Charles Sanders Peirce (10. syyskuuta 1839 Cambridge, Massachusetts, Yhdysvallat – 19. huhtikuuta 1914 Milford, Pennsylvania Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen filosofi, loogikko, tiedemies ja yleisnero.[1] Hänet tunnetaan erityisesti filosofisen pragmatismin alullepanija, työstään matemaattisen logiikan saralla, semioottisista tutkimuksistaan (esimerkiksi trikotomisen merkin käsitteen kehittämisestä), fallibilistisesta ja realistisesta tieteenfilosofiastaan sekä saksalaisesta idealismista ja Darwinin evoluutioteoriasta vaikutteita saaneen objektiivista idealismia edustavan metafyysisen järjestelmän kehittäjänä. Peircen filosofian keskiössä on hänen kolmen kategorian oppinsa, jonka oikeuttamiseksi Peirce kehitti Edmund Husserlin fenomenologiaa muistuttavan niin ikään "fenomenologiaksi" ja myöhemmin "faneroskopiaksi" (phaneroscopy) kutsumansa opin.[2][3] Peircen tieteellinen työ kattoi kuitenkin filosofian ja logiikan lisäksi myös monia muita aloja, esimerkiksi luonnontieteitä, matematiikkaa ja psykologiaa, ja vaikka Peirce tunnetaan nykyään lähinnä filosofina ja loogikkona, hän ei koskaan toiminut palkkatyössä tai tutkijanvirassa näillä aloilla. Hänet tunnettiin omana aikanaan lähinnä luonnontieteilijänä. Tälläkin saralla hän oli innovatiivinen, esimerkiksi tehden uudistuksia tilastollisiin tutkimusmetodeihin.
Nykyään Peirce tunnustetaan yleisesti yhdeksi suurimmista ellei suurimmaksi koskaan eläneeksi amerikkalaiseksi filosofiksi, ja jotkut ovat rinnastaneet hänet jopa Aristoteleeseen ja Leibniziin.[4] Matemaatikko ja tieteen popularisoija Keith Devlin on kutsunut Peirceä yhdeksi suurimmista koskaan eläneistä filosofeista.[5] Matemaattisen logiikan alalla häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä koskaan eläneistä tutkijoista, ja Robert Burchin mukaan Peircen loogis-matemaattinen työ on "laajuudessaan ja omaperäisyydessään lähestulkoon vailla vertaistaan".[6] Peirce esimerkiksi julkaisi kaksi vuotta ennen Gottlob Fregen Begriffsschrifin julkaisua artikkelin, jossa esitteli vahvuudeltaan Fregen järjestelmää vastaavan loogisen syntaksin. Lisäksi Peirceä pidetään yhtänä merkittävimmistä ellei kaikkein merkittävimpänä semiootikoista.[7] Itse Peirce piti itseään ensisijaisesti loogikkona, ja logiikka oli hänelle enemmän tai vähemmän semiotiikan synonyymi.[8] Matemaattista logiikkaa Peirce kutsui logiikan matematiikaksi.[9]
Elämä

Lapsuus ja nuoruus
Peirce syntyi 10. syyskuuta 1839 yliopistokaupunki Cambridgessä Massachusettsin osavaltiossa. Hänen vanhempiaan olivat Sarah ja Benjamin Peirce. Isä Benjamin oli matematiikan ja tähtitieteen professori Harvardin yliopistossa, oman aikansa merkittävin yhdysvaltalainen matemaatikko. Ollessaan vasta 12-vuotias Peirce luki vanhemman veljensä kopion Richard Whatelyn Elements of Logic-teoksen, joka oli aikansa johtava logiikan oppikirja, mistä sai hänen koko elämän kestänyt logiikkaan ja päättelyyn kohdistunut intohimonsa.[10] Peirce kiinnostui myös luonnontieteistä ja filosofiasta hyvin nuorena ja luki esimerkiksi Friedrich Schilleriä ja Immanuel Kantia[11].
Peirce opiskeli Harvardissa ja suoritti tutkinnon kemiassa 1863.[12] Harwardissa saivat alkunsa myös hänen elinikäiset ystävyytensä Francis Ellingwood Abbottin, Chauncey Wrightin ja William Jamesin kanssa. Peircen akateeminen ura kuitenkin kariutui, mihin vaikutti eräs Peircen yksityiselämään liittynyt skandaali, ja se, että Harvardin presidenttinä vuosina 1869-1909 toiminut Charles William Eliot oli muodostanut Peircestä hyvin kielteisen mielipiteen ja toistuvasti esti auktoriteetillaan kaikki ehdotukset Peircen työllistämiseksi yliopistolliseen toimeen.
Ura tiedemiehenä ja tutkijana
Vuosina 1859-1891 Peirce työskenteli joukossa tieteellisiä tutkimuslaitoksia United States Coast Surveyn palkollisena,[13] nauttien vaikutusvaltaisen isänsä suojelua tämän kuolemaan saakka 1880, mitä kautta Peirce myös säästyi osallistumiselta Yhdysvaltojen sisällissotaan. Osana tutkimustyötään Peirce vieraili viidesti Euroopassa, ensimmäisen kerran vuonna 1871 osana auringon pimennystä havainnoimaan mennyttä ryhmää. Euroopassa Peirce tutustui henkilökohtaisesti Augustus de Morganiin, William Stanley Jevonsiin ja William Kingdon Cliffordiin, brittiläisiin matemaatikoihin ja loogikoihin, joiden ajatukset olivat lähellä hänen omiaan. Vuosina 1869 Peirce toimi assistenttina Harvardin astronomisessa observatoriossa, työskennelle tähtien kirkkauden ja linnunradan muodon määrittämisen ongelmien parissa.[14] Huhtikuussa 1877 hänet äänestettiin jäseneksi National Academy of Sciences -akatemiaan.[15]
1880-luvulla Peircen välinpitämättömyys byrokratiaa kohtaan lisääntyi ja hänen aikataulunsa venyivät. Hän omisti yhä suuremman osan ajastaan filosofisille tutkimuksilleen ja kirjoitti vuosina 1883-1909 tuhansia artikkeleita filosofiasta, logiikasta ja tieteestä Century Dictionary -ensyklopediaan.[16] Vuonna 1885 paljastui, että Coast Surveyn henkilökunta oli syyllistynyt julkisten varojen väärinkäyttöön. Peirce vapautettiin lopulta syytteistä, mutta laitoksen ylitarkastaja Julius Hilgard erotettiin virastaan. Peirce kuitenkin irtisanoutui ylitarkastaja Thomas Corwin Mendenhallin kehotuksesta. Peirce ajautui työttömäksi, eikä koko loppuelämänsä aikana saanut nauttia vakituisesta palkkatyöstä.
Vuonna 1879 Peirce sai toiminimityksen luennoidakseen logiikasta John Hopkins yliopistossa, missä Peircen työtä kohtaan osoitettiin suurta mielenkiintoa. Kyseessä oli Peircen uran ainoa toiminimitys yliopistomaailmassa.[17] Peircen elämäkerran kirjoittaneen Brentin mukaan Peirce ei koskaan osannut epäillä, että hänen yrityksensä päästä osalliseksi apurahoista tai akateemisista viroista kariutuivat toistuvasti kanadalais-amerikkalaisen Simon Newcombin peitetyn vastustuksen vuoksi.[18] Brent myös epäilee, että Peircen epäonneen vaikutti hänen vaikea persoonallisuutensa.[19] Keith Devlin sitä vastoin katsoo, että Peirce oli liiaksi edellä aikaansa, jotta akateeminen valtavirta olisi kyennyt ymmärtämään ja arvostamaan hänen työtään.[5]
Selvää kuitenkin on, että Peircen yksityiselämä vaikeutti hänen urakehitystään. Kun Peircen ensimmäinen vaimo Melusina Fay Peirce oli jättänyt hänet vuonna 1875,[20], Peircellä ja hänen tulevalla toisella vaimollaan Juliette Peircellä oli suhde ensimmäisen avioliiton ollessa edelleen voimassa. Vaikka Peircen välit ensimmäiseen vaimoonsa olivat jo katkenneet ja vaikka hän nai Julietten saatuaan eron Zinasa vuonna 1883, Viktoriaanisessa Uudessa Englannissa tapaus oli huomattava skandaali. Newcomb sai aikaan Peircen irtisanomisen vuonna 1884 sillä perusteella, että tämä oli elänyt ja matkustanut yhdessä naisen kanssa, jonka kanssa ei ollut avioitunut, vieläpä entisen avioliiton ollessa voimassa.[21]
Filosofiset ja tieteelliset julkaisut
Työskennellessään Coast Surveyn palveluksessa, Peirce julkaisi joukon tieteellisiä ja tieteen metodologiaa käsitteleviä kirjoituksia muun muassa Coast Surveyn omassa julkaisussa että American Journal of Mathematics -lehdessä.
Vuonna 1870 Peirce julkaisi pitkän matemaattista logiikkaa käsittelevän artikkelin "Description of a Notation for the Logic of Relatives, Resulting from an Amplification of the Conceptions of Boole's Calculus of Logic" Memoirs of the American Academy of Arts and Sciences -julkaisussa. Artikkelissa Peirce esitteli ensimmäinä historiassa, kaksi vuotta ennen Fregen Begriffschriftiä, täydellisen syntaksin minkä hyvänsä paikkaluvun relaatioiden logiikalle.[22][23]
Peirce kirjoitti ja julkaisi tänä valmistumistaan seuranneena ajanjaksona myös filosofisia tutkimuksiaan. Näistä vaikutusvaltaisin lienee ollut Popular Science Monthly -lehdessä julkaistu artikkeli "How to Make our Ideas Clear" (1878), jota voidaan pitää pragmatistisen filosofian perustavana kirjoituksena.[24] Samassa lehdessä osana samaa "Illustrations of the Logic of Science" -julkaisusarjaa julkaistiin myös tieteenfilosofian kannalta merkittävät kirjoitukset "Fixation of Belief" (1877), "The Doctrine of Chances" (1878) ja "Induction, Deduction and Hypothesis" (1978).
Myös vuodet 1967-1969 olivat Peircen filosofisen uran kannalta merkittäviä. Peircen kirjoitukset "On a New List of Categories", jossa Peirce ensimmäisen kerran esitteli kolme kategoriaansa julkaistiin vuonna 1968, The Proceedings of the American Academy of Arts and Sciences (PAAAS) -lehdessä osana julkaisusarjaa, johon kuului yhteensä viisi artikkelia, joista useimmat käsittelivät matemaattista logiikkaa.
Niin ikään filosofisesti merkittävät kirjoitukset "Nominalism versus Realism", "Questions concerning certain Faculties claimed for Man" ja "What is Meant by 'Determined'", ja "Grounds of Validity of the Laws of Logic: Further Consequences of Four Incapacities" julkaistiin vuonna 1869. Kaikki tämän julkaisusarjan kirjoitukset julkaisi Journal of Speculative Philosophy.
Suurin osa Peircen aikakauden filosofista ja muuta tuotantoa on kuitenkin julkaistu vasta postuumisti.
Myöhäiset vuodet

Vuonna 1887 viidettäkymmenettä ikävuottaan lähestyvä Peirce käytti osan perinnöstään ja osti Pennsylvaniasta läheltä Milfordin kaupunkia 8 neliökilometrin tilan, joka ei koskaan tuottanut hänelle taloudellista voittoa.[25] Peirce muutti vaimoineen tilalla sijainneeseen 1854 rakennettuun suurikokoiseen maalaistaloon, joka remontoitiin ulkoasua myöten Peircen suunnitelmien mukaan. Peircet elivät Charlesin "Arisbeksi" nimeämällä tilalla lopun elämäänsä,[26] toistuvasti köyhyydestä ja puutteesta kärsien; Peirce omistautui filosofisille tutkimuksilleen, eikä tilan taloudenpito mennyt lainkaan hänen epärealististen suunnitelmiensa mukaan, ja pian pariskunnalla ei ollut varaa kustantaa edes talonsa lämmitystä talvella, ja he joutuivat syömään paikallisen pankkiirin lahjoittamaa vanhaa leipää. Peircen veli James Mills Peirce, hänen naapurinsa ja muutamat muut ihmiset selvittivät lopulta Peircen omaisuusverot ja kiinnitykset.[27] Peirce itse sai vähäisiä tuloja lähinnä muutamista insinööritieteellisistä konsultaatiotehtävistä ja kirjoittamistaan arvosteluista The Nation-lehteen. Peirce teki myös käännöksiä Smithsonian Institutionille.
Vaikka Peirce joutui kokemaan välillä kovia viimeisinä vuosikymmeninään, aikakausi oli kuitenkin samalla filosofisesti hänen tuotteliaintaan, vaikka Peirce ei saanutkaan ainuttakaan aloittamistaan kirjaprojekteista valmiiksi.[28] Peircen Monist-lehdessä 1890-luvulla julkaisemansa esseesarja, samoin kuin suurin osa hänen semioottisista ja pragmatismia käsittelevistä kirjoituksistaan ja hänen kypsä diagrammaattinen logiikkansa syntyivät juuri Arisbessä.
Monist-lehden kaiken kaikkiaan neljästätoista artikkelista koostuneesta julkaisusarjasta on kiittäminen tuomari Francis C. Russellia, joka esitteli Peircen lehden toimittajalle Paul Caruselle ja omistajalla Edward C. Helelerille.[29] Näiden kirjoitusten lisäksi Peirce julkaisi lukuisia artikkeleja Baldwinin Dictionary of Philosophy and Psychology -teokseen vuosina 1901-5. Tosin noin puolet Peircen nimissä olevista artikkeleista näyttäisivät olevan Christine Ladd-Franklinin käsialaa.[30] Peirce myös anoi apurahaa kirjan kirjoittamista varten vastaperustetusta Carnegie instituutista, mutta anomus hylättiin, syypäänä tälläkin kertaa Newcomb.[31]
Hänen vanha ystävänsä ja ihailijansa William James auttoi Peirceä suuresti hänen vaikeimpina vuosinaan. James muun muassa järjesti Peircelle tilaisuuden pitää kaksi luentosarjaa lähellä Harvardia (1898 ja 1903), mistä hänelle myös maksettiin.[32] Ja mikä olennaisinta, James kirjoitti 1907-10 välillä joka vuosi ystävilleen Bostonin älymystöpiireissä pyynnön tukea Peirceä taloudellisesti. Syntyi rahasto, jota jatkettiin myös Peircen kuoleman jälkeen, sillä hänen leskensä jatkoi elämäänsä Arisbessä. James myös omisti kirjansa Will to Believe Peircelle, ja Peirce testamenttasi omaisuutensa Jamesin vanhimmalle pojalle, siltä varalta, jos hänen vaimonsa Juliette sattuisi kuolemaan ennen häntä.[33]
Peirce kuoli Milfordissa Pennsylvaniassa 19. huhtikuuta 1914, kaksikymmentä vuotta ennen vaimoaan. Peircellä ei ollut lapsia kummassakaan avioliitossa.[34]
Filosofiset ja tieteelliset julkaisut
Mitä tulee julkaistuun tuotantoon, Peircen myöhäisen kauden tunnetuimmat artikkelit ovat hänen The Monist -lehdessä vuosina 1891-3 julkaisemansa esseet, joissa Peirce esitteli "synekistisen" objektiivista idealismia edustavan hänen kolmen kategoriansa metafyysiselle tulkinnalle perustuvan oppinsa. Esimerkiksi esseet "The Architecture of Theories" (1891), "The Law of Mind" (1892), "Man's Glassy Essence" (1892) ja "Evolutionary Love" (1893) julkaistiin Monist-lehdessä. Monist-sarjan artikkelit on sittemmin uudelleenjulkaistu sellaisenaan esmerkiksi Essential Peirce I -artikkelikokoelmassa ja ne voi lukea ilmaiseksi verkosta esimerkiksi internet archive (archive.org) sivustosta.
Monist-lehti julkiaisi myöhemmin myös Peircen muita kirjoituksia, muun muassa logiikkaa käsittelevät "The Regenerated Logic" (1896) "The Logic of Relatives" (1897), ja pragmatismia käsittelevät "What Pragmatism Is" (1905), "Issues of Pragmaticism" (1905) ja "Prolegomena To an Apology For Pragmaticism" (1906).
Peirce julkaisi myös kuuden esseen sarjan viikoittain ilmestyvässä "uskonnon ja tieteen yhteensovittamiselle" omistetussa Open Court -lehdessä. Näissä vähemmän tunnetuissa kirjoituksissaan, jotka löytyvät archive.org -sivustolta, Peirce käsitteli paitsi logiikkaa ja metafysiikkaa, myös eettisiä, rikosoikeudellisia ja teologisia kysymyksiä.
Lisäksi Peirce julkaisi artikkeleita seuraavissa julkaisuissa: Proceedings of the American Society for Psychical Research, The American Journal of Psychology, Educational Review, The New York Evening Post ja Popular Science Monthly.
Suurin osa Peircen filosofista ja tieteellistä tuotantoa jäi kuitenkin julkaisematta. Artikkelijulkaisujen lisäksi Peircelle tarjoutui silti mahdollisuus esitellä ajatuksiaan luentosarjoissa. Lokakuun 1892 ja tammikuun 1893 välillä Peirce piti kahdentoista luennon sarjan otsikolla "The History of Science" Massachusettsin Lowell-yliopistossa; vuonna 1898 Peirce piti luennon otsikolla "Reasoning and the Logic of Things" Cambridgessä pidetyssä konferenssissa; keväällä 1903 Peirce piti Harvardissa pragmatismia käsittelevän luentosarjan, ja saman vuoden marras- ja joulukuussa Peirce piti toisen luentosarjan Lowellin yliopistossa otsikolla "Some Topics of Logic bearing on Questions now Vexed"; vuonna 1905 Peirce piti Adirondack Summer School Lectures -nimikkeellä tunnetun luentosarjan; ja vuoden 1907 huhtikuussa esiintyi viimeisen kerran akateemiselle yleisölle Harvardissa Filosofisella klubilla pitäen "Logical Methodeutic"-nimellä otsikoidun sarjan esitelmiä. Esimerkiksi toisen Lowell-luentosarjan ja Harvardissa pidetyn pragmatismi-sarjan artikkelimuotoisia muistiinpanoja on julkaistu esimerkiksi Essential Peirce 2 -kokoelmassa. Peirce esittelee näissä kirjoituksissaan muun muassa semioottisia käsitteitään, mitä kautta ne ovat varsin vaikutusvaltaisia semiotiikan piirissä.
Peirce julkaisu kuitenkin vain pienen osan tuotannostaan, ja esimerkiksi Collected Papers -kokoelma sisältää myös lukuisia aikaisemmin julkaisemattomia kirjoituksia. Peircen kaikkea tuotantoa ei edelleenkään ole julkaistu, mutta se tulee sisältymään edelleen keskeneräiseen Writings-kokoelmaan.
Tieteiden luokittelu

Huolimatta tuotantonsa hajanaisuudesta, Peirce oli ajattelijana systeeminrakentaja Aristoteleen tai Leibnizin tapaan. Eräs osoitus Peircen ajattelun systematisoivista pyrkimyksistä on hänen tieteiden luokittelujärjestelmänsä. Peirce jakoi tieteet ensinnäkin "tutkimuksellisiin" tieteisiin (sciences of discovery) ja kertauksellisiin tieteisiin (sciences of review). Näistä ensiksi mainittu jakautuu kahteen pääluokkaan: matematiikkaan ja positiivisiin tieteisiin. Positiiviset tieteet jakautuvat niin ikään kahteen pääluokkaan, toisaalta filosofiaan, toisaalta erityistieteisiin, jotka Peirce niin ikään jakoi kahteen pääryhmään, luonnontieteisiin (physics) ja hengentieteisiin (psychics).
Sciences of Discovery
(1) Matematiikka
(A) Mathematics of Logic
(B) Mathematics of Discrete Series
(C) Mathematics of Continua and Pseudo-Continua
(2) Positiiviset tieteet
(A) Filosofia (caenoscopy)
(I) Fenomenologia (phenomenology, phaneroscopy)
(II) Normatiiviset tieteet
(i) Estetiikka
(ii) Etiikka
(iii) Logiikka (logick, semeiotics)
(a) Filosofinen kielioppi (philosophical grammar, speculative grammar)
(b) Kriittinen logiikka (critic, critical logic)
(c) Metedeutiikka (methodeutic)
(III) Metafysiikka
(B) Erityistieteet (idioscopy)
(I) Luonnontieteet (physics)
(II) Hengentieteet (psychics)
Sciences of Review
Filosofia

Logiikka ja normatiiviset tieteet
William James kutsui Peirceä pragmatismin isäksi. Jamesin kunniaksi Peirce lisäsi nimeensä etunimen Santiago ("pyhä Jaakob" eli "pyhä James" espanjaksi), niin että hänen koko nimensä kuului Charles Santiago Sanders Peirce. Peirce suhtautui kuitenkin hyvin kriittisesti niihin lukuisiin pragmatismin ajattelun muotoihin, joita hänen ajattelunsa oli innoittanut, mukaan lukien ystävänsä Jamesin filosofia. Tämän vuoksi hän nimesi oman oppinsa uudelleen "pragmatisismiksi" vitsaillen, että näin ruma nimi suojelee nimeä kaappaajia vastaan.
Peirce kutsui pragmatismiaan myös abduktiologiikaksi. Abduktio eroaa induktiosta ja deduktiosta siten, että siinä syllogismin tulos on premissien perusteella tehtävä kohtuullinen olettamus, ei välttämätön tai todennäköinen johtopäätös.
Peirce on yksi ensimmäisistä suurista semiootikoista. Hän piti kaikkia filosofisia ongelmia semioottisina ja päätyi omintakeiseen merkkiteoriaan, jossa kolmijakoisuudella on keskeinen osa. Jaon perusteena ovat fenomenologiset kategoriat ensiys (), toiseus (Secondness) ja kolmannuus (Thirdness). Ne kuvaavat fenomenologista kokemuksen rakennetta: ensiys on hetkellinen, välitön tunne; toiseus perustuu toiminnan ja vastavaikutuksen dynamiikkaan ja viittaa menneisyyteen; ja kolmannuus kohdistuu tulevaisuuteen ja mahdollistaa tulevaisuuden ennakoinnin. Päättelylajeista abduktio edustaa ensiyttä, induktio toiseutta ja deduktio kolmannuutta.[35]
Merkin määrittelemiseen tarvitaan kolme aspektia: ulkoinen kohde (object), varsinainen merkki (representamen) sekä tulkinnos (interpretant), eräänlainen toisen asteen merkki, joka viriää vastaanottajan tajunnassa ensimmäisen merkin vaikutuksesta. Jokainen näistä aspekteista jakaantuu edelleen kolmeen luokkaan: merkki voi olla suhteessa merkitsijään itseensä laatumerkki (qualisign), yksmerkki (sinsign) tai ohjamerkki (legisign); suhteessa kohteeseensa se taas voi olla ikoni (Icon), indeksi (Index) tai symboli (Symbol); tulkinnos voi olla reema (Rheme), propositio (Dicent) tai argumentti (Argument).[36]
Metafysiikka
Peircen evolutiivinen metafysiikka on oleellisessa yhteydessä hänen kategoriaoppiinsa ja semiotiikkaansa. Peircen kategoriat ovatkin oleellisesti sukua Hegelin järjestelmälle. Peirce kutsuikin oppiaan myös objektiiviseksi idealismiksi. Hän kirjoitti artikkelissaan "Teorioiden arkkitehtuuri" (1891) seuraavasti:
"Ainut järjellinen teoria maailmankaikkeudesta on objektiivinen idealismi, jonka mukaan aine on lamaantunutta henkeä, piintyneitä tottumuksia, joista on tullut luonnonlakeja."[37]

("The one intelligible theory of the universe is that of objective idealism, that matter is effete mind, inveterate habits becoming physical laws."[38])
Virke tarkoittaa, että aine on "urautunutta" tai "kaavaan kangistunutta" mieltä, jossa "paatuneet" tavat muuttuvat luonnonlaeiksi ja että tuollaisen objektiivisen idealismin avulla maailmankaikkeutta voidaan ymmärtää järkevästi ja käsitettävästi.
Hänen käsityksensä maailmankaikkeudesta oli panteistinen, jonka hän sovitti Darwinin näkemykseen evoluutiosta.[39]
Peirce esitti myös yleisellä tasolla matematiikkaan ja fysiikkaan liittyviä spekulaatioita, jotka olivat hieman samansuuntaisia kuin myöhemmin Ernst Machin ja Albert Einsteinin suhteellisuusteoriat. Ei ole osoitettu että Peircen ajatuksilla olisi ollut suoraa vaikutusta kumpaankaan, mutta niiden voidaan katsoa osoittavan että filosofinen pohja suhteellisuusteorialle oli "ilmassa" vuosisadan vaihteessa. Einstein sitten esitti suhteellisuusteoriasta matemaattisen muotoilun, joka osoittautui oikeaksi. Sittemmin fyysikko Lee Smolin on puolustanut näkemyksiä kosmisesta evoluutiosta ja luonnonlakien suhteellisuudesta (ne ovat evoluutioprosessin tulosta, eivät absoluutteja), ja tunnustanut Peircen tämän ajattelun isäksi.

Teokset
Peircen laajaa kirjallista tuotantoa ei ole vieläkään julkaistu kokonaan. Aikaisempia osittaisjulkaisuja ovat mm. Collected Papers (lyh. CP) ja Essential Peirce (lyh. EP). Kriittisestä laitoksesta Writings of Charles S. Peirce: A Chronological Edition (1982–) on ilmestynyt tähän mennessä kuusi osaa. Laitosta valmistellaan Indianan yliopistossa.[40]
Englanniksi
Collected Papers of Charles Sanders Peirce 1–8 (toim. Charles Hartshorne ym.). Harvard University Press, Cambridge (Mass.). 1931–58.
The New Elements of Mathematics by Charles S. Peirce 1–4 (toim. Carolyn Eisele). Mouton Publishers, Haag. 1976.
The Essential Peirce. Selected Philosophical Writings 1–2 (toim. Nathan Houser ym.). Indiana University Press, Bloomington. 1992–1998.
Suomeksi
Johdatus tieteen logiikkaan ja muita kirjoituksia. Valinnut ja suomentanut Markus Lång. Vastapaino, Tampere 2001. ISBN 951-768-080-5
 (What Is a Sign?) Suomentaneet Mats Bergman ja Sami Paavola. — Ajatus 58 (2001), s. 9–19.
Luonnos tieteiden luokitteluksi (An Outline Classification of the Sciences). Suomentanut Markus Lång. — Synteesi 4/2003, s. 2–5.
Oppisanaston etiikkaa (The Ethics of Terminology). Suomentanut Markus Lång. — Synteesi 4/2003, s. 6–9.
 Suomentaneet Ahti-Veikko Pietarinen ja Lauri Snellman. – Niin & näin 2/2005, s. 38–41.
Lähteet

Kirjallisuutta
Peirce, C. S.: Collected Papers of Charles Sanders Peirce, vols. 1–6, Charles Hartshorne and Paul Weiss (eds.), vols. 7–8, Arthur W. Burks (ed.), Harvard University Press, Cambridge, MA, 1931–1935, 1958. [”CP.”]
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarasti, Eero| title = Johdatusta semiotiikkaan: Esseitä taiteen ja kulttuurin merkkijärjestelmistä| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 1990| isbn = 951-662-512-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Thellefsen, Torkild – Sørensen, Bent (toim.)| title = Charles Sanders Peirce in His Own Words: 100 Years of Semiotics, Communication and Cognition| location = Berlin| publisher = Walter de Gruyter| year = 2014| version = Semiotics, Communication and Cognition, 14| isbn = 978-1-61541-753-5| id = ISSN}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tiercelin, Claudine| title = | publisher = Collège de France| year = 2013| isbn = 9782722602335}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waal, Cornelis, de| title = Peirce: A Guide for The Perplexed| publisher = Bloomsbury Academic| year = 2013| isbn = 9781847065155}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waal, Cornelis de – Skowroński, Krzysztof Piotr (toim.)| title = The Normative Thought of Charles S. Peirce| location = New York| publisher = Fordham University Press| year = 2012| isbn = 978-0-8232-4244-3}}
Aiheesta muualla

Brent, Joseph:  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
, Helsingin yliopisto
Lång, Markus: . niin & näin 1/2000, 55.
Peirce, Charles S.: . Suom. Markus Lång. niin & näin 1/2000, 55–62.

Luokka:Pragmatistit
Luokka:Semiootikot
Luokka:Yhdysvaltalaiset filosofit
Luokka:Vuonna 1839 syntyneet
Luokka:Vuonna 1914 kuolleet


Justinianus I eli Justinianus Suuri (;[1] ; 11. toukokuuta 483 Tauresium – 13./14. marraskuuta 565) oli Itä-Rooman keisari 1. elokuuta 527 lähtien aina kuolemaansa saakka. Justinianuksen arvioidaan yleisesti kuuluvan myöhäisantiikin tai jopa koko keskiajan merkittävimpiin hallitsijoihin.[2] Hänen merkittävimpänä saavutuksenaan pidetään Rooman lakien kokoelmaa, Corpus Juris Civilis, joka oli tärkeä lakikokoelma Itä-Rooman keisarikunnalle vuosisatojen ajan ja joka loi pohjan useiden muiden Euroopan maiden lainsäädännölle.[3] Justinianuksesta käytetään joskus lempinimeä "viimeinen roomalainen", sillä hän oli viimeinen äidinkielenään latinaa puhunut keisari ja valloitti Rooman kaupungin.
Justinianuksen hallituskauden aikana Bysantti valloitti takaisin barbaareille menetettyjä alueita Afrikassa ja Italiassa. Hän myös uudisti hallintoa ja lainsäädäntöä merkittävästi. Justinianus aloitti suuren rakennusohjelman, jonka kuuluisin aikaansaannos oli Hagia Sofian kirkko Konstantinopolissa.
Justinianuksen kunnianhimoiset uudistukset ja valloitukset saivat myös aikaan kielteisiä seurauksia. Tuhannet ihmiset saivat surmansa niin sanotussa Nika-kapinassa. Hänen mukaansa nimetty Justinianuksen rutto surmasi hänen valtakautensa myöhempinä vuosina kymmeniä miljoonia ihmisiä, mukaan lukien noin puolet Bysantin valtakunnan väestöstä, ollen yksi kaikkien aikojen pahimmista pandemioista. Justinianuksen kuoleman jälkeen valtakunta oli voimavarojensa rajoilla, tai ainakin näin hänen seuraajiensa propaganda väitti. Justinianus antoi myös sulkea Ateenan akatemian.[2]
Justinianuksen hallituskaudesta tiedetään paljon etupäässä historioitsijoiden Prokopios ja Agathias ansiosta.
Nuoruus

Justinus, synnyinnimeltään Petrus Sabbatius, syntyi vaatimattomiin oloihin. Justinianuksen kotipaikka oli Tauresion eli Tauresium, joka sijaitsi latinankielisellä alueella, nykyisen Skopjen lähistöllä (ent. Jugoslavia).[4]
Aikalaislähde Johannes Malalas kertoo Justinianuksen ulkonäöstä että hän oli muun muassa lyhyt, vaaleaihoinen, kiharatukkainen, pyöreäkasvoinen ja komea. Prokopios vertaa Justinianuksen ulkonäköä tyrannimaiseen Domitianukseen, mutta tämä on luultavasti vain panettelua.[2]
Justinianuksen eno Justinus I, traakialainen oppimaton talonpoika,  oli saapunut Konstantinopoliin jo 470-luvulla ja oli päässyt keisari Leon uuteen kaartiin, joka tunnettiin nimellä excubitores. Justinus I oli pätevä sotilas ja eteni helposti urallaan. Vaurastuessaan hän kutsui sukulaisiaan pääkaupunkiin, heidän mukanaan tuli myös Justinuksen siskon poika Petrus, jonka koulutuksen Justinus I kustansi. Justinus I:llä ei ollut omia lapsia, minkä takia hän adoptoi pojan vuoteen 520 mennessä ja tämä otti uudeksi nimekseen Justinianus.[4]
Keisari Anastasiuksen kuollessa vuonna 518 Justinus oli upseerina yhdessä keisarin palatsikaarteista.[5] Anastasius ei ollut nimittänyt itselleen seuraajaa, vaikka hänellä oli kolmekin veljenpoikaa. Kronikoitsija Joannes Malalas kertoo miten Justinus I pääsi keisariksi. Korkea-arvoinen eunukki Amantius, joka ei itse olisi voinut päästä keisariksi, yritti saada tukea omalle ehdokkuudelleen. Amantius antoi Justinukselle rahaa, joilla hänen tuli lahjoa kaartin sotilaat. Justinus lahjoikin sotilaat, mutta ei kannattamaan Amantiusta vaan itseään.
10. heinäkuuta vuonna 518 senaatti, armeija ja kansa julistivat Justinuksen uudeksi keisariksi. Justinus antoi siskonpojalleen heti arvonimen comes. Prokopios väittää että Justinus oli miltei lukutaidoton ja että Justinianuksella oli todellinen valta heti alusta alkaen. Heti Justinuksen noustua keisariksi Justinianus heittäytyi innolla politiikan syövereihin. Kolme kuukautta Justinuksen noustua valtaan Justinianus kirjoitti jo paaville kärsimättömän kirjeen jossa hän vaati tätä saapumaan Konstantinopoliin. Justinianuksen asema Justinuksen seuraajana ei kuitenkaan ollut täysin selvä.[6]
Seuraavien vuosien aikana Justinianuksen arvovalta kasvoi suunnattomasti. Prokopioksen mukaan Justinianus oli sekaantunut vuoden 520 konsulin Vitalianuksen murhaan. Vitalianus oli myös magister militum praesentalis, pääkaupungin tärkein sotilaskomentaja. Tämän jälkeen Justinus nimitti Justinianuksen uudeksi magister militum praesentalikseksi. Justinianus nimitettiin myös vuoden 521 konsuliksi. Justinianus järjesti konsulivuotenaan suurenmoiset ajot, mitkä kasvattivat hänen suosiotaan entisestään.[5]
Theodora

Vuonna 522 Justinianus tapasi tulevan vaimonsa Theodoran. Justinianus oli jo lähes 40-vuotias ja Theodora oli tätä paljon nuorempi. Suurin osa Theodoraa koskevista tiedoista on peräisin Prokopioksen "Anekdotasta". Tässä kirjassa historioitsija purkaa vihaansa keisarinnaa kohtaan. Prokopioksen kuvauksessa Theodora manipuloi heikkotahtoista miestään.[6]
Theodora oli ammatiltaan näyttelijätär. Tähän aikaan näyttelijöitä ei arvostettu ja heidät laskettiin prostituoituihin. Justinianus ei olisi itse asiassa voinut mennä Theodoran kanssaan naimisiin, ellei keisari Justinus olisi säätänyt lakia, joka mahdollisti korkeasäätyisten ja näyttelijättärien väliset avioliitot. Theodoran isä oli toiminut hippodromissa "vihreän puolueen" karhujen kesyttäjänä. Theodora alkoi vihata vihreitä, koska he eivät olleet auttaneet hänen äitiään isän kuoltua. Theodora oli tästä lähtien, samoin kuten Justinianuskin, sinisten kannattaja.[7] Ei tiedetä, miten Justinianus ja Theodora kohtasivat, mutta ilmeisesti Justinianus rakastui Theodoraan. Eräässä myöhemmin säätämässään laissa hän sanoi, että avioliitto syntyy yhteisestä kiintymyksestä ja se ei tarvitse lisäkseen myötäjäisiä. Justinianus korotti Theodoran patriisiksi.[8] Suurin uhka Justinianuksen ja Theodoran liitolle oli Justinuksen vaimo keisarinna Euphemia, joka ei voinut sietää Theodoraa. Euphemia kuoli kuitenkin vuonna 524 ja vuonna 525 Justinianus ja Theodora menivät naimisiin.[7]
Vuonna 527 Theodora sai arvonimen Augusta. Kuten Justinuksen perhe aikaisemmin, myös Theodoran perhe sai jakaa hänen uudesta arvostaan saaman hyödyn. Theodoran siskot naitettiin korkeasäätyisiin perheisiin. Theodoran ja myös Justinianuksen tausta loi paljon vastustusta pääkaupungissa. Justinianuksen ja Theodoran hovissa etiketti nousi entistä tärkeämpään rooliin. Prokopios kertoo muutaman tarinan, kuinka Theodora nöyryytti yläluokkaan kuuluneita henkilöitä. Theodora käyttikin hovietikettiä pitääkseen kiinni uudesta asemastaan.[9]
Theodora oli monofysitismin kannattaja. Monofysitismi oli tuomittu harhaoppina Khalkedonin kirkolliskokouksessa jo vuonna 451. Justinianus kannatti enonsa tapaan Khalkedonin kokouksen päätöksiä. Theodora ei pitänyt monofysitismiään salassa ja pariskunta riiteli usein uskonnollisista asioista. Toisaalta valtakunnan monofysitistien uskollisuus keisaria kohtaan pysyi lujana kun he tiesivät keisarinnan olevan monofysitisti.[10]
Keisarina
Prokopioksen mukaan Justinianuksella oli todellinen valta jo ennen Justinuksen kuolemaa. 4. huhtikuuta 527 Justinus antoi kruunata Justinianuksen ja Theodoran keisariksi ja keisarinnaksi. Neljä kuukautta myöhemmin Justinus kuoli ja Justinianuksesta tuli yksinvaltias.
Justinianuksen uudistukset

Verotuksen uudistaminen
Rahoittaakseen kaikki haluamansa uudistukset Justinianus antoi Johannes Kappadokialaiselle tehtäväksi uudistaa valtakunnan verotusta. Johanneksen johdolla byrokratiaa karsittiin ja uusia veroja säädettiin. Verotus iski niin aristokratiaan kuin talonpoikiin.
Osa uudistuksista oli suorastaan haitallisia. Johannes ajoi läpi uudistuksen joka rajoitti keisarillista postilaitosta. Tämä sai seurauksia. Talonpojat olivat aikaisemmin pystyneet myymään viljaansa postilaitokselle, joka tarvitsi ruokaa hevosille. Nyt talonpojat eivät pystyneet myymään viljaansa, koska viljan kuljetus maitse oli yleensä erittäin kallista. Johanneksen yritykset karsia Belisariuksen vandaaleja vastaan suunnatun sotaretken menoja oli myös kostautua. Laivaston muonaan kuuluva leipä ei ollut tarpeeksi hyvin paistettua ja se pilaantui matkan aikana. Viisisataa sotilasta kuoli syötyä pilaantunutta ruokaa. Kova verotus ajoi talonpoikia kodeistaan. Suuri osa heistä muutti Konstantinopoliin. Johannes Lyydialainen kertoo Kappadokialaisen päästäneen lauman villipetoja, eli veronkerääjiä, Lyydian kimppuun. Pian Johannes olikin valtakunnan vihatuin mies.[11]
Valtakunnan itäosissa kreikka syrjäytti latinan hallintokielenä.
Lainsäädännön uudistukset

Justinianus antoi kirjoittaa uudestaan vanhat roomalaiset lait Tribonianuksen johdolla. 8. huhtikuuta 529 valmistui Codex Iustinianus ja viikkoa myöhemmin se syrjäytti kaikki vanhat lait tuomiostuimissa kautta valtakunnan. Vuonna 530 alettiin koota vanhojen lakimiesten teksteistä yhtenäinen Digesta. Kolmas lakeihin liittyvä kirja oli Institutiones, joka oli tarkoitettu oppikirjaksi lakia opiskeleville. Nämä kolme teosta tunnetaan nimellä Corpus iuris civilis.
Justinianus ja uskonto
Justinianus kannatti enonsa tapaan Khalkedonin kirkolliskokouksen päätöksiä. Theodora oli kuitenkin monofysitismin kannattaja. Justinuksen hallituskauden alussa monofysiitteja sorrettiin, mutta Justinianus – Theodoran kannustamana – suosi neuvotteluja.[12]
Vuoteen 527 mennessä monofysitistit olivat jakaantuneet kahteen leiriin, Severuksen johtamiin maltillisiin ja niin sanottuihin julianisteihin, jotka kannattivat jyrkempää monofysitismin muotoa. Julianisteilla oli suuri kannatus kansan joukossa.[13]
Vuonna 531 monofysiittien delegaatio saapui Konstantinopoliin jossa Theodora ja Justinianus ottivat heidät vastaan. Monofysiitteja varten keisari antoi rakennuttaa jopa oman kirkon pääkaupunkiin. Justinianus yritti saada aikaan dialogin khalkedonilaisten ja monofysiittien välillä. Vuonna 532 hän järjesti kokouksen johon osallistui munkkeja kummastakin leiristä. Kokous ei kuitenkaan johtanut mihinkään ja vuonna 536 Severus ja muita monofysiittien johtajia saapui Justinianuksen pyynnöstä pääkaupunkiin. Monofysiitit tapasivat Konstantinopolin uuden patriarkan Anthimuksen. Severus edusti monofysitismin maltillista suuntausta ja osapuolet pääsivät pian sopuun. Severus sai myös paavi Johannes II:n hyväksymään monofysitisteille mieluisan muutoksen Khalkedonin uskontunnustukseen. Severuksen kannatus Egyptissä oli kuitenkin laskussa. Vuonna 536 paavi Agapetus I saapui Konstantinopoliin. Justinianus ja Agapetus puhuivat kummatkin äidinkielenään latinaa ja paavi sai helposti Justininuksen takaisin khalkedonilaisten puolelle. Justinianus erotti Anthimuksen ja nimitti tämän sijaan patriarkaksi erään Pauluksen. Severus ja Anthimus karkotettiin pääkaupungista ja Serverus kuoli pian tämän jälkeen. Hänen seuraajakseen monofysiittien johtajaksi nousi Theodosius, joka oli valittu Aleksandrian patriarkaksi.[12][13]
Seuraava käänne tapahtui vuonna 541 kun ghassanidien emiiri Harith saapui Konstantinopoliin. monofysiittinä Harith kääntyi Theodoran puoleen ja pyysi saada piispoja omalle heimolleen. Harithin kannatus oli tärkeä Bysantille ja Theodora sai Justinianuksen ylipuhuttua. Monofysiittien johtaja Theodosius sai näin ollen luvan vihkiä kaksi munkkia Edessan ja Bostran metropoliitoiksi. Bostra oli Arabian provinssin pääkaupunkiin ja sen uusi metropoliitta Theodoros oli itsekin arabi. Hän ei kuitenkaan oleskellut Bostrassa vaan seurasi Ghassanidien heimon mukana. Myös Edessan metropoliitti Jakob liikkui ympäri lähi-itää ja väitteiden mukaan hän vihki 100000 pappia ja melkein 30 piispaa. Vaikka luvut eivät olisikaan tosia, niin idässä monofysiitit rakensivat oman rinnakkaisen hierarkian. Ghassanidien lojaalisuus oli näin ollen taattu, mutta valtakunnan uskonnollisen yhtenäisyyden saavuttaminen hankaloitui entisestään. [14] [15]

Samalla keisari yritti saada aikaan sovin osapuolten välillä. Suurin ongelma olivat paavit, jotka eivät olleet valmiita minkäänlaiseen teologiseen kompromissiin. Kun Agapetus kuoli, Theodora halusi hänen seuraajakseen erään Vigiliuksen, joka oli saapunut Konstantinopoliin Agapetuksen seurassa ja joka oli osoittanut olevansa halukas sovitteluun. Roomassa uudeksi paaviksi valittiin kuitenkin ostrogoottien tuella Silverius. Belisariuksen ja Antoninan avulla Silverius saatiin syrjäytettyä ja Vigilius valittiin paaviksi.
Vuosina 542–543 Justinianus julkaisi ediktin, joka tuomitsi Origeneen opit. Origenismi oli aiheuttanut suuria ongelmia Palestiinassa. Vuonna 544 Justinianus julkaisi toisen ediktin, joka tunnetaan nimellä "kolme lukua" (), jossa tuomittiin useita nestorialaisuuteen liittyvien henkilöiden oppeja. Monofysitistien mielestä khalkedonilaisten ja nestoriolaisten välillä ei ollut suurta eroa. Osa tuomituista opeista oli hyväksytty Khalkedonin kirkolliskokouksessa. Justinianus uskoi ediktin auttavan saamaan sopua monofysiittien ja khalkedonilaisten välillä. Latinankielisessä Italiassa ja Afrikassa ediktiä vastustettiin kuitenkin jyrkästi. Yllättynyt Justinianus kutsui paavin Konstantinopoliin neuvottelemaan. Vigilius saapui vuonna 547. Justinianus pakotti hänet hyväksymään ediktin. Tämän seurauksena Vigilius tuomittiin Karthagossa pidetyssä kokouksessa. Justinianus pyysi tämän jälkeen Afrikan piispoja saapumaan Konstantinopoliin. Sinne saavuttuaan Justinianus antoi erottaa ja vangita useita piispoja, heidän joukossaan Karthagon piispan Rapatuksen. Myös idässä oli ongelmia ja Justinianus sai patriarkat allekirjoittamaan ediktin vasta pakon edessä. [16][17]
Justinianus päätti kutsua koolle kirkolliskokouksen keskustelemaan asiasta. Ennen kokousta Konstantinopolin patriarkka Menas kuoli vuonna 552 ja hänen seuraajakseen valittiin Eutykcius, joka oli vankka Justinianuksen kannattaja. Viides ekumeeninen kirkolliskokous pidettiin Konstantinopolissa vuonna 553. Kokoukseen osallistui 166 piispaa. Illyriasta piispoja osallistui vain yhdeksän ja Italiasta, Roomaa ja Milanoa lukuun ottamatta, ei ketään. Jerusalemin patriarkka ei osallistunut kokoukseen, vaikka hän olikin kaupungissa ja Vigilius kieltäytyi osallistumasta. Vigilius antoi kuitenkin periksi vuonna 554 ja hyväksyi kokouksen päätökset. Kokous alkoi 5. toukokuuta. Justinianus ei itse osallistunut kokoukseen, mutta sai kaikki haluamansa asiat ajettua läpi. Lopputulos oli kuitenkin laiha. Monofysiitit eivät olleet vieläkään valmiita sopuun.[18]
Justinianuksen rakennusohjelma
Keisariksi päästyään Justinianus aloitti kunnianhimoisen rakennusohjelman. Valtakunnan suojaksi hän antoi rakennuttaa uusia linnoituksia ja kunnostaa vanhoja. Konstantinopoliin hän rakennutti maanalaisia vesisäiliöitä. Pääkaupunkiin Justinianus antoi myös rakennuttaa valtavan Hagia Sofian kirkon. Oman synnyinkaupunkinsa Justinianus rakennutti uudelleen ja antoi sille nimeksi Justiniana Prima. Justinianuksen aikana rakennettiin myös San Vitalen basilika Ravennassa, jossa sijaitsevat kuuluisat Justinianusta ja Theodoraa esittävät mosaiikit.
Sota Persiaa vastaan

Kaukasuksella, Bysantin ja sassanidien valtakuntien välissä, sijaitsi useita pienempiä kristittyjä kuningaskuntia. Justinuksen viimeisten vuosien aikana bysanttilaiset ja sassanidit tekivät pienempiä sotaretkiä alueella. Sota syttyi toden teolla Justinianuksen ensimmäisenä vuonna yksinvaltiaana. Idässä olleita joukkoja johti entisen keisari Anastasiuksen veljenpoika Hypatius. Justinianus nimitti kuitenkin aikaisemmin omaan henkivartioonsa kuuluneen Belisariuksen Hypatiuksen tilalle magister militum per Orientemiksi Belisariuksen assessorina, eräänlaisena kirjurina ja neuvonantajana, toimi tuleva historioitsija Prokopios. Samaa aikaan samarialaiset nousivat kapinaan Kavadhin yllyttämänä.[19] Belisarius kukisti persialaiset Daran taistelussa kesäkuussa vuonna 530. Samalla Sittas esti sassanideja etenemästä Armeniaan. Seuraavana vuonna käyty Callinicumin taistelu päätyi bysanttilaisten tappioon. Sota loppui vuonna 531 kuningas Kavadh I:n kuoltua. Rauhanneuvottelussa vuonna 532 Bysantti lupautui vuosittaan maksamaan 11000 paunaa kultaa sassanideille. Rauhansopimusta kutsuttiin "ikuiseksi rauhaksi", mutta se tuli kestämään vain seitsemän vuotta.[20]
Samana vuonna Justinianus lähetti mahtavan 30000-päisen armeijan valtaamaan Armeniaa Persialta. Persialaiset löivät kuitenkin tämän armeijan helposti ja Justinianuksen oli solmittava rauha vuonna 545. Sota jatkui kuitenkin Lazicassa, Mustanmeren itärannalla. Persialaiset jäivät täällä alakynteen ja joutuivat lopulta luopumaan alueesta. Vuonna 561 solmittiin uusi rauha, jonka piti kestää 50 vuotta.
Nika-kapina

11. tammikuuta 532 Konstantinopolissa käynnistyi kapina, jota johtivat Hippodromissa eli hevosradalla toimivat vihreä ja sininen "puolue". Justinianus oli sinisten kannattaja, mutta he kääntyivät häntä vastaan. Kapinoitsijat vaativat keisaria erottamaan Johannes Kappadokialaisen, Tribonianuksen ja kaupunkiprefektin Eudaimonin. Heidät vaihdettiin keisarin määräyksestä, mutta sen jälkeen kapinoitsijat halusivat syöstä itse keisarin vallasta. 17. tammikuuta Justinianus ei enää voinut hallita tilannetta koko kaupungin mellakoidessa, eikä hän voinut luottaa edes keisarilliseen kaartiinsa. Kapinalliset hakivat Hypatiuksen, keisari Anastasiuksen veljenpojan, aikoen kruunata hänet keisariksi. Keisari määräsi Belisariuksen, joka oli juuri palannut Persiasta, ja Munduksen, jolla oli vielä komennossaan uskollisia heruleja, kukistamaan kapinan. Belisariuksen ja Mundon joukot tappoivat Hippodromissa olevat kapinalliset ja veivät Hypatiuksen keisarin luo. Hypatius ja toinen Anastasiuksen veljenpoika, Pompeius, tapettiin ja heidän ruumiinsa heitettiin mereen. Jopa 30000 henkilöä sai surmansa kapinan aikana.
Valloitukset lännessä
Pohjois-Afrikan valloitus

Vuonna 533 Justinianus lähetti valtakunnan lupaavimman upseerin, Belisariuksen, valtaamaan takaisin Pohjois-Afrikan rannikon vandaaleilta. Belisariuksen joukot nousivat maihin Tunisiassa ja kukistivat vandaalien kuningas Gelimerin 13. syyskuuta käydyssä Ad Decimumin taistelussa. Belisarius marssi 15. syyskuuta Karthagoon, joka antautui roomalaisille. Roomalaiset kukistivat Gelimerin toistamiseen Trikamaronin taistelussa joulukuussa 533. Gelimer antautui Belisariukselle maaliskuussa 534 ja sota päättyi.[21]
Vaikka sota oli ohi Itä-Rooman joukot joutuivat taistelemaan etelästä hyökänneitä maureja vastaan vielä moneksi vuodeksi. Belisariuksen seuraaja oli hänen alaisensa, domesticus Solomon. Hänet nimitettiin uuden Afrikan provinssin maaherraksi huhtikuussa 534. Solomon aloitti sotaretken maureja vastaan ja rakennutti linnoituksia suojaamaan Itä-Rooman rajaa. Jotkut niistä ovat säilyneet nykyhetkeen asti. Vuonna 536 armeija kuitenkin kapinoi Solomonia vastaan, joka joutui pakenemaan Sisiliaan. Belisarius palasi Italiasta Pohjois-Afrikkaan ja torjui kapinallisten hyökkäyksen Karthagoon, mutta hänen täytyi pian palata johtamaan sotatoimia Italiassa. Justinianus lähetti serkkunsa Germanuksen Afrikkaan. Hän onnistui kukistamaan kapinan ja Pohjois-Afrikka oli rauhallinen kahden vuoden ajan. Vuonna 539 Solomon nimitettiin uudestaan Afrikan joukkojen komentajaksi. Hän sai mukaansa uusia joukkoja.[21]
Solomon kitki kapinan ytimet armeijastaan ja aloitti sotaretken maureja vastaan Aurèsvuorilla. Roomalaiset valtasivat Mauretania Priman ja liittivät sen valtakuntaansa. Solomon rakennutti lisää linnoituksia suojaamaan aluetta. Vuonna 543 maurit kapinoivat jälleen. Tällä kertaa syy oli Solomonin veljenpoika Sergius, joka nimitettiin ensin Tripolitanian duxiksi ja sitten Solomonin seuraajaksi tämän kuoltua vuonna 544. Hän oli kuitenkin täysin epäpätevä ja laajalti vihattu. Vuonna 545 Justinianus nimitti toisen upseerin Areobinduksen armeijan johtoon, mutta hänkin osoittautui epäpäteväksi ja hänet murhattiin seuraavana vuonna. Seuraavaksi Justinianus lähetti alueelle kokeneen Johannes Troglitan, joka kukisti maurit vuonna 548. Tämän jälkeen Pohjois-Afrikka näyttää nauttineen suhteellisen rauhallisesta kaudesta aina 600-luvulla tapahtuneisiin arabien valloituksiin asti.[21]
Goottisota

Justinianus lähetti Belisariuksen valloittamaan Italian ostrogooteilta vuonna 534. Hän nousi maihin Sisiliassa ja valtasi saaren vaikeuksitta. Rooma vallattiin vuonna 536 ja Milano ja Ravenna vuonna 540. Justinianus ehdotti nyt gooteille rauhaa ja olisi antanut heidän säilyttää oman valtakuntansa Pohjois-Italiassa, mutta Belisarius vastusti tätä. Gootit olisivat tässä vaiheessa halunneet Belisariuksen omaksi kuninkaakseen. Belisarius otti kruunun vastaan, mutta päästyään Ravennaan hän vangitsi goottien johtajat ja valtasi koko goottivaltakunnan Bysantille. Justinianukselle tämä ei kelvannut, hän olisi halunnut neutraalin valtion Bysantin ja frankkien välille, koska persialaiset olivat taas alkaneet vaivata itärajalla. Justinianus lähetti Belisariuksen sotimaan persialaisia vastaan ja asetti eunukki Narseksen hänen tilalleen Italiassa.
Rutto

Vuonna 542 rutto iski Konstantinopoliin. Pelkästään Konstantinopolissa kuoli arviolta 300000, ehkä jopa 40 % kaupungin asukkaista. Justinianus sairastui ja vähän aikaa näytti siltä, että hänkin menehtyisi. Tavan mukaan armeija valitsi seuraavan keisarin. Idässä oleva armeija kokoontui ja päätti, ettei se hyväksyisi uutta keisaria, jos sellainen valittaisiin armeijan poissa ollessa. Justinianus kuitenkin parani taudista. Theodora, joka ei ollut ikinä pitänyt Belisariuksesta, näki tilaisuutensa ja sai Justinianuksen erottamaan tämän itäisen armeijan johdosta. Belisariuksen omaisuus takavarikoitiin ja hänen henkilökohtainen kaartinsa lakkautettiin.
Justinianus armahti Belisariuksen vuonna 543, ja tämä sai takaisin omaisuutensa. Belisariuksen ainut lapsi Joannina meni naimisiin Theodoran lapsenlapsen Anastasiuksen kanssa. Theodora hyväksyi tämän ehkä siksi, että oli hyvä ystävä Belisariuksen vaimon Antoninan kanssa. Antoninalla oli samanlainen tausta kun Theodoralla.
Vuonna 544 Justinianus lähetti Belisariuksen jälleen Italiaan. Belisariuksen poissa ollessa gootit olivat lyöneet Italiaan jääneet joukot. Belisarius ei kuitenkaan pystynyt estämään ostrogoottien johtajaa Totilaa valtaamasta Roomaa vuonna 546. Totila kuitenkin jätti Rooman ja Belisarius valtasi sen takaisin. Vuonna 549 Belisarius kutsuttiin takaisin Konstantinopoliin ja Totila sai taas vallattua Rooman. Vuonna 550 Justinianus aikoi lähettää armeijan serkkunsa Germanuksen johdolla, mutta tämä kuoli ennen lähtöä.
Vuonna 551 Bysantti valtasi Etelä-Espanjan visigooteilta.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = John Julius Norwich| title = Byzantium: The Early Centuries| publisher = Viking| year = 1991| id = ISBN 0-394-53778-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Averil Cameron et al.| title = The Cambridge Ancient History, Second Edition, Volume XIV: Late Antiquity, Empire and Successors| publisher = Cambridge University Press| year = 2000| id = ISBN 0-521-32591-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Prokopios| title = Vandalkrigen Hemlig historia (kääntänyt ruotsiksi Sture Linnér)| publisher = Wahlström & Widstrand klassikerserie| year = 2000| id = ISBN 91-46-20209-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = James Allan Stewart Evans| title = Age of Justinian: The Circumstances of Imperial Power| publisher = Routledge| year = 2000| id = ISBN 9780415237260}}
Michael H. Hart:Ihmiskunnan sata suurinta – Maailmanhistorian sata merkittävintä henkilöä tärkeysjärjestyksessä, Artefakti Oy 1979, ISBN 951-99229-1-1
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

 Prokopioksen Anekdota Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Myöhäisantiikin henkilöt
Luokka:Vuonna 483 syntyneet
Luokka:Vuonna 565 kuolleet


Giovanni Falcone (18. toukokuuta 1939 Palermo – 23. toukokuuta 1992 Capaci) oli italialainen tutkintatuomari, joka erikoistui Cosa Nostran rikosten selvittämiseen.
Falconen elämä oli samantyyppinen kuin hänen ystävänsä Paolo Borsellinon: molemmat olivat kotoisin Palermon melko köyhältä alueelta, tekivät uran mafianvastaisina tuomareina ja joutuivat mafian murhaamiksi kahden kuukauden sisällä vuonna 1992. Samana vuonna heidän muistoaan kunnioitettiin myöntämällä heille Italian Medaglia d’oro al valor civile (kultainen mitali siviiliurotyöstä) heidän ponnisteluistaan Maxi-oikeudenkäyntiä varten. Heidät nimettiin myös Timen 13. marraskuuta 2006 ilmestyneessä numerossa yksiksi viimeisimpien 60 vuoden sankareista.[1]
Elämä
Tausta, lapsuus ja nuoruus
Giovanni Falcone syntyi toukokuussa 1939 Arturo Falconen ja Luisa Bentivegnan keskiluokkaiseen perheeseen. Giovannin isä oli kemisti, joka johti maakunnallista kemikaalilaboratoriota. Falconen vanhemmat, kuten myös yleisesti koko suku, olivat hyvin uskovaisia katolilaisia ja isänmaallisia. He eivät kuitenkaan olleet poliittisesti aktiivisia, vaan kuuliaisia kansalaisia, joilla oli hyvin kritiikitön suhtautuminen fasismiin.[2]
Giovanni Falcone vietti osan nuoruudestaan La Kalsan satama-alueen lähistöllä kotikaupungissaan Palermossa, joka kärsi suurta vahinkoa liittoutuneiden hyökkäyksessä Sisiliaan heinäkuussa 1943. Falconet asuivat aikoinaan Via Castrofilippolla, asunnossa jossa aiemmin oli asunut Giovannin isosetä, silloinen kaupungin pormestari. Palermon hävitys- ja rakennusbuumin aikana tämä rakennus useista Falconen sukulaisten vetoomuksista huolimatta purettiin vuonna 1959, vaikka sen tilalle suunniteltua moottoritietä ei ikinä rakennettu.[2]
Jo La Kalsan nuoruusaikoina Giovanni Falcone tutustui tulevaan kollegaansa, Paolo Borsellinoon, joka asui vain parin korttelin päässä Via della Vetrieralla. Heillä oli tapana pelata jalkapalloa alueella sijaitsevalla Piazza Magionella. Giovannin perhe kävi myös kirkossa joka sunnuntai ja Giovanni toimikin lapsena alttaripoikana jonkin aikaa. Sekä Falconella että Borsellinolla oli jo nuorena suoria kokemuksia mafiasta, sillä molemmilla oli luokkakavereita, jotka päätyivät mafiosoiksi.
Opiskeluaika
Giovanni Falconen eno väärensi 17-vuotiaana henkilöllisyystodistuksensa päästäkseen vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan ja kuoli 18-vuotiaana. Giovannin setä kuoli myös ilmavoimien palveluksessa, 24-vuotiaana. Kuultuaan tarinoita näistä sukulaisistaan, sisaruksista eritoten hänelle kasvoi suuri isänmaallisuuden tunne jo pienenä lapsena. Peruskoulutuksen jälkeen Giovanni opiskelikin hetken Livornon merisotakoulussa, jonka jälkeen hän kuitenkin siirtyi opiskelemaan oikeustieteitä.
Yliopistoaikana Falconen ajatusmaailma muuttui ja hänen, sekä siskonsa Marian mielipiteet muuttuivat opintojen myötä pois fasismista sekä katolilaisuudesta. Giovannista tuli kommunismin kannattaja, vaikka hänestä ei ikinä tullutkaan minkään puolueen jäsentä.
Ura
Valmistuttuaan vuonna 1961 Falcone aloitti alan työt, ja hänet nimitettiin tuomariksi kolme vuotta myöhemmin. Mitä pitemmälle hänen uransa meni, sitä enemmän häntä alkoi kiinnostaa rikosoikeudelliset asiat, oltuaan ensin maakunnan tuomari.
Pian tuomari Cesare Terranovan murhan jälkeen Falcone aloitti työt syyttäjänviraston tutkivalla puolella Palermossa. Toukokuussa 1980 viraston johtaja Rocco Chinnici nimitti Falconen tutkimaan suurta Rosario Spatolan ja Salvatore Inzerillon pyörittämää heroiinin salakuljetustoimintaa. Heroiinia salakuljetettiin Sisiliasta newyorkilaiselle Gambinon mafiaperheelle, jotka olivat sukua Inzerilloille. Oikeusjutussa Spatola-Inzerillo-Gambino -klaanin salakuljetusverkkoa vastaan 53 pidätysmääräystä allekirjoittanut tuomari Gaetano Costa murhattiin Salvatore Inzerillon määräyksestä 6. elokuuta 1980.
Falcone alkoi käyttämään tutkimuksiinsa kekseliästä tekniikkaa, rahavirran seuraamista, kerätäkseen todistusaineistoa juttuunsa. Myöhemmin hänestä tuli Rocco Chinnicin luoman Palermon antimafialiittoutuman jäsen. Liittoutuma oli joukko tutkijatuomareita jotka jakoivat tietoa ja vastuuta keskenään estääkseen yhden henkilön pitävän kaikkea tietoa ja tulemasta ainoaksi kohteeksi mafialle. Falconen ja Chinnicin lisäksi ryhmä koostui Paolo Borsellinosta, Giuseppe Di Lellosta ja Leonardo Guarnottasta.[2]
Maxi-oikeudenkäynti
Puoli vuotta ennen Maxi-oikeudenkäyntiä ja vain muutama päivä Ninni Cassaràn hautajaisten jälkeen Borsellinon vaimo ja lapset sekä Falcone, hänen morsiamensa Francesca Morvillo ja tämän äiti siirrettiin keskellä yötä salaa sotilaskoneella Asinaran saarelle vankilan tiloihin. Poliisi uskoi mafian murhaavan molemmat syyttäjät ennen kuin he saisivat massivisen – 8607 sivua pitkän – syytedokumentin kirjoitettua valmiiksi. Heidän turvallisuutensa ja viime hetkien työrauha haluttiin taata, joten tarkkaan vartioidun vankilan johtaja tarjosi heille tilat.
Falcone oli osana mafianvastaista ryhmittymää, joka teki esitutkintavaiheessa laajaa pohjatyötä Maxi-oikeudenkäyntiä varten. Hän kuului myös 10. helmikuuta 1986 alkaneen ja 16. joulukuuta 1987 päättyneen oikeudenkäynnin pääjärjestelijöihin. Oikeudenkäynnissä syytettiin 474 mafiosoa, joista 360 tuomittiin vakavista rikoksista. Avaintekijänä oikeudenkäynnissä olivat Tommaso Buscettan, ensimmäisen ilmiantajaksi ruvenneen sisilialaisen mafioson, todistukset. Juuri Falcone suostutteli Buscettan ilmiantamaan mafian salaisuudet. Myöhemmin Buscetta sanoi, että siinä missä muut tuomarit painostivat häntä, Falcone kohteli häntä kunnioittavasti.
Vuoden 1988 aikana Falcone teki paljon yhteistyötä Rudolph Giulianin kanssa. Giuliani oli siihen aikaan Yhdysvalloissa New Yorkin eteläisen alueen yleinen syyttäjä, ja hänen Falconen kanssa tekemä yhteistyö koski toimia Gambinon ja Inzerillon mafiaperheitä vastaan.
Salamurha
Toukokuussa 1992 Falcone tapettiin lähellä Capacia, italialaista kuntaa, hänen ollessa moottoritiellä matkalla Palermon lentokentältä Palermoon. Tienvierustaan kaivettu 350kg dynamiittilasti räjäytettiin, kun Falconea ja hänen morsiantaan Francesca Morvilloa kuljettanut panssaroitu Fiat Croma ajoi sen kohdalta. Räjähdyksessä kuoli myös kolme poliisia: Rocco Di Cillo, Antonio Montinaro ja Vito Schifani.
Salamurha oli Cosa Nostran "päälliköiden päällikön" Salvatore Riinan järjestelemä, toimien kostona kymmenistä Falconen Maxi-oikeudenkäynnissä tuomitsemista mafiosoista. Vähän Falconen ja Borsellinon murhien jälkeen Riina pidätettiin ja hän istuu nyt elinkautista vankeusrangaistusta sekä näistä murhista että useista muista rikoksista.[3] Toinen Falconen murhasta tuomittu mafioso on Giovanni Brusca, Riinan apulainen, joka tunnusti olleensa henkilö, joka laukaisi räjähteet.[4]
Palermon lentokenttä tunnetaan nykyään myös nimellä Falcone-Borsellinon lentokenttänä, kunnianosoituksena heille. Palermolaisen kuvanveistäjä Tommaso Geracin luoma muistomerkki heistä löytyy myös lentokentän alueelta.
Tutkimusmenetelmät ja luonne
Monet Falconen kanssa työskennelleet ihmiset ovat sekä ihmetelleet että ylistäneet hänen tehokkuuttaan. Tutkijanviraston pitkäaikainen sihteeri Barbara Sanzo kertoi Falconen tulleen töihin puoli kahdeksalta aamulla, jatkaen tauotta iltaseitsemään käymättä kotonaan ruokatauolla. Lähtiessään töistä hän oli yhtä virkeä kuin aamulla, jatkaen sykliään heti seuraavana aamuna.[2] Myös Vincenzo Geraci, Falconen kollega, kertoi hänen työintensiteetistään joka jatkui kuusi tai jopa seitsemän päivää viikossa kymmenen vuoden ajan, tuottaen mittaamattoman määrän tuloksia.[2]
Falconen luonne sekä toiminta jakoi mielipiteet hänestä koko uransa ajan. Hänen kanssaan työskennelleet ihmiset ovat kuvailleet Falconea erittäin varautuneeksi, sisäänpäinkääntyneeksi ja jopa töykeäksi, vaikkakin tutustumalla häneen ja ansaitsemalla hänen luottamuksensa hän avautui. Täydellisen täsmällisyyden lisäksi Falcone oli myös erittäin vaativa itselleen, vaatien myös työkavereiltaan samoja ominaisuuksia. Näillä toimintatavoilla hän kuitenkin loi henkilökunnan, joka oli täysin lojaali hänelle.
Yksityiselämä
Giovanni Falconen palatessa takaisin Palermoon hänen silloinen vaimonsa Rita Bonnici ilmoitti jäävänsä Trapaniin toisen miehen vuoksi. Tilanteen teki vielä hankalammaksi se, että toinen mies oli Giovannin esimies – Trapanin päätuomari – mikä teki asiasta puheenaiheen niin Trapanissa kuin Palermossakin. Tänä aikana Falcone uppoutui töihinsä ja opetteli lainsäädännön uusia alueita.
Falcone elokuvissa
Falconen elämän viimeiset vuodet, Maxi-oikeudenkäynti sekä salamurha ovat kuvattuna HBO:n vuonna 1998 tekemässä elokuvassa Excellent Cadavers. Elokuvassa Falconea esittää amerikanitalialainen näyttelijä Chazz Palminteri. Brittijulkaisu elokuvasta on nimeltään Falcone. Elokuva perustuu Alexander Stillen kirjoittamaan kirjaan Excellent Cadavers. Teoksen nimi juontaa juurensa termistä, joka viittaa korkea-asemaisten ihmisten, kuten poliitikkojen ja tuomareiden, salamurhiin.
Vuonna 2006 italialainen televisiokanava RAI lähetti kaksiosaisen televisioelokuvan Falconen muistoksi. Elokuvassa Falconea esitti Massimo Dapporto ja hänen vaimoaan Fransesca Morvilloa Elena Sofia Ricci. Teos kuvaa Falconen elämää vuonna 1980 alkaneista mafiatutkimuksista hänen salamurhaansa saakka.
Vasta ilmestyneessä Taodue TV:n kuuteen osaan jaetussa elokuvassa, Capo dei Capissa, kuvastetaan paljon Falconen elämästä hänen kuolemaansa saakka. Vaikka Falcone ei ole päähahmojen joukossa, hänen osansa elokuvassa oli erittäin tärkeä hänen kuolemansa synnyttäessä ensimmäiset kapinat monia poliitikkoja vastaan. Myös mafiapomo Toto Riinan kiinniottaminen, osittain Falconen suurten mafianvastaisten ponnistelujen tuloksena, kuvataan.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Giovanni Falcone, Marcelle Padovani| title = Cosa Nostra – Tuomari ja kunnian miehet| publisher = Artemisia| year = 1995| id = ISBN 951-97294-0-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Alexander Stille| title = Excellent Cadavers| publisher = Vintage| year = 1995| id = ISBN 0-224-03761-7}}

Luokka:Järjestäytynyt rikollisuus
Luokka:Italialaiset tuomarit
Luokka:Italialaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Vuonna 1939 syntyneet
Luokka:Vuonna 1992 kuolleet


Kosteusvauriolla tarkoitetaan rakennuksen sisäpinnan aluetta tai rakenteen osaa, jossa havaitaan tai voidaan epäillä olevan näkyvää mikrobikasvustoa tai alueella on selviä kosteusjälkiä. Mikrobikasvuston esiintyminen varmennetaan mikrobiologisin menetelmin. Hoitamaton kosteusvaurio johtaa käytännössä aina mikrobivaurioon. Kosteusvaurio voi johtua monista syistä.[1] Kosteusvaurio voi aiheuttaa sisäilmaongelman.
Kosteusvaurion tunnistaminen
Kosteusvaurio voidaan tunnistaa esimerkiksi ylimääräisen veden aiheuttamista kosteusjäljistä. Näitä ovat esimerkiksi rakennusmateriaalien muodonmuutokset, kuten pinnoitteiden irtoaminen, värimuutokset tai materiaalin turpoaminen sekä kalkkihärmän esiintyminen tiili- tai betonipinnassa.[2] Rakennuksen liiallinen kosteus voidaan myös todentaa sähköisillä mittalaitteilla. Mikrobivaurio on myös lähes varma merkki kosteusvauriosta.
Rakennusten kunnon arviointiin on olemassa monentasoisia menetelmiä ja palveluja. Kosteusvauriokuntoarvio on rakennustekninen tarkastus, jossa selvitetään rakennuksen kunto kosteusvaurioiden varalta. Tarkastuksessa käytetään aistinvaraisia menetelmiä, eikä pintoja rikota. Rakenteiden liiallinen kosteus osoitetaan pintakosteuden osoittimilla. Kuntotutkimuksessa selvitetään muun muassa rakenteiden ja koneteknisten järjestelmien kunto. Tässä tarkastustyypissä voidaan avata pintarakenteita ja käyttää laboratoriotutkimuksia. Kuntotutkimuksella saadaan tarkempaa tietoa rakennuksen kosteusteknisestä kunnosta kuin kuntoarvioilla.[1]
Kosteusvaurioiden syitä

Rakennuksen kosteusvaurio voi johtua monista syistä, joista tärkeimpiä ovat rakenteiden suunnittelussa ja toteutuksessa tapahtuvat virheet. Seuraavassa luettelossa on listattu joitakin kosteusvaurioiden vaaraa lisääviä tekijöitä ja esimerkkejä:
Rakennus- tai suunnitteluvirhe
Liian matalalle korolle perustettu rakenne
Salaojituksen puute tai toimimattomuus
Puutteellinen kosteuseristys
Kylmäsillat
Väärä tarvike- tai materiaalivalinta
Rakentamisen yhteydessä rakenteisiin jäävä kosteus
Riskirakenne tai huollon puute
Toimimaton veden poisto tasakatolta
Lipattomat ikkunanpuitteet
Räystäätön katto
Väärin toteutettu korjaus tai lisäeristys
Rakenteen puutteellinen tuuletus
Vesikattovuoto
Putkistovuoto
Laitevuoto
Huolimaton vedenkäyttö rakennuksen sisällä
Ilmanvaihtokanavien ja vesiputkien lämmönvaihtelusta johtuva veden kondensoituminen
Ilmankostuttimien liikakäyttö
Kosteusvaurioille alttiita rakenteita
Kellarit

Vanhojen rakennusten kellarien salaojitus ja seinien vedeneristys puuttuvat usein kokonaan. Salaojien puuttumisen lisäksi ongelmia voi aiheuttaa niiden tukkeutuminen maassa olevan hienojakoisen aineksen vähitellen kulkeutuessa putkiin, jolloin ne lakkaavat toimimasta. Yleistä on myös salaojan purkuaukon tukkeutuminen vuosikymmenten aikana.
Kellarin ulkopuolella oleva maa-aines saattaa kyllästyä vedellä, koska vesi poistuu maa-aineksesta hitaasti salaojituksen puuttuessa. Tällöin kellarinseinät saattavat olla kosketuksissa pitkiäkin aikoja veden kanssa. Kellarinseinämä on useimmiten rakennettu betonista tai kevytsoraharkoista. Nämä ovat materiaaleja, joissa vesi voi edetä kapillaarivoiman vaikutuksesta betonihuokosia pitkin kellarin sisäpintaan asti, mikäli ulkopinnassa ei ole asianmukaista vesieristettä, esimerkiksi bitumisivelyä tai -mattoa. Sama ilmiö voi tapahtua myös harkkorakenteessa, jossa sementtilaasti toimii kapillaarireittinä. Kapillaari-ilmiön lisäksi rakenne voi kastua vuotamalla seinässä olevien rakojen kautta. Kosteusvaurioiset kellariseinät ovat yleensä kosteita yläosastaan ja märkiä alaosastaan. Tämä johtuu siitä, että vesi laskeutuu painovoiman vaikutuksesta alaspäin ja törmää seinän perustuksiin.
Kosteusvauriota indikoiva mikrobivaurio on yleensä pahempi, jos seinän sisäpinta on peitetty lämmöneristeellä, paneloinnilla tai levytyksellä. Silloin veden haihtumisreitti on suljettu, eikä ilmanvaihto kuivata seinärakennetta. Käytännössä suurin osa seinän läpi tulleesta kosteudesta jää näin rakenteeseen. Kosteaa betoni- tai harkkopintaa vasten oleva puumateriaali tai lämpöeriste on hyvä kasvualusta homeille ja bakteereille. Tällaista kosteusvauriota on vaikea havaita aistinvaraisesti. Sisäpuolelta lämpöeristetty kellarinseinä voi joskus vahingoittua diffuusion seurauksena ulkopuolelta tulevan vesihöyryn vaikutuksesta, kun seinässä on muovikalvo. Näissä tapauksissa on vaikea erottaa toisistaan kapillaari- ja diffuusiokosteusvauriota.
Myös pintavedet voivat valua kellariin. Tällöin kysymys on yleensä sade- ja sulamisvesistä, jotka pääsevät kellariin joko vuotamalla rakenteissa olevien rakojen kautta tai siirtymällä kapillaarisesti. Usein molempia tapahtuu samanaikaisesti. Rakojen kohdalla valumisveden kastelema rakenne saattaa olla erittäin märkä. Tyypillisesti seinärakenteiden rakoja löytyy betoniseinistä, maanpinnan tasolla sijaitsevista ikkunanpielistä ja harkkoseinän epätiiviistä saumoista. Yleinen pintaveden aiheuttama kosteusvaurio johtuu siitä, että kellarin ulkopuolella oleva maa viettää sokkelia kohti. Tämä on erittäin ongelmallista, sillä kellariin valuva vesi kastelee rakenteet täysin. Lisäksi betoni ja sementtipohjainen harkko kuivuvat varsin hitaasti: on havaittu, että sateiden ja lumien sulamisen aikaan kastuva rakenne ei välttämättä edes kuivu ennen seuraavaa kastumista. Siksi kellariseinien pinnoilla, varsinkin kastumisalueen läheisyydessä on jatkuvasti mikrobikasvun vaara. Vaikka rakenteissa ei yleensä ole paljoa ravinteita bakteereille ja sienille, mikrobikasvustot ovat usein silminnähtävissä.
Useimmissa ennen 1960-lukua rakennetuissa kellariseinissä ei ole lämmöneristettä. 1960-luvun kellareihin rakennettiin usein sokkelihalkaisu yläosaan, mutta maan alapuolisiin osiin ei laitettu lämmöneristettä ainakaan ulkopuolelle. Sokkelihalkaisun puuttuessa kellariseinän yläosa kylmenee talvisin. Jos kellarissa on kosteat olosuhteet, saattaa kellarin yläosan kylmetä alle kastepisteen, jolloin seinänpintaan tiivistyy vettä.[3]
Alapohjat
Tuulettuvat alapohjat
Tuulettuva alapohja kosteusvaurioituu yleensä riittämättömän tuuletuksen vuoksi. Tämän lisäksi vaurion syynä saattaa olla puutteellinen salaojitus, kapillaari-ilmiön katkaisevan kerroksen puuttuminen tai alapohjaan vuotava pintavesi. Joskus kosteusvaurioita syntyy tuulettuvaan alapohjaan paikallisesti, kun jokin alue jää tuulettumatta. Tällaisissa kohdissa voi ilman suhteellinen kosteus nousta maasta nousevan kosteuden seurauksena, eikä kosteus pääse poistumaan ilmavirtausten mukana. Paikallinen kosteusvaurio havaitaan todennäköisesti vain ryömimällä alapohjatilaan.[3]
Maanvastaiset alapohjat
Maanvastainen alapohja kostuu yleensä kapillaari-ilmiön vuoksi, jolloin kosteus siirtyy laattamateriaalia pitkin sen yläpinnalle. Jos kapillaarisesti siirtyvä vesi kohtaa laatan yläpinnalla läpipääsemättömän esteen, kuten muovimaton tai muun eristävän materiaalin, kosteus jää laattaan. Kapillaarisen vedennousun taustalla saattaa olla tukkeentunut tai puuttuva salaojitus, jolloin lattialaatan alapuolella oleva sora- tai hiekkakerros vettyy. Jos kapillaarista vedennousua ei estetä, siirtyy kosteus suoraan betonilaattaan. Kosteus saattaa siirtyä myös eristelevyn saumoista. Jos lattian pinnassa on muovimatto, se estää herkästi kosteuden siirtymisen sisäilmaan. Näin lattialaatta muovin alla saattaa säilyä kosteana pitkiä ajanjaksoja, mikä havaitaan pintakosteusmittarilla.
Kapillaari-ilmiön lisäksi rakenteet voivat kostua pintavesien vuoksi, jolloin vettä saattaa joutua valesokkelirakenteen taakse seinien alajuoksuihin tai lattian eristetilaan. Näitä vauriotyyppejä ei useinkaan havaita pintakosteusmittarilla, vaan hajun perusteella.[3]
Valesokkeli
1960-luvun puolivälistä lähtien aina 1990-luvun alkuun saakka oli yleistä rakentaa omakotitaloihin valesokkeli. Vasta sen jälkeen havaittiin rakenteen kosteusriski. Lähes kaikissa valesokkelirakennuksissa on ongelmia. Kun seinän alaosan puurakenteet ovat maanpinnan tasossa tai sen alapuolella, on rakenne aina riskirakenne. Yksi riskeistä on kapillaarinen kosteus ja maaperän kosteus. Seinärakenteen alaosan tuuletus ja kosteuden poistuminen rakenteista ei tapahdu kuten maanpäällisissä rakenteissa. Tutkimusten mukaan noin joka neljännessä omakotitalossa on jonkinasteinen homevaurio, joten homevauriokorjauksia pitää tehdä noin 250 000 talossa. Kustannuksiltaan vakavimmat vauriot ovat yleisesti alapohjassa ja märkätiloissa. Rakennuksissa joudutaan tekemään joko suuria korjauksia tai uusimaan tilojen rakenteita. Vauriot alapohjan rakenteisiin on aiheuttanut virheellisten rakenneratkaisujen aiheuttama vesi tai ylimääräinen kosteus. Asumisterveysliiton tutkimuksessa on selvinnyt, että yli kolmannes perheistä oli kärsinyt homeen aiheuttamista terveysongelmista. Alapohjan mikrobivaurion aiheuttajia on tutkimusten mukaan yhtä usein rivi- ja ketjutaloissa kuin pientaloissa. Virheellisiä rakenteita korjataan tavallisesti muuraamalla valesokkeliin harkko. Pystyrunko katkaistaan, betonisokkelia korotetaan harkoilla ja ulkopuolelle lisätään vesieristys. Harkkomuurausmenetelmässä on useita työvaiheita ja se on suhteellisen kallis toteuttaa. Vuonna 2013 palkittiin Rakennusfysiikkapäivillä Termokenkä-tuote jossa vaurioitunut osa rakenteesta korvataan teräksisillä ja lämpöeristetyillä osilla.[4]

Yläpohja
Suurin osa yläpohjien kosteusvaurioista johtuu vuodoista, jotka löytyvät piipun tai muun läpiviennin juuresta. Vuotava vesi kastelee yläpohjan eristeet, mutta saattaa pysähtyä höyrynsulkumuoviin. Tällöin sisäkattoon ei tule kosteusjälkiä, joten vaurio on erittäin hankala havaita. Käytännössä vaurio löydetään vain ryömimällä yläpohjan eristetilaan ja tutkimalla eristeitä. Määrätyillä eristetyypeillä kosteus aiheuttaa eristeisiin näkyvän jäljen, mutta muuten joudutaan avaamaan eristeitä. Joskus kosteusjälkiä jää eristeiden yläpuolisiin, näkyviin puurakenteisiin, mikä helpottaa vaurion löytymistä.
Myös yläpohjan huono tuulettuvuus aiheuttaa merkittävästi kosteusvaurioita. Usein tuulettuvuus huonontuu jälkikäteen tehtyjen muutostöiden, kuten lisäeristysten yhteydessä. Tällöin tuuletusrakoja usein tukitaan. Katealustan tuuletuksen on havaittu olevan usein puutteellinen ullakkotilaan rakennettujen lisähuoneiden kaltevien sisäkattojen kohdalla.[3]Kattorakenteiden kosteusongelmat saattavat myös yläpohjan puutteellisesta höyrynsulusta, jolloin kosteus etenee sisätiloista kattorakenteisiin.
Kosteusvaurioiden yleisyys

Suomalaisissa rakennuksissa on paljon kosteusvaurioita. Joidenkin arvioiden mukaan peräti puolet pientaloista on vaurioitunut siten, että korjaus tai lisäselvitys vauriosta olisi tarpeen.[5] Haastatteluissa on selvinnyt, että 27 % suomalaisista pientaloasukkaasta on havainnut asunnossaan hometta.[6] Myös kuntien rakennuksissa on havaittu paljon kosteusvaurioita. Erityisesti päiväkodeissa ja urheilurakennuksissa on korjattavaa. Kunnat korjasivat 1996 - 1999 vuosittain viittä prosenttia rakennuskannastaan.
Työterveyslaitoksen selvitysten mukaan arviolta yli puolessa suomalaisista rakennuksista eli noin 700 000:ssa olisi todettavissa kosteusvaurion jäljet ja yli 100 000 rakennuksessa hoitamaton kosteusvaurio on johtanut rakenteiden homehtumiseen.[7]
Useissa Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen tutkimushankkeissa on selvitetty suomalaisten asuntojen ja koulurakennusten kosteusvaurioiden yleisyyttä. Tutkimuksissa todetaan, että kosteusvauriot ovat yleisiä kaikentyyppisissä asunnoissa ja kouluissa. Kerros- ja pientaloissa korjausten tai tarkemman tutkimisen tarvetta oli lähes joka toisessa asunnossa. Asuntojen kosteusvaurioista suurin osa on kosteissa tiloissa, ja loput vauriot jakautuvat melko tasaisesti eri tilojen kesken. Koulurakennuksista jopa 75 %:ssa on kosteusvaurioita. Puu- ja kivimateriaalista rakennettujen koulujen välillä ei ole suuria eroavaisuuksia, mutta puurakenteisissa kouluissa on lukumääräisesti hieman enemmän kosteusvaurioita pinta-alaan suhteutettuna. Puukoulujen vauriot ovat vaurioasteeltaan pahempia, mutta pinta-alaltaan pienempiä kuin kivikoulujen vauriot. Koulurakennusten kunto on vähitellen huonontunut johtuen huollon ja kunnostuksen puutteista, joten niihin on päässyt syntymään vakaviakin kosteusvaurioita.[8]
Tyypillisiä kosteusvaurioita eri vuosikymmenien pientaloissa
Terveyden ja hyvinvoinnin laitos suoritti vuonna 1993 tutkimuksen "Pientalojen kosteusvauriot - yleisyyden ja korjauskustannusten selvittäminen". Tutkimuksessa selvitettiin muun muassa eri vuosikymmenillä rakennettujen suomalaisten pientalojen kuntoa.
1960-lukua varhaisemmat rakennukset
Ennen 1960-lukua rakennettuja erillispientaloja oli Suomessa noin 400000 kappaletta vuonna 1993, joista suurin osa rintamamiestaloja. 1950-luvun talojen yleisimmäksi kosteusvaurioksi on osoittautunut maata vasten rakennetun perusmuurin vuoto, jonka kautta kosteus pääsee kellaritiloihin. Kansanterveyslaitoksen suorittamassa tutkimuksessa tämä vaurio havaittiin joka toisessa tutkitussa talossa. Joka toisessa talossa havaittiin myös vesikattovaurio. Sen todettiin johtuvan yleensä peltikaton naulanreikien vähäisestä vuodosta tai kondenssivedestä, joka tiivistyi peltikattoon pyykinkuivauksen yhteydessä. Joka kolmannesta tutkitusta rakennuksesta löytyi myös putki- ja laitevuotojen aiheuttamia kosteusvaurioita.[9]
1960-luku
1960-luvun pientalojen yleisin kosteusvaurio on vesikatteen vuoto, josta kärsi THL:n tutkimuksen mukaan 38 % tutkituista taloista. Yhtä yleinen ongelma on seinien kosteusvaurio, joka löytyy yleensä kylpyhuoneesta. Putkiston aiheuttamia kosteusvaurioita on 35 %:ssa taloja ja talon alapohjan vaurioita 34 %:ssa tutkituista 60-luvun taloista. Alapohjan vaurion syy on yleensä joko kylpyhuoneen lattiavaurio tai talon ulkopuolisten pintavesien jääminen sokkelin juureen. Ilmanvaihtokanaville kondensoituneesta vedestä aiheutuu kosteusvaurioita noin 12 %:ssa taloista.[9]
1970-luku
Tämän vuosikymmenen pientalot ovat tyypillisesti matalalle perustettuja, puurunkoisia taloja, joista monissa on myös valesokkelirakenne. 1970-luvulla alettiin käyttää muovia höyrysulkuna. Yleisin kosteusvaurio on vesikatteen vuoto (jopa 61 %), johtuen tasakatoista ja vuotavista läpivienneistä. Yleinen ongelma on myös kylpyhuoneen seinien kosteusvaurio (28 %), putkivauriot (26 %) sekä alapohjavauriot (22 %). Alapohjavaurion syynä on yleensä kylpyhuoneen lattiavaurio. Ilmanvaihtokanaville kondensoituneesta vedestä on aiheutunut kosteusvaurioita noin 22 %:lle 1970-luvun taloista.[9]
1980-luku
1980-luvun pientalojen yleisin kosteusongelma on seinien kosteusvaurio, joka esiintyy usein kylpyhuoneen seinässä (42 %). Laitevaurioita (25 %), alapohjan kosteusvaurioita (24 %), vesikattovaurioita (21 %) sekä ilmanvaihtokanaville kondensoituneesta vedestä aiheutuneita kosteusvaurioita (24 %) löytyy myös suhteellisen paljon. Vesijohtovaurioita (12 %) löytyy myös.[9]
Kosteusvauriorakennuksen aiheuttama terveysvaara
Kosteusvaurioituneen rakennuksen mikrobikasvusto muodostaa usein terveyshaitan, ja kosteusvaurioituneissa rakennuksissa oleskelevilla ihmisillä esiintyy keskimääräistä enemmän terveysongelmia.[6] Kosteusvauriorakennuksiin yhdistettäviä terveyshaittoja on kutsuttu epävirallisella tautinimikkeellä sairaan rakennuksen oireyhtymä[10] (engl. SBS). Sisäilmayhdistys on suosittanut kyseisen termin korvaamista täsmällisemmillä tautinimikkeilla sitä mukaa, kun kosteusvaurion aiheuttamiin terveysongelmiin löytyy selviä rakennukseen ja sen sisäilmaan liittyviä syitä[10].
Kymmenet-, jopa sadattuhannet ihmiset herkistyvät päivittäin rakennuksissa eläville mikrobeille. Suomalainen tutkimusryhmä onnistui osoittamaan vuonna 2017 suoran yhteyden sisäilman heikon laadun ja työntekijöiden oireilun välillä. Ryhmä onnistui samalla kehittämään sisäilman myrkyllisyyttä kuvaavan mittarin, joka perustuu ympäristömyrkyille äärimmäisten herkkien sian siittiöiden käyttöön ilmanlaadun inkikaattorina.[11] Aiemmat tutkimukset olivat epäonnistuneet suoran syy-yhteyden osoittamisessa sen vuoksi, että sopivaa mittaria oli ollut niin vaikea löytää. Oireita aiheuttavia mikrobeja ei kannata mitata koehenkilöistä, koska ne eivät lisäänny pääsääntöisesti ihmisen elimistössä.[11]
Kosteusvaurioihin liitettyjä oireita ja sairauksia

Kosteusvauriorakennuksissa oleskelevilla ihmisillä on todettu esiintyvän tavanomaista enemmän ärsytysoireita ja epäspesifejä yleisoireita. Erityisesti hengityselinten oireet ovat kosteusvauriorakennuksissa yleisiä.[12][13] Pitkäaikainen altistus kosteusvauriomikrobeille ja niiden aineenvaihduntatuotteille voi aiheuttaa erilaisia sisäilmasairauksia kuten monikemikaaliyliherkkyyttä.
Kosteusvaurioituneissa rakennuksissa altistuneilla on kuvattu monenlaisia oireita, joista yleisimpiä ovat silmien ja limakalvojen ärsytysoireet; nuha, kurkkukipu, äänen käheys, pitkittynyt yskä ja lisääntynyt limaneritys. Tyypillisiä oireita ovat myös allergioiden puhkeamiset tai pahenemiset, sillä useat homeet ovat tunnettuja allergeenien tuottajia.[7]
Varsinaisten oireiden lisäksi kosteusvauriorakennuksissa asuvilla tai työskentelevillä ihmisillä on todettu myös ylisairastavuutta muun muassa seuraavien suhteen: astma,[14] niveltulehdus (artriitti)[15] ja sydän- ja verisuonitaudit.[16]
Trichoderma longibrachiatum on yleinen kosteusvaurioihin liitetty homesieni. Se tuottaa pieniä peptidejä, jotka imeytyvät elimistön kudoksiin ja soluihin tuottaen kaliumia ja natriumia läpäiseviä nanokanavia. Nanokanava voi oikosulkea eliöiden omia elintärkeitä natriumia tai kaliumia kuljettavia ionikanavia, jotka säätelevät esimerkiksi sydän-, hengityselin- ja hermosolujen toimintaa ohjaavia viestintäjärjestelmiä.[17][18][19]
Valvonta
Suomessa työsuojelupiiri valvoo työpaikan olosuhteita, ja se voi olla tehokkain tapa pakottaa työnantajaa, useissa tapauksissa kuntaa korjaamaan kiinteistö tai osoittamaan korvaavat homeettomat tilat. Käytännössä syy hometerveyskeskuksen, homesairaalan tai homekoulun korjaamiseen on työsuojelullinen, esimerkiksi opettajien tai terveydenhoitoalan ammattihenkilöiden työsuojeluun liittyvä, koska potilasturvallisuuden tai koululaisten terveyden perustein asian ajaminen on vaikeampaa.
Katso myös
Kosteusvauriomikrobit
Monikemikaaliherkkyys
Ympäristöterveys
2-etyyliheksanoli
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ojala, Kari| title = Talo ilman hometta| location = Helsinki| publisher = Into| year = 2013| id = ISBN 978-952-264-246-2}}
toim. Pitkäranta, Miia:  Ympäristöministeriö, 2016
Aiheesta muualla

 Tuontato: Euro Tv-News Oy 2013

Tuomas Hyytinen: . Yle A-studio 2.12.2013.
 Mediauutiset 7.3.2016.

Luokka:Kiinteistönhoito
Luokka:Mikrobiologia
Luokka:Rakennusfysiikka
Luokka:Vesihuolto


Alkuaine määritellään aineeksi, jonka atomien ytimissä on tietty määrä protoneja. Alkuaineita ei myöskään voida jakaa tai muuttaa toiseksi aineeksi kemiallisessa prosessissa. Alkuaineet koostuvat atomeista, joiden ytimissä on protoneja, joita kiertää yhtäläinen määrä elektroneja. Protonien lukumäärä määrää alkuaineen järjestysluvun eli niin kutsutun atomiluvun. Saman alkuaineen atomeilla on siten sama atomiluku. Esimerkiksi atomit, joiden ytimessä on kuusi protonia, ovat hiiliatomeja. Ytimessä voi olla vaihteleva määrä neutroneja. Tällaisia saman alkuaineen erilaisia ytimiä kutsutaan alkuaineen isotoopeiksi.
Alkuaineet voivat muodostua joko ioni- tai molekyyliyhdisteeksi ja ne jakautuvat kahdeksi pääryhmäksi, metalleiksi ja epämetalleiksi kemiallisten ominaisuuksiensa suhteen. Jos alkuaineella on sekä metallien että epämetallien ominaisuuksia, sitä kutsutaan puolimetalliksi. Alkuaineet on ryhmitelty tarkemmin rakenteensa perusteella jaksolliseen järjestelmään, minkä avulla voi myös ennustaa alkuaineiden kemiallisia ominaisuuksia. Virallisesti varmennettuja alkuaineita tunnetaan nykyään 118 erilaista, joista 94 esiintyy luonnossa ja loput on valmistettu keinotekoisesti ydinreaktioiden avulla.
Alkuaineiden löytämisen historia
Alkuaine-käsitteellä on pitkä historia. Esimerkiksi Thales piti vettä alkuaineena, josta kaikki muut aineet olisivat syntyneet, myöhemmin eräät muut filosofit pitivät sellaisena ilmaa tai tulta.[1] Myöhemmin tuli yleisesti hyväksytyksi alkujaan Empedokleen esittämä[2] ja myös Aristoteleen kannattama[3] käsitys, että oli olemassa neljä alkuainetta, maa, vesi, ilma ja tuli. Näitä kutsutaan usein klassisiksi alkuaineiksi. Kuitenkin jo vanhoista ajoista oli tunnettu useita sellaisiakin aineita (hiili, rikki ja joukko metalleja), joiden nykyisin tiedetään olevan alkuaineita, mutta yksikään niistä ei ollut sellaiseksi tunnistettu. Nykyinen käsitys alkuaineista on muodostunut vasta 1700–1800-luvuilla.[4]
Varhaiset löydöt
Antiikin aikana tunnettiin alkuaineista hiili, hopea, kupari, rikki, tina, kulta, lyijy, rauta ja elohopea.
1200-luvulla Albertus Magnuksen uskotaan löytäneen arseenin.
1450-luvulla Johan Thölde kuvasi antimonin tieteellisesti.[5]
1500-luvulla tunnettiin jo vismutti, mutta sen kuvasi tarkasti 1753 Claude François Geoffroy.
1526 Paracelsus tunnisti sinkin.
1669 Hening Brand kuvasi fosforin, hieman myöhemmin saman teki Robert Boyle.
1700-luvulla löydetyt alkuaineet
1700-luvulla löydettiin 19 alkuainetta:
1732 koboltti (Georg Brandt)
1741 platina (toisistaan riippumatta Antonio de Ulloa, jonka löytö julkistettiin 1748, ja Charles Wood – Amerikan intiaanit tunsivat tämän metallin)
1751 nikkeli (Axel Fredrik Cronstedt)
1755 magnesium (Joseph Black)
1766 vety (Henry Cavendish, sen nimesi Antoine Lavoisier[6])
1771 happi (Joseph Priestley)
1772 typpi (Daniel Rutherford)
1774 kloori (Carl Wilhelm Scheele) ja mangaani (Johan Gottlieb Gahn)
1778 molybdeeni (Scheele)
1782 telluuri (Franz-Joseph Müller von Reichenstein)
1783 volframi (Juan José ja Fausto Elhuyar)
1789 uraani ja zirkonium (Martin Heinrich Klaproth)
1793 strontium (Klaproth)
1794 yttrium (suomalainen Johan Gadolin)
1797 titaani (Klaproth) ja kromi (Louis Nicolas Vauquelin)
1798 beryllium (Vauquelin)
1800-luvulla löydetyt alkuaineet
1800-luvulla löydettiin pääosa alkuaineista ja huomattiin niissä olevan säännönmukaisuuksia, mikä johdatti Mendelejevin jaksollisen järjestelmän keksimiseen.
1801 vanadiini (Andrés Manuel del Río) ja niobium (Charles Hatchett)
1802 tantaali (Anders Gustaf Ekeberg)
1803 cerium (Martin Heinrich Klaproth, Jöns Jakob Berzelius ja Wilhelm von Hisinger), rodium (William Hyde Wollaston), palladium (Ryan Lumadue), osmium ja iridium (Smithson Tennant)
1807 kalium ja natrium (Humphry Davy)
1808 kalsium ja barium (Davy) sekä boori (Joseph Louis Gay-Lussac ja Louis-Jacques Thenard)
1811 jodi (Bernard Courtois)
1817 litium (Johan August Arfwedson), kadmium (Friedrich Strohmeyer ja samanaikaisesti K.S.L Hermann) ja seleeni (Jöns Jakob Berzelius)
1823 pii (Berzelius)
1825 alumiini (Hans Christian Ørsted)
1826 bromi (Antoine Jérôme Balard)
1828 torium (Berzelius) ja beryllium (Friedrich Wöhler ja samanaikaisesti A.A.B. Bussy)
1839–1841 lantaani (Carl Gustaf Mosander)
1843 terbium ja erbium (Mosander)
1844 rutenium (Karl Klaus)
1860 cesium ja rubidium (Robert Bunsen ja Gustav Kirchhoff; spektroskopian avulla)
1861 tallium (Sir William Crookes)
1863 indium (Ferdinand Reich ja Theodor Richter)
1868 helium (samanaikaisesti Pierre Jansen ja Norman Lockyer; auringon spektristä. Maapallolta sitä löydettiin vasta 1890-luvulla.)
1874 gallium (Paul Emile Lecoq de Boisbaudran; alkuaineen olemassaolon ja ominaisuudet ennusti Mendelejev 1871)
1878 ytterbium (Jean Charles Galissard de Marignac)
1879 tulium (Per Teodor Cleve), skandium (Lars Fredrik Nilson), holmium (Marc Delafontaine, Jacques-Louis Soret ja Per Teodor Cleve) sekä samarium (de Boisbaudran)
1880 gadolinium (de Marignac)
1885 praseodyymi (Carl Auer von Welsbach; Mosanderin 1839 erottama didymiumiksi kutsuttu aine osoittautui praseodyymiksi ja neodyymiksi)
1886 dysprosium (de Boisbaudran), germanium (Clemens Winkler) ja fluori (Henri Moissan). Monet fluoriyhdisteet oli tunnettu jo kauan aikaisemmin ja niiden oli oletettu sisältävän tuntematonta alkuainetta, jonka monet tutkijat olivat yrittäneet eristää, mutta vasta vuonna 1886 Moissan onnistui sen tekemään.[7]
1894 argon (Lordi Rayleigh ja Sir William Ramsay)
1898 jalokaasut neon, krypton ja xenon (Ramsay), radium ja polonium (Pierre ja Marie Curie)
1899 aktinium (André Debierne)
1900-luvulla löydetyt alkuaineet
1900-luvulla löytyi vielä muutamia alkuaineita luonnosta, mutta suurin osa uusista löydöistä oli lyhytikäisiä keinotekoisia alkuaineita:
1900 radon (Friedrich Enst Dorn)
1901 europium (Eugène-Anatole Demarçay)
1907 lutetium (Georges Urbain)
1913 protaktinium (Kasimir Fajans, Oswald Göhring, Frederick Soddy, John Cranston, Lise Meitner ja Otto Hahn)
1923 hafnium (Dirk Coster ja György Hevesy)
1925 renium (Walter Noddack ja Ida Tacke)
1937 teknetium (Carlo Perrier ja Emilio Segrè; ensimmäinen keinotekoinen alkuaine)
1939 frankium (Marguerite Derey; viimeinen luonnosta löytynyt alkuaine)
1940 astatiini (Dale R. Corson, K.R. Mackenzie ja Segrè)
1940 neptunium (Edwin McMillan ja Philip H. Abelson)
1940 plutonium (Glenn T. Seaborg, Arthur C. Wahl, Joseph W. Kennedy ja Segrè)
1944 curium ja amerikium (Seaborg)
1945 prometium (Jacob A. Marinsky)
1949 berkelium (Albert Ghiorso, Seaborg, Stanley G. Thompson ja Kenneth Street Jr.)
1950 kalifornium (Ghiorso, Seaborg, Thompson ja Street)
1952 einsteinium (sekä Argonnen ja Los Alamosin laboratorioissa että Kalifornian yliopistossa)
1953 fermium (sekä Argonnen ja Los Alamosin laboratorioissa että Kalifornian yliopistossa) ja mendelevium (Seaborg ja Evans G. Valens)
1958 nobelium (Ghiorso, Seaborg, John R. Walton ja Torbørn Sikkeland)
1961 lawrencium (Ghiorso, Sikkeland, Almon Larsh ja Robert M. Latimer)
1964 rutherfordium (Dubnan ydintutkimuskeskus Neuvostoliitossa)
1970 dubnium (Ghiorso)
1974 seaborgium (Kalifornian yliopiston ydintutkimuskeskus)
1976 bohrium (Juri Oganesjan Dubnan ydintutkimuskeskuksessa; varmistettiin GSI:ssä 1982)
1982 meitnerium (Peter Armbruster ja Gottfried Münzenberg)
1984 hassium (Armbruster ja Münzenberg)
1994 darmstadtium ja röntgenium (S. Hofmann ja V. Ninov)
1996 kopernikium (Hofmann ja Ninov)
1999 flerovium (Dubnan ydintutkimuskeskus)
2000-luvulla löytyneet alkuaineet
2000 livermorium (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
2003 moskovium (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
2004 nihonium (K. Morita työryhmineen (RIKEN japanissa))
2006 oganesson (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
2010 tennessiini (Dubnan ydintutkimuskeskus ja Lawrence Livermoren laboratorio)
Maapallon ja maailmankaikkeuden yleisimmät alkuaineet
Happi on yleisin alkuaine maankuoressa ja pii toiseksi yleisin (massan perusteella). Koko maapallon yleisin on rautapitoisen ytimen vuoksi rauta, hapen ollessa toiseksi yleisin.
Kymmenen maailmankaikkeuden yleisintä alkuainetta esitettynä miljoonasosina (parts per million):

Uusien alkuaineiden etsiminen
Alkuaineita voidaan valmistaa laboratorio-olosuhteissa. Tällaisia keinotekoisia alkuaineita ovat mm. livermorium, einsteinium ja seaborgium. Kokeellisesti tuotetuille aineille annetaan ensin väliaikainen nimi joka muodostuu kolmesta peräkkäisestä lukusanaa ilmaisevasta latinalais- tai kreikkalaisperäisestä tavusta, kuten yksi-yksi-yksi (un + un + un + ium = unununium, alkuaine 111), riippuen aineen järjestysluvusta. Alkuaineen nimen perään lisätään myös liite -ium. Aineen päätymisestä virallisesti alkuaineiden listaan päättää IUPAC.
Katso myös

Luettelo alkuaineista
Nukleosynteesi
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = John Hudson| title = Suurin tiede – kemian historia| others = Translated by Kimmo Pietiläinen| publisher = Art House| year = 2002| id = ISBN 951-884-346-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Otavan iso Fokus, 1. osa (A–El)| publisher = Otava| year = 1973| id = ISBN 951-1-00273-2| page = 129–133, art. Alkuaine ja siihen liittyvä taulukko}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Hamilo, Marko & Lauri Niinistö (toim.)| title = Alkuaineet| location = Helsinki| publisher = Helsingin sanomat| year = 2007| id = ISBN 978-952-5557-16-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Strathern, Paul| title = Mendelejevin uni: Puuttuvien alkuaineiden etsintä| location = Helsinki| publisher = Terra Cognita| year = 2004| version = (Mendeleyev’s dream: The quest for the elements, 2000.) Suomentanut Juha Pietiläinen| id = ISBN 952-5202-62-3}}
Aiheesta muualla
 Helsingin sanomissa julkaistu sarja

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit