harvinaista, että identtisistä kaksosista toisella olisi kehityksellinen kielihäiriö ja toisen kieli kehittyisi tyypillisesti [26].
Suurta innostusta herätti, kun kehityksellisen kielihäiriön omaavan suvun jäseniltä löytyi mutatoitunut FOXP2-geeni [27]. Tutkimuksissa kuitenkin havaittiin, että vaikka kehityksellinen kielihäiriö on periytyvää, se ei aiheudu mutaatiosta FOXP2-geenissä tai muissakaan geeneissä [28]. Tämänhetkinen tutkimustieto toteaa, että monet eri geenit voivat vaikuttaa kielen oppimiseen, ja että kehityksellinen kielihäiriö on seurausta haitallisten riskitekijöiden kasautumisesta, vaikka yksittäisen tekijän vaikutus voi olla hyvin pieni [25]. FOXP2-geenin toimintamallin tutkiminen on kuitenkin auttanut tunnistamaan muita yleisiä geneettisiä variantteja samoissa neuraalisissa verkostoissa, jotka voivat osaltaan olla kehityksellisen kielihäiriön taustalla [29].
Kielellisillä vaikeuksilla on yhteys useisiin tekijöihin kotiympäristössä. Usein oletetaankin, että kyseessä on kausaalinen yhteys, jossa heikko kielellinen viriketaso johtaa heikkoihin kielellisiin taitoihin. Kaksostutkimuksissa on kuitenkin osoitettu, että samassa kotiympäristössä kahdella lapsella voi olla hyvinkin erilaiset kielelliset taidot. Muita selittäviä tekijöitä kotiympäristön ja kielellisten taitojen väliseen yhteyteen on siis etsittävä. Kehityksellisen kielihäiriön diagnoosin lapsena saaneiden henkilöiden koulutustaso jää usein matalaksi [30] ja heidän lapsillaan voi olla geneettinen riski kielen vaikeuksille [2]. Yksi tunnettu ei-geneettinen kielen kehitykseen mahdollisesti haitallisesti vaikuttava tekijä on asema suuren sisarusparven nuorimmaisena [31].
Liitännäistekijät
Pitkään on tiedetty, että kehityksellistä kielihäiriötä esiintyy pojilla 3–4 kertaa enemmän kuin tytöillä [32]. Sukupuolten välinen ero ei kuitenkaan ole näin selvä epidemiologisissa tutkimusaineistoissa, mikä voi viitata siihen, että tytöillä on samoja ongelmia, mutta ne jäävät havaitsematta [33]. Sukupuolten välisen eron syytä kehityksellisessä kielihäiriössä ei vielä tunneta.
Kehitykselliseen kielihäiriöön liittyy usein heikot motoriset taidot [34].
Kehityksellinen kielihäiriö ei yleensä näy aivokuvauksissa selkeinä poikkeavuuksina, vaikka kvantitatiivisissa vertailuissa on havaittu eroja aivojen koossa ja valkoisen ja harmaan aineen suhteissa tietyillä aivoalueilla [35]. Joissain tapauksissa on havaittu epätavallisia aivopoimuja [36]. Tähän mennessä ei ole löydetty selkeää neuraalista tunnusmerkkiä kehitykselliselle kielihäiriölle, vaikka joissain tutkimuksissa on havaittu subkortikaalisten järjestelmien osallisuus asiaan [37]. Aivojen erot kehityksellisessä kielihäiriössä ja tyypillisessä kehityksessä ovat hienovaraisia ja ne voivat mennä päällekkäin muissa neurologisissa sairauksissa havaittujen epätyypillisyyksien kanssa [38].
Diagnoosi
Kehityksellinen kielihäiriö määritellään vain oirekuvaan perustuen, biologista testausta ei ole. Kehityksellinen kielihäiriö diagnosoidaan, jos seuraavat kolme kriteeriä täyttyvät [1]:
Lapsella on kielellisiä vaikeuksia, jotka vaikeuttavat jokapäiväistä kommunikaatiota tai oppimista
Lapsen kielelliset vaikeudet eivät todennäköisesti häviä viidennen ikävuoden jälkeen
Kielelliset vaikeudet eivät liity tunnettuihin neurologisiin tiloihin tai sairauksiin, kuten aivovaurioon, degeneratiivisiin neurologisiin sairauksiin, geneettisiin sairauksiin, kromosomihäiriöihin kuten Downin syndrooma, sensorineuraaliseen kuulovikaan, autismin kirjon häiriöön tai älylliseen kehitysvammaan.
Tutkimus- ja epidemiologisista syistä ensimmäisen kriteerin dokumentointiin on kielen arvioinnissa käytetty tarkkoja rajoja. Tomblin ym. [39] ehdottivat EpiSLI-kriteeriä, joka koostuu viidestä osa-alueesta: kielen kolmesta alueesta (sanasto, kielioppi, kerronta) ja kahdesta modaliteetista (ymmärtäminen, tuottaminen). Jos lapsen tulos on alimman 10 prosentin joukossa kahdella tai useammalla osa-alueella, hänellä on kielellinen vaikeus.
Toinen kriteeri, kielen ongelmien pysyvyys, voi olla vaikeaa havaita pienellä lapsella. Pitkittäistutkimukset ovat osoittaneet, että ongelmat lieventyvät helpommin lapsilla, joiden ongelmat rajoittuvat kielen tuottamiseen pikemminkin kuin ymmärtämiseen [1]. Lisäksi, jos lapsella on vaikeuksia vain yhdellä edellä mainituista kielen alueista, hänen edistymisensä on yleensä parempaa kuin jos kielen ongelmia on useammilla alueilla [24].
Kolmas kriteeri on, että kehityksellinen kielihäiriö ei liity toiseen neurologiseen tilaan, kuten geneettiseen oireyhtymään, sensorineuraaliseen kuulovikaan, neurologiseen sairauteen, autismin kirjon häiriöön tai älylliseen kehitysvammaan, jotka CATALISE-paneeli määritteli erotusdiagnooseiksi [1]. Näihin tiloihin liittyvät kielelliset vaikeudet pitää arvioida ja niihin täytyy tarjota sopivaa interventiota. Terminologisesti ne erotellaan kehityksellisestä kielihäiriöstä siten, että esimerkiksi autismin kirjon yhteydessä diagnoosi olisi ’autismin kirjoon liittyvä kielellinen vaikeus’. Diagnoosien erottelun taustasta lisää: Bishop (2017) [40].
Arviointi
Yleensä joko vanhemmille, neuvolan tai päivähoidon henkilökunnalle herää huoli lapsen kielen, puheen tai vuorovaikutuksen taidoista. Tällöin on syytä ottaa yhteys oman kunnan puheterapeuttiin. Toisinaan puheterapeutin arvioon pääsemiseksi tarvitaan lääkärin tai terveydenhoitajan lähete. Ensimmäinen askel on ottaa yhteyttä omaan terveyskeskukseen, jossa osataan neuvoa kuinka puheterapeutin arvioon pääsee. Ne lapset, joiden vaikeudet vaikuttavat pitkäaikaisilta, laajoilta tai vaikeilta, tarvitsevat tarkempaa tutkimusta kuin mitä terveyskeskuksessa voidaan tehdä. Tämän vuoksi terveyskeskuksen puheterapeutti voi ohjata perheen jatkotutkimuksiin erikoissairaanhoitoon. Erikoissairaanhoidossa tapahtuvasta arvioinnista vastaa Suomessa moniammatillinen tiimi, johon kuuluu ainakin lasten kielellisiin vaikeuksiin perehtynyt lääkäri, (esimerkiksi foniatri), psykologi tai neuropsykologi ja puheterapeutti [41]. Tiimiin voi kuulua myös toimintaterapeutti, sosiaalityöntekijä, varhaiskasvatuksen erityisopettaja, fysioterapeutti tai kuntoutusohjaaja. Diagnoosi annetaan moniammatillisen tiimin yhteistyönä [41].
Puheterapeutin arvio niin perusterveydenhuollossa terveyskeskuksessa kuin erikoissairaanhoidossa sisältää tyypillisesti ainakin lapsen huoltajan haastattelun, lapsen havainnoinnin strukturoimattomassa ympäristössä ja standardoituja kielitestejä [42]. Myös kuulo on syytä tutkia. Puheterapeutit käyttävät usein myös vapaamuotoisia arviointimenetelmiä, kuten puhenäytteitä, varsinaisen testauksen täydentäjinä antamaan kuvaa lapsen kielestä luonnollisemmassa kontekstissa. Puhenäyte voi olla esimerkiksi keskustelu tai kertomuksen uudelleenkerronta.
Arviointimenetelmät, jotka vanhempi tai opettaja voi toteuttaa, voivat olla hyödyllisiä tunnistettaessa tarkempaa tutkimusta tarvitsevia lapsia ja arvioitaessa lapsen suoriutumista arjen kommunikointitilanteissa. ESIKKO – Lapsen esikielellisen kommunikaation ja kielen ensikartoitus on tarkoitettu 6–24 kuukauden ikäisten lasten esikielellisen kommunikaation ja varhaisen kielen kehityksen arviointiin ja seurantaan [43]. Sitä käytetään monin paikoin esimerkiksi neuvoloissa. Lasten ja nuorten kommunikointitaitojen kysely (Children’s Communication Checklist, CCC–2) on vanhemman täyttämä kyselylomake jokapäiväisen kielen käytöstä yli 4-vuotiaille lapsille, joilla on lausepuhetta [44].
Kuntoutus
Kehityksellisen kielihäiriön tärkein kuntoutusmuoto on puheterapia [41]. Puheterapiaa saa antaa vain puheterapeutti, joka on Valviran laillistama terveydenhuollon ammattilainen. Puheterapeutteja koulutetaan Helsingin, Oulun, Turun ja Tampereen yliopistossa sekä Åbo Akademissa. Puheterapeutit käyttävät monenlaisia terapiatekniikoita tukeakseen lapsen kielellisiä taitoja [45].
Pienten lasten kohdalla puheterapia on usein epäsuoraa. Epäsuorassa terapiassa puheterapeutti ohjaa muita ihmisiä, tässä tapauksessa lapsen vanhempia, tukemaan lapsen taitoja arjessa erilaisia terapiatekniikoita käyttämällä. Menetelmää käytetään erityisesti 2–4-vuotiaiden lasten ja heidän vanhempiensa kanssa [46][47]. Vanhempien ohjauksen on todettu olevan vaikuttavaa niin puheen tuoton kuin ymmärtämisen tukemiseen.
Yleensä noin kolmevuotiaiden ja sitä vanhempien lasten ja nuorten kanssa puheterapeutti työskentelee myös yksilöllisesti. Yksilöllinen puheterapia voi kohdistua vahvistamaan taitoja tai kompensoimaan puutteita millä tahansa yllämainituista kielen alueista: kielioppi, semantiikka, sanalöytäminen, pragmatiikka, diskurssi, kuulomuisti tai fonologia. Tämän hetken menetelmiä kieliopin vahvistamiseen pienten lasten kanssa ovat luonnolliseen vuorovaikutukseen perustuvat terapiatekniikat. Niissä interventio nivotaan luonnollisiin kommunikaatiohetkiin, joissa terapeutti lähtee rakentamaan harjoitusta lapsen ilmaisujen varaan sen sijaan että sanelisi mistä puhutaan. Vanhempien lasten kanssa interventiot voivat olla eksplisiittisempiä: lapselle kerrotaan mitä kielen alueita harjoitetaan ja selitetään mitä sääntöjä ja rakenteita lapsi on oppimassa, usein visuaalisen tuen avulla [48][49].
Kuntoutus on siirtynyt kielioppi- ja fonologiakeskeisyydestä kohti sosiaalisen kielenkäytön harjoittelua, usein ryhmätyöskentelynä pienissä ryhmissä, joissa voi olla sekä tyypillisesti kehittyviä että kielihäiriöisiä saman ikäisiä lapsia [50].
Kouluikäisillä lapsilla opettaja osallistuu interventioon joko yhteistyössä puheterapeutin kanssa tai intervention päätoteuttajana. Näyttö yhteistyössä tehdyn intervention hyödyistä kasvaa [51]. Kouluikäiset hyötyvät myös yksilöllisestä puheterapiakuntoutuksesta [52][53].
Tallal kumppaneineen ehdottaa radikaalisti erilaista lähestymistapaa, jossa tietokonepohjainen interventio, FastForWord, tarjoaa kielen ja auditiivisen prosessoinnin osa-alueille pitkäkestoista ja intensiivistä harjoitusta [54]. Teoria FastForword-ohjelmiston taustalla perustuu ajatukseen siitä, että kielelliset ongelmat aiheutuvat hienovaraisen auditiivisen erottelun epäonnistumisesta, jolloin tietokoneavusteisella harjoittelulla ko. taitoa voidaan parantaa. Systemaattinen katsaus FastForWordia käsitelleistä tutkimuksista ei kuitenkaan löytänyt merkitsevää hyötyä menetelmän käytöstä suhteessa kontrolliryhmään [55] eikä menetelmää tule siis käyttää kielellisten vaikeuksien kuntoutukseen. Samaan teoreettiseen ajatukseen perustuviin kuntoutusmenetelmiin tulee myös suhtautua kriittisesti, sillä toistaiseksi ei ole tutkimustuloksia siitä, että kuuloa harjaannuttamalla tai muunnellun auditiivisen aineiston kuuntelulla olisi siirtovaikutusta kielellisiin taitoihin.
Logopedian eli puheterapian taustalla olevan tieteen alalla satunnaistetut kontrolloidut tutkimukset ovat harvinaisia, mikä vaikeuttaa tutkimusten kliinisen vaikuttavuuden arviointia. Lapsen kielellä on taipumus kohentua ajan kanssa ja ilman kontrolloituja tutkimuksia voi olla vaikea tietää, mikä osa havaitusta muutoksesta on tietyn kuntoutuksen ansiota. Tutkimustietoa on kuitenkin siitä, että suora puheterapeutin interventio voi olla tehokas sanaston ja ilmaisevan kielen kohentamisessa [56]. Puheen ymmärtämisen kuntoutusta on tutkittu vähemmän [57] , mutta myönteisiä tuloksia puheterapiasta myös puheen ymmärtämiseen on löydetty [46][58][59][52]. Suomalainen katsaus lasten kielellisen erityisvaikeuden puheterapeuttisesta kuntoutuksesta tarkastelee asiaa laaja-alaisesti ja esittää tutkimukseen perustuvia hyviä puheterapiakäytäntöjä puheterapeuttien kliinisen työn tueksi [60].
Ennuste
Pitkittäistutkimukset osoittavat, että kielen viivästyminen 4-vuotiailla, joilla ei ole muita riskitekijöitä, häviää noin 40 % lapsista 5. ikävuoteen mennessä [24]. Lapsilla, joilla kielelliset vaikeudet ovat merkittäviä vielä 5-vuotiaana, on tyypillisesti vaikeuksia lukemisessa, myös niillä lapsilla, jotka saavat asiantuntija-apua [61] . Heidän koulutustasonsa jää myös tyypillisesti matalaksi [62]. Lopulliset kielelliset taidot ovat heikot yleisimmin niillä yksilöillä, joilla on vaikeuksia sekä puheen ymmärtämisessä että tuottamisessa [63]. On myös tutkimustuloksia siitä, että nonverbaalisten kykyjen testitulokset laskevat iän myötä lapsilla, joilla on kehityksellinen kielihäiriö [64]. Kielen ja kognition kehitys vaikuttavat siis liittyvän tiiviisti yhteen ja vaikuttavan toisiinsa.
Kehitykselliseen kielihäiriöön liittyy kohonnut sosiaalisten, emotionaalisten ja mielenterveyden ongelmien riski [65]. Isossa-Britanniassa tehdyssä tutkimuksessa 64 % 11-vuotiasta lapsista, joilla oli kehityksellinen kielihäiriö, ylitti kliinisen kynnyksen psykiatristen ongelmien kyselyssä, ja 36 % lapsista koki säännöllistä kiusaamista, verrattuna 12 prosenttiin tyypillisesti kehittyneestä vertailuryhmästä [66]. Pitkittäistutkimukset osoittavat, että yksilöillä, joilla lapsena diagnosoitiin kehityksellinen kielihäiriö ja vaikeuksia puheen ymmärtämisessä, oli aikuisiässä normaalia korkeampi työttömyysaste, enemmän sosiaalista eristäytymistä ja psykiatrisia häiriöitä [67]. Niillä lapsilla, joiden ongelmat olivat lievempiä, ja jotka eivät tarvinneet erityisopetusta, oli suotuisampi kehitys [68]. On olemassa myös suojaavia tekijöitä, jotka voivat olla ehkäisemässä pitkäaikaisiin kielellisiin vaikeuksiin liittyvien riskien realisoitumista. Tällainen suojaava tekijä voi olla esimerkiksi lapsen sosiaalisuus [69].
Tutkimus
On tutkittu paljon, miksi kielen oppiminen on vaikeaa osalle lapsista [70]. Teoriat jakautuvat niihin, joiden mukaan vaikeuksien syy on auditiivisessa temporaalisessa prosessoinnissa [71] ja niihin, joiden mukaan ongelma on puute erikoistuneessa kielenoppimisen järjestelmässä [72][73]. Jotkin teoriat painottavat oppimisen ja muistin puutteita [74][75]. On myös ehdotettu, että kehityksellinen kielihäiriö ilmenee vain, jos useampi kuin yksi piilevä tekijä on läsnä [76].
Katso myös
Dysfasia
Lukemisen erityisvaikeus
Kielihäiriöt ja monikielisyys
Puheterapia
Puheterapeutti

 sivusto puhevammaisuudesta, kommunikoinnista ja selkokielestä
Tekstin pohjana on käytetty englanninkielistä Developmental Language Disorder – wikipedia-artikkelia.
Lähteet

Luokka:Neurologiset sairaudet
Luokka:Psyykkiset sairaudet

Onko kehityksellisellä kielihäiriöllä geneettinen tausta?