Jatkosota käytiin Suomen ja Neuvostoliiton välillä 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Jatkosotaa käytiin Suomen rintamalla samaan aikaan kuin Saksa toteutti operaatio Barbarossan nimellä tunnettua laajaa hyökkäystä Neuvostoliittoon. Suomen rintama oli jaettu saksalaisten ja suomalaisten joukkojen kesken siten, että suomalaiset olivat vastuussa eteläisestä rintamasta ja saksalaiset Lapin rintamasta. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä mitään liittosopimusta ei ollut. Sen sijaan Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen, sillä se antoi aluettaan Saksan käyttöön, alisti joukkojaan Saksalle ja sai aseapua Saksalta.
Sodan alussa eteläisellä rintamaosalla suomalaiset joukot valtasivat talvisodassa menetetyt alueet ja etenivät yli Syvärin ja Leningradin puolustuslinjojen tuntumaan. Joulukuussa 1941 hyökkäys pysäytettiin ja alkoi yli kaksi vuotta kestänyt asemasotavaihe. Pohjoisilla rintamaosilla ei saatu katkaistua Muurmannin rataa eivätkä saksalaisjoukot päässeet etenemään Murmanskiin. Neuvostoliiton suurhyökkäys kesäkuussa 1944 mursi suomalaisten etummaiset puolustuslinjat. Raskaiden torjuntataistelujen jälkeen aseet laskettiin 4–5. syyskuuta. Moskovan välirauha allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944 ja se vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Jatkosodan välirauhanehtoihin kuului muun muassa saksalaisten joukkojen pakottaminen pois Suomesta, mikä johti Lapin sotaan Saksaa vastaan.
Sotaa edeltäneet tapahtumat
Välirauha

Talvisodan maaliskuussa 1940 päättänyt Moskovan rauha, ns. välirauha, ei ollut rauha sanan varsinaisessa merkityksessä. Eurooppa oli sodassa ja Suomikin pysyi poikkeustilassa. Rauhan aikana sotilaskouluttamatta jääneet 100000 nostoväkeen kuuluvaa määrättiin astumaan palvelukseen ja heidän sotilaskoulutuksensa talvisodan loppuvaiheessa vähäiseksi havaitun reservin lisäämiseksi aloitettiin. Kanta-aliupseereiksi koulutustehtävää varten pyydettiin jäämään talvisodassa kunnostautuneita ryhmänjohtajia.
Suomi tähtäsi kansainvälisesti todettuun mahdolliseen enimmäismäärään väestöstä, mikä voitaisiin irrottaa muista tehtävistä armeijan palvelukseen eli 16%:iin. Suomen tapauksessa tämän katsottiin riittävän vain koko itärajan operatiiviseen puolustamiseen. Kenraali Aksel Airo oli kirjoittanut aiheesta talvisodan jälkeen kirjan Kunnia - isänmaa, jossa hän piti Suomen omia puolustusmahdollisuuksia pintapuolisesti vain numeroiden valossa tarkasteltuna lähes olemattomina. Ulkomaiden arviot Suomen puolustuskyvystä ennen talvisotaa perustuivat samoihin kriteereihin.[1]
Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan huhtikuussa 1940 ja valtasi maat nopeasti. Toukokuussa Saksa hyökkäsi Ranskaan. Maan pohjoisosan miehitti Saksa suoraan ja eteläosaan muodostettiin Saksan valvoma Vichyn hallitus, joka kieltäytyi jatkamasta taistelua. Britannia valmistautui suuriin ilmataisteluihin estääkseen Britteinsaarien valtaamiseen tähtäävät Saksan sitä vastaan suorittamat laajat strategisiksi tarkoitetut pommitukset.
Neuvostoliitto ja Saksa olivat sulkeneet Itämeren, ulkomaankaupalle ainoa vapaa väylä valtamerille oli hankala ja pitkä Liinahamarin reitti Petsamoon. Kun Saksa oli miehittänyt myös Pohjois-Norjan kesäkuun puoliväliin mennessä, Suomen fyysinen eristäminen oli lähes täydellinen: Saksa olisi pystynyt halutessaan nopeasti katkaisemaan Suomen viimeisen avoimen ulkomaankaupan reitin länteen,[2] ja saman olisi voinut tehdä Neuvostoliitto Kalastaja- ja Keskisaarennolta käsin.
Kesäkuussa 1940 Saksan vallattua Tanskan, Norjan sekä lopulta Ranskan Neuvostoliitto aloitti Suomen painostamisen. Ensimmäinen vaatimus oli saada takaisin kaikki Karjalankannakselta ja Hangon vuokra-alueelta pois viedyt laitteet. Lisäksi vaadittiin osuutta Petsamon nikkelikaivoksiin. Heinäkuussa Neuvostoliitto esitti vaatimuksen Ahvenanmaan demilitarisoinnista, ja oikeutta junakuljetuksiin Suomen alueen poikki Hankoon.[2] Sopimus kauttakulusta Suomen itärajalta Hankoniemeen allekirjoitettiin syyskuun alussa. Neuvostoliitto vähensi painostustaan Suomea kohtaan vasta kevättalvella seuraavana vuonna.[3]
Välirauhan aikainen poliittinen ilmapiiri oli painostava; esimerkiksi Suomen ja Neuvostoliiton Rauhan ja Ystävyyden Seuran mielenosoitukset ja niistä syntyneet mellakat sekä Aeron matkustajakone Kalevan alasampuminen Suomenlahdella kesäkuussa 1940 samaan aikaan kun Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, koettiin hyvin vahvasti Suomessa. Suomi oli ulkopoliittisesti ahtaassa raossa, kun Norja ja Baltia oli vallattu, Saksa ja Neuvostoliitto olivat diplomaattisessa rauhantilassa keskenään ja Ruotsin lokakuussa 1940 ehdottama valtioliitto Suomen kanssa kariutui Neuvostoliiton ja Saksan vastustukseen.
Neuvostoliiton puna-armeijan esikunta oli antanut Leningradin sotilaspiirille ohjeen Suomea vastaan käytävän uuden sodan varalle 18. syyskuuta 1940. Käskyä tarkennettiin 25. marraskuuta vaatimuksella laatia hyökkäyssuunnitelma sellaisen tilanteen varalta, jossa Suomi olisi yksin vihollinen. Itämeren laivasto laati Ahvenanmaan valtaussuunnitelman ja Hangon tukikohdan joukot siirrettiin Leningradin sotilaspiirin alaisuuteen ja sen puolustussuunta käännettiin 12. marraskuuta 1940 mantereen suuntaiseksi.
Neuvostoliitossa Suomen asioiden hoito siirrettiin sisäasiain kansankomissariaatin (ministeriön) alaiselle valtioturvallisuuden päähallinnolle (GUGB) ja lisäksi hyökkäysjoukkoja alettiin siirtää ryhmitysalueilleen. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov kävi marraskuussa Berliinissä pyytämässä Saksan johtajalta Adolf Hitleriltä suostumusta Suomen miehitykseen. Koska saksalaiset olivat jo sisällyttäneet Suomen mukaan hyökkäyssuunnitelmiinsa Hitler kuitenkin varoitti Neuvostoliittoa pysymään poissa Suomesta.
Suomen ja Saksan lähentyminen

6.9.1940 Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa kauttakulkusopimuksen liikenteestä Hankoon.
Puolustusvoimien ylipäällikkö sotamarsalkka Gustaf Mannerheim sai elokuussa 1940 Saksalta tiedustelun saksalaisjoukkojen kauttakulun sallimisesta Pohjanlahden satamista Kirkkoniemeen. Samalla ilmoitettiin, että Suomen oli mahdollista ostaa sotakalustoa Saksasta.
Kauttakulkusopimus: Suomen pääesikunta ja Saksan ilmavoimat sopivat 12. syyskuuta Luftwaffen miehistön ja kaluston kuljettamisesta Suomen alueen läpi. Valtioiden välille 22. syyskuuta solmittu poliittinen sopimus mahdollisti myös Saksan maavoimien kuljetukset. Lokakuussa neuvoteltiin vielä lisäys lomalaisliikenteestä. Ensimmäiset joukot nousivat maihin Vaasassa 22. ja Oulussa 26. syyskuuta.[4]
Kolojoen malmiota Petsamossa Saksa piti elintärkeänä sotateollisuudelleen ja Petsamoa välttämättömänä astinlautana hyökkäykselle Murmanskiin. Neuvostoliitto puolestaan ei talvisodan päätyttyä tuntenut mielenkiintoa Petsamon nikkelivarantoihin eikä Petsamoon sotilaallisena alueena.[5] Kun Saksan viranomaiset suunnittelivat Skandinavian integroimista omaan talousalueeseensa, siihen laskettiin huhtikuusta 1940 lähtien mukaan myös Suomi, vaikka maa kuuluikin Neuvostoliiton etupiiriin.[6]
Nikkelikaivoksen tilanne muuttui jyrkästi heinäkuussa 1940 Suomen ja saksalaisen I.G. Farbenindustrien tekemän sopimuksen myötä. Neuvotteluja oli käyty keväästä alkaen, ja sopimuksessa Saksalle luvattiin 60 prosenttia tuotannosta. Saksalaiset neuvottelijat raportoivat Berliiniin malmion olevan yli miljardin RM:n arvoinen ja riittävän 20 vuodeksi kattamaan koko Suur-Saksan nikkelitarpeen. Loppuvuonna saksalaiset korottivat malmimääräarvion nelinkertaiseksi. Neuvostoliitto havahtui neuvottelujen alettua ja esitti jo kesäkuussa kaivoksen toimiluvan siirtämistä itselleen. Neuvostojoukot tehostivat vaatimusta ryhmittymällä rajalle, ja linnoittamalla Kalastajasaarennon. Englanti suhtautui Saksan kanssa käytäviin kaivosneuvotteluihin jyrkän kielteisesti ja pysäytteli Liinahamarin kauppalaivoja. Suomi neuvotteli kaikkien kanssa poliittisesti ahtaassa raossa. Suomalaiset neuvottelivat kireissä tunnelmissa Moskovassa seitsemän kertaa, helmikuuhun 1941 asti suostumatta venäläisten vaatimuksiin. Neuvostoliitto neuvotteli myös Saksan kanssa maaliskuuhun 1941, tuloksettomasti.[5] Vastalauseeksi Neuvostoliitto lopetti vientinsä Suomeen.[7] Pian 90 % ulkomaankaupasta hoidettiin Saksan kautta.
Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö alkoi maiden korkeimman sotilasjohdon välisillä neuvotteluilla talvella 1940–1941. Yleisesikuntien päälliköt neuvottelivat tammikuussa Berliinissä. Saksalaiset tiedustelivat muun muassa kauanko Suomella vei aikaa saada armeijansa Neuvostoliiton vastaiselle rajalle, ja sai myös vastauksen. Lapissa tehtiin helmikuusta 1941 tienrakennus- ja tiedusteluyhteistyötä saksalaisten kanssa. Suomeen alkoi saapua saksalaisia joukkoja, joiden määrä oli lopulta jatkosodan syttyessä runsaat 40000. Helmi–maaliskuun aikana saksalaiset harjoittivat Pohjois-Suomessa järjestelmällistä tiedustelua.
Huhtikuussa 1941 alettiin insinööritoimisto Rataksessa värvätä vapaaehtoisia Waffen-SS:n Wiking-divisioonan suomalaispataljoonaan. Värväystä jatkui kesäkuulle 1941. Ensimmäiset värvätyt lähtivät Saksaan koulutukseen toukokuussa 1941.[8]
Operaatio Barbarossa ja Suomi

Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen. Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja.[9]
Saksalaisille joukoille myönnettiin kauttakulkulupa pohjoisen Suomen läpi. Hyökkäyssuunnitelma sisälsi Suomen alueen käytön. Erityisesti Suomen Lappi tuli tärkeään rooliin Murmanskin haltuun ottamiseksi  saksalaisten tavoitteena ollessa Arkangelin tasa. Etelässä saksalaisten huomio kiinnittyi Suomenlahteen ja Karjalankannakseen, jotta Leningradin valtaaminen ja sen täydellinen tuhoaminen olisi tullut mahdolliseksi.
Toukokuussa Suomen korkein johto päätti ottaa osaa Saksan suunnittelemaan sotaretkeen Neuvostoliittoa vastaan. Kesäkuun alussa Saksalle ilmoitettiin osallistumisen ehdot: Suomen olisi säilyttävä vastaisuudessakin itsenäisenä, Saksan oli hyökättävä ensin, ja vasta Neuvostoliiton aloitettua sotatoimet liittyisi Suomi rintamaan.[10]
3. kesäkuuta 1941 Helsingissä käydyissä neuvotteluissa Saksan kanssa sovittiin, että Suomen joutuessa sotaan Neuvostoliiton kanssa Saksa tulisi Suomen avuksi. Samaan aikaan Kielissä käydyissä neuvotteluissa sovittiin yhteisistä sotatoimista, muun muassa Suomenlahden etelärannikon miinoittamisesta, sodan syttyessä. Malmin ja Utin lentokentät annettiin Saksan ilmavoimien käytettäväksi jo ennen sotaa. 7. kesäkuuta 1941 alkaen Suomen satamiin alkoi saapua hyökkäykseen tarkoitettuja saksalaisjoukkoja. 15. kesäkuuta 1941 Mannerheim alisti kenraali Siilasvuon armeijakunnan Pohjois-Suomessa Saksan alaisuuteen. 18. kesäkuuta 1941 Suomen ilmavoimien lentokoneisiin maalattiin Saksan Luftwaffen mukaiset keltaiset itärintaman tunnukset. 22. kesäkuuta 1941 Saksa aloitti hyökkäyksen ja käytti aiemmin sovitun mukaisesti Suomen ilmatilaa ja lentokenttiä Neuvostoliiton pommittamiseen.[11]
Saksalaiset aloittivat hyökkäysjoukkojen ryhmittämisen Pohjois-Suomeen kesäkuun ensimmäisellä viikolla. Suomalaiset suojajoukot aloittivat siirtymisen asemiinsa 10. kesäkuuta 1941, 17. kesäkuuta Suomessa julistettiin yleinen liikekannallepano. 21. kesäkuuta hallitus määräsi 45000 Neuvostoliiton rajoilla asunutta evakuoitavaksi.
Saksalaisjoukkojen siirrot Pohjois-Suomeen
Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20000 ja Oslosta 10600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8000–9000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti 10 tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.[12]
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Luftwaffen lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta,[13][14] valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin. Petsamon saksalaisdivisioonat aloittivat hyökkäyksen kohti Murmanskia 29. kesäkuuta.
Tapahtumat juuri ennen sodan alkua

Suomen ilmavoimien esikunnan määräyksestä Yleisradion Lahden radioaseman sekä Turun ja Oulun radiomastoihin asennettiin 21. kesäkuuta automaattiset morsetuslaitteet saksalaisten pommikoneiden radiosuunnistusta varten.[15] Ilmailuhistoriaa tutkineen tohtori Hannu Valtosen mukaan saksalaisia pommikoneita lensi yöllä 21.–22. kesäkuuta Itä-Preussista Etelä-Suomen ilmatilan kautta Laatokan pohjoispuolelle ja sieltä etelään Leningradin seudulle, missä Saksa ja Neuvostoliitto kävivät operaation ensimmäiset ilmataistelut noin kello kolmen jälkeen aamuyöllä. Tämän jälkeen saksalaiset pommittajat lensivät Suomeen Uttiin, missä ne tankattiin ja mistä ne jatkoivat kotikentilleen Itä-Preussiin.[16]
21–22. päivän välisenä yönä saksalaiset yhteistyössä Suomen Valtiollisen poliisin kanssa valtasivat Neuvostoliiton Petsamon konsulaatin ja suomalaiset pidättivät konsulaatin koko henkilökunnan perheineen. Saksan Gestapo takavarikoi konsulaatin arkistot tutkittavakseen ja toimitti ne myöhemmin Valpolle.[17]
Saksan merivoimat käyttivät hyväkseen Suomen aluetta, ne olivat tukeutuneet Suomen rannikkoon ja satamiin jo kesäkuun puolivälistä alkaen.[16] Suomen sodanjohto oli määrännyt jo 17. kesäkuuta sukellusvenelaivueen osallistumaan Viron rannikon miinoittamiseen ja illalla 21. kesäkuuta sukellusvenelaivue sai toteuttamiskäskyn tehtävälleen. Suomalaiset sukellusveneet sekä suomalaiset ja saksalaiset laivat aloittivat 22. päivänä Suomenlahden miinoittamisen, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivaston vapaa kulku estettäisiin. Pyrkimyksenä oli varmistaa ettei neuvostolaivasto pystyisi häiritsemään Suomenlahdelta saksalaisten Baltiaan avattavaksi suunnitellun maarintaman sivustaa, ja estää hyökkäys Ahvenanmaalle, jonka hallinta oli Suomen kannalta elintärkeää. Miinoitus ulotettiin 22. päivänä Neuvostoliiton miehittämän Viron (muun muassa Tallinnan) edustalle. Suomalaiset sukellusveneet laskivat miinoja Viron rannikolle 22. kesäkuuta 1941 kello 7.28–9.06 välisenä aikana.[18][19]
Kun Suomeen saapui tieto Saksan hyökkäyksen alkamisesta aloittivat Suomen merivoimat välittömästi operaatio Kilpapurjehduksen, eli joukkojen siirrot demilitarisoidulle Ahvenanmaalle. Neuvostoliiton lentokoneet tekivät sodan ensimmäisen ilmahyökkäyksen suomalaisia vastaan hyökättyään tähän operaatioon osallistuneita sota-aluksia sekä rannikkolinnakkeita vastaan 22. kesäkuuta klo 6.05. Lisäksi Hangosta alkoi tykistötulistus Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle klo 6.50  [20]
Adolf Hitler julisti 22. kesäkuuta radioidussa puheessaan Suomen taistelevan yhdessä (Im Verein) Saksan kanssa. Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana, mutta Hitlerin puhe oli maan johdolle kiusallinen, sille se viestitti maailmalle Suomen olevan liittoutunut Saksan kanssa Neuvostoliittoa vastaan aloitetussa sodassa.[21]
Nämä toimet saivat osaltaan Neuvostoliiton aloittamaan sotatoimet myös Suomea vastaan, koska se katsoi Suomen sallivan alueensa käytön hyökkäykseen itseään vastaan.  Saksan kanssa aloitetuista koordinoiduista merisotatoimista ja Saksan Nurmeksen tasolta Petsamoon asti sijoittamasta armeijasta huolimatta Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana.[22][23][24][25][26]
Sodan kulku

Sota alkaa

Neuvostoliiton hyökkäykset Suomea vastaan alkoivat 22. kesäkuuta kello 06:05, jolloin Neuvostoliitto pommitti suomalaista laivasto-osastoa merellä. Tämän jälkeen samana päivänä Suomi osallistui eteläisen Suomenlahden miinoittamiseen. Samana päivänä Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Pommituslennolta palanneita saksalaiskoneita pysähtyi Suomen alueella tankkaukseen. Neuvostoliitto vastasi pommittamalla lentokoneilla ja tykeillä suomalaisia sotilaskohteita Suomessa. Suomi pidättäytyi vastaamasta tuleen ja yritti vakuutella puolueettomuutta uudessa sodassa. Suomen ja Neuvostoliiton välillä vältyttiinkin merkittäviltä sotatoimilta muutaman päivän ajan. 24. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto evakuoi lähetystönsä Helsingissä.[11]
Kesäkuun 25. päivänä 1941 Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Helsinkiä, Turkua ja Porvoota sekä tusinaa muuta paikkakuntaa noin 500 koneella, joista ammuttiin alas Suomen alueelle 27 konetta. Näiden pommitusten ja aiempien tapahtumien perusteella  eduskunnalle antamassaan tiedonannossa hallitus oli  tehnyt sen johtopäätöksen, että maa oli joutunut sotatilaan. Tämän kannanoton eduskunta hyväksyi [27].  Vielä samana päivänä 25.6 pääministeri Jukka Rangell totesi radiossa että Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.
Sota julistettiin 26. kesäkuuta. Suomen armeija ja Suomessa olleet saksalaiset joukot aloittivat maahyökkäyksen. Suomen armeija aloitti suurhyökkäyksen Laatokan Karjalassa Korpiselän suuntaan 10. heinäkuuta ja sen painopiste oli vasemmalla siivellä. Hyökkäyksen kärkenä eteni eversti Ruben Laguksen komentama 1. jääkäriprikaati, joka saavutti Laatokan rannat muutamassa päivässä.[28] Elokuun loppuun mennessä kenraaliluutnantti Erik Heinrichsin komentama Karjalan Armeija oli saavuttanut talvisotaa edeltäneet rajat.
Talvisodan kokenut Suomen kansa oli harvinaisen yksimielisesti maan johdon ja menetetyn Karjalan takaisin hankkimisen takana. Uutta sotaa pidettiin talvisodan jatkosotana, joka tähtäsi kärsityn vääryyden korjaamiseen.[21]
Neuvostoliitto vaati useaan otteeseen Britanniaa julistamaan sodan Suomelle. Britannian pääministeri Winston Churchill lähetti marsalkka Mannerheimille henkilökohtaisen, yksityisen ja salaisen kirjeen, jossa hän pahoitteli, että Britannia joutuu piakkoin julistamaan Suomelle sodan. Churchill myös kehotti Suomea olemaan ylittämättä vanhaa rajaa. Kirjettä säilytetään Britannian Imperial War Museumissa.[29]
Yhdistynyt kuningaskunta katkaisi diplomaattisuhteet 1. elokuuta ja uhkasi sodalla 22. syyskuuta, jollei etenemistä katkaistaisi. Suomen liityttyä antikomintern-sopimukseen 25. marraskuuta Britannia jätti ultimaatumin, jossa se vaati vihollisuuksien lopettamista 5. joulukuuta mennessä. Jäätyään ilman tyydyttävää vastausta Lontoo ilmoitti Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta sodanjulistuksesta Suomelle. Suhteet ulkomaihin huononivat Suomen joukkojen edetessä. Varsinaiset sotatoimet maiden välillä rajoittuivat kuitenkin jo aikaisemmin 30. kesäkuuta tapahtuneeseen Suomen Liinahamarin pommitukseen. Myös Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti toimittivat Suomelle sodanjulistuksen.
Suur-Suomea rakentamassa

Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa toteaa ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan ns. miekantuppipäiväkäskynsä, jossa hän viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös suuresta Suomesta, mikä jo tuolloin aiheutti kielteistäkin huomiota poliittisissa piireissä.
Jatkosodan aikana Suomi miehitti historiansa laajinta aluetta. Monet muuallakin kuin oikeistossa halusivat liittää Itä-Karjalan Suomeen. Perusteet olivat paitsi ideologisia ja poliittisia, myös sotilaallisia: niin sanottu kolmen kannaksen linja oli aiempaa rajaa helpompi puolustaa. Saksan ollessa tukena siihen oli mahdollisuus. Toisaalta oli taloudellisia motiiveja Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntämisen muodossa. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalan sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden liittämiseksi Suomeen.
Valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja myöhemmin ”siirtoleireiksi”.[30] Niihin suljettiin:[31]
a) ”epäkansallista väestöä niiltä alueilta, joilla heidän oleskeluaan sotatoimia silmälläpitäen ei voitu sallia”;
b) ”poliittisesti epäluotettavia sotilashallintoalueen kansalliseen ja epäkansalliseen väestöön kuuluvia henkilöitä”;
c) ”poikkeustapauksissa muitakin sotilashallintoalueen väestöön kuuluvia henkilöitä, joiden vapaana oloa ei pidetty suotavana”.
Kansalliseksi väestöksi määrittelyssä miellettiin syntyperältään suomensukuinen väestö.[32][33]
Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen väestöä, joka perinteisesti sattuu puhumaan venäjää, siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli tätä paitsi pakkautunut ei-suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa; odottaessaan turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse he jäivät Suomen puolustusvoimien käsiin. Tutkimuskirjallisuuden perusteella voi arvioida, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23984 henkeä, 1. huhtikuuta 1942.[34]
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan keskitysleireillä oli jopa 3,75%, huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,6%), saatikka Suomessa (1,31%). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten suuri suhteellinen osuus (lähes 50%).[35]
Jatkosodan aikana Suomeen siirtyi saksalaisten miehittämältä Inkerin alueelta noin 62000 inkerinsuomalaista.
Asemasota

Mannerheim ja Ryti suhtautuivat kielteisesti Leningradin valloitukseen ja sen suoraan tukemiseen, samoin kuin Muurmannin radan katkaisemiseen, jotta argumentti erillissodasta pitäisi ja jotta Suomella säilyisivät paremmat rauhanneuvottelumahdollisuudet Saksan mahdollisen häviönkin yhteydessä[36]. Suomalaisten eteneminen pysähtyi Mannerheimin käskystä joulukuussa 1941, jolloin alkoi niin kutsuttu asemasotavaihe. Se kesti kaksi ja puoli vuotta. Talvisodassa menetetyt alueet eduskunta liitti 6. joulukuuta takaisin Suomeen palauttaessaan Tarton rauhan rajat.
Jatkosodan aikana tuotanto ja ulkomaankauppa vähenivät, mikä aiheutti ongelmia maan elintarvikehuollolle. Vaikein ruokatilanne oli vuosien 1942–1943 välisenä talvena. Tällöin esimerkiksi rintamamiehillä ilmeni puutostauteja, ja erityisesti osalla nuoremmista miehistä ruoanpuutteesta johtuvaa yleistä heikkoutta. Tilanteen pelasti ruokatarvikkeiden tuonti lähinnä Saksasta ja sen vaikutuspiirissä olevista maista. Lisäksi rintamamiesten tilannetta helpottivat Pohjois-Suomessa olevat saksalaisjoukot, jotka muonittivat 50000 vastuualueellaan olevaa suomalaissotilasta. Huolimatta pitkien kuljetusmatkojen mukanaan tuomista käytännön ongelmista, yksitoikkoisesta ruuasta ja rajoitetuista annoksista rintamamiesten muonitus onnistui tyydyttävästi. Rintamamiesten keskuudessa esiintyi jatkosodan aikana kaikkiaan 300 sairaalahoitoa vaatinutta puutostautitapausta, mitä voidaan pitää varsin pienenä määränä.[37]

Vuonna 1942 taistelut jatkuivat hajanaisesti Syvärillä ja Kiestingissä. Suomalaisten ainoaksi hyökkäyssotatoimeksi koko asemasodan aikana jäi Suursaaren valtaus maaliskuussa.[38]
4. kesäkuuta Mannerheim täytti 75 vuotta, ja hänet ylennettiin Suomen marsalkaksi. Päivä määrättiin puolustusvoimain lippujuhlapäiväksi. Helsingissä ilmoitettiin nimettävän katu hänen kunniakseen. Adolf Hitler vieraili yllättäen Mannerheimin syntymäpäivillä Immolassa ja valitteli, ettei ollut voinut Romanian öljyn varmistamiseksi Saksalle tehdä mitään Suomen hyväksi talvisotaa ennen tai sen aikana. Suomalaisten nauhoittamasta Hitlerin ”yksinpuhelusta” selkeni Suomen sodanjohdolle myös Neuvostoliiton asevarustelun taso, joka oli yllättänyt Hitlerin. Vastavierailullaan Saksaan Mannerheim oli saanut ilmeisesti lisää informaatiota Saksan ”idänretkestä”, koska paluunsa jälkeen arvioi puolustusministeri Waldenille Saksan ”idänretken” päättyvän katastrofiin.
Neuvostoliittolaiset lähettivät sotilasosaston suomalaisten rintamalinjan taakse Rukajärven tienoille. Suomalaiset kuitenkin kukistivat yrityksen lyhyellä takaa-ajolla.
Saksan kärsittyä tappion Stalingradissa alettiin Suomessa pyrkiä ottamaan etäisyyttä Saksaan. Eduskunta alkoi osoittaa tyytymättömyyttä Rytiä kohtaan, mikä ilmeni ulkoministeri R.J. Wittingin arvostelusta Rytin allekirjoitettua antikomintern-sopimuksen. Eduskunta kieltäytyi jatkamasta Rytille myönnettyä valtalakia. Tämä ei kuitenkaan estänyt hänen uudelleenvalintaansa kahden vuoden lisäkaudeksi helmikuussa 1943. Pääministeri Rangellin hallitus kuitenkin vaihdettiin vähemmän saksalaismieliseen Edwin Linkomiehen johtamaan hallitukseen. Hallitus pysyi koossa pääasiassa sosiaalidemokraattien valtiovarainministerin Väinö Tannerin ansiosta.
Ensimmäiset rauhanneuvottelut
Rauhasta käytiin neuvotteluja läpi koko vuoden, mutta sopimukseen ei päästy. Neuvostoliitto ilmoitti jo 8. helmikuuta olevansa halukas rauhaan. Yhdysvallat vaati Suomen itsenäisyyden säilyttämistä, ja Neuvostoliiton suurlähettiläs Washingtonissa, A. Litvinov, ilmoittikin ettei Neuvostoliitto aikonut kokonaisuudessaan miehittää Suomea. Suomalaiset saivat saman vakuutuksen Tukholmasta Aleksandra Kollontailta. Suomi vaati rauhanneuvotteluiden pohjaksi vuoden 1939 rajoja, mutta Neuvostoliitosta saatiin tieto, että Suomen edustaja on tervetullut Moskovaan neuvottelemaan mutta Suomen ehdotukseen ei tule sisältyä sille ennen sotaa kuulumattomia alueita.
Rauhanehdot lyötiin lukkoon liittoutuneiden kesken Teheranin konferenssissa joulukuussa. Josif Stalinin ehtoihin kuuluivat vuoden 1940 rauhan rajat, Hanko tai Petsamo pysyvästi Neuvostoliitolle ja puolien sotavahinkojen korvaaminen, saksalaisten karkottaminen maasta ja demobilisaatio. Jotta Suomi olisi helpommin saatu myöntymään rauhaan, Churchill ja Roosevelt ehdottivat, että Viipuri jätettäisiin Suomelle, mutta Stalin vaati Viipuria ehdottomasti Neuvostoliitolle ja kieltäytyi edes keskustelemasta asiasta.[39] Kun Suomen uusi hallitus tiedusteli keväällä 1944 rauhanehtoja, se ei voinut niitä edelleenkään hyväksyä.
Helsingin suurpommitukset
Suomi hylkäsi mahdottomiksi arvioimansa rauhanehdot huhtikuussa 1944. Neuvostoliitto pyrki taivuttamaan Suomen rauhaan Helsingin suurpommituksilla (”rauhanpommitukset”) helmikuun aikana. Neuvostoliitto halusi nopean ratkaisun sodalle jotta se pystyisi keskittämään joukkonsa Berliinin valtaukseen.
pienoiskuva|400px|Mannerheim ja Ryti tarkastavat joukkoja Ensossa 4. kesäkuuta 1944.

Neuvostoliiton suurhyökkäys 1944
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.

Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista.[40] Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen[40] (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä.
Moskovassa oli jo ennen hyökkäystä valmistauduttu siihen, että Suomi miehitettäisiin. Suomen hallitus ilmoitti 22. kesäkuuta, rintaman ollessa luhistumaisillaan, Moskovaan olevansa halukas luopumaan sodasta ja katkaisemaan suhteensa Saksaan. Neuvostoliitto vaati vastauksessaan ehdotonta antautumista. Samana päivänä Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop saapui maahan ja ilmoitti, että Saksa jatkaisi tuen antamistaan vain jos Suomi solmisi liiton Saksan kanssa ja jatkaisi sotimista.
Saksalaiset vaativat Suomelta sitoutumista sotaan, koska Narvan rintama oli heille tärkeä. Presidentti Risto Ryti teki saksalaisten kanssa 26. kesäkuuta ns. Ryti–Ribbentrop-sopimuksen, joka velvoitti Suomea olemaan neuvottelematta erillisrauhaa ja lisäsi saksalaisten materiaalitoimituksia. Sopimuksen merkitystä on kuitenkin 2000-luvun alussa kyseenalaistettu. Rytin allekirjoittaessa kirjeensä Adolf Hitlerille pääosa saksalaisista panssarintorjunta-aseista, syöksypommittajista, rynnäkkötykeistä ja jalkaväkidivisioonista oli jo Suomessa tai matkalla. Ryti-Ribbentrop-sopimus ei ollut sitova valtiosopimus vaan ainoastaan Rytin henkilökohtainen vakuutus siitä, ettei hän tasavallan presidenttinä toimiessaan tee erillisrauhaa. Erillisrauha tehtiin sen jälkeen kun Ryti oli eronnut tehtävästään ja eduskunta oli poikkeuslailla valinnut marsalkka Mannerheimin presidentiksi.
Neuvostoarmeija valloitti Petroskoin 28. kesäkuuta 1944. Syväriltä suomalaiset onnistuivat vetäytymään järjestyneesti, kun taas Kannaksella joukot olivat monin paikoin hajaantuneet. Rintamaorganisaatio kesti kuitenkin etulinjan suuriakin menetyksiä, jos tykistön tulenjohto, panssarintorjunta ja konetuliaseitten verkko vain säilyivät. Etulinjasta luvatta jopa yksiköittäin irtautuvat joukot olivat kuitenkin suomalaisille ongelma, joka vaikutti suuresti taistelun lopputulokseen.[40]
Valkeasaaresta on Viipuriin noin sadan kilometrin matka, jonka taittamiseen puna-armeija käytti kymmenen päivää. Vaikka suomalaisten vetäytymisvauhti oli siten keskimäärin noin kymmenen kilometriä päivässä, mitä voidaan pitää sotilaallisesti onnistuneena suorituksena. Se aiheutti kuitenkin suomalaisille suuria ongelmia, jotka ilmenivät muun muassa Viipurin nopeana menetyksenä ja karkuruutena.[40]
Puolustustaistelussa suomalaisten tukena oli myös saksalaisia joukkoja. Erityistä merkitystä Kannaksen torjuntataisteluille on sanottu olleen Saksan jo aikaisemmin toimittamalla panssarintorjunta-aseistuksella, koska suomalaisten käytössä ollut pst-tykistö ei ollut tehokas neuvostojoukkojen uusimpia Klim Vorošilov ja Josif Stalin -panssareita vastaan. Kannaksen puolustustaistelun taistelulennoista suoritti lyhyen aikaa hyvin merkittävän osan saksalainen Lento-osasto Kuhlmey, erityisesti maataistelukoneita, huoltoyhteyksiä ja huoltoa vastaan suunnatuin iskuin, mutta materiaalinen ilmaherruus oli neuvostoliittolaisten. Yleisimmän arvion mukaan kenttätykistön taitava keskittäminen ja hyvä yhteistoiminta sitkeästi taistelleen jalkaväen kanssa auttoivat suomalaisia ainoina toisessa maailmansodassa pysäyttämään Neuvostoliiton strategisen suurhyökkäyksen Talin–Ihantalan taistelussa 25. kesäkuuta – 9. heinäkuuta 1944, Äyräpäässä–Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Joidenkin historioitsijoiden mielestä Saksan tuki oli torjuntataistelun onnistumiselle ratkaisevan tärkeää.
Syväriltä puna-armeijan eteneminen jatkui niin sanottuna Itä-Karjalan suurhyökkäyksenä, mutta se pysäytettiin kiivaissa taisteluissa U-asemassa Impilahden–Jänisjärven tasalla. Myös pohjoisessa suomalaiset vetäytyivät. Vanhan rajan Ilomantsissa ylittäneet yli kahden divisioonan vahvuiset joukot torjuttiin ja tuhottiin 9. elokuuta päättyneessä Ilomantsin taistelussa.

Heinäkuun puolenvälin jälkeen tilanne Kannaksella vakiintui ja Aleksandra Kollontai ilmoitti 12. heinäkuuta ruotsalaisten välityksellä, että ehdottoman antautumisen vaatimus oli johtunut hänen ”väärinkäsityksestään”. Neuvostoliitto luopui ehdottoman antautumisen vaatimuksesta ja Ruotsin kautta ilmoitettiin Mannerheimille, että Neuvostoliitto oli valmis aselepoon edellyttäen, että sen allekirjoittaisi Mannerheim eikä silloisen hallituksen edustaja. Ryti erosi 1. elokuuta ja Mannerheim nimitettiin hänen seuraajakseen. Mannerheim nimitti uuden hallituksen 7. elokuuta.
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44500 ja Itä-Karjalassa noin 19500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96400 miestä.
Professori Heikki Ylikangas tulkitsee eri lähteitä siten, että Neuvostoliitto vähensi Suomen rintaman sotatoimien merkitystä kesän 1944 kuluessa. Hänen mukaansa muun muassa Mannerheim piti Suomen tilannetta toivottomana vielä esimerkiksi 16. ja 18. kesäkuuta. Päämajassa tapahtui selkeä suunnanmuutos 19. kesäkuuta Mannerheimin saatua eversti Aladár Paasoselta tiedusteluaineistoa, jonka mukaan Neuvostoliitto ei tähdännyt Suomen miehittämiseen vaan rauhaan. Ylikangas tulkitsee Neuvostoliiton sotatoimien pääpainopisteen olleen eteläisemmässä Euroopassa, jossa Saksan hyökkäyksen torjuminen oli tärkeintä.[41]
Sotavangit

Neuvostoliittolaisten sotavankien määrä Suomessa on arvioitu olleen noin 64000 henkeä. Näistä 56000 vankia oltiin otettu jo vuonna 1941. Noin 2700 vankia vaihdettiin saksalaisten itämerensuomalaisiin, joita oli noin 2200. Vuoden 1942 huonon sadon takia nälkään kuoli monia sotavankeja. Neuvostoliittolaisia sotavankeja kuoli 18318 suomalaisilla sotavankileireillä.
Suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2377. Kotimaahan palautettiin 1969 henkeä. Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3402, leirillä kuoli 1388 ja kotiutettuja oli 1938 eli 57 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka.[42]
Rauha

Rytin erottua tehtävistään ja 4. elokuuta virkaan astunut uudeksi presidentiksi valittu Mannerheim katsoi elokuun puolivälissä Rytin tekemän Ribbentrop-sopimuksena tunnetun henkilökohtaisena kirjeenä lähetetyn vakuutuksen olevan pätemätön sitomaan Suomea Saksaan. Rauhanehdot saatiin elokuun lopussa. Neuvostoliiton ehtona aselevolle oli suhteiden katkaiseminen Saksaan. Eduskunta äänesti 2. syyskuuta suhteiden katkaisemisen puolesta äänin 113–43 ja Neuvostoliitto oli valmis aloittamaan aselevon 4. syyskuuta 1944 kello 8.00 sillä edellytyksellä, että Suomi tiedottaa suhteiden katkaisemisesta Saksaan. Suomalaiset lopettivat sotatoimet tuona ajankohtana, mutta neuvostoliittolaiset jatkoivat tulitusta vielä vuorokauden, mikä ilmeisesti johtui tiedotteen julkaisun viivästymisestä.[43]
Rauhanehtoina oli Saksasta irtautuminen ja saksalaisjoukkojen karkottaminen maasta huolimatta siitä että samaan aikaan armeija tuli saattaa rauhanaikaiselle kannalle eli joukot kotiuttaa. Suomen ja Saksan välille puhkesi Lapin sota. Neuvostoliitto painosti Suomea taisteluihin, mutta vetäytyminen toteutettiin aluksi saksalaisten kanssa salaisesti sovitun yhteisen aikataulun mukaan. Merkittävämmät sotatoimet alkoivat suomalaisten 1. lokakuuta tekemällä Tornion maihinnousulla ja kiivailla taisteluilla Tornionlaaksossa. Saksalaisarmeija vetäytyi hyvässä järjestyksessä pohjoista kohti, motorisoitujen jälkijoukkojen taistellessa perässä tulevien suomalaisjoukkojen kanssa. Saksalaisjoukot vetäytyivät Norjaan ja valmiiksilinnoitettuun puolustuslinjaan Käsivarren Lapissa. Koska Suomen armeijan pääjoukot tuli kotiuttaa joulukuun alussa 1944, tuli sodan loppuvaiheesta ”lasten ristiretki”, jossa armeijan kantahenkilökunta johti vain nuorimpia ikäluokkia.
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta välirauha:
Suomi luovutti Neuvostoliitolle talvisodassa menetettyjen alueiden lisäksi Petsamon ja joutui vuokraamaan Porkkalan 50 vuodeksi ja takaamaan sinne Neuvostoliiton sotilaille vapaan pääsyn Suomen alueiden kautta.
Saksan joukot oli karkotettava maasta ja saksalaisten omaisuus luovutettava liittoutuneille.
Suomen oli supistettava armeijansa vahvuus 42000 mieheen.
Sotakorvauksia tuli maksaa 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria kuudessa vuodessa, ja korvata kaikki luovutetulta alueelta viety ja hävitetty omaisuus.
Neuvostoliiton vastaiset ja ”fasistiset” järjestöt (muun muassa Lotta Svärd) piti lakkauttaa pysyvästi.
Sotarikolliset piti tuomita.
Jatkosodan loppu käytännössä sammutti myös Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, jossa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni.
Jatkosodan aikana Suomeen siirretyt inkerinsuomalaiset piti välirauhanehtojen mukaan palauttaa takaisin Neuvostoliittoon. Heitä kohtasi Neuvostoliitossa karkottaminen Siperiaan.
Neuvostoliitto määritteli Suomen rauhanehdot ja aluemenetykset länsi-liittolaisilleen jo etukäteen sodan alkuvaiheessa. Kun Britannian ulkonimisteri Anthony Eden matkusti joulukuussa 1941 Moskovaan tiivistämään sotilaallista yhteistyötä, Neuvostoliitto otti ensimmäisenä ehtona esiin 22. kesäkuuta 1941 vallinneen tilanteen, jonka mukaan Britannian olisi tunnustettava Baltian maiden, Kaakkois-Suomen, Itä-Puolan, Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan kuuluminen Neuvostoliittoon. Näiden lisäksi NL vaati osia Itä-Preussista, Petsamoa ja lisäksi tukikohtia Romaniasta ja Suomesta. Neuvostoliitto halusi kirjata kaikki luetellut ehdot salaisella lisäpöytäkirjalla. Brittien informoitua ehdoista amerikkalaisia nämä torjuivat ehdottomasti ehdotuksen salaisen lisäpöytäkirjan laatimisesta. Stalinin ehdotuksen katsottiin olleen Atlantinjulistuksen periaatteiden  vastainen. Brittihallitus ei periaatteessa katsonut vastustavansa Stalinin ehdotusta, mutta asiasta ei vain voitu päättää juuri sillä hetkellä.[44]
Suomen ja Saksan suhde jatkosodan aikana

Keskustelu jatkosodan alusta, suurhyökkäyksen yllätyksestä, torjuntavoitosta ja saksalaisten osuudesta jatkuu edelleen sekä muistelmakirjallisuudessa että tutkimuksissa. Sodan lopusta 1980-luvun loppuun asti käytiin keskustelua sodan alkamisesta, jossa nk. ajopuuteorian katsottiin selittävän Suomen tien sotaan. Suurhyökkäys-aiheessa perinteisen käsityksen mukaan Stalin tarvitsi voimat ensisijaisesti Saksaa vastaan. Hyökkäyksen jatkaminen käsketylle Kymijoen linjalle olisi edellyttänyt uusia suunnitelmia ja lisäjoukkojen keskityksiä, ja sitä taas yleistilanne ja vuodenajan vaihtuminen eivät olisi sallineet. Siksi Neuvostoliitto suostui neuvoteltuun erillisrauhaan, vaikka liittoutuneet olivat sopineet vaativansa Saksalta ja sen liittolaisilta antautumista. Suomalaiset katsoivat olevansa Saksan ”kanssasotijoita” omine päämäärineen eivätkä liittolaisia.
Keskustelu siitä, oliko Suomi liittoutunut Saksan kanssa vai sotiko se omaa erillistä sotaansa, erillissotateesi, on jatkunut Suomessa 2000-luvulle asti. Virallisen poliittisen näkemyksen mukaan Suomi ja Saksa eivät olleet liitossa (muun muassa presidentti Tarja Halosen lausunnot 60. voitonpäivän edellä[45]). Ulkomaisessa historiantutkimuksessa on pitkään ollut vallitsevana käsitys, että Suomi oli Saksan liittolainen.[46] Myös huomattava osa suomalaisia tutkijoita on sitä mieltä, että Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen. Jatkosotatutkimuksen perusteoksen, Markku Jokisipilän väitöskirjan ”Aseveljiä vai liittolaisia?” mukaan erillissodasta alettiin Suomessa puhua vasta silloin, kun sotaonni alkoi kääntyä ja Saksan häviö näyttää yhä selvemmältä. Vuonna 2008 myös historian professori Henrik Meinander otti kantaa erillissodan käsityksestä luopumisen puolesta[47] Lokakuussa 2008 Helsingin Sanomat teki kyselyn suomalaisten historian professoreiden keskuudessa. Vastanneista 28 professorista 16 (57%) mukaan Suomi ei käynyt jatkosodassa erillissotaa vaan oli natsi-Saksan liittolainen. Kuusi (21%) professoreista oli erillissodan kannalla, ja kuusi ei antanut suoraa vastausta.[48]
Liittonäkemyksen kannattajat kiinnittävät huomiota esimerkiksi siihen, että joukko korkea-arvoisia suomalaisupseereita sai etukäteen tietoja operaatio Barbarossasta siten, että jatkosota oli olennaisesti sidoksissa tähän operaatioon. Näin ollen Suomen jatkosotaa sellaisena kuin se käytiin ei olisi sodittu ilman Saksan merkittävää materiaalista ja strategista tukea. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä Suomen ja Saksan välille ei ollut solmittu liittosopimusta, mutta käytännössä Suomi oli Saksan liittolainen, sillä se kävi sotaa Saksan resursseilla ja aseilla, antaen Pohjois-Suomen saksalaisten käyttöön ja alistaen joukkojaan Saksan armeijan komennukseen. Varsinkin jatkosodan alkuvaiheessa Suomen operaatiot olivat täysin sidoksissa Saksan omiin operaatioihin ja niistä riippuvaisia. Samoin maiden turvallisuuspoliiseilla oli kiinteät suhteet.[47]
Sota-aikana saksalaisia kutsuttiin aseveljiksi, kuten myös Saksassa suomalaisia. Myös Suomen valtionjohto käytti termiä puhuessaan Saksasta.[49][50][51]
Katso myös

Ilomantsin torjuntavoitto 1944
Itä-Karjalan keskitysleirit
Itärintama (toinen maailmansota)
Jatkosodan suomalainen ilmatorjunta
Jatkosodan suomalaiset lentokoneet
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Jatkosodan vastarintaliike

Kesän 1944 ratkaisutaistelut
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941
Salpalinja
Suomen ilmavoimien historia – jatkosodan lentokoneet ja lentosota
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Tuntematon sotilas

Lähteet
Kirjat, aikakauslehdet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alftan, Robert (toim.)| title = Aseveljet: Saksalais-suomalainen aseveljeys 1942–1944| publisher = WSOY| year = 2005| version = Johdanto ja alaviitteet: Markku Jokisipilä}}
Glantz, David: The Siege of Leningrad 1941–44, MBI Publishing Company 2001
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia| publisher = Sotatieteen laitos, WSOY| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jokipii, Mauno| title = Jatkosodan synty: Tutkimuksia Saksan ja Suomen sotilaallisesta yhteistyöstä 1940–41| publisher = Otava| year = 1987| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 848}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2006| publisher = WSOY| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2009| publisher = WSOY Oppimateriaalit| year = 2006| version = 5. uud. p.}}
Historiallisia Tutkimuksia 148. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura.
Citation error, replace with{{cite book| author = Junila, Marianne| title = Kotirintaman aseveljeyttä: Suomalaisen siviiliväestön ja saksalaisen sotaväen rinnakkainelo Pohjois-Suomessa 1941–1944| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2000| version = Väitöskirja: Oulun yliopisto. Bibliotheca historica 61}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järventaus, Jorma jne.| title = Suomi sodassa| publisher = Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kijanen, Kalervo| title = Sukellushälytys| publisher = Sukellusveneveteraanit ry| year = 1977}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Peter Krosby| title = Nikkelidiplomatiaa Petsamossa 1940–1941| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1966| page = 240–243}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kulomaa, Jukka| title = Äänislinna. Petroskoin suomalaismiehityksen vuodet 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Suomen Historiallinen Seura| year = 1989| version = Historiallisia Tutkimuksia 148| page = 67–75}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laine, Antti| title = Suur-Suomen kahdet kasvot: Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941–1944| publisher = Otava| year = 1982| version = Väitöskirja, Joensuun yliopisto}}
Mannerheim, G.: Muistelmat II. Helsinki: Otava 1952.
Citation error, replace with{{cite book| author = Meinander, Henrik| title = | publisher = xx| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paasilinna, Erno| title = Maailman kourissa| publisher = Otava| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pranttila, Anneli| title = Rintamamiesten muonitus Suomessa sotavuosina 1939–1945| chapter = tiivistelmä| location = Helsinki| publisher = Helsingin yliopisto, Soveltavan kemian ja mikrobiologian laitos| year = 2006| version = Väitöskirja| accessdate = 14.6.2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Silvennoinen, Oula| title = Salaiset aseveljet: Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944| publisher = Otava| year = 2008| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Skyttä, Kyösti| title = Ei muuta kunniaa. Risto Rytin kujanjuoksu 1939–1945| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus, Kirjayhtymä| year = 1989}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – Jääkaudesta Euroopan unioniin| publisher = Otava| year = 2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ylikangas, Heikki| title = Yhden miehen jatkosota| publisher = Otava| year = 2009}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ziemke, Earl F.| title = Saksalaisten sotatoimet pohjolassa 1939–1945| publisher = WSOY| year = 1963}}
Päivälehdet

Verkko
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia 1–6| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1988| version = toim. Sotatieteen laitoksen sotahistorian toimisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moisala, U. E. & Alanen, Pertti (toim.)| title = Kun hyökkääjän tie suljettiin – Neuvostoliiton suurhyökkäys kesällä 1944 Karjalan kannaksella veteraanitutkimuksen ja neuvostolähteiden valossa| publisher = Sotatieteen laitoksen julkaisuja XXVI| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Siilasvuo, Ensio ym. (toim.)| title = Jatkosota: Kronikka| location = Jyväskylä Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1991 (2. painos 1997)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kuusela, Kari| title = Wehrmachtin panssarit Suomessa: saksalaiset panssariyksiköt Suomessa 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Wiking-divisioona Oy| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari (toim.)| title = Itsenäisyyden puolustajat -sarja| publisher = Weilin+Göös ym.| year = 2002–2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.)| title = Jatkosodan pikkujättiläinen| publisher = WSOY| year = 2005}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Drabkin, Artem & Irincheev, Bair (toim.)| title = Jatkosota puna-armeijan silmin| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2007| version = Suomeksi toim. Tiilikainen, Heikki & Laine, Jukka-Pekka}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan hyökkäystaisteluja 1941| publisher = Karttakeskus| year = 2007}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Näre, Sari & Kirves, Jenni  (toim.)| title = Ruma sota: Talvi- ja jatkosodan vaiettu historia| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rantanen, Paavo| title = Vaikea tie rauhaan: Suomi Saksan, Ruotsin ja Neuvostoliiton puristuksessa| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kankare, Vilho| title = Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Stalinin salainen jatkosota| publisher = Docendo| year = 2014| version = toim. Vihavainen, Timo & Manninen, Ohto}}
Elokuvia
Etulinjan edessä, elokuva JR 61:stä Syvärillä ja Kannaksella, Åke Lindman, 2004
Hiljaisuus, elokuva kaatuneitten evakuoimiskeskuksesta, ohjaus Sakari Kirjavainen, 2011
Hylätyt talot, autiot pihat, elokuva Laila Hietamiehen samannimiseen romaanista, kertoo Viipurin viimeisistä päivistä kesällä 1944, ohjaus Lauri Törhönen, 1999
Lupaus, elokuva lotista talvi- ja jatkosodassa, ohjaus Ilkka Vanne, 2005
Päämaja, elokuva Päämajan tunnelmista kesällä 1944, ohjaus Matti Kassila, 1970
Rintamalotta, elokuva lotista rintamalla jatkosodan aikaan, ohjaus Aarne Tarkas, 1956
Rukajärven tie, Olli Saarela, käsikirjoitus Antti Tuuri ja Olli Saarela, 1999
Tali-Ihantala 1944, Åke Lindman ja Sakari Kirjavainen, käsikirjoitus Stefan Foss, Benedict Zilliacus ja Esko Salervi, 2007
Tuntematon sotilas, Edvin Laine, 1955
Tuntematon sotilas, Rauni Mollberg, 1985
Tuntematon sotilas, Aku Louhimies, 2017
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help) Hakukone.
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help) Kirja-arvostelu teoksesta Pilke, Helena ja Kleemola, Olli: Elämää juoksuhaudoissa. Sotilaiden huvit ja harrastukset jatkosodan rintamilla. SKS, 2015.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Syanoosi johtuu vajaasta happimäärästä veressä.[1] Syanoosi voi aiheuttaa ihon, huulien, kynsien tai limakalvojen sinertävän värin riippuen syanoosin tyypistä.
Syanoosin aiheuttama sininen väri johtuu ihon optisista ominaisuuksista. Kun veren keuhkoista happea keräävä osa - hemoglobiini on hapekas, näyttää ihon läpi veri punaiselta. Sen sijaan hapeton hemoglobiini aiheuttaa ihon läpi näkyvän sinisen sävyn. Kun hapettoman hemoglobiinin osa verestä on suurempi kuin 5g/dl, on oireena ihon sinertävyys.[2]
Nimi syanoosi tarkoittaa "sinistä tautia" tai "sinistä tilaa". Se on johdettu syaani-väristä, jonka nimi on johdettu kreikan kielen sanasta κυανός (kyanos), sininen.[3]
Syanoosin tyypittely
Syanoosin voi luokitella kahteen tyyppiin: periferaaliseen ja sentraaliseen.
Sentraalinen syanoosi
Sentraalisesta syanoosista kärsivillä valtimoiden hapettuneen hemoglobiinin pitoisuus on vähemmän kuin 85 %.[4] Tämä aiheuttaa kielen ja huulien sinertävyyden. Sentraalinen syanoosi voi johtua mm. keuhkojen tai sydämen sairauksista.
Periferaalinen syanoosi
Periferaalinen syanoosi johtuu hiussuonten vähäisestä happimäärästä. Tämän tyyppinen syanoosi on paikallista ja se oireilee sinisyytenä sormissa tai raajoissa. Periferaalinen syanoosi voi aiheutua mm. kylmästä ympäristöstä, alhaisesta sydämen pumppaustehosta tai sydänhäiriöstä.[5] Tämän tyyppinen syanoosi on vaikea havaita tummaihoisilla henkilöillä.[4]
Lähteet

Luokka:Oireet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Mainilan laukaukset oli Mainilan kylässä tapahtunut, Neuvostoliiton lavastama välikohtaus, joka johti Suomen ja Neuvostoliiton välisen hyökkäämättömyyssopimuksen yksipuoliseen purkamiseen. Neljä päivää myöhemmin alkoi Suomen ja Neuvostoliiton välinen talvisota Neuvostoliiton hyökätessä Suomeen.
Neuvostoliiton mukaan 26. marraskuuta 1939 sen alueella sijaitsevassa Mainilan rajakylässä Valkeasaaressa oli kuollut neljä harjoituksissa ollutta rajajoukkojen sotilasta Suomen puolelta tulleeseen tykki- ja heitintuleen.[1][2]
Venäläiset ovat myöhemmin myöntäneet[3][4] kyseessä olleen Neuvostoliiton itse lavastama tykistöisku, jonka tarkoituksena oli saada Suomi näyttämään hyökkääjältä talvisodassa. Mainila ei tuolloin ollut Suomen tykistön kantaman sisällä, koska tykit oli Mannerheimin nimenomaisesta käskystä vedetty kauaksi rajalta, sillä Neuvostoliiton odotettiin järjestävän jonkin tapahtuneen kaltaisen provokaation.
Suomi tarjoutui selvittämään tapausta yhteistyössä Neuvostoliiton kanssa. Neuvostoliitto kuitenkin sanoi irti voimassa olleen hyökkäämättömyyssopimuksen.
Nootit
Neuvostoliiton ensimmäinen nootti
Neuvostoliiton ulkoministeri Molotov lähetti 26. marraskuuta 1939 Suomen Moskovan-lähettiläs Yrjö-Koskiselle nootin, jonka mukaan Suomen puolelta oli sanottuna päivänä klo 15.45 ammuttu seitsemän tykistön laukausta Neuvostoliiton puolelle. Nootin mukaan ne olivat surmanneet kolme sotamiestä ja yhden aliupseerin sekä haavoittaneet seitsemää sotamiestä ja kahta päällystön jäsentä.[1] Nootissa sanottiin edelleen:

[1]
Neuvostoliiton propagandaviranomaiset käyttivät Mainilan laukauksia viipymättä hyväkseen Neuvostoliiton väestön mielialan muokkaamisessa. Jo seuraavana yönä järjestettiin uhkaavia mielenosoituksia työpaikoilla, joilla oli meneillään yövuoro, ja seuraavana päivänä mielenilmaukset jatkuivat. Eri puolilla maata vaadittiin ”kapitalistien aseistamien suomalaisten kulakkijoukkojen siirtämistä pois Neuvostoliiton rajan ulottuvilta”, ”Cajanderin ja muiden kapitalismin rosvopäälliköiden karkottamista puolalaisten Beckin ja Mościckin seuraan” sekä ”suomalaisten seikkailijoiden pyyhkäisemistä maan pinnalta”.[5]
Samantapainen propagandakampanja oli järjestetty jo aiemmin, ennen puna-armeijan hyökkäystä Puolaan. Syyskuun 14. päivänä 1939, jolloin Hitlerin Saksa oli miehittänyt jo miltei kokonaan sen osan Puolasta, joka sille oli varattu Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa, Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda oli syyttänyt Puolan ”johtavia piirejä” vähemmistökansallisuuksien sortamisesta. Lehti oli muistuttanut lukijoitaan siitä, että Puolan alueella asui kahdeksan miljoonaa ukrainalaista ja kolme miljoonaa valkovenäläistä. Kun puna-armeija oli ollut valmis miehittämään sille varatun alueen Puolasta, ulkoministeri Vjatšeslav Molotov oli julistanut Neuvostoliiton velvollisuutena olleen kiirehtiä suojelemaan heimoveljiään, jotka olivat Puolan valtion hajottua jääneet alttiiksi ”kaikenlaisille vaaroille”.[6]
Suomen hallituksen vastaus
Neuvostoliiton nootin vuoksi Suomen hallitus pani välittömästi toimeen tutkimuksen asiasta. Siinä todettiin, että Suomen puolella oli kyllä kuultu tykinlaukauksia, mutta niitä ei ollut voitu ampua Suomen puolelta. Seuraavana päivänä Yrjö-Koskinen välitti Molotoville Suomen hallituksen vastausnootin, jossa tapahtumissa todettiin:

Nootissa todettiin edelleen, että Suomessa ei tykistöä ollut sijoitettu niin lähelle rajaa, että niillä olisi edes voitu ampua Neuvostoliiton puolelle. Kuitenkin Suomen hallitus oli valmis neuvottelemaan siitä, että molemmin puolin joukot siirrettäisiin tietyn matkan päähän rajasta. Nootissa ehdotettiin myös, että molempien maiden raja-asiamiehet yhdessä selvittäisivät tapauksen sen mukaan kuin asiasta oli sovittu vuonna 1928 tehdyssä, raja-asiamiehiä koskevassa sopimuksessa.[1]
Neuvostoliiton vastausnootti
Molotov jätti 28. marraskuuta Yrjö-Koskiselle uuden nootin, jossa Suomen hallituksen vastausnootin katsottiin kuvastavan ”Suomen hallituksen syvää vihamielisyyttä Neuvostoliittoa kohtaan” ja johtavan ”molempien maiden välisten suhteiden äärimmäiseen kärjistymiseen”.  Nootissa sanottiin edelleen:

Samassa nootissa Neuvostoliitto ilmoitti myös irtisanovansa vuonna 1934 tehdyn hyökkäämättömyyssopimuksen, vaikka sitä ei sopimuksen mukaan olisi voitu edes irtisanoa ennen vuotta 1945.[1]
Suomen hallituksen toinen vastausnootti
Yrjö-Koskinen välitti Molotoville vielä 29. marraskuuta uuden nootin, jossa vedottiin hyökkäämättömyyssopimuksen 5. artiklaan. Sen mukaan kaikki Suomen ja Neuvostoliiton väliset riidat, olivatpa ne mitä laatua tahansa, oli ratkaistava oikeudenmukaisuuden hengessä ja yksinomaan rauhallisin keinoin. Nootissa ehdotettiin erityisen sovittelulautakunnan kutsumista koolle käsittelemään syntynyttä erimielisyyttä tai vaihtoehtoisesti alistamaan ratkaisu ulkopuolisen puolueettoman välittäjän suoritettavaksi. Suomi ilmoitti myös olevansa valmis siirtämään Karjalankannaksella olevat joukot, raja- ja tullivartiojoukkoja lukuun ottamatta, ”sellaiselle etäisyydelle Leningradista, ettei voida väittääkään niiden uhkaavan sen turvallisuutta.”[1]
Neuvostoliiton viimeinen nootti
Suomen hallituksen 29. marraskuuta lähettämään noottiin ei vastattu. Mutta ennen kuin Yrjö-Koskinen oli saattanut sen perille, hän joutui vastaanottamaan  Neuvostoliitolta vielä yhden nootin:

Tämä nootti merkitsi siis Neuvostoliiton ja Suomen välisten diplomaattisten suhteiden katkaisemista.[1]
Myöhempiä tutkimuksia
Joidenkin historioitsijoiden mukaan Mainilan laukauksia ei koskaan edes ollut: esimerkiksi Pietarin valtionyliopiston uuden historian professori Vladimir Baryšnikov julkaisi vuonna 2004 artikkelin, jonka mukaan Mainilan laukauksia ei ammuttu. Baryšnikovin mukaan kysymys oli vain Moskovan radiossa esitetystä väitteestä, jolla ei ollut todellisuuspohjaa. Tätä Baryšnikov perustelee monella seikalla: väitettyjen laukausten uhrien henkilöllisyys ja heidän hautapaikkansa eivät ole tiedossa, eikä Suomen arkistoista löydy yhteneviä ja selviä silminnäkijähavaintoja tapahtumasta. Sodan perusteeksi Moskovan radio esitti tekaistun väitteen Mainilan laukauksista. Baryšnikovin mukaan Suomen viranomaiset ryhtyivät etsimään todisteita Neuvostoliiton itse ampumista laukauksista. Tuloksena oli kokoelma epäselviä todistajanlausuntoja.
Historioitsija Pavel Aptekar () kävi läpi myöhemmin salauksesta vapautuneita dokumentteja, eikä löytänyt merkkejä ihmishenkien menetyksistä alueella, josta hän päätteli, että Mainilan laukaukset oli lavastettu[7]. Myös muiden lähteiden mukaan neuvostoliittolaisista arkistoista ei ole löytynyt raportteja Mainilan laukausten uhreista, joten kukaan ei tiettävästi kuollut[8].
On esitetty, että Suomen rajavartioston tähystystornista kuultiin ja havaittiin viisi tykinlaukausta kello 14.30–15.00 ja kaksi heittimen laukausta kello 15.00–15.05, ja että rajavartijoiden todistuksen mukaan pystyttiin varmentamaan, että kranaatit tulivat Neuvostoliiton puolelta[8]. Neuvostoilmavoimissa lentäjänä ollut Mikko Kopra kertoi nähneensä harjoituslennolla 26. marraskuuta 1939 seuraavaa: "...lennon aikana osastosta havaittiin Kirjasalon mutkassa Inkerin alueella neuvostojoukkojen tykkitulta. Putkien suunta oli jokseenkin 240 astetta. Maalit olivat omalla puolella Mainilassa. Ammukset lensivät Suomesta työntyvän maakaistaleen yli. Raja ei ollut maastossa viivasuora. Mainilasta katsottuna laukaukset tulivat kuin Suomen alueelta. Päivä oli 26. marraskuuta 1939 ja kello oli jokseenkin tarkalleen 15."[9]
Mainilan laukausten juoni mahdollisesti kopioitiin vuoden 1939 maaliskuun puna-armeijan strategisen sotapelin alkuasetelmasta. Sen lähtökohtana oli Saksan, Puolan, Suomen, Viron ja Latvian liitto Neuvostoliittoa vastaan. Asetelmaan kuului, että Karjalankannaksella oli Mainilan alueella tapahtunut rajakahakoita, jotka johtaisivat pian avoimeen sotaan Suomen ja Neuvostoliiton välillä.[10]
Todelliset Mainilan laukaukset vuonna 1941
Jatkosodan aikana 18. divisioonan joukot etenivät Rajajoelle 31. elokuuta 1941 ja alkoivat valmistella Mainilan kylän valtausta. Divisioonan komentaja eversti  Pajari tajusi tapauksen propaganda-arvon ja järjesti TK-miehille tykistökeskityksen Mainilaan. Kylä vallattiin pari päivää myöhemmin.[11]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomi 1939–1945
Luokka:Suomen poliittinen historia
Luokka:Suomen ja Venäjän väliset suhteet
Luokka:Talvisota
Luokka:1939
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Huijaukset

Miksi Neuvostoliitto lavasti Mainilan laukaukset?


Hippokrateen vala on antiikin Kreikasta periytyvä vala, jonka joutuivat vannomaan lääkärin ammattiin ryhtyvät henkilöt. Vala liitetään "lääketieteen isänä" tunnetun Hippokrateen nimeen. Hippokrateen valaa ei enää nykyisin vannota, mutta sen sijaan Suomessa on otettu vuonna 1997 vapaaehtoisena käyttöön lääkärinvala, jonka valmistuvat lääkärit voivat vannoa.
Hippokrateen vala kuuluu seuraavasti:[1]

(Suomentanut Heikki Solin)
Katso myös
Lääketieteen etiikka
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Antiikin Kreikka
Luokka:Valat
Luokka:Lääketieteen etiikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Elena Gilbert on kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa Vampyyripäiväkirjat. Hän on 18-vuotias tyttö, joka asuu Mystic Fallsissa Virginiassa tätinsä Jenna Sommersin ja veljensä Jeremyn kanssa.[1] Elena on sarjan ensimmäisillä tuotantokausilla rakastunut vampyyri Stefan Salvatoreen, jonka kanssa hän seurustelee, mutta jakaa myös ainutlaatuisen siteen Stefanin isoveljen Damonin kanssa. Myöhemmin Elena ja Stefan eroavat. Damon ja Elena alkavat seurustella, mutta Elenalla on tunteita yhä Stefania kohtaan. Elena käy Mystic Falls High Schoolia, jossa hän oli ennen vanhempiensa kuolemaa cheerleader, mutta lopetti vaikeuksien takia.
Stefan pelasti Elenan auto-onnettomuudesta, jossa tämän adoptiovanhemmat kuolivat auton suistuttua sillalta. Stefan huomasi Elenan olevan aivan kuin ilmetty Katherine, johon molemmat veljekset olivat rakastuneita 1800-luvulla. Pelastettuaan Elenan, Stefan seurasi tämän elämää kuukausia vain varmistuakseen siitä ettei Elena ole Katherine.
Elenan saatua selville Salvatoren veljesten salaisuuden hänen elämäänsä alkaa kuulua yhä enemmän murhia, valheita ja yliluonnollisia tapahtumia. Elenaa kuvaillaan luonteeltaan fiksuksi, ystävälliseksi, välittäväksi ja Elena yrittääkin olla positiivinen hänelle vaikeinakin aikoina.[2]
Biografia

Nuoruus
Elena syntyi vuonna 1992 John Gilbertille, jonka hän luulee olevan hänen setänsä, ja 17-vuotiaalle Isobel Flemmingille, joka pakeni synnytettyään. Vauva sai kuitenkin kunnolliset vanhemmat Johnin veljestä Graysonista ja tämän vaimosta Mirandasta: Gilbertit yrittivät kovasti saada vauvaa, mutta mitään ei tapahtunut joten näin kaikki sujui mutkattomasti. Myöhemmin Elena sai tietää olevansa etäistä sukua Katherine Piercelle, vampyyrille joka aikoinaan aiheutti Stefanin ja Damonin välisen vihanpidon. 23. toukokuuta 2009 ajaessaan kotiin vanhempiensa kanssa, Gilbertien auto suistui Wickery Bridge-sillan lähellä jokeen, jonka jälkeen Elena päätyi ihmeen kaupalla sairaalaan. Myöhemmin paljastui, että Stefan saapui onnettomuuspaikalle ja pelasti Elenan Graysonin niin pyydettyä, jonka jälkeen hän yritti myös pelastaa tämän vanhemmat, jotka kuitenkin valitettavasti menehtyivät. Onnettomuudesta lähtien Stefan oli pitänyt Elenaa silmällä suojellakseen tätä, pitääkseen lupauksensa tämän vanhemmille. Elenalle paljastui vasta 17-vuotiaana, etteivät Grayson ja Miranda olekaan hänen vanhempiaan vaan John, jota hän piti setänään onkin hänen biologinen isänsä.
Ensimmäinen kausi
Elena ja Jeremy asuvat tätinsä Jennan kanssa heidän vanhempiensa kuoltua auto-onnettomuudessa. Vanhempiensa kuoleman jälkeen, Elena erosi lapsuuden ystävästään, ensirakkaudestaa sekä poikaystävästään Matt Donovanista aloittaakseen kaiken alusta. Kouluvuoden alkaessa Elena tapaa Stefan Salvatoren[3], johon hän tuntee suurta vetoa. Stefanin tapaaminen palauttaakin Elenalle asiat normaaliin päiväjärjestykseen. Elenan parhaita ystäviä ovat Bonnie Bennett sekä Caroline Forbes. Elenalle tietämättömästä syystä hän muistuttaa Katherinea Piercea, henkilöä Stefanin menneisyydestä.
Pian tavattuaan Stefan Salvatoren, Elena alkoi rakastua tähän ja päin vastoin. Myöhemmin Elena pyytää Stefania seuralaisekseen Perustajien juhlaan, mutta suuttuu Stefanille tämän salattua asioita. Lopulta Elena saa selville Stefanin ja Damonin olevan vampyyreja. Kun Elenan ystävä Vicki Donovan muutetaan vampyyriksi, Elena yrittää vakuuttaa sekä Vickin että Jeremyn pysymään erossa toisistaan vain joutuakseen Vickin uhkailemaksi.
Koulun Halloween-juhlassa Stefan joutuu tappamaan Vickin tämän menetettyä kontrollinsa yrittäen satuttaa sekä Elenaa, että Jeremyä.[4] Tapahtuman vuoksi Elena pyytääkin Damonia pyyhkimään Jeremyn muistin Vickin kuolemaa koskevista asioista saaden tämä uskomaan Vickin "lähteneen kaupungista ja ettei tämä tule palaamaan." Elena ja Jenna huomaavat, että tämän tuloksena Jeremy lakkaa käyttämästä huumeita.
Elena joutuu todistamaan myös Lexin kuoleman Damonin käsissä sekä Bonnien talismaanin tuhoamisen, jottei Damon saisi vapautettua haudan vampyyrejä. Elena joutuu auto-onnettomuuteen törmättyään vampyyriin paetessaan Stefanin luota löydettyään valokuvan Katherinesta. Tuntematon vampyyri lähes hyökkää Elenan kimppuun, mutta Damon ilmestyy paikalle juuri ajoissa pelastaakseen tämän hengen.[5] Pizza-mies nimeltä Noah kuljettaa Jeremylle eräänä iltana pizzat ja kutsutaan sisälle odottamaan maksua. Noah ilmestyy myös koulun juhliin ja uhkaa tappaa Jeremyn, jollei Elena poistu tanssiaisista. Elena juoksee käytävään vampyyrin seuratessa ja onnistuu puukottamaan tätä kynillä kunnes Stefan ja Damon saapuvat apuun ja tappavat tämän. Ennen kuolemaansa Noah paljastuu Annan ja Benin ystäväksi sekä Katherinen tutuksi.
Haudan avaamisen jälkeen, vampyyrien päästyä vapaaksi, Elena auttaa Damonia pelastamaan Stefanin Frederick-nimiseltä vampyyriltä ja muilta vampyyreiltä, jotka kiduttivat tätä. Frederick onnistuu kuitenkin lyömään puun varren Stefaniin, jolloin Elena antoa tälle vertaan, jotta tämä selviytyisi. Stefan kuitenkin alkaa janota ihmisverta ja varastaakin mm. sairaalan veripankista verta salaa Elenalta. Kun Damon kertoo Elenalle Stefanin addiktiosta, he riitelevät ja Stefan hyökkää Miss Mystic Falls kisaan osallistuneen Amberin kimppuun juoden tämän verta ja lähes tappaen tämän. Elena ja Damon lukitsevat Stefanin kellariin yrittäessään saada tämän takaisin normaaliksi.
Kun Bonnien isoäiti kuolee, Bonnie lähtee kaupungista ja palatessaan alkaa syyttää Stefania ja Damonia tämän kuolemasta ja on vihoissaan myös Elenalle.[6] Elena yrittää korjata asiat, mutta Bonnie sanoo ettei tämä voi tehdä asialle mitään vaan Elenan pitää jättää hänet rauhaan. Kun Elenan biologinen äiti saapuu kaupunkiin, kaverukset korjaavat välinsä ja Bonnie "poistaa" vampyyreitä tuhoavasta laitteesta kirouksen. Laite aktivoidaan Perustajien juhlassa ja paljastuu, ettei Bonnie poistanutkaan kirousta. Kauden päätösjaksossa Damon törmää Elenaan (oikeasti Katherineen) ja pari jakaa intohimoisen suudelman, joutuen kuitenkin Jennan keskeyttämäksi. Jakson lopussa Elena saapuu kotiin, jonkun varastettua hänen tavaransa. Astuessaan sisään hän kuulee ääniä keittiöstä ja lähtee tutkimaan asiaa tietämättömänä Katherinen paikallaolosta.[7]
Toinen kausi
Elena menee keittiöön ja järkyttyy nähdessään Johnin vuotamassa kuiviin lattialla. Elena juoksee soittamaan hätänumeroon, jolloin John elehtii jonkin olevan hänen takanaan. Elena ottaa Katherinen Johniin käyttämän veitsen ja alkaa etsiä hyökkääjää. Katherine kuitenkin lähtee talosta sekunneissa.
Elena muistaa myös Jeremyn olleen kotona ja juoksee yläkertaan ja löytää tajuttoman Jeremyn, joka on ottanut purkillisen kipulääkkeitä sekä Anna-nimisen vampyyrin verta. Elena ravistelee Jeremyä, jolloin tämä herää. Sairaalassa Carolinen jouduttua onnettomuuteen, Damon tarjoaa vertaan Carolinelle. Elena ei halua että vampyyrin verta annettaisiin Carolinelle, mutta Bonnie pakottaa Damonin juottamaan verta Carolinelle, jottei tämä kuole.
Elenan ollessa yksin, Damon lähestyy tätä parin jakamaa suudelmaa koskien, jonka jälkeen Elena ja Jenna käyvät hämmentävän keskustelun, jolloin Damon tajuaa suudelleensa Katherinea eikä Elenaa. Stefanin vahtiessa Jeremya Katherine ilmestyy paikalle esittäen Elenaa, Stefan kuitenkin tajuaa pian henkilön olevan Katherine ja heittääkin tämän syrjään. Damonin ja Elenan saapuessa, Katherine pakenee ja Stefan kertoo kaksikolle Katherinen palanneen. Stefan ei ole myöskään iloinen Damonin paljastaessa suudelleensa Katherinea jonka luuli olevan Elena. Myöhemmin Damonin kysyessä Elenalta suudelmasta, Elena vastaa olleensa yllättynyt Damonin luultua että hän vastaisi suudelmaan ja satuttaakin vastauksellaan tahtomattaan Damonia.
Myöhemmin Rose-niminen vampyyri kidnappaa Elenan, saadakseen itsensä ja ystävänsä Trevorin vapaiksi, vaihtamalla Elenan vapauteen. Elena saa tietää vain oman kuolemansa rikkovan kuukiven kirouksen. Elijah, voimakas vampyyri ja yksi Alkuperäisistä, joka yrittää saada kuukiven käsiinsä kuulee Elenan keskustelevan siitä. Elijah yrittää hallita Elenan mieltä, mutta rautayrtti-kaulakorun vuoksi ei onnistu, jolloin tämä repii ketjun pois ja hallitsee Elenaa kertomaan kiven sijainnin, jolloin Damon ja Stefan saapuvat pelastamaan tämän. Damon vie kotiin selvinneelle Elenalle tämän kaulakorun takaisin, mutta ennen palautusta Damon kertoo Elenalle rakastavansa tätä, mutta hallitsee tämän mieltä jotta tämä unohtaisi sanotun.
Rosen ilmestyttyä Salvatoreille ja kerrottuaan heille tietonsa alkuperäisistä vampyyreista Elena menee tapaamaan Katherinea hautaholviin. Katherine kertoo tietonsa koska Elena toi mukanaan verta ja Katherine ei voinut kieltäytyä, koska oli melkein jo muumioitunut..
Ihmissuhteet
Stefan Salvatore
Elena tapasi Stefanin tämän ensimmäisenä koulupäivänä, vaikka Stefan tunsikin Elenan jo ennen heidän kohtalokasta tapaamistaan. Elena pitää Stefania charmikkaana, komeana ja salaperäisenä ja lopulta pari alkaakin seurustella. Myöhemmin Stefan paljastaa vampyyriytensä Elenan painostuksesta, jolloin parin suhde hetkellisesti päättyy. Pian Elena kuitenkin lämpenee ajatukselle että Stefan on vampyyri, tajuttuaan tämän hyvän ja kunnollisen luonteen. Pari jatkaa seurusteluaan tunnustaen rakkautensa toisilleen.
Äskettäin pari kuitenkin erosi Katherinen Elenaa kohtaan tehtyjen tekojen vuoksi, mm. Jennan manipuloiminen itsemurhaan. Ja vaikka Katherine olikin poissa pelistä, pari pysyi erossa. Myöhemmin he palasivat yhteen.
Damon Salvatore
Elena piti Damonia aluksi itserakkaana ja itsekeskeisenä, sadistisena hirviönä; veljensä täydellisenä vastakohtana. Veljesten vihamielinen jännite heltiää Elenan vietettyä päivän Damonin kanssa Georgiassa. Elena alkaa tuntea myötätuntoa Damonia kohtaan kun tämä ei löydäkään Katherinea kirotusta haudasta, tajutessaan Damonin olevan vain yksinäinen ja etsien epätoivoisesti rakkautta. Elenan ja Damonin välille muodostuukin myöhemmin melko läheinen ystävyyssuhde.
Elenan kieltäytyessä suutelemasta Damonia, tämä tappaa Jeremyn joka ei kuitenkaan sormuksensa ansiosta kuole, jonka jälkeen Elena sanoo Damonille tämän menettäneen hänet ainiaaksi. Useissa jaksoissa paljastuu myös, että Damon on rakastunut Elenaan, mutta asia tulee kunnolla selväksi jaksossa "Rose", jossa Damon kertoo tunteistaan suoraan Elenalle, jonka jälkeen hallitsee tämän mieltä unohtamaan tunnustuksensa. Myöhemmin kolmannella kaudella Elenan ja Damonin etsiessä Stefania, heidän välillään huomataan muutakin kuin pelkkää ystävyyttä. Kun Elena muuttuu vampyyriksi, hänen ja Damonin välille syntyy vahva side joka johtuu Elenan vahvoihin tunteisiin ennen vampyyriksi muuttumista. Stefan ja Caroline yrittävät saada Elenan järkiinsä, että hän ei ole oikeasti rakastunut Damoniin vaan kaikki johtuu siteestä. Kun he kuitenkin joutuvat alkuperäisen vampyyrin Rebeccan vangiksi kouluun, Rebecca käyttää mielenhallintaa Elenan ja kysyy miksi hän oikeasti nukkui Damonin luona, ja Elena vastasi että hän on rakastunut Damoniin. He saavat myös tietää vanhalta noidalta että harvinainen vampyyrien side ei vaikuta tunteisiin, vaan ainoastaan tekoihin. Damon ja Elena alkavat seurustelemaan monien vaikeuksien jälkeen ja rakastavat toisiaan enemmän kuin mitään muuta.
Bonnie Bennett
Elena ja Bonnie ovat olleet ystäviä lapsuudestaan saakka. He ovat erittäin läheisiä ja tekisivät toistensa vuoksi mitä tahansa. Elena rakastaa Bonnieta kuin omaa siskoa ja kaksikolla onkin särkymätön ystävyyssuhde. Elena oli ensimmäinen ihminen, jolle Bonnie kertoi olevansa noita. Bonnien isoäiti opastaa Bonnieta noidaksi tulemissessa.
Jeremy Gilbert
Elena on aina yrittänyt suojella Jeremya ja pyytää jopa Damonia poistamaan Jeremyn muistoja, jottei tämä muistaisi Vickin kuolemaa. Toisella tuotantokaudella Jeremy auttaa Salvatoren veljeksiä yrittämään päästä eroon Katherinesta. Jeremyn ja Elenan suhde katoaa sarjojen aikana kun Jeremy lukee salaa Elenan päiväkirjan jossa sanotaan että Damon pyyhki Jeremyn muistin kun Jeremyn entinen tyttöystävä Vicki muuttui vampyyriksi ja oli vaaraksi Jeremylle.
Katherine Pierce
Elena ei tiedä paljoa esiäidistään Katherinesta. Jaksossa "Bloodlines" Elena saa tietää näyttävänsä aivan tältä ja ensimmäisen kauden lopussa hän joutuu kasvokkain tämän kanssa. Elena ja Katherine tapaavat Stefanin kidutettua Katherinea saadakseen tältä tietoja. Samassa jaksossa paljastuu, ettei Katherine palannut kaupunkiin Stefania kohtaan tuntemansa rakkauden vuoksi. Elena ei tiennyt Katherinesta juuri mitään ennen kuin meni hautaan johon Katherine oli teljetty ja vaihtoi ihmisverta tietoihin Katherinen menneisyydestä.
Caroline Forbes
Caroline on Elenan ja Bonnien ystävä, joka on hieman piinallinen ja kateellinen Elenalle. Ensimmäisen kauden lopussa Caroline alkaa tapailla Elenan ex-poikaystävää, Mattia mutta on kateellinen Elenan ja Mattin menneisyydestä. Caroline kuitenkin alkaa muuttua hyväksyvämmäksi, ystävällisemmäksi ihmiseksi ja alkaa ymmärtää Mattin välittävän hänestä eikä Elenasta.
Jenna Sommers
Elena ja Jenna ovat erittäin läheiset toisilleen ja Jenna kohteleekin Elenaa kuin omaa lastaan. Parin välille on kuitenkin muodostunut kuilu Jennan nähtyä Katherinen ja Damonin suutelevan ja luultua Katherinea Elenaksi.
Petrova-kaksoisolennot
600 vuotta sitten vampyyrien ja ihmissusien aiheutettua hävitystä atsteekeille, voimakas atsteekkishamaani kirosi heidät tehden vampyyreistä voimattomia aurinkoa vastaan ja pakottaen ihmissudet muuttamaan muotoaan vain täydenkuun aikaan. Kirousta sitova kuukivi ja Petrova-kaksoisolento täytyy uhrata, jotta kirous murtuu. Ainoat tiettävästi elossa olevat kaksoisolennot ovat Katherine ja Elena. Katherinen ollessa teknisesti kuollut, Elena on ainut jonka avulla kirous voidaan murtaa.
Kaksoisolennot luotiin tavaksi murtaa kirous, sen ollessa sidottu Petrovan suvun jäsenen vereen, jotta vampyyrit pysyvät auringon orjina ja ihmissudet kuun palvelijoina. Jos kirouksen murtaa vampyyri, ihmissudet joutuvat kestämään kuun kirousta ikuisuuden. Auringon ja kuun kirouksen murtamiseksi tarvitaan Petrova-kaksoisolento, vampyyri sekä ihmissusi uhreiksi sekä kuukivi ja noita loitsimaan tarvittu loitsu.
Vuonna 1492, ensimmäisen Petrova-kaksoisolennon, Katerina Petrovan ollessa vielä ihminen, Klaus (vampyyri, joka tahtoo murtaa kirouksen) kaappasi tämän. Katerina tiesi kuolevansa joten hän huijasi Trevorin, Klausin palvelijan auttamaan pakenemisessa. Katerine oli ovela; hän tiesi olevansa Klausille hyödytön muuttuessaan vampyyriksi. Rosen verta elimistössään Katerine tappoi itsensa ja tuli takaisin vampyyrinä.
Paetessaan vampyyrina, Klaus tappoi kaikki Katerinan Bulgariassa asuvat sukulaiset ajatellen ettei kaksoisolentoa koskaan enää ilmestyisi. Klaus ei kuitenkaan tiennyt Katerinan synnyttäneen aikaisemmin terveen lapsen, joka jatkoi Petrovan sukua.
Petrova-kaksoisolennon kohtalo välittyi Katherinen jälkeläiselle, Elena Gilbertille. Sarjan alkaessa vuodesta 2009, Elena vaikuttaa ulkonäöltään aivan Katherinen kaksoisolennolta, joka tarkoittaa tämän olevan toinen Petrova-kaksoisolento. On Elenan kohtalo, että hänen elämänsä on täyttyny kuolemilla ja kidnappauksilla, eikä suinkaan Stefanin kaupunkiin palaamisen syy. Elena tiedostaa tämän, eikä syytäkään ketään tapahtuneista. Katherinen palatessa Mystic Fallsiin, hän nautti kaupungissa kuljeksimisesta ja halusi saada takaisin elämänsä Salvatoren veljesten kanssa. Katherine tiesi kuitenkin heidän jatkaneen elämäänsä, sen vuoksi hän halusi saada Elenan kärsimään, elämään surussa ja päättämään suhteensa Stefaniin.
Katherine uhkasi Stefanille tappavansa kaikki Elenan rakastetut Elenan edessä ja lopulta itse Elenan Stefanin edessä, jollei pari eroaisi. Elena ja Stefan eivät kuitenkaan halunneet erota, joten he teeskentelivät eronneensa, jotta Katherine jättäisi heidät rauhaan. He kuitenkin aliarvioivat Katherinen; he eivät tajunneet tämän olevan aina askelta edellä. Katherine teeskenteli olevansa Elena, poistaen rautayrtin kaikesta mitä Gilbertit ja Elenan ystävät söivät ja omistivat. Lopulta hän manipuloi Jennaa puukottamaan itseään Elenan edessä. Jenna kuitenkin selviytyi. Tajuttuaan virheensä Elena erosi Stefanista.
Kuten Vanessakin sanoi, "Voin sanoa, että kaksoisolennot tavallisesti piinaavat itseltään näyttäviä henkilöitä päättääkseen heidän elämänsä." Katherinella oli kuitenkin muukin syy palata, kuin saada Elena kärsimään; hän haki kuukiven Lockwoodeilta ja valmistautui rikkomaan kirouksen. Ensimmäisenä kaksoisolentona, väsyneenä pakenemaan, hän aikoi tehdä sopimuksen Klausin kanssa luovuttamalla tälle Elenan. Neljännen kauden viimeisessä jaksossa Elena onnistuu juottamaan Katherinelle lääkettä, joka heidän tietojensa mukaan muuttaa kuolemattoman olennon takaisin kuolevaiseksi ja viidennellä kaudella selviää, että aine toimii niin kuin kaikki sanovat.
Kirjoissa
Vampyyripäiväkirjat-kirjoissa Elenaa kuvaillaa kauniiksi ja suosituksi high schoolia käyväksi tytöksi, jolla on vaaleat hiukset ja siniset silmät. Hänen viitataan usein näyttävän enkeliltä. Kirjojen edetessä Elena muuttuu pinnallisesta, itsekeskeisestä "jääkuningattaresta" rakastettavammaksi, avoimemmaksi henkilöksi. Elena rakastaa Stefan Salvatorea, vaikka tuntee jotain Damoniakin kohtaan. Elena kuolee kirjasarjassa useita kertoja, muuttuen ihmisestä vampyyriksi ja henkiolennoksi.
Televisiosarjan ja kirjojen ero
Kirjoissa Elenalla on vaaleat hiukset ja siniset silmät. Sarjassa Elenalla on ruskeat hiukset ja ruskeat silmät.
Kirjoissa Elenalla on pikkusisko nimeltä Margaret. Sarjassa hänellä on teini-ikäinen pikkuveli nimeltä Jeremy.
Kirjoissa Elenan täti on kihloissa Robert-nimisen miehen kanssa. Sarjassa hän vain tapailee Alaric Saltzmania.
Kirjoissa Elenan tädin nimi on Judith. Sarjassa taas Jenna.
Useita Elenan kirjoissa ilmeneviä piirteitä on vaihdettu Carolinelle sarjassa.
Kirjoissa Elena ja Katherine eivät ole sukua, vaikka Katherine epäilikin Elenan olevan yksi hänen jälkeläisistään. Sarjassa Elena on oikeasti Katherinen jälkeläinen, sekä toinen Petrovan kaksoisolento.
Kirjoissa ei koskaan selviä miksi Elena ja Katherine näyttävät toisiltaan.
Kirjoissa Elena ja Caroline ovat vihollisia.
Sarjassa Elena muistuttaa ulkonäöltään kirjojen Meredithiä.
Kirjoissa Elena kuolee pelastaakseen Stefanin, Damonin ja ystävänsä, mutta sarjassa Katherine tappaa Carolinen vakoojakseen.
Kirjoissa Vicki ja Matt eivät ole sisaruksia.
Kirjoissa Bennett on Vickin sukunimi ei Bonnien. Bonnien sukunimi kirjoissa on McCullough
Lähteet

Luokka:Televisiohahmot
Luokka:Vampyyripäiväkirjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
en:List of The Vampire Diaries characters#Elena Gilbert

Kuoliko Elena Gilbertin adoptiovanhemmat auto-onnettomuudessa?


Melanie Oudin (s. 23. syyskuuta 1991 Marietta, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tennispelaaja.[1] Junioreiden maailmanlistalla hän oli parhaimmillaan toisena.[2] Parhaimmillaan Oudin sijoittui WTA-maailmanlistalla kaksinpelissä sijalle 31 ja nelinpelissä sijalle 125. Hän voitti urallaan yhden WTA-turnauksen kaksinpelissä.[1]
Oudin ilmoitti uransa lopettamisesta elokuussa 2017.[3]
Tennisura
Uran alku
Junioriurallaan Oudin voitti 27 perättäistä ottelua junioreiden ITF-kiertueella loppuvuodesta 2007.[4][5] Vuonna 2008 Oudin pääsi Yhdysvaltain avointen tyttöjen turnauksessa välieriin, jossa hän hävisi Gabriela Pazille.[5]
ITF-kiertueella Oudin teki debyyttinsä vuonna 2006 pelaten Yhdysvalloissa. Vuonna 2007 hän kiersi ITF-turnauksia ja osallistui sekä Memphisin että Yhdysvaltain avointen karsintoihin. Yhdysvaltain avointen karsintojen ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan sijalla 548 ollut Oudin voitti sijalla 152 olleen Ayumi Moritan. Karsintojen toisella kierroksella hän hävisi Regina Kulikovalle.[6]
ITF-turnauksia ja villi kortti US Openiin (2008)
Oudin siirtyi ammattilaispelaajaksi helmikuussa 2008[1], jolloin hän selviytyi loppuotteluun Fort Walton Beachin ITF-turnauksessa, häviten sen Barbora Záhlavová-Strýcoválle luvuin 3–6, 7–5, 6–7(5). Maaliskuussa hän pääsi villillä kortilla mukaan Indian Wellsin WTA-turnaukseen, jossa hän voitti ensimmäisellä kierroksella Maret Anin. Toisella kierroksella hän hävisi maailmanlistan sijalla 22 olleelle Francesca Schiavonelle. Huhtikuussa hän sai villin kortin Miamin WTA-turnaukseen, jossa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Tathiana Garbinille kolmessa erässä.[6]
Heinäkuussa Oudin selviytyi loppuotteluun Lexingtonin ITF-turnauksessa, jossa hän hävisi Carly Gullicksonille. Elokuussa Oudin sai villin kortin Grand Slam -turnauksen pääsarjaan Yhdysvaltain avoimissa. Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Jessica Moorelle luvuin 6–7(5), 6–7(5). Loka-marraskuussa Oudin pelasi Bell Challenge -turnauksessa Quebec Cityssä. Ensimmäisellä kierroksella Oudin voitti toiseksi sijoitetun Sybille Bammerin 6–4, 3–6, 7–5. Toisella kierroksella vastaan tuli Olga Putškova, jonka Oudin voitti 6–1, 7–6(3). Päästyään ensimmäisen kerran WTA-turnauksessa puolivälieriin, hän hävisi kuudenneksi sijoitetulle maannaiselleen Bethanie Mattek-Sandsille luvuin 6–7(7), 1–6.[6]
Neljännelle kierrokselle Yhdysvaltain avoimissa (2009)
Oudin aloitti kauden karsimalla Australian avoimiin. Karsinnat selvitettyään hän hävisi pääsarjan ensimmäisellä kierroksella Akgul Amanmuradovalle luvuin 1–6, 4–6. Memphisin WTA-turnauksessa maailmanlistan sijalla 150 ollut Oudin voitti ensimmäisellä kierroksella Jill Craybasin. Toisella kierroksella hän hävisi Marina Erakovicille. Maaliskuussa Oudin hävisi Indian Wellsin ensimmäisellä kierroksella Lucie Šafářoválle ja Miamin turnauksen ensimmäisellä kierroksella Daniela Hantuchoválle. Huhtikuussa Oudin selviytyi kolmannelle kierrokselle Charlestonin WTA-turnauksessa, jossa hän voitti toisella kierroksella maailmanlistan sijalla 29 olleen Aleksandra Wozniakin. Kolmannella kierroksella hän hävisi Marion Bartolille. Toukokuussa Oudin voitti sekä Indian Harbour Beachin että Raleighin ITF-turnaukset.[6]
Kesäkuussa Oudin pääsi karsintojen kautta mukaan Wimbledonin tennisturnaukseen, jossa hän eteni neljännelle kierrokselle voitettuaan Sybille Bammerin, Jaroslava Švedovan ja entisen maailmanlistan ykkösen, tämän hetkisen kuutosen, Jelena Jankovićin. Oudin voitti Jankovićin luvuin 6–7, 7–5, 6–2, mutta hävisi neljännellä kierroksella Agnieszka Radwańskalle 4–6, 5–7.[6] Yhdysvaltain avointen ensimmäisellä kierroksella Oudin voitti Anastasija Pavljutšenkovan 6–2, 6–1. Toisella kierroksella hän voitti neljänneksi sijoitetun Jelena Dementjevan 5–7, 6–4, 6–3. Sijalle 70 rankattu Oudin voitti kolmannella kierroksella vuoden 2006 mestarin, Marija Šarapovan 3–6, 6–4, 7–5. Neljännellä kierroksella hän voitti seuraavan venäläisen, 13:nneksi sijoitetun Nadja Petrovan, lukemin 1–6, 7–6, 6–3.[7] Oudinista tuli nuorin amerikkalainen tennispelaaja, joka selviytyi puolivälieriin sitten Serena Williamsin vuonna 1999.[8] Oudinin turnaus päättyi kuitenkin puolivälieriin, kun hän hävisi yhdeksänneksi sijoitetulle Caroline Wozniackille luvuin 2–6, 2–6.[6]
Huono menestys Grand Slam -turnauksissa (2010)
Tammikuussa Oudin osallistui Hopman Cupiin yhdessä John Isnerin kanssa.[9][10] Australian avoimissa Oudin hävisi ensimmäisellä kierroksella Alla Kudrjavtševalle. Helmikuussa hän pääsi välieriin Pariisin WTA-turnauksessa, jossa hän hävisi ykköseksi sijoitetulle Svetlana Kuznetsovalle. Seuraavalla viikolla Memphisissä Oudin selviytyi puolivälieriin. Huhtikuussa hän pääsi puolivälieriin Ponte Vedra Beachin ja Charlestonin turnauksissa.[6]
Ranskan avoimissa Oudinin pelit päättyivät avauskierrokselle, kun hän hävisi Espanjan Anabel Medina Garriquesille luvuin 5–7, 2–6. Wimbledonissa hän voitti avauskierroksella Anna-Lena Grönefeldin, mutta hävisi toisella kierroksella Jarmila Grothille 4–6, 3–6. Yhdysvaltain avoimissa Oudin voitti Olga Savtšukin, mutta hävisi toisella kierroksella Alona Bondarenkolle luvuin 2–6, 5–7. Syyskuussa Quebec Cityn turnauksessa Oudin pääsi puolivälieriin. Marraskuussa hän pääsi loppuotteluun Phoenixin ITF-turnauksessa, jonka hän hävisi Varvara Lepchenkolle.[6]
Sekanelinpelin mestaruus Yhdysvaltain avoimissa (2011)
Australian avoimissa Oudin hävisi ensimmäisellä kierroksella Klára Zakopaloválle. Maaliskuussa Indian Wellsin turnauksessa Oudin voitti Jelena Vesninan, mutta hävisi toisella kierroksella Yanina Wickmayerille. Myös Miamissa Oudin pääsi toiselle kierrokselle voitettuaan Julia Görgesin. Toisella kierroksella hän hävisi Daniela Hantuchoválle. Fesin turnauksessa Oudin pääsi puolivälieriin, jossa hän hävisi Alberta Briantille. Ranskan avointen ensimmäisellä kierroksella Oudin hävisi turnauksen hallitsevalle mestarille, Francesca Schiavonelle.[6]
Wimbledonissa Oudin hävisi ensimmäisellä kierroksella Ana Ivanovićille 0–6, 1–6. Yhdysvaltain avoimissa Oudinin huono Grand Slam -menestys jatkui, kun hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Romina Oprandille.[6] Hän voitti Yhdysvaltain avoimissa kuitenkin sekanelinpelin yhdessä Jack Sockin kanssa. Villillä kortilla turnaukseen päässyt pari päihitti loppuottelussa kahdeksanneksi sijoitetut Gisela Dulkon ja Eduardo Schwankin luvuin 7–6(4), 4–6, [10–8].[11]
Ensimmäinen WTA-turnausvoitto (2012)
Oudin hävisi Australian avointen ensimmäisellä karsintakierroksella Laura Robsonille. Ranskan avoimissa hän voitti ensimmäisellä kierroksella Johanna Larssonin, mutta hävisi toisella kierroksella Sara Erranille.[6] Kesäkuussa Oudin saavutti ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa kaksinpelissä voitettuaan Birminghamin ruohokenttäturnauksen. Karsintojen kautta tiensä pääsarjaan selvittänyt Oudin voitti turnauksen loppuottelussa Jelena Jankovićin. Hän oli maailmanlistan sijalla 208 voitettuaan turnauksen.[12] Wimbledonissa Oudin hävisi ensimmäisellä kierroksella Tímea Babosille kolmessa erässä. Yhdysvaltain avoimissa Oudin hävisi ensimmäisellä kierroksella Lucie Šafářoválle. Syyskuussa hän eteni puolivälieriin Quebec Cityn turnauksessa.[6]
2013
Australian avointen ensimmäisellä kierroksella Oudin hävisi Laura Robsonille. Hän kärsi ensimmäisen kierroksen tappiot myös Memphisin, Indian Wellsin ja Charlestonin turnauksissa. Roomassa hän pääsi toiselle kierrokselle voitettuaan Jekaterina Makarovan. Ranskan avoimissa hän hävisi toisella kierroksella Zheng Jielle, voitettuaan avauskierroksella Tamira Paszekin.[6]
Fed Cup
Oudin pelasi ensimmäisen Fed Cup -ottelunsa helmikuussa 2009. Puolivälierissä hän hävisi Argentiinan Gisela Dulkolle, mutta voitti Betina Jozamin. Yhdysvaltojen selvittyä finaaliin Oudin pelasi Italian Francesca Schiavonea ja Flavia Pennettaa vastaan, mutta hävisi molemmille. Italia voitti Fed Cupin finaalissa Yhdysvallat puhtaasti 4–0.[13] Tennisfanit äänestivät Oudinin Fed Cupin päätteeksi Heart Awardin voittajaksi. Palkinto myönnetään pelaajalle, joka on edustanut maataan ansiokkaasti, osoittanut poikkeuksellista rohkeutta kentällä ja sitoutunut joukkueeseen Fed Cupin aikana.[14]
Helmikuussa 2010 Oudin pelasi jälleen Yhdysvaltain joukkueessa. Hän voitti puolivälierissä sekä Pauline Parmentierin että Julie Coinin Ranskasta.[15][16] Välierässä Venäjää vastaan Oudin voitti Alla Kudrjavtševan, mutta hävisi Jelena Dementjevalle.[13] Yhdysvaltain joukkue selvisi kuitenkin finaaliin, jossa se kohtasi jälleen Italian.[17] Oudin voitti Schiavonen luvuin 6–3, 6–1, ja tasoitti tilanteen 1–2:een Italian johtaessa.[18] Italia voitti kuitenkin lopulta mestaruuden, kun Pennetta voitti Coco Vandeweghen kaksinpelissä.[19]
Vuoden 2011 Fed Cupissa Belgiaa vastaan pelatuissa puolivälierissä Oudin hävisi sekä Kim Clijstersille että Yanina Wickmayerille[13], ja kun Yhdysvaltain joukkue voitti vain nelinpelin, niin joukkue putosi jatkosta.[20]
Tilastot
Kaksinpelimenestys vuosittain
[1]

Lähteet

Aiheesta muualla

{{WTA}} template missing ID and not present in Wikidata.

Luokka:79.35 Tennis
Luokka:Yhdysvaltalaiset tennispelaajat
Luokka:Vuonna 1991 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt