Pori () on Suomen kaupunki ja Satakunnan maakuntakeskus, joka sijaitsee Kokemäenjoen suulla Selkämeren rannikolla Satakunnan maakunnassa. Kaupungin väkiluku on ollut viime vuosina kuntaliitoksien myötä nousussa ja kaupungissa asui   asukasta.[1] Väkiluvultaan Pori on Suomen . suurin kaupunki ja seitsemänneksi suurin kaupunkialue. Naapurikunnat ovat Eurajoki, Kankaanpää, Kokemäki, Merikarvia, Nakkila, Pomarkku, Sastamala, Siikainen ja Ulvila.
Pori on tunnettu mm. Jazz-festivaalistaan, Yyterin hiekkarannoista, Kirjurinluodosta, jääkiekkoseura Porin Ässistä, kaksi mestaruutta Veikkausliigassa 1990-luvulla voittaneesta jalkapalloseurasta FC Jazzista sekä Porin teatterista, joka on ensimmäinen suomenkielinen teatteri.[2] Historiansa aikana Porin kaupunki on palanut yhdeksän kertaa. Suomessa vain Oulu on palanut useammin, kymmenen kertaa.[3][4][5][6]
Porin kaupunki perustettiin vuonna 1558[7] silloisen Ulvilan kaupungin pohjoispuolelle, kun Ulvilan satama oli maankohoamisen vuoksi muuttunut kulkukelvottomaksi isoille laivoille. Pori perustettiin silloiselle rannikolle, mutta maankohoamisen vuoksi Selkämeren rantaviiva on loitonnut noin kymmenen kilometrin päähän kaupungin keskustasta. Meren äärellä sijaitsevat kaupunginosat (Meri-Pori) ovat 20–30 kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Pori on edelleen Suomen mittakaavassa merkittävä satamakaupunki; Satamat sijaitsevat nykyään Mäntyluodossa ja Tahkoluodossa. Lisäksi Porissa on lentoasema ja rautatieasema. Maantieyhteyksistä tärkeimmät ovat valtatiet 2, 8, 11 ja 23. Kun Noormarkku ja Lavia liitettiin Poriin[8], kaupungin alue laajeni kymmeniä kilometrejä sisämaahan päin.
Kaupungin ruotsinkielisen nimen Björneborg loppuosasta -borg (kaupunki, linna) on johdettu suomenkielinen nimi Pori.[9] Koko ruotsinkielinen nimi tarkoittaa Karhukaupunkia (Karhulinnaa) ja muinaiskreikasta johdettu latinankielinen nimi Arctopolis myös Karhukaupunkia. Porista käytetään usein suomeksikin lempinimityksenä samaa.[10]
Tasavallan presidentti vahvisti Porin kaupungin nykyisen vaakunan käyttöön 11. joulukuuta 1931,[11] ja sen on myöhemmin piirtänyt uudelleen Olof Eriksson. Kaupunginvaltuusto vahvisti uudelleen piirretyn version käyttöön 27. lokakuuta 1959. Vaakunan karhuaihe on peräisin 1600-luvun sinetistä ja tunnuslause, Deus protector noster eli "Jumala suojelijamme", on kaupungin perustajan, Juhana Herttuan vaakunasta.
Maantiede
Porin pinta-ala oli  maanmittauslaitoksen mittausten mukaan km², josta km² on maata, km² sisävesialueita ja loput km² merivesialueita.[12] Porin läpi virtaa Kokemäenjoki, jolla on ollut suuri vaikutus kaupungin historiaan. Joen leveys on hieman alle 200 metriä keskustan kohdalla. Joen virtaamisnopeus kaupungin alueella on vähäinen. Sen suisto, jossa joen suuhaarojen eli juopien väliin jäävät Porin luodoiksi nimitetyt suistosaaret, alkaa Porin keskustan tuntumasta.
Maaperä Porissa ja sen ympäristössä vaihtelee etelän ja pohjoisen reunaosien tasaisesta tai rikkonaisemmasta moreenimaasta Yyterinniemen harjuainekseen ja Kokemäenjokisuiston ja jokivarren savi-, hiesu- ja hietakerrostumiin. Kaupungin rannikkoseudut ovat alavaa ja tasaista maata, keskikorkeus merenpinnasta on alle kymmenen metriä. Meren lahdet alueella ovat yleensä matalia. Rannikolla on hiekka kasaantunut paikoittain loiviksi dyyneiksi, mikä on nähtävissä Yyterissä, jonka hiekkarannat ovat Suomen kuuluisimpia.
Porin yleisin kivilaji on hiekkakivi. Se on levittäytynyt kallioperään tasaiseksi patjaksi, ja se on paksujen irtonaisten maakerrosten peittämää. Porin korkein kohta on Kiimakalliot, jotka kohoavat 50,7 metrin korkeuteen.[13][14]
Pori on saaristo-osakunta, eli sen saaristo-osiin sovelletaan saaristokuntaa koskevia säännöksiä. [15]
Alueliitokset
Ennen alueliitoksia Porin kaupungin pinta-ala oli 66,1 neliökilometriä, josta 35 neliökilometriä oli maa-alaa ja 31,1 vesialaa.[16]

Liitetty alueMaa-alueen suuruusVesialueen suuruusAlue yhteensäVuosiOsa Porin mlk:sta0,5km²4,2km²4,7km²1911Osa Porin mlk:sta3,0km²21,1km²24,1km²1939Osa Porin mlk:sta37,5km²2,9km²40,4km²1941Osa Ulvilasta20,5km²1,4km²21,9km²1941Osa Porin mlk:sta0,8km²0,5km²1,3km²1960Porin mlk kokonaan184,4km²19,0km²203,4km²1967Lattomeri-Niittymaa Ulvilasta ja Nakkilasta32,0km²0,0km²32,0km²1971Ahlainen186,3km²100,0km²286,3km²1972Noormarkku316,9km²15,2km²332,1km²2010Lavia1321,1km²36,6km²357,7km²2015
 1 Lavia pakkoliitettiin Poriin valtioneuvoston päätöksellä.[17]
Kallioperä
Kallioperä tulee näkyviin meren rannikon ja luotojen silokallioina ja paikoitellen jopa mäkien harjanteina. Paljastunut kallioperä on joissakin paikoissa rapautunut suuriksi lohkareröykkiöiksi. Tällaista näkee esimerkiksi Ahlaisissa. Kokemäenjokilaakson sekä sen etelä- ja lounaispuolen kallioperä on hiekkakiveä. Hiekkakivikerroksen läpi tunkeutuvat Luvialla ja Nakkilan lounaisosissa diabaasikalliot. Kokemäenjoen pohjois- ja koillispuolella kallioperä on pääasiassa erilaisia dioriitteja. Kallioperäjuonteet noudattavat usein Kokemäenjoen suuntaa eli ovat luode–kaakko-suunnassa.
Satakunnan maakuntakivi on hiekkakivi. Satakunnan hiekkakivi on rakennetutkimusten perusteella joensuistosedimentti, jossa aineksen pääasialliset kuljetussuunnat ovat olleet luoteeseen ja pohjoiseen. Porin seuduilla, erityisesti Ahlaisissa on ollut käynnissä malmin etsintää. Tutkimuksissa on löytynyt malmimineraaleja, mutta malmipitoisuus on ollut niin pieni, ettei kaivostoimintaa ole kannattanut aloittaa
Maaperä
Porin reuna-alueiden maaperä on etenkin Viasveden ja Kuuminaistenniemen suunnassa moreenia, joka koostuu kaikenkokoisista kiviaineksista. Tavallisesti moreenimaat ovat kuusimetsän peitossa. Ahlaisissa ja Ruosniemessä moreeniselänteitä puhkovat kalliopaljastumat ja painanteissa on savea ja turvemaata. Harjuainesta on etenkin Yyterinniemellä. Harjuista on paikoitellen otettu hiekkaa ja soraa eri tarkoituksiin, joten jäljelle on jäänyt vain suuria kuoppia. Hiekka rannikolla on joissakin kohdissa kasaantunut hiekkadyyneiksi. Alavien tasankojen ja jokitörmien yleisimpiä maalajeja ovat savi, hiesu ja hieno hieta.[18]
Savikerrokset ovat muodostuneet toisissa paikoissa, jopa 50 metrin paksuisiksi. Savea ja hietaa sisältävät pellot ovat erinomaisia viljelysmaita. Porin ympäristön suurimmat suot sijaitsevat Kullaalla ja Noormarkun itäosissa. Harvat näistä soista ovat enää luonnontilassa. Soita on kuivattu ja otettu viljelykäyttöön ja niistä on otettu paikoin turvetta.

Vesistöt
Porissa on paljon vesistöjä. Selkämeren rannikkoa on Porin kohdalla noin 20 kilometriä. Meren lahdet ovat matalia. Meriveden virtaussuunnat ovat rannikolla etelästä pohjoiseen. Veden korkeuden vaihtelu on keskimäärin 130 senttimetriä. Meriveden lämpötila syvänteissä on 2–3 astetta, kun taas pintavesi lämpenee heinäkuussa 14–15-asteiseksi. Rannikkovedet jäätyvät marras-joulukuussa ja kiintojään vahvuus on 30–50 senttimetriä. Porin Kokemäenjoen vesi on ollut hyvin saasteista, mutta se on alkanut puhdistua, kun uusien vesilakien määräämät puhdistamot on saatu toimintaan.
Ilmasto

Historia
Kaupunki syntyy joen suistoon
Porin edeltäjänä voidaan pitää Kokemäenjoen varteen 1300-luvulla perustettua Ulvilan kaupunkia. Purjehtiminen joella kuitenkin vaikeutui jatkuvasti. Kokemäen ja Ulvilan merkitys väheni vähenemistään, kun laivat eivät enää päässeet jokea ylös.
Kustaa Vaasa lakkautti vuonna 1550 Ulvilan kaupungin ja määräsi sen asukkaat, samoin kuin Rauman, Porvoon ja Tammisaaren asukkaat muuttamaan Helsinkiin. Porvaristo ei kuitenkaan viihtynyt vastaperustetussa Helsingissä, ja useiden anomuksien jälkeen lakkautettujen kaupunkien asukkaat saivat luvan lähteä takaisin entisille asuinseuduilleen. Ulvilalaisia kuitenkin odotti uusi muuttokäsky, sillä Juhana Herttua halusi perustaa lähemmäksi merta uuden satama- ja kauppakaupungin, Porin, jonne ulvilalaisten oli muutettava. Hänen 8. maaliskuuta 1558 antamassaan Porin kaupungin perustamiskirjeessä sanotaan: "Koska olemme nähneet hyväksi, että meren puolelle olisi rakennettava vahva kauppakaupunki, emmekä Ulvilassa löydä mitään linnoitettavaksi soveltuvaa paikkaa, olemme valinneet toisen paikan Porin luota".[19] Alkuvaiheessa Porissa asusti noin 300 vastentahtoista asukasta. He kuitenkin alkoivat nopeasti löytää uuden asuinpaikkansa hyviä puolia, muun muassa edullisen sijainnin.

Vastaiskujen aikakausi
Porin kaupunki kasvoi ja rikastui, ja sinne rakennettiin Porin kuninkaankartano. Vuoden 1563 lopulla tilanne kuitenkin äkisti muuttui, kun Juhana ja hänen veljensä kuningas Eerik XIV riitautuivat. Porin asukkaat joutuivat tilanteeseen, jossa heidän piti valita Eerikin ja Juhanan väliltä. He hylkäsivät Juhanan, alistuen niin Eerikin alamaiseksi. Eerik oli tyytyväinen, ja antoi porilaisille palkinnoksi vuonna 1564 kaupunki- ja vapaakauppaoikeudet. Kaupungin kehitys näytti erittäin hyvältä, kunnes sen oli tuhota tulipalo 1570-luvulla. Tulipalo tuhosi noin kolmanneksen kaupungista, mutta kaupunki palasi kuitenkin pian takaisin raiteilleen.
1600-luvun alkupuolella Pori oli kasvanut Suomen kolmanneksi suurimmaksi kaupungiksi. Asukkaita oli vajaa tuhat, eikä asukasluvun kasvulle näkynyt loppua. 1640-luvulla Porin seutua oltiin aikeissa erottaa omaksi läänikseen, mutta Porin lääni jäi lyhytikäiseksi.[20] Se ei kuitenkaan ollut ainoa Porin kokema takaisku tuohon aikaan. Porin pedagogio lopetettiin 1630-luvulla, ja sen oppilaat pakkomuutettiin Turkuun. Pietari Brahe yritti helpottaa kaupungin koulutusvajetta perustamalla sinne triviaalikoulun, mutta tuo arvostettu oppilaitos tuhoutui täydellisesti vuoden 1688 kaupunkipalossa. Triviaalikoulu siirrettiin Raumalle ja tilalle avattiin paljon vaatimattomampi pedagogio. Tuon tapahtumasarjan seurauksena Pori ajautui alennustilaan. Pori oli vallattu suuressa Pohjan sodassa, ja venäläiset valtaajat tuhosivat runsain mitoin kaupungin infrastruktuuria. Rauhan tultua kaupunki alkoi kuitenkin taas toipua, kun se vapautettiin veroista.
Tehdasteollisuuden esiinmarssi
1700-luvun puolessa välissä Porin väkiluku ylitti tuhannen asukkaan. Pori oli päässyt taas hyvän kehityksen makuun jonka vetureina toimivat muun muassa runsas ulkomaankauppa sekä Porin ja sen lähiseutujen maakauppa. Tapulioikeudet Pori sai uudelleen vuonna 1765 yli sadan vuoden tauon jälkeen. Vientitavaroita olivat muun muassa vilja, karja, pellava ja puutavara. Porilla oli myös mahtava kauppalaivasto jonka laivat kävivät jopa Saksassa asti. Purjelaivojen valmistus oli merkittävää. Myös tehdasteollisuus nosti noihin aikoihin Porissa päätään ja tupakkatehtaan perustaminen aloittikin teollisen vallankumouksen jonka seurauksena kaupunkiin perustettiin myös värjäyslaitos ja flanellikutomo. Kaupungilla meni siis taas suhteellisen hyvin, kunnes tuli palasi taas kaupunkiin vuonna 1801. Tulipalo tuhosi kaupungin lähes kokonaan jättäen noin 3000 asukasta kodittomaksi.
Jälleenrakennustyöt aloitettiin nopeasti. Pori oli edelleen taloudellisesti merkittävä kaupunki, laivaliikenne oli merkittävää johtuen sahatavaran ja tervan viennistä. Kauppalaivastosta kehittyi entistä mahtavampi ja 1840-luvulla otettiin käyttöön ensimmäiset höyrylaivat. Mutta ei kestänyt kauankaan, kun jo tuli palasi taas tuhoamaan kaupunkia 22. toukokuuta 1852. Tämä tulipalo tuhosi 3/4 Porin rakennuksista, ja köyhät kaupunkilaiset rakensivat tilapäisasuntoja palojätteistä. Kaiken omaisuutensa menettäneet muuttivat kuoppa-asuntoihin, joita he kaivoivat hiekkakankaalle. Kaupungin johtajat saivat tarpeekseen tulipaloista, ja päättivät karkottaa tulipalot Porista nyt lopullisesti. He suunnittelivat uuden keskustan suurine puistokatuineen.
Laivanvarustus ja kauppalaivasto hiipuivat 1800-luvun puolivaiheessa. Laivanrakennus jatkui vilkkaana rannikolla mm. Luvialla, Reposaaressa ja Ahlaisissa. Osa kaupungin vasta perustetuista tehtaista päätyi konkurssiin, mutta Pori oli kuitenkin muuttunut teollisuuskaupungiksi. Saha-, metalli- ja tekstiiliteollisuus olivat suurimpia työllistäjiä. Vuonna 1852 perustettiin Rosenlew ja vuonna 1900 Porin puuvillatehdas. Teollinen toiminta synnytti Poriin äveriään yläluokan, joka valtasi nopeasti Etelärannan rantakorttelit ja niistä muodostuikin varakkaan väen asuinalue. Samalla kuitenkin syntyi entistä köyhempi työväenluokka. Rikkaiden ja köyhien välinen kuilu aiheutti kapinointia, ja 1900-luvun alussa työväestö alkoikin vaatia parempaa kohtelua.
Sotien jälkeen kaupungin väkiluku nousi nopeaa tahtia. 75000 asukkaan raja ylitettiin vuonna 1970. Korkein piikki oli 1970-luvun puolivälissä, jolloin Porissa oli yli 80000 asukasta. Sen jälkeen asukasluku kuitenkin lähti laskuun.
Kaupunkikuva

Pori on palanut historian aikana peräti yhdeksän kertaa. Porin kaupunkikuva alkoi kehittyä nykyisen kaltaisekseen vuoden 1852, viimeisen suurpalon, jälkeen, jolloin kaupungista haluttiin tehdä avarampi ja jolloin lääninarkkitehti G.Th. Chiewitz suunnitteli nykyisen asemakaavan keisari Nikolai I:n hyväksyessä sen.[21]

Porin keskusta on Kokemäenjoen etelärannalla. Keskustan katuverkko muodostaa tyypillisen ruutukaavan. Siihen kuuluu myös kaksi toisensa kohtisuorasti leikkaavaa, muita katuja huomattavasti leveämpää esplanadityyppistä puistokatua, joista toisen nimenä on näiden risteyskohdan pohjoispuolella Pohjoispuisto, eteläpuolella Eteläpuisto, toisen taas vastaavasti Itäpuisto ja Länsipuisto.
Merkittävä osa kaupunkikuvaa on kauppojen reunustama, jokivarresta etelään johtava Yrjönkatu, joka vuonna 1977 muutettiin kävelykaduksi ja on Suomen ensimmäinen asemakaavalla vahvistettu kävelykatu,[22] sekä laajat puistokeskittymät.
Myöhemmin etenkin kaupungin keskustan ilmeen kohottamista on pidetty tärkeänä, ja Maa-Porin osayleiskaavassa 1993 esiteltiin projekti, joka loisi kaupunkiin erityisen kevyen liikenteen ja palveluiden akselin. Promenadi-Pori, jota nimeä projektista alettiin käyttää vuodesta 1995 lähtien, alkaisi kaupungin pohjoisosista, Toejoen ja Isonsannan kaupunginosien yhteisestä keskustasta entisen Vaasantien päästä ja jatkuisi Isonsannan halki nykyisen yliopistokeskuksen ohi ja Kokemäenjoen ylitse Yrjönkadun kävelykadulle. Kävelykadun toisesta päästä akseli jatkuisi rautatieaseman ja Isonmäen laajan urheilukeskuksen kautta läntisen Porin kaupalliseen keskittymään Turun maantien eli valtatie 8:n varteen.
Promenadi-projekti jatkoi jo vuonna 1977 avatun ja Suomessa ensimmäisen pysyvän kävelykadun aloittamaa keskustan uudistamista. Projektin tavoitteena on ollut kaupunkikeskustan säilyttäminen elävänä, viihtyisyyden sekä palveluiden parantaminen ja kevyen ja joukkoliikenteen sekä liikenne- ja pysäköintijärjestelyiden kehittäminen. Keskeisiä katutiloja jaksotettiin tilallisesti uusien rakenteiden kuten katosten, kalusteiden, istutusten ja opasteiden sekä materiaalien, värityksen ja valaistuksen avulla.
Projektilla on ollut erityinen vaikutus keskustan viihtyisyyteen. Lisäksi projektin vauhdittamana on syntynyt kävelykadun varteen vuonna 1999 rakennettu musiikki- ja elokuvateatterikeskus Promenadikeskus, Kirjurinluodolta joen etelä- ja pohjoisrannoille kulkevat kävelysillat sekä Raatimiehenluotoon erityisesti Pori Jazzin konserttikäyttöön suunniteltu Delta-areena, joka otettiin käyttöön vuonna 2002. Matkakeskuksen perustaminen rautatieaseman yhteyteen vuonna 2017 täydensi hanketta.[23] Promenadi-Pori-projekti sai vuonna 1997 Suomen Arkkitehtiliiton vuotuisen SAFA-palkinnon onnistuneesta arkkitehtuuria ja elävää kaupunkiympäristöä edistäneestä projektista.

Vuonna 2002 Poriin perustettiin Porin kansallinen kaupunkipuisto, jonka ytimen muodostavat Promenadi-Poriin kuuluvat puistoakselit, näihin liittyvät hautausmaat, ja joka edelleen jatkuu pohjoisessa Kokemäenjoen suiston luodoille ja etelässä Porin metsään.[24]
Porin arkkitehtonisesti näyttävimpiin osiin kuuluvat Etelärannan kiviset uusrenessanssi -tyyliset rantakorttelit, sekä Pohjoispuisto, joka sisältää muun muassa uusklassisen Porin raatihuoneen, jonka on suunnitellut Carl Ludvig Engel sekä August Krookin pääteoksen, Junneliuksen palatsin. Keskustan maamerkkinä toimii myös uusgoottilainen Keski-Porin kirkko. Jugend-ajan kohteista edustava on Usko Nyströmin vuonna 1910 suunnittelema Cygnaeuksen koulu.
Väestö
Porin väkiluku on ollut viime vuosina kuntaliitosten myötä nousussa ja kaupungissa asui   asukasta.[1] Naisia asukkaista on 51,4 prosenttia. Ulkomaan kansalaisten osuus on 2,1 prosenttia.
2000-luvulla syntyvyys on ollut kuolleisuutta alhaisempaa lukuun ottamatta vuotta 2006. Vuonna 2016 syntyi 722 lasta ja kuolleisuus oli 1 104. Kaupunkiin muutti kotimaasta 3247 uutta asukasta, kun sieltä muutti pois 3359 ihmistä. Kun huomioidaan lisäksi siirtolaisuus, asukkaiden määrä väheni 304:llä.[16][25]
Kieli
Pori on yksikielisesti suomenkielinen kaupunki. Ruotsin kieltä puhuu äidinkielenään 0,5 prosenttia asukkaista. Suomi on ollut Porin hallintokieli vuodesta 1905 lähtien. Muut kielet -ryhmän suurin yksittäinen kieli on venäjä.
Asukasluvun kehitys
Porin asukasluku nousi 1970-luvulla 80000 tuntumaan ja väheni siitä 2000-luvulle saakka, kunnes vuoden 2010 kuntaliitos Noormarkun kanssa nosti asukasluvun runsaaseen 83000:een. Asukasluku nousi edelleen Lavian kuntaliitoksen myötä vuonna 2015. Suuria asukasluvun harppauksia voidaan selittää alueliitoksilla. Taulukossa on käytetty kulloinkin voimassa ollutta aluejakoa.

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2016 tilanteen mukainen. Alueliitoskuntien tiedot on yhdistetty.

Aluejako
Pori jaetaan tilastoinnissa kahdeksaan suurempaan alueeseen, jotka ovat:
Keskikaupunki (12 745 as.)
Pohjoinen Maa-Pori (14 435 as.)
Itäinen Maa-Pori (17 514 as.)
Läntinen Maa-Pori (18 220 as.)
Meri-Pori (8 857 as.)
Pohjois-Pori (7 268 as.)
Lounais-Pori (1 376 as.)
Edellisistä Meri-Pori voidaan vielä jakaa alueiksi Meri-Pori I ja Meri-Pori II. Nämä alueet muodostuvat kylistä ja kaupunginosista. Entisen Ahlaisen kunnan alueet kuuluvat Meri-Poriin ja Pohjois-Poriin, entinen Noormarkun kunta puolestaan Pohjois-Poriin.[16]
Kaupunginosat

Porissa on 92 kaupunginosaa.[28]
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Porissa oli 84 587 asukasta, joista 78 302 asui taajamissa, 5 377 haja-asutusalueilla ja 908 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Porin taajama-aste on 93,6 %.[29] Porin taajamaväestö jakautuu kymmenen eri taajaman kesken:[30]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Porin keskustaajama ulottuu lisäksi Harjavallan ja Ulvilan kaupunkien sekä Nakkilan kunnan alueille.[30] Yhteensä Porin keskustaajamassa on 84 190 asukasta ja sen pinta-ala on 121,37 neliökilometriä.[31] Kyläsaari-Pihlavan taajamaan kuuluvat Kyläsaaren ja Pihlavan kaupunginosien lisäksi Enäjärvi, Paarnoori ja Uusiniitty.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Porissa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[32]
Keski-Porin seurakunta
Lavian seurakunta
Länsi-Porin seurakunta
Meri-Porin seurakunta
Noormarkun seurakunta
Porin Teljän seurakunta
Nämä seurakunnat muodostavat Porin evankelis-luterilaisen seurakuntayhtymän. Vuoden 2019 alusta Noormarkun seurakunta toimii myös Pomarkun kunnan alueella.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Porin alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.[33]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Porin kaupungin nykyisellä alueella.[32]
Ahlaisten seurakunta (liitetty Meri-Porin seurakuntaan 2015)
Pihlavan seurakunta (liitetty Meri-Porin seurakuntaan 2015)
Porin kaupunki- ja maaseurakunta (jaettu Keski-Porin, Länsi-Porin ja Pihlavan seurakunniksi 1961)
Reposaaren seurakunta (liitetty Meri-Porin seurakuntaan 2015)
Palvelut
Koulutus
Yliopistokoulutus

Yliopistollinen koulutus käynnistyi Porissa vuonna 1983. Tällöin aloitti toimintansa Porin koulutus- ja tutkimuskeskus, jossa yhteistyössä Tampereen teknillisen korkeakoulun ja Turun kauppakorkeakoulun kanssa järjestettiin teknillistä ja liiketaloudellista täydennyskoulutusta. Ammatillinen jatkokoulutus insinööristä diplomi-insinööriksi alkoi vuonna 1987. Toiminta siirtyi Porin Puuvillan tiloihin vuonna 1999. Tampereen teknillisen korkeakoulun ja Turun kauppakorkeakoulun toiminnot yhdistettiin Porin korkeakouluyksiköksi vuonna 2000. Turun yliopisto ja Taideteollinen korkeakoulu tulivat mukaan toimintaan vuosina 2001–2002. Porin korkeakouluyksikön nimi muuttui Porin yliopistokeskukseksi vuonna 2003. [34]
Porin yliopistokeskuksessa toimivat Aalto-yliopisto, Tampereen teknillinen yliopisto, Tampereen yliopisto ja Turun yliopisto. Yliopistokeskuksessa voi opiskella tekniikkaa, kauppatieteitä, humanistisia tieteitä, yhteiskuntatieteitä ja visuaalista kulttuuria.
Porin yliopistokeskuksessa toimii Porin ylioppilasyhdistys Pointer ry.
Ammattikorkeakoulutus
Porissa sijaitsee vuonna 1997 vakinaisen toimintansa aloittanut Satakunnan ammattikorkeakoulu (SAMK). Ammattikorkeakoulussa opiskelee noin 6000 opiskelijaa ja he ovat järjestäytyneet Opiskelijakunta SAMMAKKOon. SAMKissa opetusta järjestetään neljällä osaamisalueella: hyvinvointi ja terveys, palveluliiketoiminta, logistiikka ja meriteknologia sekä teknologia. Ammattikorkeakoulu toimii neljällä paikkakunnalla: Porissa, Raumalla, Kankaanpäässä ja Huittisissa.
Porissa toimii myös Diakonia-ammattikorkeakoulun yksikkö, jossa voi suorittaa sosionomin ja sairaanhoitajan AMK-tutkinnot. Sosionomin tutkintoon voidaan liittää diakonin virkakelpoisuus, ja vastaavasti sairaanhoitajan tutkintoon diakonissan virkakelpoisuus.
Muu koulutus

Esiopetukseen Porissa osallistuu vuosittain yli 800 lasta, yli 90 prosenttia koko ikäluokasta.
Peruskouluopetus on Porissa monipuolista. Kaupungissa toimii 25 kaupungin ylläpitämää peruskoulua ja kolme perusopetuksen erityiskoulua. Lisäksi kaupungissa toimii peruskoulua korvaavina kouluina yksityiset Porin kristillinen koulu, Porin steinerkoulu ja ruotsinkielinen Björneborgs svenska samskola. Peruskoululaisia on yhteensä noin 7300.
Lukioita on kolme: Porin Lyseon lukio, Porin suomalaisen yhteislyseon lukio sekä Porin aikuislukio. Meri-Porin lukio ja Lavian lukio lakkautettiin vuonna 2015 ja Länsi-Porin lukio vuotta myöhemmin. Lukiosta löytyy kuvataide-, ilmaisu-, urheilu- ja luonnontiedepainotusta sekä mahdollisuus valita erityisiä liiketalouskursseja. Lisäksi on ruotsinkielinen lukio.[35]
Porin Palveluopisto, Porin Tekniikkaopisto ja Porin Metsäopisto yhdistyivät Porin ammattiopistoksi vuonna 2005. Vuonna 2010 Porin ammattiopisto, Porin aikuiskoulutuskeskus, Rauman ammattiopisto ja Innova Länsi-Suomen aikuiskoulutuskeskus yhdistyivät WinNovaksi. Toisen asteen ammatillista koulutusta tarjoaa myös Palmgren-konservatorio, josta valmistutaan musiikkiteknologiksi ja muusikoksi. Ammatillista koulutusta opiskelevia on noin 3000.
Vuonna 2009 Porissa aloitti toimintansa valtakunnallinen aikuiskouluttaja ja kehittäjä JAKK.
Terveydenhuolto
Porissa toimii Satakunnan sairaanhoitopiirin Satakunnan keskussairaala. Porin perusturvakeskus järjestää sosiaali- ja terveyspalvelut, joihin kuuluu mm. Maantiekadun sairaala (aik. Porin kaupunginsairaala). Lääkärien, terveydenhoitajien ja sairaanhoitajien palvelut hoidetaan kolmella lähipalvelualueella: Länsi-Porissa, Pohjois-Porissa ja Itä-Porissa. Lääkärin vastaanottoa tarjotaan Maantiekadun pääterveysasemalla, Itä-Porin lähipalvelukeskuksessa, Pihlavan terveysasemalla, Reposaaren terveysasemalla, Noormarkun terveysasemalla sekä Puuvillan kauppakeskuksen yhteydessä toimivalla Pohjois-Porin terveysasemalla.[36]
Liikenne

Porin Mäntyluoto toimii valtatie 2:n päätepisteenä. Valtatie päättyi alun perin Porin keskustaan, mutta vuoden 1996 tienumerointiuudistuksessa seututie 265 Porista Mäntyluodon satamaan numeroitiin valtatieksi 2. Pori toimii myös alkupisteenä valtateille 23 ja 11, ja valtatie 8 kulkee kaupungin halki. Pori on Suomen suurin kaupunki, jonka alueella ei kulje yhtään moottoritietä.
Paikallista bussiliikennettä Porissa ja sen lähikunnissa hoitaa pääasiassa Porin Linjat 26 linjallaan. Sillä on matkustajia vuosittain noin 1,7 miljoonaa. Syksyllä 2017 aloitti uutena linjana cityliikennelinja tiheällä vuorovälillä reitillä Keskussairaala–Matkakeskus–Kauppatori–Puuvilla.
Kesäaikaan Porin julkista liikennettä hoitaa myös kaupunkijuna, joka liikennöi kerran tunnissa reittiä Kauppatori–Rautatieasema–Porttaali–Urheilukeskus–Kirjurinluoto–Kauppatori.
Porin rautatieasemalta on päivittäin suorat yhteydet Tampereelle. Junaliikenne hoidetaan VR:n InterCity-junilla. Suora InterCity-vuoro Helsingin ja Porin välillä lakkautettiin vuonna 2006, mutta se aloitettiin uudelleen kesäkuussa 2010 yhdellä edestakaisella päivittäisvuorolla.
Porin satama on yksi Pohjoismaiden suurimpia sahatavarasatamia, Suomen johtavia konttisatamia sekä Pohjanlahden syvin satama (15,3 metriä). Se koostuu kolmesta erillisestä osasta: Mäntyluodosta, Tahkoluodon syväsatamasta sekä öljy- ja kemikaalisatamasta. Porin sataman lisäksi Porissa sijaitsee myös Reposaaren keskuskalasatama. Vuosina 1971–1972 vaasalainen varustamo Vaasanlaivat liikennöi Porista Ruotsin Sundsvalliin Polar Express -aluksella. Porin jalankulku- ja pyöräilyverkoston pituus on yli 300 kilometriä.[37] Pori onkin oiva pyöräilykohde, sillä maanpinta on lähes kauttaaltaan hyvin tasaista. Suorat pyörätiet ovat muun muassa Yyteriin, jonne on matkaa kaupungin keskustasta noin 18 kilometriä. Porissa on asukaslukuun suhteutettuna ja absoluuttisena lukumääränä eniten mopoautoja kaikista Suomen kunnista.[38]
Porin lentoasema on aika ajoin tarjonnut reittiliikenneyhteyksiä mm. Helsinkiin ja Tukholmaan. Lentoasemalta on myös suoria lentoja ulkomaiden lomakohteisiin. Lentoasema palvelee runsaasti liikematkustajia, ja Pori Jazzien aikaan tilauslentoliikenne on vilkasta. Vuonna 2013 aseman matkustajamäärä oli noin 26229. Suomen Ilmailuopisto sijaitsee Porissa, ja se on lentoaseman suurimpia käyttäjiä.
Välimatkoja merkittäviin suomalaisiin kaupunkeihin:

Helsinkiin 237km
Tampereelle 114km
Turkuun 139km
Ouluun 501km
Lahteen 240km
Kuopioon 407km
Jyväskylään 262km
Lappeenrantaan 388km
Rovaniemelle 708km
Kotkaan 354km
Vaasaan 193km
Tornioon 632km
Hämeenlinnaan 182km.
Kuusamoon 721km
Politiikka
Kaupunginvaltuusto

Porin kaupunginvaltuustossa on 59 paikkaa. Vuoden 2017 kuntavaaleissa annettiin 40 473 ääntä, mikä oli 58,3 prosenttia äänioikeutetuista.[39] Kaudella 2017–2021 kaupunginvaltuuston puheenjohtajana toimii SDP:n Krista Kiuru. Ensimmäinen varapuheenjohtaja on Vasemmistoliiton Oili Heino, toinen varapuheenjohtaja Perussuomalaisten Laura Huhtasaari ja kolmas varapuheenjohtaja Juha Vasama Kokoomuksesta.[40]

Pormestarit ja kaupunginjohtajat
Pormestarit

Pietari Matinpoika Kissa 1562–1571
Johan Eilosson 1593–1612
Melker Larsson 1617–1629
Henrik Tomasson 1630–1646
Johan Berndtsson Röper 1646–1650
Lars Larsson 1650–1652
Hans Hansson Gode 1652–1659
Gustaf Henriksson 1659–1671
Gabriel Keckonius 1671–1709
Henrik Elfving 1710–1720
Pehr Ståhlfoot 1721–1749

Nils Gotteleben 1747–1748 (vt.)
Henrik Lidin 1748 (vt.)
Anders Gilberg 1749 (vt.)
Erik Miltopaeus 1749–1750 (vt.)
Lars Sacklén 1750–1791
Karl Mörtengren 1791–1812
Jakob Reinhold Sarin 1808–1812 (vt.)
Kristian Johnsson 1812–1828, 1831
Erland Rosenback 1828–1830 (vt.)
Johan Hertell 1831–1832
Gustaf Henrik Ignatius 1832–1844

Klaus Wahlberg 1844–1859
Abraham Vilhelm Montin 1860–1866
August Herman Alm 1867–1869
Frans Edvard Molander 1870–1896
Johan Arvid Hjorth 1898
Harald Wilhelm von Hellens 1900–1903, 1906–1915
A. E. Caselius 1903–1906
Torsten Malinen 1915–1919
Wilho Rewell 1919–1941
Väinö Hahta 1941–1946

Kaupunginjohtajat
Frans Härmä 1929–1946
Martti J. Ekblom 1946–1962
Vilho Rantanen 1962 (vt.)
Oiva Kaivola 1963–1969
Heikki Koski 1970–1975
Martti Sinisalmi 1975–2004
Aino-Maija Luukkonen 2004–
Elinkeinoelämä

Työpaikkoja oli 35216 vuonna 2014. 7548 muiden kuntien asukasta työskenteli Porissa ja 5710 porilaista kaupungin ulkopuolella vuonna 2014. Työttömyysaste oli 10,7% toukokuussa 2018.[41]
Porin suurimmat työnantajat työntekijämäärällä mitattuna vuonna 2016:[16]
Porin kaupunki (5 136)
Satakunnan sairaanhoitopiiri (3 599)
Satakunta-konserni (1 150)
Enersense International (481)
Huntsman P&A Finland Oy/Venator (450)
Technip Offshore Finland Oy (449)
Sampo-Rosenlew Oy (400)
Ruskatalojen Palveluyhdistys ry (365)
Luvata Pori Oy (351)
Länsirannikon Koulutus Oy (320)
Satakunnan ammattikorkeakoulu Oy (293)
Pori Energia (245)
Aurubis Finland Oy (244)
Porin ev.lut. seurakuntayhtymä (216)
Kulttuuri

Porissa on järjestetty vuodesta 1966 lähtien vuosittain Pori Jazz -festivaalit, joka on yksi suurimpia Suomessa järjestettäviä festivaaleja, ja Porissa sekä koko Satakunnassa järjestettävistä tapahtumista tunnetuin. Jazzit sijoittuvat perinteisesti heinäkuulle. Toista suurta kansainvälistä tapahtumaa, kansankulttuurifestivaali Pori Folkia, on Porissa puolestaan järjestetty vuodesta 1999 alkaen. Näiden lisäksi Porissa järjestetään myös muun muassa Lainsuojattomat-teatterifestivaalia ja vuodesta 2011 alkaen Kirjurinluodolla on järjestetty kesäisin Porispere-rockfestivaali.
Teatteritaiteella on Porissa pitkät perinteet, sillä Suomen ensimmäinen suomenkielinen ammattiteatteri aloitti toimintansa juuri Porissa vuonna 1872. Nykyisin tuo teatteri kantaa nimeä Suomen Kansallisteatteri, ja sijaitsee Helsingissä. Tunnetuin Porin nykyisistä teattereista on Porin Teatteri, joka muodostettiin vuonna 1931 kun Porin Näyttämö ja Porin Työväen Teatteri yhdistettiin. Sen lisäksi Porissa on useita muitakin teattereita, kuten Rakastajat-teatteri.
Kuvataiteilijoista Porissa on syntynyt Akseli Gallen-Kallela vuonna 1865 ja Elin Danielson-Gambogi vuonna 1861 Noormarkussa. Säveltäjistä Porissa syntyi Selim Palmgren vuonna 1878.
Museotarjonnasta Porissa vastaavat Satakunnan Museo ja kansainvälisestikin arvostettu Porin taidemuseo. Taidemuseo toiminta aloitettiin vuonna 1979, ja museon kokoelmat koostuivat Maire Gullichsenin (o.s. Ahlström) lahjoittamasta 300 teoksesta. Gullichsenin kokoelma käsitti lähinnä kotimaista modernia taidetta 1910-luvulta lähtien.
Satakuntalaista kulttuuriperintöä vaalii Satakunnan Museon alaisuudessa toimivat Korsmanin talo sekä Rakennuskulttuuritalo Toivo. Satakunnan Museon alaisuudessa toimii niin ikään myös satakuntalaista kosteikkoluontoa esittelevä Luontotalo Arkki.
Porin kaupunginkirjasto toimii myös Satakunnan maakuntakirjastona. Pääkirjaston lisäksi kirjaston toimipisteitä ovat Ahlaisten kirjasto, Käppärän kirjasto, Lavian kirjasto, Nakkilan kirjasto, Noormarkun kirjasto, Pihlavan kirjasto, Reposaaren kirjasto, Ruosniemen kirjasto, Sampolan kirjasto, Satakunnan keskussairaalan kirjasto sekä kirjastoauto. Vuonna 2008 kirjasto vietti perustamisensa 150-vuotisjuhlia.
Pori on tunnettu myös lastenkulttuurista ja monet eri kulttuurialan toimijat suuntaavat toimiaan ja palveluitaan lastenkulttuuriin. Porin lastenkulttuurikeskus – Satakunnan lastenkulttuuriverkosto on aloittanut toimintansa vuonna 2003 ja se kuuluu valtakunnalliseen Taikalamppu -lastenkulttuurikeskusten verkostoon. Keskus koordinoi osaltaan koko Satakunnan alueen lastenkulttuurityötä. Muita lastenkulttuurin merkittäviä toimijoita ovat muun muassa Satakunnan Elävän Kuvan keskus SEKK ja Kulttuuritalo Annankatu 6 eli Annis. Kuvataiteen taiteen perusopetusta antaa Porin lasten ja nuorten kuvataidekoulu ja aikuisille Porin Taidekoulu. Tanssitaiteen perusopetusta antavat Porin Baletti- ja Flamenco-opisto ja Tanssikoulu Liisa Nojonen.
Musiikkialan ammatillista koulutusta ja taiteen perusopetusta tarjoaa Palmgren-konservatorio.
Porissa toimii myös sen kaupunginorkesteri Pori Sinfonietta. Itse orkesteritoiminta Porissa alkoi jo vuonna 1877. Sinfonietan konsertit pidetään pääosin vuonna 1999 valmistuneessa Promenadikeskuksessa. Se sijaitsee Porin ydinkeskustassa, pää- ja kävelykatu Yrjönkadun varrella. Se vastaa myös Porin elokuvatarjonnasta, sillä samassa rakennuksessa toimii Finnkinon viisi salia käsittävä elokuvateatteri.
Suosittuja porilaisia yhtyeitä varsinkin 1980-luvulla ovat olleet mm. Dingo, Mamba ja Yö, joka tunnetaan myös ilmiönä Porirock.
Porista on 2000-luvun alkuvuosina kehittynyt yksi Suomen vireimpiä vaihtoehtoisen taiteen keskuksia. Kaupungissa toimii useita maankuuluja vaihtoehtoisia pop- ja rock-yhtyeitä, muutamia vaihtoehtoteattereita, aktiivinen performanssitaideryhmä ja performanssifestivaaleja sekä muuta vaihtoehtoista taideaktivismia järjestävä Taiteilijaseura NYTE.
Vuonna 2008 julkaistu Pori-kirja kuvaa kaupungin lähimenneisyyden kehitystä ja nykypäivää kaunistelemattoman realistisesti.
Media
Porissa ilmestyy kolme sanomalehteä. Niistä ylivoimaisesti suurin ja tunnetuin on Satakunnan Kansa, joka on levikiltään maan yhdenneksitoista suurin sanomalehti.[42] Sen mukana on ilmestynyt kesäkuusta 2013 asti perjantaisin Porilaine-niminen viikkolehti, kun entinen Porin Sanomat fuusioitiin Satakunnan Kansaan.[43] Kaksi muuta lehteä ovat sosialidemokraattinen Uusi Aika ja Vasemmistoliiton äänenkannattaja Satakunnan Työ. Ne ovat 2000-luvulla joutuneet taloudellisen tilanteensa johdosta supistamaan ilmestymisensä yhteen kertaan viikossa ja Satakunnan Työ muuttui verkkolehdeksi vuonna 2016. Näiden lisäksi vuonna 2009 lakkautettu keskustalainen sanomalehti Lalli ilmestyi viimeiset vuotensa Porissa. Kaupungin viimeinen ruotsinkielinen lehti Björneborgs Tidning lopetti ilmestymisensä vuonna 1965.
Porissa julkaistaan myös kahta ilmaisjakelulehteä. Satakunnan Viikko ja Uusi Pori ilmestyvät kerran viikossa. Pihlavan kaupunginosassa ilmestyy ilmaisjakelulehti Meriporilainen ja vuonna 2010 Poriin liitetyssä Noormarkun kunnassa kerran viikossa ilmestyvä Luoteisväylä. Lisäksi Porin ylioppilasyhdistys Pointer ry julkaisee ilmaisjakeluna [44].
Yleisradiolla on Porissa oma aluetoimitus, Yle Pori, joka tekee uutisia ja ohjelmaa niin alueellisiin kuin valtakunnallisiin lähetyksiin televisioon, radioon ja nettiin. Se on yksi Radio Suomen maakuntaradioista.[45] Radio Pori puolestaan on yksi maan vanhimmista paikallisradioista.[46] Se aloitti lähetyksensä joulukuussa 1985. Paikallisradio Eazy 101 toimi vuosina 2012–2015.[47][48]
Urheilu

Porissa toimii Suomen vanhin urheiluseura, vuonna 1856 perustettu purjehdusseura Segelföreningen i Björneborg (BSF). Se perustettiin talvimyrskyn keskellä Porissa 26. tammikuuta 1856. Suomen vanhin urheiluseura toimii edelleen aktiivisesti edistääkseen purjehdus- ja veneilyharrastusta. Sen kotisatama sijaitsee Mäntyluodon kaupunginosassa, Kallon saarella.
Jääkiekon SM-liigassa Poria edustaa Porin Ässät. Se on voittanut Suomen mestaruuden kolme kertaa; vuosina 1971, 1978 ja 2013. Hopeaa Ässät on saavuttanut vuosina 1979, 1980, 1984 ja 2006. Se perustettiin vuonna 1967, kun vuonna 1965 mestaruuden voittanut Porin Karhut ja 1967 mestaruutta juhlinut Rosenlewin Urheilijat -38 yhdistettiin. Ässien jäähallina toimii 6350-paikkainen Isomäki Areena, joka alun perin vuonna 1964 rakennettiin tekojääradaksi. Se katettiin vuonna 1971.
Porissa toimii myös vuonna 2000 perustettu jääkiekkoseura Karhu HT, ja sen kotihallina on Isomäki Areena.
Jalkapallossa Poria on edustanut menestyksekkäimmin 1934 nimellä Porin Pallo-Toverit perustettu ja uuden nimen 1990-luvun alussa saanut FC Jazz, joka on voittanut Veikkausliigan mestaruuden kaksi kertaa, vuosina 1993 ja 1996. Seuran edustusjoukkue hakeutui konkurssiin vuonna 2005. Seura tiputettiin kuudennelle sarjatasolle konkurssin jälkeen, mutta se on noussut sieltä vuosikymmenen aikana takaisin suomalaiselle jalkapallokartalle. Nykyisin FC Jazz pelaa Kakkosessa. Muita toimivia porilaisjoukkueita ovat PoPa, Musan Salama ja Toejoen Veikot. Musan Salama nousi kauden 2018 päätteeksi Ykköseen ja on siten korkeimmalla sarjatasolla pelaava miesten jalkapallojoukkue Porissa. Rosenlewin Urheilijat -38 sai vuonna 1959 mestaruussarjassa hopeaa. Naisjalkapalloilua Porissa edustaa Nice Futis. Porin stadion on vuodesta 1964 toiminut porilaisen jalkapallon päänäyttämönä. Talviharjoittelupaikoista tärkein on puolestaan Karhuhalli.
Yleisurheilussa Poria edustavat nykyään Porin Yleisurheilu ja kuntaliitoksessa porilaisseuraksi tullut Noormarkun Nopsa. Molemmilla seuroilla on useita nuorten tasolla menestyneitä urheilijoita ja muutamia SM-tason urheilijoitakin. Ympärivuotiset harjoittelumahdollisuudet ovat myös yleisurheilijoilla loistavat Karhuhallin ansiosta.
Muita porilaisia urheiluseuroja ovat muun muassa pesäpallojoukkue Pesäkarhut, salibandyjoukkue FBT Karhut, kaukalopallojoukkue Porin Kärpät, jalkapallojoukkue Pihlavan Työväen Urheilijat, jääpallojoukkue Narukerä, Porin Uimaseura, amerikkalaista jalkapalloa pelaava Pori Bears, lentopallojoukkue Pori Lentis, Porin Kendoseura Dai Kuma Ken Kai, Koiviston Isku, voimistelu-/cheerleading-/jumppaseura Porin naisvoimistelijat ja vesipalloseura Sentterit.
Tutustumiskohteita

Rakennuksia
Cygnaeuksen koulu
Juseliuksen mausoleumi
Porin kauppahalli
Porin kaupungintalo
Porin lentoasema
Porin linja-autoasema
Porin Puuvilla
Porin raatihuone
Porin rautatieasema
Porin Teatteri
Villa Mairea

Paikkoja
Ahlainen
Eteläranta
Kallo
Kirjurinluoto
Noormarkun ruukki
Porin kauppatori
Porin stadion
Isomäen urheilukeskus
Reposaari
Yyteri

Museoita
Luontotalo Arkki
Porin taidemuseo
Rosenlew-museo
Satakunnan Museo

Cygnaeuksen koulu
Juseliuksen mausoleumi
Keski-Porin kirkko
Porin kaupungintalo
Promenadikeskus
Signelinna

Ystävyyskaupungit
 Sundsvall, Ruotsi, vuodesta 1940
 Sønderborg, Tanska, vuodesta 1952
 Porsgrunn, Norja, vuodesta 1956
 Riika, Latvia, vuodesta 1965
 Bremerhaven, Saksa, vuodesta 1967
 Stralsund, Saksa, vuodesta 1968
 Eger, Unkari, vuodesta 1973
 Kołobrzeg, Puola, vuodesta 1975
 Mâcon, Ranska, vuodesta 1990
Katso myös
Luettelo tunnetuista porilaisista
Luettelo Porin patsaista ja muistomerkeistä
Luokka:Porin nähtävyydet
Luokka:Porin kirkkorakennukset
Lähteet
Marja-Liisa Lehto, Ilari Järvinen: Deus Protector Noster. Satakunnan Museo 1998.
Aarne Seppälä, Heikki Tokila: Porin puolen kirja. Otava 1986.
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ants Laaneots (s. 16. tammikuuta 1948, Kilingi-Nõmme, Viron SNT)[1]) on virolainen kansanedustaja ja kenraali, joka toimi Viron puolustusvoimien eli Kaitseväen komentajana vuosina 2006–2011.Komentajuutensa jälkeen Laaneots toimi 12. joulukuuta 2011 lähtien silloisen pääministerin Andrus Ansipin turvallisuus- ja maanpuolustusasioiden neuvonantajana.[2] Maaliskuun 2015 Riigikogun vaaleissa Laaneots sai maan 13. eniten ääniä ja hänen valittiin henkilömandaatilla Reformipuolueen kansanedustajaksi Tarton vaalipiiristä. Riigikogussa Laaneots on puolustusvaliokunnan ja korruption vastaisen valiokunnan jäsen.
Laaneots on yksi nyky-Viron lähihistorian merkittävimmistä henkilöistä. Pitkän neuvostoupseerin uran tehnyt Laaneots tunnetaan Viron uudelleen perustetun Kaitseväen rakentajana ja organisoijana. Kun Viron puolustusvoimat päätettiin perustaa uudelleen 3. syyskuuta 1991, Laaneots nimitettiin ensimmäiseksi puolustusvoimain pääesikunnan päälliköksi sitten vuoden 1940. Pääesikunnan päällikkönä hän toimi vuosina 1991-1994 ja 1997–1999.
Lapsuus ja koulutus
Neuvostomiehityshallinnon toteuttamien maaliskyydittämisten aikaan (25.3.1949) kyyditettiin vuoden ikäinen Laaneots yhdessä äitinsä ja enonsa kanssa Siperiaan Temran kylään, joka sijaitsi Krasnojarskin aluepiirin Sarypovon pirissä. Syy perheen kyydittämiselle löytyi siitä, että lähes kaikki suvun miehet olivat lähteneet metsäveljiksi, myös Antsin isä Aleksander eli Sannu. Äiti kuoli Siperian-karkotuksen aikana vuonna 1952 verenmyrkytykseen. Samoin isä kuoli karkotuksessa. Kaksi vuotta myöhemmin (1953) Laaneots aloitti koulutiensä sikäläisessä koulussa. Viimein elokuussa 1958 pääsi hän enonsa kanssa takaisin Viroon Nikita Hruštšovin myöntämän armahduksen myötä. Ensimmäinen vuosi meni tädin luona Orajõella, mutta 1959 hän muutti takaisin syntymäkotiinsa yhdessä enonsa kanssa. Koulua hän kävi Kilingi-Nõmmella ja valmistui vuonna 1965 Killingi-Nõmmen lukiosta suorittaen yhden vuoden aikana lukion kaksi viimeistä luokkaa. Eno oli sairas, kesällä oli tienattava vaatteet ja muut tarvittavat kouluvuodeksi, joten taloudellisesti järkevintä oli käydä lukio mahdollisimman nopeasti loppuun.[3][4][5] Sotilasuran valitsemiseen vaikutti mielenkiinnon lisäksi taloudelliset syyt, jotka sulkivat pois mahdollisuuden yliopisto-opintoihin.[6] Laaneots oli jo 13-14-vuotiaana kiinnostunut sodankäynnistä ja sotatieteistä. Tuolloin hän oli Pärnussa Voennaja Kniga-kirjakaupan ("Sotakirjoja") kanta-asiakas. Erityisesti kiinnosti sotahistoria ja Laaneots suunnitteli lukion jälkeen mennä opiskelemaan yliopistoon historiaa, mutta oli lopulta miettinyt "millä eläisin".[7]
Lukion jälkeen Laaneots työskenteli vuoden ajan Tallinnan Pääskülan rautatieaseman mekaanikon apulaisena. Vuonna 1966 Laaneots päätti lähteä sotakouluun. Aluksi häntä yritettiin saada Leningradiin merisotakouluun sukellusvenelinjalle, jonka vaativat kokeet Laaneots läpäisikin, mutta merillä kalastusaluksella ollut serkku suositteli jotakin muuta alaa. Näin ollen Laaneots mietti jalkaväkikoulun ja panssarikoulun välillä, josta valitsi jälkimmäisen arveltuaan omien sanojensa mukaan virheellisesti sen olevan vähemmän fyysinen. Vaihtoehdoiksi siis jäivät kaartin korkeakoulut Uljanovskissa tai Harkovassa, joista Laaneots valitsi jälkimmäisen ajattelen sen olevan eteläisen sijaintinsa takia ilmastollisesti parempi. Suku ja tyttöystävä oli vastaan "Venäjälle" muuttoa.[7]
Ura puna-armeijassa
Laaneots läpäisi kovan kilpailun ja tuli valituksi Ukrainan Harkovaan Kaartin korkeampaan panssarikouluun, jossa opiskeli vuosina 1966–1970. Laaneots oli ainut Baltiasta kotoisin oleva kadetti. Sotakoulun muut opiskelijat olivat venäläisiä, ukrainalaisia ja valkovenäläisiä. Laaneots lopetti sotakoulun erinomaisin arvosanoin (cum laude) toivoen, että aiempin lupausten mukaisesti pääsisi mieleiseensä sotilaspiiriin eli hänen tapauksessaan Baltiaan. Kiovan sotilaspiirin komentaja kuitenkin määräsi, että valmistuneista parhaimpien tulee jäädä Ukrainaan, joten Laaneotsan sijoituspaikaksi määrättiin 48. panssaridivisioona Desnassa 67km Kiovasta pohjoiseen. Vuosista 1970–1978 ensimmäiset kaksi vuotta hän toimi joukkueenjohtajana, sitten kolme vuotta komppanianpäällikkönä ja lopulta kolme vuotta panssaripataljoonan komentajana.
Vuonna 1978 Laaneots pääsi jatkamaan opintojaan Moskovaan Malinovskin panssarijoukkojen akatemiaan. Laaneots erikoistui esikuntatyöskentelyyn ja joukkojen johtamiseen valmistuen lopulta vuonna 1981 yleisesikuntaupseeriksi kiitettävin arvosanoin (cum laude). Laaneots anoi jälleen siirtoa Baltian sotilaspiiriin tuloksetta. Hänet määrättiin Kiinan rajalle Itä-Kazakstaniin 155. motorisoidun kivääridivisioonan panssarirykmenttiin, jossa hän toimi esikuntapäällikönä vuosina 1981–1982. Edelleen Kazakstanissa vuosina 1982–1987 hän toimi 78. panssaridivisioonan esikuntapäällikkönä ja panssarirykmentin komentajana.[7] Laaneotsan tuo 78. panssaridivisioonan ajan kollegasta Anatoli Kvašninista tuli sittemmin Venäjän federaation pääesikunnan päällikkö.[5]
Joulukuussa 1986 Laaneots sai määräyksen lähteä divisioonan neuvonantajaksi Afganistaniin, jossa Neuvostoliitto kävi kuudetta vuotta sotaa. Tilanne oli aiheuttaa pahan perhekriisin, mutta yllättäen helmikuun alussa 1987 Laaneots määrättiinkin Etiopiaan, jossa samoin oli käynnissä sota. Etiopiaan Laaneots saapui 8. maaliskuuta 1987 ja toimi siellä jalkaväkidivisioonan sekä armeijakunnan komentajien neuvonantajana.[1] Divisioonan vahvuus oli vain 9000 miestä ja Laaneots johti 36 neuvostoupseerin esikuntaa. Neuvonantamisen lisäksi hänen ja esikuntasa tehtävä oli valmistella operaatiosuunnitelmia ja auttaa taisteluvalmisteluissa. Laaneots toimi oli mm. puolitoista kuukautta piiritetyssä Tigrayn maakunnan pääkaupungissa Mekelessä, joka oli jatkuvat tulituksen alla. Rintamatoimiin hän osallistui samalle eli historiallisen Aksumin alueella.[7] Etiopian ajasta Laaneots on sanonut vain, että "olen tappamista tarpeeksi nähnyt ja sitä itse tehnyt". Lisäksi hän kärsii edelleen kranaatinheitintulituksen aiheuttamista päänsäryistä.[5]
Vuodesta 1988 alkaen Laaneots sai sotapostissa Virosta enoltaan virolaisia lehtiä, kuten kommunistisen puolueen Rahva Häältä, ja omien sanojensa mukaan ymmärsi, että "Neuvostoliitossa on jotakin sekaisin" (NSV Liidus on midagi sassis). Hän alkoi haaveilla Viroon paluusta. Hän otti yhteyttä Viron SNT:n sotakomissaariin, kenraalimajuri Rein Põderiin, joka taas otti yhteyttä Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriin Väino Väljakseen. Tarton sotakomissaari eversti Jüri Kallit kuoli auto-onnettomuudessa vuoden 1989 lopulla ja Põder varasi tältä jääneen viran Laaneotsalle.Laaneotsan piti olla Etiopiassa vain tasan kaksi vuotta, mutta palvelusaikaa haluttiin jatkaa vielä vuodella. Laaneots kuitenkin selvisi lopulta vain puolen vuoden lisäajalla ja palasi Neuvostoliittoon elokuussa 1989.[7]
Palattuaan Neuvostoliittoon Laaneotsalle myönnettiin Punatähden ritarikunnan ritarimerkki. Moskovassa SNTL:n maavoimien henkilöstöhallinto halusi kuitenkin lähettää Laaneotsan divisioonan komentajaksi Valko-Venäjälle. Laaneots kieltäytyi ja vetosi, että hän halusi kotimaahansa, jossa hänellä oli jo paikka tiedossa, vaikka peräti kolme virka-astetta alempaan tehtävään kuin hänellä olisi ollut oikeus. Lopulta itse henkilöstöpäällikkö yritti maanitella Laaneotsa ja piti tämän ratkaisua typeränä. Laaneotsalta kysyttiin ymmärtääkö tämä, että divisioonan komentajuutta tarjotaan upseerille vain kerran elämässä.[7]  Hän kuitenkin piti kannastaan kiinni ja Laaneots aloitti kutsunta- ja mobilisaatioasioista vastaavan Tarton sotilaskomissariaatin eli "voenkomatin" päällikkönä. Viroon palattuaan Laaneots tuli tunnetuksi vahvalla venäjän aksentilla puhumastaan virosta. Sittemmin vuosien mittaan venäläinen aksentti on heikentynyt.[8]
Heti sotakomissaarina Laaneots osallistui Tartossa kansallismielisten salaisiin neuvotteluihin, joissa keskusteltiin suojeluskuntajärjestö Kaitseliiton ja puolustusvoimien palauttamisesta. Toisinajattelija- ja itsenäisyyspiireissä hänen tunnettiin salanimellä "Onu" (suom. setä). Hän jopa tapasi Tukholmassa istuneen Viron pakolaishallituksen sotaministerin Jüri Toomepuun virassa ollessaan[8] Kesällä 1990 Laaneots tutustui Tarton maanalaisen suojeluskunnan päällikköön Johannes Kertiin, josta sittemmin tuli myös Viron puolustusvoimain komentaja. Laaneots auttoi suojeluskuntaa suunnittelemaan joukkojen rakennetta ja koulutusta.[7] Laaneots teki yhteistyötä Tarton kaupunginneuvoston kanssa ja yritti toimia neuvostojen ja kansalaisten välittäjänä sekä tiedottaa kaikesta tietämästään heti kaupungin johdolle.[7]
Ura Kaitseväessä
Viro palautti itsenäisyytensä 20. elokuuta 1991. Viron korkein neuvosto hyväksyi päätöksen yleisen asevelvollisuusarmeijan toteuttamisesta 31. elokuuta. Viron puolustusvoimat (Eesti Kaitsevägi) päätettiin palauttaa 3. syyskuuta, jolloin puolustusministeri viranhoitajaksi nimitettiin valtioministeri Raivo Vare, joka pyysi heti Laaneotsaa organisoimaan Kaitseväkeä. Virallisesti Laaneots nimitettiin puolustusvoimain pääesikunnan (Kaitsejõudude Peastaap) päällikön viranhoitajaksi, vaikka pääesikuntaa ei ollut vielä olemassakaan. Itse asiassa syyskuussa 1991 Laaneots toimi parin kolmen viikon ajan kahden maan armeijan palveluksessa. Lopulta hän ilmoitti omavaltaisesti eroavansa puna-armeijasta, mistä hänet uhattiin haastaa oikeuteen, mutta sitä ei koskaan tapahtunut puna-armeijan nopeasti edenneen hajoamisen takia. Virallinen nimitys pääesikunnan päällikköksi tuli 27. huhtikuuta 1992. Venäjän federaatio vei Laaneotsalta everstin (polkovnik) arvon syyskuussa 1992, mutta sillä ei ollut väliä, koska hän oli saanut Viron everstin (kolonel) arvon korkeimman neuvoston puheenjohtajalta Arnold Rüüteliltä 11. toukokuuta 1992 määräyksellä nro 29.[8]
Pääesikunnan päällikkönä Laaneots toimi kahteen otteeseen vuosina 1991–1994 ja 1997–1999. Vuosien 1994-1996 aikana Laaneots ei toiminut puolustusvoimain palveluksessa, koska maan ensimmäiseksi puolustusvoimain komentajaksi valittu Yhdysvaltain armeijan eversti Aleksander Einseln ei luottanut korkeana neuvostoarmeijan upseerina toimineeseen Laaneotsaan.[1]

Vuonna 1997 Laaneots aloitti Kaitseväen päätarkastajana ja vuosina 1999–2001 Baltian maanpuolustustutkimuskeskuksen johtajana. Ennen Kaitseväen komentajuutta Laaneots toimi vuosina 2001-2006 Viron sotilasakatemian (Kaitseväe Ühendatud Õppeasutused) johtajana ja vuosina 2002-2006 Viron sotilasasiamiehenä Venäjällä ja Ukrainassa.[1]
Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen Laaneots on hankkinut sotilaallista lisäkoulutusta Roomassa sijaitsevassa NATO:n maanpuolustuskorkeakoulussa (NATO Defence College) sekä Suomessa valtakunnallisilla maanpuolustuskursseilla.
Marraskuussa 2006 Kaitseväen väistyvä komentaja Tarmo Kõuts mainitsi 58–vuotiaan kenraalimajuri Ants Laaneotsan mahdollisena seuraajanaan. Lopulta 16. marraskuuta 2006 tasavallan presidentti Toomas Hendrik Ilves esitti riigikogulle Laaneotsan valitsemista uudeksi Kaitseväen komentajaksi. Riigikogu valitsi Laaneotsan maan uudeksi puolustusvoimain komentajaksi 5. joulukuuta 2006 äänin 77–2. Ennen tätä 23. marraskuuta riigikogu oli päättänyt, että Kaitseväen komentajan ei enää tarvitse 60 vuotta täytettyään erota virastaan, vaan hän voi toimia viisivuotisen virkakautensa loppuun asti. Tämä viisivuotiskausi loppuikin sitten 5. joulukuuta 2011.[9][10][11].
Jo ensimmäisessä haastattelussaan valintansa jälkeen 6. joulukuuta 2006 Laaneots mainitsi Viron turvallisuudelle suurimmaksi uhaksi Venäjän. Eesti Päevalehdelle hän totesi, että "Vaatimattomasti sanoen on meidän naapurinamme epäystävällinen valtio. Ja tässä suhteessa Venäjä todellakin on Viron suurin turvallisuusongelma." Tämä linjaus nostatti myrskyn Venäjällä.[1]
9. joulukuuta 2006 Laaneots aloitti yhdessä pääministeri Andrus Ansipin kanssa ensimmäisen virallisen ulkomaanvierailunsa matkakohteenaan Afganistan.[12]
Lähteet

Luokka:Virolaiset kenraalit
Luokka:Vuonna 1948 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Milloin Ants Laaneots aloitti sotilasuransa?


Vantaa () on kaupunki Uudellamaalla. Se on väkiluvultaan Suomen neljänneksi suurin kaupunki.  Vantaan väkiluku oli  asukasta.[1] Vantaa on saanut nimensä muinaisten hämäläisten kaupungin läpi virtaavasta joesta käyttämän nimen mukaan.
Vantaan edeltäjän Helsingin pitäjän () historia ulottuu ainakin 1300-luvulle.  Pitkään luultiin, että varhaisin säilynyt asiakirjamaininta Helsingin pitäjästä on vuodelta 1351, jota pidettiin pitäjän synnyinvuotena aina vuoteen 2018 saakka. Ensimmäinen kirjallinen maininta Vantaasta on kuitenkin nykytietämyksen valossa kuningas Magnus Erikssonin Västeråsissa 14.9.1331 antama asiakirja, joka koskee piispankymmenysten suorittamista, jolla vaadittiin jokaiselta 7 vuotta täyttäneeltä asukkaalta naula voita piispalle annettavaksi. [2]
Helsingin pitäjästä tuli Helsingin maalaiskunta () 1865 annetun Suomen ensimmäisen kunnallislain johdosta. Vuonna 1972 Helsingin maalaiskunta muutettiin Vantaan kauppalaksi ja tämä vuonna 1974 nykyiseksi Vantaan kaupungiksi. Vantaa on maalaiskunnan ajoista lähtien kehittynyt nykyiselleen maaltamuuton ja hyvien liikenneyhteyksien ansiosta. Vantaalle ovat Espoon tapaan ominaisia esikaupunkimaiset lähiöt ja yhden selkeän keskustan puuttuminen. Keski-Vantaalla sijaitsee Helsinki-Vantaan lentoasema, Suomen tärkein lentoasema.
Vantaa on pääkaupunkiseutuun kuuluva sisämaan kaupunki, joka sijaitsee kuitenkin lähellä Suomenlahden rannikkoa. Vantaan naapurikuntia ovat etelässä Helsinki, lännessä Espoo, luoteessa Nurmijärvi, pohjoisessa Tuusula ja Kerava sekä idässä Sipoo. Rakenteellisesti Vantaa kuuluu Helsingin kaupunkialueeseen[3] ja Helsingin seudun metropolialueeseen.
Maantiede
Alavaa rannikkoseutua

Vantaa on pääosin jokien halkomaa alavaa aluetta ja sen pinta-ala oli  maanmittauslaitoksen mittausten mukaan km², josta km² on maata ja km² sisävesialueita.[4] Länsi-Vantaan läpi kulkee Vantaanjoki, ja Itä-Vantaalla virtaa Vantaanjoen sivujoki Keravanjoki. Vuosaaren mukana vuonna 1966 Helsingin maalaiskunta menetti kaimakaupungilleen lähes koko merenrannikkonsa. Kaakkoiskulmassaan Vantaa ulottui kuitenkin vielä vuoden 2008 loppuun saakka merenrantaan Porvarinlahdella, kunnes vuonna 2009 ranta-alue liitettiin Helsinkiin yhdessä osan Sipoota kanssa. Vantaasta tuli tuolloin muodollisesti Pohjoismaiden toiseksi suurin ”sisämaakaupunki” Tampereen jälkeen.
Vantaalla on järviä suhteellisen vähän ja ne ovat pieniä. Suurin niistä on Silvolan tekojärvi, joka liittyy pääkaupunkiseudun vedensaantijärjestelmään yhdessä Päijännetunnelin kanssa. Itä-Vantaalla on lisäksi virkistyskohteena tunnettu Kuusijärvi ja Länsi-Vantaalla Pähkinärinteen alueella on pieni Lammaslampi. Lisäksi Espoon Pitkäjärven koillisin kolkka ulottuu läntisen Vantaan puolelle Kehä III:n ja Hämeenkylän välisellä alueella. Vantaan länsirajalla Petikossa on vielä osa pienestä Odilammesta Vihdintien pohjoispuolella. Sipoonkorven kansallispuisto järvistä Vantaalle sijoittuvat Bisajärvi ja pääosa Gumböle träskistä. Hiekkakuoppiin muodostuneista lammista mainittakoon uimapaikaksi kunnostettu Vetokannas Vantaanlaaksossa ja Vaaralan Vaaralanlammet.[5]
Vantaan itäisimmät asuinalueet, Rajakylä ja Länsimäki sijaitsevat aivan Helsingin rajan pinnassa ja ne liittyvät viereisiin Helsingin puolella sijaitseviin Vesalan ja Mellunmäen asuinalueisiin. Mellunmäen metroaseman kääntöraiteisto sijaitsee osittain Vantaan puolella.
Vantaan kallioperä on vanhaa ja sitä leimaavat suuret ruhjelaaksot, kuten kaupungin alueen kaakkoiskulmasta Mustavuoren kupeesta alkunsa saava pohjois–etelä-suuntainen ruhje. Itä- ja länsirajojen tuntumassa pinnanmuodot kohoavat paikoin jyrkästi noin 80metrin korkeuteen merenpinnasta. Vantaan korkeimmat kukkulat ovat kuitenkin osin keinotekoisesti kasvatettuja täyttömäkiä: Petikonhuippu Petikossa (runsas 96 m; saattaa valmistuessaan kohota noin 120 metriin) ja Kulokukkula Korsossa (yli 93 metriä, huippua suunnitellaan nostettavaksi täyttömailla noin 105 metriin).[6][7]
Kallioperän maapeite on 10000 vuotta sitten vetäytyneiden jääkauden jäämassojen muovaamaa. Mäkien laet ovat yleensä moreenisia tai paljaskallioisia, rinteet ovat hiekka- ja sorapitoisia. Vantaan keskiosan halki kulkee luode–kaakko-suuntainen harjujakso, joka on kaupungin parhaita pohjavesialueita. Jääkauden jälkeen suurin osa nykyisen kaupungin alueesta oli meren peitossa korkeimpia mäkiä lukuun ottamatta. Maan kohotessa jäljelle jäi pitkälle sisämaahan ulottuvia merenlahtia sekä Vantaanjoki, joka muutti lasku-uomaansa Mätäojasta Keravanjokeen noin 2000 vuotta sitten. Lahdet huuhtoivat mäkien rinteitä jättäen niihin nykyisin havaittavia rantamuodostumia. Lisäksi ne keräsivät pohjaansa tasaisia savikkoja, jotka nyt muodostavat laaksoja erityisesti jokien varsilla.
Kasvillisuus
Vantaa kuuluu pohjoiseen havumetsä- eli boreaaliseen vyöhykkeeseen ja se edustaa kasvillisuudeltaan vyöhykkeen eteläisiä osia. Vantaa sijaitsee havumetsävyöhykkeen alavyöhykkeistä pohjoisemman Etelä-Suomen sisämaata luonnehtivan etelä-boreaalisen ja Lounais-Suomea luonnehtivan hemiboreaalisen alavyöhykkeen raja-alueella. Hemiboreaali on vaihettumisaluetta havu- ja lehtimetsien välillä, ja siellä kasvaa luonnostaan metsäpuina havupuiden seassa esimerkiksi tammea ja jalavaa. Vantaata halkovat jokilaaksot savikkoineen ovat olleet aiemmin täynnä reheviä lehtoja, mutta nykyisin suurelta osin viljelysmaata. Kuitenkin vielä paikoin niiden reunoilta alkavat rehevät sekametsät, jotka vaihtuvat paikoin varjoisiksi kuusikoiksi. Mätäojan varrella on säästynyt edustavia tervaleppäluhtia, joissa tavataan harvinaisia hyönteis- ja kasvilajeja. Vantaalla yleisin metsäkasvillisuustyyppi on kuusta ja koivua kasvava mustikkatyypin tuore kangas, sen sijaan kuivat kankaat sijoittuvat vain karuille ja kallioisille seuduille. Toiseksi yleisin metsätyyppi on tuoreen kankaan kaltainen, mutta sitä rehevämpi lehtomainen kangas. Sen aluskasvillisuutta luonnehtivat mustikan lisäksi käenkaali, sudenmarja ja hiirenporras, sekä paikoin valkovuokko. Reheviä lehtoja kasvaa näiden kahden vallitsevan metsätyypin seassa siellä täällä mosaiikkimaisesti, ja niissä tavataan yleisesti eteläisiä lehtolajeja, kuten sinivuokkoa. Vantaalla lehtojen kirjo on valtava, vaihdellen kosteista varjoisista kuusivaltaisista kotkansiipilehdoista, sinivuokkoa ja pähkinäpensasta kasvaviin kuiviin lehtoihin ja jalopuulehtoihin. Keväisin toukokuun ensimmäisillä viikoilla lähes kaikissa lehdoissa, ja lehtomaisissa metsissä kukkivat valkovuokot hyvin silmiinpistävästi, mikä on ominainen piirre Lounais- ja Etelä-Suomen metsäkasvillisuudelle. Vantaalla sijaitsee Suomen oloissa hyvin laaja tammilehto, Tammisto.
Vaikka Vantaa on pitkälle kaupungistunut, suuri osa sen pinta-alasta on yhä maaseutumaista peltoympäristöä tai metsää. Luonnonsuojelulain nojalla rauhoitettua aluetta Vantaalla on 12,41 neliökilometriä (noin 5% kaupungin pinta-alasta).[8] Vantaan ensimmäinen luonnonsuojelualue perustettiin vuonna 1946 Tammistoon. Vantaan luonnonsuojelualueilla elää kaksi erityisesti suojeltua lajia, kovakuoriaislaji halavasepikkä ja kämmekkälaji sääskenvalkku.[9]
Ilmasto

Vantaan ilmasto on viileänlauhkea kylmätalvinen ja lämminkesäinen. Kaupunki sijaitsee Köppenin ilmastoluokituksen mukaan Dfb-ilmastotyypin alueella lähellä sen ja kylmemmän Dfc-ilmastotyypin rajaa. Ilmastotyypille on ominaista alle −3°C:n keskilämpötila kylmimpänä kuukautena ja kesällä 10–22°C:n keskilämpötila vähintään neljänä kuukautena.
Helmikuu on kylmin kuukausi, jolloin keskilämpötila on keskimäärin noin −6 astetta.[10] Tämän jälkeen lämpötilat kohoavat nopeasti. Keskilämpötila on nollassa maaliskuun lopulla ja +5 asteessa tyypillisesti viikkoa ennen vappua. Nopeinta lämpeneminen on huhtikuun lopulla ja toukokuun alussa, ja +10 asteen keskilämpötilaraja saavutetaan toukokuun puolivälissä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi, jolloin keskilämpötila on keskimäärin noin +17,7 astetta. Toiseksi lämpimin kuukausi on elokuu, jonka keskilämpötila on noin +16 astetta, kolmantena on kesäkuu, jolloin keskilämpötila on noin +14,5 astetta. [10] Hellepäiviä kertyy Vantaalla keskimäärin 17, ja näistä keskimäärin yli puolet heinäkuussa. Satunnaisina vuosina hellettä voi esiintyä jopa syyskuussa. Kesän ukkoskausi on Vantaalla hyvin lyhyt ja vaihteleva: se alkaa tyypillisesti juhannuksen tienoilla, ja loppuu elokuun puolessa välissä, huipun ollessa heinäkuun viimeisellä viikolla.
Lämpötilojen aleneminen syksyisin on huomattavasti kevään nousua hitaampaa.[10] Päivälämpötilat laskevat pakkasen puolelle yleensä vasta joulukuussa, ja keskilämpötilakin vasta marraskuun ollessa pitkällä. Syksyisin ja alkutalvesta Vantaan yli liikkuu useita Atlantilta itään matkaavia myrskymatalapaineita. Sijainti rannikon tuntumassa Golfvirran vaikutusalueella tekee Vantaasta leveysasteeseensa nähden poikkeuksellisen lauhkean alueen. Esimerkiksi Grönlannin eteläkärki sijaitsee kaupunkia etelämpänä, samoin Labradorin niemimaan tundra-alueet. Ajanjakso, jolloin Vantaalla normaalisti on pysyvä lumi maassa, on yleensä joulukuun lopusta huhtikuun alkupäiviin, jolloin lumet sulavat nopeasti. Hellepäiviä Vantaalla kertyy kesässä yleensä 10–15 ja niitä esiintyy toukokuun lopusta elokuun puoleenväliin.
Keväät ovat sademäärältään huomattavasti syksyjä niukempia.  Helmi-, maalis-, huhti- ja toukokuussa sataa kuukausittain vain 30–40 millimetriä. Kesä–heinäkuu on sateisempaa, ja elo-, syys-, loka- ja marraskuussa sataa 70–80 millimetriä kuukaudessa. Samaan aikaan on myös pilvisintä. Harppaus kuivempaan ja aurinkoisempaan suuntaan koetaan vastaavasti alkuvuodesta. Vantaan vuosisademäärä on vedeksi muunnettuna keskimäärin 662 millimertriä. [10]

Historia

Vantaan Brunabergetistä on löytynyt suorakaiteen muotoisen asumuksen jäänteet, jotka on ajoitettu 6700-6500-luvuille eaa. Asumus sijaitsi silloin merenrannalla Keravanjoen suun lähistössä. Kymmeniä vuosia käytössä ollut asumus oli käytössä ilmeisesti talvisaikaan.[11] Jönsaksenista on löytynyt laaja mesoliittisen kivikauden kalmistollinen asuinpaikka, joka oli sijainnut merenlahden suussa.[11] Vantaalla kivikaudella asuneet ihmiset hakivat ravintonsa pääasiassa mereltä. Hylkeet olivat tärkeä saaliseläin, mutta Jokiniemen neoliittisen kivikauden asuinpaikan runsaiden asuinpaikkalöytöjen joukossa on mm. jäänteitä pyöriäisestä.[12] Samalta ajalta ovat peräisin myös Stenkullasta on löydetyt kiinteiden asumusten jäänteet.[13] Gubbackasta on löytynyt asutuksen jäänteitä 900-luvulta lähtien.[14] Paikalta on löytynyt myös pajan jäänteitä 1100- ja 1200-lukujen vaihteesta.[15]

Alueen kylistä kertovat maaperän siitepölyanalyysissa näkyvä maanviljelyn kiinteytyminen sekä nimistötutkimuksen ja historiallisen asiakirjalähteiden pohjalta tehtävä takautuva päättely. Suomalaisasutus on Saulo Kepsun mukaan syntynyt Hämeestä käsin Helsingin ja Vantaan seudulle 1000–1300 -luvulla, mahdollisesti jo aiemmin. Hämäläisillä oli seudulla kalastuspaikkoja ja muita nautintamaita.[16]
Ruotsalaisten hämäläisiä vastaan 1200-luvun puolivälissä tekemän niin sanotun toisen ristiretken jälkeen ruotsalainen kolonisaatio ulottui myös Vantaalle muun Uudenmaan kolonisaation yhteydessä. Ruotsalaiset nimittivät paikalla virrannutta jokea Helsinginjoeksi ( tai Helsingaa). Varhaisin tämän vesistön muodossa Helsingaa mainitseva asiakirja on kuningas Maunu Eerikinpojan kirje 15.5.1351, jossa kuningas lahjoitti kalastusoikeudet Helsinginjoen koskiin virolaisen Padisen sisterssiläisluostarille. Tuota toukokuista päivämäärää juhlistetaan nykyisin Vantaa-päivänä.
Helsingin kirkkopitäjä syntyi 1370–90-lukujen aikana. Ensimmäisen kerran pitäjän kirkkoherra mainitaan asiakirjoissa vuonna 1395. Helsingin pitäjän Pyhälle Laurentiuksen kirkko mainitaan 1401, kun Rekolan rälssi lahjoitti kirkolle yhden veromarkan arvoisen alan Rekolasta sielumessujen järjestämiseksi lahjoittajien ja heidän perheensä parhaaksi. Virolaisluostarin oikeudet siirtyivät niiden loputtua vuonna 1428 Turun piispanistuimelle. Kaupalla vaurastuneen pitäjän vanha puinen, Suuren rantatien ja rannikolta Hämeen linnaan johtavan Hämeentien äärellä sijainnut kirkkorakennus korvattiin kivikirkolla. Nykyinen Pyhän Laurin kirkko valmistui vuoteen 1460 mennessä.[17] Ruotsalaisten maahanmuutto jatkui niin, että 1500-luvulle tullessa he muodostivat jo enemmistön koko Helsingin pitäjän väestöstä.[16]
Helsingin pitäjästä tuli Helsingin maalaiskunta ( ilman landskommun-sanaa) 1865 annetun Suomen ensimmäisen kunnallislain johdosta. Vantaan alkuperäinen nimi, Helsingin pitäjä (), sai nimensä tämän joen mukaan. Sama joki, tai oikeastaan yksi sen osista, Vanhankaupunginkoski, jonka nimenä oli aikoinaan Helsinge fors (Helsinginkoski), on antanut nimensä myös Helsingille (). Joen yläjuoksun varrella, erityisesti nykyisen Riihimäen seudulla asuneet hämäläiset kutsuivat samaa jokea Vantaanjoeksi alueella sijaitsevan Vantaanjärven ja Vantaa-nimisen kylän mukaan. Vantaanjoki () vakinaistuikin joen nimeksi 1500-luvulla. Myös Helsingin maalaiskunnan alueella, Vantaankosken länsipuolella, on vanhastaan ollut Vantaa () -niminen kylä, joka alueeltaan vastasi lähinnä nykyistä Vantaanlaakson kaupunginosaa.
Vuonna 1865, kun kunnallishallinnosta annetun asetuksen mukaisesti perustettiin maalaiskunnat, siihenastisen Helsingin pitäjän nimeksi tuli Helsingin maalaiskunta.[18] Kun se yli sata vuotta myöhemmin aiottiin muuttaa kauppalaksi, nimivaihtoehtoina olivat muun muassa Helsingin kauppala, Helsinginjoen kauppala ja Vantaanjoen kauppala. Lopulliseksi nimeksi valittiin lyhyesti Vantaan kauppala Vantaanjoen mukaan. Vantaa tuli kauppalaksi vuoden 1972 ja kaupungiksi vuoden 1974 alussa.[18]
Väestö
Koko väestö

 Vantaalla asui  ihmistä. Vantaalaisista noin puolet on syntyperäisiä pääkaupunkiseutulaisia. Vantaan väestöstä oli vuonna 2000 oli syntyperäisiä vantaalaisia 26,4 prosenttia, vuoden 2015 alussa osuus oli 27,5%. Helsingissä syntyneiden osuus oli tuolloin laskenut 19,6 prosenttiin ja Espoossa syntyneitä on muutama prosentti väestöstä. Ulkomailla syntyneiden osuus on kolminkertaistunut 2000-luvulla 4,2 prosentista (vuonna 2000) jo 12,8 prosenttiin (2015).[19]
Vantaan 15 vuotta täyttäneistä asukkaista peruskoulun jälkeisen tutkinnon oli suorittanut 68 prosenttia (vuoden 2013 lopussa). Väestöstä 32 prosenttia oli suorittanut siis enintään perusasteen tutkinnon. Keskiasteen tutkinnon suorittaneita oli 37 prosenttia. Korkea-asteen tutkinnon suorittaneista (30%) alimman korkea-asteen oli suorittanut 10%, alemman korkeakouluasteen 11% ja ylemmän korkeakouluasteen 9% väestöstä. [20]
Vantaalainen tulonsaaja ansaitsee keskimäärin enemmän kuin muualla Suomessa, mutta vähemmän kuin muissa pääkaupunkiseudun kunnissa.[21] Toisaalta asunnot ovat Vantaalla keskimäärin edullisempia kuin Helsingissä ja Espoossa.
Tuloerot Vantaan sisällä ovat varsin suuret lähiöseutujen ja pientaloalueiden välisten erojen takia. Naiset ansaitsevat keskimäärin 71% miesten tuloihin nähden, mikä on hieman enemmän kuin koko maassa (69%).
Vantaan väestö on Helsinkiä ja Espoota työväenluokkaisempaa: teollisuuden ja logistiikan työpaikkoja on runsaasti. Puolueista SDP:llä ja Vasemmistoliitolla on maan keskitasoa suurempi kannatus. Toisaalta vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Kokoomuksesta tuli Vantaan suurin puolue. Vantaalla asuvia kansanedustajia on tätä nykyä eduskunnassa kolme (eduskuntavaalit 2015).
Kaupungissa asuu paljon lapsiperheitä: noin 60 prosenttia kaikista talouksista. Vantaan väestöstä on 51,2% naisia.

Merkkien 1–3 selitykset
¹ Helsingin pitäjän kirkonkylän alue
² Helsingin maalaiskunta ennen vuoden
 1946 suurta alueluovutusta Helsingille
 (katso historia)
³ ennuste (2018)[22]

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Kieliolot
Vantaa on ollut enemmistöltään suomenkielinen 1900-luvun alun jälkeen. Ruotsinkielisten lukumäärä on pysynyt vuosikymmenien ajan suunnilleen samalla tasolla, mutta paikkakunnalle suuntautuneen muuttoliikkeen myötä ruotsinkielisten osuus väestöstä on ollut jatkuvasti laskusuuntainen. Vuonna 1960 vantaalaisista noin kymmenen prosenttia oli ruotsinkielisiä ja vuonna 1980 viisi prosenttia. Vuonna 2015 ruotsinkielisten osuus vantaalaisista oli 2,7 prosenttia.[23] Vertailuna Helsingissä ruotsinkielisiä on 6,0% ja Espoossa 8,0% (v.2011). Vantaa on kuitenkin yhä virallisesti kaksikielinen, sillä kielilain mukaan kunta on säädettävä kaksikieliseksi, mikäli kielivähemmistön (suomi tai ruotsi) suuruus on vähintään 8% tai 3000 asukasta.[24] Väkilukuun suhteutettuna Vantaalla on kaikkein vähiten ruotsinkielisiä kaikista Suomen kaksikielisistä kunnista.
Vuoden 2015 alussa Vantaalla puhuttiin äidinkielenä suomen, ruotsin ja saamen lisäksi 112 eri kieltä.[23][25] Yleisimmät äidinkielet suomen ja ruotsin jälkeen ovat olleet 2000-luvulla venäjä, viro ja somali. Vuodenvaihteen 2014/2015 kielitilastosta käy ilmi, että sekä viron että venäjän kielten osuudet olivat ohittaneet ruotsin, joka oli nyt neljänneksi puhutuin äidinkieli. Vuodentaitteessa 2014/2015 Vantaalla asui 30263 henkilöä, joiden äidinkieli ei ollut mikään kolmesta kotimaisesta kielestä. Vieraskielisten yhteenlaskettu väestöosuus (14,4%) on Suomen suurin, vaikka Helsingissä (osuus 13,5 %) ja Espoossakin (13,2 %) vieraskielistä väestöä on runsaasti.[25]

Uskonto
Vuoden 2016 lopussa Vantaan asukkaista 59,1% kuului evankelisluterilaiseen kirkkoon, 1,2% Suomen ortodoksiseen kirkkoon ja 2,5% muuhun uskonnolliseen yhdyskuntaan. Väestöstä 37,1% ei kuulunut mihinkään uskonnolliseen yhdyskuntaan. Evankelisluterilaiseen kirkkoon kuuluvien osuus on laskenut tasaisesti 2000-luvulla, kun uskonnollisiin yhdyskuntiin kuulumattomien osuus on tasaisesti kasvanut.[26] Vantaan suomenkielisestä väestöstä luterilaiseen kirkkoon kuului vuoden 2015 lopussa 70,5 prosenttia asukkaista.[27]
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Vantaalla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[28]
Hakunilan seurakunta
Hämeenkylän seurakunta
Korson seurakunta
Rekolan seurakunta
Tikkurilan seurakunta (ent. Helsingin pitäjän suomalainen seurakunta)
Vantaankosken seurakunta (ent. Vantaan seurakunta)
Vanda svenska församling (ent. Helsinge svenska församling)
Nämä seurakunnat muodostavat Vantaan seurakuntayhtymän ().
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Vantaan alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.[29] Tikkurilan ortodoksinen kirkko toimii Tikkurilan urheilupuiston vieressä Viertolassa.[30][31]
Muut uskontokunnat
Vantaalla toimivia helluntaiseurakuntia ovat Korson helluntaiseurakunta, Vantaan Minttukirkko, Myyrmäen helluntaiseurakunta, Tikkurilan helluntaiseurakunta ja Vantaan Kotikirkko. Suomen Vapaakirkon Vantaan vapaaseurakunnan toimipiste sijaitsee Hiekkaharjussa, vapaaseurakunta on lisäksi perustanut Länsi-Vantaalle Askistoon Länsi-Vantaan vapaaseurakunnan.
Jehovan todistajien Suomen haaratoimisto, joka on organisaation ylin porras Suomessa, sijaitsee Koivuhaassa. Vantaalla on kolme Jehovan todistajien valtakunnansalia: Koivuhaassa, Martinlaaksossa ja Rekolassa.
Vuodesta 2016 lähtien Vantaalla toimii myös konservatiivista Raamatun-tulkintaa edustava ja naispappeutta vastustavan Luther-säätiön[32] perustaman Suomen evankelisluterilaiseen lähetyshiippakuntaan kuuluva Pyhän Kolminaisuuden luterilainen seurakunta.[33] Lähetyshiippakunta ei kuitenkaan ole Suomessa uskonnollinen yhdyskunta eivätkä sen papit ole evankelis-luterilaisen kirkon pappeja.[32]
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Vantaalla oli 223 027 asukasta, joista 218 647 asui taajamissa, 631 haja-asutusalueilla ja 3 749 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Vantaan taajama-aste on 99,7 %.[34] Vantaan taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:[35]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Vantaan keskuspaikka Tikkurila ja muut aluekeskukset eivät muodosta omia taajamiaan, vaan ne ovat osa Helsingin keskustaajamaa, joka ulottuu Vantaan lisäksi usean Helsingin lähikunnan alueelle. Yhteensä Helsingin keskustaajamassa on 1249820 asukasta ja sen pinta-ala on 676,46 neliökilometriä. Söderkullan taajama ulottuu pääosin Sipoon kunnan alueelle ja osin myös Helsingin kaupungin alueelle.
Suuralueet ja kaupunginosat

Vantaa jakautuu seitsemään suuralueeseen. Nämä jakautuvat edelleen yhteensä 61 kaupunginosaan (väestö 1.1.2015).[36]
Suuralueiden väkiluvut ja kaupunginosat avattavissa laatikoissa:[36]

Palvelut
Terveydenhuolto
Vantaalla on seitsemän terveysasemaa. Useimmilla suuralueilla on oma terveysasemansa, joskin Aviapoliksen ja Kivistön suuralueita palvellaan viereisten suuralueiden terveysasemilta.[37] Sairaaloita on kaksi: Peijaksen sairaala Asolassa, joka kattaa Vantaan ja Keravan väestön sairaalapalvelut, sekä Katriinan sairaala Seutulassa. Peijas vastaa äkillisistä terveyspalveluista, ja Katriina pitkäaikaishoidosta ja yleensä vanhusten hoidosta.[38]
Koulutus
Perusopetus

Vantaa tarjoaa monta mahdollisuutta perusopetuksen saralla, ja Vantaalla olikin keväällä 2016 yhteensä 44 suomenkielistä ja viisi ruotsinkielistä peruskoulua.[39][40] Kouluja on monen eri kokoisia, joista pienimpää edustaa ruotsinkielinen Helsingin pitäjän kyläkoulu Kyrkoby skola, joka on toiminut jo  vuodesta 1837 samassa koulurakennuksessa.[41] Suurimmat peruskoulut ovat puolestaan yli 800 oppilaan suomenkielisiä yhtenäiskouluja kuten Mikkolan ja Lehtikuusen koulu.
[42] Vantaan peruskoulut voidaan ryhmitellä suuralueiden mukaan kolmeen alueeseen:

Lukiot ja ammatillinen koulutus
Lukioista viisi on suomenkielistä päivälukiota ja yksi ruotsinkielinen; joukossa on kaksi yli tuhannen oppilaan suurlukioita (Tikkurilan lukio ja Vaskivuoren lukio). Niiden lisäksi on Vantaan seudun steinerkoulu lukioineen, Sotungin etälukio ja Vantaan aikuislukio.[43] Ammatillista koulutusta antavista oppilaitoksista suurimmat ovat Vantaan ammattiopisto Varia ja Kauppiaitten kauppaoppilaitos MERCURIA. Tämän lisäksi ammatillista koulutusta antavat Vantaalla Rikosseuraamusalan koulutuskeskus sekä Työtehoseura ja Edupoli, joista kaksi viimeksi mainittua tarjoaa nuorten ja aikuisten ammattikoulutusta ja järjestää ammatillisia näyttökokeita.[44] Erityisryhmille ammatillista koulutusta tarjoavat Keskuspuiston ja Kiipulan ammattiopiston Vantaan sivutoimipisteet. Myös ammatillisen koulutuksen yhteydessä on mahdollista suorittaa ylioppilastutkinto (kaksoistutkinto esimerkiksi Vantaan ammattiopisto Variassa).[45]
Vantaalla toimii yhdeksän lukiota:[43][45]
Lumon lukio
Martinlaakson lukio
Sotungin lukio ja sen yhteydessä toimiva Sotungin etälukio
Tikkurilan lukio ja sen yhteydessä toimiva Vantaan aikuislukio
Vaskivuoren lukio
Helsinge gymnasium
Vantaan Steinerkoulun lukio
Korkeakoulutus
Ammattikorkeakouluopetusta tarjoavat Metropolia ja Laurea. Metropolialla  on toimipisteitä Myyrmäessä (teknillinen koulutus ja Metropolia Business School) ja Tikkurilassa (muotoiluinstituutti). Laurealla on sekä viestinnän että sosiaali- ja terveysalan opetusta Tikkurilassa.[46]
Opistot
Vantaan aikuisopisto on yksi Suomen suurimmista kansalaisopistoista. Lisäksi opetusta tarjoavat Vantaan kuvataidekoulu, Vantaan musiikkiopisto sekä muutama yksityinen musiikkiopisto.
Koulutusta maahanmuuttajille
Suomen kieltä voi opiskella eri puolella Vantaata. Osa kursseista on ilmaisia ja osasta pitää maksaa kurssimaksu.[47]
Kaupunginkirjastot
Vantaan kaupunginkirjastolla oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 12 toimipistettä ja 441736 kirjaa.[8] Pääkirjasto on Tikkurilassa[48]
Liikunta
Kaupungilla on muun muassa viisi uimahallia, useita kuntosaleja,[49] neljä sisäurheiluhallia,[50] kolme jalkapallohallia,[51] noin 25 tenniskenttää,[52] jäähallit Tikkurilassa (Trio Areena ja harjoitusjäähalli) sekä Myyrmäessä,[53] talvisin kymmeniä jääkiekkokenttiä tai luistelualueita[54] ja 16 valaistua kuntorataa[55]
Vantaalla toimii lisäksi kolme golfkenttää. Keimolassa on kaksi 18-reikäistä kenttää, Hiekkaharjun liikuntapuistossa (Jokiniemen ja Havukosken kaupunginosissa) on 9-reikäinen golfkenttä ja Petikossa 9-reikäinen golfkenttä, joka laajennetaan vuonna 2018 18-reikäiseksi kentäksi.[56][57][58]
Talous
Vantaan kaupungin talous

Vantaa on viime vuosina tasapainottanut talouttaan vuonna 2012 hyväksytyn talous- ja velkaohjelman mukaisesti. Lainakannan kasvu saatiin taitettua valtuustokauden 2013-2017 loppuun mennessä. Vuonna 2016 kaupunki pystyi hieman lyhentämään yli miljardiin euroon noussutta lainakantaa.
Vantaan kuten koko kuntasektorin velkamäärän kasvu on tapahtunut käytännössä 2000-luvulla. Vantaan osalta velan kasvu kiihtyi, kun Kehäradan ja Kehä III:n suuret investoinnit osuivat vuoden 2008 rahoituskriisiä seuranneeseen pitkittyneeseen matalasuhdanteeseen.
Vantaalla on valtakunnallisesti katsoen korkea verotulopohja, mutta pääkaupunkiseudun vertailussa verotulot ovat Espoota ja Helsinkiä matalammat. Valtionosuusjärjestelmä sekä sen valtakunnalliseen vertailuun perustuva verotulotasaus on nähty ongelmallisina pääkaupunkiseudun kaupunkien erityishaasteiden sekä jatkuvan voimakkaan kasvun vuoksi.
Vantaan kunnallisveroprosentti on 19,00, mikä on selvästi alle koko maan keskiarvon ja suurten kaupunkien alhaisimpia [59]. Kunnallisveroprosenttia on Vantaalla nostettu viimeksi vuodelle 2010. Valtio on nostanut kiinteistöveroprosenttien alarajoja lainsäädännön kautta.
Suurten kaupunkien talouden tunnuslukujen vertailuissa Vantaan asema on kehittynyt myönteisesti viime vuosina. Kuntakonserneja ja eri tyyppisiä investointien rahoitustapoja tarkastellen kaupunkien lainamäärien vertailut tasoittuvat [59]. 2000-luvun alkupuolella yli puolet koko kaupungin veloista koostui kaupungin omistamista vuokra-asunnoista (VAV Asunnot Oy). Toisaalta kaupunki ajautui kriisiin pääosin siksi, koska se on tehnyt laajoja investointeja omaan taseeseen velkarahalla. Omaisuuden myyntiä ei ole harjoitettu juuri 2000-luvun alkupuolella.[60]
Työpaikat ja teollisuus
Hyvien liikenneyhteyksien seurauksena Vantaalle on keskittynyt runsaasti muun muassa elintarvike-, LVI,- kone- ja laiteteollisuutta sekä yritystoimintaa. Teollisuusalueita on Kehä III:n varrella, erityisesti lentoaseman yhteydessä ja viereisissä Viinikkalan, Veromiehen, Pakkalan ja Koivuhaan kaupunginosissa sekä Hakkilassa, jonne kulkee pistoraide pääradalta. Lentokentän ympäristöön on syntynyt niin kutsuttu lentokenttäkaupunki, Aviapolis, jossa on muun muassa suuria logistiikka-alan ja korkean teknologian yrityksiä. Vuonna 2000 oli 74,6 prosenttia työpaikoista palvelualoilla, 23,8 jalostuksessa ja vain 0,5 maataloudessa. Vuonna 2001 kaupungin työpaikkaomavaraisuusaste oli kohonnut 97,1 prosenttiin. 2000-luvulla Vantaan työpaikkojen määrä on lisääntynyt noin 15%.
Tilastokeskuksen StatFin-tilastopalvelun mukaan Vantaalla oli vuonna 2003 yhteensä 94361 työpaikkaa. Palkansaajiksi katsottiin 94,7% (89347) ja yrittäjiksi 5,3% (5014) työssäkäyvien kokonaismäärästä.[61]
Yksityinen sektori muodosti kaksi kolmasosaa (67%) Vantaan työpaikoista, joskin julkisen talouden osuus oli myös merkittävä. Palkansaajien työpaikat jakautuivat eri sektoreille seuraavasti (lukumäärä vuonna 2003):
Yksityinen sektori 67,0% (59834)
Kunta 16,1% (14368)
Valtioenemmistöinen osakeyhtiö 12,3% (11033)
Valtio 4,6% (4089)
Tuntematon 0,0% (23).
Mielenkiintoisen tulevaisuuden mahdollisuuden Vantaalle ja koko pääkaupunkiseudulle tarjoaa Kehärata, joka mahdollistaa huomattavan sekä asuntojen että työpaikkojen kasvumahdollisuuden ja tarjoaa suoran junaratayhteyden pääradasta lentoasemalle. Kehärata vaati Vantaalta ainakin yli sadan miljoonan euron investoinnin. Helsinki puolestaan on jo vuosikymmeniä ajanut pääkaupunkiseudun kuntien yhdistämistä alueen kehittämiseksi. Vantaa, Espoo ja Kauniainen ovat joka kerta torjuneet ehdotuksen, joskin Vantaa hieman hitaammin kuin muut. Vantaan kunnan- ja kaupunginjohtajat ovat toistuvasti torjuneet ehdotuksen peläten Vantaan muuttumista Helsingin ”takapihaksi”. Helsinki on laajentunut Vantaan suuntaan läpi 1900-luvun, muun muassa vuoden 1946 suuri alueluovutus ja vuoden 1966 Vuosaaren menetys. Niin sanottu Sipoo-liitos katkaisi Vantaan viimeisenkin meriyhteyden.
Yritysten ja virastojen pääkonttorit Vantaalla

Aaro Forsman, teetalo
Atea Finland Oy, tietotekniikkatuotteet, -ratkaisut ja -palvelut
Cramo (ent. Rakentajain Konevuokraamo), rakennuskoneiden ja -laitteiden vuokraus sekä siirtokelpoisten tilojen vuokraus ja myynti
Fazer, makeisten valmistusta Vantaalla (kotipaikka Helsingissä)
Finavia, lentokenttä- ja lennonvarmistuspalveluiden tuotto
Finnair, lentomatkustus ja -rahti (pääkenttä ja -konttori Helsinki-Vantaa, kotipaikka Helsinki)
Ilmailuhallinto, kansallinen ilmailuviranomainen
ISS Palvelut, siivous-, toimisto-, kiinteistön ylläpito-, ruokailu- ja turvallisuuspalvelukonserni ISS:n Suomen pääkonttori
Keskusrikospoliisi, vakavimman, erityisesti järjestäytyneen ja ammattimaisesti toimivan, rikollisuuden torjunta ja tutkinta
Laattapiste, kylpyhuoneiden ja muiden kosteiden tilojen laatat, hanat ja muut tarvikkeet sekä asennuspalvelut
Lite-On Mobile, elektroniikan komponenttien valmistus
Marioff, tulipalojen sammutustekniikka
Metsähallitus, valtion maa- ja vesialueiden hoito ja käyttö
Metsäntutkimuslaitos, metsäntutkimus
Nordqvist, teetalo
Okmetic, piikiekkojen valmistus
Onninen Oy, sähkö-, LV-, ilmastointi- ja kylmäalan tuotteita sekä materiaaleja
Paroc, eristevalmistaja
Pekkaniska, nosturialan yritys
Pöyry, konsultointi- ja suunnitteluyritys
R-kioski Oy, kioskikauppa
Suomen Rahapaja Oy, rahojen valmistus ja myynti
Kosan Gas Finland Oy, kaasukauppa (Suomen pääkonttori)
Suunto, urheiluinstrumentit
Tamro, tukkukauppa
Tikkurila Oyj, maalien valmistus ja jakelu
Uponor Oyj, talotekniikan lämmitys- ja putkijärjestelmien toimittaja
Vaisala, ympäristönmittauslaitteiden ja -mittausverkkojen valmistus
Vantaan Energia, Vantaan kaupungin 60-prosenttisesti omistama energiayhtiö
VAV Asunnot Oy,  Vantaan kaupungin 100-prosenttisesti omistama yleishyödyllinen asuntoyhtiö
Liikenne

Lentoliikenne

Helsinki-Vantaan lentoasema on Suomen suurin lentoasema. Vuonna 2017 sen matkustajamäärä oli 18,9 miljoonaa.[62] Lentoasema on menestynyt hyvin kansainvälisissä vertailuissa.[63] Lentoasema jakaa Vantaan karkeasti itä- ja länsiosaan: hallinnollinen keskus ja suurin väestökeskittymä sijaitsee pääosin Itä-Vantaalla.
Rautatieliikenne
Vantaan halki kulkee kaksi rautatietä: päärata Itä-Vantaan läpi ja Vantaankosken rata ja sen jatke Kehärata, jotka kulkevat Myyrmäestä Länsi-Vantaalta Vantaankosken, Kivistön ja Lentoaseman kautta Tikkurilaan. Rautatieasemia on 14 ja niillä pysähtyvät lähijunat. Lisäksi kaikki pääradan kautta kulkevat kaukojunat, myös Venäjälle kulkevat, pysähtyvät Tikkurilan asemalla, josta on vaihtoyhteys lentoasemalle kulkeviin lähijuniin. Tikkurilan ohittavat pysähtymättä ainoastaan eräät kirjaintunnuksettomat taajamajunat.
Vantaankosken radan asemat ovat Myyrmäki, Louhela, Martinlaakso ja Vantaankoski. Kehäradan asemia ovat Vehkala, Kivistö, Aviapolis, Lentoasema ja Leinelä. Pääradan asemat ovat Tikkurila, Hiekkaharju, Koivukylä, Rekola ja Korso. Suoria linja-autojen paikallisvuoroja liikennöidään lentoasemalle myös Martinlaakson ja Vantaankosken sekä Korson ja Koivukylän rautatieseisakkeilta. Korson ja Savion asemien välille on alustavasti suunniteltu uutta Vallinojan asemaa työnimenään Urpia. Pääradalle lisättiin vuonna 2004 neljäs raide Keravalle asti, joten lähijunaliikenne kulkee nykyään omilla raiteillaan kaukoliikenteestä erillään. Kesällä 2015 valmistui Kehärata, joka yhdistää pääradan ja Vantaankosken radan kulkien lentoaseman kautta.[64] Kehäradan valmistuminen kiihdyttää uusien asuin- ja työpaikka-alueiden kehittämistä. Esimerkiksi Vantaankosken alueella tyopaikkamäärä on kaksinkertaistumassa. Alueelle haetaan suunnitteluideoita ideakilpailun avulla.[65]
Tieliikenne
Vantaan läpi kulkee neljä moottoritietä: maakunnallinen Tuusulanväylä sekä valtakunnalliset Hämeenlinnan-, Lahden- ja Porvoonväylä. Myös Kehä III ja Vihdintie kulkevat Vantaan läpi. Linja-autoliikenne on kattavaa: erilaisia linjoja on yli sata, joista suurin osa on Vantaan kaupungin sisäisiä linjoja sekä osa Helsinkiin, Espooseen ja Keravalle kulkevia pääkaupunkiseudun seutulinjoja.
Vantaan pikavuoropysäkeistä sijoittuvat Hämeenlinnanväylälle Kaivoksela, Martinlaakso ja Keimolanportti, Tuusulanväylälle Tammisto sekä Tuusulanväylän ja lentoaseman välille Vantaanportti ja Ilmakehä. Tuupakka Kehä III:n yhteydessä on Lentoasema-Tampere-vuorojen käytössä. Lahdenväylälle ei Vantaan alueella sijoitu pikavuoropysäkkejä. Lahden ja lentoaseman väliset pikavuorot kuitenkin ajetaan Korson pikavuoropysäkin kautta. Pikavuorot lentoasemalta Porvoon ja Kotkan suuntaan pysähtyvät Kehä III:lla Tikkurilan tienhaarassa.
Liikennemelu
Liikenteellisenä keskuksena Vantaalle aiheutuu haittaa lentokoneiden, rautateiden sekä moottoritieliikenteen laajalle ulottuvasta melusta ja saasteista.
Meluselvityksen mukaan yli 77000 vantaalaista asuu yli 55dB:n melualueella. Vantaalla tieliikenteen melua aiheuttavat Kehä III, Vihdintie, Hämeenlinnanväylä, Tuusulanväylä, Lahdenväylä ja Porvoonväylä. Noin 7 000 vantaalaista asuu lentoliikenteen melualueella ja noin 9000 vantaalaista asuu rautatieliikenteen melualueella.[66]
Urheilu

Vantaalla on yleisurheilukenttiä muun muassa Hakunilassa, Hiekkaharjussa, Korsossa ja Myyrmäessä. Johtavat vantaalaiset yleisurheiluseurat ovat Kenttäurheilijat-58 ja Vantaan Salamat. Tikkurilan Valtti-Areenalla pelaava Mestis-joukkue Kiekko-Vantaa on Vantaan johtava jääkiekkoseura.[67] Jalkapallossa Myyrmäen jalkapallostadionilla kotipelinsä isännöivä PK-35 Vantaa pelaa kaudesta 2015 alkaen Veikkausliigassa.[68][69] PK-35:n naisten joukkue on voittanut viime vuosina useita Suomen mestaruuksia.[68][70]  Lähes jokaisella lähiöllä on omat jalkapalloseuransa.[67]
Koripalloa Vantaalla pelaa Pussihukat Myyrmäen Energia Areenalla ja lentopalloa Korson Veto. Käsipallossa Atlas ja amerikkalaisessa jalkapallossa TAFT ovat oman lajinsa perinteisimpiä seuroja pitkällä pääsarjatason historiallaan ja runsaalla junioriorganisaatiollaan. Vantaan maraton on järjestetty vuodesta 1994 Tikkurilan urheilupuiston ympäristössä.[71]
Urheiluseuroja
[67]
Amerikkalainen jalkapallo: TAFT
Jalkapallo: PK-35 Vantaa, Allianssi Vantaa, TiPS, AC Vantaa, VJS, KOPSE, KoiPS, Itä-Hakkilan Kilpa, Keimolan Kaiku
Jääkiekko: EVU, Kiekko-Vantaa
Koripallo: Pussihukat, Rekolan Urheilijat
Käsipallo: Atlas
Lentopallo: Korson Kaiku, Korson Veto
Salibandy: HaKi, Korson Kaiku, M-Team, SB Vantaa, Tikkurilan Tiikerit, VFT
Uinti: Vanders
Yleisurheilu: KU-58, Vantaan Salamat
Kulttuuri ja tapahtumia
Vantaan kulttuuripalkinto
Vantaan kulttuuripalkinto myönnetään vuosittain tunnustuksena merkittävistä ansioista taiteen ja kaupungin taide-elämän hyväksi Vantaan kaupungissa vakituisesti asuvalle henkilölle tai kaupungissa toimivalle yhteisölle. Ensimmäisen kerran palkinto myönnettiin vuonna 1976.[72]
Päätöksen Vantaan kulttuuripalkinnon myöntämisestä tekee kaupunginhallitus. Palkinnon suuruus on 10000 € (2015). Palkinnonsaajia ovat olleet muun muassa jazzmuusikko Juhani Aaltonen, muusikot Maarit ja Sami Hurmerinta, kuvanveistäjä Heikki Häiväoja, elokuvaohjaaja Matti Kassila, arkkitehti Alpo Halme, kirjailija Virpi Hämeen-Anttila yhdessä puolisonsa, professori Jaakko Hämeen-Anttilan kanssa, näyttelijä Lasse Pöysti, tanssiteatteri Raatikko, viihdetaiteilija Virve Rosti, kirjailija Alpo Ruuth, oopperalaulaja Esa Ruuttunen ja Vantaan lapsibaletti.[72]
Vantaan kaupunginmuseo
Vantaan kaupunginmuseo sijaitsee Tikkurilan vanhassa asemarakennuksessa.[73][74] Kaupunginmuseo muutti Suomen vanhimpaan, vuonna 1862 valmistuneeseen kiviseen asemarakennukseen sen restauroinnin jälkeen syksyllä 1990.[75] Punatiilisen museon ensimmäiset kaksi kerrosta ovat näyttelytiloina ja kolmannessa kerroksessa sijaitsevat kaupunginmuseon henkilökunnan toimitilat.
Symbolit
Vantaan nimikkoeläin on Vantaan vaakunassakin esiintyvä lohi, perinneruoka lohikeitto ja nimikkokasvi metsäorvokki.[18][76]
Tiedekeskus Heureka

Huhtikuussa 1989 avattu Heureka on suomalainen tiedekeskus Vantaan Tikkurilassa. Tiedekeskuksen tarkoituksena on tieteellisen tiedon ymmärrettävyyden lisääminen ja tiedeopetuksen menetelmien kehittäminen. Nimi Heureka viittaa Arkhimedeen sanomaksi arveltuun lauseeseen ”Olen keksinyt sen!”
Ankkarock ja Tikkurila-festivaali

Ankkarock oli jokavuotinen, useimmiten elokuun alussa Vantaan Korsossa järjestetty rock-festivaali. Tapahtuma alkoi vuonna 1989 ilmaiskonserttina ja järjestettiin sen jälkeen vuosittain. Viimeinen Ankkarock juhlittiin vuonna 2010.
Uudempaa vantaalaista kesäfestivaaliperinnettä edustaa vuodesta 2014 lähtien heinäkuun loppupuolen viikonloppuna Hiekkaharjun urheilukentällä järjestetty Tikkurila-festivaali.[77][78]
Vantaan musiikkijuhlat
Vantaan barokki -niminen festivaali järjestettiin kuutenatoista kesänä ennen kuin se lakkautettiin vuonna 2008. Vuonna 2010 perustettiin Vantaan musiikkijuhlat, joka jatkaa Vantaan barokin perinnettä ainakin siinä mielessä, että sekin painottaa vanhaa musiikkia. Uuden festivaalin kattama ajanjakso on kuitenkin laajempi, ja taiteellisen johtaja Markku Luolajan-Mikkolan mukaan siellä keskitytään ennemmin periodisoittimiin kuin mihinkään tiettyyn aikakauteen.[79]
Konserttitalo Martinus
Martinlaaksossa sijaitseva vuonna 1987 valmistunut konserttitalo Martinus tarjoaa tiloja erilaisille tapahtumille kokouksista ja seminaareista kulttuuritilaisuuksiin.
Hyvän akustiikan ansiosta konserttisalissa on tehty monia nauhoituksia äänitteitä varten. Salissa on tehty runsaasti myös tv-nauhoituksia. Katsomopaikkoja salissa on 410 henkilölle, joista kuusi on invalidipaikkoja. Konserttitalon lämpiössä on mahdollisuus järjestää pienimuotoisia konsertteja ja muita tapahtumia. Martinus on Markku Johanssonin johtaman Vantaan viihdeorkesterin kotisali.
Myyrmäkitalo
Läntisellä Vantaalla olevassa Myyrmäkitalon monitoimikeskuksessa sijaitsevat muun muassa pääkirjastotason palveluja tuottava Myyrmäen kirjasto (toinen vastaava Vantaalla on Tikkurilan kirjasto), Vantaan taidemuseo Artsi ja 188-paikkainen nousevakatsomoinen auditorio. Auditoriossa toimii elokuvateatteri Kino Myyri. Keskuksen opetustilojen pääkäyttäjiä ovat Vantaan kuvataidekoulu, Vantaan aikuisopisto ja monet harrastekerhot. Syksyllä 1993 valmistunut monitoimikeskus sijaitsee lähellä Myyrmäen asemaa ja kauppakeskus Myyrmannia.
Tunnettuja vantaalaisia kuoroja ja yhtyeitä

Vantaan viihdeorkesteri
Tikkurilan Soittokunta
Katujen Äänet
Shiraz Lane
Melrose
Mind of doll
Passionworks
Pintandwefall
Wedding Crashers
Vantaan Kamarikuoro
NaisSound
Ruokakulttuuri
Vantaan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lohilaatikko, lohikeitto ja lohitäytteinen vol-au-vent.[80]
Matkailu

Vantaan suosituin nähtävyys on tiedekeskus Heureka (318699 kävijää vuonna 2011).[8] Muita nähtävyyksiä ovat:
Helsingin pitäjän kirkonkylä[8] ja Vantaan Pyhän Laurin kirkko (1460)
Helsinki-Vantaan lentoasema (1952)
Hotelli Vantaa, ja sen viihderavintola Tulisuudelma[8][81]
Kuusijärven ulkoilukeskus[8][82] ja Sipoonkorven kansallispuisto
Myyrmäen kirkko (Juha Leiviskä, 1984)
Seutulan kappeli
Sotungin kylä[8]
Suomen ilmailumuseo[8][83]
Teatteri Vantaa
Vantaan kaupunginmuseo[8] (Tikkurilan vanhassa asemarakennuksessa)
Vantaan taidemuseo Artsi[8] (Myyrmäkitalossa)
Vantaankoski ja Kuninkaantie[8]
Viihdekeskus Flamingo ja Kauppakeskus Jumbo[8]
Ystävyyskaupungit
Vantaalla on 12 ystävyyskaupunkia:[8]

Askim, Norja (1951)
Frankfurt (Oder), Saksa (1987)
Huddinge, Ruotsi (1951)
Jinan, Kiina (2001)
Kinešma, Venäjä (1969)
Lyngby-Taarbæk, Tanska (1951)

Matte Yehuda, Israel (1967)
Mladá Boleslav, Tšekki (1978)
Rastattin piirikunta, Saksa (1968)
Salgótarján, Unkari (1976)
Seyðisfjörður, Islanti (1980)
Słupsk, Puola (1987)

Katso myös
Vantaan nuorisovaltuusto
Luettelo tunnetuista vantaalaisista
Luettelo Vantaan julkisista taideteoksista
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| title = Vantaan väestö 2014/2015| publisher = Vantaan kaupunki| year = 2015| isbn = 978-952-443-499-7| format = [ online version] (PDF)| accessdate = 8.1.2016}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Georg Haggren, Petri Halinen, Mika Lavento, Sami Raninen ja Anna Wessman| title = Muinaisuutemme jäljet| publisher = Gaudeamus| year = 2015}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Leskinen, Sirpa & Pesonen, Petro| title = Vantaan esihistoria| location = Vantaa| publisher = Vantaan kaupunki| year = 2008| isbn = 978-952-443-255-9}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Hansaliitto (muinaisalasaksan sanasta hansa ’ryhmä, joukko’) – myös dudische Hanse ja deutsche Hanse,  – oli pohjoiseurooppalaisten  kaupunkien (varhaisvaiheissa yksittäisten kauppiaiden) liitto, joka hallitsi kauppaa Itämeren ja Pohjois-Saksan alueella 1200–1400-luvuilla. 1300-luvun alkupuolella Hansaliitto oli myös puolustusliitto ja se tiivistyi vuosisadan puolivälissä Lyypekin johtamaksi suurvallaksi.
Historia
Synty

Viikinkien vallan kadottua pohjoisen kaupankäynnin keskus siirtyi saksalaistuvalle Itämeren etelärannikolle. Merkittävä vaihe tässä oli Lyypekin perustaminen vuonna 1158. Lyypekin nousun taustalla oli sijainti, jossa Itämeren kauppa ja etelästä tulevat kauppareitit kohtasivat. Lisäksi se pystyi hyödyntämään Skånen edustalla uivia silliparvia, ja näin vastaamaan Euroopan sillikysyntään. Katolisessa Euroopassa syötiin kalaa aikoina, jolloin lihansyönti oli paaston vuoksi kielletty.[1] Varhaisimmat erityisoikeutensa saksalaiskauppiaat saivat Lontoossa 1157, pian seurasivat erityisoikeudet Gotlannissa, Novgorodissa ja Bruggessä.
Aluksi kauppiaat muodostivat pieniä yhteenliittymiä puolustamaan etujaan, lähinnä saman kaupungin kauppiaiden kesken.[1] Samaan aikaan saksalaisia siirtyi itään päin Puolaan, jolloin syntyi uusia markkina-alueita. Vuonna 1241 Hampurin ja Lyypekin kauppiaat muodostivat liiton eli hansan ja poistivat tullimaksut keskinäisestä kaupastaan. Kaupungit sopivat myös toistensa alueen ja etujen tarvittaessa aseellisesta suojelusta.[1] Pikkuhiljaa yksittäisistä kauppiashansoista siirryttiin kohti kaupunkihansaa. Kauppiashansoja ja kaupunkihansaa ei voidakaan selvästi erottaa toisistaan.
Liitto toi taloudellista etua jäsenilleen, minkä vuoksi toisia kaupunkeja liittyi pian mukaan. Liiton kasvettua sen jäsenkaupungit alkoivat neuvotella sopimuksia yhdessä ja ne perustivat eri puolille Pohjois-Eurooppaa hansakonttoreita.[1] 1300-luvun alkupuolella kauppa- ja puolustusliitto, jota myöhemmin kutsuttiin hansaliitoksi, oli jo täysin vakiinnuttanut asemansa. 1300-luvun puolivälissä siinä oli mukana noin 70 kaupunkia Flanderista Venäjälle. Liiton jäsenistä ei koskaan laadittu kattavaa jäsenluetteloa, joten liiton laajuutta eri aikoina on hankala selvittää täsmällisesti. Lisäksi löyhästi liittoon liittyi noin 130 muuta kaupunkia.
Vuonna 1356 siihen asti löyhä kaupunkiliitto tiivistyi Lyypekin johdolla entistä tiiviimmäksi suurvallaksi. Edelleenkään liitolla ei ollut varsinaisia jäsenlistoja, ei perustuslakia eikä tiukkaa organisaatiota, ei yhteistä taloutta tai virkamiehiä. Mainitusta vuodesta alkaen Hansan päätökset tehtiin hansapäivillä yksinkertaista enemmistöä seuraten.
Loppuaika
Hansan valta hiipui 1500- ja 1600-luvuilla muun muassa hollantilaisten ja englantilaisten vahvistaessaan asemiaan Pohjanmeren kaupassa. Toisaalla taas Itämeren kauppa siirtyi hiljalleen Tanskan ja Ruotsin käsiin. Toinen merkittävä syy Hansan vallan hiipumiselle oli Amerikan löytyminen, joka siirsi kaupankäyntiä Atlantille.[1] Uskonpuhdistuksen myötä katolilaisuus katosi Pohjois-Euroopasta ja sen myötä tärkeän kauppa-artikkelin, suolasillin, kysyntä pieneni.[1] Lisäksi usein erimieliset ja toisilleen epälojaalit kaupungit eivät kyenneet esiintymään yhtenäisenä rintamana suhteissaan vahvistuviin territoriaalivaltioihin nähden, minkä vuoksi niitä ei enää pidetty luotettavina neuvottelukumppaneina. Esimerkiksi Westfalenin rauhaan johtaneisiin rauhanneuvotteluihin Hansan edustajia ei kutsuttu lainkaan. Viimeisille hansapäiville 1669 osallistui yhdeksän jäsentä ja vain kolme (Lyypekki, Hampuri ja Bremen) pysyivät jäseninä lopulliseen purkautumiseen (1862) asti.
Toiminta

Hansakauppiaat osallistuivat monen kaupungin hallintoon. Esimerkiksi Ruotsin keskiaikaisessa lainsäädännössä määrättiin tarkoin, kuinka monta saksalaista sai kuulua kaupungin raatiin ja monenko piti olla kotimaisia.
Hansakaupan merkityksen kannalta keskeistä oli uuden laivatyypin, koggin, kehittäminen. Koggeihin mahtui varhaisempiin laivatyyppeihin verrattuna huomattavasti enemmän rahtia. Tärkeitä vientitavaroita olivat suola, kankaat ja taloustavarat. Ruotsista saatiin rautaa, Suomesta kalaa ja turkiksiakin, Norjasta kalaa ja Venäjältä turkiksia ja mehiläisvahaa kirkon kynttilöihin. Lisäksi Hansa välitti eurooppalaisia vaikutteita, kieltä, kirjallisuutta ja muotia pohjoiseen.
Hansa keskittyi pääasiassa kauppaan, mutta sillä oli myös sotilaallista voimaa. Se puolusti jäsentensä etuja aikana, jolloin ei ollut olemassa yhtenäistä Saksaa, joka olisi kyennyt antamaan takeet kaupankäynnin turvallisuudesta. Tanska jatkoi itsenäistä kaupankäyntiä Itämerellä vielä viikinkiajan jälkeenkin, ja Tanskan kuninkaan Valdemar IV:n aikana (1340–1377) hansan oli kahdesti puolustauduttava Tanskan yrityksiltä puuttua liiton asioihin.
Hansakaupunkeja
Hansakaupunkeja olivat esimerkiksi:
Hampuri, Lyypekki, Kiel, Rostock, Stralsund, Magdeburg, Braunschweig, Bremen, Münster, Gardelegen, Köln, Dinant, Breslau, Krakova, Danzig, Elbing, Königsberg,  Riika, Tallinna, Tartto, Pärnu, Viljandi, Visby, Tukholma.
Hansalla oli konttori seuraavissa kaupungeissa:
Brugge, Antwerpen, Lontoo, Bergen, Novgorod.
Muita tärkeitä kauppapaikkoja olivat muun muassa:
Oslo, Malmö, Kalmar, Turku, Viipuri, Kööpenhamina.
Hansaliiton aika näkyy edelleenkin muun muassa paikannimissä. Hampurista ja Bremenistä, jotka kumpikin muodostavat Saksassa erilliset osavaltiot, käytetään yhä virallisesti nimityksiä Freie und Hansestadt Hamburg ja Freie Hansestadt Bremen. Monissa näihin kaupunkiin osoittavissa tieopasteissakin on pelkästään lyhenteet HH (Hansestadt Hamburg) ja HB (Hansestadt Bremen). Sama pätee myös kyseisissä kaupungeissa rekisteröityjen moottoriajoneuvojen kilpiin.
Englantilaisten hopearahojen nimityksen ”sterling” on joskus otaksuttu juontuvan hansakaupunkilaista tarkoittavasta sanassa ”easterling”. Tätä kuitenkin pidetään nykyään erehdyksenä.
Nykyään Saksassa on yhdeksän virallista hansakaupunkia:
Bremen
Demmin
Greifswald
Hampuri
Lyypekki
Lüneburg
Rostock
Stralsund
Wismar
Uuden ajan Hansa
Ensimmäiset Uuden Ajan Hansapäivät järjestettiin vuonna 1980 Hollannin Zwollessa, jossa koolla oli 43 kaupunkia. Tapahtuma järjestetään vuosittain yhdessä Euroopan hansakaupungeista, joita on nykyisin yli 200. Suomesta Uuden Ajan Hansaliittoon kuuluvat Turku ja Ulvila (vuodesta 2012) [2]. Ensimmäisen kerran hansapäivät järjestettiin Turussa vuonna 2004. Useimpina vuosina Hansapäiville on osallistunut noin 100 kaupunkia.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ruusuvuori, Juha| title = Itämeren merirosvot – piraattitarinoita pohjoisesta| location = Helsinki| publisher = Teos| year = 2004 (2. p.)| id = ISBN 951-851-005-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Enemark Poul| title = Kalmarin unionista Tukholman verilöylyyn - Pohjoismainen unioniaika 1397-1521| location = Juva| publisher = SKS| year = 1986| id = ISBN 951-717-365-2}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Itämeri
Luokka:Saksan historia
Luokka:Tanskan historia
Luokka:Norjan historia
Luokka:Ruotsin keskiaika
Luokka:Viron historia
Luokka:Puolan historia
Luokka:Keskiaika
Luokka:Sotilasliitot
Luokka:Lakkautetut kansainväliset järjestöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kohtasivatko viikingit koskaan merirosvoja?