Gammelstadin kirkkokylä ()[1] on Luulajan kunnassa, Gammelstadin taajamassa Luulajan taajamasta noin kymmenen kilometriä[2] luoteeseen sijaitseva kirkkokylä. Se on Ruotsin parhaiten säilynyt ja koko Skandinavian mittakaavassa ainutlaatuinen esimerkki perinteisestä kirkkokylästä.[1] Kirkkokylässä on 424[3][4] kirkkotupaa sekä porvariston asuma-alue. Kohde hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1996.[1] Maailmanperintöalueeseen kuuluu myös vuonna 1492 käyttöön otettu Alaluulajan keskiaikainen kirkko.[1] Kuten kirkkokylissä yleensäkin, kirkon ympärille rakennettuja kirkkotupia käytettiin kauempaa tulevien kirkossakävijöiden majoitukseen, koska pitkien välimatkojen ja hankalien matkustusolosuhteiden takia he eivät ehtineet palata kotiin saman päivän aikana.[5]
Maailmanperintöstatus tuo Gammelstadin taajamalle paljon näkyvyyttä ja kehittämismahdollisuuksia, mutta se vaatii myös hyvin organisoitua hallintoa.[6] Kirkkokylässä käy vuosittain yli satatuhatta matkailijaa.[7] Alueella on ravintola-, kahvila- ja majoituspalveluita.[8] Kirkkokylän laidalla sijaitsee myös Hägnanin ulkoilmamuseo, jonne on sijoitettu eri puolilta Norrbottenia peräisin olevia rakennuksia.[1]
Yleiskuvaus
Luulajan Gammelstadin kirkkokylän[1] maailmanperintökohde koostuu Alaluulajan kirkosta, sitä ympäröivästä kirkkokylästä, vanhoista kortteleista, historiallisista julkisista rakennuksista ja osasta myöhemmin rakennettuja pysyviä asuinrakennuksia. Kirkkokyläperinne, johon kuuluu yöpyminen kirkkotuvissa kirkkovierailujen yhteydessä on olennainen osa kohteen maailmanperintöasemaa.[8] Unescon mukaan kohde yhdistää kaupunkimaisen ja maalaiskylien elämän erityisellä tavalla ja kirkkokyläperinne on onnistuttu säilyttämään elinvoimaisena ja autenttisimpana suhteessa muihin säilyneisiin kirkkokyliin.[7]
Kirkkokylä ja -tuvat
Kirkkokylässä on 424 kirkkotupaa, jotka on jaettu 555 erilliseen huoneeseen.[5][4][9] Kirkkotupien välissä on kapeita kujia, jotka antavat kylälle erikoisen ja elävän muodon.[4] Kirkkotuvat on tarkoitettu tilapäiseen majoittumiseen, eikä niissä asuta pysyvästi.[5] Perinteisesti kirkkokylässä yöpyivät talonpojat käydessään jumalanpalveluksissa, markkinoilla, käräjillä ja veronkeräämisen yhteydessä.[10] Kirkollisten juhla-aikojen yhteydessä kirkkokylässä vietettiin useampiakin vuorokausia. Muina aikoina kirkkotupien ikkunaluukut olivat kiinni ja kylän kadut ja torit olivat lähes autioita. Kirkkokyläelämän kahden luonteen ja ajanjaksojen vaihtelun kontrasti oli valtaisa – vallitsevan autiuden ja hiljaiselon katkaisivat lyhyet ja intensiiviset purskaukset kaupunkimaista elämää.[3] Kirkkotupien käyttöperinne on säilynyt Gammelstadissa jo 400 vuotta, mikä on ainutlaatuista Ruotsin kirkkokylien joukossa. Perinne on vaikuttanut myös huomattavasti kylän koko elämäntapaan ja rakennustyyliin.[7]

Kaikki kirkkotuvat on rakennettu puusta.[5] Lähes kaikki tuvat ovat yksikerroksisia, vain kourallinen kaksikerroksisia.[4] Tuvat on maalattu punaisiksi, ovien ja ikkunoiden karmit valkoisiksi. Kirkkotupien ovien ja ikkunaluukkujen ulkonäkö voi vaihdella. Useimmissa ovissa on pyramidimainen motiivi, mikä kuvaa alttaria ja sillä palavaa uhritulta. Kirkkotupien alkuperäiset katot oli rakennettu puusta. Peltikattorakenteiden yleistyttyä enemmistö kattorakenteista on nykyisin peltiä, mikä on myös hyväksytty perinteisten kattomateriaalien joukkoon.[5] Vaikka tuvat näyttävät ulospäin lähes identtisiltä, niiden huonejärjestys ja pohjaratkaisut vaihtelevat. Tavallisesti tuvissa on ainakin tilava keittiö, jossa on myös nukkumapaikkoja () sekä eräänlainen kuisti. Jotkut tuvat on rakennettu yhteen, ja ne jakavat yhden ulkoseinän.[4]
Kirkko ja muut merkittävät rakennukset

Vuonna 1492 käyttöön vihitty Alaluulajan kirkko on lajityyppinsä suurin pohjoisessa Skandinaviassa. Kirkon koristelivat tukholmalaiset taiteilijat. Vuonna 1852 käyttöönotettu kellotapuli on rakennettu kirkosta hieman erilleen, mikä on poikkeuksellista Norrbottenin alueella.[5][8]
Muita huomattavia rakennuksia alueella ovat 1600-luvun porvaristokaupunginosassa kirkosta itään sijaitsevat lääkärin vastaanottona, kouluna ja majatalona toiminut Gästgarden, Borgmästargården sekä Kaptensgården. Nykyisin nämä talot ovat yksityisomistuksessa.[5][8][11] Margaretas Wärdshus rakennettiin 1800-luvun alkupuolella. Se oli alkujaan suuren kauppamaatilan päärakennus, ja nykyään se on ravintola. Heti kirkon eteläpuolella sijaitsee 1790 rakennettu pitäjänmakasiini (Sockenmagasinet), jonne varastoitiin muun muassa talonpoikien maksamat papin palkat. Sitä käytettiin myös siemenviljan varastointiin huonojen satovuosien varalle. Vuonna 1754 rakennettua pitäjätaloa (Sockenstugan) on käytetty muun muassa käräjäsalina, huoltorakennuksena, kunnan konttoritiloina ja kokoushuoneena. Nykyisin talossa on seurakunnan ylläpitämä kahvila. Separatistitaloa (Separatiststugan) käyttivät 1800-luvun alussa kirkosta erkaantuneet ”separatistit”, jotka vastustivat kirkon uusia opillisia kirjoja ja järjestivät omia hengellisiä kokouksiaan.[11] Alun perin kestikievarina (1806–1908) ja sittemmin baptistikirkkona toimineessa Betelkapelletissa sijaitsee nykyisin matkailupalveluiden keskus, kahvio ja näyttelytila.[5][8][11]
Historia
Kaupankävijöiden kohtauspaikka 1100–1200-luvuilla
Ensimmäiset merkit Gammelstadin kirkonmäen asutuksesta on ajoitettu 1100-luvulle, jolloin alue oli pienehkö saari Luulajanjoen suulla. Alueelta on löydetty jäänteitä laitureista ja yksinkertaisista rakennuksista. 1200-luvulle ajoitettuja löytöjä on enemmän, ja alueen on arveltu tuolloin vakiinnuttaneen strategisen asemansa kolmen vesireitin risteyskohtana. Luulajanjoki yhdisti rannikon sisämaahan, ja Pohjanlahden rannikkoa pitkin merenkulkijoita tuli niin Tukholmasta kuin Suomesta ja Venäjältäkin. Paavi oli määrännyt samoihin aikoihin uusia paastosäännöksiä, minkä johdosta kalan kysyntä ja vienti Keski-Eurooppaan kasvoi merkittävästi. Kalakaupan pohjalta syntyneitä markkinoita lienee pidetty jo 1200-luvun lopulla.[7]
Kirkon ja yhteiskunnan organisoituminen 1300–1500-luvuilla
Alaluulajan kivikirkon paikalla aluksi olleista kirkkorakennuksista ei ole säilynyt juurikaan tietoa. Kirkko alkoi lähettää alueelle pappeja vuoden 1323 Pähkinäsaaren rauhan jälkeen. Ruotsin valtio jakoi kirkon ja aatelin suurmiehille Luulajanjokilaaksosta läänityksiä vuonna 1327. Läänitysten tarkoituksena oli kolonisoida jo tuolloin jonkin verran asutettu jokilaakso ja sen ympäristö perustamalla alueelle hallinnollinen pitäjä ja kirkko sekä alkaa kerätä veroja.[4] Luulajan pitäjä, jonka tärkein markkinapaikka ja keskus kirkonmäki oli, kattoi aluksi lähes koko nykyisen Norrbottenin läänin[10], pinta-alaltaan noin Benelux-maiden kokoisen alueen[7]. Svenaldin testamentti -nimisen dokumentin mukaan ensimmäinen jumalanpalvelus Luulajassa pidettiin 1339, jolloin paikalla oli luultavasti jo yksinkertainen puukirkko.[8] Pappila kirkon vieressä on ollut nykyisellä paikallaan 1370-luvulta lähtien. Keskiaikaista kivikirkkoa eli nykyistä Alaluulajan kirkkoa alettiin rakentaa 1300–1400-lukujen vaihteessa ja se vihittiin käyttöön vuonna 1492.[4] Luulajan pitäjä jaettiin pienempiin osiin vuonna 1470.[7] Vuoden 1543 verotuslistojen mukaan pitäjässä oli 47 kylää ja yhteensä noin 400 maatilaa ja alue oli tuolloin Ruotsin vauraimpia.[4]
Kirkkokylän synty ja kehittyminen 1500-luvun jälkipuoliskolta 1700-luvulle
Ensimmäinen dokumentoitu maininta Luulajan pitäjän kirkkokylästä ja Ruotsin kirkkokylistä yleensäkin on vuoden 1600 joululta. Johannes Bureus vieraili tuolloin pitäjässä ja kuvaili kirkonmäellä sijaitsevaa kirkkokylää seuraavasti: ”Kaikilla talonpojilla on omat kirkkotupansa kirkon vieressä, paikassa nimeltä ’’Bärghet’’, 2, 3, 4, tai 5 jokaisessa tuvassa. He tulevat sinne joka lauantai […] ja lähtevät kotiinsa joko sunnuntai-iltana tai maanantaina.” Bureus ei kuitenkaan maininnut, kuinka vanha kirkkokyläperinne oli hänen tehdessään muistiinpanonsa. Kirkkohistorian mukaan tarve kirkkotuville kehittyi viimeistään 1500-luvun jälkipuoliskolla, ellei aiemminkin. Bureuksen muistiinpanoista ja pitäjän väkiluvusta on voitu päätellä, että vuonna 1600 kirkkotupien määrä oli 200–300. Kirkon ympärillä pitäjän keskellä ei kuitenkaan ollut pappilaa lukuun ottamatta vakituista asutusta edes 1500-luvun loppuun mennessä. Kirkkokylä siis rakennettiin välittömästi kirkon ympärille ilman, että se kehittyi sinänsä minkään muun olemassa olevan rakennuskannan yhteyteen.[4]
Kirkkokylän syntyyn vaikutti kolme tekijää. Kirkon ympärillä oli markkinapaikka ja kaupantekijät tarvitsivat yöpymispaikkoja.[4] Kirkkokyläksi kehityttyään Luulajan pitäjänkeskuksesta tuli virallisesti kaupankäyntierioikeudet saanut kaupunki () vuonna 1621. Kyseisellä säädöksellä pyrittiin keskittämään ja kontrolloimaan tiukemmin alueella käytävää kauppaa.[12] Rahvas tarvitsi myös kirkkotalleja hevosilleen kirkkokäyntien yhteydessä. Kolmantena syynä oli Ruotsissa 1500- ja 1600-luvuilla yleistynyt kirkossakäyntivelvollisuus. Kirkossakäynti oli pakollista 1500- ja 1600-luvun lakien mukaan sunnuntaisin ja tärkeimpinä kirkkopyhinä. Vuonna 1681 pohjois-Norlannin alueen suhteen säädettiin erityisesti, että kymmenen kilometrin säteeltä ihmisten tuli käydä kirkossa joka sunnuntai, kahdenkymmenen kilometrin säteeltä joka toinen sunnuntai ja kolmenkymmenen kilometrin päästä joka kolmas sunnuntai ja niin edelleen. Tärkeimpinä kirkkopyhinä ja rukouspäivinä tuli kaikkien paitsi karjanhoidon kannalta välttämättömiä tehtäviä suorittavien olla paikalla. Tärkein tekijä kirkkokylän syntyyn olivat siten yleisesti Norrbottenin pitkät välimatkat ja yöpymistarve.[4]

Kirkkotuvat ryhmittyivät omistajiensa kotikylien mukaan. Tietystä osasta pitäjää kirkkoon tulevat talonpojat rakensivat kirkkotupansa kirkosta katsottuna kotikylänsä suuntaan. Täten kirkkokylä heijasti ja edelleen heijastelee pitäjän kylärakennetta. Kirkkokylän asemakaava ja sisääntulotiet leviävät jokaiseen ilmansuuntaan. Kaupankäyntierioikeuksien yhteydessä vuonna 1621 Luulajan porvarit ehdottivat omaa kaavaa markkina-alueelle. Porvarien tontit sijoitettiin kirkon koillispuolella sijaitsevalle alueelle, jonka rakenne eroaakin muista kirkkokylän osista huomattavasti.[4] Alue kehittyi kuitenkin nimenomaan kirkkokyläksi ennemmin kuin tavanomaiseksi markkinapaikaksi. Tämä johtui maankohoamisesta, mikä teki vanhan sataman käyttökelvottomaksi jo 1600-luvun alkupuolella varsin pian kaupankäyntierioikeuksien virallistamisen jälkeen.[7][4] Pitäjän kaupankäynnin keskus ja satama jouduttiin siten siirtämään Luulajan kaupungin nykyiselle paikalle vuonna 1649.[4] Tämän jälkeen aluetta vanhan pitäjänkirkon ympärillä alettiin kutsua nimillä Luleå gamla stad eli Luulajan vanha kaupunki tai Gammelstaden.[15]
Kirkkokylän maat olivat kirkon omistuksessa, joten kirkkotupien omistajat eivät omistaneet tontteja, eivätkä omista niitä nykyisinkään. Kylän porvaritkaan eivät omistaneet rakennustensa alla olevia tontteja aluksi. Jonkin ajan kuluttua muutamat tilanomistajat ja porvarit saivat joihinkin maa-alueisiin lainhuudatuksen ja kirkon maiden keskellä on edelleen yksityisomistuksessa olevia alueita. Kun Luulajan uuden kaupungin asema kaupallisena keskuksena vakiintui 1700-luvun alussa, monet porvarit myivät tonttinsa vanhasta kaupungista.[4] Aikoinaan vanhaan satamaan ja markkinapaikalle johtaneet vesireitit alkoivat kasvaa umpeen maankohoamisen vuoksi, ja yhä kapeampia ja matalampia kanavia käyttivät enää kirkkomatkalla olevat talonpojat. Maankohoaminen kuitenkin edisti maanviljelystä, koska uusia niittyjä syntyi kirkon ja siitä etääntyvien vesialueiden välille. Kaupungin ja porvarien muuttaminen uuteen Luulajaan vapautti myös tilaa uusille kirkkotuville läheltä kirkkoa.[7]
Venäläiset sotajoukot toimivat Luulajan alueella vuonna 1716, jolloin Luulajan uusi kaupunki kärsi pahoja vaurioita. Vanhassa kaupungissa pitäjän väestö oli keskittynyt puolustamaan kirkon ympäristöä, ja kirkkokylä säästyi pahemmilta vaurioilta. Vuonna 1721 venäläinen laivasto-osasto poltti Ruotsin rannikkokaupunkeja, aina Piitimeen saakka, jolloin venäläiset polttivat muun muassa Öjebynin kirkkokylän. Rauhanneuvottelut alkoivat juuri ennen kuin venäläiset ehtivät Luulajaan saakka.[4]
Luulajan uuden kaupungin aseman vakiinnuttua 1700-luvulla Gammelstad pysyi kuitenkin pitäjän hallintokeskuksena ja sen rooli pysyi suhteellisen muuttumattomana yli kahdensadan vuoden ajan.[4] Pitäjän koko väestömäärän kasvun myötä myös kirkkokylä kasvoi nopeasti 1700-luvun ajan[7] ja säilyi uskonnollisena keskuksena, paikallisena markkinapaikkana ja tietyssä mielessä perinteitä vaalivana Luulajan jokilaakson maalaiskylien sosiaalisena keskuksena. Porvaristo ja muu uudistusmielisempi kaupunkiväestö puolestaan siirtyivät pääosin Luulajan uuteen kaupunkiin.[4]
Venäläismiehityksestä palvelujen kehittymiseen 1800-luvulla
Venäläiset sotajoukot miehittivät Luulajan kyliä useiden kuukausien ajan vuonna 1809. Joukkoja oli myös sijoitettu runsaasti kirkkokylään ja majoitettu kirkkotupiin. Poistuessaan sotajoukot hajottivat useita kirkkotupia, joiden puuainesta he käyttivät Luulajanjoen yli rakennettuun lauttasiltaan. Monet aikalaiset todistivat venäläisten jättäneen kirkkokylän hyvin epäsiistiin kuntoon. Suurin osa kirkkotuvista säilyi kuitenkin ehjänä.[4]
Vuonna 1817 kirkkokylästä piirrettiin ensimmäinen yksityiskohtainen kartta, josta käy ilmi, että ¾ vanhojen maalaiskylien asukkaista omisti oman kirkkotupansa. Uuden Luulajan kaupungin asukkaista vain joka neljännellä oli kirkkotupa. Alueen sosiaalinen eriytyminen heijastui täten myös kirkkokylän omistussuhteissa. Vuonna 1817 kirkkokylässä oli 484 kirkkotupaa, jotka oli jaettu 691 omistajan kesken. Kirkkotupa-alueen ulkolaidoilla oli 359 kirkkotallia, joista useat oli jaettu useamman kirkkotuvan omistajan kesken. Kirkkokylän alueella oli noin 60 vakituista asuintaloa.[4]
Luulajan pitäjä jaettiin pienempiin osiin vuonna 1832, mistä johtuen joitakin kirkkotupia purettiin. Tilalle rakennettiin kuitenkin uusi tupia, ja samaan aikaan myös pysyvän asutuksen määrä kirkkokylässä kasvoi.[7] Kirkkokylästä muodostui tärkeä sosiaalisen elämän keskus, jonka rooli säilyi kirkossakäyntivelvollisuuden lakkauttamisen jälkeenkin 1800-luvulla. Kirkkokylällä kuultiin uutiset, käytiin markkinoilla, ja nuoriso tapasi siellä tulevia aviopuolisoitaan; elämä siellä olikin yleensä huomattavasti kotikyliä vilkkaampaa. 1800-luvulla tuli tavaksi, että joinakin kirkkopyhinä nuoriso asui kirkkokylässä, toisina pyhinä vanhemmat ihmiset. Konfirmaatioon valmistautuminen kesti kahdesta kolmeen viikkoa, jolloin nuoret asuivat kirkkotuvissa yleensä jonkin vanhemman sukulaisen valvovan silmän alla. Kirkkotupien omistajat myös saattoivat lainata tupiaan vähempivaraisille kotikylänsä asukkaille tarpeen vaatiessa.[4]
Vuonna 1864 Ruotsissa tuli voimaan elinkeinovapaus, minkä jälkeen kirkkotupien omistajat alkoivat tarjota erilaisia palveluita kirkossakävijöille. Esimerkkejä olivat hääjuhlien järjestelyt ja hautajaispidot. Kirkkokylään perustettiin kahviloita, hotelleja ja pieniä liikkeitä, kuten rautakauppa, asusteliikkeitä, kampaamo, valokuvausliike, sekä hautaustoimisto. Vaikka Luulajan varsinainen uusi kaupunki oli palveluiltaan huomattavasti monipuolisempi, riittivät vanhan kaupungin kirkkokylän palvelut useimmille maaseudun talonpojille kirkossakäyntien yhteydessä.[4]

Pohjois-Ruotsin malmirautatie rakennettiin 1800-luvun lopulla vain 500 metrin päähän kirkkokylästä ja liikenneyhteydet paranivat merkittävästi. Kirkkokylän toiminnot pysyivät kuitenkin varsin pitkään lähes muuttumattomina. Kirkkokylä sai sille nykyisin tunnusomaisen punavalkoisen värityksensä myös vasta 1800-luvulla. Alun perin, pitkälle 1800-luvulle saakka, valtaosa kirkkotuvista ja talleista olivat olleet maalaamattomia, ruskeanharmaita puurakennuksia, joiden ovet ja ikkunaluukut tosin oli maalattu valkoisiksi.[4]
Taantumasta kulttuurihistorialliseen arvostukseen 1900-luvulla
Kirkkokylän kehitys taantui 1900-luvun alussa.[7] Yksityisautoilun ja linja-autoyhteyksien yleistyessä 1920-luvulla kylän kestikievari alkoi menettää asiakkaita ja kirkkotallien määrä väheni nopeasti. Vuonna 1932 oli jäljellä enää 80 kirkkotallia, joista nykyaikoihin on säästynyt kuusi. 1930-luvulla kirkkotuvissa oli yhteensä 564 majoituskäyttöön soveltuvaa huonetta, kamaria. 1930-luvulla alueelle vahvistettiin kaava, jossa uudet asuinrakennukset sijoitettiin kirkkokylän ulkolaitamille. Gammelstadin alueen asutuksen kehittyminen ja asukasmäärän lisääntyminen keskittyi 1900-luvulla kokonaisuutena lähes täysin parin kilometrin päähän kirkkokylästä Stadsönin alueelle, jota oli aiemmin käytetty kirkkokylän talonpoikien peltoina ja niittyinä. Stadsönin asukasmäärä nousi 6000:een ja sinne rakennettiin kouluja, pienyrityksiä ja kauppoja. Kirkkokylässä ja sen yhteydessä olevilla asuinalueilla puolestaan oli vain noin 700 pysyvää asukasta, joista vajaat 250 asui kirkkokylän alueella. Vakituisen asutuksen määrää kirkkokylän alueella voi verrata siihen, että vuosisadan lopulla 424 kirkkotuvan omistajia ja osaomistajia on yli tuhat.[4]
Kirkkokylää uhkasi 11. joulukuuta 1940 suuri tulipalo, joka sai alkunsa apteekkirakennuksesta. Kirkosta pohjoiseen päin sijainnut suuri neliskulmainen kortteli, johon kuului asuintaloja, liikehuoneistoja ja 19 kirkkotupaa paloi maan tasalle. Vesipula ja erittäin kylmä sää haittasi sammutustoimia. Kirkon katon terva alkoi sulaa tulipalon kuumuudessa. Toisen maailmansodan aikana Ruotsissakin vallinneen joukkojen liikekannallepanon vuoksi kirkkokylässä oli sijoitettuna suuri sotilasosasto, minkä on arveltu pelastaneen kylän suuremmalta katastrofilta. Sotilaat kykenivät räjäyttämään leveän palokujan, mikä suojasi muun kirkkokyläalueen. Uusi asemakaava ja suunnitelma paloalueen jälleenrakentamiseksi hyväksyttiin 1941. Uusi kaava pysyi uskollisena alueen yleisilmeelle.[4] Kirkkotupia käytettiin jossain määrin perinteiseen tapaan aina 1950-luvulle saakka.[10]

Kirkkokylän kehittyminen ja suojelu kääntyi suotuiseen suuntaan 1960-luvulta lähtien.[7] 1960-luvun vaihteessa alueelta purettiin joitakin vanhoja taloja, kuten vanha postitalo (1959) ja vuoden 1940 palossa vaurioita kärsinyt kestikievari (1962).[4] 1960-luvulla aloitettiin myös uuden asemakaavan suunnittelu[4], Luulajanjoen vieressä oleville vanhoille niityille alettiin rakentaa[7], ja ensimmäiset ajatukset alueen hyödyntämisestä matkailukohteeksi esitettiin. Vuoden 1971 kaupunkisuunnitelmassa Ruotsin Riksantikvarieämbetet määritteli kirkkokylän valtakunnallisesti korvaamattomaksi kulttuurihistorialliseksi alueeksi.[4] Kun kirkkotupien ylläpito vaikeutui iäkkäämmille tuvanomistajille, Ruotsin valtio alkoi tukea Gammelstadin ja muidenkin Ruotsin kirkkokylien korjaustoimia. Omistajien kiinnostus kirkkotupiin elpyi, ja niiden rapistuminen pysähtyi.[7] Perusteelliset suunnitelmat alueen säilyttämiseksi ja ylläpitämiseksi tehtiin 1980-luvulla. Kirkkokylän rakennusten lopullinen purkamiskielto vahvistettiin 1995[4] ja kohde valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon 1996.[5]
Maailmanperintökohteena 2000-luvulla
Unescon vuonna 2006 tekemässä maailmanperintökohteen kymmenvuotisarvioinnissa todettiin kirkkotupien omistajien olevan hyvin tietoisia alueen erityislaatuisesta kulttuurihistoriallisesta arvosta. Myös matkailijoiden määrä alueelle oli kasvussa ja matkailupalveluita kehitettiin. Julkisten tilojen ja rakennusten ylläpito oli parantunut ja yhteistyö eri viranomaisten, järjestöjen ja omistajien välillä sujui erittäin hyvin, mitä Unesco piti olennaisena menestystekijänä alueen kulttuurihistoriallisten arvojen säilyttämiseksi myös jatkossa. Kiinnostus kirkkotupien omistamiseen Gammelstadissa on kasvanut, ja niiden hinnat ovat nousseet jatkuvasti. Tupien omistajat ovat myös ottaneet jälleen yhä enemmän vastuuta tupiensa ylläpidosta.[7] Kirkkotuvissa yövytään yhä, joskin enimmäkseen kesäisin seurakunnan konfirmaatiotoimintaan liittyen.[10] Aina riskiksi todetun tulipalovaaran ohella perinteiden säilyttäminen nähtiinkin tulevaisuuden kannalta vakavimpana haasteena ja Unescon mukaan perinteiden vaalimistraditioita olisi entisestään kehitettävä ja kirkkotupien omistajien yhteistyötä asiassa parannettava.[7]
Toisaalta kirkkotupien ylläpitäminen sinänsä voi yhä olla haasteellista, ja huonokuntoisiakin kirkkotupia on nähtävissä. Esimerkiksi kuolinpesien tai muutoin kauempana kirkkokylästä asuvien henkilöiden omistukseen siirtyneet ja vanhojen leskien omistamat kirkkotuvat saattavat kärsiä kiinnostuksen tai voimien puutteesta johtuvasta ylläpidon laiminlyönnistä. Pakkokeinot tupien ylläpitoon ovat myös hankalia, koska ne lasketaan irtaimeksi omaisuudeksi kirkon omistaessa tonttimaan niiden alla. Tupien myynti niiden aktiivisesta omistamisesta kiinnostuneille ihmisille nähdäänkin tehokkaana keinona varmistaa niiden ylläpito myös jatkossa.[16]
Maailmanperinnön hallinto ja ylläpito
Maailmanperintöstatus tuo kirkkokylälle paljon näkyvyyttä ja kehittämismahdollisuuksia, mutta myös velvollisuuksia, mitkä vaativat hyvin organisoitua ja säädeltyä hallintoa.[6] Maailmanperintökohteen hallinnon eri osapuolia ovat muun muassa alueella toimivat yrittäjät, vakituiset asukkaat, kirkkotupien omistajat, Luulajan kunta, Norrbottenin lääninhallitus, Alaluulajan seurakunta, Alaluulajan kotiseutuyhdistys (), Norrbottenin museo ja Trafikverket. Kohteen ylläpitoa ja kehittämistä säätelee myös joukko lakeja ja asetuksia.[17]

Vanhimmat yleisestikin kirkkokylien kehittämistä koskevat säännökset ovat vuosilta 1817 ja 1849 peräisin olevat kuninkaalliset kirjeet. Niissä määritellään, että uusien rakennusten rakentaminen ei voi tapahtua ilman lääninhallituksen lupaa. Samaten kaupankäynti on kiellettyä markkina-aikojen ulkopuolella. Kirjeiden pohjalta kirkkotupien käyttö on edelleen rajoitettu vain tilapäisasumiseen. Ne ovat myös pohjana Alaluulajan seurakunnan ja kirkkotupien omistajien välille solmittaville maanvuokrasopimuksille. Yleisesti alueen kehittämistä ja käyttöä säätelevät Ruotsin valtion vuonna 1985 ratifioimat Unescon sopimukset maailmanperintökohteista vuodelta 1972 ja Ruotsin kansalliseen lainsäädäntöön sisältyvät kulttuurihistoriallisia suojelukohteita, kulttuurikohteiden ympäristönsuojelua ja tielain kulttuurikohteita koskevat erityissäännökset.[17]
Vähintään neljä kertaa vuodessa kokoontuva Gammelstadin kirkkokyläneuvosto () kokoaa yhteen maailmanperintökohteeseen liittyvät eri osapuolet. Neuvosto on keskustelu- ja yhteistyöorganisaatio, joka käsittelee maailmanperinnön hallintoon, kulttuuriympäristön jatkuvuuden turvaamiseen, kirkkokyläperinteeseen ja kohteen matkailun kehittämiseen liittyvät kysymykset. Kirkkokyläneuvosto toimii myös hallintoneuvostona, jota Unesco yleensäkin vaatii maailmanperintökohteilta. Neuvostoon kuuluu edustus Luulajan kunnasta (2 edustajaa), Alaluulajan seurakunnasta (2 edustajaa), ’’Nederluleå kyrkstuguägarföreningistä’’ (2 edustajaa), Norrbottenin lääninhallinnosta, ’’Kyrkbyns intresseföreningistä’’ sekä Alaluulajan kotiseutuyhdistyksestä. Kirkkokyläneuvoston puheenjohtajana toimii Luulajan kunnan kulttuurijohtaja. Päätoiminen maailmanperintökohteen koordinaattori () toimii neuvoston sihteerinä.[18] Eri osapuolet ovat sitoutuneet yhteisesti kaksiosaiseen hallintosuunnitelmaan (), joka on kirkkokylän koordinoidun ylläpidon ja kehittämisen perusta. Hallintosuunnitelman 1. osa kuvaa maailmanperintökohteen universaaleja arvoja, priorisoi pitkän aikavälin kehittämiskohteita ja määrittelee eri osapuolten vastuualueet.[17] Hallintosuunnitelman 2. osa sisältää konkreettiset lyhyemmän aikavälin kehittämistoimenpiteet aikatauluineen ja niihin osallistuvien osapuolten vastuualueet.[19]
Kirkkokylän maankäyttöä ja rakentamista säätelemään on kehitetty yksityiskohtainen suunnitelma (). Se määrittelee tarkoin erityyppisiä rakennuksia sekä yleisiä alueita, kuten puistoja ja teitä, varten määritellyt maa-alueet. Suunnitelma määrittelee myös, millä edellytyksillä tietyillä alueilla saa rakentaa tai muuttaa jo olemassa olevia rakennuksia. Kulttuurihistoriallisesti tärkeiden rakennusten ylläpitotoimet koordinoidaan myös yksityiskohtaisen suunnitelman pohjalta.[20] Kirkkokylän ulkonäön ja yleisilmeen säilyttämiseksi puolestaan on muodostettu yksityiskohtainen esteettinen ohjelma (), joka toimii käsikirjana kirkkokylän toimijoille. Ohjelma säätelee kirkkokylän katujen käyttöä, valaistusta, pysäköintijärjestelyjä, torin käyttöä, alueen puistoja ja istutuksia, tonttirajojen merkintää, kyltitystä, ja eräitä yksittäisiä asioita, kuten puutarhakalusteiden käyttöä ulkosalla ja lisärakennuksia.[21]

Yksityishenkilöiden omistamia kirkkotupia voidaan myydä kuten kiinteistöjä ja niitä voi olla myynnissä esimerkiksi paikallisten kiinteistönvälittäjien kautta. Norrbottenin läänin hallinnon täytyy hyväksyä uusi omistaja, koska yhdellä omistajalla voi olla hallussaan kerrallaan vain yksi kirkkotupa. Kirkkotuvan omistajan on myös solmittava maankäyttölupasopimus Alaluulajan seurakunnan kanssa. Vuonna 2012 kirkkotupien hinnat vaihtelivat 40000 ja 100000 kruunun välillä tavallisimman hinnan ollessa 50000 kruunun tienoilla.[22]
Kirkkotupien omistukseen ja yksityiskäyttöön liittyy myös monia erikoissääntöjä. Kirkkotuvan omistajan on asuttava Luulajan kunnassa, mutta ei itse kirkkokylässä. Tuvissa voidaan yöpyä vain viikonloppuisin ja kirkkopyhinä. Säädöksellä pyritään välttämään kirkkotupien muodostuminen kesämökeiksi tai pysyviksi asumuksiksi. Tupiin ei saa asentaa kiinteitä puhelimia eikä televisioantenneja. Tupien ympärille ei saa tehdä istutuksia eikä avotulen tekoa alueella sallita palovaaran takia.[22][23] Kirkkotupien omistajille on myös kehitetty käsikirja tupien ylläpidosta, joka määrittelee yksityiskohtaiset säännökset, rajoitukset ja ylläpito-ohjeet koskien tupien julkisivua, ovia, ikkunoita, ikkunaluukkuja ja -lautoja, katto- ja seinärakenteita, savupiippuja, perustuksia, porraskiviä ja jopa tupien numerokylttien ulkonäköä.[24][25] Kirkkotupien omistajien yhdistys, Nederluleå kyrkstuguägarförening, tarjoaa kursseja, kokoontumisia ja asiantuntijaresursseja, joiden tavoitteena on opastaa ja konkreettisesti tukea kirkkotupien asianmukaista ja säännöllistä ylläpitoa sekä edistää yleensäkin sosiaalista kanssakäymistä omistajien välillä.[26]
Kirkkokylä matkailukohteena

Gammelstadin kirkkokylässä käy vuosittain noin 100000 (2003)[7] – 145000 (2005)[27] matkailijaa. Valtaosa matkailijoista vierailee alueella kesäaikaan, ja lähes puolet heistä tulee Ruotsin ulkopuolelta.[28]
Alueelle on vapaa pääsy, mutta ryhmät voivat myös varata maksullisia palveluja, kuten opastettuja kierroksia ja käsityöläisnäytöksiä. Alaluulajan kirkossa pidetään jumalanpalveluksia, konsertteja ja muitakin tapahtumia. Se on myös avoinna maanantaista keskiviikkoon joitakin tunteja päivässä. Nederluleå hembygdsföreningin omistama kirkkotupa numero 253–254 on avoinna yleisölle ennalta sovittuihin opastettuihin kierroksiin sisältyen sekä kesäaikana päivittäin tapahtuvina opastettuina kierrosaikoina. Matkailukeskuksessa on myös erilaisia näyttelyitä, ja siellä voi katsella alueen historiasta kertovia filmejä. Ennakkotilauksesta myös erilaiset kokous- ja konferenssipalvelut sekä muutkin matkailupalvelut, kuten hevosajelut ovat mahdollisia.[29] Alueella sijaitsee kahviloita, ravintoloita sekä joitakin yöpymismahdollisuuksia maatilamajoituksessa ja matkustajakodissa.[30]
Kirkkokylän laidalla sijaitsee Hägnanin kulttuuri- ja luonnontieteellinen ulkoilmamuseo, jonka alueelle on tuotu kulttuurihistoriallisesti arvokkaita eri puolelta Norrbottenia peräisin olevia rakennuksia. Kesäisin museon alueella on ajanmukaisiin asuihin pukeutuneita piikoja ja renkejä, jotka esittelevät kävijöille rannikkoseudun ihmisten arkipäivää sata vuotta sitten. Kesäisin Hägnanin museoalueella on myös ohjelmaa ja erilaisia näytöksiä, kuten heinäntekoa, maalaishäät sekä kylämarkkinat.[1]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Pär Domeij, Jan-Olov Nyström, Maurits Nyström| title = Kyrkstaden Luleå Gammelstad. Världsarvet| location = Skellefteå| publisher = Norma förlag| year = 1999| id = ISBN 91 7217 016-6| language = (in Swedish)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Maurits Nyström, Rolf Johansson| title = Gammelstad – kyrkstaden och människorna| location = Luulaja| publisher = Nederluleå hembygdsförening| year = 2010| id = ISBN 978-91-976982-3-8| language = (in Swedish)| format = [ online version]}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (in Swedish), Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (in Swedish), Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Luulajan kunta
Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Ruotsissa


Tarke eli diakriittinen merkki ( ’erottava’) on kirjaimen lisuke, joka tavallisimmin esiintyy kirjaimen ylä- tai alapuolella joko hieman siitä erillään tai sitä osittain koskettaen. Toisinaan tarke voi asemoitua kirjaimen keskelle tai viereenkin. Eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa yleisiä yläpuolisia tarkkeita ovat treema ( ¨ ), niin sanotut aksentti- eli korkomerkit akuutti ( ´ ), gravis ( ` ) ja sirkumfleksi ( ˆ ) sekä hattu ( ˇ ). Alapuolisia tarkkeita ovat sedilji ( ¸ ) ja ogonek ( ˛ ).
Tyypillisesti tarke osoittaa tavanomaisesta poikkeavaa ääntämystä, mutta joskus tarkkeella erotetaan toisistaan kahden erimerkityksisen sanan kirjoitusasut, vaikkei ääntämyksellistä eroa ole[1] (esimerkiksi ranskassa sekä konjunktio ou ’tai’ että adverbi où ’missä’ ääntyvät /u/).
Kirjainta, johon tarke liittyy, kutsutaan kanta- tai perusmerkiksi. Tavallisesti tarke hahmottuu kirjaimen osaksi, mutta teknisessä mielessä se voi olla erillinenkin merkki, ja sen kantamerkkinä voi toimia myös sellainen kirjain, johon jo liittyy jokin toinen tarke.[2] Esimerkiksi vietnamissa yhteen vokaalikirjaimeen voi usein liittyä kaksi tarketta, joista toinen osoittaa vokaalin laatua ja toinen toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua.[3]
Käyttö
Tarkkeiden käyttötavat ovat paljolti kielikohtaisia. Samaa tarketta voidaan käyttää erilaisiin tarkoituksiin eri kielissä – tai samassakin kielessä eri tilanteissa. Esimerkiksi vokaalin yläpuolelle sijoittuva akuutti osoittaa espanjassa tavallisesti sanapainoa, mutta unkarissa vokaalin ääntymistä pitkänä[1] (mihin joskus liittyy myös äännearvon muuntuminen). Toisaalta samaa äänteellistä piirrettä voidaan eri kielissä merkitä erilaisella tarkkeella. Esimerkiksi soinnitonta postalveolaarista frikatiivia [ʃ] eli niin sanottua suhu-s:ää merkitään muun muassa suomessa ja tšekissä lisäämällä S/s-kirjaimen yläpuolelle hattu (Š/š), mutta turkissa lisätäänkin kirjaimen alle sedilji (Ş/ş).
Tavallaan kielikohtaista on myös, milloin jokin kirjaimen osa mielletään tarkkeeksi. Esimerkiksi saksassa kirjainten Ä/ä, Ö/ö ja Ü/ü pisteitä pidetään tarkkeina, joiden esiintyminen tavallisimmin aiheutuu kielen taivutusopillisesta vokaalivaihtelusta (umlaut). Saksan kielessä näitä tarkkeellisia kirjaimia pidetään pelkkinä A/a:n, O/o:n ja U/u:n muunnelmina, ja esimerkiksi aakkostettaessa A/a ja Ä/ä ovat keskenään samanarvoisia. Sen sijaan suomessa ja ruotsissa Ä/ä ja Ö/ö (sekä Å/å) ovat itsenäisiä kirjaimia, jotka aakkostetaan erikseen. Niinpä suomessa Ä/ä:n pisteitä ei tavallisesti mielletä tarkkeeksi (sen enempää kuin esimerkiksi pienaakkosen i pistettä), vaan niitä pidetään kirjaimen elimellisenä osana. Kansainvälisestä näkökulmasta Ä/ä kuitenkin helposti hahmottuu treema-a:ksi[4] – samoin kuin suomalainen lienee taipuvainen pitämään vaikkapa islannin Á/á-kirjainta vain akuutti-a:na.
Tarkkeet tietokoneissa
Tietotekniikassa tarkkeet voidaan toteuttaa useilla vaihtoehtoisilla tavoilla. Tavallisinta on käyttää niin sanottuja koostemerkkejä eli valmiita tarkkeen ja kantamerkin yhdistelmiä, mutta tarkkeet voivat olla teknisessä mielessä erillisiäkin merkkejä, jotka asemoituvat kantamerkin kohdalle.
Varhaisissa tietokoneiden merkistöissä tarkkeita oli käytettävissä niukasti tai ei lainkaan. Kun esimerkiksi ASCII-merkistö kehitettiin ensisijaisesti amerikanenglantia varten, tarkkeelliset kirjaimet jäivät tilanpuutteen takia pois, sillä 7-bittisessä merkistössä oli vain 128 merkkipaikkaa, joihin piti saada sopimaan englannin suur- ja pienaakkosten lisäksi numerot 0–9, tärkeimmät väli- ja erikoismerkit sekä joukko teknisiä ohjauskoodeja. Tarkkeellisia kirjaimia oli kuitenkin mahdollista tulostaa paperille hieman kirjoituskoneiden tapaan niin, että kantamerkki ja erillinen tarkkeenomainen lisämerkki asemoituivat päällekkäin:[5]
a + ` → à (a ja gravis)
a + ^ → â (a ja sirkumfleksi)
n + ~ → ñ (n ja tilde).
Joissain tapauksissa ASCII-merkistöstä puuttuva tarkemerkki voitiin korvata sitä muistuttavalla välimerkillä:[5]
a + ' → á (kantamerkin päälle tulostettu heittomerkki muistutti akuuttia)
a + " → ä (kantamerkin päälle tulostettu lainausmerkki muistutti treemaa)
c + , → ç (kantamerkin alle tulostettu pilkku muistutti sediljiä).
Näyttöpäätteiden yleistyessä tämä ratkaisu kävi riittämättömäksi, joten ASCIIn pohjalta alettiin kehittää laajempia, 8-bittisiä merkistöjä, joihin mahtui myös tarkkeellisia kirjaimia koostemerkkeinä. Kaikkia eri kielten tarvitsemia koostemerkkejä ei kuitenkaan voitu sisällyttää 8-bittiseenkään merkistöön vaan tarvittiin useita rinnakkaisia merkistöjä, joissa oli tarjolla eri kieliryhmille sopiva valikoima tarkkeellisia kirjaimia. Esimerkiksi länsieurooppalaiseen Latin 1 -merkistöön sisällytettiin muun muassa Suomessa tarvittavat Å/å, Ä/ä ja Ö/ö, mutta siitä jäivät pois joissain vierassanoissa esiintyvät Š/š ja Ž/ž. Itäistä Keski-Eurooppaa varten kehitettyyn Latin 2 -merkistöön taas sisältyvät sekä Ä/ä ja Ö/ö että Š/š ja Ž/ž, mutta siitä puuttuu ruotsin kirjoittamiseen tarvittava Å/å.
Unicode-merkistö on suunniteltu niin, että siinä on tilaa kaikille maailman kielissä käytetyille kirjoitusmerkeille, ja se pyrkii tarjoamaan vastineen jokaiselle vanhemmissa merkistöissä esiintyvälle merkille. Unicodeenkaan ei silti ole katsottu tarpeelliseksi lisätä enää uusia tarkkeen ja kantamerkin yhdistelmiä, joita ei vanhemmissakaan merkistöissä esiinny ja joita ehkä tarvitaan vain joissain erikoistilanteissa. Sen sijaan Unicode tarjoaa yhdistyviä tarkkeita, jotka voidaan liittää periaatteessa mihin tahansa kantamerkkiin, niin että yhdistelmä näyttää tarkkeelliselta kirjaimelta. Yhdistyvien tarkkeiden käyttöä on tosin rajoittanut se, että kaikki ohjelmistot tai fontit eivät tue niitä kunnolla.
Suomalaisessa tietokonenäppäimistössä on varta vasten koostemerkkien Å/å, Ä/ä ja Ö/ö näppäimet, ja muita koostemerkkejä voidaan tuottaa tarkenäppäinten avulla. Vanhastaan suomalaisessa näppäimistössä on ollut yksi tarkenäppäin akuutti- ja gravis-kirjainten tuottamiseksi sekä toinen treema-, sirkumfleksi- ja tilde-kirjainten tuottamiseksi.[6] Laajennettu suomalainen näppäimistö lisää valikoimaan koko joukon muita tarkkeita, kuten Š/š- ja Ž/ž-kirjainten tuottamiseen tarvittavan hatun.
Tavanomaisia tarkkeita
Alla esitellään ensisijaisesti eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa latinalaisten, kreikkalaisten tai kyrillisten kirjainten kanssa esiintyviä tavanomaisia tarkkeita, joita latinalaisiin kirjaimiin usein voidaan liittää laajennetun suomalaisen näppäimistön tarkenäppäimiä käyttäen (eksoottisemmissa kielissä tai erikoisalojen merkinnöissä esiintyvät tarkkeelliset kirjaimet eivät tosin aina ole tällä tavalla tuotettavissa, etenkään jos niitä ei ole saatavilla koostemerkkeinä). Tieteellisessä tarkekirjoituksessa voi esiintyä monenlaisia muitakin tarkkeita.
Pistetarkkeita
 Treema eli yläpuolinen pistepari (Ä/ä, Ë/ë)

Treemassa ( ’aukko, nopan silmä’) eli yläpuolisessa pisteparissa yhdistyy kaksi typografista perinnettä. Kreikan kielestä latinan välityksellä mm. ranskaan, hollantiin ja osin englantiinkin on periytynyt treeman käyttö diereesinä ( ’jako’) eli erokepisteinä, joilla osoitetaan, että kaksi peräkkäistä vokaalimerkkiä eivät äänny yhtenä kokonaisuutena (diftongina tai pitkänä vokaalina) vaan niiden välissä on tavuraja: , ,  (myös cooperation tai co-operation). Samaan tapaan treemalla voidaan merkitä myös yksittäinen vokaalimerkki tavua muodostavaksi, kuten erisnimessä Brontë [bɹɒn.tɪ], jossa englannin kielen normaalien oikeinkirjoitussääntöjen mukaan e-kirjain olisi mykkä.
Saksan kielessä kirjaimiin A/a (→ Ä/ä), O/o (→ Ö/ö) ja U/u (→ Ü/ü) liittyvä pistepari sen sijaan on saanut alkunsa alun perin kantamerkin perään ja myöhemmin sen yläpuolelle lisätystä e-kirjaimesta (ae, oe, ue), jolla merkittiin etuvokaaleja. Saksassa nämä etuvokaalit esiintyvät tavallisimmin umlaut-ilmiön vaikutuksesta substantiivien monikkomuodoissa (esimerkiksi Mann: Männer, Hut: Hüte) ja eräissä verbien taivutusmuodoissa, mutta on myös sanoja, joissa ne esiintyvät perusmuodossakin (esimerkiksi schön, grün).  Saksalaisen mallin mukaan treemaa käytetään etuvokaalin tunnuksena myös monessa sellaisessa kielessä, kuten suomessa, joissa vastaavanlaista taivutusopillista vokaalinmuunnosta ei esiinny. Suomessa samoin kuin ruotsissakin ä ja ö on lisätty aakkosten loppuun, mutta saksassa niitä kuten ü:täkään ei pidetä aakkostuksen kannalta eri kirjaimina.
Toisinaan treemalla voidaan merkitä muunkinlaista äännearvon muutosta, sillä esimerkiksi kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa treema osoittaa vokaalin ääntyvän oletusarvoa keskempänä. Samaan tapaan albaniassa Ë/ë on välisen keskivokaalin [ə] merkki. Venäjän kielessä puolestaan kyrillinen kirjain Ё/ё (jo) ääntyy etuvokaalin sijasta takavokaalina – tosin se tavallisesti korvataan etuvokaalisella kirjaimella Е/е (je) sillä lukijan oletetaan tuntevan oikean ääntämyksen ilman tarkettakin.
Treemallisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä, joka sijaitsee Å-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ë
 Yläpuolinen piste (Ȧ/ȧ, İ/i)
Yläpuolisella pisteellä voi olla monenlaisia tarkoituksia. Esimerkiksi liettuassa Ė/ė-kirjain osoittaa pidentynyttä vokaaliäännettä [eː], kun taas puolassa Ż/ż-kirjain merkitsee soinnillista retrofleksistä frikatiivia [ʐ].
Myös pienen i:n – ja sen muunnelmana syntyneen j:n – piste on oikeastaan alun perin ollut tarke, vaikka sillä ei osoitettu mitään erityistä ääntämystä vaan pyrittiin ainoastaan helpottamaan kirjaimen hahmottamista. Vaikka piste on vakiintunut elimelliseksi osaksi i:n ja j:n pienaakkosellista muotoa, se tavallisesti syrjäytyy, jos kantamerkin yläpuolelle lisätään jokin muu tarke. Suuraakkonen puolestaan on yleensä pisteetön, mutta turkin kielessä piste lisätään i-kirjaimen suuraakkoselliseenkin vastineeseen (İ), sillä tavanomainen suuraakkonen I kytkeytyy pisteettömään pienaakkoseen ı [ɯ] (joka ääntyy muuten suunnilleen samoin kuin [u], mutta laveana eli huulet samassa asennossa kuin [i]-äänteessä).[7]
Yläpuoliselle pisteelle on laajennetussa suomalaisessa näppäimistössä varattu kaksikin vaihtoehtoista tarkenäppäintä, joten yläpisteellisen kirjaimen voi kirjoittaa painamalla ensin joko pisteen tai yhdysviivan näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ȧ
 +  → ȧ
 Alapuolinen piste (Ạ/ạ)
Alapuolisella pisteellä merkitään vietnamissa erityistä matalaa pysähtyvää toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua. Lisäksi alapuolista pistettä käytetään tieteellisissä yhteyksissä muun muassa arabian ja eräiden intialaisten kielten tarkekirjoituksessa.
Alapisteellisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin pisteen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ạ
Aksentti- eli korkomerkkejä
Nimitys aksenttimerkki ( ’korko, korostus, äänenpaino’) viittaa varsinaisesti kolmeen muinaiskreikassa sävelkulkua osoittaneeseen tarkkeeseen eli akuuttiin, gravikseen ja sirkumfleksiin. Erityisesti akuuttiaksentista voidaan joskus puhua epätäsmällisesti pelkkänä aksenttimerkkinä. Toisinaan aksenteiksi voidaan kutsua mitä tahansa tarkkeita.
Ranskan kielen arkisessa typografiassa aksenttimerkkejä käytetään joskus vain pienaakkosten yhteydessä. Tämä käytäntö on pitkälti perua kirjoituskoneiden aikakaudelta, jolloin tarkkeen lisääminen suuraakkosen yläpuolelle saattoi olla typografisesti ongelmallista. Ranskan akatemia on kuitenkin linjannut, että tarkkeet kuuluu merkitä myös suuraakkosiin.[8]
 Akuutti (Á/á)

Akuutti ( ←  ’terävä, korkea’) on oikealle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Muinaiskreikassa akuutilla merkittiin nousevaa sävelkulkua, ja vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Nykykreikassa ja muun muassa espanjassa akuutilla merkitään sanapainoa, mutta espanjassa akuuttia käytetään myös keskenään samanlaisten sanojen kirjoitusasujen erottamiseen, ja kysymyssanoissa on aina akuutti (que ’joka, mikä, että, kuin’, mutta qué ’mikä? millainen? kuinka?’). Joissain muissa kielissä, kuten unkarissa ja tšekissä, akuutti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä painotuksesta riippumatta, ja puolassa taas konsonanttiin liittyvä akuutti osoittaa sen ääntyvän liudentuneena.
Ranskan kielessä akuutti () esiintyy vain kirjaimessa É/é. Se ääntyy aina laveana puolisuppeana etuvokaalina [e], kun taas tarkkeettoman e-kirjaimen äännearvo vaihtelee ympäristön mukaan.
Akuutillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä, joka sijaitsee näppäimistön ylärivillä plus-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → á
 Gravis (À/à)

Gravis ( ←  ’painava, matala’) on kuin akuutin peilikuva eli vasemmalle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Akuutin tavoin se periytyy muinaiskreikasta, jossa sillä merkittiin laskevaa sävelkulkua; vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Graviksella voidaan merkitä myös sanapainoa tai avointa vokaalia.
Ranskassa gravis () esiintyy tavallisimmin kirjaimessa È/è, jolla merkitään suomen e:n ja ä:n välistä äännettä [ɛ]. Lisäksi muutamissa sanoissa gravista käytetään erottamaan samoin ääntyvien sanojen kirjoitusasut toisistaan: esimerkiksi a on omistusverbi (jollakulla on jotain), mutta à prepositio; vastaavasti ou on konjunktio ’tai, vai’, mutta où adverbi ’missä’ (kumpikin sana ääntyy pyöreänä suppeana takavokaalina [u]).
Gravis-kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä vaihtonäppäimen (Shift) kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → à
 Sirkumfleksi (Â/â)

Sirkumfleksi ( ←  ’ympäri taivutettu’) on syntynyt akuutin ja graviksen yhdistelmänä ja muistuttaa ylöspäin osoittavaa nuolenkärkeä (tosin muinaiskreikan sirkumfleksi muuntui Bysantin aikana kaarevaksi tai aaltoviivan näköiseksi: ᾶ, vrt. tilde; tätä merkintätapaa käytetään siksi vanhojen kreikankielisten tekstien tieteellisissä laitoksissa). Alkujaan sirkumfleksillä merkittiin sävelkulkua, joka ensin nousi ja sitten laski, mutta sillä voidaan merkitä myös korkeaa sävelkulkua tai puolipitkää vokaalia.
Ranskan kielessä sirkumfleksi on lähinnä äännehistoriallinen muistomerkki, josta voi päätellä, että vokaalin perästä on pudotettu pois mykäksi muuttunut s-kirjain (esim. hôtel ← hostel ’hotelli’, île ← isle ’saari’) tai toisinaan että vokaalin edestä on poistettu jokin toinen vokaali (sûr ← seur ’turvallinen’).[9] Tosin vuonna 1990 uudistettujen oikeinkirjoitussuositusten mukaan sirkumfleksi voidaan î:n ja û:n päältä usein jättää pois.[10]
Esperantossa sirkumfleksi osoittaa oletusarvosta poikkeavaa ääntämystä kirjaimissa Ĉ/ĉ [ʧ], Ĝ/ĝ [ʤ], Ĥ/ĥ [x], Ĵ/ĵ [ʒ] ja Ŝ/ŝ [ʃ].
Sirkumfleksillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → â
 Hattu (Š/š, Ď/ď, Ľ/ľ)

Tšekkiläisestä oikeinkirjoituksesta periytyvä hattu ( [ˈɦaːtʃɛk] ’hakanen’) on kehittynyt yläpuolisesta pisteestä eikä siis ole alkujaan varsinainen korkomerkki, mutta tavallisesti se muistuttaa ylösalaista sirkumfleksiä eli alaspäin osoittavaa nuolenkärkeä. Joskus hattu muistuttaa pikemminkin kirjaimen perään lisättyä heittomerkkiä (’), mutta tällöin se tulkitaan saman tarkkeen typografiseksi muunnelmaksi.
Tyypillisesti hattu merkitsee sibilantin yhteydessä, että se ääntyy postalveolaarisena eli niin sanotusti suhuäänteenä, ja muunlaisen konsonantin yhteydessä liudentumista. Kiinan kielen siirtokirjoituksessa hatulla voidaan merkitä sävelkulkua, joka ensin laskee ja sitten nousee.
Hatullisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin heittomerkin näppäintä (joka sijaitsee Ä-näppäimen oikealla puolella) yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → š
 Kaksoisakuutti (Ő/ő)
Nimestään huolimatta kaksoisakuuttikaan ei kirjaimellisesti ottaen ole korkomerkki vaan eräänlainen akuutin ja treeman (¨) risteytys, jolla unkarissa osoitetaan etuvokaalien Ü/ü ja Ö/ö ääntyminen pitkänä.
Kaksoisakuutillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin Å-kirjaimen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ő
Kaarevia ja viivamaisia tarkkeita
 Tilde eli aaltoviiva (Ã/ã, Ñ/ñ)

Tilde eli aaltoviiva on kehittynyt n-kirjaimesta, joka on alettu kirjoittaa sitä edeltäneen kirjaimen yläpuolelle (vrt. ogonek). Tyypillisesti tilde merkitsee Ñ/ñ-kirjaimen yhteydessä liudennusta ja vokaalin yhteydessä nasaaliäännettä. Viron kielessä kirjain Õ/õ merkitsee kuitenkin laveaa puolisuppeaa takavokaalia [ɤ] (eli laveana ääntyvää o:ta) ja koltansaamessa taas laveaa puolisuppeaa keskivokaalia [ɘ].
Tildellisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ã
 Yläpuolinen ympyrä (Å/å, Ů/ů)
Yläpuolinen ympyrä on suomalaisittain tuttu etenkin ruotsin, tanskan ja norjan kirjaimesta Å/å (äännearvoltaan pyöreä takavokaali, joka voi olla puolisuppea [oː] tai puoliväljä [ɔ]). Tšekin kielessä esiintyvä Ů/ů ääntyy perusmuotoisessa sanassa samoin kuin Ú/ú pidentyneenä pyöreänä suppeana takavokaalina [uː], mutta taivutetussa sanassa se muuttuu lyhyeksi puolisuppeaksi takavokaaliksi [o].
Ympyrällisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin Å-kirjaimen näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ů
 Lyhyysmerkki (Ă/ă)
Lyhyysmerkki eli breve on ylöspäin avautuva puoliympyrän kaari, joka asemoituu kirjaimen yläpuolelle. Sen perustehtävä on osoittaa vokaalin ääntyvän lyhyenä riippumatta siitä, onko se painollinen. Romanian kielen kirjain Ă/ă on välisen keskivokaalin [ə] merkki, ja turkissa puolestaan kirjain Ğ/ğ on itsessään mykkä mutta osoittaa edeltävän vokaalin ääntyvän pitkänä.
Lyhyysmerkillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin heittomerkin näppäintä (joka sijaitsee Ä-näppäimen oikealla puolella) yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ă
 Pituusmerkki (Ā/ā)

Pituusmerkki eli makron on kirjaimen yläpuolelle asemoituva vaakaviiva, joka tyypillisesti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä. Kiinan kielen siirtokirjoituksessa pituusmerkki voi osoittaa tasaista sävelkulkua.
Pituusmerkillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ā
 Poikkiviiva (Ł/ł, Đ/đ)

Poikkiviiva voi olla vino, kuten puolan kirjaimessa Ł/ł [w] ja tanskan kirjaimessa Ø/ø (ns. tanskalainen ö), tai vaakasuora, kuten saamelaiskielten kirjaimissa Đ/đ, Ǥ/ǥ ja Ŧ/ŧ.
Poikkiviivaa ei pidetä varsinaisena tarkkeena, sillä Unicode-merkistössä poikkiviivallisia kirjaimia ei ole muodollisesti määritelty koostemerkeiksi, jotka olisivat hajotettavissa kantamerkiksi ja yhdistyväksi tarkkeeksi.[11] Laajennettu suomalainen näppäimistö sisältää kuitenkin poikkiviivallisten kirjainten tuottamiseksi erityisen tarkenäppäimen. Oikeastaan tarkenäppäimiä on kaksi, sillä ensisijaiseksi vaihtoehdoksi ajateltu, näppäimistön vasemmassa yläkulmassa sijaitseva pykälämerkin näppäin puuttuu joistain näppäimistöistä, mutta sen sijasta voidaan yhtä hyvin käyttää L-kirjaimen näppäintä. Poikkiviivallisen kirjaimen voi siis kirjoittaa painamalla ensin joko §-näppäintä tai L-näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ł
 +  → ł
Koukkumaisia tarkkeita
 Sedilji (Ç/ç, Ņ/ņ, Ģ/ģ)
Sedilji (, alkujaan zedilla ’pieni z’, ) on kehittynyt koukullisesta z-kirjaimesta (vrt. ʒ) ja tyypillisesti näyttää vasemmalle kääntyvältä pieneltä koukulta kirjaimen alla. Joidenkin kirjainten yhteydessä sedilji voi näyttää alapuoliselta pilkulta, joka yleensä kuitenkin tulkitaan vain sediljin typografiseksi muunnelmaksi. Pienaakkosen ģ yhteydessä sedilji asemoituu ylösalaisin kirjaimen päälle, koska alle se ei kunnolla mahdu.
Sediljiä ei enää käytetä espanjassa, josta se on lähtöisin, mutta esimerkiksi ranskassa ja portugalissa esiintyvä Ç/ç-kirjain osoittaa, että takavokaalin tai konsonantin edessä yleensä klusiilina [k] ääntyvä C/c edustaakin sibilanttia [s]. Muissa kielissä sediljillä voidaan merkitä myös konsonantin ääntymistä liudentuneena tai postalveolaarisena eli suhuäänteenä.
Sediljillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ç
 Alapuolinen pilkku (Ș/ș)
Alapuolinen pilkku on romanian kirjaimissa Ș/ș [ʃ] ja Ț/ț [ts] esiintyvä tarke, joka on muodollisesti määritelty eri tarkkeeksi kuin sedilji. Käytännössä romanian alapilkulliset kirjaimet silti usein korvataan sedilji-s:llä (Ş/ş) ja sedilji-t:llä (Ţ/ţ), joiden sedilji saattaa joissain fonteissa näyttääkin alapuoliselta pilkulta.
 Ogonek eli häntä (Ą/ą)
Ogonek (puolaksi ’pieni häntä’) on oikealle kääntyvä koukkumainen lisäke kirjaimen alapuolella. Se on jäänne kantamerkin alapuolelle lisätystä n-kirjaimesta (vrt. tilde) ja tyypillisesti osoittaa vokaalin ääntyvän nasaalisena. Liettuan kielestä vokaalin nasaalisuus on kuitenkin äännepiirteenä kadonnut ja sen sijaan ogonek ensisijaisesti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä.
Ogonekillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ą
 Sarvi (Ơ/ơ)
Oikealle ja ylöspäin kaartuva sarvi vietnamin kirjaimissa Ơ/ơ [ɤ] ja Ư/ư [ɯ] osoittaa, että vokaali ei äännykään pyöreänä vaan laveana.
Sarvellisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin P-kirjaimen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ơ
 Yläpuolinen koukku (Ả/ả)
Vokaalin yläpuolelle piirrettyä pisteetöntä kysymysmerkkiä muistuttava koukku osoittaa vietnamissa erityistä toonia, jossa sävelkorkeus ensin putoaa ja sitten nousee.
Yläkoukullisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin P-kirjaimen näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ả
Katso myös
Kansainvälinen foneettinen aakkosto
Uralilainen foneettinen aakkosto
Ääkköset
Umlaut
Heavy metal -umlaut
Nikkud
Shī shì shí shī shǐ
Lähteet
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Dinosaurukset eli hirmuliskot (Dinosauria) olivat mesotsooisella maailmankaudella elänyt hyvin menestyksekäs eläinryhmä. Ensimmäiset dinosaurukset kehittyivät triaskaudella noin 230 miljoonaa vuotta sitten, mutta niiden valtakausi alkoi vasta triaskauden joukkotuhon jälkeen, ja ne hallitsivat maapalloa jurakauden ja liitukauden ajan. Dinosaurukset kuolivat äkillisesti sukupuuttoon liitukauden joukkosukupuutossa noin 65 miljoonaa vuotta sitten. Joukkotuhon syynä on pidetty maahan iskeytynyttä asteroidia sekä tulivuorenpurkauksia.
Dinosaurukset olivat tasalämpöisiä maaeläimiä. Jotkin niistä olivat kasvinsyöjiä, jotkin lihansyöjiä ja jotkin kaikkiruokaisia. Dinosaurusten koko vaihteli suuresti: pienimmät olivat alle 200-grammaisia, ja suurimpia on 80–100 tonnin painoiseksi arvioitu Argentinosaurus, joka olisi siten kaikkien aikojen suurin maaeläin.
Dinosaurukset jaetaan kahteen lahkoon niiden lantion rakenteen perusteella: liskonlantioisiin ja linnunlantioisiin. Ne puolestaan jaetaan moniin sivuryhmiin. Lajeja on löytynyt yli tuhat, ja lisää löydetään koko ajan.
Linnut ovat polveutuneet pienistä liskonlantioisista, höyhenpeitteisistä Archaeopteryxin kaltaisista teropodeista. Linnut ovat anatomialtaan ja fysiologialtaan niin samankaltaisia dinosaurusesi-isiensä kanssa, että lintuja voidaankin sanoa dinosauruksiksi.[1][2]
Dinosaurukset määritteli omaksi ryhmäkseen ensi kertaa englantilainen Richard Owen vuonna 1841 ja keksi samalla niiden nimityksen. Dinosaurusten fossiileja on löydetty kaikilta mantereilta. 1900-luvun taitteessa fossiileja löydettiin etenkin Pohjois-Amerikan kuivilta seuduilta, ja nykyisin merkittävimmät löytöpaikat ovat Kiinassa ja Etelä-Amerikassa.
Nimeäminen

Nimi Dinosaurus tarkoittaa hirmuliskoa (< kreikk. deinos, 'hirmuinen' ja sauros, 'matelija/lisko'). Nimen keksi vuonna 1842 englantilainen luonnontutkija Richard Owen. Eri dinosaurusten nimissä on erilaisia päätteitä ja muita osia, jotka kuvaavat niiden ominaisuuksia, esimerkiksi siivellisyyttä tai hampaita. Päätettä -saurus käytetään etenkin matelijamaisten eläinten nimissä, ja pääte -raptor (lat. 'rosvo') tarkoittaa saalistajaa ja petoa. Nimiä on annettu usein myös tutkijoiden ja löytöpaikkojen mukaan.[3]
Kehittyminen ja kukoistus
Dinosaurukset kuuluvat arkosaureihin, joihin kuuluvat myös esimerkiksi krokotiilieläimet, lentoliskot ja Postosuchus. Ensimmäiset dinosaurukset kehittyivät triaskaudella noin 235 miljoonaa vuotta sitten. Aluksi ne olivat pieniä, kaksijalkaisia eläimiä.[4] Niiden takajalat kehittyivät pitkiksi ja suoriksi vartalon alle, toisin kuin muilla arkosaureilla, joiden jalat työntyivät ulos kyljistä. Tämä teki dinosauruksista muita matelijoita ketterämpiä ja mahdollisti niiden pitkäjaksoisen liikkumisen, sillä ne saattoivat asentonsa vuoksi kävellä ja hengittää samanaikaisesti.[5] Kaksi varhaisinta dinosaurusta olivat Eoraptor ja Herrerasaurus. Muut dinosauruslajit olivat hyvin samantyyppisiä.[6] Nämä varhaisimmat lajit olivat suurimmillaan parimetrisiä ja kolmetonnisia. Toistaiseksi ainoa tunnettu suurikokoinen varhainen laji oli kymmenmetrinen Ingentia prima, joka eli vain 15 miljoonaa vuotta ensimmäisten dinosaurusten jälkeen.[7] Triaskauden lopulla eläneet prosauropodit, kuten Plateosaurus, olivat myöhempien sauropodien esi-isiä, pituudeltaan noin kymmenmetrisiä.[8]

Jurakaudella 201–145 miljoonaa vuotta sitten dinosaurukset kehittyivät edelleen, ja niistä tuli maaeläinten hallitseva muoto. Joistain lajeista tuli jättiläisiä, ja toiset kehittivät lentokyvyn.[9][10] Panssaridinosauruksille kehittyi luulevyjä ja häntäpiikkejä suojaamaan niitä saalistajilta.[11] Jurakauden loppupuolella elänyt varista pienempi Anchiornis saattoi olla yksi ensimmäisistä dinosauruksista, joka kykeni liitämään ilmassa.[12] Lintujen lähisukulainen Archaeopteryx osasi jonkin verran jo lentää, muttei vielä kovin hyvin.[13] Diplodocus kasvoi 33-metriseksi ja oli yksi suurimmista dinosauruksista.[14] Myöhäisjurakauden yleisin suuri petodinosaurus oli 12-metrinen Allosaurus.[15]
Liitukaudella 145–66 miljoonaa vuotta sitten jättiläismantereet hajosivat pienemmiksi mantereiksi. Sen seurauksena ilmasto-olot vaihtelivat aiempaa enemmän, jolloin dinosaurukset, kuten muutkin eläimet ja kasvit, saivat yhä enemmän alueellisia piirteitä ja kehittyivät entistä monimuotoisemmiksi. Muutokseen vaikutti joidenkin tutkijoiden mukaan myös uusien kukkakasvien syntyminen.[16][17] Liitukaudella kehittyivät esimerkiksi Ceratopsia-ryhmä ja panssariselkäiset ankylosaurukset.[9] Liitukauden puolivälissä elänyt 16-metrinen Spinosaurus oli mahdollisesti kaikkien aikojen suurin maapeto, ja samoihin aikoihin elänyt 35-metrinen Argentinosaurus ehkä suurin koskaan elänyt maaeläin.[18] Tyrannosaurus rex eli aivan liitukauden lopulla.[19]
Sukupuutto
Lentokyvyttömät dinosaurukset kuolivat sukupuuttoon lyhyessä ajassa liitukauden lopulla noin 65,5 miljoonaa vuotta sitten. Samalla katosivat myös esimerkiksi lentoliskot ja joutsenliskot sekä yli puolet maapallon eläimistä.[20] Teropodeista jurakaudella kehittyneistä linnuista osa selvisi joukkotuhosta, ja ne ovat ainoita nykyään eläviä dinosaurusten kladiin kuuluvia eliöitä.[21]
Sukupuuton syystä ei ole päästy varmuuteen, mutta lukuisia teoria on esitetty. Monen tutkijan mielestä joukkosukupuuttoon vaikutti samanaikaisesti useampi kuin yksi tekijä. Sukupuuton nopeudesta on myös eri käsityksiä: jotkut tutkijat uskovat sen tapahtuneen muutamassa tuhannessa vuodessa, mutta toisten mukaan se tapahtui asteittain ja alkoi jo kauan ennen liitukauden loppua.[20]
Ensimmäisen pääteorian mukaan dinosaurusten katoamista selittää liitukauden aikana alkanut ilmastonmuutos. Maapallon keskilämpötila laski, ja vuodenaikojen vaihtelut olivat entistä selkeämpiä. Merenpinta kohosi, mikä saattoi johtaa maanpäällisten elinpaikkojen pirstoutumiseen ja pienentyneiden eläinpopulaatioiden altistumiseen ympäristön muutoksille.[20]
Toisen pääteorian mukaan laajat tulivuorenpurkaukset aiheuttivat lyhytaikaisen ilmaston lämpenemisen sekä laajoja savu- ja tuhkapilviä. Sen seurauksena kasvit kuolivat ja niiden myötä myös kasvinsyöjäeläimet ja niitä saalistavat pedot.[20] Lounais-Intian Deccanin tasangon laavakerroksesta on havaittu 750000 vuoden aikana tapahtuneissa tulivuorenpurkauksissa purkautuneen laavaa 1,2–1,3 miljoonaa kuutiokilometriä. Liitukauden lopun kolme suurta tulivuorenpurkausta osuivat lähelle dinosaurusten häviämistä.[22]
Kolmannen pääteorian mukaan liitukauden lopulla Jukatanin niemimaan kohdalle törmäsi komeetta tai asteroidi.[20] Törmäyksestä todennäköisesti seurasi maailmanlaajuisia metsäpaloja, kylmän sään jakso auringon säteilyn estyttyä ja tätä ilmakehän kohonneen hiilidioksidipitoisuuden vuoksi seurannut lämpökausi.[23]
Muita, vähemmän suosittuja teorioita ovat esimerkiksi ensimmäisten kukkakasvien aiheuttamat myrkytykset, nisäkkäiden harjoittama dinosaurusten munien tuhoaminen, supernovan säteily tai kulkutaudit.[20]
Olosuhteet

Ensimmäisten dinosaurusten ilmestyessä kaikki mantereet olivat yhdistyneenä Pangea-supermantereeksi. Sen vuoksi myöhäisen triaskauden ja varhaisen jurakauden dinosauruslajit olivat enimmäkseen samoja kaikkialla päin maapalloa. Kun Pangea alkoi hajota triaskauden lopulla, Aasian ja Pohjois-Amerikan lajit alkoivat eriytyä toisistaan. Myöhäisellä jurakaudella pohjoiset ja eteläiset mantereet eriytyivät toisistaan. Liitukauden lopulla Euroopassa oli suuria saaria ja niillä saaristo-oloihin sopeutuneita dinosauruksia. Pohjois-Amerikan itä- ja länsiosien välissä oli meri, joka aiheutti sen, että idän ja lännen dinosauruslajistot erosivat toisistaan.[24]
Maapallolla vallitsi dinosaurusten aikana mesotsooisella kaudella lämmin ja leuto kasvihuoneilmasto, jonka aikana ei ollut napajäätiköitä. Triaskaudella Pangeasta suuri osa oli autiomaata. Sen hajotessa jurakaudella tulivat viileämmät ja kosteammat olosuhteet, joissa kukoistivat havupuut, käpypalmut ja saniaiset. Liitukausi oli lämmintä aikaa, ja kasvisto muistutti jo nykyajan kasvistoa.[24]
Ominaisuuksia
Tärkeimmät ja yhteiset piirteet

Dinosaurukset ovat matelijoita, joilla on yhteinen esiäiti ja joita yhdistää joukko tarkasti määriteltyjä anatomisia piirteitä. Dinosaurukset erottaa muista arkosauruksista usea piirre. Dinosauruksilla on suorat jalat, joiden reisiluun pää kääntyy täysin sisäänpäin ja kiinnittyy avonaiseen nivelkuoppaan. Niiden jalkojen luut ovat pitkiä, ja nilkka muistuttaa saranaa eikä kierry ulospäin. Dinosaurusten eturaajojen uloimmat sormet ovat surkastuneet. Dinosauruksilla ei ole kallon otsan parillista luuta (postfrontale), ja niillä on hyvin pitkä olkaluun harjanne. Sääriluun alapää on poikkeuksellisen suuri ja suorakaiteen muotoinen. Dinosaurusten kehityksen myötä monet näistä piirteistä muuttuivat.[25]
Kaikkien dinosaurusten yhteisiä luurangon piirteitä ovat:[26]
sieraimen ja silmän välinen aukko
pitkä ja solakka kaula
olkanivelen kuoppa osoittaa taaksepäin ja lievästi ulospäin
olkaluussa on erityisen pitkä harjanne lihasten kiinnittymistä varten
ulommat sormet ovat yleensä lyhyitä, joskus kokonaan kadonneet
lantiomalja on kokonaan avoin, jotta reisiluun pää solahtaa siihen tiukasti
reisiluun kärki haarautuu luun varresta toiseen suuntaan
lantion takaosan luukielekkeet toimivat lisäalueina, joihin lihakset voivat kiinnittyä
ristiluu on yleensä tanakka
häpyluu on yleensä pitkä
sääriluun päässä oleva luinen harjamainen ulkonema on hyvin kehittynyt
pohjeluu on solakka
nilkka on yksinkertainen ja nivelmäinen
jalkapöydänluut ovat yleensä pitkät ja solakat, ja ensimmäinen ja viides luu ovat yleensä lyhyitä.
Dinosauruksen lantioita oli kahdentyyppisiä: liskonlantioita ja linnunlantioita. Linnunlantioisten dinosaurusten häpyluu osoitti taaksepäin, mikä antoi kasvinsyöjien suurille sisäelimille tilaa. Lihansyöjien liskonlantiossa häpyluu osoitti eteenpäin, jolloin se tuki vatsan ja jalan lihaksia.[27]
Koko

Suurimmat dinosaurukset ovat suurimpia maalla koskaan eläineitä eläimiä. Kaikkein suurimpia niistä olivat pitkäkaulaiset, kasveja syöneet sauropodit. Useimpien paleontologien mielestä suurin dinosaurus oli Argentinosaurus, joka painoi karkeasti arvioituna 88–110 tonnia ja oli noin 35 metriä pitkä.[28] Arviot Argentinosauruksen painosta vaihtelevat paljon, koska siitä on säilynyt vain vähän fossiileja, lähinnä selkärangasta, kylkiluista ja jalan alaosasta. Titanosaurusten joukossa on muitakin lajeja, joista jotkin saattavat olla vielä Argentinosaurustakin suurempia, mutta niistäkin on säilynyt vain hyvin vähän fossiileja.[29] Patagotitan mayorumin arvioidaan kuuden yksilön fossiilien perusteella painaneen 69 tonnia ja olleen 37 metriä pitkä.[30] Brachiosaurusta pidettiin aikoinaan 80 tonnin painoisena ja kaikkein painavimpana dinosauruksena, mutta nykyisin sen arvioidaan olleen korkeintaan 50-tonninen.[29]
Yksi pisimpiä dinosauruksia oli myös Supersaurus vivianae, mahdollisesti noin 34 metriä. Korkein oli mahdollisesti Sauroposeidon proteles. Se ylsi arviolta 17 metrin korkeuteen, mutta arvio on fossiilien vähäisyyden johdosta tehty sitä muistuttavan Giraffatitan brancain pohjalta.[29]
Jos lintuja ei lasketa mukaan, pienin maalla liikkuva dinosaurus oli mahdollisesti Parvicursor, joka oli 38 senttimetriä pitkä ja painoi alle 170 grammaa.[31]
Muita piirteitä
Dinosaurusten uskotaan olleen tasalämpöisiä.[32]
Suurten dinosaurusten vahvoissa luissa oli onteloita, jotka vähensivät niiden painoa vaikuttamatta merkittävästi niiden lujuuteen. Lihansyöjädinosaurukset ja monet kasvinsyöjät olivat ketteriä kaksijalkaisia; jotkin kasvinsyöjät olivat hitaampia nelijalkaisia. Dinosaurusten juoksunopeudesta ei ole varmaa tietoa. Kaksijalkaisen dinosauruksen kävellessä sen pää, ruumis ja häntä olivat vaakasuunnassa samassa tasossa niin, että häntä tasapainotti eturuumista.[33] Dinosaurukset kävelivät varpaillaan.[34]

Useimmilla suurilla dinosauruksilla oli matelijamainen suomupeitteinen iho. Pienillä teropodeilla oli usein rakenteeltaan karvamaiset höyhenet.[35] Ne käyttivät höyheniään aluksi pysyttelemään lämpimänä tai kosiomenoissa. Pieni dinosaurus Microraptor käytti raajojensa epäsymmetrisiä sulkia nousemaan ilmaan ja liitämään puusta puuhun. Jurakaudella elänyt höyhenpeitteinen Archaeopteryx oli varhainen teropodi, ja sitä pidetään ensimmäisenä varsinaisena lintuna.[36] Joillakin dinosauruksilla oli töyhtö tai harja. Dinosaurusten höyhenten jäännöksistä on löytynyt todisteita niiden alkuperäisestä värityksestä. Monella dinosauruksella oli raidalliset tai kirkkaanväriset höyhenet. Niillä oli luultavasti myös monivärinen nahka.[37] Dinosaurusten väreistä ei kuitenkaan tiedetä normaalitapauksissa mitään, joten eläinten rekonstruoinnissa väristä päättää usein taiteilija esteettisen vaikutelman perusteella.[38]
Dinosaurusten keuhkot muistuttivat lintujen keuhkoja: niillä oli monimutkainen hengitysilman yksisuuntainen virtausjärjestelmä toisin kuin nisäkkäillä. Näin ne saivat elimistöönsä kerrallaan paljon happea.[39]
Dinosaurusten hampaiden ja nokan muoto riippui niiden ruokavaliosta. Lihansyöjillä oli teräväreunaiset hampaat ja kasvinsyöjillä lehdenmuotoiset, hienontamiseen soveltuvat pureskeluhampaat ja usein teräväreunaiset, keratiinista muodostuneet nokat. Sauropodeilla ei ollut nokkaa tai pureskeluhampaita, vaan ne keräsivät lehtiä leukojen etuosan lusikanmuotoisilla hampailla. Suurin puruvoima on ollut Tyrannosaurus rexillä, 39000 newtonia.[40]
Jotkin dinosaurukset kehittivät lihansyöjiltä puolustautumiseksi paksun panssarin ja erilaisia puolustusaseita kuten sarvet, piikkejä, luulevyjä, ruoskamaisen hännän tai hännänpään nuijamaisen luukyhmyn.[41]
Dinosaurusten aivot olivat hyvin pienet suhteessa niiden kokoon. Älykkäimpiä dinosauruksista olivat mahdollisesti pienet teropodit. Dinosaurusten aistit, kuten näkö ja haju, olivat ilmeisesti usein tarkemmat kuin ihmisellä. Kasvinsyöjien silmät olivat pään sivulla ja saalistajien silmät osoittivat eteenpäin.[42]
Elintavat

Lihansyöjiä dinosauruslajeista oli noin 40 prosenttia. Kasvinsyöjät käyttivät ravinnokseen koostaan riippuen matalia pensaikkoja tai korkeita puita. Dinosaurusten aikaan ei vielä ollut heinäkasveja.[43]
Kaikki dinosaurukset lisääntyivät munimalla. Dinosaurukset pesivät usein ylängöillä, koska siellä oli turvallisempaa pesiä ja kasvattaa poikasia kuin alangoilla. Monen lajin dinosaurukset vaelsivat vuosittain lisääntymään samoille alueille. Koska ylängöillä tapahtuu enemmän eroosiota kuin alavilla mailla, dinosaurusten pesien ja poikasten jäännöksiä on löydetty vain vähän.[43] Dinosaurusten munat olivat eläinten kokoon nähden suhteellisen pieniä. Suurin muna oli Apatosauruksella, halkaisijaltaan 30 senttimetriä.[44] Dinosaurukset munivat jopa yli 20 munaa kerralla, joten ne pystyivät lisääntymään nopeasti. Jotkin lajit jättivät munat oman onnensa nojaan, mutta toiset vartioivat niitä kuoriutumiseen asti ja ruokkivat poikasiaan sen jälkeen. Suurimmat dinosaurukset kaivoivat munilleen kuoppia ja peittivät ne maa-aineksella ja lehdillä, joiden maatuminen lämmitti pesää. Pienemmät lajit saattoivat istua pesällä hautomassa.[44]
Dinosaurusten kasvunopeudesta ja elinajan pituudesta ei tiedetä vielä kovin paljon. Niiden uskotaan kasvaneen hyvin nopeasti: esimerkiksi Hypacrosauruksen ja Maiasauran on arveltu saavuttaneen täysikasvuisuus seitsemässä tai kahdeksassa vuodessa ja jättimäisten sauropodien 12 vuodessa.[43]
Monet dinosauruslajit elivät laumoissa. Tämä on päätelty samalta paikalta löydetyistä useiden yksilöiden jäänteistä, samansuuntaisista jalanjäljistä ja poluista sekä lähekkäin löydetyistä pesistä.[43] Suurimmat teropodit olivat ilmeisesti yksineläjiä tai liikkuivat pareittain tai pienissä ryhmissä. Pienet teropodit saattoivat liikkua kymmenienkin yksilöiden ryhmissä. Sauropodit liikkuivat ilmeisesti reilun kymmenen eri-ikäisen yksilön ryhmissä. Suurten ornitopodien ja sarvinaamojen laumat olivat jopa sata- tai tuhatpäisiä. Tällaiset suuret kasvinsyöjädinosaurukset vaelsivat suurissa laumoissa ruokalähteeltä toiselle syötyään yhden alueen puhtaaksi kasveista.[45]
Löytöhistoriaa
Varhaisia löytöjä
Ennen 1800-lukua dinosauruksia ei vielä tunnettu. Suuria fossilisoituneita luita ja jalanjälkiä oli löytynyt, mutta niiden oli uskottu kuuluneen esimerkiksi norsuille tai sukupuuttoon kuolleille jättilinnuille. Tutkijoiden mukaan kreikkalais-roomalaiset aarnikotkatarut 700-luvulta eaa. perustuivat luultavasti mongolialaisiin dinosauruslöytöihin. Varhaisin säilynyt julkaistu kuvaus dinosaurusten jäänteistä julkaistiin vuonna 1820 American Journal of Science and Arts -tiedejulkaisussa, kun connecticutlainen Solomon Dilsworth oli löytänyt kotitilaltaan luita, jotka paljon myöhemmin määriteltiin Anchisauruksen luiksi.[46]
1800-luku
Englantilaiset William Buckland ja Gideon Mantell löysivät Etelä-Englannista 1820-luvulla dinosaurusten luita. Buckland kuvasi vuonna 1824 Megalosauruksen ja seuraavana vuonna Mantell kuvasi Iguanodonin. Löydöt olivat kuitenkin sirpaleisia, eikä niiden pohjalta pystytty luomaan kokonaiskuvaa kummastakaan eläimestä. Vuonna 1834 Brightonin läheltä löydettiin osittainen Iguanodonin luuranko. Euroopasta alettiin löytää ja nimetä lisää dinosauruksia. Englantilainen eläintieteilijä Richard Owen päätteli, että fossiilit edustivat kadonnutta suurten matelijoiden ryhmää. Hän kirjoitti raportin British Association for the Advancement of Science -yhdistykselle vuonna 1841, ja sana Dinosauria julkaistiin ensi kertaa yhdistyksen pöytäkirjoissa seuraavana vuonna.[46]
Owenin julkaisua seuraavina vuosikymmeninä dinosauruksia löydettiin ja nimettiin paljon lisää, ja suuren yleisön kiinnostus niihin heräsi, kun dinosaurusten malleja esiteltiin maailmannäyttelyissä. Thomas Henry Huxley loi ensimmäisen dinosaurusten luokittelun vuonna 1868. Hän jakoi lajit kahteen alalahkoon, Dinosauria ja Compsognatha. H. G. Seeley uudisti luokittelun vuonna 1887 ja jakoi dinosaurukset niiden lantiotyypin mukaan liskonlantioisiin ja linnunlantioisiin.[46]
Dinosauruslöytöjen painopiste siirtyi Euroopasta Pohjois-Amerikkaan 1800-luvun loppupuolella. Löytöpaikkoja oli etenkin läntisten osavaltioiden kuivilla seuduilla, tärkeimpänä niistä Wyomingin Como Bluff, joka löytyi 1877. Como Bluffista löytyi useiden vuosikymmenien aikana runsaasti myöhäisen jurakauden dinosauruksia.[46] Jättimäisten ja pitkäkaulaisten sauropodien ulkonäöstä saatiin käsitys, kun niitä löydettiin Coloradosta 1877. Ennen vuosisadan vaihdetta Amerikasta löydettiin myös esimerkiksi Stegosaurus ja Allosaurus.[47]
1900-luku
1900-luvun alku oli dinosauruslöytöjen kultakautta. Pohjois-Amerikasta löydettiin vuosisadan ensimmäisellä vuosikymmenellä Tyrannosaurus rex. Huomattavia löytöjä tehtiin Pohjois-Amerikan lisäksi nyt myös Afrikassa ja Aasiassa, etenkin Gobin autiomaassa. Sen jälkeen dinosaurustutkimus kuitenkin alkoi hiipua, sillä selkärankaisia tutkivat paleontologit kiinnostuivat nisäkkäistä, ja 1950-luvulla se oli lakannut lähes täysin. Suuret museotkaan eivät enää kaivanneet uusia vetonauloja.[48]
Tutkijat alkoivat kiinnostua dinosauruksista uudelleen 1960-luvulla. Uudet löydöt muuttivat vanhoja käsityksiä dinosauruksista, kuten niiden lämmönsäätelystä ja sukulaissuhteesta lintuihin. Dinosauruksia alettiin kuvata taiteessa aiempaa aktiivisempina ja värikkäämpinä, ja myös suuri yleisö kiinnostui niistä uudelleen.[49] Kiinasta tuli 1970-luvulla maailman merkittävin dinosaurusten löytöpaikka.[50] Myös Etelä-Amerikasta alettiin löytää tärkeitä fossiileja.[51]
Nykyaikana
Dinosaurusten tutkimus on kehittynyt voimakkaasti 1990-luvulta alkaen, ja vuosien 1990 ja 2010 välillä tunnettujen dinosaurusten määrä on noussut 85 prosenttia.[52] Teknologian kehityksen ansiosta dinosaurusten biologiaa pystytään nykyisin tutkimaan entistä tarkemmin. 2000-luvun alkuvuosina syntyneen biomekaniikan avulla saadaan uutta tietoa dinosaurusten puruvoimasta, pään asennosta, niskan liikkuvuudesta, eturaajojen vahvuudesta ja juoksukyvystä.[53]
Tärkeimpiä löytöpaikkoja

Pohjois-Amerikasta dinosaurusfossiileja on vuoteen 2006 mennessä löytynyt lähes 300 paikasta. Löydöt edustavat noin 70 lajia. Ne ovat peräisin triaskauden lopulta liitukauden loppuun.[54]
Morrison-muodostuma:
Hell Creek, Montana
Dinosaur National Monument, Utah/Colorado
Ghost Range, New Mexico
Cedar-muodostuma, Utah
Petrified Forest, Arizona
Dinosaur Provincial Park, Alberta
Peace River, Brittiläinen Kolumbia
Etelä-Amerikasta dinosaurusfossiileja on löytynyt noin 100 paikasta, etenkin Argentiinasta. Lajit muistuttavat Pohjois-Amerikan lajeja ja ovat peräisin triaskauden lopulta liitukauden loppuun.[55]
Ischigualasto, Luoteis-Argentiina
Araripen allas, Brasilia
Auca Mahuevo, Patagonia
Euroopasta dinosauruksia on löydetty noin 375 paikasta. Ne edustavat 80 lajia triaskauden lopusta liitukauden loppuun.[56]
Solnhofen, Saksa
Portugali
Espanja
Eteläinen Britannia
Hateginsaari, Romania

Afrikasta dinosauruksia on löytynyt noin 80 paikasta. Ne ovat peräisin myöhäistriaskaudelta liitukauteen.[57]
Etelä-Afrikka, Zimbabwe, Namibia
Tendaguru, Tansania
Bahariyan keidas, Egypti
Aasiasta dinosaurusten fossiileja on löydetty noin 275 paikasta myöhäistriaskauden ja myöhäisliitukauden väliseltä ajalta. Etenkin jura- ja liitukauden fossiileja on löydetty runsaasti.[58]
Intia
Lufengin tasanko, Lounais-Kiina
Dashanpu, Lounais-Kiina
Liaoning, Koillis-Kiina
Gobin autiomaa, Keski-Aasia
Australiassa on noin 25 dinosaurusfossiilien löytöpaikkaa, etenkin Queenslandissa ja Victoriassa. Etelämantereen rannikolla ja saarilla on neljä löytöpaikkaa, mutta mannerjään alla on tavoittamattomissa paljon fossiileja.[59]
Dinosaur Cove, Victoria
Fossiilikolmio, Queensland
Fossiilit

Dinosaurusten fossiileja on monen eri tyyppisiä, ja ne paljastavat dinosauruksista erilaisia asioita. Museoissa näytteillä on luurankoja, joista osa on koottu hajanaisista löydöistä ja osa kokonaisista luurangoista. Parhaiten säilyviä fossiileja ovat hampaat, sillä hammaskiille on hyvin kestävää. Hampaiden muodot ovat myös hyvin lajityypillisiä, mikä auttaa lajien tunnistuksessa. Hampaista tutkijat voivat myös selvittää sen, mitä eläin söi ja miten se keräsi ja käsitteli ravintonsa. Esimerkiksi tyypillisen lihansyöjädinosauruksen hampaat ovat sahalaitaiset ja kasvinsyöjän hampaat lehdenmuotoiset. Fossiloituneista jäljistä voidaan selvittää, miten dinosaurukset liikkuivat ja miten ne elivät yhdessä. Koproliiteista voidaan nähdä, mitä dinosaurukset söivät. Dinosaurusten munia on löydetty pesimäpaikoista, ja joissakin munissa on ollut fossilisoituneita alkioita. Dinosaurusten pehmytkudoksista ei ole säilynyt paljon jälkiä. Joissakin erikoisolosuhteissa fossilisoituneista yksilöistä on löytynyt jälkiä verisuonista[60], ihosta, suomuista, höyhenistä tai lihasten ääriviivoista.[61]
Rekonstruointi

Dinosaurusten luurankoja on esillä useissa museoissa. Jotkin näyttelykappaleet on koottu alkuperäisistä fossiileista. Koska löydetyt luurangot eivät yleensä ole kokonaisia, joskus osa luurangon osista on jäljennöksiä, jotka on tehty lasikuidusta, kipsistä tai kaiverretusta puusta. Puuttuvien luiden jäljennökset tehdään lähisukulaisten fossiilien pohjalta[62]. Luuranko saattaa myös olla koostettu kahden eri yksilön jäännöksistä. Museoiden luurangot nostetaan pystyyn metallisten tai muovisten tukirakenteiden avulla. Luurankojen asentoja voidaan korjailla sen mukaan, miten käsitykset dinosauruksista muuttuvat ajan myötä.[63]
Nykyisin tietokoneiden avulla tehdään kolmiulotteisia kuvia, joiden kautta dinosaurusta voidaan katsella eri kulmista ja eri asennoissa.[64]
Luokittelu

Dinosauruksia tunnetaan yli tuhat lajia, ja uusia nimetään koko ajan. Luokittelu on kuitenkin epätarkka, sillä moni löytö on puutteellinen ja sirpaleinen ja voi koostua usean lajin yksilöistä tai edustaa kokonaan toista lajiryhmää kuin dinosauruksia. Nykyisin tunnetut taksonit edustavat arviolta 10–25 prosenttia dinosaurusten todellisesta monimuotoisuudesta.[65]
Dinosaurukset jaetaan lantionrakenteensa perusteella liskonlantioisiin (Saurischia) ja linnunlantioisiin (Ornithischia). Lahkot erkaantuivat toisistaan jo varhain. Liskonlantioiset dinosaurukset olivat lihaasyöviä kaksijalkaisia teropodeja, kuten Tyrannosaurus rex, sekä nelijalkaisia ja pitkäkaulaisia kasvinsyöjiä, sauropodeja.[66]
Linnunlantioiset olivat enimmäkseen kasvinsyöjiä.[66] Lahkoon kuuluvat rajakalloiset (Marginocephalia), panssaridinosaurukset (Thyreophora) ja ornitopodit. Rajakalloisiin kuuluvat luupäät (Pachycephalosauria) ja sarvinaamat (Ceratopsia). Panssaridinosauruksiin kuuluvat stegosaurit ja ankylosaurit.[67]
Dinosauruksille on aikojen saatossa laadittu monia sukupuita. Seuraavassa Michael J. Bentonin määrittelemä sukupuu (2004).[68]
Liskonlantioiset (Saurischia)

Herrerasauridae
Theropoda
Coelophysoidea
Ceratosauria
Ceratosauridae
Abelisauridae
Tetanurae
Carnosauria
Spinosauroidea
Megalosauridae
Spinosauridae
Allosauroidea
Allosauridae
Carcharodontosauridae
Coelurosauria
Coeluridae
Maniraptoriformes
Tyrannosauridae
Ornithomimidae
Maniraptora
Alvarezsauridae
Therizinosauridae
Dromaeosauridae
Dromaeosauridae
Troodontidae
Linnut (Aves)
Sauropodomorpha
Thecodontosaurus
Plateosauridae
Riojasaurus
Massospondylidae
Sauropoda
Vulcanodontidae
Omeisauridae
Neosauropoda
Cetiosauridae
Diplodocidae
Macronaria
Camarasauridae
Titanosauriformes
Brachiosauridae
Somphospondyli
Euhelopodidae
Titanosauridae
Linnunlantioiset (Ornithischia)

Pisanosauridae
Fabrosauridae
Thyreophora
Scelidosauridae
Stegosauria
Ankylosauria
Nodosauridae
Ankylosauridae
Cerapoda
Pachycephalosauria
Ceratopsia
Psittacosauridae
Protoceratopsidae
Ceratopsidae
Ornithopoda
Heterodontosauridae
Hypsilophodontidae
Iguanodontidae
Hadrosauridae
Dinosaurukset populaarikulttuurissa
Dinosaurukset ovat kirjallisuuden, elokuvan ja sarjakuvien suosittu aihe. Tunnettuja dinosaurusaiheisia teoksia ovat esimerkiksi Arthur Conan Doylen romaani Kadonnut maailma (1912), Bill Wattersonin Lassi ja Leevi -sarjakuva, Michael Crichtonin Dinosauruspuisto (1990) ja siitä tehdyt Jurassic Park -elokuvat sekä BBC:n animaatiosarja Matkalla dinosaurusten kanssa (1999).[69]
Katso myös
Luettelo dinosauruksista
K/T-raja
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Brett-Surman, Michael K. (toim.)| title = Dinosaurukset| publisher = Gummerus| year = 2004 (alkuteos Dinosaurs, 1997)| id = ISBN 951-20-6547-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ghoshal, Kingshuk; Houston, Rob; Benton, Michael J; Kontro, Tarja| title = Dinosaurukset| publisher = Otava| year = 2013 (alkuteos DK Pocket Eyewitness Dinosaurs, 2012)| id = ISBN 978-951-1-26867-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Malam, John; Woodward, John| title = Dinosaurusten kadonnut maailma| publisher = Tammi| year = 2007 (alkuteos Dinosaur Atlas, 2006)| id = ISBN 978-951-31-3988-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Naish, Darren| title = Kiehtovimmat dinosauruslöydöt| publisher = Nemo| year = 2010 (alkuteos The Great Dinosaur Discoveries, 2009)| id = ISBN 978-952-240-057-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Woodward, John| title = Dinosaurukset: Suuri ensyklopedia| publisher = Readme.fi| year = 2015 (alkuteos Knowledge encyclopedia dinosaur!, 2014)| id = ISBN 978-952-321-040-0}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. Wired, 8.5.2013.

Luokka:59.4 Matelijat, sammakkoeläimet
Luokka:Dinosaurukset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Millä esihistoriallisella kaudella Brachiosaurukset elivät?