Dawn of the Dead (”Kuolleiden aamunkoitto”) on George A. Romeron ohjaama, vuonna 1978 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva. Elokuva on jatkoa vuonna 1968 ilmestyneelle Elävien kuolleiden yölle. Vuonna 2004 elokuvasta tehtiin Zack Snyderin ohjaama uusintaversio. [1] Vaikka Snyderin versio eroaakin alkuperäisestä elokuvasta melkoisesti, elokuvia yhdistävät jotkut teemat, kuten tapahtumien sijoittuminen hylätyn kauppakeskuksen ympärille.
Edeltäjänsä tavoin Dawn of the Dead on erittäin yhteiskuntakriittinen elokuva. Länsimaisen kuluttajayhteiskunnan materialistinen maailmankuva, tieteen ja uskonnon väliset ristiriidat sekä ihmisten kyvyttömyys selviytyä kriisitilanteista yhteistyön avulla ovat elokuvan keskeisiä teemoja. Elokuvaa on myös maustettu hieman huumorilla, joskin se on huomattavasti väkivaltaisempi kuin edeltäjänsä.
Monet kriitikot ja ihailijat pitävät elokuvaa Romeron parhaana saavutuksena, joskin hänen henkilökohtainen suosikkinsa on vuonna 1985 ilmestynyt jatko-osa Elävien kuolleiden päivä.[2]
Elokuvan tarina
[3]

Alkuasetelma
Elokuva alkaa siitä, mihin Elävien kuolleiden yö jäi: Yhdysvallat, ja mahdollisesti koko maailma, on ankaran epidemian kourissa, jossa kuolleet ihmiset heräävät henkiin ainoana tarkoituksenaan syödä elävien toveriensa lihaa. Lupaavasti alkaneet toimet zombie-epidemian kuriin saamiseksi kuitenkin epäonnistuivat, sillä ihmiset eivät kyenneet tappamaan tartunnan saaneita läheisiään, ja sivilisaatio on tuhoutumisen partaalla.
Elokuvan ensimmäisessä kohtauksessa nähdään, miten Philadelphialaisella TV-asemalla työskentelevät Stephen (David Emge) ja Francine (Gaylen Ross) yrittävät muiden työntekijöiden kanssa epätoivoisesti pitää viimeisiä TV-lähetyksiä yllä. Stephen ehdottaa Francinelle pakenemista helikopterilla. Samaan aikaan Stephenin ystävä Roger (Scott Reiniger) osallistuu poliisin iskujoukkojen mukana rikollisten majapaikan ratsiaan, joka päätyy verilöylyksi. Sekasorron keskellä moni poliisi ja rikollinen menettää henkensä, niin toistensa aseisiin kuin zombieiden hyökkäysten takia. Roger juoksee talon kellariin, jossa yrittää saada ajatuksiaan kasaan. Hänen rauhansa järkkyy, kun yhtäkkiä suuri, naamioitu hahmo ilmaantuu varjoista. Tulija on nimeltään Peter (Ken Foree), joka toimii niin ikään poliisin iskujoukkojen mukana. Nuoret poliisit tulevat keskustellessaan siihen lopputulokseen, ettei kaupungissa ole juurikaan enää mitään pelastettavaa, ja Roger kertookin Peterille ystävänsä Stephenin kanssa laaditusta suunnitelmasta. Peter päättää lähteä Rogerin, Stephenin ja Francinen mukaan.
Pakoretki

Stephen ja Francine pysähtyvät tankkaamaan helikopterinsa joen varrella sijaitsevalla poliisin vartioasemalla. Vartioasemalla päivystämässä olleet miehet ovat kuolleita, mutta paikalle saapuu kuitenkin aseistautuneita poliiseja. Nämä ovat myös aikeissa paeta moottoriveneellä jokea pitkin, eivätkä he pidä poliisilaitoksen polttoaineen varastamisesta. Yhteiskuntajärjestelmän spontaani romahtaminen on kuitenkin johtanut pisteeseen, jossa kaikkien selviytyjien on ajateltava oman etunsa mukaisesti, ja poliisit päättävät lopulta jättää polttoainevarkaat sikseen. Myös Roger ja Peter saapuvat sovitulle kohtauspaikalle partioautolla, ja uhkaava tilanne päättyy rauhanomaisesti. Ryhmät toivottavat toisillensa onnea matkaan ja jatkavat seikkailuaan kohti tuntematonta. Stephen lennättää joukkiota kopterilla läpi yön Pennsylvanian maaseudun yllä. Aamun valjettua henkilöt näkevät ikkunoista, miten laajalle kuoleman epidemia on levinnyt. Vaikka armeija ja siviilit onnistuvatkin maaseudulla taistelemaan yhteistyössä hirviöitä vastaan varsin menestyksekkäästi, ovat tiheämmin asutut kaupunkialueet surmanloukkuja.
Pelastuspaikka
Ennen pitkää he saapuvat suuren kauppakeskuksen katolle Pittsburghin lähellä, ja päättävät pysähtyä lepäämään. Ostoskeskuksen pysäköintialue ja käytävät suorastaan vilisevät epäkuolleita, mutta ne eivät pääse katolle, jossa ryhmä on turvassa. Ryhmä löytää katon kautta kulkureitin ostoskeskuksen sisälle, ja löytävät sitä kautta jonkinlaisen varastoalueen, joka on suojassa zombieiden täyttämistä käytävistä. Roger ja Peter tekevät iskuhyökkäyksen ostoskeskuksen myymälöihin ja hakevat ruokaa sekä muita tarpeellisia välineitä, kuten television ja radion. Hetken levättyään he saavat huomata, että TV-lähetykset ovat loppuneet kokonaan, ja hallituksen järjestämät hätälähetykset ovat aloittaneet toimintansa. Radiolähetyksistä ilmenee että tietoliikenneyhteydet ovat poikki eri puolilla Yhdysvaltoja, ja tilanne alkaa näyttää kaikin puolin varsin huonolta. Sankarit päättävät jäädä joksikin aikaa ostoskeskuksen suojiin, jossa heillä on ruokaa ja muita tarvikkeita yllin kyllin. Asekaupasta he löytävät aseita ja ammuksia. Raskaana oleva Francine on lähellä joutua zombien uhriksi, ja kokemuksesta karaistuen päättää opetella käyttämään aseita Stephenin vastalauseista huolimatta.
Jäljelle jää kolme
Vahvasti aseistautunut ryhmä onnistuu tappamaan sisällä olevat zombiet ja lukitsemaan ulko-ovet huoltohuoneesta löytämillään avaimilla. Roger ja Peter päättävät lisäksi tukkia ostoskeskuksen sisäänkäynnit varmistaakseen ettei zombieita pääse enempää sisään. Roger onnistuu käynnistämään lähistöllä sijaitsevan tehdasalueen pihalta löytyvät rekat Stephenin turvatessa reitin helikopterilla ja Francinen antaessa tulitukea ostoskeskuksen katolta. Roger on lähellä joutua zombien puremaksi käynnistäessään rekkaa johtojen avulla, ja on lähellä hermoromahdusta. Myöhemmin Roger joutuukin zombien puremaksi unohdettuaan hermostuneena työkalunsa toiseen rekkaan. Stephen ja Francine yrittävät auttaa Rogeria, mutta Peter toteaa tämän olevan turhaa: tämä kertoo kokemuksesta, että kaikki pureman saaneet ihmiset kuolevat hoidosta huolimatta mystisesti muutaman vuorokauden sisällä. Ainoa asia, mitä he voivat Rogerin hyväksi enää tehdä, on lievittää hänen tuskaansa kipulääkkeillä. Peter joutuu ampumaan Rogerin huomatessaan hänen nousevan takaisin henkiin zombiena. Tämän jälkeen elokuvassa siirrytään jonkin aikaa eteenpäin.
Onnelan rappeutuminen
Kolme jäljelle jäänyttä toveria yrittävät kuluttaa aikaansa ostoskeskuksen sisällä, samalla kun ulkopuolinen sivilisaatio jatkaa rappeutumistaan elävien kuolleiden alati kasvavan armeijan alla. Francinen raskaus on edennyt jo melko pitkälle, mikä antaa olettaa, että joukkio on selviytynyt ostoskeskuksen suojissa jo kuukausia. Ostoskeskuksen ajanviettomahdollisuuksien ja runsaiden ruokavarastojen alkuvaiheessa luoma materialistinen utopia alkaa hälvetä joukkion silmistä, ja sankareiden suojapaikasta on muodostunut samalla heidän vankilansa. TV-lähetykset harvenevat harvenemistaan, kunnes loppuvat kokonaan, ja sankarimme alkavatkin pelätä lopun jo koittaneen.
Loppukäänne
Eräänä yönä heidän radiovastaanottimestaan alkaa kuulua ihmisten ääniä. Kolmikko ei kuitenkaan vastaa kadulla kuukausia selvinneiden maantierosvojen kysymyksiin, jonka seurauksena ryöstelevä moottoripyöräjengi murtautuu sisään ostoskeskukseen päästäen samalla lukemattomia zombieita sisään. Peter ja Stephen tuntevat alueen jo hyvin, ja onnistuvat pysyttelemään piilossa. Stephen alkaa kuitenkin ajattelemattomasti ammuskella jengiläisiä, koska hänen mielestä ostoskeskus sisältöineen kuuluu vain ja ainoastaan kolmikolle, ja tulitaistelussa hän saa itsekin osuman käteensä. Myös Peter avaa tulen ryöstelijöitä kohti. Eloonjääneet jengiläiset pakenevat, ja moni heistä joutuu hirviöiden uhreiksi. Myös Stephen saa puremia yrittäessään paeta hissin kautta ilmastointikanaviin. Viimeinen ääni, jonka Peter kuulee Stephenin radiopuhelimesta, on revolverin laukaus, ja Peter päättää mennä Francinen luo suojapaikkaan odottamaan Stephenin paluuta. Stephen kuitenkin kuolee hississä lukuisten haavojensa aiheuttamaan verenhukkaan ja muuttuu itsekin zombieksi. Puhtaan mekaanisen vaiston varassa Stephen johdattaa suuren joukon epäkuolleita Peterin ja Franin piilopaikkaan. Peter ampuu Stephenin ja kehottaa Frania lentämään helikopterilla pois. Peter asettaa pistoolin ohimolleen, valmiina ampumaan itsensä. Viime hetkellä hän kuitenkin muuttaa mielensä, raivaa tiensä zombijoukon läpi ja Franin luo helikopterille, jolla he lentävät pois.
Vaihtoehtoinen loppu
Vaihtoehtoisessa lopussa Fran ja Peter surmaavat itsensä; Peter toteuttaa itsemurha-aikeensa ampumalla itseään pistoolilla päähän ja Francine hyppää silmät kyynelehtien, totaalisen epätoivon valtaamana helikopterin pyöriviä lapoja päin silpoen itsensä. Lopputekstien ajan oli tarkoitus kuvata helikopterin pyöriviä, Francinen veren tahrimia lapoja. Viimeisten tekstien ilmaantuessa näytölle olisivat roottorit pysähtyneet, mikä tarkoittaa ettei heillä olisi ollut tarpeeksi polttoainettakaan paetakseen pitkälle. Tätä kohtausta ei koskaan kuvattu, mutta se löytyy elokuvan alkuperäisestä käsikirjoituksesta. Kohtausta muutettiin, jotta katsojille olisi välittynyt kuva edes jonkinlaisesta toivosta päähenkilöiden kohtalon suhteen.

Rooleissa
Päähenkilöt
[4][5]

Sivuhenkilöt

Tuotanto
Tuotannon esivaiheet
Elävien kuolleiden yön jälkeen
Elävien kuolleiden yö, jota monet kutsuivat jopa kauhuelokuvagenren mullistajaksi, oli Romeron ensimmäinen elokuva ja teki hänestä välittömästi kuuluisan. Vaikka hän olikin tämän jälkeen ohjannut useita elokuvia, ei yksikään niistä ollut päässyt suosioltaan Elävien kuolleiden yön tasolle[6]. Tämä sai hänet virittelemään ajatusta jatko-osasta. Edellisessä elokuvassa miljöönä olleen pienen maalaistalon sijaan Romero halusi kokeilla urbaanimpaa tapahtumaympäristöä.

Tapahtumapaikan löytäminen
Vuonna 1974 Romeron ystävä Mark Mason, joka oli töissä Oxford Development Companyssa, kutsui hänet käymään yrityksensä vastikään valmiiksi saamaan ostoskeskukseen. Pennsylvanian Monroevillessä sijaitseva ostoskeskus oli lajityypissään Yhdysvaltain ensimmäisiä, ja tuohon aikaan myös yksi suurimpia.[7]
[8] Lisäksi se sijaitsi lähellä Elävien kuolleiden yön kuvauspaikkaa, Evans Cityä. Mason vitsaili valtavaa laitosta ihastelleelle Romerolle, että hätätilanteessa "tänne loukkuun jäävät ihmiset voisivat selviytyä vuosikausia", mistä Romero sai idean seuraavan elokuvansa toimintaympäristöksi.[9]
Käsikirjoitus ja näyttelijöiden valinta
Romero sai yhteistyökumppanikseen tuottaja Richard P. Rubinsteinin, mutta he eivät onnistuneet löytämään ideasta kiinnostunutta rahoittajaa Yhdysvalloista. Yllättävä käänne tapahtui, kun italialainen ohjaaja Dario Argento tarjoutui auttamaan projektissa. Itsekin kauhuelokuvia ohjannut Argento oli Romeron suuri ihailija ja kutsui Romeron kotiinsa Roomaan työstääkseen tämän kanssa elokuvan juonta ja käsikirjoitusta.[10] Kuten useimpiin elokuviinsa, Romero valitsi myös Dawn of the Deadiin vielä suhteellisen tuntemattomia näyttelijöitä. Tätä hän on perustellut sillä, että yleisön olisi hankalaa samaistua elokuvan tunnelmaan täydellisesti, mikäli pääosiin olisi valittu liian tunnettuja henkilöitä.[11]
Tämän lisäksi valtavia zombijoukkoja esittämään koottiin suuri ryhmä statisteja, jotka olivat lähinnä tuotantotiimin ystäviä ja sukulaisia. He saivat kukin työstään palkkioksi 20 dollaria, ruokaa sekä elokuvan teemalla varustetun T-paidan.[12]
Kuvaukset

Kuvaukset aloitettiin Monroevillen kauppakeskuksessa 13. marraskuuta 1977 työnimellä Dawn of the Living Dead, ja elokuvaa kuvattiin pääosin öisin kauppakeskuksen ollessa kiinni. Document of the Dead -dokumentissa Romero kertoo kuvausten olleen tauolla joulun ajan, jolloin hän saattoi paneutua jo valmiiksi kuvattujen kohtausten editoimiseen. Taukoa pidettiin siksi, että ympäri ostoskeskusta olleiden jouluaiheisten koristeiden siirtäminen illalla pois ja takaisin paikoilleen ennen aamua olisi vienyt liikaa aikaa.[13]
Elokuvan alkupuolella nähtävät lentokenttäkohtaukset kuvattiin noin 15 kilometrin päässä kauppakeskuksesta sijaitsevalla Harold W. Brown Memorial -lentoasemalla. Asemaa käyttävät yhä aktiivisesti lähinnä siviili-ilmailua harrastavat yksityishenkilöt.[14]
Kohtaukset, jotka tapahtuvat hississä ja päähenkilöiden piilopaikassa, kuvattiin Romeron silloisen tuotantoyhtiön Latent Imagen toimitiloissa varsinaisen kauppakeskuksen lähistöllä, sillä kohtauksiin sopivia paikkoja ei kauppakeskuksesta löytynyt. Myös asekauppakohtaus on kuvattu kauppakeskuksen sijaan Pittsburghissa, sillä sellaista ei kauppakeskuksessa tuohon aikaan ollut.[15]
Kuvaukset saatiin päätökseen helmikuussa 1978, minkä jälkeen Romero ryhtyi välittömästi muokkaamaan vielä editoimatta jääneitä kohtauksia. Kuvauksissa Romero oli käyttänyt tekniikkaa, jossa samasta kohtauksesta kuvataan useampia ottoja eri kuvakulmista, ja tämä salli hänen editoida runsasta raakamateriaaliaan siten, että monista toimintakohtauksista syntyi varsin dynaamisia kokonaisuuksia.[16] Romero kuitenkin säästi lähes kaikki käyttämättäkin jäänet taltioinnit: tästä syystä elokuvan eri maissa ilmestyneistä versioista voidaan havaita eroja tiettyjen kuvakulmien ja yksityiskohtien suhteen, riippuen siitä, mistä aineistosta kukin versio on pääosin koottu.[17]
Suurin osa kauppakeskuksessa sijaitsevien liikkeiden omistajista antoi liikkeensä tuotantoryhmän vapaaseen käyttöön; ainoastaan pankki sekä kultasepänliikkeet edellyttivät jatkuvaa kameravalvontaa. Ainoa onnettomuus, joka kuvausten aikana sattui, johtui humaltuneista statisteista: yöllisiä kuvauksia odottavat statistit viettivät aikaa kauppakeskuksen baarissa ja ajoivat tämän jälkeen golfkärryllä rakennuksen tukipilaria päin aiheuttaen noin 7.000 dollarin vahingot.[12]
Francinen oli aluksi tarkoitus olla stereotyyppinen kauhuelokuvien naishahmo, joka kirkuu miehiä apuun hätätilanteissa taistelematta itse lainkaan. Francineä näytellyt Gaylen Ross sai suostuteltua Romeron muuttamaan käsikirjoitusta, ja Francinen hahmosta tehtiin paljon itsenäisempi ja rohkeampi. Osaltaan tähän vaikutti myös se, että Elävien kuolleiden yön suurimmaksi osaksi avuttomat ja ilman minkäänlaista sananvaltaa olevat naishahmot saivat jotkut katsojat pitämään elokuvaa sovinistisena.[18]
Erikoistehosteet ja maskeeraus

Rajallisen kuvausajan vuoksi George Romero joutui usein improvisoimaan ja muuttamaan suunniteltuja kohtauksia viime hetkellä. Myös maskeerauksesta ja erikoistehosteista vastanneen Tom Savinin erikoistehosteet ovat suurimmaksi osaksi ilman erityisiä valmisteluja, erikseen jokaista kohtausta varten kyhättyjä. Toisaalta tämä salli miesten soveltaa kohtausten suunnittelussa sellaista luovuutta, jonka tarkalleen ennalta määrätty kuvaussuunnitelma olisi saattanut estää toteuttamasta. Savinin oli itse asiassa tarkoitus tehdä Romeron kanssa työtä jo Elävien kuolleiden yön parissa, mutta hän lähti tuolloin taisteluvalokuvaajaksi Vietnamin sotaan.[19]
Savinilla oli mukanaan kahdeksan hengen ryhmä apulaisia, jotka hoitivat zombieita näytelleiden statistien maskeerauksen. Kymmenien ja jopa satojen statistien muodostamien joukkokohtausten valmisteluihin ei ollut useinkaan ylimääräistä aikaa, joten useimmilta näyttelijöiltä maalattiin ainoastaan kasvot sinertävänharmaiksi. Lähikuvissa Savinin taidot sen sijaan pääsivät oikeuksiinsa: jotkut zombi-statistit saivat ehostukseksi ilkeän näköisiä haavoja ja arpia, aseita, erilaisia pukuja ja muita yksityiskohtia. Monet raajansa menettäneitä zombeja näytelleistä statisteista olivat aitoja amputaatiopotilaita.[20]
Yksi Savinin maskeerausapulaisista oli Elävien kuolleiden päivässä kapteeni Rhodesia esittänyt Joseph Pilato. Pilato esiintyy myös tässä elokuvassa; hän on yksi poliiseista, jotka Stephen ja Francine tapaavat vartioasemalla elokuvan alussa.[21]
Alkuperäiskäsikirjoituksesta löytyvä kohta, jossa Francinen oli tarkoitus surmata itsensä hyppäämällä helikopterin pyöriviä lapoja päin, jäi kuvaamatta, sillä Romero päätti muuttaa elokuvan loppua hieman onnellisemmaksi. Kohtausta varten tehty, Gaylen Rossin kasvonpiirteitä muistuttava savivalos kuitenkin säästettiin. Myöhemmin Savini muokkasi valosta afroamerikkalaisen miehen kasvonpiirteitä vastaavaksi, ja sitä käytettiin eräässä elokuvan varhaisemmassa kohtauksessa, jossa seonnut poliisi ampuu miestä haulikolla päähän.[19]
Yksi mielenkiintoisimmista yksityiskohdista on elokuvassa käytetty miltei räikeänpunainen tekoveri. Tom Savini oli aluksi minnesotalaisen 3M-yhtiön tuottaman halvan tekoveren käyttöä vastaan, mutta suostui kustannussyistä käyttämään sitä tehosteissaan.[22]
Musiikki

Elokuvan musiikin esittää suurimmaksi osaksi italialainen progressiivista rock-musiikkia soittava yhtye Goblin, tosin musiikki vaihtelee elokuvan eri versioissa. Romeron alkuperäisessä versiossa käytettiin erityisen paljon myös DeWolfen musiikkikirjaston raitoja, kun taas Dario Argenton Euroopan levitystä varten leikkaamassa versiossa kuullaan Goblin-yhtyeen elokuvaa varten äänittämä albumi lähes kokonaisuudessaan.[23] Argento oli tehnyt yhtyeen kanssa yhteistyötä jo vuonna 1977 ohjaamassaan Suspiria-elokuvassa, ja jatkoi yhtyeen kanssa solmimaansa musiikkilisenssiä myös muutamissa muissa elokuvissaan.[24]
Myös ostoskeskuksen omaa taustamusiikkia kuullaan joissain kohtauksissa: taustamusiikki alkoi soida kaiuttimista automaattisesti aina aamuvarhaisella ennen ostoskeskuksen avaamista ja kuvausajan päättymistä, eikä kukaan tuotantoryhmän jäsenistä saanut sitä vaimennettua (kohtaus, jossa Roger ja Peter käynnistävät musiikkilaitteet, toteutettiin lavasteiden avulla). Tästä syystä Romero säilytti ostoskeskuksen taustamusiikin sopivaksi katsomissaan kohtauksissa, muun muassa elokuvan lopputekstien kohdalla.[25]
Kohtauksessa, jossa sotilaista ja siviileistä koostuva ryhmä pitää taukoa ulkosalla, soi Pretty Things -yhtyeen kappale "Cause I'm a Man".[26]
Zombit

Erityisen paljon elokuvaa on kiitelty sen kauhuelokuville poikkeuksellisen yksityiskohtaisesta tavasta selittää outojen tapahtumien synty ja seuraukset.[27] Jo Elävien kuolleiden yössä yritettiin antaa ilmiöille tieteellisesti pätevä selitys: siinä tuhoutuneen avaruusaseman aiheuttama mystinen säteily saapui maan ilmakehään, joka aktivoi kuolleiden ihmisten aivot uudelleen ja saa nämä heräämään eloon zombeina. Dawn of the Dead taas tutkii ilmiötä virustartunnan näkökulmasta, ja Elävien kuolleiden päivässä spekuloidaan jo, voisiko zombeja kenties kesyttää ja alistaa toimimaan ihmisten tahdon mukaisesti. Eräässä elokuvan kohtauksessa Peter tosin mainitsee isoisänsä kertoman tarinan, joka nojaa pitkälti alkuperäisten zombikertomusten voodoo-taustaan. Mitään yksiselitteistä selitystä zombi-invaasiolle ei Romeron elokuvissa siis anneta, mikä saattoi olla ohjaajan tarkoituskin. Kerran henkiin heränneiden zombien aivokapasiteetti on rappeutumisen vuoksi melko rajallinen: ainoastaan eteenpäin hoippuminen ja primitiivinen, joiltakin eläinlajeiltakin sujuva yksinkertaisten apuvälineiden käyttö sujuvat heiltä.[3]
Romeron elokuvissa zombit kuvataan hitaina, jähmeäliikkeisinä olioina, joiden ainoana tarkoituksena on etsiä eläviä ihmisiä ja syödä näiden lihaa ravinnokseen. Koska zombien ruoansulatusjärjestelmä ei toimi, oletetaan, ettei ihmisten syöminen olisikaan nälän vaan jonkin pimeän, alkukantaisen vaiston sanelemaa.[28] On myös mahdollista, että zombeilla olisi alitajunnassaan jonkinlainen muistikuva paikoista, joissa he elävinä ihmisinä olivat ja asioista joita siellä tekivät. Tämä selittäisi zombien taipumuksen kerääntyä julkisille paikoille, kuten kaduille ja kauppakeskuksiin.[3]
Zombin uhriksi joutunut ihminen on syytä saattaa pikaisesti hoitoon, ja purema-alue on amputoitava mahdollisimman nopeasti, ettei "zombivirus" ehdi levitä muualle elimistöön. Pureman uhriksi joutunut ihminen kuolee ilman asianmukaista hoitoa muutaman vuorokauden sisällä, ja tämän jälkeen hän liittyy epäkuolleiden alati kasvavaan armeijaan. Romeron elokuvissa tosin muustakin syystä kuollut ihminen herää henkiin, elleivät tämän aivot ole kärsineet pahoja vaurioita. Luonnollisiinkin syihin kuolleet ihmiset siis kasvattavat zombijoukkoja hyvin nopeasti.[3]
Romeron elokuvissa ainoa varma keino tuhota zombi on ampua tai lyödä sitä päähän niin voimakkaasti, että sen aivot tuhoutuvat. Muihin ruumiinosiin kohdistetut, normaalisti kuolettavatkin haavat eivät pysäytä zombeja kuin hetkellisesti tai korkeintaan hidastavat niiden kulkua.[29]
Jälkituotanto ja julkaisu
Romero, joka ohjaamisen ohella myös leikkasi elokuvan, kasasi tiukan aikataulun puitteissa noin 139 minuuttia materiaalia elokuvan promoesitystä varten, ja tämä nykyään Director's Cut -nimellä kulkeva versio nähtiin ensimmäisen kerran vuoden 1978 Cannesin filmifestivaaleilla.[17] Pohjois-Amerikan elokuvateatterilevitystä varten Romero leikkasi elokuvan myöhemmin 126-minuuttiseksi.[17] Yhdysvaltain elokuvajärjestö aikoi aluksi antaa elokuvalle ikärajamerkinnän "X" sen sisältämän väkivaltaisuuden vuoksi - tämä vastaa suurin piirtein suomalaista K18-merkintää. Yleensä pornoelokuvissa käytetty ikärajamerkintä ei kuitenkaan innostanut Romeroa ja elokuvan tuotantoryhmää, ja he saivat suostuteltua elokuvajärjestön muuttamaan mieltään. Uudeksi ikärajaksi annettiin "määrittelemätön" eli "Unrated".[30] United Artists -yhtiö suostui ottamaan elokuvan levitykseen Yhdysvalloissa, ja sen ensi-ilta oli New Yorkissa 20. huhtikuuta 1979.[31]
Romeron työtoveri Dario Argento teki elokuvasta myös Euroopan levitystä varten oman versionsa, joka tunnetaan yleisesti nimellä Zombi. Alkuperäisestä elokuvasta poiketen Argenton versio on huomattavasti toimintapainotteisempi, ja henkilökuvien kehittäminen ja tieteellinen spekulointi jäävät vähemmälle huomiolle.[32]
Tämä 118-minuuttinen versio julkaistiin ensimmäiseksi Argenton kotimaassa Italiassa jo syyskuussa 1978.[31] Argenton versiossa kuullaan myös huomattavasti enemmän Goblin-yhtyeen musiikkia.[33]
Italialainen ohjaaja Lucio Fulci teki samaan aikaan omaa elokuvaansa Zombie Flesh Eaters, joka tunnetaan myös Dawn of the Deadin eurooppalaisen versioon viittaavalla nimellä Zombi 2. Nimestään huolimatta elokuva ei ole jatko-osa Romeron eikä Argenton elokuvalle, vaan kyseessä oli Fulcin yritys lisätä oman elokuvansa suosiota nimeämällä sen Italiassa myyntimenestykseksi osoittautuneen Argenton elokuvan mukaan.[34]
Elokuvan suosio
Elokuvan tekoa varten saatiin kerättyä kokoon noin 500000 dollaria, joka nykyrahassa vastaa noin 650000 dollaria. Suhteellisen alhaisesta budjetistaan huolimatta elokuva on tuottanut maailmalla arviolta 55 miljoonaa dollaria, näistä avausviikonloppunaan 900000 dollaria.[35]
Dawn of the Dead on yksi arvostetuimpia kauhuelokuvia. Esimerkiksi elokuvasivusto rottentomatoes.com on antanut sille 97-prosenttiset pisteet: sivuston kaikkiaan 36:sta elokuvaan liittyvästä arvostelusta kaikki paitsi yksi ovat sävyltään positiivisia.[36]
Monet kriitikot ylistivät elokuvan tunnelmaa, Tom Savinin erikoisefektejä, juonen kulkua ja elokuvan sisältämää edelleenkin ajankohtaista yhteiskunnallista kritiikkiä.[37]
[38]
[39]
[40]
Elokuva on päässyt myös Internet Movie Databasen parhaiden kauhuelokuvien listalle.[41]
The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.[42]
Elokuvan runsas ja verinen väkivalta ei kuitenkaan sopinut kaikille. Esimerkiksi New York Timesin elokuva-arvostelija Janet Maslin ei pystynyt katsomaan elokuvaa kokonaisuudessaan sen väkivaltaisuuden vuoksi.[43]
Elokuvalle myönnettiin Länsi-Saksassa vuonna 1980 Golden Screen -palkinto noin 3 miljoonan katsojan nähtyä elokuvan siellä.[44]
Yhdysvalloissa vuonna 1982 julkaistua elokuvan VHS-versiota myytiin noin 750000 kappaletta.[16]
Kolme elokuvassa esiintynyttä näyttelijää teki cameoroolin vuoden 2004 uusintaversiossa: Scott Reiniger esittää armeijan kenraalia, Tom Savini paikallista sheriffiä ja Ken Foree TV-evankelistaa.[45]
Elokuvan eri versioita

Edeltäjänsä tapaan elokuvasta on julkaistu eri maissa vuosien varrella lukuisia versioita, jotka saattavat miksauksensa sekä kuvan- ja äänenlaatunsa kannalta erota toisistaan suurestikin. Kattavin julkaisu lienee vuonna 2004 Anchor Bay Entertainmentin julkaisema Ultimate Edition, jossa kolme eri versiota elokuvasta bonusmateriaaleineen on koottu neljän DVD:n pakettiin.[46]
Muun lisämateriaalin ohella kokoelmalta löytyy Roy Frumkesin ohjaama Document of the Dead -osio, jossa käsitellään elokuvan tekoa sekä George Romeron uran siihenastisia vaiheita. Dawn of the Dead - Ultimate Edition sai Saturn-palkinnon parhaasta klassikkoelokuvan uudelleenjulkaisusta.[47]
Elokuva julkaistiin teräväpiirtoversiona Blu-ray -levyllä 7. lokakuuta 2007.[48]
New Amsterdam Entertainment -yhtiö ja elokuva tuottaja Richard Rubinstein ilmoittivat 19. toukokuuta 2008 tekevänsä 3D-version elokuvasta.[49] Rubinsteinilla on myös suunnitteilla julkaista elokuvalle uusi jatko-osa.[50]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Romero, George A. & Sparrow, Susanna| title = Dawn of the Dead| location = New York| publisher = St. Martin's Press| year = 1978| version = Romaani elokuvien tarinasta| id = ISBN 978-031-2-18393-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Niles, Steve Niles| title = George A. Romero's Dawn of the Dead| location = San Diego| publisher = IDW Publishing| year = 2004| version = Elokuvan inspiroima sarjakuva| id = ISBN 978-193-2-38232-7}}
Aiheesta muualla

 (Filming Locations Detectives)
 (englanniksi)

Luokka:Zombielokuvat
Luokka:Post-apocalypse-elokuvat
Luokka:Italialaiset elokuvat
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Vuoden 1978 elokuvat
Luokka:Independent-elokuvat
Luokka:George A. Romeron ohjaamat elokuvat

Voisiko ihminen selvitä maapallolla ilman tekniikkaa?


Tohtori Sun Yat-sen (perint.: 孫逸仙, yksink.: 孙逸仙, pinyin: Sūn Yìxiān) eli Sun Zhongshan (perint.: 孫中山, yksink.: 孙中山, pinyin: Sūn Zhōngshān) (12. marraskuuta 1866 – 12. maaliskuuta 1925) oli kiinalainen vallankumousjohtaja ja poliitikko, Kuomintang-puolueen perustaja ja Kiinan tasavallan ensimmäinen presidentti. 1930-luvulla hän sai postuumisti tittelin ”Maan isä” (perint.: 國父, yksink.: 国父, pinyin: Guófù), jota käytetään yhä yleisesti Taiwanilla. Manner-Kiinassa hänestä käytetään nimitystä ”Vallankumouksen edelläkävijä” (革命先行者, pinyin: Gémìng Xiānxíngzhě) ja hänet mainitaan nimeltä Kiinan kansantasavallan perustuslain johdannossa.
Hän loi poliittisen ideologian, joka tunnetaan nimellä Kansan kolme periaatetta.
Nimet
Jokaiselle nimelle annettu pinyin, perinteiset merkit (P), yksinkertaistetut merkit (Y) ja kantoninkiinalainen ääntämys Jyutping-järjestelmällä (K).

Kiinalaisen perinteen mukaisesti Sun Yat-senillä oli useita nimiä, joita käytti eri kohdissa elämäänsä. Hänen "oikea", genealogisiin luetteloihin merkitty nimensä on Sūn Démíng (P: 孫德明; Y: 孙德明; K: Syun1 Dak1-ming4). Tätä genealogista nimeä käytettiin virallisissa yhteyksissä. Etunimen ensimmäinen merkki on dé (P ja Y: 德; K: dak1) on sukupolvimerkki, joka esiintyi myös Sunin sisarusten nimissä. Perinteisesti tätä nimeä ei käytetty perheen ulkopuolella, eikä Kiinassa tai Taiwanissa melkein kukaan tiedä Sunin oikean nimen olleen Sūn Démíng.
Sunin alkuperäinen nimi eli iso nimi tai koulunimi oli Sūn Wén (P: 孫文; Y: 孙文; K: Syun1 Man4). Tämä nimi on kiinalaisten keskuudessa tunnetumpi. Sun käytti tätä nimeä allekirjoittaessaan virallisia asiakirjoja
Perinteisesti lapset nimettiin Kiinassa vasta muutaman vuoden ikäisinä. Ennen nimen antamista lapsesta käytettiin pientä nimeä eli maitonimeä, joka Sunilla oli Sūn Dìxiàng (P: 孫帝象; Y: 孙帝象; K: Syun1 Dai3-zoeng6). Sunin vanhemmat nimesivät tämän kunnioittaen Xuanwu-jumalaa mukaan. Nimen merkki dì (P ja Y: 帝; K: dai3) viittaa jumalaan.
Sun kastettiin Hongkongissa 17-vuotiaana vuonna 1883. Hän valitsi itselleen kastenimeksi Sūn Rìxīn (P: 孫日新; Y: 孙日新; K: Syun1 Jat6-sin1).
Opiskellessaan Hongkongissa Sun sai Au Fung-chiltä nimen Sūn Yìxiān (P: 孫逸仙; Y: 孙逸仙; K: Syun1 Jat6-san1).  Asioidessaan länsimaalaisten kanssa hän käytti tätä nimeä, minkä takia hänet tunnetaankin länsimaissa yleensä nimellä Sun Yat-sen, joka on nimen kantoninkiinankielinen ääntämysasu. Mandariinikiinassa hänestä ei yleensä käytetä tätä nimeä, vaan nimeä Sūn Zhōngshān.
Sun valitsi itselleen kohteliaisuusnimeksi Zàizhī (P: 載之; Y: 载之; K: Zoi3-zi1). Tätä nimeä kuitenkin käytettiin harvoin, eikä sitä juurikaan tunneta.
Japanissa ollessaan Sun rekisteröityi hotelliin valenimellä Nakayama Shō (中山樵).
Qing-dynastian kukistumisen ja Kiinan tasavallan perustamisen jälkeen Suniin ryhdyttiin taas viittaamaan nimellä Sūn Wén. Käytetympi nimi hänen viimeisinä vuosinaan oli kuitenkin Sūn Zhōngshān (P: 孫中山; Y: 孙中山; K: Syun1 Zung3-saan1), joka on muunnelma hänen japaninkielisestä nimestään. Mandariinikiinassa hänet tunnetaan parhaiten juuri tällä nimellä.

Elämäkerta
Sun Yat-sen syntyi Cuiheng-kylässä, Xiangshan-piirikunnassa, Guangdongin maakunnassa Etelä-Kiinassa. Piirikunta on jälkeenpäin saanut nimen Zhongshan hänen kunniakseen.
13-vuotiaana hän muutti veljensä luokse Honoluluun, Havaijille, jonne veli oli muuttanut työläiseksi ja edennyt sitten menestyneeksi kauppiaaksi. Sun Yat-sen opiskeli Iolani-koulussa Honolulussa (1879–1882) ja myöhemmin suoritti lääketieteen loppututkinnon Hongkongin kiinalaisten lääketieteellisessä korkeakoulussa, ollen toinen koulun kahdesta ensimmäisestä valmistujasta 1892.[1] Hän toimi sittemmin lääkärinä Hongkongissa. Hänen Havaijilla viettämänsä aika pohjusti hänen tyytymättömyyttään Qing-dynastian hallintoon, ja hän aloitti poliittisen uransa yrittämällä järjestää kiinalaisten pakolaisten keskuudessa uudistusryhmiä Hongkongissa. Lokakuussa 1894 hän perusti Xing Zhong-yhteisön, jonka tavoitteena oli menestyvä Kiina ja jota hän käytti myöhemmissä vallankumouksellisissa toiminnoissa.
Vuonna 1895 hänen suunnittelemansa vallankaappaus epäonnistui, ja seuraavat 16 vuotta Sun vietti maanpakolaisena Euroopassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Japanissa, keräten rahaa vallankumoukselliselle puolueelleen ja rahoittaen kansannousuja Kiinassa. Japanissa hän liittyi kiinalaisten toisinajattelijoiden ryhmään (josta myöhemmin tuli Tongmenghui) ja päätyi pian ryhmän johtajaksi. Hänet karkotettiin Japanista Yhdysvaltoihin.
10. lokakuuta 1911 sotilaallinen kansannousu Wuchangissa, johon Sun ei ollut suoranaisesti osallinen, aloitti prosessin joka kaatoi vuosituhansia kestäneen keisarivallan Kiinassa. Luettuaan lehdistä Qing-dynastian vastaisista levottomuuksista, Sun palasi välittömästi Yhdysvalloista Kiinaan.
29. joulukuuta 1911 provinssien edustajat valitsivat Sunin Kiinan tasavallan presidentiksi ja uudenvuoden päivän 1912 tasavallan ensimmäisen vuoden ensimmäiseksi päiväksi tapaamissaan Nanjingissa.
Kuomintangin virallinen historia korostaa Sunin roolia ensimmäisenä presidenttinä, mutta myöhemmät historioitsijat ovat kyseenalaistaneet hänen merkittävyytensä vuoden 1911 vallankumouksessa huomauttaen ettei hänellä ollut mitään tekemistä Wuchangin kansannousun kanssa. Tämän tulkinnan mukaan hänet nimitettiin presidentiksi siksi, että hän oli kunnioitettu mutta melko merkityksetön hahmo, ja siten erinomainen kompromissiratkaisu vallankumouksellisten ja konservatiivien välillä.
Vannottuaan virkavalansa Sun sähkötti kaikkien provinssien johdolle kehottaen niitä valitsemaan ja lähettämään senaattoreita perustamaan uuden Kiinan tasavallan Kansalliskongressin. Kansalliskongressi julisti virkaatekevän hallituksen ja tasavallan alustavan lain maan laiksi.
Virkaatekevä hallitus oli varsin heikossa asemassa, sillä vaikka useimmat eteläisen Kiinan provinssit olivat julistautuneet itsenäisiksi Qing-dynastian vallasta, pohjoisen Kiinan provinssit eivät tehneet niin. Virkaatekevällä hallituksella ei myöskään ollut omaa armeijaa ja sen hallinta kapinanaloittaneeseen Uuteen armeijaan oli rajallinen.
Virkaatekevän hallituksen päätehtävä oli saada Beiyangin armeijaa, joka oli pohjoisen Kiinan merkittävin armeija, johtavan Yuan Shikain tuki puolelleen. Kun hänelle oli luvattu uuden tasavallan presidentin virka, Yuan siirtyi vallankumouksellisten puolelle ja pakotti keisarin väistymään vallasta.
Yuan teki itsestään diktaattorin ja nostatti siten vastustusta maassa. Vuonna 1913 Sun johti kapinaa Yuania vastaan ja joutui kapinan epäonnistuttua pakenemaan Japaniin jossa hän kokosi Kuomintangin uudelleen.
25. lokakuuta 1915 hän meni Japanissa naimisiin Song Qinglingin kanssa erottuaan ensimmäisestä vaimostaan Lu Muzhenista.
Hän palasi Kiinaan 1917 ja nousi Kantonissa perustetun separatistihallituksen presidentiksi 1921. Vuonna 1923 hän piti puheen, jossa Kansan kolme periaatetta julistettiin valtakunnan perustaksi ja Viiden Yuanin perustuslaista tehtiin poliittisen järjestelmän perusta.
Kerätäkseen armeijan Pohjoisen sotaretkeä Pekingin sotapäälliköitä vastaan Sun avasi Whampoan sotilasakatemian (nykyisin Huangpun sotilasakatemia) lähellä Guangzhouta. Akatemian johtajaksi hän nimitti Tšiang Kai-šekin ja poliittisiksi opettajiksi puoluejohtajia kuten Wang Ching-wei ja Hu Han-min.
1920-luvun alkupuolella Komintern tuki Kuomintangin muutosta leninistiseksi keskustalaisdemokraattiseksi puolueeksi sen liittoutuessa Kiinan kommunistisen puolueen kanssa. Tässä vaiheessa Sun oli vakuuttunut siitä että ainoa tapa yhdistää Kiina oli sotilaallinen valloitus etelästä lähtien, mitä seuraisi poliittinen ohjailu ennen siirtymistä demokratiaan.
10. marraskuuta 1924 Sun matkusti pohjoiseen ja piti puheen jossa hän esitti konferenssia ja länsimaiden kanssa tehtyjen epätasa-arvoisten sopimusten hylkäämistä. Kaksi päivää myöhemmin hän matkusti uudelleen Pekingiin neuvottelemaan maan tulevaisuudesta, heikkenevästä terveydestään ja sotapäälliköiden kanssa käytävästä sodasta huolimatta.
Hän kuoli maksasyöpään Pekingissä maaliskuussa 1925 58-vuotiaana.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kiinan historia
Luokka:Kiinan tasavallan presidentit
Luokka:Kiinalaiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1866 syntyneet
Luokka:Vuonna 1925 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Shōjo kakumei Utena (, suom. Vallankumouksellinen Utena-tyttö) on 1990-luvun loppupuoliskolla Japanissa tehty manga- ja animesarja. Mangajulkaisun piirsi Chiho Saitō ja animen ohjasi Kunihiko Ikuhara,[1] molemmat Be-PaPas-taiteilijaryhmän jäseniä.[2] Mangan ensimmäinen osa julkaistiin Ciao-lehden kesäkuun 1996 numerossa ja 39-jaksoinen anime sai ensiesityksensä televisiossa vuonna 1997. Vuosituhannen lopulla sarjaa täydennettiin Ikuharan ohjaamalla ja Yōji Enokidon kirjoittamalla anime-elokuvalla Shōjo kakumei Utena – Adolescence mokushiroku (), jonka ensi-ilta oli Japanissa 14. elokuuta 1999.[3] Myös elokuvasta on olemassa mangaversio.[4] TV-sarjan, mangan ja elokuvan välillä on eroja ja ristiriitojakin, mutta ne myös osittain täydentävät toisiaan.
Tarinaan perustuen on tehty muutama näytelmä, joita on esitetty Tokiossa ja Hyōgon prefektuurissa vuosina 1997, 1999 ja 2000. Lisäksi Sega julkaisi vuonna 1998 Sega Saturn -konsolillaan pelattavan Utena-pelin nimeltä Shōjo kakumei Utena: Itsuka Kakumeisareru Monogatari (). Peli julkaistiin vain Japanissa ja se sijoittuu animesarjan kahdeksannen ja yhdeksännen jakson väliin.[5]
Juoni
Tarinan päähenkilö on teini-ikäinen, poikamainen orpotyttö Utena Tenjō. Hänellä on lapsuudestaan saakka ollut mielessään selittämätön muistikuva siitä, miten tuntematon "prinssi" lohdutti häntä vanhempien menettämisen jälkeen ja antoi Utenalle ruusukuvioidun sormuksen. Sankari teki Utenaan niin vahvan vaikutuksen, että tämä haluaa itsekin tulla urheaksi "prinssiksi". Niinpä Utena käyttää koulussaan, Ōtori-akatemiassa, pojille tarkoitettua koulupukua ja käyttäytyy varsin poikamaisesti.[6] Suurin osa koulun muista tytöistä kunnioittaa häntä.
Utena joutuu keskelle outoa tapahtumaketjua puolustaessaan ystäväänsä Wakaba Shinoharaa. Koulun ilmoitustaululle ilmestyy kaikkien nähtäville rakkauskirje, jonka Wakaba kirjoitti oppilasneuvoston varajohtajalle Kyōichi Saionjille. Kyōichi kuvailee kirjettä typeräksi eikä ole pahoillaan sen julkistamisesta. Kyōichi on myös kendō-kerhon johtaja, joten Wakaballe myötätuntoinen Utena haastaa hänet kaksintaisteluun. Kyōichi ottaa haasteen vastaan ja kamppailee miekoin Utenaa vastaan erikoisella taisteluareenalla, jonka yläpuolella leijuu linna.[7] Utena voittaa taistelun ja luulee asian päättyvän siihen, mutta saakin tietää, että Kyōichin kaltoin kohtelemasta tyttöystävästä Anthy Himemiyasta tulee nyt väistämättä Utenan morsian, vieläpä vastoin Utenan tahtoa. Anthy kertoo Utenalle olevansa Ruusumorsian,[8] joka kuuluu automaattisesti kaksintaistelun voittajalle ja jonka täytyy totella kulloiseltakin kihlatultaan tulevia käskyjä. Anthyn vapaa tahto on hyvin vähäinen ja eräiden sarjan henkilöiden mielestä jopa olematon. Utena toivoo Anthyn elävän kuten tavalliset tytöt, vaikka hän itsekään ei ole kovin tavallinen. Oppilasneuvoston – joka muistuttaa pikemminkin salaseuraa kuin tavallista oppilaskuntaa – jäsenet uskovat Anthyn olevan avain salaperäisen, vallankumouksellisen voiman saavuttamiseen. Niinpä he haluavat voittaa Utenan taisteluareenalla ja saada Anthyn itselleen. Oppilasneuvoston jäsenet vastaanottavat kirjeitse toimintaohjeita ja tietoja Maailmanlopulta. Nimimerkin takana on akatemian virkaatekevä johtaja ja Anthyn veli Akio Ōtori. Estääkseen Anthyn joutumisen muiden käskyvaltaan Utena joutuu yhä uusiin kaksintaisteluihin. Hän saa vastaansa myös taistelemaan suostuteltuja mustan ruusun kantajia ja kehittyy vähitellen yhä etevämmäksi miekkailijaksi.
Shōjo kakumei Utena koostuu neljästä osasta eli saagasta. Suomennettuina niiden nimet ovat Oppilasneuvostosaaga (Seitokaihen, animen jaksot 1-13), Mustan ruusun saaga (Kurobarahen, jaksot 14-24), Akio Ōtori -saaga (Ōtori Akio -hen, jaksot 25-33) ja Maailmanloppusaaga (Mokushirokuhen, jaksot 34-39). Tarina saattaa toistuvine prinssi- ja prinsessaviittauksineen tuoda mieleen lastensadut, mutta kontrastina niille sarja sisältää hyvinkin raakoja elementtejä, kuten sukurutsaa, itsemurhayrityksen ja joukkomurhan.
Teemoja ja eräitä merkityksiä
Shōjo kakumei Utena on vahvasti metafyysinen tarina. Perusrakenteeltaan se muistuttaa eräitä tunnetumpia japanilaisia taikatyttösarjoja, mutta on huomattavan monitulkintainen.
Japanilaisen populaarikulttuurin piirissä on länsimaalaista enemmän totuttu kuulemaan tarinoita, joissa antagonistilla on pahan lisäksi hyväkin puolensa. Tällöin mustavalkoista puhtaan hyvän ja puhtaan pahan välistä vastakkainasettelua ei tapahdu. Utena hyödyntää pitkälti tätä kerrontatapaa, vaikkakin tarinan lopussa Akio Ōtori nousee Utenan päävastustajaksi ja lähes puhtaan pahan ilmentymäksi. Utenan muiden taisteluparien tekojen motiivit ovat yleensä jonkin verran hyväksyttävämpiä, joskin yksilökohtaiset erot ovat suuria. Esimerkiksi oppilasneuvoston jäsenet vertaavat itseään kananpoikaan, jonka on rikottava munansa kuori voidakseen syntyä ja elää. Vertauksessa on vaikutteita Hermann Hessen Demian-romaanista.[9] Kuorella oppilasneuvoston jäsenet viittaavat maailmaan, jossa heidän on toteutettava vallankumous sillä voimalla, jonka he toivovat saavuttavansa Anthyn avulla. Tämän suunnitellun vallankumouksen yksityiskohtainen sisältö pysyy salaisuutena ja onkin mahdollista, että kaikilla jäsenillä on siitä erilainen käsitys.
Kaksintaistelut toistuvat sarjassa säännöllisesti. Ne ovat visuaalisesti näyttäviä, mutta eivät ole lukijoille ja katsojille pelkkää silmänruokaa tai osa tarinan juonta, vaan symboloivat erilaisia asioita ja tunteita. Osa taisteluista liittyy yleismaailmallisiin olioihin, jotkut taas ovat henkilökohtaisia. Monien kamppailujen merkitykset jäävät tarinassa selittämättä, mutta kaksintaistelut edustavat ainakin ystävyyttä, valintoja, syytä, rakkautta, ihailua, luottamusta, itseä ja vallankumousta.
Utena pyrkii kasvamaan prinsessoja pelastavaksi prinssiksi, vaikka on itse tyttö. Perinteisiä sukupuolirooleja ei kuitenkaan kritisoida sarjassa yksipuolisen tuomitsevasti, vaan niitä kommentoidaan eri hahmojen näkökulmista. Sukupuoliteemaan liittyen tarinassa on katsottu olevan yhtäläisyyksiä länsimaissa 1900-luvun alkupuolella vaikuttaneeseen feminismin muotoon.[10]
Tarinassa leikitellään myös sillä, kuinka ohjailtavissa ja harhaanjohdettavissa ihminen on. Tätä teemaa käsitellään Mustan ruusun saagassa, joka löytyy mangasta ja animesarjasta,[11] mutta ei elokuvasta. Saagassa epätoivoisille ihmisille tarjotaan lohtua väittämällä, että se tie, joka heidän pitää valita, on jo valmisteltu heitä varten. Tämä ajatus miellyttää ahdistuksesta ja vihasta kärsiviä ihmisiä niin paljon, että he suostuvat ryhtymään mustan ruusun kantajiksi, joiden päämääränä on taistella Utenaa vastaan ja surmata Anthy. He luulevat näitä tavoitteita omikseen, vaikka ne on väkisin – tai ainakin puoliväkisin – tyrkytetty heille. Taisteluiden jälkeen he eivät kuitenkaan muista tapahtumista mitään. Tämä voidaan tulkita joko negatiivisten muistojen torjumiseksi tai hypnoosin jälkitilaksi.
Sarjassa voidaan nähdä viittaus tuhansia vuosia vanhaan myyttiin feenikslinnusta, joka palaa tuhkaksi ja syntyy uudelleen. Mikage-seminaarin johtajan Sōji Mikagen muistikuvan mukaan Ōtori-akatemian alueella riehui vuosia sitten nuoren Mamiya-pojan sytyttämä tulipalo, jossa sata ihmistä menetti henkensä. Mikage puolusti tätä murhapolttoa ja sanoi kuolleiden olleen välttämätön uhri, jota tarvitaan tulevien tapahtumien polttoaineeksi samaan tapaan kuin nykyään saadaan energiaa kauan sitten kuolleiden eliöiden jäänteistä muodostuneista fossiilisista polttoaineista. Sarjassa kuitenkin vihjataan, että Mikagen käsitys tapahtumista onkin virheellinen ja että todellisuudessa tulipalo ei ollut Mamiyan sytyttämä eikä siinä kuollut ketään. Joka tapauksessa Mikage haaveilee feeniksmäisestä kuolemattomuudesta, joka saavutetaan, jos Ōtori-akatemiasta avataan tie ikuisuuteen. Sana ōtori tarkoittaa suomeksi koiraspuolista feenikslintua.[12]
Koko tarina ja erityisesti sen lopetus on nähtävissä kuvauksena siirtymisestä lapsuudesta aikuisuuteen. Animeohjaaja Kunihiko Ikuhara on Shōjo kakumei Utena – Adolescence mokushiroku -elokuvan kommenttiraidalla ilmaissutkin, että juuri tämä oli tekijöiden mielessä tarinaa luotaessa. Havaitessaan, että aikuisten maailma on raadollinen ja likainen, ihminen voi joko tarrautua suojattuun mutta rajattuun lapsuusympäristöön – jota tarinassa edustaa Ōtori-akatemia – tai suunnata kohti tuntemattomampaa ja turvattomampaa aikuisuutta. Elokuvassa Utena ja Anthy tulevat siihen tulokseen, että on parasta poistua akatemiasta avaraan ulkomaailmaan, vaikka sen hintana onkin lapsille tyypillisistä kauniista unelmista luopuminen. Ulkomaailmassa he voivat rakentaa tiet itselleen, mutta akatemiaan jäädessään he olisivat olleet kuin kaksi nukkea, jotka kulkevat vain jo valmiiksi tehtyjä polkuja pitkin.
Taiteelliset tehokeinot
Sarja hyödyntää useita taiteellisia tehokeinoja, kuten futuristista arkkitehtuuria, ruusujen suurta määrää, näyttäviä autoja sekä varjoteatteria.[13] Tarinan elokuvaversiossa eräät hahmot muuttuvat autoiksi. Elokuvassa myös vesi on yksi keskeisistä tehosteista.
Toisin kuin esim. ruusut ja arkkitehtuuri, varjoteatteriosuudet eivät animesarjassa useimmiten sulaudu varsinaisen tapahtumajatkumon ja -ympäristön osiksi, vaan ovat "tarina tarinassa" tai metaforamainen yhteenveto sarjan käänteistä ja tilanteista. Elokuvaversiossa varjokuvat ottavat eräänlaisen toimittajan roolin.
Vaikutteet
Niin Shōjo kakumei Utenan juonessa kuin visuaalisissa yksityiskohdissakin on nähtävissä viittauksia muihin manga- ja animesarjoihin. Osa tarinan piirteistä on esimerkiksi varsin samanlaisia kuin 1970-luvulla tehdyssä Lady Oscar -sarjassa.[14]
Anime-lehden entinen päätoimittaja Jari Lehtinen on kuvaillut sarjojenvälisiä yhtäläisyyksiä: "Utena on shōjokertomus, joka parodioi kaikkia shōjon konventioita ja samalla esittää jotakin aivan muuta. Tyylillisesti Saitō on lähellä klassista Riyoko Ikedaa. Henkilöt ovat ikedamaisen komeita, mahdollisimman kaukana taikatyttösöpöilystä. Utenan koulu muistuttaa monessa suhteessa sitä mitä oli jo nähty 1980-luvulla Ikedan Oniisama e...:ssä. Molemmat laitokset, Oniisama e...:n Seiran ja Utenan Ōtori ovat eliittikouluja, jonne on yhtä vaikeaa päästä sisään kuin ulos. Molemmissa valtaa pitää oppilasneuvoston nimellä kulkeva juntta, jolla on omat suunnitelmansa. [...] Päähenkilö Utena Tenjō on kolmas painos androgyynisestä shōjosankarista, viimeisin luku perinteessä jonka Sapphire aloitti ja jota Lady Oscar jatkoi."[15]
Vanhemman animen ja mangan lisäksi vaikutteita löytyy myös elokuvista ja teatteritaiteesta, erityisesti Shūji Terayaman ohjaustyylistä, jota animeohjaaja Kunihiko Ikuhara arvosti.[16]
Musiikki
Animesarjassa ja elokuvassa musiikilla on tärkeä osuus. Kaksintaisteluiden taustalla kuullaan kuorolauluja, jotka on tehnyt edellä mainitun Shūji Terayaman pitkäaikainen yhteistyökumppani J. A. Seazer.[17] Näiden laulujen sanoitukset ovat historiallis-mytologisia ja jokaiselle taistelulle on oma laulunsa.
Aina Utenan saapuessa taisteluareenalle soitetaan ja lauletaan Seazerin kirjoittama Zettai unmei mokushiroku, joka näin ollen esitetään lähes jokaisessa animen jaksossa. Kappaleesta kuullaan sarjassa kaksi hieman erilaista versiota ja elokuvassa vielä kolmaskin versio, mutta erilaisessa asiayhteydessä.
Soitinmusiikista vastasi Shinkichi Mitsumune. Hänen pianosävelmäänsä The Sunlit Garden soitetaan animesarjassa useasti ja eräässä jaksossa sen sanotaan olevan tunnettu teos. Mitsumune osallistui myös joidenkin kaksintaistelulaulujen tekemiseen.
Masami Okui lauloi animesarjan alkumusiikkina ja elokuvan autoilukohtauksen musiikkina käytetyn laulun Rinbu Revolution sekä elokuvan tanssikohtauksen aikana esitetyn popballadin Toki ni ai wa. Rinbu Revolution kuului Okuin konserttiohjelmistoon vielä ainakin vuonna 2008.[18]
Kaiken kaikkiaan Shōjo kakumei Utenaan liittyvää musiikkia on julkaistu ainakin kymmenen CD-levyn verran.[19]
Palkinnot
Animesarja voitti vuonna 1997 Kōbessa järjestetyssä Animation Kōbe '97 -tapahtumassa paras TV-animaatio -palkinnon, ja lisäksi ohjaaja Kunihiko Ikuhara palkittiin samassa tilaisuudessa Kōbe-palkinnolla.
Tarinan hahmoja
Utena Tenjō () on rohkea, mutta myös naiivi[20] tyttö, joka haluaa toimia elämässään kuin prinsessoja pelastava prinssi. Sarja seuraa ensisijaisesti hänen vaiheitaan.
Anthy Himemiya (), Ruusumorsian, on hiljainen tyttö, jonka oma tahto on minimaalinen. Hän tottelee kulloistakin kihlattuaan eli henkilöä, joka on voittanut hänet viimeisimmässä kaksintaistelussa omakseen. Monet oppilasneuvoston jäsenistä haluavat käyttää Anthyä omien tarkoitusperiensä välineenä.
Akio Ōtori (), Maailmanloppu, on akatemian johtaja ja Anthyn veli. Hänen merkityksensä kasvaa voimakkaasti tarinan edetessä. Akio on kihloissa Kanae Ōtorin kanssa, mutta tästä huolimatta hänellä on seksisuhde Kanaen äidin, Utenan ja jopa siskonsa Anthyn kanssa. Korkeaan asemaansa Akio on päässyt kihlauksensa kautta.
Tōga Kiryū () on oppilasneuvoston johtaja. Hän osaa halutessaan vaikuttaa mukavalta ja lempeältä, mutta ei usko todelliseen ystävyyteen eikä epäröi pettää muita saadakseen haluamansa. Hänet myytiin lapsena aikuiselle miehelle, joka käytti nuorta Tōgaa seksuaalisesti hyväkseen.
Nanami Kiryū (), Tōgan pikkusisko, on tarinan pinnallisin hahmo. Tōga on hänelle kaikki kaikessa ja Nanami tulee helposti mustasukkaiseksi nähdessään veljellään olevan muuta naisseuraa kuin hän itse. TV-sarjassa Nanamin pinnallisuuden ja muotiuskollisuuden kliimaksi koetaan, kun hän muuttuu väliaikaisesti lehmäksi luullessaan erästä lehmänkelloa kuuluisan muotisuunnittelijan luomukseksi. Tarinan mangaversiosta Nanami puuttuu lähes kokonaan ja elokuvassakin hänet näytetään vain lehmänä.
Kyōichi Saionji () on oppilasneuvoston varajohtaja ja akatemian kendōkerhon johtaja, joka on tuntenut Tōgan lapsesta asti. Kyouichillä on varsin temperamenttinen luonne. Anthyn kihlaaminen on hänelle pahempi pakkomielle kuin muille oppilasneuvoston jäsenille.
Juri Arisugawa () on määrätietoinen ja voimakastahtoinen miekkailukerhon johtaja, joka on mukana myös oppilasneuvostossa. Animessa hän on salaa rakastunut Shiori Takatsuki -nimiseen tyttöön, mutta mangassa Juri esitetään heterona.
Miki Kaoru () on oppilasneuvoston kohteliain ja rehellisin jäsen. Hän on etevä pianisti ja pärjää hyvin akatemian kokeissa, mutta on yksityiselämässään eristäytyvä. Miki etsii lähelleen henkilöä, joka on yhtä vilpitön ja lahjakas kuin hän itse. Hänellä on erikoinen tapa ottaa jatkuvasti sekuntikellollaan aikaa.
Kozue Kaoru () on Mikin kaksoissisko. Nanamin tavoin Kozue on hyvin omistushaluinen veljensä suhteen, mutta Kozuen ja Mikin sisarussuhde on kuitenkin erilainen kuin Nanamin ja Tōgan. Kozue on raadollinen materialisti, jonka mielestä ihmiset ovat pohjimmiltaan villieläimiä.
Sōji Mikage () on arvostetun Mikage-seminaarin johtaja. Hän haluaa tapattaa Anthyn voidakseen nostaa sairaan Mamiya-nimisen pojan Ruusumorsiamen asemaan Anthyn tilalle. Oppilasneuvosto pitää häntä ei-toivottuna kilpailijana. Sōji hankkii mielellään muita tekemään likaiset työt puolestaan ja osaa manipuloida heitä eräänlaisen suggestion avulla. Niinpä Sōji näkee ihmiset helposti konemaisina työkaluina, eikä pidä yksilön ihmisarvoa kovin suurena. Utenan ajattelutapoja Sōji ei kuitenkaan kykene manipuloimaan.
Mitsuru Tsuwabuki () on nuorin tarinan henkilöistä. Hän haluaa auttaa Nanamia kaikenlaisissa arkipäiväisissä asioissa saadakseen olla tämän lähellä ja tehdäkseen tämän tyytyväiseksi. Mitsuru on hämillään rakkauden ja aikuistumisen kaltaisten asioiden suhteen, eikä aina erota oikeaa väärästä. Hän on jopa valmis saattamaan Nanamin vaarallisiin tilanteisiin vain, jotta saisi esiintyä tämän pelastajana.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:1990-luvun anime ja manga
Luokka:Animesarjat
Luokka:Mangasarjat
Luokka:Shōjo
Luokka:Romanttinen anime ja manga


Miguel de Cervantes Saavedra (29. syyskuuta 1547 Alcalá de Henares – 23. huhtikuuta 1616 Madrid) oli espanjalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Don Quijote (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605/1615).
Don Quijote on realistiseen tyyliin kirjoitettu parodia suurta yleisönsuosiota nauttineista romanttisista ritaritarinoista. Cervantesin huumori, ironinen ote ja romaanin runsas metafiktiivinen sisältö ovat keränneet runsaasti ihailijoita ja jäljittelijöitä kautta aikojen. Don Quijote on Cervantesin muun tuotannon ohella vaikuttanut merkittävästi koko länsimaisen kirjallisuuden ja fiktioperinteen kehitykseen.
Cervantesin teoksista on Don Quijoten lisäksi suomennettu myös suosittu novellikokoelma Opettavaisia kertomuksia (Novelas ejemplares, 1613) ja kirjailijan proosanäytelmät sisältävä kokoelma Välinäytöksiä (valikoima teoksesta Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, nunca representados, 1615).
Varhaiset vuodet
Miguel de Cervantes syntyi todennäköisesti Alcalá de Henaresissa (nykyisin osa Madridia) Mikaelinpäivänä 29. syyskuuta 1547. Miguelin kastetodistus on päivätty 9. lokakuuta Alcalássa. Hänen isänsä oli alun perin cordóbalainen välskäri Rodrigo de Cervantes. Cervantesin äidistä, Leonora de Cortinasista, ei ole säilynyt juurikaan muita tietoja kuin syntymäpaikka, Arganda del Reyn kylä (nykyisen Madridin alueella).
Cervantesin sukujuurista on virinnyt keskustelua sen jälkeen, kun kulttuurihistorioitsija ja kirjallisuudentutkija Américo Castro esitti 1920-luvulla, että Cervantes saattaisi olla juutalaiskäännynnäistä syntyperää. Kysymys Cervantesin mahdollisista ”uuskristityistä” esivanhemmista on yhä ratkaisematta.
Cervantesin perheeseen syntyi Miguelin lisäksi kuusi lasta, nuorena kuollut Andrés (1542–1543), Andrea (1544–1609), Luisa (1546, kuollut 1620-luvulla, karmeliittanunna ja  myöhemmin luostarin abbedissa), Rodrigo (1550–1600, antautui veljensä tavoin sotilasuralle), Magdalena (1553–1611) ja Juan (n. 1555, kuolinvuosi tuntematon).
Noin vuonna 1551 Rodrigo muutti perheineen Valladolidiin, jossa hänet sittemmin vangittiin maksamattomien velkojen vuoksi ja perheen omaisuus takavarikoitiin. Vuonna 1556 Rodrigo matkusti Cordóbaan hakemaan isänsä jättämää perintöä. Ei tiedetä, seurasiko kukaan perheenjäsenistä mukana.
Miguelin koulunkäynnistä ei ole kovinkaan tarkkoja tietoja, mutta uskotaan, että hän opiskeli aikanaan jesuiittakoulussa Valladolidissa, Cordóbassa tai mahdollisesti Sevillassa. Sen sijaan väitteitä Cervantesin myöhemmistä yliopisto-opiskeluista Salamancassa ei enää pidetä paikkansapitävinä.

Vuonna 1566 Miguel asettui Madridiin, jossa hän opiskeli tunnetun humanistin Juan López de Hoyosin johdolla. Vuonna 1567 Cervantes julkaisi ensimmäisen tunnetun runonsa Serenissima reina prinsessa Catalinan syntymän kunniaksi. Vuonna 1569 Hóyos julkaisi Filip II:n kolmannen vaimon kuoleman muistoksi kirjan, jossa on neljä Miguelin kirjoittamaa runoa. Samoihin aikoihin Cervantes kiinnostui myös teatterista, kuten hän itse kertoo Välinäytösten esipuheessa.
Matka Italiaan, Lepanton taistelu

Vuonna 1569 Cervantes keskeytti yllättäen opintonsa ja matkusti Italiaan, jossa hän asettui pappismies Giulio Aqcuavivan palvelukseen tämän kamariherrana. Samalta vuodelta on säilynyt Miguel de Cervantesia koskeva pidätysmääräys, jossa epäiltyä syytetään erään Antonio de Siguran haavoittamisesta kaksintaistelussa. Kaksintaistelut olivat tuolloin kiellettyjä, joskaan lakia ei juurikaan noudatettu.
Tämä selittäisi Miguelin äkkiarvaamattoman lähdön, vaikkakin on mahdotonta todistaa, että pidätysmääräyksessä tarkoitetaan juuri häntä. Nuorten espanjalaisten Italian-matkailu oli tuolloin hyvin yleistä. Cervantesin monissa teoksissaan (esimerkiksi novellissa Lisensiaatti Lasinen tai Persiles y Sigismundan loppujaksoissa) ilmaisema ihastus antiikin Rooman ja italialaisen renessanssin perintöön lieneekin peräisin viimeistään tältä ajalta.
Aqcuavivan palveluksessa Cervantes kiersi vuoden ajan Italiaa, mutta erosi kardinaaliksi nimitetyn isäntänsä palveluksesta jo 1570 ja värväytyi Napolissa merisotilaaksi Espanjan laivastoon, jossa hän palveli seuraavat viisi vuotta. Aktiivipalvelukseen Cervantes astui seuraavana vuonna, ja 7. lokakuuta hän osallistui Lepanton meritaisteluun kaleeri Marquesalla. Taistelun alkaessa Miguel oli korkeassa kuumeessa, mutta hän uhmasi käskyjä ja liittyi heikosta kunnostaan huolimatta taisteluun laivan kannella. Hän sai kolme ampumahaavaa, joiden seurauksena hänen vasen kätensä halvaantui pysyvästi. Cervantes oli koko loppuikänsä ylpeä osallistumisestaan taisteluun, jonka hän näki käänteentekevänä koko Euroopan historiassa.
Lepanton taistelun jälkeen Cervantes joutui Napolissa sairaalahoitoon puoleksi vuodeksi ja palasi sen jälkeen laivaston riveihin. Seuraavina vuosina hän osallistui lukuisille meritaisteluretkille ja asui väliaikoina Napolissa.
Syyskuussa 1575 siviiliin palannut Miguel lähti paluumatkalle Espanjaan yhdessä veljensä Rodrigon kanssa Barcelonaan purjehtivalla kaleeri Solilla.
Vankina Algeriassa
Miguelin ja Rodrigon paluumatka päättyi kuitenkin lyhyeen, kun pohjoisafrikkalaiset muslimimerirosvot hyökkäsivät alukseen ja ottivat miehistön jäsenet panttivangeiksi. Cervantesilla oli mukanaan suosituskirjeitä korkeilta tahoilta. Niiden ansiosta merirosvot päättelivät hänen olevan tärkeä henkilö, ja niin Cervantesin lunnaiksi asetettiin erittäin korkeat 500 kultaescudoa.
Cervantesit eivät pystyneet maksamaan Miguelista ja Rodrigosta vaadittuja lunnaita. Cervantes vietti seuraavat viisi vuotta orjana Algerissa. Hän järjesti kaikkiaan neljä joukkopaon yritystä, mutta jokainen niistä epäonnistui; Cervantes otti joka kerralla syyn omille niskoilleen pelastaakseen vankitoverinsa ankarilta rangaistuksilta. Vankeustuomioista ja kidutuksesta huolimatta Cervantes jatkoi vapautumisyrityksiään koko vankeusaikansa.
Vuonna 1577 Leonora de Cortinas yritti ostaa poikansa vapaiksi kokoon saamillaan rahoilla, mutta ryöstäjät eivät suostuneet vapauttamaan molempia veljeksiä vajaasta summasta. Miguel päätti asiasta nuoremman veljensä hyväksi, ja Rodrigo pääsi palaamaan Espanjaan kahden vuoden vankeuden jälkeen.
Toukokuussa 1580 trinitaarimunkki Juan Gil onnistui lopulta lunastamaan Cervantesin vapaaksi veljeskuntansa keräämällä 300 escudolla, joihin Algerin kristittyjen kauppiaiden parissa suoritetun nopean keräyksen ansiosta saatiin lisätyksi puuttuvat kaksi sataa. Pelastus tapahtui viime hetkellä, sillä viimeisimmästä pakoyrityksestään tuomittu Cervantes aiottiin siirtää Osmanien valtakunnan pääkaupunkiin Konstantinopoliin orjuuteen.

La Galatea ja varhaiset näytelmät
Lokakuussa 1580 Cervantes palasi lopulta Espanjaan. Seuraavana vuonna hän osallistui kuninkaan nimittämänä asiamiehenä vasta Espanjaan liitetystä Portugalista Oraniin suuntautuvaan salaiseen tehtävään. Tehtävän päätyttyä hän anoi 1582 virkaa ”Uuden Intian” siirtomaista. Anomus hylättiin ja Cervantes siirtyi takaisin Madridiin.
Madridissa Cervantesilla oli suhde naimisissa olleen näyttelijätär Ana Franca de Rojasin kanssa. Suhteesta syntyi Cervantesin ainoa tytär Isabel de Saavedra vuonna 1584. Cervantes tunnusti tyttären omakseen ja Ana Francan kuoltua 1599 Isabel muutti isänsä luo asumaan.

Joulukuussa 1584 Cervantes meni yllättäen naimisiin Esquiviasissa asuvan Catalina de Salazar y Palaciosin kanssa. Morsian oli vasta 19-vuotias, ja hänen myötäjäisensä eivät olleet mainittavat. Avioliitosta ei syntynyt lapsia, eikä sen uskota olleen kovinkaan onnellinen. Pari muutti erilleen vain parin vuoden avioliiton jälkeen, eikä Cervantes koskaan viittaa vaimoonsa omaelämäkerrallisissa teksteissään. Yhteiseen talouteen Cervantes asettui vaimonsa kanssa uudelleen vasta 1600-luvun alkuvuosina.
Cervantesin ensimmäinen merkittävä teos La Galatea ilmestyi Madridissa vuonna 1585. Saavuttamattoman naispäähenkilönsä mukaan nimetty Galatea oli tyyliltään muodikas paimenromaani. Estetiikaltaan sievistelevä, idealisoituja ”paimenhahmoja” paratiisimaiseen ympäristöön sijoitteleva ja rakkauden ongelmia pohdiskeleva pastoraali-idylli ei jälkeenpäin tarkasteltuna ollut Cervantesin ominta alaa, vaikka hän yrittääkin tuoda tyylilajiin jonkin verran realismia ja huumoria.
Galatean tarina jää kesken ensimmäisen osan kuudennen kirjan lopussa. Viimeisinä vuosinaan Cervantes lupaili teostensa esipuheissa Galateaan mielistyneelle mesenaatilleen Lemosin kreiville jatko-osaa kerta toisensa jälkeen, mutta luultavasti hän ei itse suhtautunut ajatukseen enää kovinkaan vakavasti.
1580-luvun alkuvuosina Cervantes kirjoitti lukuisia näytelmiä ja nautti hetkellisesti suosiota näytelmäkirjailijana. Riittäväksi tulonlähteeksi näytelmistä ei kuitenkaan ollut, ja monien muiden varhaisempien näytelmäkirjailijoiden tavoin Cervantes jäi pian Lope de Vegan uudenlaisen teatteriestetiikan varjoon.
Ajanjakson näytelmistä meidän päiviimme on säilynyt käsikirjoituksina ainoastaan kaksi kappaletta. Omana aikanaan menestyksekäs ja jälkipolvienkin arvostama nelinäytöksinen historiallinen tragedia La Numancia kertoo roomalaisten sotilaiden piirittämäksi joutuneen kelttiläisen Numantian kaupungin asukkaista. Näytelmä sisältää runsaasti myyttisiä aineksia. Los tratos de Argel (Algerin tapainkuvaus) on Cervantesin omiin kokemuksiin pohjautuva kuvaelma kristittyjen vankien elämästä ja kohtaloista Algerissa.
Andalusia, Don Quijoten syntyvaiheet

Cervantesin ja Catalina de Salazarin muutettua erilleen Miguel matkusti Andalusiaan, missä hän suurimmaksi osaksi vietti seuraavat 20 vuotta alituista liikkeellä oloa edellyttävissä valtion pikkuviroissa, ensin Voittamattoman armadan varainhankkijana ja sittemmin veronkerääjänä. Väliaikoina Cervantes majaili pääasiassa Sevillassa, joka oli tuolloin Espanjan suurin ja vilkkain kaupunki siellä sijaitsevan siirtomaa-asioiden hallinnon ja linjalaivojen päätesataman ansiosta.

Cervantes ajautui vararikkoon, tuomittiin kirkonkiroukseen ja vangittiin tiettävästi ainakin kahteen otteeseen (1597 ja 1602) epäselvien tilien ja murron vuoksi. Istuessaan tuomiotaan Argamasilla de Alban vankilassa La Manchassa Cervantes sai ajatuksen Don Quijoten kirjoittamisesta. Alkuperäinen idea teokseen on lähtöisin pienestä kansankirjasesta nimeltään Entremes de los Romances, jossa romanssien lukeminen sekoittaa maalaismiehen pään. Kansallisen ja kansainvälisen menestyksen Don Quijotesta tekivät kuitenkin Cervantesin taiteelliset ratkaisut, kuten moniulotteinen huumori, toden ja fantasian välinen ristiriita, jokapäiväisten tapahtumien ja ihmisten kuvaus sekä arkikielen ja erilaisten slangien tuominen kaunokirjallisuuteen.
Viimeiset vuodet
Don Quijoten ensimmäinen osa ilmestyi 1605, ja seuraavana vuonna Cervantes palasi Madridiin, jossa hän vietti lopun elämänsä asuen samassa taloudessa vaimonsa, tyttärensä ja kahden naimattoman sisarensa kanssa. Cervantesin taloudellinen asema ei sanottavasti parantunut hänen viimeisinä vuosinaan huolimatta hänen myöhempien teostensa laajasta suosiosta. Cervantes oli nimittäin pakotettu myymään teostensa kustannusoikeudet kertasummista kirjanpainajille. Vuonna 1609 Cervantes liittyi ajan tavan mukaan maallikkoveljenä Olivarin Pyhän Sakramentin Orjien (la Congregación de los Esclavos del Santísimo Sacramento del Olivar) veljeskuntaan.
Don Quijote saavutti suuren suosion myös Espanjan ulkopuolella, kun teos alkoi pian ilmestymisensä jälkeen levitä ympäri Eurooppaa lukuisina käännöksinä. Varhaisin tunnettu suomennos on Pekka Ikosen lyhennelmä Don Quixote de la Mancha eli ritari surullisen muodon ritaristosta vuodelta 1877. Cervantesia suuresti ihaillut Aleksis Kivi tutustui aikanaan teokseen ruotsinkielisenä käännöksenä. J. A. Hollon klassinen täydellinen suomennos ilmestyi vuosina 1927–1928. Jyrki Lappi-Seppälän uusi suomennos ilmestyi 2013.

Opettavaisia kertomuksia

Vuonna 1613 Cervantes julkaisi kaksitoista novellia sisältävän käänteentekevän, lähes kaikkia aikansa tyylilajeja hyödyntäneen kokoelman Novelas ejemplares (suom. Opettavaisia kertomuksia), jolla on ollut suuri vaikutus niin myöhempään romaanikirjallisuuteen kuin novellitaiteeseenkin. Teosta pidetään yleisesti Cervantesin merkittävimpänä Don Quijoten jälkeen, ja on sanottu että yksin sillä Cervantes olisi saanut nimensä kirjallisuuden historiaan. Opettavaisia kertomuksia on Don Quijoten ja Ocho comedias y ocho entremeses -kokoelman lyhyiden farssien ohella säilyttänyt suosionsa aina tähän päivään saakka.
Opettavaisten kertomusten käännöksiä vieraisiin kieliin alettiin julkaista pian teoksen ilmestyttyä. Uusia käännöksiä ilmestyy yhä tasaisesti eri puolilla maailmaa. Walter Streng-Renkosen neljän novellin suomennosvalikoima Novelleja ilmestyi 1936. Arto Rintalan täydellinen suomennos, samalla ensimmäinen yksittäisen henkilön suorittama koko teoksen käännös, ilmestyi vuonna 2007.
Viaje del Parnaso
Vuonna 1614 ilmestyi Cervantesin kunnianhimoisin yritys lyriikan alueella, oman aikansa kirjallisuutta hyväntahtoisesti arvosteleva allegorinen runoelma Viaje del Parnaso (Matka Parnassolla), joka sisältää runsaasti omaelämäkerrallista ainesta. Muutamien tunnetumpien sonettien, kuten satiirisen Al Túmulo del Rey Felipe en Sevilla (”Kuningas Filipin haudalle Sevillassa”) tai kirjailijan itsensä arvostaman Celos´in (”Mustasukkaisuus”) ohella Viaje del Parnaso on Cervantesin runomuotoisista teksteistä merkittävin, joskaan Cervantesin runouden ei yleisesti katsota nousevan samalle tasolle hänen proosansa kanssa.
Don Quijote II, Ocho comedias y ocho entremeses nuevas

Alonso Fernández de Avellenada-pseudonyymin taakse piiloutuneen tuntemattoman tekijän kirjoittama Don Quijoten jatko-osa sai Cervantesin kiiruhtamaan oman teoksensa kirjoittamista, ja kauan odotettu toinen osa ilmestyi viimein vuonna 1615.
Samana vuonna ilmestyi Cervantesin uusien näytelmien kokoelma Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, joka sisälsi kahdeksan pitkää, runomuotoista näytelmää (comedias) ja kahdeksan proosamuotoon kirjoitettua lyhyttä farssia, pitkien näytelmien tauoilla esitettävää välinäytöstä (entremeses). Yhtäkään näytelmää ei oltu esitetty ennen kirjan julkaisua, mutta varsinkin tarkkanäköiseen havainnointiin ja verbaaliseen ilotulitukseen pohjautuvista välinäytöksistä tuli myöhemmin hyvin suosittuja ja niitä esitetään edelleenkin.
Arto Rintalan kääntämä suomennosvalikoima Välinäytöksiä (2011) sisältää kaikki kahdeksan kokoelman välinäytöstä ja Espanjan varhaista teatterihistoriaa tarkastelevan Cervantesin esipuheen.
Cervantesin pidemmät näytelmät ovat jääneet myöhemminkin suhteellisen vähälle huomiolle. Maininnan arvoinen on kuitenkin esimerkiksi pitkä komedia Pedro de Urdemalas (Pahanilkinen Pedro), jonka päähenkilö, veijarimainen mustalaispoika, huijaa hyväuskoisia ihmisiä monissa eri rooleissa, ja päättää kappaleen lopussa ryhtyä näyttelijäksi.
Los trabajos de Persiles y Sigismunda
Cervantes itse piti pääteoksenaan myöhäisantiikin filosofisen seikkailu- ja rakkausromaanin perinteestä, sekä Olaus Magnuksen ja Saxo Grammaticuksen pohjoisen Euroopan kuvauksista ammentavaa viimeistä romaaniaan Los trabajos de Persiles y Sigismunda – historia setentrional (Persilesin ja Sigismundan harharetket. Tarina pohjoisen mailta.). 1600- ja 1700-luvuilla Cervantesin viimeiseksi jäänyt romaani  olikin hyvin suosittu ja sitä pidetään yhtenä tärkeimmistä tuolloin muodissa olleen ”herooisen romaanin” esikuvista.
Fantasiaa ja realismia yhdistelevä Persiles y Sigismunda kertoo kahden pohjoisen valtakunnan kruununperillisten matkasta Euroopan halki Roomaan, jossa heidän on määrä astua avioliitoon paavin vihkiminä. Pääjuoneen yhdistyy suuri määrä lyhyitä sivukertomuksia ihmisistä ja tapauksista, joita rakastavaiset kohtaavat matkan varrella.
Myöhempinä vuosisatoina teos on jäänyt vähemmälle huomiolle, eikä sitä ole tutkittu kovinkaan syvällisesti. Cervantes kirjoitti Persiles y Sigismundan kuuluisan esipuheen kuolinvuoteellaan, ja Catalina de Salazar julkaisi teoksen postuumisti vuonna 1617.
Cervantes antoi viimeisinä päivinään munkkilupauksen, ja hänet haudattiin fransiskaaniveljen viitassa Madridissa myöhemmin 1600-luvulla perusteellisesti remontoituun trinitaariluostariin, jossa vainajien ruumiit ovat remonttien aikaisten siirtojen vuoksi sekoittuneet ja tunnistamattomia. Cervantesin luiden löytämiseksi on vuonna 2011 perustettu hanke, jonka takana ovat Espanjan kuninkaallinen kieliakatemia, Kuninkaallinen historia-akatemia ja Madridin arkkipiispa. Hankkeeseen on varattu 100000 euron suuruinen summa, ja sen on tarkoitus valmistua 2016, jolloin Cervantesin kuolemasta on kulunut 400 vuotta.[1]
Cervantesin ruumis tunnistettiin keväällä 2015 ja haudattiin virallisin menoin kesäkuussa samaan kirkkoon, johon ruumis oli aiemminkin haudattu.[2]
Cervantesin ja Shakespearen kuolinajat sattuivat samalle päivämäärälle. Tuolloin Espanjassa oli jo käytössä gregoriaaninen kalenteri, mutta Englannissa seurattiin vielä juliaanista kalenteria. Gregoriaanisen kalenterin mukaan Shakespeare kuoli 3. toukokuuta. Yhteensattuman kunniaksi Unesco julisti 23. huhtikuuta kansainväliseksi kirjan ja tekijänoikeuksien päiväksi (World Book and Copyright Day; katso myös Kirjan ja ruusun päivä). Cervantesin mukaan nimetty Alicanten yliopiston ylläpitämä Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes[3] on maailman laajin espanjankielistä kirjallisuutta ja historiallisia teoksia sisältävä tietokanta.

Teokset
La Galatea (1585, paimenromaani)
 Don Quijote I (1605, romaani)
Opettavaisia kertomuksia (1613, novellikokoelma)
El viaje del Parnaso (1614, runoelma)
 Don Quijote II (1615, romaani)
Ocho comedias y ocho entremeses - osittainen suom. Välinäytöksiä (1615, näytelmäkokoelma)
Los trabajos de Persiles y Sigismunda (1617, romaani, ilmestyi Cervantesin kuoleman jälkeen)
Lähteet

Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Don Quijote| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2013| version = (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605/1615.) Suomentanut Jyrki Lappi-Seppälä. Runot tulkinnut Jukka Koskelainen.| id = ISBN 978-951-0-34901-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Mielevä hidalgo Don Quijote manchalainen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2005| version = (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605/1615.) Suomentanut J. A. Hollo (1. painos 1927–1928). Runot sommitellut Yrjö Jylhä. Kuvittanut Gustave Doré. Nimeke selässä ja irtopäällyksessä: Don Quijote| id = ISBN 951-0-30302-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Opettavaisia kertomuksia| location = Turku| publisher = Faros-kustannus| year = 2008| version = (Novelas ejemplares, 1613.) Suomennos ja selitykset: Arto Rintala. Esipuhe: Liisa Saariluoma. 2. korjattu painos| id = ISBN 978-952-5710-06-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cervantes Saavedra, Miguel de| title = Välinäytöksiä| location = Turku| publisher = Faros-kustannus| year = 2011| version = (Valikoima teoksesta Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, nunca representados, 1615.) Suomennos, selitykset ja esipuhe: Arto Rintala| id = ISBN 978-952-5710-17-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Bloom, Harold (toim.)| title = Miguel de Cervantes (Modern Critical Views)| publisher = Chelsea House| year = 2005| id = ISBN 0-7910-8138-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Canavaggio, Jean| title = Cervantes| publisher = Espasa-Calpe| year = 2004| id = ISBN 84-670-0407-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cascardi, Anthony J. (toim.)| title = The Cambridge companion to Cervantes| location = Cambridge| publisher = Cambridge University Press| year = 2002| id = ISBN 0-521-66321-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = El Saffar, Ruth S. (toim.)| title = Critical essays on Cervantes| location = Boston| publisher = Grant & Cutler| year = 1986| id = ISBN 072930020X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = González de Amezua y Mayo, Agustín| title = Cervantes creador de la novela corta española, 2ª edición| location = Madrid| publisher = España Consejo Superior de Investigaciones Científicas| year = 2001| id = ISBN 84-00-05227-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rey Hazas, Antonio y Sevilla Arroyo, Florencio| title = Cervantes: vida y literatura| location = Madrid| publisher = Ayuntamiento de Madrid| year = 1996| id = ISBN 84-206-4668-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saariluoma, Liisa| title = Muuttuva romaani| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 1989| id = ISBN 951-23-2634-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Viljo| title = Cervantes| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1918}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuulio, Tyyni| title = Espanjan kirjallisuuden historia| publisher = Gaudeamus| year = 1983| id = ISBN 951-662-330-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vartiainen, Pekka| title = Länsimaisen kirjallisuuden historia| publisher = BTJ-kustannus| year = 2009| id = ISBN 9789516927216}}
Verkko
En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Miguel de Cervantes Saavedran e-kirjoja  sekä

Luokka:Espanjalaiset kirjailijat
Luokka:Espanjalaiset näytelmäkirjailijat
Luokka:Vuonna 1547 syntyneet
Luokka:Vuonna 1616 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Miguel de Cervantes Saavedra kuoli?


M1 Abrams on General Dynamicsin valmistama Yhdysvaltain maavoimien ja merijalkaväen ensisijainen taistelupanssarivaunu, joka otettiin palveluskäyttöön vuonna 1980. Sitä pidetään yleisesti yhtenä nykyajan luotettavimmista ja kehittyneimmistä panssarivaunuista, ja siitä on olemassa kolme pääaseen, panssaroinnin ja tekniikan osalta toisistaan poikkeavaa mallia: M1, M1A1 ja M1A2.
Yleistietoa
Asejärjestelmät

M1 Abramsin alkuperäiset mallit oli aseistettu brittiläisen Royal Ordnance Factoriesin valmistamalla, rihlatulla 105 millin Royal Ordnance L7 -panssarivaunukanuunalla, joka Yhdysvaltain asevoimissa tunnetaan koodinimellä M68A1. M1 Abramseissa käytetyt Royal Ordnance L7:t valmistettiin Yhdysvalloissa Royal Ordnance Factoriesilta hankitulla lisenssillä, ja vaikka ase oli oman aikansa kenties kehittynein panssarivaunukanuuna, se oli Abramsin tullessa palveluskäyttöön vanhentunut verrattuna muiden, ei-yhdysvaltalaisten uusien panssarivaunujen pääaseisiin.
Yhdysvaltain maavoimien päätöksestä Abramsille alettiin suunnitella uuden, nykyaikaisen panssarivaunukanuunan hankkimista. Yhdysvaltain armeija lopulta teki sopimuksen saksalaisen puolustustarvikeyritys Rheinmetall AG:n kanssa, ja Royal Ordnance L7:n korvasi Rheinmetallin suunnittelema ja valmistama, 120 millin sileäputkinen panssarivaunukanuuna Rheinmetall L44, joka Yhdysvaltain asevoimissa tunnetaan koodinimellä M256. Rheinmetal L44 on manuaalisesti ladattava, minkä vuoksi Abramsien miehistöön kuuluu neljä jäsentä.
Päätykin ohella M1 Abramsin aseistukseen kuuluu myös kolme jalkaväen torjuntaan tarkoitettua konekivääriä: kaksi 7,62 millin M240-konekivääriä ja yksi Browning M2HB-konekivääri. Yksi M240-konekivääri on asennettu panssarivaunun tykkitornin päälle, ja toisella voidaan tulittaa vaunun sisältä. Vaunussa on myös M250-savukranaattilaukaisin, jonka avulla voidaan hätätilanteessa laukaista savukranaatteja, joiden luoman tiheän savuverhon turvin Abrams voi yrittää vetäytyä taistelukentältä. Abramsin sisällä säilytetään M16-rynnäkkökiväärejä ja M4-karbiineja siltä varalta, että miehistönjäsenet joutuisivat poistumaan vaunusta taisteluvyöhykkeellä. Vaunun miehistönjäsenet on aseistettu Yhdysvaltain armeijan käyttämillä M9-pistooleilla.
Abramsin aseistusta tukemaan on vaunun varustukseen suunniteltu elektronista laitteistoa. Vaunun pääase on varustettu sähköisellä laukaisujärjestelmällä ja puoliautomaattisella lukolla. Abramsin ammunnanhallintajärjestelmä on digitaalinen, ja siihen kuuluu muiden muassa ammunnanhallintatietokone, laseretäisyysmittari, lämpökameratähtäin ja erityyppisiä sensoreita. Vaunussa on myös GPS-paikannusjärjestelmä, nykyaikainen valonvahvistinlaitteisto ja kuusi 360 asteen kulmassa pyörivää tähystysperiskooppia.
Panssarointi

M1 Abramsit on päällystetty terästä ja keraamia yhdistelevistä päällekkäisistä kerroksista valmistusta komposiittipanssarista, joka on suunniteltu vaimentamaan vaunuun kohdistuvan iskun kineettistä energiaan niin, että kerrokset pysäyttäisivät vaunua kohti laukaistun ammuksen. Abramsin komposiittipanssari koostuu sekä kovista ja jäykistä että pehmeistä ja taipuisista materiaaleista, minkä ansiosta vaunu kykenee selviytymään vaurioitta mahdollisimman erilaisten panssarintorjunta-aseiden osumista.
Abramsissa on panssarinläpäisevien sirpaleiden varalta ohut kevlar-kerros, ja joukkotuhoaseiden muodostaman uhan vuoksi vaunu on myös suojattu radioaktiiviselta säteilyltä ja taistelukaasuilta. Vaunun voisi käytännössä päällystää komposiittipanssarin ohella myös reaktiivipanssarielementtejä, mutta tätä ei ole ikinä tehty taistelutilanteissa, koska asiantuntijoiden ja sotilasharjoitusten perusteella reaktiivipanssarielementit lisäävät vaunun painoa.
Abramsin panssaroinnin kehittäminen aloitettiin kylmän sodan loppuvuosina Länsi-Saksassa, missä Abramseja säilytettiin yhdysvaltalaisissa sotilastukikohdissa mahdollisen Neuvostoliiton hyökkäyksen varalta. Länsisaksalaiset Abramsit päällystettiin ylimääräisellä lisäpanssaroinnilla, jotta ne olisivat olleet mahdollisimman kestäviä ja tehokkaita neuvostoliittolaisia taistelupanssarivaunuja vastaan. Kylmän sodan päättyminen ja Neuvostoliiton romahtaminen kuitenkin osoittivat yhdysvaltalaisten toimet turhiksi, mutta myöhemmin operaatio Aavikkomyrskyn aikana Irakiin lähetyt Abramsit päällystettiin köyhdytetystä uraanista valmistetulla panssaroinnilla. Yhdysvaltalaisten taistelukokemukset Persianlahdelta osoittivat, että panssarointinsa ansiosta M1 Abrams kykenee säilymään toimintakykyisenä huolimatta siitä, että joutuivat usein tulitaisteluihin vihollisajoneuvojen kanssa.
Moottorijärjestelmä
M1 Abramsin voimanlähde on 1500 hevosvoiman tehoinen Lycoming Textron AGT-1500 -kaasuturbiinimoottori, jonka ansiosta vaunun huippunopeus on 67,2 kilometriä tunnissa. Vaikka moottori onkin Lycoming Enginesin suunnittelema ja valmistama, nykyisin sitä valmistaa lisenssin hankkinut Honeywell. Moottorin polttoaineena voidaan käyttää bensiiniä, dieseliä tai kerosiinia; Yhdysvaltain armeija käyttää yleisesti JP-8-merkkistä (Jet Propellant 8) NATO:n suihkukoneiden kerosiinia, koska sen hinta on alhainen eikä se leimahda helposti liekkeihin, mikä taas parantaa vaunun miehistönjäsenten turvallisuutta. Vaunussa on myös Allison X-1100-3B -automaattivaihteisto, jossa on neljä vaihdetta eteen ja kaksi taakse. Abramsin toimintamatka ulottuu 424 kilometriin.

Vaikka Abramsin moottorijärjestelmä onkin osoittautunut vakaaksi ja luotettavaksi, sen ongelmiin kuuluvat korkea polttoaineenkulutus sekä suuri melutaso, minkä vuoksi vihollissotilaat ovat yleensä kyenneet valmistautumaan vaunun saapumiseen. Yhdysvaltain armeija on kuitenkin päättänyt säilyttää Abramsin nykyisen moottorijärjestelmän, koska AGT 1500:n etuihin kuuluvat pienikokoisuus sekä yksinkertainen rakenne, minkä ansiosta mekaanikkojen on helppo paikallistaa ja korjata vaunussa ilmenevät moottoriviat. Vaunua on myös testattu saksalaisella  1500 hevosvoiman (1119 kW) MTU EuroPowerPackilla, jota on käytetty myös Challenger 2:ssa ja Leclerc:ssä.
Muuta
Arvioiden mukaan Abrams-vaunun eri versioita on valmistettu yhteensä 8800 kappaletta, joista Yhdysvaltain armeijalla on käytössä 7620. Yhdysvaltain merijalkaväellä vaunuja on käytössä 403, Egyptillä 555, Saudi-Arabialla 315 ja Kuwaitilla 218. Näiden ohella Egypti on tilannut edelleen 200 uutta vaunua ja Australia 59 käytettyä vaunua Yhdysvalloista. Irak on tilannut 140 vaunua, ja pyrkii 700 Abrams-vaunun kokonaismäärään. Vaunuja on myös kokeiltu muiden muassa Etelä-Koreassa, Kreikassa, Ruotsissa ja Saksassa, missä niitä ei ole kuitenkaan otettu maiden asevoimien käyttöön. Yhden Abramsin valmistushinta on vaunumallista riippuen noin 2350000–4300000 Yhdysvaltain dollaria.
Abramseja voidaan kuljettaa Lockheed C-5 Galaxy - ja Boeing C-17 Globemaster III -kuljetuslentokoneiden kyydissä. Lennon aikana vaunuja voidaan tankata ja huoltaa, niin että koneen laskeutuessa ne ovat täysin taisteluvalmiita. Molempien koneiden kuljetuskapasiteetti kuitenkin rajoittaa niiden mahdollistamia kuljetusmahdollisuuksia, minkä vuoksi suurin osa Persianlahden sotaan osallistuneista Abramseista toimitettiin Saudi-Arabiaan ja Irakiin ilmakuljetusten sijasta rahtilaivoilla.
Historia
Suunnittelu

M1 Abrams sai alkunsa 1960-luvun puolivälissä, jolloin yhdysvaltalaiset ja saksalaiset yhteistyössä suunnittelivat MBT-70-panssarivaunun, jonka tarkoituksena oli kilpailla Neuvostoliiton uuden T-72:n kanssa sekä korvata Yhdysvaltain maavoimien silloinen ensisijainen taistelupanssarivaunu, Vietnamissa käytetty  M60 Patton. Projekti kuitenkin nopeasti ylitti arvioidut kustannuksensa, minkä ohella MBT-70:n prototyypeissä ilmeni vakavia teknisiä ongelmia. Kun saksalaiset lopulta hylkäsivät projektin ja ryhtyivät suunnittelemaan Leopard 1:n korvannutta Leopard 2:ta, yhdysvaltalaiset päättivät suunnitella ja valmistaa MBT-70:n pohjalta itselleen uudenlaisen panssarivaunun kilpailemaan muiden maiden uusien taistelupanssarivaunujen kanssa.
Vuonna 1973 Yhdysvaltain armeija antoi suunnittelutyön Chrysler Defencelle, ja vaunun ensimmäiset prototyypit valmistuivat vuonna 1976. Vaunu oli paljon pienempi, matalampi, nopeampi ja paremmin panssaroitu kuin sitä edeltänyt M60 Patton, ja se nimettiin 1970-luvulla Vietnamissa yhdysvaltalaisjoukkoja komentaneen, edesmenneen kenraali Creighton Abramsin mukaan. Vuonna 1979 Yhdysvaltain armeija hyväksyi esityksen panssarivaunun massatuotannon käynnistämisestä. Abramsin alkuperäistä perusmallia valmistettiin vuosien 1980 ja 1985 välisenä aikana 2347 kappaletta.
Vuonna 1982 General Dynamics osti Chrysler Defencen ja samalla sai itselleen Abramsin valmistusoikeudet. General Dynamics esitteli vuonna 1985 Abramsin uuden M1A1-mallin, joka oli paremmin aseistettu ja panssaroitu kuin alkuperäinen M1 Abrams. M1A1-mallia valmistettiin vuodesta 1985 vuoteen 1993 saakka, jolloin kahta aikaisempaa mallia teknisesti kehittyneempi M1A2 ilmestyi massatuotantoon. Kaikki nykyisin valmistettavat Abrams-vaunut edustavat M1A2-mallia, minkä ohella Yhdysvaltain armeijan päätöksestä tuhat alkuperäistä M1-vaunua on korjauksin muunneltu M1A2:ksi.
Persianlahden sota

M1 Abramseja käytettiin ensimmäisen kerran taistelutehtävissä vasta 1991 Persianlahden sodassa, jolloin panssarivaunun astumisesta palveluskäyttöön oli kulunut jo yhdeksän vuotta. Yhteensä 1848 Abramsia kuljetettiin Yhdysvalloista Saudi-Arabiaan, missä ne etenivät Irakiin ja saivat vastaansa Irakin maavoimien palveluksessa olevat vanhat neuvostovalmisteiset T-55-, T-62- ja T-72 -taistelupanssarivaunut.
Maataistelujen aikana Abramsit osoittautuivat ylivertaisiksi verrattuina irakilaisten panssarivaunuihin, joista puuttuivat ammunnanhallintatietokoneen ja pimeänäkölaitteiston kaltaiset järjestelmät. Abramsien tulitusetäisyys oli kaksi kertaa pidempi kuin irakilaisten panssarivaunuilla, minkä ansiosta Abramsit kykenivät aina iskemään vihollisen panssariajoneuvoihin, ennen kuin irakilaisvaunut olisivat ehtineet omalle tulitusetäisyydelleen. Abramsit osoittautuivat sodassa erittäin taistelukelpoisiksi, ja ne tuhosivat sadoittain irakilaisten panssarivaunuja ja aiheuttivat pahoja tappioita Irakin maavoimille.
Koko sodan aikana yhdysvaltalaiset eivät menettäneet yhtäkään Abrams-vaunua, mutta eräät irakilaisvaunujen tulituksen kohteeksi joutuneet Abramsit kokivat korjausta vaativia vaurioita. Sodan aikana kuitenkin ilmeni useita tapauksia, missä yhdysvaltalaiset tulittivat erehdyksessä omia Abramseja luultuaan niitä irakilaisten ajoneuvoiksi. Vakavin onnettomuus tapahtui 26. tammikuun 1991 yönä, jolloin peräti neljä Abramsia vaurioitui toimintakyvyttömäksi Yhdysvaltain armeijan AH-64 Apache -taisteluhelikopterin hyökkäyksessä. Yhteensä 18 Abrams-vaunua vaurioitui pahoin, ja niistä kahdeksan vauriot olivat niin raskaita, ettei niitä olisi enää voitu korjata. Menetyksistä huolimatta yksikään Abramsin miehistön jäsen ei menettänyt henkeään, vaikka jotkut haavoittuivatkin onnettomuuksissa.
Irakin sota

Myöhemmin Yhdysvallat käytti Abrams-vaunuja 2003 Irakin sodassa, missä niiden toiminta muistutti suuresti Persianlahden sotaa. Vaikka Persianlahden tapahtumien myötä Abramseihin oli kiinnitetty tunnistuslaattoja, niitä silti menetettiin jälleen omien joukkojen tulituksessa.
29. lokakuuta 2003 yksinäinen Abrams ajoi irakilaisen telamiinan päälle, mistä seurannut räjähdys haavoitti kahta miehistön jäsentä ja surmasi kolmannen; kyseessä oli ensimmäinen kerta, jolloin Abramsin miehistön jäsen menetti henkensä. Myöhemmin muuan Yhdysvaltain merijalkaväen Abrams oli ylittämässä siltaa, kun yhtäkkiä panssarivaunun paino romahdutti sillan ja Abrams putosi Eufrat-jokeen sillä seurauksella, että neljä merijalkaväen sotilasta kuoli hukkumalla. Kun yhdysvaltalaisjoukot miehittivät Bagdadin, kaupunkitaisteluiden aikana eräs irakilaissotilas onnistui ampumaan Abramsia singolla vaunun etumoottorin alueelle, jolloin moottorijärjestelmä hajosi ja vaunu muuttui toimintakyvyttömäksi; kaikki miehistön jäsenet kuitenkin selviytyivät hengissä.
Siitä lähtien kun Saddam Hussein syrjäytettiin, Yhdysvallat on menettänyt Abramseja erilaisissa onnettomuuksissa ja vastarintataistelijoiden sissihyökkäyksissä. 27. marraskuuta 2004 muuan Abrams vaurioitui pahoin tienvarsipommin räjähdyksessä, jolloin yksi miehistönjäsen sai surmansa saatuaan osuman pommin sirpaleista. 25. joulukuuta 2005 tienvarsipommi vaurioitti pahoin toista Abramsia, jolloin yksi miehistön jäsenenistä sai surmansa. 4. kesäkuuta 2006 kaksi Abramsin miehistön jäsentä menehtyi tienvarsipommin räjähdyksessä. Irakilaississit ovat myös oppineet tähtäämään singoilla telaketjuihin, jotka ovat monien muiden panssarivaunujen tavoin myös Abramsin haavoittuvaisin kohta. Abramsit ovat myös erittäin haavoittuvaisia väijytyksille. Esimerkiksi yksin etenevä Abrams on helpohko kohde hyvin aseistautuneelle sissiryhmälle. Nykyaikaiset panssarivaunut sisältävät paljon elektronisia laitteita ja varsinkin Abrams sisältää runsaasti elektronisia apuvälineitä. Koska laitteet ovat erittäin herkkiä, voi yksikin sinko- tai tienvarsipommi-isku aiheuttaa merkittävää vahinkoa panssarivaunun sisällä oleville laitteille. Vaikkapa kaataen tankin asejärjestelmiä ohjaavan tietokoneen, joka on toiminnan ja tulituksen kannalta erittäin tärkeä.
Lähteet

Kirjallisuutta
Trewhitt, Philip: Panssarivaunut ja panssaroidut ajoneuvot, Karisto Oy, Hämeenlinna, 2009, suom. Petri Kortesuo ISBN 978-951-23-5145-9 (s. 75)
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Taistelupanssarivaunut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka suunnitteli M1 Abrams taistelupanssarivaunun?


OECD ([1], ) eli Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö[1], perustettiin vuonna 1961 harmonisoimaan ja kehittämään jäsenmaidensa talouskasvua ja vapaakauppaa sekä lisäämään yhteiskunnallista hyvinvointia. OECD on vuonna 1948 perustetun Euroopan taloudellisen yhteistyöjärjestön, OEEC, (engl. Organization for European Economic Co-operation[1]) toiminnan jatkaja.[2]
OECD:n päämaja on Château de la Muette, joka on Pariisissa sijaitseva vanha Rothschild-pankkiiriperheen kartano. Sillä on toimistoja myös Berliinissä, Méxicossa, Tokiossa ja Washington D.C.:ssä.[3] OECD:n atomienergiajärjestö on NEA.

Jäsenmaat
Perustajajäsenet (1961)

 Belgia
 Espanja
 Alankomaat
 Irlanti
 Itävalta
 Islanti
 Yhdistynyt kuningaskunta
 Italia
 Kanada
 Kreikka

 Luxemburg
 Norja
 Portugali
 Ranska
 Ruotsi
 Saksa
 Sveitsi
 Tanska
 Turkki
 Yhdysvallat

Myöhemmin liittyneet

 Japani (1964)
 Suomi (1969)
 Australia (1971)
 Uusi-Seelanti (1973)
 Meksiko (1994)
 Tšekki (1995)
 Unkari (1995)
 Puola (1995)

 Etelä-Korea (1996)
 Slovakia (2000)
 (2010)
 (2010)
 (2010)
 (2010)
 (2016)
 (2018)

Katso myös
Development Assistance Committee
Teollisuusmaa
Pääsihteerit

Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Yhdistyneiden kansakuntien tarkkailijajäsenet