Hakkapeliitat olivat Ruotsin sotaväessä kolmikymmenvuotisen sodan aikana palvelleita suomalaisia ratsumiehiä. Aseinaan heillä oli kaksi ratsupistoolia ja miekka. Lisäksi varusteina saattoi olla kypärä, nahkahaarniska (költeri) tai teräksinen rintahaarniska, kyrassi.  Hakkapeliitat ratsastivat suomenhevosilla. Ruotsin ratsuväki ja hakkapeliitat sen osana käytti 1600-luvun alussa täysin uutta ratsuväen rynnäkkötaktiikkaa, jonka tuloksena oli erinomainen sotamenestys. Nimi hakkapeliitta tuli sotahuudosta "Hakkaa päälle!".
Myöhemmin hakkapeliitoiksi on joissakin yhteyksissä kutsuttu kaikkia 30-vuotiseen sotaan osallistuneita suomalaisia sotilaita, myös jalkaväkeä.
Hakkapeliittojen taktiikka
Tuon ajan taisteluille tyypillisesti ratsuväki ratsasti taistelun aikana vihollisen ryhmityksen eteen ja ampui pistooleilla laukaukset, joko jalkaväkeä tai vihollisen ratsuväkeä kohti. Tämän jälkeen, yleisesti hyväksi katsotun tavan mukaan, ratsuväki ratsasti takaisin lataamaan pistoolinsa ja toisti hyökkäyksen. Tätä perinteistä taktiikkaa kutsutaan karakoloinniksi. Taistelun aikana ratsuväen tehtävänä oli häiritä vihollisen joukkoja ampumalla, pyrkimällä koukkaamaan vihollisen taistelulinjan sivustaan tai selustaan, sekä koettaa estää vihollisen ratsuväen häirintäyrityksiä.
Ruotsin kuningas Kustaa II Adolf muokkasi sekä jalkaväen että ratsuväen taistelutaktiikkaa. Kuningas sai vaikutteita ratsuväen reformeihinsa Idän sotaretkiltä Puolaa ja Venäjää vastaan.[1] Hän myös uudisti tykistöä merkittävästi. Jalkaväen uudistuksissa hän mukaili hollantilaista koulukuntaa ja Morits Oranialaista.[2] Ruotsalainen uusi kolmen aselajin yhteistaktiikka muodostui onnistuneeksi yhdistelmäksi, joka todistettiin ensimmäisen kerran Breitenfeldissä 1631, kun uusi taktiikka löi perinteisen espanjalaisen taktiikan.

Suomalaiset hakkapeliitat eivät eronneet muusta ruotsalaisratsuväestä taistelutaktiikaltaan, vaan kaikki yksiköt toimivat samalla tavalla. Taktiikkana oli, että ensin linjaan sijoitettu jalkaväki aloitti tulen. Linjana joukot pystyivät ampumaan huomattavasti suuremmalla tulivoimalla kuin vihollisen neliömäiseen muodostelmaan sijoitettu jalkaväki. Tykistö yhtyi tuleen kevyemmillä eli nopeammin ampuvilla tykeillä (rykmentintykki). Tulivoima mursi tehokkaasti vihollisen neliömuodostelmat, joita kutsuttiin espanjalaisten mukaan tercioiksi. Neliömuodostelman hajotessa heikkeni yleensä myös joukkojen taistelutahto ja kyky torjua ratsuväen rynnäkkö.[3]
Jalkaväen heikennettyä vihollisen taisteluryhmitystä Ruotsin ratsuväki mursi vihollisen rintaman raivokkaalla rynnäköllä, jossa hevostakin käytettiin aseena.[4] Ratsumiehet rynnäköivät tiiviinä kiilamuodostelmina, kunkin polvi painettuna viereisen ratsastajan polvitaipeeseen. Lähietäisyydeltä, alle kymmenestä metristä, ammuttu pistoolien yhteislaukaus aiheutti viholliselle jopa jalkaväen muskettitulta pahemmat tappiot, mikä oli paljon tehokkaampaa tulenkäyttöä kuin karakolointi. Yhteislaukauksen jälkeen ruotsalaiset eivät kääntyneetkään takaisin, kuten karakolointiin kuului, vaan paljastivat miekkansa ja ratsastivat suoraan vihollisryhmitykseen. Jos vihollinen onnistuttiin lyömään näin, koko taistelu saattoi ratketa. Usein hakkapeliitat pyrkivät lähitaistelukontaktiin vihollisen ratsuväen kanssa heti taistelun alussa.
Hakkapeliitat osoittautuivat päteviksi taistelemaan myös raskaammin varustettuja keisarillisia kyrassieereja vastaan. Tämä vaikutti myös hakkapeliittojen maineen kasvuun yliluonnollisena joukkona, kun raskaasti haarniskoitu keisarillinen ratsuväki pakeni pienillä hevosilla taisteluun ratsastavia,  haarniskoimattomia hakkapeliittoja. Myös suomalaisten joukkojen poikkeuksellinen tapa taistella lähes hiljaa, ilman jatkuvaa huutamista, oli sen aikaisista sotilaista pelottavaa.[5]
Hakkapeliitat olivat ensimmäinen joukkotyyppi, joka käytti suomenhevosta taistelussa. Suomenhevosessa yhdistyvät kylmä- ja lämminverihevosten hyvät ominaisuudet; vaikka suomenhevonen ei ole yhtä nopea ja ketterä kuin lämminverihevoset, se on hyvin sitkeä eikä väsy helposti.
Hakkapeliitat sulautuivat lopulta Ruotsin sotaväen muuhun ratsuväkeen 1600-luvun lopulle tultaessa.
Hakkapeliittojen taistelut
Hakkapeliittoja käytettiin ensimmäisenä Puolan sodan taisteluissa 1600-luvun aikana. Tunnetuimmat hakkapeliittataistelut lienevät Breitenfeld 1631, Rain 1632, Lützen 1632, Nördlingen 1634, Leipzig 1642 sekä Jankov 1645. Torsten Stålhandske oli Suomessa syntynyt hakkapeliittojen päällikkö ja myöhemmin myös koko ratsuväen kenraali.
Ruotsalaisen ratsuväen väenotosta
Perinteisen ruotsalaisen tavan mukaisesti talollinen saattoi rekisteröidä miehen kruunun ratsupalvelukseen. Hänen täytyi toimittaa miehen lisäksi hevonen, sotilaan suojavarustus, sekä aseiksi miekka ja kaksi pistoolia. Ratsumiestä oli varustettava tarpeen mukaan jatkossakin, ja mikäli mies tai hevonen menehtyi oli tilalle hankittava uusi. Mies saattoi olla tilan väkeä tai palkattu, joskus jopa tarkoitusta varten tilalle otettu kasvatti.[6]
Vastavuoroisesti tila sai verovapauden, ajankohdasta riippuen joko vain ratsupalveluksen ajaksi, tai myöhemmin perinnöllisesti.[7] Veroedun vuoksi ratsutilaa ei voinut läänittää aatelisen haltuun, ja tämä olikin tärkein motiivi ratsumiesten varustamiseen aina 1680-luvulle asti. Ratsutila sai myös vapautuksen muusta väenotosta, joskin käytännön tulkinta vaihteli eri aikoina.[6]  Tuon ajan suomalainen ratsuväki muodostettiin tällaisilla vapaaehtoisilla väenotoilla toisin kuin jalkaväki, joka otettiin pakko-otoilla niin kutsutuista ruoduista. Ratsupalvelukseen miehen lähettänyttä taloa kutsuttiin rustholliksi tai ratsutilaksi, ja järjestelmää ratsutilalaitokseksi.
Suomalaisten määrä Ruotsin armeijassa
Ruotsin armeija kolmikymmenvuotisessa sodassa nojasi määrällisesti ennen muuta ulkomaiseen palkkasotilasjalkaväkeen. Ajalle tyypillisesti myös antautuneet yritettiin värvätä omaan palvelukseen, usein onnistuen. Ruotsin hyökätessä Saksaan 1630 jalkaväki oli monikansallista, mukana oli muun muassa englantilaisia, skotteja, suomalaisia ja ruotsalaisia.[8] Ratsuväki ja tykistö olivat sen sijaan koottu ainoastaan ruotsalaisista ja suomalaisista joukoista.[9]
Suomalaisten joukkojen kokonaisosuus Ruotsin sotaväestä 1600-luvulla oli runsaat 30 prosenttia.[10] Ratsuväessä suomalaisten joukkojen osuus oli kuitenkin oleellisesti suurempi: Puolan sodan lopussa suomalaisia ratsukkoja oli yli 3000, ruotsalaisia vain 2300.[6]
Hakkapeliittojen legenda
Suomessa aiemmin esitetyn romantisoidun näkemyksen mukaan hakkapeliitat olivat tunnettuja sotasankareita. Toisaalta hakkapeliitat on esitetty keskieurooppalaisten kansantarinoissa pelättyinä ja julmina.[6]
Todellisuudessa suomalaisia ei aikalaistodistuksissa pahemmin eroteltu muusta Ruotsin armeijasta. Korkeintaan Ruotsin armeijan joukoista eroteltiin ulkomaiset palkkasotilaat, suomalaiset ja ruotsalaiset olivat samaa armeijan kantajoukkoa. Tutkija Detlev Pleiss pitää ruotsalais-/suomalaisarmeijaa kurinalaisena ja väestöä kohtaan jokseenkin hyväkäytöksisenä, erotuksena palkkasotilasjoukoista. Ero korostui etenkin vallattuja kaupunkeja miehitettäessä.[6]
Historioitsijat Eino Jutikkala ja Kauko Pirinen esittävät syyn hakkapeliittojen esitetylle julmuudelle kirjassaan A History of Finland. Suomalaiset sotilaat, myös ratsuväki, palvelivat aiemmin pääosin idässä (mm. Jakob De la Gardien mukana ja tämän isän alaisuudessa). Itäisellä rintamalla ei ollut Länsi-Euroopalle tyypillistä palkkasotilaskulttuuria, ja siellä sota kaikkiaan vaati enemmän uhreja ollen lähempänä totaalista sotaa. Palkkasotilaskulttuurissa eilisen vihollinen saattoi vangiksi jäätyään hyvinkin olla huomisen uskollinen aseveli. Ruotsin armeija sen sijaan oli tottunut siihen, että vihollinen kuului tappaa. Näin ollen saapuessaan Saksaan Ruotsin armeija, mukaan lukien suomalainen ratsuväki, kävi aggressiivisempaa sotaa kuin katoliset viholliset. Samaa tapahtui jo Puolan sodan aikana, josta Jutikkala ja Pirinen kertovat esimerkin: puolalainen upseeri oli vankienvaihdon yhteydessä pyytänyt ruotsalaisupseeria olemaan tappamatta kaikkia vankeja, "koska me puolalaisetkin olemme kristittyjä".[11]
Tutkija Jussi T. Lappalaisen mukaan suomalaisjoukkojen pelko on suomalaisten pitkälti korostuneeseen kansallistunteeseen ja käännösvirheisiin pohjautuvaa legendaa, joka pohjautuu Zacharias Topeliuksen Maamme-kirjaan (1875), A. O. Hainarin artikkeliin Oma maa-lukemistossa (1908) ja Gabriel Reinin suomalaisia ulkomaisessa kirjallisuudessa koskevaan tutkimukseen (1909).[6]
Vihollissotilaiden joukossa hakkapeliittoja kyllä kunnioitettiin ja pelättiinkin, pidettiin jopa taikakeinoja osaavina. Tähän on todennäköisimmin syynä poikkeuksellisen hyvä sotamenestys. Lappalainen esittää menestyksen yhdeksi syyksi hakkapeliittojen sopeutumisen sodan kovaan arkipäivään: vieraalla maalla kaukana kotoa ei kielitaidottomilla suomalaisilla ollut muuta turvaa kuin itsensä ja oma joukkonsa, oli sopeuduttava ja hoidettava annettu tehtävä.[6]
Hakkapeliitta-historiaa ei aina ole pidetty suomalaisille edullisena. Kun maalle alettiin etsiä ensimmäistä kertaa kansallisia suurmiehiä 1800-luvulla, korostettiin sivistyshistorian edustajia sotasankareiden sijaan. Suomalaisten erikoislaatuisuudeksi ei haluttu nähdä sotaisuutta.
Hakkapeliittojen nimen alkuperä

Nimi tulee suomalaisen myytin mukaan hyökkäyskomennosta "Hakkaa päälle." Käsityksen esitti muiden muassa Daniel Juslenius teoksessaan Vanha ja uusi Turku. Hän kirjoitti: "Suomalaisten loputon into lyödä viholliset synnytti uuden sanan 'hakkapeliitta' ('hakkaa päälle' merkitsee 'lyö, iske, hakkaa kaikin voimin'), jonka kuuluessa Puola aina vapisi ja itävaltalaiset ja pyhän (jos jumalat tämän sanan sallivat) liigan puolustajat useimmiten joutuivat kauhun valtaan ja menettivät henkensä."
Juslenius johti hakkapeliitan merkityksen 1600-luvulla suosituksi tulleen Olof Rudbeckin kielitieteellisen menetelmän avulla, jossa vähäisetkin sanojen yhtäläisyydet tulkittiin hyvin mielikuvituksellisesti. Jusleniuksen mukaan sanat eivät ole koskaan syntyneet turhaan eli ilman niitä tarkoittavien asioiden olemassaoloa. Jos suomalaiset kerran huusivat vihollisten hakkaamista, heidän täytyi olla taisteluissa niskan päällä.[12]
Vaihtoehtoinen etymologia nimelle on viron kielen "hakka peale", joka tarkoittaa yksinkertaisesti johonkin ryhtymistä. Suomalainen sotaväki Ruotsin sotaväessä sai puhua omaa kieltään ja sitä myös johdettiin suomen kielellä, vaikka hallintokieli oli ruotsi.[13] Värvättäessä ei ratsumiehiä kutsuttu hakkapeliitoiksi, vaan he olivat tavanomaisemmin pelkkää Ruotsin ratsuväkeä, "ryttäreitä". Lempinimi liitettiin joukkoihin vasta Ruotsin sotamenestyksen myötä.
Suomalaisen ratsuväen marssi 30-vuotisessa sodassa
Suomalaisen ratsuväen marssi 30-vuotisessa sodassa on yksi suosituimpia ja kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia sotilasmarsseja ja edelleen yleisesti puolustusvoimain käytössä. Marssi on nykyisin pääesikunnan kunniamarssi. Sitä soitetaan myös Ruotsin ja Saksan armeijoissa.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Juslenius, Daniel| title = Vanha ja uusi Turku| publisher = SKS, Helsinki| year = 1988| version = Käänt. Tuomo Pekkanen ja Virpi Seppälä-Pekkanen. Latinankielinen alkuteos vuodelta 1700}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Klinge, Matti| title = Suomen sinivalkoiset värit| publisher = Otava, Helsinki| year = 1981}}
Kankaanpää, Matti J.: Suomalainen ratsuväki Ruotsin ajalla. T:mi Toiset Aijat, Virrat, 2016.
Aiheesta muualla
 (mp3)

Luokka:Suomi Ruotsin suurvalta-ajalla
Luokka:Suomen sotahistoria
Luokka:Kolmikymmenvuotinen sota
Luokka:Ratsuväki
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Plutonium () on raskas, aktinoideihin kuuluva radioaktiivinen ja metallinen alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Pu, järjestysluku 94 ja CAS-numero 7440-07-5. Plutoniumin sulamispiste on 639,4°C ja tiheys 19816kg/m³. Plutonium on myrkyllinen raskasmetalli. Se kuuluu transuraaneihin, ja luonnossa sitä on vain mitättömiä määriä, sitä on kuitenkin 1940-luvulta lähtien valmistettu keinotekoisesti ydinreaktioiden avulla. Plutoniumilla ei ole yhtään stabiilia isotooppia, ja pisin puoliintumisaika on isotoopilla 244Pu, jonka puoliintumisaika on yli 80 miljoonaa vuotta. Plutoniumilla on seitsemän eri allotrooppista muotoa.
Plutoniumin tunnetuin käyttökohde ovat ydinaseet, joista esimerkki on toisen maailmansodan aikana Nagasakiin pudotettu Fat Man. Ydinasekäyttöön soveltuu vain fissiili 239Pu-isotooppi, jonka isotooppinen puhtaus tai/eli väkevöintiaste pitää olla yli 90 %. Plutoniumia voidaan käyttää myös ydinpolttoaineena, jolloin fissioituva ja ketjureaktioon soveltuva nuklidi on myös 239Pu.
Plutoniumia voidaan käyttää energianlähteenä myös ydinparistoissa, joita käytetään avaruusluotaimissa, tällöin käytettävä isotooppi on erittäin aktiivinen alfa-säteilijä 238Pu. Ydinparistona käytettäessä energianlähde on hajoamisen seurauksena, lähtevien alfa-hiukkasten liike-energia tai sen kyky tehdä työtä. Tällöin 238Pu ei ole ydinpolttoaine sanan perinteisessä merkityksessä, sillä kyseessä on alfahajoaminen, eikä tyypillinen fissio, jossa massavaje muuttuu energiaksi. 238Pu-isotooppia ei synny lainkaan tavanomaisissa U-235 polttoaineenaan käyttävissä ydinreaktoreissa. 238Pu-isotooppia valmistetaan deuteroni-pommitukseksi kutsutulla menetelmällä.[1]
Ominaisuudet
Fysikaaliset ominaisuudet

Plutonium on melko poikkeuksellinen alkuaine. Plutoniumilla on seitsemän eri allotrooppista muotoa, joista kuusi esiintyy normaalissa paineessa, mutta eri lämpötiloissa, ja seitsemäs korkeissa paineissa. Allotrooppisten muotojen energiatasot ovat melko samanlaiset, mutta niiden tiheydet poikkeavat suurimmillaan jopa 25 %. Tiheyksien poikkeamat tekevät plutoniumin herkäksi lämpötilan, paineen sekä kemiallisen ympäristön muutoksille. Gallium stabiloi plutoniumin delta-allotropiaan. Puhtaana metallina plutonium on hopeinen, mutta tummenee keltaisemmaksi ja haurastuu hapettuessaan. Plutoniumin alfasäteily tekee sen kuumaksi koskettaa, ja suurella kappaleella plutoniumia voidaan kiehauttaa vettä, jos kappale sisältää riittävästi 238Pu tai muuta nopeasti hajoavaa isotooppia.[2][3]
Plutoniumin sulamispiste on matala, noin 640°C, ja kiehumispiste noin 3230°C. Plutoniumin jähmettyessä sen tilavuus kasvaa, mikä on harvinaista. Plutonium reagoi ilman kanssa, jolloin syntyy plutoniumdioksidia, jonka sulamispiste on noin 2400°C. Plutonium on paramagneettinen ja voi toimia johtimena. Plutoniumin metallisäde on uraania ja neptuniumia lukuun ottamatta muihin aktinoideihin verrattuna pieni, minkä takia sen metallisidoksissa on vähemmän elektroneja. Plutoniumin viskositeetti ja pintajännitys ovat hyvin korkeita.[4][2][3][5][6]
Kemialliset ominaisuudet

Plutonium kuuluu sekä aktinoideihin että transuraaneihin. Plutonium on erittäin reaktiivista, ja se on elektropositiivista. Plutoniumilla on useita hapetusasteita: +III, +IV, +V, +VI sekä +VII. Näistä yleisimpiä ovat +IV sekä +III ja +VII voidaan saavuttaa vain erittäin hapettavissa olosuhteissa. Plutonium reagoi ilman hapen kanssa hapettuen plutoniumoksidiksi tai plutoniumdioksidiksi. Plutonium liukenee runsaasti väkevään suolahappoon, vetyjodidiin ja perkloorihappoon muodostaen Pu3+-ionin. Rikkihappoon se ei sen sijaan liukene, vaan passivoituu. Plutonium reagoi monien epämetallien kanssa, erityisesti kuumennettaessa, mutta ei reagoi emästen kanssa. Plutonium voi syttyä itsestään kuumassa lämpötilassa.[2][3][5][6][7][8]
Plutoniumin elektronikonfiguraatio on 5f6 7s2. Tämän energia on hyvin lähellä 5f5 7s2 6d1 konfiguraation energiaa. Kumpikin konfiguraatio on mahdollinen, ja ne vaihtelevat plutoniumatomien välillä. Tämä johtaa plutoniumin kemiallisten ominaisuuksien monimutkaisuuteen, sillä ulkoelektronien sijoittuminen vaikuttaa plutoniumatomien välisiin sidoksiin, plutoniumin komplekseihin sekä plutoniumin sidoksiin muihin alkuaineisiin.[3]
Plutoniumin yhdisteitä
Plutonium esiintyy vesiliuoksissa erilaisina ioneina hapetusluvuilla +III–+VII: PuO22+ (vaaleanpunainen, oranssi), PuO2+ (vaaleanpunainen) sekä PuO52– (tummanpunainen). Näistä PuO52– muodostuu vain erittäin hapettavissa olosuhteissa, ja PuO2+ disproportioituu eli hajoaa muodostaen Pu4+- (keltainen, ruskea) ja PuO22+-ioneja (ruskehtava tai oranssi). Erilaisten muotojen suuri määrä johtuu vain pienistä energiatilaeroista eri hapetusasteiden kesken. Happamissa olosuhteissa alhaisemman hapetusluvun omaavat muodot ovat stabiileja, ja korkeammat hapetusluvut puolestaan esiintyvät tyypillisesti emäksisissä oloissa. Korkeimmalla hapetusasteellaan +VII plutonium esiintyy litiumin ja hapen kanssa muodostamassaan yhdisteessä, Li5[PuO6], joka on stabiili. Ilman hapen kanssa se yhtyy joko plutoniumoksidiksi (PuO) tai plutoniumdioksidiksi (PuO2). Plutonium muodostaa yhdisteitä myös halogeenien kanssa (PuF3, PuF4, PuF6, PuCl3, PuI3, PuBr3). Se reagoi myös hiilen (PuC), typen (PuN) sekä piin kanssa (PuSi2). Plutonium voi olla myös mukana oksohalideissa muodostaen muun muassa plutoniumoksokloridin (PuOCl), plutoniumoksobromidin (PuOBr) ja plutoniumoksojodidin (PuOI). Plutonium muodostaa myös hydridin PuH2, joka ei ole stabiili.[2][8][9][10]
Plutoniumdioksidi muodostaa erilaisia komplekseja karbonaatin (CO32–), hydroksidin (OH–), nitriitin (NO2–) ja nitraatin (NO3–) kanssa.[2] Komplekseille on tyypillistä, että niissä on ligandina kova Lewis-happo. Plutoniumista tunnetaan myös monia komplekseja orgaanisten yhdisteiden, kuten EDTA:n, kanssa.[8][9]
Plutonium muodostaa myös organometalliyhdisteitä. Näistä esimerkkeinä ovat muun muassa Pu(C5H)3 ja Pu(C8H8)2.[11]
2PuCl3 + 3Be(C5H)2 → 2Pu(C5H)3 + 3BeCl2
PuCl4 + 2K2C8H8 → [Pu(C8H8)2] + 4KCl
Haitallisuus ja suojautuminen
Plutonium on raskasmetalli ja radioaktiivinen ja siten haitallinen elimistön sisälle joutuessaan. Käytännössä plutoniumia esiintyy kuitenkin niin pieniä määriä, että merkityksellisen annoksen saaminen on äärimmäisen harvinaista. Ydintekniikan historia tuntee eräitä tapauksia tapaturmaisesta plutoniumin nielemisestä tai hengittämisestä, lähinnä plutoniumin käsittelystä laboratoriossa, mutta yhdessäkään tapauksessa elimistöön joutunut annos ei ole lähestynyt hengenvaarallista. Näin ollen pohdinta plutoniumin vaarallisuudesta myrkkynä perustuu lähinnä plutoniumin biokemian teoreettiselle tarkastelulle ja eläinkokeille.[12]
Myrkyllisyyttä mitataan yleensä ns. LD50-annoksella. Tällä tarkoitetaan annosta, joka riittää tappamaan 50 % koe-eläimistä. Plutoniumin myrkyllisyys on samankaltaista kuin muillakin raskasmetalleilla. Rotilla tehdyissä kokeissa saatiin suonensisäisesti annostellun plutoniumin myrkyllisyydeksi LD50 = 1,4 mgPu/kg, eli suurin piirtein sama kuin esimerkiksi nikotiinilla. Voimakkaasti myrkyllisistä aineista kuten dioksiineista se jää selvästi jälkeen.[13]
Kehon ulkoisesti plutonium ei ole vaarallista. Plutoniumin tuottama säteily on alfasäteilyä, joka pysähtyy ihon uloimpaan, kuolleista ihosoluista koostuvaan kerrokseen, eikä vaikuta kehon biologisiin prosesseihin. Plutoniumia käsiteltäessä täytyy käyttää käsineitä ja hengityssuojainta sen varmistamiseksi ettei sitä vahingossa päädy nieluun tai nenään.[12]
Yhdysvaltojen lääketieteellisen fysiikan seuran kanta on, että plutoniumin vaarallisuutta yleisesti ottaen liioitellaan ottaen huomioon että kukaan ei ole koskaan kuollut plutoniummyrkytykseen ja että lievätkin myrkytystapaukset ovat äärimmäisen harvinaisia. Plutoniumin käsittely tapahtuu lähes yksinomaan laboratoriossa tai suljetussa ydinpolttoainekierrossa, joten väestön altistuminen sille on äärimmäisen epätodennäköistä ainakin verrattuna huomattavasti radioaktiivisempiin (kuten luonnossa esiintyvä radon) ja myrkyllisempiin (kuten savukaasuissa esiintyvät dioksiinit) aineisiin.[14]
Historia

Vuonna 1940 kaksi toisistaan riippumatonta ryhmää (Edwin McMillanin ja Philip H. Abelsonin ryhmä sekä Egon Bretscherin ja Norman Featherin ryhmä) ennustivat neptuniumin ja plutoniumin löytymisen. Joulukuussa 1940 Glenn Seaborgin johtama tutkimusryhmä pommitti uraanin isotooppia 238 deuteriumin ioneilla syklotronissa. Tästä syntyi neptuniumin isotooppia 238. He huomasivat, että syntynyt ydin hajosi β--hajoamisen kautta, jolloin syntyi uusi alkuaine, plutonium. Maaliskuussa 1941 tutkijat löysivät plutoniumin isotoopin 239, joka hajosi spontaanin fission kautta. Löytö pidettiin koko toisen maailmansodan ajan salassa. Syyskuussa 1942 plutoniumia eristettiin ja mitattiin ensimmäisen kerran. Manhattan-projektin aikana rakennetuissa Oak Ridgen kansallisessa laboratoriossa ja Hanford Sitessa  valmistettiin plutoniumia. Vuonna 1945 yhdysvaltalaisilla oli useita kiloja radioaktiivista plutoniumia, joista he rakensivat kolme ydinpommia. 16. heinäkuuta 1945 räjäytettiin New Mexicossa ensimmäinen ydinpommi. Toisen maailmansodan aikana, 9. elokuuta Yhdysvallat pudotti Nagasakiin Fat Man-ydinpommin, jonka polttoaineena oli plutoniumia.[2][7][15]
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen Manhattan-projektiin osallistuneet tutkijat selvittivät Yhdysvalloissa, miten plutonium vaikuttaa ihmisiin ja muihin eläimiin. Potilaisiin pistettiin ainetta tavallisesti 5 mikrogrammaa. Kokeissa käytetyt potilaat olivat joko kuolemansairaita tai heillä oli alle kymmenen vuotta elinaikaa kroonisen sairauden takia. Heitä tutkittiin, jotta voitiin parantaa mittausvälineitä, joita käytettiin ydinaseita valmistavien ihmisten tutkimiseen. Myöhemmin testejä on kritisoitu voimakkaasti eettisten sääntöjen ja Hippokrateen valan rikkomisesta.[2]
Toisen maailmansodan jälkeen sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto valmistivat suuria määriä plutoniumia. Arvioiden mukaan vuoteen 1982 mennessä oli valmistettu 300 tonnia plutoniumia. Kylmän sodan jälkeen plutoniumin loppusijoittamisesta keskusteltiin paljon. Vuonna 2002 Yhdysvaltain energiaministeriö otti vastaan 34 tonnia plutoniumia puolustusministeriöltä. Vuonna 2003 energiaministeriö rikasti polttoaineuraania plutoniumoksidilla, jolloin muodostui MOX-polttoainetta, jota voidaan käyttää ydinvoimaloiden polttoaineena.[2][3]
Plutonium on saanut nimensä Pluto-nimisen kääpiöplaneetan mukaan, sillä sitä jaksollisessa järjestelmässä edeltävät alkuaineet uraani (Uranus) ja neptunium (Neptunus) on nimetty planeettojen mukaan. Plutoa pidettiin tuohon aikaan vielä planeettana, mutta se menetti asemansa vuonna 2006, sillä sen havaittiin olevan vain yksi Kuiperin vyöhykkeen kappaleista. Myös ensimmäisinä löydettyjä asteroideja oli aluksi pidetty planeettoina ja alkuaineet cerium ja palladium on nimetty kääpiöplaneetta Cereksen (ensinnä löydetty asteroidi) ja toisena löydetyn Pallaksen mukaan.[16][17][18]
Seaborg halusi plutoniumin lyhenteeksi Pu eikä Pl, koska Pu lausutaan englanniksi pee-you (viittaa virtsaamiseen) tai pee-yoo (viittaa pieruun). Seaborgin ryhmän jäsenet olisivat toivoneet alkuaineen nimeksi joko ultinium tai extremium, koska he uskoivat löytäneensä jaksollisen järjestelmän viimeisen alkuaineen.[2][15][19]
Esiintyminen ja tuottaminen

Lähes kaikki tunnettu plutonium on tuotettu keinotekoisesti. Plutoniumin isotooppia 244 on hyvin pieniä määriä luonnossa jäänteenä aurinkokunnan synnystä, sillä sen puoliintumisaika on hieman yli 80 miljoonaa vuotta[20][21]:822-824, eikä se ole siis ehtinyt hajota kokonaan. Isotooppia 239 voi syntyä luonnossa uraanimalmin spontaanin hajoamisen kautta.[21]:822 Plutoniumia on tuotettu tähän mennessä noin 1300 tonnia, josta suurin osa on ydinjätteenä. Tästä kolmannes on tuotettu tavallisissa ydinvoimaloissa. Nykyään vuosittain plutoniumia käytetään 8–10 tonnia polttoaineena. 100 grammaa puhdasta plutoniumia maksaa noin 2800 euroa.[22][2][23]
Lähes kaikki plutonium tuotetaan keinotekoisesti, mutta uraanimalmissa voi olla erittäin pieniä pitoisuuksia plutoniumia. Plutoniumia syntyy, kun uraani-238 sieppaa neutronin ja syntynyt uraani-239:n väliydin hajoaa beetahajoamisen kautta ensin neptunium-239:ksi. Siitä muodostuu sitten toisen beetahajoamisen kautta plutoniumia (239Pu), jonka puoliintumisaika on yli 24 tuhatta vuotta. Samalla keinolla, pommittamalla 238U:ta neutroneilla, valmistetaan plutoniumia myös ydinreaktoreissa.[2][7][24]
Osa ydinvoimaloissa käytetystä uraanista (235U) sieppaa neutronin, jolloin syntyy virittynyttä 236U:ta. Osa tästä isotoopista hajoaa spontaanissa fissiossa, mutta osa lähettää ylimääräisen energiansa gammasäteilynä synnyttäen stabiilimpaa 236U:ta. Tämä ydin voi siepata neutronin, jolloin syntyy 237U, joka hajoaa nopeasti (puoliintumisaika 7 vuorokautta) 237Np:ksi. Se voidaan rikastaa helposti, sillä uraani hajoaa nopeasti. 237Np reagoi neutronien kanssa muodostaen 238Np:tä. Se hajoaa lopulta 238Pu:ksi, jonka puoliintumisaika on 2 vuorokautta. Puhdasta plutoniumia voidaan valmistaa plutoniumtrifluoridista pelkistämällä sitä metallisen kalsiumin tai muiden maa-alkalimetallien avulla.[2][7][24]
2PuF3 + 3Ca → 2Pu + 3CaF2
Käyttö

Plutoniumia on käytetty sydämentahdistimien voimanlähteenä ydinparistona, mutta nykyään plutonium on tahdistimissa korvattu muun muassa litiumparistoilla. Vuonna 2003 käytössä oli vielä 50–100 plutoniumilla toimivaa sydämentahdistinta.[2][15]
Plutoniumia voidaan käyttää myös energialähteenä. 238Pu, 240Pu ja 242Pu soveltuvat muun muassa avaruustutkimuksessa energialähteeksi eli radioisotooppiparistoiksi. Plutoniumia käytetään silloin, kun Auringosta ei saada tarpeeksi energiaa. Muun muassa Cassini-Huygens, New Horizons ja Voyager avaruusluotaimet ovat käyttäneet plutoniumia polttoaineenaan.[2]
Plutoniumin seoksia voidaan käyttää suprajohteena. Kun plutoniumia sekoitetaan koboltin ja galliumin (PuCoGa5) kanssa, seos muuttuu suprajohtavaksi 18,5 kelvinin lämpötilassa. Lämpötila on kohtalaisen korkea, mikä on herättänyt toiveita plutoniumin käytöstä korkean lämpötilan suprajohteissa.[25][26]
Ydinpolttoaineena
Tavallisessa 235U-ydinpolttoainetta käyttävässä reaktorissa syntyy kolmen vuoden altistusajassa n. 1 % plutoniumia polttoaineesta.[1] Plutoniumia syntyy kun 235U-polttoaineessa oleva 238U (jonka osuus on kuitenkin 95–97% kaikesta polttoaineessa olevasta uraanista) absorboi neutronin. Polttoaineesta tällöin 239Pu osuus on n. 0,54 % Pu 240Pu n. 0,23 % ja 241Pu n- 0,14 %. Muitakin isotooppeja voi muodostua, mutta osuus on pieni. Syntynyt plutonium on muiden hajoamistuotteiden seassa, käytetyssä polttoaineessa. Jos näin syntynyt plutonium kuitenkin erotetaan kemiallisesti käytetystä polttoaineesta, voidaan sitä käyttää "uudestaan" tavallisen 235U-polttoaineen seassa siten, että 239Pu-isotoopin ja 235U-isotoopin yhteinen osuus muista plutoniumin ja uraanin isotoopeista on noin 3–5 %. Näin tehtäessä voidaan ikään kuin hävittää muuten pitkään radioaktiivisena ongelmajätteenä säilyvä plutonium sekä aseteollisuuteen soveltuva 239Pu-isotooppi. Sekoitettua polttoainetta kutsutaan nimellä MOX-Fuel (Mixed Oxide Fuel), sillä sekä plutonium että uraani ovat polttoainesauvassa hapetetussa tilassa Pu- ja U-dioksidina. Hapen massan osuus uraanidioksidisauvassa on 16/254 eli n. 6 %. MOX:ia voidaan käyttää tavallisessa kevytvesireaktorissa (ns. tavallinen 235U-ydinpolttoainetta käyttävä reaktori) ilman erityistä reaktorin modifiointia, mutta käyttö edellyttää yleensä reaktorin uudelleenlisensointia MOX-polttoaineen käyttöön. MOX:ia käytettäessä noin 1/3 energiasta tulee plutoniumista. MOX-polttoaineen käyttö ei vaadi "hyötöreaktoria".
Käytetyn polttoaineen uudelleenkäsittely on ongelmallista. Sen avulla voidaan tosiaan utilisoida, eli käyttää uudestaan hyväksi syntynyt plutonium, sekä erottaa suurin osa ydinreaktioon osallistumattomasta 238U-sta, jota on kuitenkin polttoaineen kaikesta uraanista n. 95–97 %, ja käyttää sekin uudelleen. Toisaalta kemiallisesti erotettu puhdas plutonium voi päätyä myös muualle kuin uudelleen ydinpolttoaineeseen. Kemiallisesti erotetusta plutoniumista noin puolet on 239Pu-isotooppia, eli 239Pu väkevöintiaste on noin 54 %. Tästä plutoniumista on helppo väkevöidä 239Pu-osuus yli 90 %:iin, vastaavalla menetelmällä kuin 235U, jolloin kyseessä on ydinasemateriaali.
Tavallisissa eli ns. hitaissa kevytvesireaktoreissa puhdasta plutoniumdioksidi-polttoainetta eli n. 3–5 % väkevöityä 239Pu-ydinpolttoainetta ei voida tehokkaasti käyttää, sillä hitaat eli termiset neutronit, jotka soveltuvat hyvin 235U-fissioon, eivät sovellu vastaavasti hyvin 239Pu-fissioon, koska niiden Vaikutusala (σ) on liian pieni. Puhdasta plutoniumdioksidi-polttoainetta voidaan kuitenkin käyttää erilaisessa ns. nopeassa reaktorissa, jossa fissioon vaadittavien neutronien liike-energia on suurempi. Tällaisessa ns. "nopeassa" reaktorissa jäähdyttimenä käytetään veden sijasta nestemäistä natriumia (LMFBR -reaktori) tai heliumia (GCFBR -reaktori), jolloin neutronit liikkuvat nopeammin. Kilogramma seostamatonta 239Pu-polttoainetta (3–5 % väkevöinnillä) tuottaa kolmessa vuodessa n. 10 miljoonaa kilowattituntia energiaa(?).
MOX-polttoainetta voidaan käyttää eurooppalaisissa ydinvoimaloissa 30 % kokonaispolttoainemäärästä, mutta Yhdysvalloissa on kolme voimalaa, joissa voi käyttää pelkästään MOXia. Myös plutoniumin yhdisteitä karbidin, bromidin, silikaatin ja nitriitin kanssa on tutkittu mahdollisina polttoaineina. Polttoaineina voidaan käyttää myös joitakin metalliseoksia kuten plutoniumin, ceriumin ja koboltin; alumiinin ja plutoniumin sekä plutoniumin ja zirkoniumin seosta, kuitenkin niin että fissiilin 239Pu isotoopin osuus polttoaineesta on n. 3–5 % .[2][10][27][28][29][30]
Ydinaseena

239Pu on paljon kysytympi ydinasemateriaali kuin 235U, sillä sen kriittinen massa on huomattavasti pienempi kuin 235U. Yli 90 % väkevöintiasteella 239Pu kriittinen massa on noin 11kg, (jos tämä muutetaan palloksi, halkaisijaksi tulisi n. 10cm) kun vastaavasti 235U noin 52kg. 239Pu kriittistä massaa ydinaseessa voidaan entisestään hieman pudottaa teknisillä ratkaisulla kuten mm. muodolla, tiivistyksellä, neutronilähteillä ja -heijastimilla. Näin rakennetun, teknologisesti kehittyneen, pienen, taktisen ydinaseen jopa räjähdysvoimakkuutta pystytään säätelemään tarpeen mukaan (variable yield detonation). 235U:sta rakennetun ydinaseen teho verrattuna massaan on pienempi, eikä alle 52kg kokoista asetta pystytä teoriassa toteuttamaan, jolloin sen soveltuvuus taktisena aseena huononee.
Joissakin ydinaseissa 235U soveltuu paremmin kuin 239Pu. 235U puoliintumisaika 703 milj. vuotta on huomattavasti suurempi kuin 239Pu n. 24000 vuotta. 239Pu verrattaen lyhyt puoliintumisaika, merkitsee sitä, että ydinaseella on vain rajallinen käyttöikä, ellei asetta huolleta. Lisäksi 239Pu suurempi radioaktiivisuus voi haitata aseen elektroniikkaa. 239Pu on paras asemateriaali pieneen ydinaseeseen. Kun koolla ei ole niin väliä (esim. ICBM), käytetään usein uraania (puhdas fissio) tai uraania ja tritiumia (fissio-fuusio). Puhtaassa fissiossa käyttöikä on pisin, ja asetta ei ydinasemateriaalin osalta tarvitsee huoltaa. Fissio-fuusio-pommit sekä 239Pu-aseet vaativat huoltoa, sillä tritium ja 239Pu hajoavat melko nopeasti.
Nagasakiin pudotetussa Fat Man-pommissa oli 6,2kg plutoniumia, sillä se oli puristettu kasaan. Plutoniumin (1kg) räjähdysvoima vastaa 20 kilotonnia TNT:tä. Jos kaikki plutonium halutaan räjäyttää, tarvitaan myös ulkoinen neutronien lähde, joten alkeellisten ydinaseiden tuhovoima jää alle teoreettisen arvon. Esimerkiksi Fat Manin (6,2kg plutoniumia) tuhovoima oli 21 kt. Ydinkäyttöä varten plutonium stabiloidaan galliumin avulla, jolloin plutonium on delta-allotrooppisessa muodossa.[2]
Plutoniumin ei-fissiilejä isotooppeja voidaan myös käyttää likaisissa pommeissa tai myrkkynä. Muutamissa tapauksissa ydinase on levittänyt ympäristöön plutoniumia, mikä vaatii puhdistusta. Muun muassa Nagasakissa ympäristöön levisi 5kg plutoniumia, koska fissioreaktio ei edennyt loppuun asti.[2] Plutonium aiheuttaa vastaavat ympäristön saastumisongelmat ja terveysvaarat kuin köyhdytetty uraani. Isotoopeista riippuen saastumisvaara kestää yleensä plutoniumilla kuitenkin vähemmän aikaa kuin uraanilla, mutta radioaktiivisuus voi olla suurempi.
Isotoopit
Plutoniumin kaikki isotoopit ovat radioaktiivisia. Plutoniumin pitkäikäisin isotooppi on 244Pu, jonka puoliintumisaika on yli 80 miljoonaa vuotta. Toinen pitkäikäinen isotooppi on 242Pu, jonka puoliintumisaika on yli 370 tuhatta vuotta. Suurin kiinnostus on kuitenkin 239Pu-isotooppiin, joka hajoaa osittain spontaanin fission kautta, ja puoliintumisaika on noin 24 tuhatta vuotta.[2][31]

Lähde:[21]:816[31][32]
EC = Elektronisieppaus

SF = Spontaani fissio

α = Alfahajoaminen

β+ = Beeta-plus-hajoaminen

β− = Beeta-miinus-hajoaminen

IT = Isomeerinen transitio

m = Välitila tai virittynyt atomi
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Gray, Theodore| title = Kiehtovat alkuaineet| location = Jyväskylä| publisher = WSOYpro Oy| year = 2009| id = ISBN 978-951-0-36582-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Greenwood, N. N. & Earnshaw, A.| title = Chemistry of the Elements| location = Oxford| publisher = Elsevier Ltd| year = 1997| version = 2. painos| id = ISBN 978-0-7506-3365-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:54 Kemia
Luokka:Alkuaineet
Luokka:Myrkylliset kemikaalit
Luokka:Myrkylliset alkuaineet
Luokka:Ydinvoima
Luokka:Ydinasemateriaalit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Honda Phantom TA200 on ilmajäähdytteinen yksisylinterinen custom-tyylinen moottoripyörä, jota valmistaa Honda Thai Manufacturing Co. Thaimaassa. Australiassa pyörää markkinoidaan nimellä TA200 Shadow. Nelitahtinen TA200 on kehitetty nestejäähdytteisestä kaksitahtisesta mallista TA150, joka esiteltiin 1998. TA150-mallin moottori oli lainattu NSR 150 -katupyörästä, jossa oli vielä poljinkäynnistys. Nykyisessä 200-kuutioisessa versiossa on vain sähkökäynnistys, mutta runko ja renkaat ovat identtiset. Honda Phantom on suosittu moottoripyörä Kaakkois-Aasian maissa, erityisesti Singaporessa, jossa alle 200-kuutioisten pyörien ajolupavaatimukset ovat kevyemmät.
Tekniset tiedot

Mitat
[1]
Paino
[1]
Tilavuudet
[1]
Moottori
[2]

Renkaat
[2]
Ominaisuudet
Honda Phantom on kevyenä ja matalana helppo käsitellä, mutta takapyörä voi lukkiutua herkästi voimakkaassa jarrutuksessa, koska ensiasennusrenkaiden (IRC) seos on optimoitu enemmän kulutuskestävyyttä kuin pitoa varten. Edessä ja takana on nestetoimiset levyjarrut. Phantomin huippunopeus on 120 km/h ja luontainen matkanopeus 90 km/h. Kuusilovista vaihteistoa käyttämällä vaatimatonta vääntöä voidaan tasata sopivalle kierrosalueelle. Moottori on rakenteeltaan SOHC, ja siinä on yksi nokka-akseli ja kaksi venttiiliä. Moottorin huoltoväli on sisäänajon ja ensihuollon jälkeen 4000 km[3]. Venttiilinvälys säädetään mutterin avulla sopivaksi. Tätä varten mäntä on siirrettävä alakuolokohtaan kiertämällä kampiakselia lohkon päässä olevan aukon kautta. Sytytystulppasuositus on joko NGK:n DPR8EA-9 tai Denson X24EPR-U9[4]. Moottorin nokkaketjun kiristysmekanismi voi aiheuttaa rikkoutuessaan moottorivaurion, minkä vuoksi sen kunto on tarkistettava muutaman kymmenen tuhannen kilometrin välein.
Pyörässä ei ole käynnistyspoljinta, ja vakioakku on ainoastaan 3,5 Ah[5]. Pienitehoisen akun lataus tyhjenee nopeasti muutamassa kuukaudessa pyörän seisoessa ajamattomana. Phantomissa ei ole keskitukea, vain sivujalka, mutta pyörän mukana toimitetaan vakiona matkustajan selkänoja. Lisävarusteina on saatavilla takateline ja perälaukku, ja jalkatapit on mahdollista vaihtaa astinlautoihin. Ajovalo on jatkuvasti palava 30 W:n[6] hehkulankapolttimo. Renkaat ovat sisäkumittomat tubeless-renkaat.
Uudessa 2004 esitellyssä mallipäivityksessä tankkimerkin grafiikkaa muutettiin ja etuhaarukan teleskooppiputket suljettiin kromattujen holkkien sisään. Yhdistetty ohjauslukko ja virtakytkin voidaan sulkea avaimenperällä, jolloin aukko peittyy luvatonta käyttöä vaikeuttavalla välilevyllä. Varsinaista ajonestolaitetta ei ole. Alumiiniset teleskooppisylinterit ja moottorin koteloinnit saattavat olla alttiita hapettumaan varsinkin merisessä ympäristössä. Etu- ja takalokasuojat, sylinterin sivulla olevat kromatut kotelot ja ulkoista öljysäiliötä muistuttavat sivuposket ovat muovia.
Katso myös
Honda Shadow
Honda CBR 125R
Lähteet

Aiheesta muualla
Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Phantom

Mitä tarkoittaa custom-tyylinen moottoripyörä?


Elvytyksellä tarkoitetaan toimenpiteitä, jotka tehdään elottomaksi menneen henkilön elintoimintojen ylläpitämiseksi (kunnes esimerkiksi ensivasteryhmä aloittaa lisähoitotoimenpiteet potilaalle). Elvytyksen pikainen aloittaminen merkitsee potilaan henkiinjäämismahdollisuuksien huomattavaa paranemista ja saattaa estää pysyvien vaurioiden syntymistä (erityisesti sydänlihas- ja aivokudoksessa). Elvytyksellä pyritään ylläpitämään keinotekoisesti keskeisiä elintoimintoja eli verenkiertoa tai hengitystä (ts. soluhengitystä).
Elvytyksellä voidaan tarkoittaa esimerkiksi puhallus-, painelu- tai puhallus-paineluelvytystä, tekohengitystä, sydänhierontaa, peruselvytystä tai neste-elvytystä. Puhalluselvytyksen tarkoitus on ylläpitää keuhkotuuletusta ja korvata näin normaali hengitys. Paineluelvytyksessä tarkoituksena on turvata kudosten hapensaanti ylläpitämällä verenkiertoa. Suomalaisessa terveydenhuoltojärjestelmässä elvytys jaotellaan yleisesti maallikon suorittamaan maallikkoelvytykseen sekä ammattilaisen toteuttamaan perus- tai hoitoelvytykseen.
Elvytys tulee aloittaa heti, kun potilaan elottomuus todetaan. Maallikkoauttajan ensimmäinen toimenpide elottomuuden toteamisen jälkeen tulee olla soitto yleiseen hätänumeroon 112.
Elvytyssuositukset
Suurimmat elvytyssuosituksia julkaisevat järjestöt ovat yhdysvaltalainen American Heart Association (AHA) ja eurooppalainen European Resuscitation Council (ERC). Molemmat ovat jäseniä International Liaison Committee on Resuscitation -komiteassa, jonka konsensuskokouksessa vuonna 2005 käytiin läpi aiheesta kerääntynyt tutkimustieto ja tehtiin suositus uudistetuiksi elvytysohjeiksi. Tärkeitä muutoksia aiempiin ohjeisiin verrattuna olivat yleinen suositus painelu-puhallussuhteeksi (30:2) kaikille yli yksivuotiaille, sykkeen tunnustelun merkityksen vähentäminen ja pelkän puhalluselvytyksen poistaminen. AHA julkaisi suositukseen perustuvat omat elvytysohjeensa Circulation -lehdessä joulukuussa 2005.[1] Aiemmat AHA:n elvytyssuositukset on tehty vuosina 1974, 1980, 1986, 1992 ja 2000.[2] Suomessa Duodecim-seuran julkaisema elvytyksen käypä hoito -suositus on vuodelta 2016.[3] Modernit elvytyssuositukset ovat sisällöltään oleellisesti samanlaisia ja perustuvat uusimpaan tutkimusnäyttöön. Euroopan elvytysneuvosto antoi uudet elvytysohjeet loppuvuovesta 2015. Uusien suositusten mukaan maallikot käyttävät ensisijaisesti paineluelvytystä ja mahdollisuuksien mukaan puoliautomaattista defibrillaattoria.[4][5]
Elvytyksen suorittaminen
Jos elottomaksi mennyt henkilö ei herää puhutteluun tai ravisteluun, elvytyssuositusten mukaan tulisi paikalla olevan henkilön tehdä hätäilmoitus yleiseen hätänumeroon 112. Numerossa vastaa koulutettu hätäkeskuspäivystäjä, joka voi antaa puhelinelvytysohjeita. Elottomaksi mennyt henkilö käännetään varovasti selälleen ja hänen hengitystiensä avataan nostamalla alaleukaa ylöspäin esimerkiksi leuan kärjestä painamalla ja samalla taivuttamalla päätä taaksepäin. Hengitys on normaalia, jos suusta ja sieraimista tuntuu ilmavirta ja rintakehä kohoaa. Tällöin potilas käännetään kylkiasentoon. Jos potilas ei hengitä, aloitetaan painelu-puhalluselvytys. Sykettä voi tunnustella kaulavaltimosta, mutta sen tunteminen voi olla ammattilaisellekin vaikeaa eikä maallikkoauttajan tulisi suositusten mukaan käyttää siihen aikaa.[3]
Painelu-puhalluselvytys

Painelu-puhalluselvytys (PPE) on peruselvytykseen kuuluva toiminta, jossa yritetään ylläpitää elottomaksi menneen henkilön verenkiertoa painelemalla rintakehän päältä ja puhaltamalla ilmaa keuhkoihin. Painelu suoritetaan aikuisen rintalastan keskikohdasta suorin käsivarsin kahdella päällekkäin asetetulla kädellä, jolloin painelusyvyys on noin kolmasosa rintakehän syvyydestä(nykyinen suositus 5-6cm[6]). Tehokkain verenkierto saadaan aikaan, kun paineluvaihe ja kohoamisvaihe kestävät yhtä kauan eli liike on mäntämäistä. Painelutiheydeksi suositellaan noin 100-120[7] painelua minuutissa. Tämänhetkisten elvytyssuositusten mukaan painelu-puhalluselvytys tulisi suorittaa niin, että kolmeakymmentä painelua seuraa kaksi puhallusta. Puhallettava ilma kuitenkin sisältää vain noin 15% happea, ja siksi painelu onkin useiden tutkimusten mukaan huomattavasti puhalluksia merkittävämpi potilaan ennusteen kannalta. Mikäli elvytyssuojaa puhalluksiin ei ole saatavilla, on myös pelkkä jatkuva painelu myös riittävä. Monesti hätäkeskukset jopa kehottavat jättämään puhallukset pois, erityisesti jos epäillään tartuntariskiä.  Erityisen tärkeää on kuitenkin jatkuva painelu, joka voidaan keskeyttää ainoastaan puhalluksien ajaksi, silloinkin on tärkeää että painelua voidaan jatkaa mahdollisimman nopeasti. Painelulla saavutettava alhainen verenpaine laskee hyvin nopeasti painelun lopettamisen jälkeen, siksi on tärkeää että painelu on tauotonta.
Defibrillaatio

Defibrillaatio on lääketieteellinen toimenpide, jossa suoritetaan defibrillaattoriksi kutsutulla laitteella sydämen rytmin palauttaminen sähköiskun avulla. Laite lähettää voimakkaan lyhytaikaisen yksisuuntaisen (monofaasinen laite) tai kaksisuuntaisen (bifaasinen uudenaikainen laite) sähköimpulssin potilaan sydämen läpi. Sähköimpulssi pysäyttää sydämen hetkellisesti, minkä jälkeen sinussolmuke käynnistää normaalin sydämen rytmin.
Elvytyslääkkeet
Elvytyksessä käytetään verenkiertoa parantavia lääkkeitä, rytmihäiriölääkkeitä ja nestehoitoa. Yleisimmät käytetyt lääkkeet ovat adrenaliini, amiodaroni ja lidokaiini.[3]
Erityistilanteita
Elvytyksen erityistilanteita ovat esimerkiksi hukuksiin joutuneen elvyttäminen, hypotermisen henkilön elvyttäminen ja raskaana olevan henkilön elvyttäminen.
Hypotermia eli ihmisen ruumiinlämmön laskeminen voi aiheuttaa rytmihäiriöitä, esimerkiksi kammiovärinän. Hypotermia kuitenkin hidastaa elintoimintoja ja suojaa aivokudosta hapenpuutteen aiheuttamilta vaurioilta, ja siksi matalalämpöisen potilaan elvytysohjeet poikkeavat tavallisista suosituksista. Kehon ollessa alilämpöisessä tilassa sydän ei välttämättä käynnisty defibrillaation avulla, jolloin potilas täytyy kuljettaa painelu-puhalluselvytyksen turvin sairaalaan, jossa on mahdollisuus tehokkaaseen lämmitykseen esimerkiksi sydänkeuhkokoneen avulla. Elvytyksen aikarajoja ei oteta huomioon, koska hypoterminen potilas voi toipua ennalleen pitkästä elvytyksestä huolimatta.[3]
Elvytyksen historia

Varhaisin merkintä puhalluselvytyksestä on Vanhan testamentin Kuninkaiden kirjasta, jossa profeetta Elisa palautti pojan henkiin painamalla suunsa tämän suuta vasten. Paracelsus kirjoitti 1500-luvulla tekniikasta, jossa elvyttämistarkoituksessa puhallettiin palkeilla ilmaa ihmisen sieraimiin. 1700-luvulta lähtien on kuvattu erilaisia suusta-suuhun-puhallustekniikoita; esimerkiksi brittiläinen kirurgi William Tossach käytti suusta-suuhun-elvytystä kaivosmiehelle vuonna 1732. Usko menetelmään alkoi kuitenkin 1770-luvulla horjua, kun Carl Wilhelm Scheele löysi hapen ja Antoine Lavoisier osoitti sen merkityksen hengitystoiminnassa. Uloshengitysilman huomattiin menettävän osan elinvoimastaan keuhkojen läpi kulkiessa, ja palkeiden aiheuttaman paineen todettiin vaurioittavan keuhkoja. Näistä syistä alettiin etsiä muita keinoja hengityksen matkimiseksi, ja 1850- ja 1860-luvuilla kehitettiin erilaisia rintakehän painantaan ja käsivarsien kohotukseen perustuvia menetelmiä. Kuitenkin 1950-luvulla osoitettiin, että tavallinen uloshengitysilma sisälsi riittävästi happea suusta-suuhun-elvytyksen onnistumiseksi.[8]
Juutalaisessa Talmud-kirjoituskokoelmassa 500-luvulta kerrotaan, kuinka niskavamman saanut lammas pelastettiin työntämällä ontto ruoko sen henkitorveen tehdystä reiästä. Belgialainen lääkäri Andreas Vesalius teki 1500-luvulla eläinkokeita samankaltaisella menetelmällä. Tekniikkaa ei kuitenkaan osattu soveltaa ihmisiin ennen 1700-lukua, jolloin Hollannissa aloitettiin järjestäytynyt toiminta hukkumisen uhrien pelastamiseksi. Hukkumiskuoleman ajateltiin johtuvan hengitystiet tukkivasta vedestä, jolloin elvytyksessä yritettiin tyhjentää henkitorvi vedestä esimerkiksi kierittämällä henkilöä tynnyrin päällä tai ripustamalla hänet ylösalaisin. Alfred Kirstein keksi laryngoskoopin vuonna 1895, ja Peter Safar teki 1900-luvun puolivälissä sarjan kokeita, joilla hän osoitti parhaat menetelmät ilmatien turvaamiseksi: niskan taaksetaivuttamisen, leukaluun tukemisen ja suun kautta henkitorveen viedyn intubaatioputken. Sir Henry Head keksi kalvosimellisen intubaatioputken vuonna 1889, ja Joel Cooper kehitti edelleen modernin matalapaineisen kalvosimen henkitorvivaurioiden vähentämiseksi.[8]
Vaikka sydämenlyöntien ja sykkeen tunnustelua on tehty yli 3000 vuoden ajan, sydämen toiminnan on ajateltu olevan riippuvaista hengityksestä. 1800-luvulle asti rintakehän painamisella yritettiinkin nimenomaan avustaa hengitystä. Ensimmäiset sydänpainallukset tehtiin eläimille, kun Moritz Schiff huomasi 1874 kaulavaltimossa sykkeen puristettuaan avatusta rintakehästä koiran sydäntä. Termi sydänhieronta otettiin käyttöön. Vuonna 1892 Friedrich Maass yritti ensimmäisen kerran elvyttää ihmistä painelemalla rintakehän päältä, mutta ihmisen sydänhieronta onnistui vasta vuonna 1901, kun Kristian Igelsrud elvytti leikkaussalissa elottomaksi menneen potilaan avatun rintakehän kautta. 1900-luvun alkupuolella sydänpysähdyksestä pystyttiinkin elvyttämään vain sairaaloiden kirurgisissa yksiköissä, joissa rintakehän välitön avaaminen sydänhierontaa varten oli mahdollista. William Kouwenhoven toi vuonna 1958 hoitotyöhön elvyttämisen rintakehän päältä painamalla, ja se syrjäytti nopeasti avoimen sydänhieronnan.[8]
Sähkön vaikutus sydämen toimintaan selvitettiin 1800-luvulla, kun John McWilliam huomasi kuolemaa edeltävän sydänlihaksen värinän eli "fibrillaation". Tutkimuksissa osoitettiin, että koiran sydämeen kohdistettu sähköisku aiheutti kammioiden fibrillaation eli kammiovärinän, ja uusi sähköisku palautti sydämen normaaliin rytmiin eli "defibrilloi" sydänlihaksen. Pian huomattiin defibrillaation onnistuvan suoraan sydämen pintaan annetun iskun lisäksi myös rintakehän seinämän läpi. Ensimmäisen ihmisellä onnistuneen avoimen defibrillaation teki Claude Beck vuonna 1947, ja ensimmäisen rintakehän päältä suoritetun defibrillaation Paul Zoll vuonna 1955. Tasavirta osoitettiin defibrillaattoreissa aiemmin käytettyä vaihtovirtaa paremmaksi vuonna 1962, ja ensimmäinen kannettava defibrillaattori kehitettiin vuonna 1979.[8]
Ensimmäiset elvytyksen hoitosuositukset tehtiin vuonna 1966, ja elvytystä opetettiin aluksi vain lääkäreille ja muille terveydenhuollon ammattilaisille. 1970-luvulla elvytystaitoja alettiin opettaa suurelle yleisölle. Lopullinen askel kohti modernia elvytystä oli aloittaa ambulanssihenkilökunnan suorittama hoitotason elvytys, johon kuului defibrillaatio, intubaatio ja elvytyslääkkeiden käyttö. [8]
Epidemiologia ja tilastot
Äkillinen sydänpysähdys on yleisin kuolemansyy Yhdysvalloissa ja Kanadassa, ja sen ilmaantuvuus Pohjois-Amerikassa on 0,55 sydänpysähdystä tuhatta asukasta kohti vuodessa. Arviolta 330000 ihmistä kuolee Yhdysvalloissa vuosittain sepelvaltimotaudin komplikaatioihin, ja 250000 näistä kuolemista tapahtuu sairaalan ulkopuolella.[9]
Suomessa tapahtuu äkillisiä sydämenpysähdyksiä sairaaloiden ulkopuolella vuosittain noin 80 tapausta 100000 asukasta kohti.[10] Näistä on ei-sydänperäisiä noin 26/100000, ja tärkeimmät ei-sydänperäiset syyt ovat keuhkoveritulppa, fyysinen trauma, verenvuoto, myrkytys ja hukkuminen. Sydänperäisistä sydämenpysähdyksistä 80 prosenttia puolestaan johtuu sepelvaltimotaudista, 15 prosenttia sydämen vajaatoiminnasta ja loput muun muassa synnynnäisistä rytmihäiriöitä aiheuttavista sairauksista kuten pitkä QT -oireyhtymästä, Brugada-oireyhtymästä ja Wolff-Parkinson-White (WPW) -oireyhtymästä. [11]
Katso myös
Kammiovärinä
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Ensihoito


Keltit (, ) on nimitys, jota käytetään indoeurooppalaiseen kieliperheeseen kuuluvia kelttiläisiä kieliä puhuvista esihistoriallisista, historiallisista ja joskus myös nykyisistä kansoista. Kelttiläisyys ei ole yhtenäinen käsite, vaan sillä on viitattu niin kansalliseen, kielelliseen kuin kulttuuriseenkin ryhmään eurooppalaisia kansoja. Kelttikansat saattoivat erota toisistaan merkittävästikin fyysisiltä ja kulttuurisilta piirteiltään, eivätkä ne aina ymmärtäneet toistensa kieliä.[1]
Keltit levittäytyivät rautakaudella suureen osaan Eurooppaa, ja kelttiläisiä heimoja asui niin Britteinsaarilla, Pohjois-Espanjassa, Ranskassa, eteläisessä Saksassa, Alppien seuduilla, Böömissä ja Pohjois-Italiassa, kuin myös Balkanilla ja Anatoliassa asti. Myöhemmin keltit sulautuivat roomalaisille hävittyjen sotien seurauksena Rooman valtakuntaan gallialaisina, boijeina, galatialaisina ja keltibereinä.[2]
Britteinsaarten reunaosissa ja Bretagnen niemimaalla kelttiläisyys on säilynyt pisimpään. Nykyisin nimitystä saatetaan käyttää myös englantia tai ranskaa äidinkielenään puhuvista ihmisistä, jotka haluavat samaistua kelttiläisiin esivanhempiinsa. Nykyajan kelttejä ja kelttien jälkeläisiä elää varsinkin Irlannissa, Walesissa, Skotlannissa ja Ranskan Bretagnessa[2].
Kelttiläisyyden käsite
Kansoina keltit astuivat historian valoon 500-luvulla eaa., jolloin kreikkalaiset ja roomalaiset alkoivat solmia kauppasuhteita keskieurooppalaisiin kansoihin. He kutsuivat näitä kelteiksi (kreikk. keltoi, keltai ja galatai, lat. celtae) ja galleiksi (lat. galli). Kaikki väestöt, joista näitä termejä käytettiin, eivät kuitenkaan välttämättä puhuneet kelttiläistä kieltä.[3] Etenkin kreikkalaiset kutsuivat myös germaaneja kelteiksi.[4]
Ensimmäinen tunnettu maininta kelteistä on historioitsija Herodotokselta, joka mainitsi heitä asuvan Tonavalla. Kelteistä kirjoittivat myös Platon ja Aristoteles, ja 100-luvulla eaa. Polybios kirjoitti yksityiskohtaisesti Pohjois-Italian kelteistä. Julius Caesarin kuvaukset kelteistä kirjassaan Gallian sota ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. ovat erityisen tunnettuja.[5]
On epävarmaa, oliko kelteillä itsellään mitään kelttiläisen identiteetin tunnetta tai käyttivätkö he itse tuota nimitystä itsestään. Poliittisesti keltit olivat jakautuneet moniin eri heimoyhteisöihin ja kielellisesti eri murteiden puhujiin. Keltit eivät myöskään muodostaneet kulttuurisesti yhtenäistä ryhmää. Britteinsaarten rautakautisten asukkaiden välinen yhteys Manner-Euroopan keltteihin havaittiin vasta 1600-luvulla, kun kelttiläisten kielten sukulaisuussuhteet opittiin tuntemaan. Vasta 1700-luvun jälkeen kelteillä alettiin tarkoittaa yleisesti kaikkia kelttiläisiä kieliä puhuneita kansoja; sitä ennen brittejä ja irlantilaisia ei kutsuttu kelteiksi.[6]
Nykyaikaisten arkeologisten tutkimusten kautta on saatu tutkia kelttiläistä kulttuuria ja selvitetty sen ajalliset jaksot.[7] Arkeologit uskovat, että kelttiläistä kieltä puhuvilla väestöillä oli vahva yhteys La Tènen kulttuuriin.[8] Kaikki tämän kulttuurin piirissä eläneet ihmiset eivät kuitenkaan ehkä olleet kelttejä, eivätkä kaikki keltit kuuluneet La Tènen kulttuurin alueeseen[9].
Kelttiläiset kielet

Kelttiläisiä kieliä puhuttiin vielä ennen ajanlaskun alkua Atlantin rannikolta Alpeille ja Pohjois-Italiaan ulottuvalla alueella. Rooman valtakunnassa latina ja kreikka, muualla Manner-Euroopassa germaanien, slaavien, baskien ja iberien kielet, kuitenkin syrjäyttivät paikalliset kelttiläiskielet. Mannerkelttiläisiä kieliä ei tunneta kovinkaan hyvin, sillä niistä on säilynyt vain vähän aineistoa. Britteinsaarilla manksi ja korni sen sijaan kuolivat vasta uudella ajalla. Edelleen eläviä kelttiläisiä kieliä ovat iiri, kymri, gaeli ja bretoni.[10]
Muinaisten kelttien kuvaukset

Varhaiset keltit eivät osanneet lukea tai kirjoittaa, lukuun ottamatta joitain gallialaisia heimoja. Heidän suullista perinnettään kuten lauluja tai eepoksia ei ole myöskään säilynyt. Sen arvellaan kuitenkin olleen varsin kehittynyttä, sillä kelttien puhe- ja riimittelytaito olivat tunnettuja.[11] Suuri osa kelttejä koskevista tiedoista onkin saatu muista lähteistä kuin suoraan heiltä itseltään.[12]
Antiikin kreikkalaisten kuvaukset kelteistä olivat aluksi myönteisiä, ja keltit kuvattiin kreikkalaisten ystävinä. 200-luvulla eaa. kreikkalaisten käsitys kelteistä oli kuitenkin jo muuttunut kielteisemmäksi: keltit oli alettu nähdä kurittomina ja juopottelevina "jumalten vihollisina". Suhtautumisen muutoksen syynä olivat etenkin kelttijoukkojen tekemät ryöstöretket Kreikkaan ja Balkanille, sekä kelttisotureiden käyttö palkkasotureina Välimeren maiden välisissä sodissa.[13]
Antiikin kreikkalaisten ja roomalaisten käsitys kelteistä barbaareina edusti antiikin korkeakulttuurin stereotypioita pohjoisen ja lännen kirjoitustaidottomista kansoista. Ne eivät kuvaa objektiivisesti tai yksityiskohdissaan luotettavasti kyseisten ihmisryhmien kieltä, elintapoja, kulttuuria tai uskontoa. Monissa asioissa, kuten metallintyöstössä ja maataloudessa, kelttien kulttuuri oli päinvastoin hyvin kehittynyttä.[14] Vaikka antiikin kirjoittajien kuvaukset kelteistä ja varhaisirlantilaiset kertomukset eivät useinkaan pidä yhtä arkeologisen aineiston välillä, ne ovat arvokkaita etenkin kelttien henkisen kulttuurin ja mentaliteetin sekä arkielämän kuvauksina.[15]
Tärkein lähde tiedolle kelttien tavoista ja arkielämästä ovat Britteinsaarten, etenkin Irlannin, varhaiskeskiaikaiset kirjalliset lähteet kuten lakitekstit, sankaritarut ja annaalit. Nämä kirjoitukset ovat kristittyjen tekemiä, mutta ne sisältävät myös esikristilliseltä ajalta säilynyttä tietoa, tosin vahvasti muunneltuna.[12] Tunnetuimpia kelttien sankaritaruja ovat walesilainen Mabinogion ja irlantilaiset tarinat Tuatha Dé Danannista, Cuchulainnista ja Finn mac Cumhaillista.[16]
Historia

Pronssi- ja rautakausi
Kelttiläisen kielen uskotaan syntyneen pronssikauden Keski-Euroopassa maata viljelevän ja karjaa hoitavan indoeurooppalaisen väestön keskuudessa. Vuosina 1200–700 eaa. Keski-Euroopassa vallitsi myöhäispronssikautinen uurnakenttäkulttuuri. Kelttiläisen kielimuodon kehittyminen lienee suurelta osin tapahtunut uurnakenttäkulttuurin alueella.[17]
Useimmat tutkijat uskovat, että varhaisrautakautinen Hallstattin kulttuuri Etelä-Saksan, Itävallan ja Itä-Ranskan alueella (noin 700–500 eaa.) oli ainakin osittain kelttiläinen.[18] Nimitys on peräisin Salzburgin lähistöllä, Hallstattissa tehdyistä arkeologisista löydöistä. Kaivauksissa löydettiin rautakautisia päällikköhautoja, jotka kertovat vauraasta ja voimakkaasta kulttuurista, joka kävi kauppaa kreikkalaisten siirtokuntien kanssa. Ilmeisesti Hallstattin kulttuuri hallitsi Rhônen, Seinen, Reinin ja Tonavan kauppareittejä ja levitti raudan käytön alistamiensa heimojen keskuuteen.[2]

Antiikin aika
Hallstatt-kulttuuri alkoi muuttua La Tènen kulttuuriksi vuoden 500 eaa. jälkeen.[19] Vuoden 400 eaa. jälkeen keltit levittäytyivät etelään Alppien yli ja ryöstivät Rooman vuonna 390 eaa. Tapahtuma jätti roomalaisiin pelon barbaarisia gallialaisia kohtaan, mikä vaikutti heidän toimiinsa vuosisatoja myöhemminkin heidän valloitettuaan Gallian. Keltit valloittivat myös Pojoen laakson ja asettuivat sinne asumaan kahdeksisadaksi vuodeksi, tehden alueesta osan kelttiläistä maailmaa. Roomalaisten vallan kasvu sai myöhemmin keltit liittoutumaan etruskien ja muiden itaalien kanssa, mutta vuonna 232 eaa. roomalaiset valtasivat kelteistä eteläisimmiksi asettuneiden senonien maat ja vuonna 225 eaa. he löivät Toscanassa kelttien armeijan.[20]
Idässä kelttiheimot etenivät Tonavaa pitkin kohti Balkania ja Mustaamerta noin 400–275 eaa.[21] Keltit tunkeutuivat Makedoniaan ja hyökkäsivät Kreikkaan, mutta kreikkalaiset löivät heidät Delfoissa ja Lysimakhiassa 279–277 eaa. Kelttien uhka Kreikalle oli näin pysäytetty ja keltit sulautuivat aikanaan Traakian ja Tonavan muihin kansoihin.[22] Osa kelteistä, joita kreikkalaiset kutsuivat nimellä galatae, jatkoi Keski-Turkkiin, minne he perustivat Galatia-valtionsa, joka kesti ensimmäiselle vuosisadalle jaa. saakka.[23]
Kelttien saapuminen Britteinsaarille on edelleen hämärän peitossa, sillä saarten vanhat arkeologiset löydöt eivät kerro ajanlaskun alkua edeltäneiden vuosisatojen asukkaiden etnisyydestä tai kielestä. Koska Britteinsaarten asutushistoria on kuitenkin katkeamaton aina pronssikaudesta lähtien, on oletettu että roomalaisaikaa juuri edeltäneen ajan asukkaat olivat mantereelta saapuneita kelttejä, jotka olivat aiemmin syrjäyttäneet paikalliset asukkaat. Näiden kielellä oli kuitenkin vaikutusta Britteinsaarten kelttiläiskieliin, jotka eroavat joiltain osin mannerkelttiläisistä kielistä.[24]
Iberian niemimaan keltiberien alkuperästä ei tiedetä paljoa; eri teorioiden mukaan he saattoivat tulla maahan muualta, tai paikalliset asukkaat vain omaksuivat esikelttiläisen kulttuurin piirteitä. Keltiberit eivät edustaneet La Ténen kulttuuria kuten muut mannerkelttiläiset kansat. Heidän kelttiläinen kielensäkin katosi jo varhain roomalaisvalloituksen myötä ensimmäisellä vuosisadalla eaa.[25]
Roomalaisten vallan alla

200-luvulla eaa. kelttiläinen maailma koostui autonomisten kelttiheimojen mosaiikista, joka ulottui Unkarista Irlantiin; myös Portugalista Turkkiin ulottuvalla alueella oli yksittäisiä kelttisaarekkeita. Vuosisadan lopulla ja 100-luvulla eaa. pohjoiset germaanit ja eteläiset roomalaiset alkoivat vallata kelteiltä alueita. Rooma valloitti Gallian 50-luvulla eaa. ja Espanjan pian sen jälkeen. Roomalaisvalta tukahdutti Manner-Euroopan kelttiläisen kulttuurin lähes olemattomiin, ja keltit vaihtoivat ajan myötä kielensäkin romaanisiin kieliin. Itäistenkin kelttien kadottua kelttien alueeksi jäivät enää Britteinsaaret. Sielläkin roomalaiset etenivät vuoden 43 jaa. jälkeen aina Skotlantiin asti, mutta saaren pohjoisosat ja koko Irlanti jäivät lopulta yhä kelttien hallitsemaksi. Roomalaisten jälkeen tulleet anglosaksitkaan eivät syrjäyttäneet kelttien kulttuuria näiltä alueilta ennen kuin vaiheittain 1100-luvulta lähtien.[27]
Bretagnen kelttiläisyys alkoi elpyä, kun irlantilaisten ja anglosaksien syrjäyttämiä brittiläisiä kelttejä ryhtyi roomalaisten rohkaisemana muuttamaan alueelle 200-luvun lopulta alkaen, etenkin 400- ja 500-luvulla. He toivat mukanaan Britteinsaarten kelttiläisen kielensä, ja 500-luvulla niemimaa sai nimensä Britannian mukaan.[28]
Roomalaistaminen
Augustus pyrki roomalaistamaan ja sivistämään valloitettujen alueiden keltit. Asukkaat houkuteltiin muuttamaan kaupunkeihin ja omaksumaan roomalainen kulttuuri, kieli, pukeutuminen, hallintotapa ja lait. Roomalaistamistoimenpiteitä suunnattiin erityisesti kelttinuorisoon, ja roomalainen kaupunkilaiselämäntapa mukavuuksineen edustikin monille kelteille parempaa elämänlaatua kuin entinen. Kelttisoturit saivat tyydytettyä sodankaipuutaan gladiaattoritoiminnan ja armeijan kautta. Kelttiviljelijät saivat viljeltäväkseen uusia lajeja kuten viiniköynnöksen, ja he saivat käyttöönsä entistä tehokkaampia viljelymenetelmiä. Britannian väkiluku kasvoikin roomalaisaikana miljoonasta yli kolmen miljoonan, ja Galliankin väkiluku nousi kahdeksasta 12 miljoonaan. Roomalaiset olivat myös suvaitsevaisia kelttien uskontoa kohtaan, joskin monet kelttiläiset jumalat sulautuivat samaa virkaa tekeviin roomalaisiin jumaliin. Kelttien papiston annettiin jatkaa toimintaansa temppelien valvojina, mutta druidien toiminta kiellettiin heidän poliittisen vaikutusvaltansa ja ihmisuhrien vuoksi.[29]
Kelttiläisyyden hiipuminen

Kristinusko saapui Irlantiin viimeistään 430-luvulla, ja maahan rakennettiin runsaasti kirkkoja ja luostareita seuraavien parin vuosisadan aikana. Kristinuskon nopeasta leviämisestä voidaan päätellä, että kelttiläinen uskonto väistyi saarella nopeasti ja sen säilyneetkin tavat ja myytit kristillistettiin tai alennettiin taikauskon asemaan. Paikallinen ogam-kirjoitus korvattiin latinalaisilla aakkosilla, ja latinan kielestä tuli uskonnon kieli.[30] Irlannin luostareiden munkit kirjoittivat muistiin paljon kristinuskon saapumista edeltäviltä ajoilta peräisin olevia muinaisia kelttiläistarinoita, joihin nykyajan tiedot saaren kelttien elämästä perustuvat, joskin tarinat ovat epäilemättä muuntuneet alkuperäisistä[31]. Irlanti siirtyi Englannin kruunun alaisuuteen vuonna 1172, ja 1500-luvun jälkipuolelta alkaen maata ryhdyttiin voimakkaasti englantilaistamaan[32].
Walesissa ja Bretagnessa syntyivät vielä ensimmäisen vuosituhannen jälkipuoliskolla tarinat myyttisestä kuningas Arthurista.[33] Alkuperäinen walesilainen kulttuuri katosi suurimmaksi osaksi 1500-luvulla ja Skotlannin Ylämaiden kelttiläinen klaanikulttuuri lyötiin 1700-luvulla.[27]
Muinaiset kelttiväestöt
Yhteisöt

Keski- ja myöhäisrautakauden kelttiyhteisöt koostuivat usein pienistä alaheimoista, jotka perustuivat laajennettuihin klaaneihin. Kelttien yhteisöllinen ja poliittinen identiteetti perustui pikemmin sukusiteisiin kuin alueisiin, joita heimot usein vaihtoivat. Alaheimot liittoutuivat toistensa kanssa kulloisenkin poliittisen tilanteen mukaisesti laajoiksi heimoyksiköiksi, joita johti kuningas tai kuningaspari. Caesarin kertoman mukaan gallialaisilla oli satojen ylimysten muodostama senaatti, joka piti suurinta valtaa.[34]
Kelttien yhteisöissä oli etuoikeutettuja luokkia kuten ylimykset, soturit, papit, ennustajat, bardit ja käsityöläiset. Galliassa ja Britteinsaarilla oli lisäksi tietäjiä, druideja. Orjuutta esiintyi jonkin verran, mutta vähemmän kuin antiikin maailmassa. Suurin osa väestöstä oli tavallista maatalousväkeä.[35]
Ihmiset
Keltit herättivät roomalaisissa huomiota ulkonäöllään. Kelttimiehet olivat usein parrakkaita, ja he värjäsivät pitkät hiuksensa etenkin taistelua varten usein valkoisiksi kalkilla, mikä sai ne myös sojottamaan pelottavasti. Briteillä oli tapana maalata tai tatuoida ihonsa siniseksi. Soista löytyneiden ruumislöytöjen perusteella keltit pukeutuivat koristeellisesti. He käyttivät rautakauden lopulla pitkähihaista paitaa tai tunikaa ja pitkiä housuja sekä vyötä. Talvisin he käyttivät ruudullisia viittoja, jotka kiinnitettiin olalta rintakorulla. Toisin kuin roomalaiset väittivät, keltit eivät olleet erityisen suurikokoisia tai aina edes vaaleita.[36]
Kelttinaisten elämästä ei tiedetä kovinkaan paljon, mutta Caesarin mukaan kelttinaiset olivat suhteellisen tasa-arvoisia ja itsenäisiä monin tavoin. Äidinpuoleinen sukulinja oli luultavasti kelteille myös tärkeä. Tunnetuimpia kelttikuningattaria oli brittien Boudica ensimmäisellä vuosisadalla.[37]
Muinainen kulttuuri
Asumukset

Keltit rakensivat suuria kukkulalinnakkeita, muurien ympäröimiä keinotekoisille kukkuloille rakennettuja puolustusrakennelmia. Näitä linnakkeita, joista väestö haki turvaa usein väliaikaisesti mutta joskus pysyvästikin, tunnetaan useita satoja eri puolilta Eurooppaa. Rautakauden lopulla alettiin perustaa myös linnavuoria ja kaupunkien alkumuotoja.[38]
100-luvulta eaa. lähtien keltit alkoivat rakentaa pitkien ja korkeiden muurien reunustamia linnoitettuja kaupunkeja, oppidumeja, suojautuakseen laajenemishaluisten germaanien uhalta. Oppidumit sijaitsivat yleensä korkeilla paikoilla, joenmutkissa tai muilla helposti puolustettavilla paikoilla. Laajimmat oppidumit olivat satojen hehtaarien laajuisia ja niitä ympäröivät muurit useiden kilometrien mittaisia. Muurit oli rakennettu puusta, maasta ja kivestä, ja ne saattoivat olla viiden metrin korkuisia.[39]

Kelttien talojen koko ja muoto vaihteli. Talot saattoivat olla kiviseinäisiä tai savirapattuja, vitsaksista tehtyjä.[40] Britanniassa talot olivat yleensä pyöreitä. Niissä oli kartiomainen katto, joka oli joskus keskipylvään, joskus seinäparrujen tukema. Katto nousi noin 45–50 asteen kulmassa, ja se oli päällystetty oljilla ja turpeella. Talot olivat halkaisijaltaan 5–15 metriä.[41]
Galliassa talot olivat suorakaiteen muotoisia[40]. Kiveä käytettiin rakennusmateriaalina paljon esimerkiksi Italiassa ja Ranskassa, missä sitä oli hyvin saatavilla. Italian keltit ottivat vaikutteita etruskien korkealle kehittyneestä rakennustaidosta.[42] Antiikin lähteet kertoivat gallialaisten käyttäneen matalaa ruokapöytää sekä istuneen ja nukkuneen nahkojen päällä[43].
Skotlannin keltit rakensivat brocheja, joista on säilynyt lähes 500. Brochit ovat pyöreitä ja korkeita kiviseinäisiä torneja, jotka kapenevat ylöspäin. Niissä on vain yksi sisäänkäynti niiden puolustamisen helpottamiseksi. Brocheissa asui yksittäisiä perheitä, sukuja tai suurimmissa ehkä päällikköjä.[44]

Irlannin ja Skotlannin keltit rakensivat myös crannogeja, järviin tai soille tehtyjä keinotekoisia kumpuja, joille pystytettyjä taloja oli helppo puolustaa niin ihmisiltä kuin villieläimiltäkin. Yhdelle crannogille mahtui yksi talo.[45]
Taide ja käsityöt

Kelttien taide perustui abstrakteihin kuvioihin ja hienostuneeseen muotokieleen. Kuvaavaa taidetta esiintyi melko vähän, ja ihmishahmojen kuvaaminen yleistyi vasta roomalaisten vaikutuksesta.[46] Varhainen Hallstattin taide koostui yksinkertaisista geometrisista kuvioista kuten suorista ja sahalaitaisista raidoista ja ympyröistä. Ihmishahmot olivat hyvin karkein reunaviivoin kuvattuja. La Tène -kulttuurin taide oli hienostuneempaa, ja muilta kansoilta saaduista vaikutteista kehitettiin omaleimaista tyyliä. Kuviot muuttuivat monipuolisemmiksi, ja etenkin kaarevia muotoja suosittiin. Ihmis- ja eläinkasvoja keltit kaiversivat etenkin viinikannujen kahvoihin.[47]
Kelttien sepät olivat erityisen taitavia ja yhteisöissään arvostettuja, ja heillä oli oma jumalansa, joka tunnettiin Irlannissa nimellä Goibhniu. Metalliesineitä ei valettu muottiin, vaan työstettiin vasaralla ja tulella. Näyttävimpiä koristeita esiintyi kilvissä, joiden kuva-aiheita omaksuttiin klassisista tai itämaisista aiheista. Kelttien omista kuva-aiheista tärkein oli triskele.[48] Myös kelttien kypärät olivat usein erittäin koristeellisia, ja niitä käytettiinkin usein vain seremoniallisiin tarkoituksiin.[49]
Keltit käyttivät paljon koruja kuten riipuksia, kaularenkaita, sormuksia ja käsivarsirenkaita, jotka olivat useimmiten kultaa tai pronssia. Myös kelttien vyöt oli usein tehty pronssista tai kullasta.[50] Keltit oppivat lasin teon 400-lukuun eaa. mennessä, ja he käyttivät lasihelmiä ja -koruja yleisesti sekä tekivät lasiveistoksia.[51]
Kelttien kuvanveistotaide alkoi ottaa paljon vaikutteita roomalaisilta, kun roomalaisten taidetta ihailleet gallit alkoivat vaatia kuvanveistäjiltään taiteellisempaa ihmiskuvausta. Uusi tyyli levisi kautta kelttiläisen alueen, ja keltit alkoivat kuvata omia jumaliaankin roomalaisen mallin mukaan ihmishahmoisina, joskin roomalaisten vastaavia jumalia jäljitellen. Yksi kelttien suosimista aiheista olivat januskasvot.[52]
Uskonto

Keltit olivat monijumalaisia. Jotkin heidän jumalistaan olivat yhteisiä koko kelttiläiselle maailmalle, ja jotkin olivat paikallisia. Joitain kelttiläisten jumalien nimiä on säilynyt roomalaisten kirjoituksissa ja joitain irlantilaisten myyteissä. Yksi tunnetuimpia oli auringonjumala Lugh. Toinen yleinen jumalannimi oli Teutates, "heimon jumala". Monessa kelttiläisessä jumalassa oli kolme puolta. He osasivat usein muuttaa muotoaan ja esiintyivät esimerkiksi eläimen hahmossa. Ihmishahmoisia kelttien jumalat eivät kuitenkaan olleet ennen rautakauden loppua ja kreikkalaisia ja roomalaisia vaikutteita. Keltit uskoivat tuonpuoleiseen mutta eivät ilmeisesti uskoneet ihmisen päätyvän taivaaseen tai helvettiin tekojensa perusteella.[53]
Papit ja druidit olivat tärkeitä kelttiyhteisöjen jäseniä, ja heillä oli monipuolisesti tehtäviä. Keltit harjoittivat uskontoaan ja siihen liittyvää uhraamista pyhissä paikoissaan, jotka sijaitsivat usein kaukana asutuksesta. Keltit uhrasivat niin esineitä, eläimiä kuin sotavankejaankin, ja joskus heidän jäännöslöydöistään on vaikea päätellä onko kyseessä ollut tavallinen hautaus vai ihmisuhri.[54]
Hautaus
Keltit hautasivat kuolleensa usein näiden henkilökohtaisten tavaroiden kanssa, koska keltit uskoivat jälleensyntymiseen tuonpuoleisessa. Kelttien haudat tarjoavatkin siksi tutkijoille paljon tärkeää tietoa kelttien elämästä. Aluksi tyypillisiä olivat neliskulmaiset hautakiviröykkiöt, mutta 400 eaa. jälkeen yleistyivät tasaiset haudat ja polttohautaus. Vuoden 100 eaa. jälkeisistä muodollisista hautajaisista ei enää ole löytynyt juurikaan merkkejä, mikä luultavasti johtuu polttohautauksen tai ruumiin näytteillepanon yleistymisestä.[55]
Sodankäynti

Keltit olivat melko sotaisia ja pelättyjä kansoja, joskin suuret kelttiarmeijat koottiin vasta roomalaisten uhan alla. Kelttisoturin varustukseen kuului yleensä rautakärkinen keihäs ja kilpi, ja joskus myös miekka, kypärä ja kelttien itse keksimä silmukkapanssaripaita. Kelttien rautamiekat kehittyivät nopeasti vuoden 200 eaa. jälkeen ja ne tunnettiin hyvälaatuisina. Kilvet olivat yleensä puuta ja nahkaa. Keltit taistelivat ennen Caesarin aikoja joskus jopa alastomina.[56] Keltit käyttivät aluksi myös kahden ponin vetämiä sotavaunuja. Niiden käyttö kuitenkin hiipui ajanlaskun alkuun mennessä muualla kuin Britteinsaarilla, ja ratsuväki korvasi ne.[57]
Kelttien sodankäyntitaktiikkaan kuului tyypillisesti metelöinti ja pelottelu sekä äkilliset rynnäköt, usein humalassa. Jouduttuaan kukistetuksi taistelussa kelttikenraalit surmasivat roomalaisten mukaan usein itsensä. Caesar kirjoitti ihailevasti kelttien nopeasta oppimiskyvystä ja kelttijohtajien kuten Vercingetorixin strategisista taidoista. Heidän taisteluvarustuksensa ei kuitenkaan kestänyt hyvin roomalaisten keihäs- ja nuolihyökkäyksiä, eivätkä kurittomat keltit aina olleet myöskään riittävän yhtenäisiä taistelukentällä.[58]
Muinaisten kelttien talous
Keltit olivat pääsääntöisesti maanviljelijäkansoja. Heidän kotieläimensä olivat nykyisiä lajeja pienempiä lampaita, nautakarjaa ja sikoja, sekä kanoja ja kissoja. He pitivät myös paljon koiria, joiden nahkoja he käyttivät. Viljoista he kasvattivat lähinnä vehnää, ohraa ja Galliassa myös hirssiä. Kelttien uskotaan kyenneen tuottamaan suuren ylijäämän viljaa, jonka avulla heidän yhteiskuntansa pystyi elättämään runsaasti muiden alojen taitajia, jotka eivät osallistuneet maanviljelyyn.[59]
Nykyajan kelttiläisyys
Nykyisin keltti-nimitystä saatetaan käyttää kelttiläisten kielten puhujien lisäksi myös englantia tai ranskaa äidinkielenään puhuvista ihmisistä, jotka haluavat samaistua kelttiläisiin esivanhempiinsa. Nykyajan kelttejä ja kelttien jälkeläisiä elää varsinkin Irlannissa, Walesissa, Skotlannissa ja Ranskan Bretagnessa[2].
Kelttiläiset kielet säilyivät Britteinsaarten reuna-alueilla elinvoimaisina 1800-luvulle asti.[27] Nykyisin ne ovat alueillaan vähemmistökieliä. Kaikki niiden puhujat käyttävät myös muita kieliä, ja niiden alkuperäiseen kielioppiin ja sanontoihin on tullut paljon englannin- ja ranskankielisiä vaikutteita. Tästä huolimatta kelttiläisten kielten arvostus on viime aikoina noussut.[60]
Nykyhistoriaa

Kelttiläisen iirin kielen asema huononi Irlannissa nopeasti 1600-luvulla, kun englantilaiset vallanpitäjät tekivät englannista maan virallisen kielen ja rajoittivat iirin asemaa kielloin, ja kun samalla maahan tuli tasaisesti englanninkielisiä siirtolaisia. Iiristä tuli vain alimpien sosiaaliluokkien kieli, ja Irlannin suuri nälänhätä 1845–1848 verotti ankarasti maan iirinkielistä maaseutuväestöä. Vuonna 1876 Irlannissa perustettiin kuitenkin ensimmäinen järjestö iirinkielen säilyttämiseksi, ja sen jälkeen useita gaelilaisia järjestöjä, jotka korostivat iirin kielen asemaa Irlannin kulttuuriperinnössä. Irlanti itsenäistyi vuonna 1922 ja iirin kieli on tukitoimien ansiosta säilynyt, joskin yhä englannin kielen varjossa.[61]
Skotlannin gaeliinkielinen väestö köyhtyi voimakkaasti 1700-luvun lopulta alkaen maan yhteiskunnallisissa muutoksissa. Kielenpuhujien määrä laski tasaisesti, kunnes 1900-luvun puolivälissä gaelia käytettiin enää Hebrideillä.[62] Walesissa kymrin kieli säilyi melko hyvin maan kansallismielisten pyrittyä aktiivisesti vastustamaan englantilaistumista. Kymri säilyi maan valtakielenä 1900-luvun alkuun asti, joskin alempien sosiaaliluokkien käyttämänä, ja 1960-luvulta alkaen sen asemaa on jälleen vahvistettu myös hallinnon kielenä.[63] Bretagne oli jakautunut bretonin- ja ranskankieliseen osaan, ja uuden ajan alussa lähes kaikki bretoninkielinen kirjallisuus oli uskonnollista[64].
Kelttiläisyyden elpyminen
1800-luvulta lähtien nationalismi johti kelttiläisen identiteetin syntyyn ja kelttiläisten kielten uuteen arvostukseen. Tämä näkyi sekä Britteinsaarten ja Bretagnen kelttiläisten vähemmistöjen keskuudessa että Yhdysvalloissa, jonne oli siirtynyt runsaasti irlantilaista ja skotlantilaista väestöä.[65]
Britteinsaarilla ja Bretagnessa kelttiläinen identiteetti on säilynyt yhteydessä kelttiläisiin kieliin, kun taas Ranskassa kelttiläisyys on merkinnyt ennen kaikkea historiallista ja kulttuurista yhteyttä esiroomalaiseen aikaan. Kelttiläisyys nähdään nykyaikana idyllisenä ja romantisoituna, ja käsitykset muun muassa kelttiläisestä musiikista ja uskonnosta ovat usein epähistoriallisia. Kelttiläisyyden ihannointia Euroopassa 1900-luvulta alkaen ei ole heikentänyt nationalismin suosion väheneminenkään, ja kelttiläisyys on usein korotettu jopa Eurooppaa yhdistäväksi kulttuuriksi.[66]
Kelttiläisyyden elpyminen alkoi kirjallisena ja poliittisena liikkeenä. Ranskassa nationalismi alkoi korostaa maan gallialaista menneisyyttä jo Napoleonin aikaan[67]. Ranskalaisten taistelut saksalaisia vastaan alettiin rinnastaa Vercingetorixin vastarintaan roomalaisia kohtaan. Koulujen historiakirjoissa alettiin korostaa maan kelttiläistä perinnettä, ja 1960-luvulta alkaen ranskalainen sarjakuva Asterix seikkailee levitti edelleen maan kelttiläisen historian tuntemusta. Vuonna 1968 bretonit kapinoivat keskushallintoa vastaan väkivaltaisissa mellakoissa.[68]
Bardien mytologia ja kansantarusto oli säilynyt koko ajan Britteinsaarten kelttiläisillä alueilla. Walesissa ja Irlannissa syntyi 1800-luvun alussa kiinnostus kelttiläisiin tietäjiin, druideihin, ja druidit löysivät paikkansa muun muassa paikallisessa Eisteddfod-kulttuurifestivaalissa. Sen jälkeen druidismista on tullut näkyvä uuspakanallinen uskonto, jonka harjoittajat kokoontuvat vuosittain Stonehenge-monumentilla. Irlannissa kelttirenessanssi on näkynyt taiteessa, kirjallisuudessa ja politiikassa. Tunnettuja kelttiläisyydestä kirjoittaneita kirjailijoita ja runoilijoita olivat muiden muassa W. B. Yeats ja James Macpherson. Cornwallin kelttiläinen renessanssi on perustunut kielen elvyttämiseen 1900-luvun alusta lähtien.[68]
Myös Pohjois-Espanjan Galician ja Asturian maakuntien paikallisessa kulttuurissa kelttiläisperintö on elpymässä.[69]
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Alcock, Joan P.| title = Daily Life of the Pagan Celts| location = Oxford| publisher = Greenwood World Publishing| year = 2009| id = ISBN 978-1-84645-021-1| accessdate = 7.4.2013}}
Citation error, replace with{{cite book| author = James, Simon| title = Keltit| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2005| version = (Exploring the world of the celts, 1993.) Suomennos: Tarja Kontro| id = ISBN 951-1-19271-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Maier, Bernhard| title = The Celts| location = Notre Dame| publisher = University of Notre Dame Press| year = 2003| version = (Alkuteos: Die Kelten, 2000)| id = ISBN 0-268-02361-1| accessdate = 27.2.2013}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sjöblom, Tom| title = Druidit: Tietäjiä, pappeja ja samaaneja| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2006| id = ISBN 951-746-842-3}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Heikura, Pekka T.:  Tieteessä tapahtuu 4/2014.
Koivisto, Pia:  Yliopisto 16/1995.
Parhi-Riikola, Päivi:  Tiede 9.2.2007.

Luokka:49.1 Euroopan kansojen kansatiede
Luokka:Britteinsaaret
*
Luokka:Varhaiset indoeurooppalaiset kulttuurit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Ovatko irlantilaiset kehittyneet kelteistä?


Monisikiöraskaudella eli monikkoraskaudella tarkoitetaan raskautta, jossa raskaana oleva nainen kantaa kohdussaan useampaa kuin yhtä sikiötä kerralla, yleensä kahta sikiötä eli kaksosia. Monisikiöraskaus on aina riskiraskaus, koska siinä sekä odottava äiti, että syntymättömät vauvat joutuvat huomattavasti kovemmalle rasitukselle kuin yhden sikiön raskaudessa.
Monisikiöraskauden synty
Monisikiöraskauden syntyyn vaikuttavat monet eri seikat, esimerkiksi lapsettomuushoidot ja aiemmin suvussa ilmenneet monisikiöraskaudet eli perinnöllisyys, erityisesti äidin puolen suvussa. Riski saada esimerkiksi kaksoset lisääntyy varsinkin, jos äiti itse on kaksonen. Eli monisikiöraskaus on joko sattuma tai sitten se aiheutuu äidin hormoni- tai keinohedelmöityshoidoista.[1]
Kaksosraskauden synty

Yleisemmässä vaihtoehdossa naiselta irtoaa kerralla kaksi munasolua, jotka kummatkin hedelmöittyvät kohdatessaan siittiön. Kaksoset ovat erimunaiset eli epäidenttiset ja he voivat näin olla samaa tai eri sukupuolta ja voivat olla hyvinkin eri näköisiä. Epäidenttiset kaksoset ovat siis käytännössä tavalliset sisarukset, jotka vain sattuivat syntymään samana päivänä.
Harvinaisemmassa vaihtoehdossa siittiö hedelmöittää munasolun, joka jakautuu kahtia ja kumpikin puolikas kehittyy omaksi itsenäiseksi yksilökseen. Tässä tilanteessa kaksoset ovat identtisiä, he ovat aina samaa sukupuolta, heillä on sama veriryhmä ja he ovat hyvin paljon toistensa näköisiä.[2]
Kaksosista noin 30 % on identtisiä ja 70 % on epäidenttisiä. Siamilaiset kaksoset eli yhteenkasvaneet kaksoset ovat aina identtiset kaksoset.[3]
Kolmosraskauden synty

Yleisimmässä tapauksessa naiselta irtoaa kaksi munasolua, jotka molemmat hedelmöittyvät, ja joista toinen jakautuu kahtia, jolloin lapsista kaksi on identtisiä ja yksi epäidenttinen. Kaksi lapsista ovat näin ollen samaa sukupuolta ja heillä on sama veriryhmä ja kolmas vauva voi olla kumpaa sukupuolta tahansa.
Seuraavaksi yleisimmässä tapauksessa naiselta voi myös irrota kolme munasolua jotka kaikki hedelmöittyvät. Lapset ovat kaikki keskenään epäidenttisiä ja kolmikossa voi olla sekä tyttöjä että poikia.
Harvinaisimmassa tapauksessa naiselta irtoaa vain yksi munasolu, joka hedelmöittymisen jälkeen jakautuu ensin kahtia, ja sen jälkeen vielä toinen puolikas jakautuu vielä uudelleen kahtia. Lapset ovat keskenään identtisiä ja he ovat aina samaa sukupuolta ja heillä kaikilla on sama veriryhmä ja he kaikki ovat ulkonäöltään hyvin samannäköisiä.
Kolmosraskaudessa on lukuisia eri sukupuoliyhdistelmiä: Yleisimmässä tapauksessa syntyy 2 tyttöä ja 1 poika. Muut vaihtoehdot ovat 3 tyttöä tai 2 poikaa ja 1 tyttö, sekä harvinaisimpana 3 poikaa.[3]
Riskit
Monisikiöraskauksiin liittyy aina tiettyjä riskejä, kuten ennenaikainen synnytys, keskosuus, hivenen verran suurempi sikiökuolleisuus ja pienipainoisuus. Monisikiöraskauksissa sikiöillä on vähemmän tilaa kehittyä kuin yhden sikiön raskauksissa, minkä vuoksi sikiöt painavat tavallista vähemmän. Kaksosvauva painaa keskimäärin 2500 grammaa ja kolmosvauva 1800 grammaa.
Vähäisemmän kasvutilan vuoksi monisikiöraskaus päättyy aikaisemmin kuin yhden sikiön raskaudet. Kaksoset syntyvät keskimäärin raskausviikoilla 37–38 ja kolmoset raskausviikolla 33, kun taas normaali yhden sikiön raskaus kestää 40 viikkoa. Ennenaikaisen synnytyksen ja sitä kautta keskosuuden johdosta vauvat joutuvat usein jäämään joksikin aikaa sairaalahoitoon ja hoidon kesto voi vaihdella muutamista päivistä useisiin kuukausiin.[3]
Synnytys
Kun nainen synnyttää useamman kuin yhden vauvan kerralla, hän joutuu fyysisesti huomattavasti kovemmalle rasitukselle, kuin jos hän synnyttää vain yhden vauvan. Kaksoset pyritään synnyttämään vielä normaalilla alatiesynnytyksellä, mutta kolmoset syntyvät lähes poikkeuksetta keisarileikkauksella suurten riskien takia.
Vanhempainvapaan ja äitiysavustusten määrä
Suomessa kaksosista myönnetään ylimääräistä vanhempainvapaata 60 arkipäivää ja kolmosista 120 arkipäivää. Nelosista ylimääräistä vanhempainvapaata myönnetään 180 arkipäivää. Äitiysavustukset myös moninkertaistuvat monisikiöraskauden myötä. Perustuki on 140 euron veroton rahasumma tai äitiyspakkaus. Monisikiöraskauksissa ensimmäisestä syntyneestä lapsesta saa yhden äitiyspakkauksen tai rahasumman, kaksosista kolme pakkausta ja kolmosista kuusi. Vanhemmat voivat myös halutessaan saada osan äitiysavustuksesta rahana ja osan äitiyspakkauksina.
Monisikiöraskauksien yleisyys Suomessa
Suomessa kaksosia syntyy vuosittain noin 800 perheeseen. Kolmosia puolestaan syntyy n. 10 perheeseen vuodessa. Edellisen kerran Suomessa syntyivät neloset vuonna 2016[4] ja viitoset vuonna 1977.[5]
1950-luvulla paljon julkisuutta tiedotusvälineissä saivat Suomen ensimmäiset eloonjääneet neloset, Etelä-Pohjanmaalla vuonna 1951[6] syntyneet Jouppilan neloset. Hormonihoidon tuloksena syntynyt katras, kolme poikaa ja yksi tyttö, kutsuttiin vanhempineen kunniavieraiksi moniin tapahtumiin, kuten maatalousnäyttelyihin ja eri järjestöjen kesäjuhliin[7]. Perheestä tehtiin monia aikakauslehtijuttuja[8] ja muun muassa parin minuutin uutiskatsausfilmi[9].
Identtiset monikkoryhmät
Harvinaisuudestaan huolimatta tunnetaan myös identtisiä monikkoryhmiä. Tällaisia ovat esimerkiksi kanadalaiset Dionnen viitoset. Identtisten kolmosten, nelosten ja vitosten määrä on maailmanlaajuisesti kuitenkin todella pieni. Tapauksia, joissa perheeseen on syntynyt identtiset kolmoset, neloset, tai jopa viitoset, on maailmassa vain muutamia.
Lähteet

Viitteet

Luokka:Raskaus ja synnytys
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit