Normandian maihinnousu oli läntisten liittoutuneiden armeijoiden Pohjois-Ranskaan tekemä suuri maihinnousu toisessa maailmansodassa vuonna 1944. Sitä kutsuttiin nimellä Operation Overlord. Natsi-Saksa oli miehittänyt tuolloin Ranskan ja menetti alueitaan itärintamalla. Liittoutuneet pyrkivät avaamaan uuden rintaman Saksaa vastaan. Saksalaiset olivat rakentaneet pitkää "Atlantin valliksi" kutsututtua puolustusketjua jo vuodesta 1940. Saksassa tiedettiin, että maihinnousu tulisi, muttei sen tarkkaa aikaa ja paikkaa. Iso-Britannian sotilas- ja tiedusteluviranomaiset harhauttivat saksalaiset uskomaan, että maihinnousu tapahtuisi Calaisin lähellä. Liittoutuneet pommittivat Pohjois-Ranskaa kuukausia ennen maihinnousua ja pudottivat laskuvarjojoukkoja joihinkin kohtiin jo yöllä. Pari tuntia ennen hyökkäystä laivatykistö ja pommikoneet alkoivat moukaroida Atlantin vallin asemia. Aamulla 6. kesäkuuta kello 6:30 1944 koitti D-Day:ksi kutsuttu hetki, jolloin liittoutuneiden maihinnousualukset rantautuivat Normandiaan monessa eri kohtaa[1]. Yhdysvaltain, Iso-Britannian, Kanadan ja Vapaan Ranskan armeijat onnistuivat siirtämään jo ensimmäisen hyökkäyspäivän aikana noin 150000 miestä erillisiin sillanpäihin. Saksalaiset viivyttelivät apujoukkojen siirrossa 12 tuntia. Suuria tappioita tuli liittoutuneille kahdella kaistaleella, Juno Beachilla ja Omaha Beachilla. Liittoutuneet kykenivät yhdistämään sillanpään eri asemat 13. kesäkuuta. Sitten hyökkäys juuttui pitkäksi aikaa lähes paikoilleen saksalaisten ankaran vastarinnan ja rikkonaisen maaston takia. Mutta toisaalta saksalaisten voimat eivät riittäneet sillanpään tuhoamiseen. Saksalaisilla oli parempi panssari- ja tykistöaseistus ja taitoa torjua liittoutuneiden tankkeja, mutta mies-, tarvike- ja ammuspulaa. Saksan armeijan pääosa oli sidottu itärintamalle. Liittoutuneilla oli ilmaylivoima ja he saattoivat täydentää joukkojaan.
Normandian rintama alkoi liikkua vasta heinäkuun lopussa, kun Yhdysvaltain "operaatio Cobra" menestyi. Saksalaisten tuolloinen vastahyökkäys muuttui joukkopaoksi. Vasta elokuussa liittoutuneiden hyökkäykset etenivät kauas sisämaahan. Liittoutuneet vapauttivat Pariisin syyskuussa.  Vuodenvaihteessa saksalaiset yrittivät vastahyökkäystä Ardenneilla, mutta se hiipui hyvän alkumenestyksen jälkeen.
Maihinnousuun osallistui Yhdysvallat, joka oli liittynyt sotaan verrattain myöhään. Normandian maihinnousu on tapahtuma, jossa Yhdysvaltojen joukot tulivat Eurooppaan. Tapahtuma oli merkittävä sodan kulun kannalta, sillä natsi-Saksa oli tuleva joutumaan kahden rintaman sotaan eli sekä itärintamalla että länsirintamalla sodittiin samaan aikaan. Lännestä päin joukot etenivät kohti Berliiniä ja myöhemmin sota päättyi Berliinin valloittamiseen ja natsi-Saksan antautumiseen.
Tarkka ajoitus

Poliittisesti maihinnousua Länsi-Euroopan mantereelle oli ajanut Josif Stalin keventääkseen puna-armeijan tappioita jo vuodesta 1942 alkaen, mutta länsiliittoutuneet olivat torjuneet toiveet. Kun Teheranin konferenssissa oli sovittu maihinnoususta varsinainen ajoitus operaatiolle riippui säästä.
Operaation aloittamiselle kriittisenä reunaehtona oli oikea säätila, jota arvioivat niin brittiläiset kuin yhdysvaltalaisetkin meteorologit. Operaatiota suunniteltiin toukokuuksi tai kesäkuun alkupäiviksi. Ylipäällikkö Eisenhowerin päämeteorologina toimi skotlantilainen tohtori James Stagg, joka oli tehtäväänsä varten ylennetty Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien everstiksi. Sääennusteita laativan ryhmän ennusteiden toimivuuden kokeilemiseksi oli huhtikuusta 1944 alkaen sotilasjohdolle annettu maanantaisin kolmen vuorokauden sääennuste, jota verrattiin toteutuneeseen säähän.[2]
Maihinnousuun valmistautumiseksi tietoturvallisuuden vuoksi 17. huhtikuuta 1944 oli diplomaattista koskemattomuutta periaatteessa nauttiva ulkomaisten diplomaattien tietoliikenne alistettu sensuurille. Lisäksi britit suorittivat lukuisia hämäysoperaatiota, jotteivät saksalaiset olisi keskittäneet puolustustaan todennäköisimmille alueille, vaan jakaisivat voimansa. Hämäyksiä suunnitteli keskitetysti XX-komitea (), jonka aikaansaannoksia olivat muun muassa operaatio Fortitude.[3]
Operaatio suunniteltiin aloitettavaksi 2. kesäkuuta, mutta 1. kesäkuuta Scapa Flow’n sääasemien havaintojen mukaan Pohjois-Atlantille oli kehittymässä syviä matalapaineita. Sateinen ja pilvinen sää olisi voinut vaarantaa hyökkäyksen ensimmäisen aallon 130000 sotilaan ja toisen aallon 45000 sotilaan suunnitellut operaatiot, koska ilmatuen toimittaminen olisi ollut vaikeaa ja myös  merenkäynti olisi ollut haitaksi.[4]
Vaikuttavuus
Normandian maihinnousu on sotahistorian suurin meritse tapahtunut valtausoperaatio. Se alkoi aamuyöllä laskuvarjojoukkojen laskeutumisella, massiivisella pommituksella ja laivaston tykkitulella. Varhain aamulla alkoi maajoukkojen hyökkäys maihinnousualuksin.
Maihinnousua seurannut taistelu Normandiasta jatkui yli kaksi kuukautta, minkä aikana liittoutuneet varmistivat ja laajensivat sillanpääasemiaan ja murtautuivat niistä ulos. Taistelu päättyi Pariisin valtaukseen ja Chambois’n motin antautumiseen.
Normandian maihinnousun onnistumisen syynä pidetään merkittävää mies- ja materiaaliylivoimaa. Joukkoja kuljetettiin sillanpääasemiin suuria määriä D-Dayn jälkeen ja kesäkuun loppuun mennessä Normandiassa oli asemissa noin miljoona liittoutuneiden sotilasta – enimmäkseen yhdysvaltalaisia, brittejä ja kanadalaisia.
Operaation onnistuminen avasi Euroopan sotanäyttämölle toisen rintaman. Sen seurauksena Saksan sotavoimien oli siirrettävä itärintamalta ja Italian rintamilta joukkojaan Ranskaan muodostuneelle uudelle rintamalle. Operaation katsotaan nopeuttaneen Saksan kukistumista ja sitä pidetään yhtenä toisen maailmansodan tärkeimmistä taisteluista.
Tausta

Aina Saksan hyökkäyksestä Neuvostoliittoon vuonna 1941 (operaatio Barbarossa) lähtien puna-armeija oli hoitanut suurimman osan Saksan-vastaisen sodan taisteluista Manner-Euroopassa. Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt ja Britannian pääministeri Winston Churchill olivat luvanneet Josif Stalinille, että amerikkalaiset ja britit avaavat ”toisen rintaman” Eurooppaan helpottaakseen Neuvostoliiton sotaponnisteluja. Lupaus annettiin alun perin vuonna 1942 ja toistettiin 1943.
Välttääkseen ensimmäisen maailmansodan kokemukset suorasta hyökkäyksestä vihollisen joukkoja vastaan britit kannattivat ensin hyökkäystä Euroopan reuna-alueille, mutta Yhdysvaltain painostuksesta suunnitelma vaihdettiin suoraksi hyökkäykseksi kohti Ranskaa yli Englannin kanaalin. Kaksi suunnitelmaa tehtiin ennen Overlordia: Operation Sledgehammer vuoden 1942 maihinnousuksi ja Operation Roundup suurempaa hyökkäystä varten vuonna 1943. Jälkimmäinen suunnitelma jatkoi elämäänsä operaatio Overlordissa, tosin sen toteutusta lykättiin vuoteen 1944. SHAEF aloitti suunnittelutyön tammikuussa 1943.
Normandian maihinnousun suunnitelmaa varjostivat pitkään poliittiset kiistat ja liittoutuneiden keskinäinen omien etujen ajaminen. Ajoituksesta, komentorakenteesta ja paikasta oli paljon erimielisyyksiä. Koska länsiliittoutuneet eivät lupauksistaan huolimatta olleet avanneet toista rintamaa helpottamaan puna-armeijan sotaponnisteluita idässä, liittoutuneiden välille oli syntynyt paljon kitkaa. Stalin oli painostanut liittoutuneita jo vuodesta 1942 lähtien. Winston Churchill oli ollut tätä suunnitelmaa vastaan ja olisi käynnistänyt maihinnousun vasta, kun epäonnistumisen mahdollisuus olisi eliminoitu ja hyökkäykset suoritettu Italiassa ja Pohjois-Afrikassa. Churchill oli ollut päättämässä kohtalokkaasta Gallipolin maihinnoususta ensimmäisessä maailmansodassa Britannian meriministerinä ja oli myös siksi epäileväinen maihinnousun suhteen.
Amerikkalaiset arvostelivat Montgomeryn nimittämistä johtoon. Montgomeryllä itsellään oli vastaavasti ennakkoluuloja Eisenhowerin nimitystä kohtaan, koska tällä ei ollut juuri ollenkaan kenttäkokemusta. Hyökkäyksen aikana Montgomery ja Eisenhower toimivat kuitenkin hyvin yhteistyössä, heidän tunnetut ristiriitansa nousivat esiin vasta myöhemmin.
Normandia oli keskeinen logistinen ongelma. Ainoa käyttökelpoinen satama alueella oli Cherbourg ja saksalaiset olivat linnoittaneet sen huolellisesti. Komentorakenteen yläpäässä monet argumentoivat, että Pas-de-Calais olisi huomattavasti parempi maihinnousupaikka.
Poliittisesti Normandian maihinnousu synnytti jännittyneen tilanteen Ranskan valtionpäämieheksi pyrkineen eversti Charles de Gaullen ja vanhanaikaista imperialismia vastustaneen Franklin Rooseveltin kesken. Roosevelt ei mitenkään halunnut tukea de Gaullea pyrkimyksissä käyttää Normandian maihinnousua syynä tulla Ranskan autoritääriseksi valtionpäämieheksi ilman Ranskassa järjestettäviä vapaita vaaleja. Se, että Rooseveltin hallinto kieltäytyi antamasta de Gaullelle virallista tunnustusta tai tehdä siihen viittaavia toimia, jotta tämä olisi tunnustettu osapuoleksi brittien tapaan, aiheutti de Gaullen näkökulmasta tilanteen, jossa liittoutuneiden vapauttamaa Ranskaa olisi hallinnut brittien ja yhdysvaltalaisten vallitsema liittoutuneiden miehitettyjen alueiden sotilashallitus (englanniksi AMGOT - the allied military government of occupied territories) siksi, kunnes Ranska olisi kokonaan vapautettu ja vaalit kyettäisiin järjestämään.[5]
Maihinnousun tavoitteet
Ensimmäisen 40 päivän tavoitteet olivat:
Luoda sillanpääasema, johon kuuluisivat Caenin ja Cherbourgin kaupungit, etenkin Cherbourg, koska siellä sijaitsi syväsatama.
Murtautua eteenpäin sillanpääasemalta ja vapauttaa Bretagne ja sen Atlantin-puoleiset satamat ja edetä rintamalinjalle arviolta 200 kilometriä Pariisista lounaaseen, Le Havresta läpi Le Mansin Toursiin.
Kolmen kuukauden tavoite oli kontrolloida aluetta Loiren ja Seinen välissä.
Valmistelut
Maihinnousupaikan valinta
Maihinnousupaikan sijaintia rajoittivat suuresti liittoutuneiden hävittäjien toimintasäteet. Maantieteelliset seikat rajoittivat vaihtoehdot kahteen: Pas-de-Calais’hen ja Normandian rannikkoon. Doverinsalmen rannikolla sijaitseva Pas-de-Calais oli lyhyimmän matkan päässä Britteinsaarilta, rannikko oli siellä soveliain maihinnousulle ja etenemisreitti Saksaan suorin. Saksalaisten arveltiin kuitenkin ymmärtäneen samat seikat ja linnoittaneen alueen sen vuoksi parhaiten. Tämän takia maihinnousupaikaksi valittiin Normandia.
Suurelta osin kanadalaisten aiemmin suorittaman katastrofaalisen Dieppen maihinnousun opettamana liittoutuneet päättivät olla hyökkäämättä suoraan ranskalaiseen satamaan. Normandian leveään rintama-alueeseen rantautuminen mahdollisti samanaikaisen uhan kahdelle meritukikohdalle, Cherbourgille ja pohjoisemman Bretagnen rannikkotukikohdille, sekä hyökkäysreitin maitse Pariisiin ja kohti Saksan rajaa. Normandia oli vähemmän puolustettu rannikko ja odottamaton, mutta strateginen paikka, jota hyödyntämällä oli mahdollista sekoittaa ja hajaannuttaa puolustavia saksalaisia joukkoja.
Hyökkäyksessä käytettävät voimavarat

Joulukuussa 1943 liittoutuneiden siirtoarmeijan ylimmäksi komentajaksi nimettiin kenraali Dwight D. Eisenhower ja hän sai täten yleisvastuun liittoutuneiden Euroopan joukoista. Tammikuussa 1944 kenraali Bernard Montgomerysta tehtiin operationaalinen johtaja maihinnousun maajoukoille.
Tässä vaiheessa suunnitelma edellytti kolmen divisioonan maihinnousua ja kahden prikaatin pudotusta laskuvarjoin. Montgomery nosti joukkojen määrää viiteen mereltä tulevaan divisioonaan ja kolmeen ilmasta tulevaan. Yhteensä 47 divisioonaa olisi sidottuna Normandian taisteluun: 26 brittiläistä, kanadalaista ja muuta eurooppalaista divisioonaa sekä 21 amerikkalaista divisioonaa.
Operaatio Neptunus

Operaatio Neptunus () sisälsi Kanaalin ylityksen ja rantautumisen Normandian rannikolle. Operaatioon liittyivät operaatio Taxable, jossa kuninkaallisten ilmavoimien Avro Lancaster -pommikoneet pudottivat Cap d'Antiferissa alumiinisuikaleita kuvaamaan ilmahyökkäystä saksalaisten tutkille. Laivojen osalta hinattiin moottori- ja torpedoveneillä heijastinilmapalloja kuvaamaan laivojen Englannin kanaalin ylitystä Ranskaan. Operaatio Taxablen tapainen oli operaatio Glimmer, jossa Short Stirling -pommituskoneista pudoteltiin alumiinisuikaleita Boulognea vastapäätä.
Yli 6000 alusta olisi mukana invaasiossa amiraali Sir Bertram Ramsayn alaisuudessa – mukaan lukien vajaat 5000 maihinnousualusta, kuusi taistelulaivaa, neljä panssaritykkivenettä, kaksikymmentäkolme risteilijää, 104 hävittäjää sekä 152 saattoalusta.[6]
Ilmamarsalkka Sir Trafford Leigh-Malloryn alaisuudessa oli 12000 lentokonetta, jotka oli määrätty tukemaan maihinnousuja. Vahvuuteen kuului myös 1000 kuljetuskonetta kuljettamaan laskuvarjojoukkoja. Saksan joukkojen vastarinnan murtamiseen oli varattu 5000 tonnia pommeja.
Operaatio Cork

Operaatio Corkissa parannettiin maihinnousualusten ja niitä tukevien alusten selviämistä saksalaisten sukellusveneistä. Rannikkopalvelun 19. prikaati ja 9. prikaati hyökkäsivät pommikonein saksalaisten sukellusveneiden kimppuun niiden ollessa pinta-ajossa ja syöksymällä pyrkivät konekivääritulella estämään hätäsukellukset surmaamalla tai haavoittamalla kannella olevia saksalaisia merisotilaita, jotta upoksiin pommittaminen olisi ollut mahdollista. Operaatio Corkin kohteena oli neljäkymmentä saksalaista sukellusvenettä, joista 224. laivueen Ken Mooren ohjaamalla Liberator-pommikoneella upotettiin kaksi 22 minuutin kuluessa 7. kesäkuuta 1944.
Operaatio Fortitude

Saksalaiset pitivät Kanaalin kapeinta kohtaa, Pas-de-Calais’n ympäristöä todennäköisimpänä maihinnousukohtana, ja keskittivät puolustuksensa painopisteen alueelle. Harhauttaakseen saksalaiset uskomaan, että hyökkäys todella tulisi Pas-de-Calais’hen, liittoutuneet valmistelivat massiivisen harhautussuunnitelman nimeltä Operation Fortitude. Liittoutuneet loivat kokonaisen kuvitteellisen Ensimmäisen yhdysvaltalaisen armeijaryhmän tukikohtineen, valerakennuksineen, materiaalivarastoineen ja väärennettyine radioliikenteineen.
Vastapäätä Pas-de-Calais’ta Englannin kaakkoisrannikolle lavastettiin kulisseista maihinnousuarmeijan tukikohta-alue. Rannoille oli keräilty maihinnousuun sopivia matalia proomuja, joissa työskenneltiin jatkuvasti. Vilkas ajoneuvo- ja tavarajunaliikenne antoi kuvan armeijan varustamisesta. Lavasteeksi rakennetulla leirialueella parakki- ja telttakylissä liikkui ja harjoitteli jatkuvasti miehiä. Varastoalueelle oli koottu kulisseina rakennettuja tykkejä, ajoneuvoja ja ammuslaatikoita. Tosiasiassa parakit ja teltat olivat pääosin tyhjiä, niissä majaili vakituisesti vain noin pataljoonan verran miehiä, jotka ajoittain vaihtoivat päälleen eri univormuja antaakseen kuvan suuresta armeijasta. Katselmuksia varten paikalle haalittiin silloin tällöin kymmenisen tuhatta vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön Home Guardin kansalliskaartilaisia, lähinnä eläkeikäisiä tai rintamapalveluksesta vapautettuja miehiä, sekä sotainvalideja.
Saksalaiset olettivat myös, että kenraali George S. Patton johtaisi maihinnousua. Patton mainittiinkin armeijaryhmän komentajana ja hän matkusti eteläiseen Englantiin ikään kuin johtamaan armeijakuntaa.
Saksalaiset olivat lähettäneet laajan vakoiluverkoston eteläiseen Englantiin saadakseen tietoja maihinnousuvalmisteluista. Liittoutuneet olivat kuitenkin paljastaneet ja vanginneet agentit, ja lähettivät heidän nimissään viestejä, joiden mukaan hyökkäys tulisi todennäköisesti Pas-de-Calais’hen. Jotta harhautus pysyisi yllä mahdollisimman kauan, sitä jatkettiin, vaikka taistelut Normandiassa olivat alkaneet, tekemällä Pas-de-Calais’ssa häirintähyökkäyksiä tutka-asemia ja muita kohteita vastaan. Harhautussuunnitelman ansiosta saksalaiset odottivat maihinnousua Pas-de-Calais’hen vielä elokuussa ja olettivat, että hyökkäys Normandiaan on vain harhautus.
Erikoisvalmistelut

Erikoisempiin valmisteluihin kuuluivat liittoutuneiden erityisesti tätä hyökkäystä varten suunnitellut panssariajoneuvot. Näistä erikoisimpia oli Yhdysvalloissa kehitetty Sherman DouplexDrive (DD), jolla oli täysi uimakyky. Muita amerikkalaisten kehittelemiä pioneerivaunuja olivat miinanraivausvaunu Sherman Crab (rapu), Shermannin alustalle rakennettu siltapanssarivaunu. Lisäksi englantilaiset kehittelivät Churchill AVRE (Armoured Vehicle Royal Engineers), joka oli aikansa edistyksellisin pioneeripanssarivaunu. AVRE kyettiin varustamaan muun muassa sillalla, miinanraivauslaitteilla, puskuterällä, ”risukimpulla” sekä matolla (katso myös Hobart Funnies).
Suunnitelmaan kuului myös kahden keinotekoisen sataman (koodinimeltään Mulberry) rakentaminen, tavoitteena saada tärkeät tarvikkeet maihinnousujoukoille muutamina ensimmäisinä viikkoina ennen kuin syväsatamia saataisiin vallattua, sekä operaatio Pluto, joka sisälsi vedenalaisten polttoaineputkien rakentamisen Englannista maihinnousujoukoille.
Saksalaisten puolustusvalmistelut
Marraskuussa 1943, kun Adolf Hitler päätti, ettei maihinnousun uhka Ranskaan ollut enää sivuutettavissa, sotamarsalkka Erwin Rommel nimitettiin rannikkopuolustuksen tarkastajaksi ja myöhemmin johtamaan armeijaryhmä B:tä, johon kuuluivat pohjoisen Ranskan maajoukot. Rommel uskoi vakaasti, että ainoa mahdollisuus voittaa hyökkäys olisi panssarivaunuin tehtävä vastahyökkäys rannoille mahdollisimman aikaisin ja halusi ainakin jonkin verran panssareita sijoitettavan tarpeeksi lähelle rantoja valmiina vastahyökkäykseen. Eteen työnnetyn puolustuksen ajatus perustui siihen, että mikäli panssarivaunut olisivat strategisessa reservissä keskitettynä kaukana maihinnousurannikosta, niiden tuominen taistelualueelle tulisi mahdottomaksi siksi, että liittoutuneet ilmaylivoimallaan pyrkisivät estämään siirron, minkä vuoksi puolustus tulisi rakentaa etukäteen arvioidulle alueelle. Rommel oli Afrika Korpsissa tutustunut liittoutuneiden ilmaylivoimaan komentajana. Esikuntapaikakseen Rommel valitsi Rochefoucauldin herttuan kodin, La Roche-Guyonin linnan, alimmat kerrokset Val-d'Oisen departementissa. Rommelin näkökulmasta todennäköisin maihinnousualue oli Pas-de-Calais ja toiseksi todennäköisin Normandia. Rommel vaati puolustushaarojen yhdistämistä alueellisesti yhden operatiivisen sotilasjohdon alaisuuteen. Ilmavoimien ja laivaston alistaminen rannikon puolustuksen johdolle ei käynyt ilmailuministeri Herman Göringille eikä suuramiraali Karl Dönitzille.[7]
Rommelin auktoriteetti oli kuitenkin rajallinen, koska hän ei ollut läntisten saksalaisten joukkojen ylin komentaja, vaan se virka oli sotamarsalkka Gerd von Rundstedtilla. Von Rundstedt – jota tuki läntisten panssarijoukkojen komentaja Geyr von Schweppenberg, jota vastaavasti tuki Saksan panssarivoimien ylitarkastaja, kenraalieversti Heinz Guderian – suosi panssarien sijoittamista kauemmas sisämaahan niin, että vihollisen rintamalinja voitaisiin paikantaa ja sitten toteuttaa vastahyökkäys.

Operationaalinen väittely heijasti saksalaisten sodanjohtajien eriäviä kokemuksia. Von Runstedt ja Guderian olivat saaneet suurimman osan kokemuksestaan aikana, jolloin Luftwaffe kontrolloi taivasta, tai itärintaman laajoilla alueilla, joissa kummallakaan osapuolella ei ollut mahdollisuutta ilmaherruuden saavuttamiseen koko rintaman alueella.
Rommelin kokemukset olivat täysin erilaiset. Hän oli saanut havaita liittoutuneiden taktisten ilmavoimien tehokkuuden jo Afrikassa. Rundstedt ja Guderian eivät koskaan ajatelleet liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuutta suhteuttamalla sitä 1939–1941 Luftwaffeen – olihan Luftwaffen vahvuus vähentynyt huomattavasti Britannian taistelussa – ja lisäksi liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuus oli vielä moninkertainen tähän verrattuna. Rommel ymmärsi tämän, mutta muut komentajat eivät.
Ratkaistakseen kiistan Hitler jakoi kuusi pohjoisessa Ranskassa käytössä olevaa panssaridivisioonaa ja sijoitti niistä kolme suoraan Rommelin käyttöön. Kolme muuta sijoitettiin etäälle rannikosta, ja niitä ei voinut siirtää ilman Hitlerin sodanjohdon suoraa hyväksyntää.
Saksan ilmapuolustus rannikolla koostui vain 169 hävittäjästä, koska liittoutuneiden ilmahyökkäykset olivat tuhonneet Luftwaffen taisteluvoiman pohjoisen Ranskan lentokentillä. Tämän vuoksi Luftwaffen taistelulentojen lukumäärä oli 6. kesäkuuta kaksi lentoa.
Viime hetken valmistelut
Ennen taistelua liittoutuneet olivat tarkasti kartoittaneet ja testanneet maihinnousualueen, kiinnittäen erityistä huomiota Englannin kanaalin sääolosuhteisiin. Valaistus ja vuorovesi vaati ehdottomasti täysikuuta. D-Dayn alkuperäinen päivämäärä oli 5. kesäkuuta, mutta huono sää siirsi maihinnousua. 6. kesäkuuta sää oli vielä rajalla, mutta Eisenhower ei halunnut odottaa seuraavaan täysikuuhun. Tämä päätös auttoi yllättämään saksalaiset joukot valmistautumattomina, koska he eivät uskoneet maihinnousuun niin huonossa säässä. Rommelin poistuminen Ranskasta Saksaan hänen vaimonsa 50-vuotispäivien johdosta 4. kesäkuuta heikensi Saksan puolustusta Normandiassa.
Ryhmitykset
Liittoutuneet

Taistelusuunnitelman mukainen joukkojen ryhmitys maihinnousupäivänä:
Laskuvarjojoukot:
Brittiläinen 6. laskuvarjodivisioonan 3. laskuvarjoprikaatin 8. ja 9. laskuvarjopataljoona ja 1. kanadalainen laskuvarjopataljoona pudotetaan laskuvarjoin ja liitokonein itään Ornejoesta suojelemaan vasenta sivustaa.
Yhdysvaltain 101. laskuvarjodivisioona pudotetaan Viervillen ympärille.
Yhdysvaltain 82. laskuvarjodivisioona pudotetaan Sainte-Mère-Églisen läheisyyteen suojaamaan oikeaa sivustaa.
Maihinnousurannat idästä länteen, 21. armeijaryhmä:
Brittiläinen 2. armeija
Yhdysvaltalais-kanadalainen 1. erikoisjoukkoprikaatin 3., 4. ja 6. kommando sekä brittien merijalkaväen 45. kommando nousee maihin Ouistrehamissa Queen Red -sektorilla (läntisin). 4. kommandoa vahvistetaan ranskalaisilla 1. ja 8. komppanialla kansainvälisestä 10. kommandosta.
Sword beach, brittiläinen I armeijakunta:
Brittiläinen 3. jalkaväkidivisioona ja 27. panssariprikaati nousevat maihin Quistrehamista Lioniin.
Brittien kuninkaallisen merijalkaväen 41. kommando (osa merijalkaväen 4. erikoisjoukkoprikaatia yhdessä 46., 47. ja 48. kommandon kanssa) nousee maihin Sword-rannan oikeassa sivustassa.
Juno beach, brittiläinen I armeijakunta:
Kanadalainen 3. jalkaväkidivisioona, 2. panssariprikaati ja brittiläinen 48. kommando nousevat maihin St. Aubinista La Riviereen.
Merijalkaväen 46. kommando kiipeää ylös kallioita Ornen vasemmalla puolella ja tuhoaa tykkipatterin (patterin tulitus todettiin hyödyttömäksi, joten 46. kommando pidettiin merellä reservinä).
Gold beach, brittiläinen XXX armeijakunta:
Brittiläinen 50. divisioona ja 8. panssariprikaati nousevat maihin La Rivierestä Arromanchesiin.
Merijalkaväen 47. kommando nousee maihin läntisellä sivustalla.
Yhdysvaltain 1. armeija:
Omaha beach, Yhdysvaltain V armeijakunta:
Yhdysvaltain 1. ja 29. jalkaväkidivisioona nousevat maihin St. Hondrainistä Vierville sur Meriin.
Yhdysvaltain 2. Ranger-pataljoona valtaa Pointe du Hocin tykistöasemat.
Utah beach, Yhdysvaltain VII armeijakunta:
Yhdysvaltain 4. jalkaväkidivisioona nousee maihin Pouppevillen ja La Madeleinen ympärillä.
Myös Ranskan vastarintaliikkeen, Maquisien toiminta, voidaan lukea liittoutuneiden ryhmittymiseen, koska se auttoi häiritsemään saksalaisten joukkojensiirtoja ja viestiliikennettä.
SOE:n mukaan se oli yhteydessä Ranskan vastarintaliikkeen 137 radioasemaan ja että Ranskan vastarintaliikkeen kokonaisvahvuus oli keväällä 1944 noin 350000 jäsentä, joista 100000:lla oli tuliaseita ja 10000:lla enemmän ammuksia kuin mikä tarvittaisiin yhdeksi taistelupäiväksi. Vastarintaliike ei olisi kyennyt taistelemaan, mutta se tuki maihinnousua tuhotöillä ja tiedustelulla. Tuhotöiden tekemisessä oli keskeisellä sijalla Ranskan vastarintaliikkeen rautateiden vastarintaliike, Résistance-Fer, joka arvioi saksalaisten toimittamia joukkojensiirtoja divisioonan tarkkuudella sotilasjunien määrien perusteella. 12. SS-panssaridivisioona Hitlerjugend arvioitiin miltei täysvahvuiseksi sillä perusteella, että sen kuljetuksiin oli tarvittu 84 tavarajunaa.[8]
Tuhotoiminnan ansiosta raideliikenne seisahtui Bourgognessa ja Itä-Ranskassa Suur-Saksan valtakunnan rajalle saakka. Dijonin seudulla katkaistiin 37 rautatielinjaa. Vastatoimina Résistance-Ferin toiminnalle saksalaiset teloittivat Ranskan rautatieläisiä ja kolmetuhatta heistä lähetettiin Saksaan leireille. Saksalaiset joutuivat korvaamaan Ranskan rautatieläisten puutteen tuomalla 2500 saksalaista rautatieläistä Ranskan rautateille.[9] Rautateiden pommittaminen tai rautatien tuhoaminen pakotti panssarijoukot siirtymään maitse, joka lisäsi siirron polttoainekulutusta ja myös telaketjujen kulumista.
Osana taloudellista sodankäyntiä Yhdysvaltain 8. ilmavoimat pommittivat öljynpumppaamoja ja öljynjalostamoja, joilla aiheutettiin moottoroiduille joukoille polttoainepulaa.[10]
Vastarintaliikkeelle annettiin myös muita saksalaisia puolustajia haittaavia tehtäviä suoritettaviksi. Plan tortue (suomeksi suunnitelma kilpikonna) mukaan piti huoltoajoneuvojen käyttämille teille sirotella nastoja ja lasinsiruja, jotta sotilasajoneuvojen renkaat puhkesivat. Plan violetissa puolestaan kenraali Alphonse Antoinen suunnitelman mukaan PTT:n, posti-, lennätin- ja puhelinlaitoksen, henkilökunnan piti vahingoittaa maanalaisia tietoliikenneyhteyksiä saksalaisten vahingoksi, jotta heidän sotilaallinen tehokkuutensa vähenisi ja jotta he kaapeliyhteyksiä radioyhteyksillä korvatessaan joutuisivat alttiiksi liittoutuneiden signaalitiedustelulle ilmateitse.[10]
Saksalaiset

Saksalaiset olivat linnoittaneet ranta-alueen laajalti osana Atlantin vallin puolustusta. Tämä sai liittoutuneet siirtämään hyökkäyksensä ajankohtaa laskuveden aikaan. Ranta-aluetta vartioi 4 divisioonaa, joista ainoastaan yksi (352.) oli kokenut. Monet muut koostuivat saksalaisista, jotka eivät yleensä lääketieteellisistä syistä olleet kelvanneet vakinaispalvelukseen itärintamalle, sekä muista kansallisuuksista (pääasiassa venäläisistä), jotka olivat tarjoutuneet vapaaehtoisiksi taistelemaan saksalaisten puolella sotavankileirin sijaan. 21. panssaridivisioona vartioi Caenia, ja 12. SS-panssaridivisioona oli sijoitettu kaakkoon. Sen sotilaat oli suoraan värvätty Hitler-Jugendista 16-vuotiaina, ja se tulisi saamaan tulevassa taistelussa maineen sitkeänä taisteluyksikkönä. Jotkut Utah Beachin takana olevista alueista olivat saksalaisten toimesta tulvaveden peitossa laskuvarjohyökkäyksen varalta.
Joukot, rintamalohkot ja rintamasektorit

Alkuperäisissä operaatiokartoissa ovat alueiden nimet ovat Utah-alue, Omaha-alue, Gold-alue, Juno-alue ja Sword-alue, englanniksi Utah area, Omaha area, Gold area, Juno area ja Sword area. Kuitenkin lehdistössä ja sitten kirjallisuudessa alettiin käyttää nimitystä Utah-ranta, Omaha-ranta, Gold-ranta, Juno-ranta ja Sword-ranta, englanniksi Utah Beach, Omaha Beach, Gold Beach, Juno Beach ja Sword- Beach. Suomenkielisesti on käytetty usein rantojen englanninkielistä nimeä, mutta Jorma-Veikko Sappisen vuoden 2009 Antony Beevorin kirjan Normandia 1944 -käännöksessä nimien yleisnimiosa on suomeksi.
Liittoutuneiden hyökkäykset
Maahanlasku Caenin-Cabourgin seudulle
Liittouneista britit suorittivat maahanlaskun Horsa-liitolentokoneilla Orne- ja Dives-jokien väliselle alueelle Caenin, Troarnin, Cabourgin ja Quistrehamin väliselle alueelle Sword-rannan Montgomeryn komentamien joukkojen tulevalle vasemmalle sivustalle. Amfrevilleen maahanlaskettiin kuudes prikaati ja Bréville-les-Montsin lounaispuolelle viides laskuvarjoprikaati Hernouvilettestä Ranvilleen johtavan tien pohjoispuolelle. Brittien joukoissa taistellut kanadalainen yhdeksäs laskuvarjoprikaati maahanlaskettiin Varavillen luoteispuolelle ja kahdeksas laskuvarjoprikaati eteläisimmäksi Touffrévillen lounaispuolelle.[12]
Maahanlaskuun liittyi hämäysoperaatio Titanic, jossa kuninkaallisten ilmavoimien neljäkymmentä pommituslennostojen Lockheed Hudson -, Handley Page Halifax - ja Short Stirling -pommikonetta pudotti alumiinisuikaleita saksalaisten tutkien hämäämiseksi sekä vielä valelaskuvarjohyppääjiä. Valelaskuvarjohyppääjistä kaksisataa pudotettiin Carentanin eteläpuolelle, viisikymmentä Divesjoen itäpuolelle ja viisikymmentä Caenin lounaispuolelle. Koska valelaskuvarjohyppääjät maahan tultuaan räjähtivät ja syttyivät tuleen, saksalaiset kutsuivat niitä räjähdenukeiksi (saksaksi eine Explosivpuppe). Valelaskuvarjohyppääjien uskottavuuden lisäämiseksi SAS lähetti myös pieniä oikeita laskuvarjohyppääjiä aiheuttamaan lisää sekaannusta saksalaisten joukoissa.
Valelaskuvarjohyppääjien pudotusalueen äärirajojen pinta-ala oli suurempi kuin viidennen laskuvarjoprikaatin, kuudennen prikaatin ja seitsemännen, kahdeksannen ja kanadalaisen yhdeksännen laskuvarjoprikaatin maahanlaskualueen alue.
Pegasus-silta

6. brittiläinen laskuvarjodivisioona oli ensimmäinen joukko-osasto, joka aloitti toiminnan, kymmenen minuuttia yli keskiyön. Sen tavoitteena oli Orne-joen itäpuolinen alue. Laskuvarjodivisioonan ensimmäinen Halifax-pommituslentokoneilla ilmaan hinattu ja Horsa-liitolentokoneilla Cabourgin rantalomakeskuksen lähelle maahanlaskettu yksikkö oli majuri John Howardin johtama 2. pataljoonan D-komppania.
Sen kohteena oli Pegasus-silta ja muut maihinnousualueen itäisen sivustan jokien ylityspaikat, Orne-joen ja Caenin kanavan sillat sekä tämän lisäksi tykkipatteri Mervillessä. Tykit tuhottiin ja sillat vallattiin ja pidettiin, kunnes kommandot vapauttivat heidät tehtävästään myöhään 6. kesäkuuta. Caenin kanavan silta, Pegasus-silta. Pegasus-sillan valtaukseen käytettiin kahta joukkuetta, josta ensimmäisen joukkueenjohtaja luutnantti Den Brotheridge kaatui kaulaansa saamastaan haavasta joukkueen ennätettyä siltaa pitkin vastarannalle ja saksalaisten ryhdyttyä aktiivisesti ampumaan. Toista joukkuetta johti luutnantti Dennis Fox.
Ouistreham
4. kommandojoukko rantautui vapaan Ranskan joukkojen johtamana. Näitä joukkoja johti komentajakapteeni Philippe Kiefer. Noustuaan maihin joukot suuntasivat itään, sillä heillä oli erilliset kohteet Ouistrehamissa, ranskalaisilla bunkkeri ja Kasino ja briteillä kaksi patteria, jotka vartioivat rantaa. Bunkkeri osoittautui liian vahvaksi kommandojen PIAT-singoille, mutta Kasino vallattiin Centaur-panssarin avustuksella. Brittikommandot pääsivät molempien patterien luo, vain huomatakseen, että tykit oli siirretty pois. Jättäen loppusiivoukset jalkaväelle, kommandot vetäytyivät Ouistrehamista liittyäkseen muihin 1. erikoisjoukkoprikaatin joukkoihin, jotka etenivät sisämaahan liittyäkseen kuudenteen laskuvarjojoukkoon.
Osamaihinnousut rannoille

Sword Beach
Laivasto valmisteli hyökkäystä tykistötulella 30 minuutin ajan klo 6.45–7.15. Tulivalmistelun jälkeen hyökkäysjoukot rantautuivat Sword Beachille noin klo 7.20. 40:stä amfibiopanssariajoneuvosta 28 pääsi rannalle ja ne jatkoivat annettua tehtäväänsä. Operaation miestappiot olivat 630 henkeä.[13] Ranskan kommandojoukot jatkoivat matkaa kohti Ouisterhamin kaupunkia ja brittijoukot saivat kosketuksen 6. divisioonan maahanlaskujoukkoihin. He kuitenkin epäonnistuivat odotetussa etenemisessä ja olivat edenneet päivän loppuun mennessä noin 8 kilometriä. Asetettu tavoite Caen jäi kuitenkin edelleen saksalaisten käsiin.
Juno Beach

Kanadalaiset nousivat maihin aikataulustaan jäljessä, ja saivat siksi kärsiä nousuvedestä ja rannan miinoista. Tämän vuoksi menetettiin suurin osa ensimmäisen aallon kalustosta ja kärsittiin noin 50% tappiot. Coursellesissa käytiin kiivaita katutaisteluita sillanpäätä lähestyvää 12. SS-panssaridivisioonaa vastaan.
Junolla maihinnousseet kanadalaiset joukot joutuivat kohtaamaan vahvat saksalaiset joukot. Saksalaisilla oli 11 raskasta 155mm tykkipatteria, yhdeksän keskiraskasta 75mm tykkipatteria, sekä konekivääripesäkkeitä, bunkkereita ja muita betonivarustuksia ja kaksi kertaa Omaha Beachin merivallin korkuinen este.
Esteistä huolimatta kanadalaiset olivat edenneet rannalta ja aloittivat etenemisensä sisämaahan. 6. kanadalainen panssarirykmentti eli 1. husaarirykmentti oli ainoa liittoutuneiden yksikkö, joka saavutti 6. päivän tavoitteensa ylittäessään Caen—Beyeux -moottoritien 15km sisämaassa.
D-Dayn loppuun mennessä 14000 kanadalaista oli onnistuneesti rantautunut ja 3. kanadalainen divisioona oli tunkeutunut syvemmälle Ranskaan kuin mikään muu liittoutuneiden joukko, kohdaten Omahaa lukuun ottamatta kovinta vastarintaa. Ensimmäinen saksalaisten vastahyökkäys maihinnousua kohti kohdistui Sword ja Juno Beachien väliin ja kanadalaiset sinnittelivät useiden 12. SS-panssaridivisioonan rankkojen vastahyökkäysten armoilla 7. ja 8. kesäkuuta. Junon kokonaistappiot olivat 875 miestä.[13]
Gold Beach
Goldilla tappiot olivat 400 miestä.[13] Osasyy oli se että uivien Sherman-amfibiopanssareiden saapuminen viivästyi. Saksalaiset olivat linnoittaneet vahvasti rannalla olevan kylän ja tappioita kärsittiin siitä huolimatta, että laivasto tuhosi osan asemista sulkutulellaan. 50. divisioona kuitenkin voitti vaikeutensa ja eteni Bayeux’n-Caenin tielle päivän loppuun mennessä. Kukaan ei päässyt lähemmäksi tavoitteitaan.
Laivaston tulivalmistelu alkoi klo 5.10 risteilijä HMS Orionin ampuessa ensimmäiset laukaukset. Saksalaisten 155mm patteri vastasi tuleen mutta se hiljennettiin täysosumalla klo 8.45. Joukot nousivat maihin klo 7.25 alkaen. Päivän päättyessä lähes 25000 sotilasta oli noussut tällä rannikkokaistaleella maihin.
47. kommando oli viimeinen brittien kommando, joka nousi maihin. Sen tehtävänä oli edetä sisämaahan ja sitten kääntyä länteen ja suorittaa 16km:n marssi läpi vihollisen alueen hyökätäkseen rannikkosatamaan Port en Bessinissä. Tämä pieni satama oli hyvin kalkkikivikallioiden suojassa.
Omaha Beach

Omaha Beachillä Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioona kärsi suuret miestappiot eikä edennyt kauas ensimmäisen päivän aikana. Suurin osa uivista Sherman-tankeista upposi ennen rantaan pääsyä myrskyssä.
Vastassa oleva Saksan 352. divisioona oli puolustajien parhaiten koulutettu divisioona. Se oli asemissa jyrkkien, rantaa vartioivien kallioiden päällä. Kyseinen divisioona oli ollut edellisenä yönä harjoittelemassa maihinnousun torjuntaa. Ilmapommitukset ja laivatykistön tulitus eivät olleet osuneet täällä saksalaisten tulipesäkkeisin. Saksalaiset pyyhkivät rantaa konekiväärillä ja maihinnousualuksia repi keveiden tykkien tuli.
Virallinen tieto kertoo, että ”10 minuutissa, kun rampit oli laskettu, johtavasta komppaniasta oli tullut johtajaton ja täysin toimintakyvytön. Jokainen upseeri ja kersantti oli kuollut tai haavoittunut. Siitä oli tullut kamppailu selviämisestä ja pelastumisesta.” Divisioona menetti uusimpien tutkimusten mukaan noin 4300–6000 sotilasta.  Niinpä Omahan kaistalla ei kyetty etenemään kolmea kilometriä kauemmas ensimmäisenä päivänä. Mutta maihin nousseet joukot silti järjestäytyivät, eivätkä saksalaiset täälläkään kyenneet torjumaan maihinnousua.
Massiivinen betoninen, kallion päällä sijainnut tykkiasema Pointe du Hoc oli amerikkalaisen toisen Ranger-pataljoonan kohde. Heidän tehtävänsä oli kiivetä noin 30 metriä korkeita kallioita ylös vihollisen tulituksessa ja sitten hyökätä ja tuhota tykit, jotka olisivat voineet pommittaa Omaha- ja Utah-maihinnousualueita. Kiipeämiseen käytetyt rakettihaat olivat kastuneet, ja miehet joutuivat kiipeämään pääosin kallioon pistettyjen tikarien avulla[14].
Joukot pääsivät asemaan ja tykit, jotka oli siirretty todennäköisesti edeltävän pommituksen takia lähistölle suojaan, löydettiin ja tuhottiin. Ranger-joukkojen menetykset olivat raskaat, 225 miehestä kaatui 135.
Utah Beach
Utah Beachillä tappiot olivat 23000 maihinnousseesta 197, vähäisimmät kaikista rannoista. Myös nämä joukot etenivät kohti sisämaata ja onnistuivat saamaan kontaktin laskuvarjodivisioonien osiin.
Yhdysvaltalaisten maahanlasku Viervilleen ja Sainte-Mère-Égliseen
82. ja 101. laskuvarjodivisioonat olivat vähemmän onnekkaita. Osaksi kokemattomien lentäjien ja osaksi maaston vaikeuden takia he tekivät maahanlaskun pahasti hajaantuneena. Jotkut putosivat mereen tai tahallaan tulvitetuille alueille. 24 tunnin jälkeen 101. laskuvarjodivisioonan miehistä vain 3000 oli saatu kokoon. Monet jatkoivat harhailemista ja taistelua vihollisen rintamien takana päiväkausia. 82. laskuvarjodivisioona valtasi Sainte-Mère-Églisen varhain 6. kesäkuuta, tehden siitä ensimmäisen maihinnousussa vapautetun kylän.
Mulberry-satamat
Kun hyökkäysjoukot olivat varmistaneet sillanpääaseman, kaksi koottavaa satamaa hinattiin osissa yli Englannin kanaalin. Satamat sijoitettiin Arromachesiin ja Omaha Beachille. Noin viikko maihinnousun jälkeen puhkesi kanaalissa pahin kesämyrsky 30 vuoteen ja tuhosi Omahan sataman 16. kesäkuuta. Tämän johdosta myös tarvikkeiden saaminen Normandiaan ja haavoittuneiden siirto kanaalin yli takaisin Englantiin oli pysähdyksissä. Osapuilleen 9000 tonnia materiaalia saatiin rantaan Arromanchesin satamassa elokuun loppuun mennessä, jolloin Antwerpenin ja Cherbourgin satamat olivat jo liittoutuneiden hallussa ja saatiin käyttöön.
Saksalaisten puolustustoimet
Rannalla asemissa olleet saksalaiset puolustajat tekivät ainoastaan vähäistä vastarintaa — he olivat huonosti koulutettuja, heiltä puuttui kuljetuskalustoa ja varusteita. Lisäksi heitä oli pommitettu melkein viikko. Poikkeus oli 352. jalkaväkidivisioona, joka puolusti Omaha Beachiä — ja puolustuksen vahvuus siellä selittää suurelta osin kärsittyjä tappioita. Saksalaisilta komentajilta kesti useita tunteja saada varmistus, että kyse oli maihinnoususta eikä sarjasta hyökkäyksiä. Heidän kommunikaatiovaikeuksiaan pahensi se, että useat avainkomentajat eivät olleet paikalla. Amerikkalaisten laskuvarjojoukkojen hajaantuminen ja toiminta rintaman takana lisäsi tilanteen sekavuutta, kun joka puolelta Pohjois-Normandiasta tuli raportteja vihollisen joukoista.
Huolimatta tästä, 21. panssaridivisioona teki suunnitellun vastahyökkäyksen Swordin ja Junon väliin, ja lähes onnistui pääsemään merelle asti. Panssaritorjuntatykkien tiukka vastarinta ja pelko mottiin joutumisesta pakotti joukot kuitenkin vetäytymään ennen kesäkuun 6:nnen loppua. Joidenkin raporttien mukaan laskuvarjojoukkojen ylilentävissä aalloissa oli tärkeä syy saksalaisten vetäytymiseen.
Maihinnousun jälkeen
Maihinnousun suunnitelmat olivat tähdänneet Caenin ja Bayeux'n kaupunkien valtaamiseen ensimmäisenä päivänä ja kaikkien sillanpääasemien yhdistämiseen lukuun ottamatta Utahia. Tarkoitus oli työntää rintama 10–16 kilometrin päähän rannoista, mutta käytännössä yksikään näistä tavoitteista ei täyttynyt. Tappiot eivät kuitenkaan muodostuneet niin suuriksi, kuin pessimistisissä arvioissa oli odotettu. Esimerkiksi Churchill oli pelännyt 20000 miehen tappioita, kun ne olivat todellisuudessa 10000 miestä. Sillanpäät olivat myös kestäneet kaikki saksalaisten vastahyökkäykset.

Seuraavien päivien tavoitteet olivat yhdistää sillanpääasemat, ottaa Caen haltuun ja valloittaa Cherbourgin syväsatama huoltoreitiksi.
Saksalaisten 12. SS-panssaridivisioona hyökkäsi kanadalaisten kimppuun 7. ja 8. kesäkuuta ja aiheutti suuret tappiot, mutta se ei saanut aikaan läpimurtoa liittoutuneiden sillanpääasemaan. Samaan aikaan eri sillanpääasemien joukot liittyivät toisiinsa. Sword yhdistyi 7. kesäkuuta, Omaha 10. kesäkuuta ja Utah 13. kesäkuuta. Liittoutuneet jopa vahvistivat rintamaa nopeammin kuin saksalaiset. Vaikka liittoutuneiden oli tuotava maihin kaikki tarvitsemansa materiaali, ilmaherruus ja Ranskan vastarintaliikkeen rautateille tuottama tuho teki saksalaisten joukkojen siirtämisen hitaaksi ja vaaralliseksi.
Alue Utahin ja Omahan takana oli tyypillistä normandialaista bocageksi kutsuttua maaseutua ja lehtomaastoa – vanhoja penkereitä ja pensasaitoja, jotka olivat jopa kolmen metrin paksuisia. Ne muodostivat tilkkuja, joiden seinämien läpi eivät edes panssarit päässet. Ne myös kestivät tulitusta ja tarjosivat näkösuojaa. Maasto oli ihanteellista saksalaisille puolustautumiseen. Yhdysvaltalainen jalkaväki etenikin hitaasti ja kärsi suuria tappioita edetessään kohti Cherbourgia. Maahanlaskujoukot kutsuttiin toistuvasti apuun käynnistämään uudestaan saksalaisten vastarinnan pysäyttämää etenemistä. Hitler oletti Cherbourgin kaupungin varuskunnan puolustautuvan loppuun asti ja estävän liittoutuneita saamasta satamaa haltuunsa. Sen sijaan, pyydettyään että yksi laukaus ammuttaisiin kohti porttia, Cherbourgin komentaja antautui 26. kesäkuuta. Saksalaiset kuitenkin tuhosivat ja miinoittivat kaupungin syväsataman niin tehokkaasti, että liittoutuneet kykenivät hyödyntämään sitä kunnolla vasta elokuussa.
Montgomery uskoi, että Caen olisi taistelun kannalta keskeinen kaupunki ja teki siitä kolmen erillisen hyökkäyksen kohteen 7. kesäkuuta – 1. heinäkuuta, ennen kuin se viimein piiritettiin ja pommitettiin rankasti 7. heinäkuuta. 18.–20. heinäkuuta Montgomery aloitti suurhyökkäyksen Caenin alueella kaikilla kolmella brittien panssaridivisioonalla tavoitteenaan tehdä läpimurto avoimeen maastoon, joka johtaisi Pariisiin. Hyökkäys oli ensin onnistua, mutta pysähtyi sitten saksalaisten improvisoituun vastarintaan, jossa 1. ja 12. panssaridivisioona puolustautui pioneerien toimiessa jalkaväkenä. Brittien panssaritappiot olivat suuret, mutta samalla saksalaisten reservejä sidottiin taisteluun ja amerikkalaisten 24. heinäkuuta käynnistämä hyökkäys onnistui etelässä. Suurin osa saksalaisten vastarinnasta eliminoitiin lopulta 21. elokuuta, kun kanadalaiset ja puolalaiset joukot sulkivat Chambois’n motin. Pariisin vapautukseen tähdännyt operaatio käynnistettiin muutama päivä tämän jälkeen.
Kronologia
6. maaliskuuta RAF:n pommikoneet hyökkäävät ensi kertaa Ranskan rautatieverkkoa vastaan. Chatresista Pariisin kulkeva rautatie vaurioituu toimintakyvyttömäksi, ja pommikoneet palaavat öiseltä lennoltaan ilman tappioita[15].
29. huhtikuuta 1944: ilmaoffensiivi Ranskassa sijaitsevia rautateitä ym. vastaan alkaa[16]. De Gaulle vastustaa sitä siviiliuhrien takia. Pommitukset tappavatkin yli 3000 ranskalaista siviiliä. Mutta pommitukset katkaisevat lähes kaiken rautatieliikenteen ja tuhoavat useimmat tärkeät sillat.
28. toukokuuta 1944: liittoutuneiden tekemät aseiden maahanpudotukset vastarintaliikkeen tukemiseksi lisääntyvät[17].
2. kesäkuuta liittoutuneiden keskiraskaat pommittajat pommittavat jatkuvasti
maihinnousurannikon tutka-asemia. Monia pommittajia putoaa saksalaisten it-tulessa.
4. kesäkuuta 5300 aluksen laivasto lähtee liikkeelle Englannista[18] ja kokoontuu "Piccadilly Circus":iksi ristitylle alueelle.
5. kesäkuuta. illalla Englannin kanaalissa raivonnut myrsky tyyntyy.  21:30 BBC lähettää salasanoman, minkä mukaan Ranskan vastarintaliike tekee yli 1000 iskua saksalaisille tärkeisiin kohteisiin. SS kostaa tämän mm. tekemällä ratsioita ranskalaisiin kyliin. Noin kello 20.30 maihinnouslaivasto lähtee liikkeelle "Piccadilly Circusista".
Maihinnousu alkaa, kun britit pudottavat laskuvarjosotilaita Caenin lähelle kello 23:55.
5.–6. kesäkuuta – Yhdysvaltalaisten 82. ja 101. laskuvarjodivisioona ja brittien 6. laskuvarjodivisioona tekevät maahanlaskun. Kello 3:14 liittoutuneet aloittavat saksalaisten asemiin raskaan ilmapommituksen, joka on osin epätarkkaa. Kello 5:16 jälkeen laivasto alkaa tulittaa saksalaisten asemia.
6. kesäkuuta – Mereltä tulevat D-Dayn maihinnousut kello 6.30–7.45. Utahin kaistalla tapahtuva ensimmäinen sujuu melko hyvin. Amerikkalaiset kärsivät Omahan ja kanadalaiset Junon kaistalla tuhansien miesten tappioita. Kello 12.00–13.00 liittoutuneet nousevat tasangolle ja avaavat tien sisämaahan, mutta Omaha-rannalla edetään päivän aikana vain 1,5 km. Liittoutuneet eivät saavuta tavoitteitaan, yhtenäistä sillanpäätä. Saksalaiset alkavat siirtää joukkoja vasta 17.00. Saksalaisten 21 PsD:n vastahyökkäys eräässä kohdassa etenee lähelle rantaa 19:00, mutta saksalaiset vetävät panssarinsa pois 21:00. Yön alkaessa maihin on noussut viisi divisioonaa.
7. kesäkuuta britit valtaavat Bayeuxin.
12. kesäkuuta englantilaiset etenevät pisimmälle siihen asti, Caumontiin. Normandiassa 326000 liittoutuneiden sotilasta.
12.–13. kesäkuuta liittoutuneet yhdistävät sillanpääaseman erilliset saarekkeet.
13. kesäkuuta vastaisena yönä ensimmäiset V-pommit putoavat Englantiin.
14. kesäkuuta amerikkalaiset murtavat soisen maaston rintamalinjan.
16. kesäkuuta amerikkalasiet Saint Sauveuriin
18. kesäkuuta liittoutuneilla sillanpäässä 619000 sotilasta.
18.–21. kesäkuuta amerikkalaiset valtaavat suuren osan Cotentinin niemimaasta[19]
19. kesäkuuta brittien liikuteltava Mulberry-satama tuhoutuu myrskyssä[20]. Britit valtaavat viimein Tillyn kylän.
20.–21. kesäkuuta amerikkalaiset saartavat Cherbourgin[21].
25.–29. kesäkuuta – Operaatio Epsom, hyökkäys lännessä Caenista, jonka saksalaiset torjuvat.
24. kesäkuuta 28. kesäkuuta amerikkalaiset valtaavat Cherbourgin, vastarintaa vielä 3. heinäkuuta[22]. Saksalaiset olivat miinoittaneet Cherbourgin sataman.
1. heinäkuuta saksalaisten torjuntajoukkojen komentajaksi von Kluge.
20. heinäkuuta saksalaiset kenraalit yrittivät murhata Hitlerin pommilla.
8.–9. heinäkuuta britit valtaavat Caenin pohjoispuoliskon
18.–22. heinäkuuta operaatio Goodwood, loput Caenista briteille. Britit etenevät 5–10 km, mutta kärsivät suuria tappioita.
17. heinäkuuta – Erwin Rommel haavoittuu vakavasti, kun hänen autonsa joutuu liittoutuneiden ilmahyökkäyksen kohteeksi.
18.–19. heinäkuuta amerikkalaiset etenevät Saint Lohon[23]
24. heinäkuuta Yhdysvaltain operaatio Cobra alkaa, menestyy alussa huonosti, mutta läpimurto syntyy seuraavana päivänä raskaan pommituksen ja tykistötulen ansiosta.[24] Britit ja kanadalaiset menestyvät rintamillaan huonommin ja etenevät hitaasti.
28. heinäkuuta amerikkalaiset Coutancesissa.
30. heinäkuuta amerikkalaiset valtaavat Avranchesin.
1. elokuuta amerikkalaisilla koko Cotentinin niemimaa  edenenet Seinelle.
3. elokuuta liittoutuneiden joukot edenneet syvälle Bretagneen.
6. elokuuta liittoutuneet etenevät syvälle etelään.
7. elokuuta saksalaisten vastahyökkäys Mortainin alueella. Liittoutuneiden ilmavoimat pysäyttävät sen 10 km etenemisen jälkeen.
7.–13. elokuuta Brittien operaatio Totalize kohtaa suuria tappioita ja juuttuu.
12. elokuuta liittoutuneet valtaavat Alenconin.
noin 13. elokuuta liittoutuneet melkein saartavat saksalaisten päävoimat Falaisen lähistöille
15. elokuuta liittoutuneet nousevat meihin myös Etelä-Ranskassa
16. elokuuta amerikkalaiset Chartresissa ja Orleansissa.
17. elokuuta saksalaisten uusi komentaja Model määrää joukkonsa pois osin saarretusta Falaisesta, joka jää kanadalaisille.
18. elokuuta kanadaiset etenevät Chamboisiin, amerikkalaiset hyökkäävät kohti Pariisia.
20. elokuuta saksalaisten viimeinen yritys murtautua ulos Falaisen motista[25]
21. elokuuta Falaisen motti sulkeutuu.
21.–30. elokuuta saksalaiset vetäytyvät Seinen yli.
25. elokuuta Pariisin saksalainen komentaja antautuu
26. elokuuta britit Seinellä.
30. elokuuta saksalaisten vastrinta Seinellä pysähtyy, Normandian taistelut päättyvät
2. syyskuuta liittoutuneet Belgian rajalla.
4. syyskuuta liittoutuneet valtaavat Antwerpenin.
17.–27.9. liittoutuneiden operaatio Market garden, yritys edetä nopeasti Reinin yli, päättyy epäonnistumiseen huonon tiedustelun, valmistelujen ja saksalaisten odotettua voimakkaamman vastarinnan takia.
Normandian maihinnousuun liittyvät operaatiot
Normandian maihinnousu oli laaja kokonaisuus, jota valmistelemaan, toimeenpanemaan ja jonka jatkoksi tehtii useita eri operaatioita.

Ensimmäisten päivien tappiot
Normandian maihinnoususta esitettiin monenlaisia suuria tappioennusteita ja pelättiin, että sen ensimmäinen vaihe, operaatio Neptunus, voisi epäonnistua. Kuitenkin saksalaisten vastatoimien viipyessä lähinnä panssarijoukkojen käytöstä johtuneen linjariidan vuoksi liittoutuneet onnistuivat pitämään asemiaan, vaikka Caenin kaupungin valtaaminen viivästyi. 6. kesäkuuta 1944 saksalaiset lähettivät vastahyökkäykseen 21. Ps.D.:n, joka pääsi Englannin kanaalin rantaan jakaen liittoutuneiden maihinnousujoukot kahtia illalla noin kello 20. Kuitenkaan voima ei riittänyt laajentamaan aukkoa maihinnousijoiden rintamassa ja saksalaiset joutuivat vetäytymään.

Ensimmäisten päivien aikana, noin 6. kesäkuuta – 10. kesäkuuta 1944 oli kaaos joukkojen keskuudessa niin suuri, ettei mitään tappiolukuja kyetty muodostamaan hyväksyttävällä tarkkuudella. Kadonneiksi uskottuja sotilaita oli liittynyt muihin joukko-osastoihin ja osa haavoittuneista oli lähetetty hoidettavaksi Englantiin ilmoittamatta siitä, minkä seurauksena haavoittuneita pidettiin kadonneina.[26]
Saksalaiset joukot
Jalkaväkijoukot
36 jalkaväkidivisioonaa
Normandian sektori
Saksan LXVII (68. armeijakunta)
kenraali Gustav-Adolf von Zangen
Saksan 346. jalkaväkidivisioona
kenraaliluutnantti Erich Diester
Saksan 857. jalkaväkirykmentti
Saksan 858. jalkaväkirykmentti
Saksan 346. tiedustelupataljoona
Saksan 346. tykistörykmentti
Saksan 346. panssarintorjuntapataljoona
Saksan 711. jalkaväkidivisioona
kenraaliluutnantti Josef Reichert
Saksan 731. jalkaväkirykmentti
Saksan 744. jalkaväkirykmentti
Saksan 711. panssarintorjuntakomppania
Saksan 1711. tykistörykmentti
Saksan 719. rannikkodivisioona
kenraaliluutnantti Karl Sievers
Saksan LXXXIV (84.) armeijakunta
kenraaliluutnantti (kuolemansa 12. kesäkuuta 1944 jälkeen 24. kesäkuuta 1944 tykistökenraali) Erich Marcks
Kanaalisaaret
Saksan 319. jalkaväkidivisioona
Panssarijoukot ja panssarijääkärijoukot
Brittien rintamalohko
Panzerlehr-panssaridivisioona
kenraaliluutnantti Fritz Bayerlein[27]
2. panssaridivisioona
kenraaliluutnantti vapaaherra Heinrich von Lüttwitz[27]
21. panssaridivisioona Panzerkampfwagen IV:illa varustettuna
kenraaliluutnantti Edgar Feuchtinger[27]
 1. SS-panssaridivisioona Leibstandarte Adolf Hitler (saksaksi 1. SS-Panzer-Division Leibstandarte SS Adolf Hitler)
 12. SS-panssaridivisioona Hitler Jugend (saksaksi 12. SS-Panzer-Division Hitler Jugend)
 9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen (saksaksi 9. SS-Panzer-Division Hohenstaufen)
 10. SS-panssaridivisioona Frundsberg (saksaksi 10. SS-Panzer-Division Frundsberg)
kaksi Panzerkampfwagen VI ”Tiger”-pataljoonaa
Yhdysvaltalaisten rintamalohko
 17. SS-panssarijääkäridivisioona Götz von Berlichingen (saksaksi 17. SS-Panzergrenadier-Division „Götz von Berlichingen“)
 2. SS-panssaridivisioona Das Reich (saksaksi 2. SS-Panzer-Division „Das Reich“)
Seuraukset

Sillanpää, jonka liittoutuneet loivat Normandiaan, oli keskeinen länsiliittoutuneille, jotka siten saivat vietyä sodan saksalaisten omalle maaperälle. On esitetty, että Neuvostoliiton asevoimat olisivat kyenneet Saksan voittamiseen ilman läntisiä asevoimia ja että tämä taistelu oli tarpeeton sotilaallisen voiton saavuttamiseksi Saksasta.
Toisaalta on esitetty, että ilman toista rintamaa Neuvostoliitto olisi miehittänyt koko Manner-Euroopan. Länsiliittoutuneiden läsnäolo Länsi-Euroopassa auttoi luomaan länsiliittoutuneille aseman sodanjälkeisessä kylmässä sodassa ja esti Neuvostoliiton hallintomallin käyttöönoton keskeisessä Euroopassa. Tästä näkökannasta Normandian maihinnousu on nähtävä jo osana toista maailmansotaa seurannutta kylmää sotaa.[1]
Maihinnousun muisto
Normandiassa nykyään käyvä vierailija löytää paljon muistoja vuoden 1944 tapahtumista. Huomattavimpia ovat rannat, jotka ovat edelleen tunnettuja invaasion koodinimillään. Seuraavaksi tulevat laajat hautausmaat – rivikaupalla identtisiä valkoisia hautaristejä ja Daavidin tähtiä, huolellisesti hoidettuina, muistuttaen liittoutuneiden tappioista. Rantojen lähellä olevat tiet on nimetty niillä taistelleiden yksiköiden mukaan ja siellä täällä olevat muistomerkit muistuttavat merkittävistä sattumuksista. Keskeisissä paikoissa, kuten Pointe du Hocilla ja Pegasus-sillalla, on muistomerkkejä tai pieniä museoita. Mulberry-satama on edelleen Arromanchesin edustalla meressä. St. Mère-Églisessä laskuvarjosotilasnukke roikkuu kirkontornista. Juno Beachille Kanadan hallitus on rakentanut massiivisen muistomerkin ja tietokeskuksen, kunnioittaen yhtä Kanadan armeijan historian keskeisimmistä taisteluista. Joka vuosi sotineiden maiden valtionpäämiehet käyvät muistotilaisuudessa Normandian rannalla.
Ranska lyötti vuonna 2014 Normandian maihinousu 70 vuotta (1944-2014) - juhlarahan.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley, M. J.| title = Battleships of World War Two - an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1998| id = ISBN 1-85409-386-X| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Beevor, Antony| title = Normandia 1944: Maihinnoususta Pariisin vapauttamiseen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2009| version = (D-Day: The battle for Normandy, 2009.) Suomentanut Jorma-Veikko Sappinen| isbn = 978-951-0-35306-6}}
Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Luokka:Toisen maailmansodan länsirintaman taistelut
Luokka:Toisen maailmansodan sotilasoperaatiot
Luokka:Normandia
Luokka:Maihinnousut
Luokka:Saksan taistelut
Luokka:Yhdysvaltain taistelut
Luokka:Kanadan taistelut
Luokka:Ranskan taistelut
Luokka:Puolan taistelut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:1944

Oliko Frederick William Lanchester vaimoa?


Soijapapu (Glycine max, syn. Soja hispida) on yksivuotinen hernekasvi (Fabaceae). Se muodostaa palon, jossa on useampi siemen.
Soija on riisin ja vehnän jälkeen yksi maailman viljellyimmistä kasveista[1]. Soijaa tuotettiin maailmassa noin 220 miljoonaa tonnia vuonna 2008[2]. Yhdysvallat on soijan suurin tuottajamaa 33 prosentin osuudellaan, seuraavaksi tulevat Brasilia (27%) ja Argentiina (21%). Maailman soijasadosta 83 prosenttia käytetään eläinten rehun ja soijaöljyn valmistukseen.[1]
Suomessa 98 prosenttia soijasta tuodaan rehu- ja ruokaöljyteollisuuden tarpeisiin. Suomeen maahantuodun rehusoijan määrä oli 168,000 tonnia vuonna 2009. Soijan vastuulliselle tuotannolle ja hankinnalle on luotu Basel-standardi.[2].
Soijapavun proteiinipitoisuus voi olla jopa 45 prosenttia ja aminohappokoostumus on erinomainen. Soijapavulla on hernekasveille tyypillinen symbioottinen typensidonta.[3]
Soijapavuista syntyy murskauksen yhteydessä 78 prosenttia soijarouheen esiastetta soijamassaa, 18 prosenttia raakasoijaöljyä ja 3 prosenttia soijakuitua. Soijapavusta valmistettua soijarouhetta voidaan käyttää paitsi eläinten rehuna myös jauhelihan tapaan. Raakasoijaöljystä jatkojalostetaan soijaöljyä sekä lesitiiniä, joka on yleinen emulgointiaine esimerkiksi suklaassa, valmiskastikkeissa, margariineissa ja pikkusuolaisissa.[1] Muita soijasta valmistettavia tuotteita ovat muun muassa soijamaito, -kastike ja tofu. Soijaa voidaan käyttää myös biopolttoaineena.
Soijapavun viljelyä on kokeiltu Suomessa. Vuonna 2017 viljelyala oli 2,5 hehtaaria. Ruotsissa lämpimillä alueilla soijapavun viljelyala olisi mahdollista kasvattaa 8000–9000 hehtaariin, mutta tuontirehun saatavuus ja hinta eivät ole ohjanneet siihen.[3]
Terveysväitteet
Kiinalaiset kutsuivat soijapapua kultaiseksi helmeksi ravintoarvojensa vuoksi. Ravintosisällöltään se on poikkeuksellisen monipuolinen: enemmän proteiineja kuin missään muussa pavussa, linolihappoja, kuituja, kaliumia, kalsiumia, fosforia, rautaa, sinkkiä ja runsaasti B-, K- ja E-vitamiineja. Soijaproteiini sisältää kaikkia ihmiselle välttämättömiä aminohappoja, mikä tekee siitä kokonaisen proteiinin lähteen.[4][5]
Kasvisruokavaliossa soijapohjaisia tuotteita käytetään usein lihatuotteiden tapaan, ja siitä saadaan proteiinia, joskaan soija ei ole välttämätön kasvissyöjälle. Soija on terveellisempi proteiininlähde kuin liha muun muassa siksi, että siinä on tyydyttyneiden rasvahappojen sijaan terveellisempiä monityydyttymättömiä rasvahappoja [6].
Soijan kielteisistä terveysvaikutuksista liikkuu netissä keskusteluja, mutta niiden tueksi ei ole olemassa näyttöä.[7]
Soijan kasviestrogeenit eivät vaikuta miehiin naishormonien tavoin.[8]
Rehuna
Soijarehu on karjan pääasiallinen valkuaisainerehu EU:n alueella. Korkean valkuaispitoisuuden ansiosta soijarouheella on voitu korvata aikaisemmin käytössä olleet eläinperäiset valkuaisraaka-aineet. Soijarouhe valmistetaan hiutaloimismenetelmällä. Sivutuotteena syntyy soijaöljyä, joka irrotetaan soijahiutaleista uuttamalla (heksaanilla). Paahtamisella varmistetaan vielä rouheen puhtaus.[9]
Soijankasvatuksen ympäristövaikutukset

Suurin osa maailman soijasta tuotetaan rehuteollisuuden tarpeita varten. Yli 80 prosenttia tuotetusta soijasta jalostetaan eläinrehuksi. EU on Kiinan ohella rehun suurimpia vientialueita. EU:n tärkein rehuntuottaja on Brasilia. Jatkuvan kysynnän kasvamisen vuoksi soijan viljelysmaat valtaavat jatkuvasti alaa Amazonin sademetsistä. Soijan tuotanto
on tärkein epäsuora syy, joka aiheuttaa metsäkatoa Amazonilla. Vaikka uusien viljemysmaiden takia ei jouduttaisikaan kaatamaan metsää, sen ympäristövaikutukset ovat silti merkittävät. Kasvava soijantuotanto vaatii uutta infrastruktuuria jolloin soijaviljelyksille johtavien teiden tieltä joudutaan raivaamaan sademetsää. Soijan viljelysmaat aiheuttavat myöskin vesistöjen saastumista lähialueilla.[10]
Geenimuunneltu soija
Maailman soijakaupasta 90 prosenttia[11] on geenimuunneltua soijaa, jota käytetään teollisuudessa ja maataloudessa. Kuluttajatuotteita ei Suomessa ole toistaiseksi (8/2007) myynnissä. Tullilaboratorion testeissä on ilmennyt että geenimuunneltua soijaa sisältäviä tuotteita tulee Suomeen ulkomailta. Yleensä muuntogeenisen ainesosan osuus näytteestä on kuitenkin niin pieni, ettei se ylitä maininnan edellyttämää 0,9 prosentin raja-arvoa. Jos muuntogeenistä soijaa on tuotteessa tätä enemmän, pakkauksessa tulee olla merkintä ”muuntogeeninen” tai ”valmistettu muuntogeenisestä soijasta”.
Käyttö ruoanlaitossa

Soijapapu
Soijapapuja liotetaan 12 tuntia ennen käyttöä ja keitetään sitten 3–4 tuntia. Keittämisen aikana kannattaa kuoria pois keitinveden pintaan syntyvää vaahtoa. Keitinvesi kaadetaan pois.
Keittoaikaa voi lyhentää huomattavasti idättämällä: liotuksen jälkeen kaadetaan vesi pois ja pavut huuhdellaan, jonka jälkeen ne jätetään kannettomaan astiaan tai esimerkiksi suureen siivilään vuorokauden ajaksi. Idätys parantaa pavun ravintoarvoa entisestään.
Soijapapuja voi myös idättää pidempään: pavut on huuhdeltava idättämisen aikana perusteellisesti 3–4 kertaa. 3–5 vuorokauden kuluttua idut ovat 2–4cm:n pituisia. Ennen käyttöä idut kannattaa ryöpätä. Idut sopivat salaatteihin ja lämpimiin ruokiin sekä sellaisenaan syötäviksi.
Soijakastike

Soijakastike on soijasta ja muista valmistusaineista käymisen kautta valmistettu maustekastike.
Soijarouhe

Soijarouhe on rakenteeltaan lähellä jauhelihaa. Sitä voi käyttää muun muassa pihveissä, padoissa ja keitoissa.
Soijaöljy

Soijaöljy on soijakasvin pavuista valmistettua öljyä. Tätä öljyä pidetään terveysvaikutteisena, sillä se sisältää paljon omega-3-rasvahappoja.[12] Soijaöljyä myydään joskus pelkällä kauppanimellä "kasviöljy".
Soijajauho
Soijajauholla voi korvata osan jauhoista leivonnassa. Sillä ei ole leipoutumisominaisuuksia. Soijajauho on luontaisesti gluteenitonta, joten se sopii myös keliaakikoille. 1 dl soijajauhoa painaa kuivana noin 47 g.
Soijahiutaleet
Soijahiutaleita voi syödä joko sellaisenaan välipalana tai aamiaismurojen tapaan.
Soijasuikaleet
Kiinteät soijasuikaleet muistuttavat rakenteeltaan lihaa. Niitä voi käyttää esimerkiksi wokeissa, pataruuissa ja kastikkeissa. 1 dl painaa kuivana noin 23 g.
Soijapalat
Soijapalat ovat kiinteitä ja muistuttavat rakenteeltaan lihaa. Niitä voi käyttää esimerkiksi kastikkeissa, keitoissa tai lisänä liha- tai kanaruuissa. Kiinteä rakenne ei murene valmistuksen aikana. 1 dl painaa kuivana noin 23 g.
Soijapyörykät
Soijapyörykät ovat kiinteitä, suuria paloja, joista voi valmistaa esimerkiksi nugetteja tai käyttää wokeissa, keitoissa ja kastikkeissa. 1 dl painaa kuivana noin 25 g.
Soijafileet
Soijafileet ovat kooltaan suuria soijapaloja. Niitä voi käyttää ruoanlaitossa lihafileiden tapaan. Niistä voi valmistaa kasvispihvejä, sillä fileet pysyvät kiinteinä paistettaessa. 1 filee painaa kuivana noin 10 g.
Kuvagalleria

Soijapapuviljelmä
Soijapavun siemeniä, soijapapuja

Lähteet
, Ostajan oppaat
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Soija
Luokka:Hernekasvit
Luokka:Viljeltävät ravintokasvit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Transformers – Tuhon aikakausi ()[1][2] on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalais-kiinalainen tieteiselokuva, joka perustuu Transformersiin. Se on vuoden 2011 elokuvan Transformers: Kuun pimeä puoli jatko-osa sekä Transformers-elokuvasarjan neljäs osa, joka sijoittuu viisi vuotta Chicagon taistelun jälkeen. Edeltäjiensä tavoin, tämänkin elokuvan ohjasi Michael Bay ja käsikirjoitti Ehren Kruger. Pääosaa esittää Mark Wahlberg ja Peter Cullen on yhä Optimus Primen ääninäyttelijänä. Tämä on elokuvasarjan ensimmäinen osa, jossa ei esiinny yksikään aiempien elokuvien ihmisnäyttelijä, vaan kaikki ovat uusia. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa ja Suomessa 27. kesäkuuta 2014.[3]
Elokuva sai suurelta osin huonot arvostelut, ja sai muun muassa seitsemän Golden Raspberry -ehdokkuutta, Bayn voitettua huonoimman ohjauksen ja Kelsey Grammerin voitettua huonoimman miessivuosan palkinnon. Ylistystä saivat kuitekin elokuvan visuaaliset efektit, toimintakohtaukset, musiikki, sekä Wahlbergin ja Stanley Tuccin roolisuoritukset. Huonoista kritiikeistä huolimatta, elokuva tuotti maailmanlaajuisesti noin 1,104 miljardia dollaria.
Viides elokuva, Transformers: Viimeinen ritari, sai ensi-iltansa 21. kesäkuuta 2017, Bayn palatessa ohjaajaksi sekä Wahlbergin ja Cullenin palatessa tuttuihin rooleihinsa.
Juoni

Muinaisina aikoina ”Luojat”, transformereiden olemassaolosta vastuussa oleva avaruusoliorotu, saapuivat liitukauden lopulla Maahan. He käyttivät sen maaperään "Siemeniä", pommeja, jotka räjähtäessään muunsivat kaiken kantaman sisäpuolelle jäävän materiaalin (eli muuttivat sen samaksi metalliksi, josta transformerit koostuvat). Juuri tämä tapahtuma aiheutti dinosaurusten joukkosukupuuton.
Autobottien ja Decepticonien taistelusta Chicagossa on kulunut viisi vuotta. Texasissa robotiikkaan ja autoihin erikoistunut keksijä ja yksinhuoltajaisä Cade Yeager (Mark Wahlberg) ostaa vastahakoisen liikekumppaninsa, Lucas Flanneryn (T. J. Miller), avulla vanhan ruosteisen Marmon -rekka-auton toivoen voivansa purkaa sen ja myydä sen osat tienatakseen rahaa tyttärensä Tessan (Nicola Peltz) opiskeluja varten. He kuitenkin huomaavat sen olevan piileskelevä Autobottijohtaja Optimus Prime ja Cade tarjoutuu korjaamaan hänet. Samaan aikaan CIA:n agentti Harold Attinger (Kelsey Grammer) on muodostanut erikoisryhmän nimeltä "Cemetery Wind" hävittämään Maasta kaikki elossa olevat Decepticonit, mutta tapattaa presidentin selän takana myös Autobotteja uskoen, etteivät ihmiset ole turvassa ennen kuin kaikki transformerit ovat poissa. He löytävät näiden lääkintämiehen Ratchetin ja tappavat hänet galaksienvälisen palkkionmetsästäjä Lockdownin avustuksella. Saatuaan selville Optimuksen olevan Texasissa, James Savoyn (Titus Welliver) johtama joukko Cemetery Windin agentteja sekä Lockdown saapuvat sinne ja uhkaavat Caden, Tessan ja Lucasin henkeä. Optimus kiinnittää agenttien huomion hetkeksi muualle, kun taas Cade ja muut pakenevat irlantilaisen ralliautoilija Shane Dysonin (Jack Reynor) avulla, jota Tessa oli tapaillut isänsä selän takana. Takaa-ajajat onnistuvat tappamaan Lucasin, mutta Optimus, Yeagerit ja Shane onnistuvat eksyttämään heidät. Optimus vaihtaa muuntautumismuodokseen sinipunaisen Western Star -rekka-auton ja kutsuu koolle kaikki pakoon pääseet Autobotit: Bumblebee, Hound, Drift ja Crosshairs.
Samaan aikaan cybermuuntuneiden dinosaurusten jäännöksiä tutkiva geologi Darcy Tirrel (Sophia Myles)  yrittää kertoa löydöstään teknologiayhtiö KSI:n (Kinetic Solutions Incorporated) johtajalle, Joshua Joycelle (Stanley Tucci). Mutta Joshua on kiinnostuneempi siitä mihin kyseistä metallia, jota he kutsuvat "transformiumiksi", voi käyttää. Pakottamalla Brainsin keräämään tietoja Decepticonjohtaja Megatronin ja muiden kuolleiden transformereiden jäännöksistä, he rakensivat omia keinotekoisia transformereita, joista valmiina on kaksi prototyyppiä: Galvatron ja Stinger. Saatuaan selville KSI:n työskentelevän Attingerin kanssa, Cade ja Shane soluttautuvat KSI:n toimipaikkaan Chicagoon. Mutta he jäävät kiinni ja itse Attinger saapuu paikalle vaatien Cadea paljastamaan Optimuksen olinpaikan. Bumblebee ja Drift auttavat Caden pakoon ja samaan aikaan Ratchetin kohtalosta raivostuneina Optimus, Hound ja Crosshairs hyökkäävät KSI:n tehtaalle. Mutta Joshua pitää tekojaan oikeutettuina, eikä usko ihmisten enää tarvitsevan Autobotteja, kun he voivat rakentaa omia transformereita. Attinger käskee lähettää Galvatronin ja Stingerin Autobottien perään, mutta kesken taistelun Galvatron ei kuitenkaan täysin tottele ohjauksia ja jopa puhuu. Sitten Lockdown tulee ja vangitsee Optimuksen, sekä vahingossa myös Tessan, ja vie heidät alukseensa.
Aluksessaan Lockdown kertoo saaneensa Luojilta tehtäväksi toimittaa Optimuksen heille "takaisin". Palkkioksi avusta Lockdown antaa Cemetery Windin agenteille yhden Siemenistä, jotta KSI saisi siitä lisää metallia keinotekoisten transformereiden rakentamiseen. Samalla Cade, Shane ja Autobotit tunkeutuvat Lockdownin alukseen ja vapauttavat Tessan sekä Optimuksen. Sitten he irrottavat osan aluksesta paetakseen ja Brainsin antamien tietojen kautta he tajuavat Megatronin mielen manipuloineen keinotekoisten transformereiden luontia alusta asti ja vallanneen Galvatronin uudeksi kehokseen. Jos hän saisi Siemenen, hän käyttäisi sen kautta saamaansa metallia voidakseen rakentaa uuden Decepticon-armeijan.
Toimintansa Pekingin tehtalle siirtänyt Joshua saa Attingeriltä Siemenen, mutta hän tajuaa luomustensa epäonnistumisen ja kääntyy Darcyn sekä kiinalaisen liikekumppaninsa Su Yuemingin (Li Bingbing) ohella Attingeriä vastaan päättäen paeta Hongkongiin toimittaakseen Siemenen Cadelle ja Autoboteille. Samaan aikaan Galvatron aktivoituu itsestään ja alistaa muut keinotekoiset transformerit valtaansa. Hongkongissa Bumblebee ja Hound käyvät taisteluun Galvatronin joukkoja vastaan. Mutta heillä on alivoima, joten Optimus, Drift ja Crosshairs herättävät irrottamassaan aluksessa vankeina olleet dinosauruksiksi muuntautuvat soturit. Mutta vasta näiden johtajaa vastaan käydyn kaksintaistelun kautta Optimus saa nämä taipumaan tahtoonsa. Cade tappaa Savoyn ja Autobotit tuhoavat suuren osan keinotekoisista transformereista, mutta vankinsa paon huomannut Lockdown saapuu takaisin ja alkaa aluksensa magneettisella aseellaan aiheuttaa tuhoa Hongkongille. Optimus tuhoaa aseen ja käy viimeiseen taisteluun Lockdownia vastaan, jonka aikana hän myös tappaa Attingerin estääkseen tätä tappamasta Cadea. Mutta tämän kautta Lockdown saa tilaisuuden lävistää Optimuksen tämän miekalla. Bumblebee ja Cade kiinnittävät Lockdownin huomion, jolloin Tessa ja Shane kiskovat miekan irti Optimuksesta, joka lopulta tappaa Lockdownin. Galvatron puolestaan pakenee luvaten vielä kohtaavansa Optimuksen joku päivä. Vaikka Cemetery Wind on mennyttä ja Lockdown kuollut, Luojat edelleen jahtaavat Optimusta. Niinpä hän päättää lähteä Maasta etsiäkseen nämä itse käsiinsä ja viedäkseen samalla Siemenen jonnekin, mistä kukaan ei sitä löytäisi. Autobotit jäävät suojelemaan ihmisliittolaisiaan ja "legendaariset soturit" päästettiin vapauteen.

Rooleissa

[4]
Äänirooleissa

[5]
Tuotanto
Edellisistä elokuvista poiketen elokuva toteutettiin vahvalla yhteistyöllä kiinalaisten, kuten China Movie Cannelin ja Jiaflix Enterprisesin, kanssa.[6]
Roolitus
Elokuvan ihmisroolitus oli aiempiin verrattuna aivan uusi ja lisäksi Optimus Primen ja Bumblebeen ulkonäköjä oli muutettu. Ensimmäisenä uuteen roolikaartiin valittiin Mark Wahlberg, joka on näyttellyt myös eräässä toisessa Bayn ohjaamassa elokuvassa nimeltä Pain & Gain[7]. Wahlbergin hahmo on Cade Yeager, yksinhuoltajaisä ja rahapulasta kärsivä keksijä. Nicola Peltz valittiin näyttelemään Caden tytärtä, Tessaa, ja Jack Reynor Tessan poikaystävää ja ralliautoilija Shane Dysonia.[8][9]
Kelsey Grammer näyttelee transformereita vastustavaa virkamiestä.[10] Nälkäpeli-elokuvista tuttu Stanley Tucci näyttelee keinotekoisia transformereita luovan yhtiön johtajaa, televisiosarjasta Moonlight tuttu Sophia Myles tämän geologiassistenttia, sekä elokuvasta Resident Evil: Retribution tuttu kiinalaisnäyttelijä Li Bingbing yhtiön kiinalaista yhteistyökumppania.[11][12][13][14][15] T. J. Miller näyttelee Caden mekaanikkotoveria sekä Titus Welliver transformereita metsästävien agenttien kenttäjohtajaa.[16][17]
Kiinalainen pop-laulaja Han Geng nähdään pienessä roolissa kitaransoittajana, jonka auto joutuu Lockdownin magneettiaseen uhriksi, ja General Motorsin globaalin suunnittelun varapuheenjohtaja Edward T. Welburn näyttelee yhtä KSI:n työntekijää.[18]
Kuvaukset
Elokuvaa kuvattiin Los Angelesissa, Monument Valleyssa, Texasissa, Detroitissa, Chicagossa ja Hongkongissa. [19]
Musiikki
Elokuvan tunnuskappale on Imagine Dragonsin ”Battle Cry”.[20] Skrillex teki elokuvaan osan ääniefekteistä, mukaan lukien Dinobottien äännähtelyt.[21]

Elokuvan sävellykset julkaistiin kahtena eri albumina 30. kesäkuuta ja 3. heinäkuuta 2014. Osa ääniraidoista sisältä osia "Battle Cry"-kappaleesta.
Lähteet

Luokka:Michael Bayn ohjaamat elokuvat
Luokka:Vuoden 2014 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Transformers-elokuvat
Luokka:3D-elokuvat
Luokka:IMAX-elokuvat
Luokka:Dinosauruselokuvat
Luokka:Paramount Picturesin elokuvat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka näytteli Transformers – Tuhon aikakausi elokuvassa päähenkilöä?


▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲
▲

Tämä artikkeli on luettelo Suomen kansallispuistoista. Suomen luonnonsuojelulaki määrittää kansallispuiston yhdeksi tyypiksi Suomen luonnonsuojelualueista.  Lain mukaan kansallispuisto voidaan perustaa vain valtion omistamalle alueelle, mutta puistoon liittyvä, muun julkisoikeudellisen yhteisön kuin valtion omistama alue voidaan yhteisön suostumuksella liittää kansallispuistoon. Kansallispuiston pinta-alan on oltava vähintään 1 000 hehtaaria. Alueella on oltava merkitystä yleisenä luonnonnähtävyytenä tai muutoin luonnontuntemuksen lisäämisen tai yleisen luonnonharrastuksen kannalta.[1]
Suomessa on 40 kansallispuistoa.

Lähteet

Aiheesta muualla

*
Kansallispuistot

Kuinka monta kansallispuistoa on Suomessa?


Amandus Heinrich Adamson (12. marraskuuta 1855 Uuga-Rätsepp, Viron kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 26. kesäkuuta 1929 Paldiski, Viro) oli virolainen taiteilija, kuvanveistäjä ja akateemikko.[1] Adamson oli Viron ensimmäisiä ammattimaisia kuvanveistäjiä, ja hän loi perustan Viron taidehistorialle sekä taiteilijana että opettajana. Hän oli arvostettu tsaarinajan Venäjällä ja myöhemmin myös Virossa.
Adamson opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1876–1879, toimi siellä myös opettajana ja sai nimityksen akateemikoksi 1907. Hän asui ja työskenteli Pietarissa vuoteen 1918, kunnes hän muutti takaisin kotiseudulleen Paldiskiin. Hän oleskeli pitkiä aikoja myös Pariisissa ja eri puolilla Italiaa. Hänen entisessä ateljeessaan Paldiskissa avattiin Amandus Adamsonin ateljeemuseo vuonna 2010.
Opiskeluaikanaan Adamson omaksui realistisen ja klassistisen tyylin. Myöhemmin hän sai vaikutteita uusbarokista, ja hänen työnsä muuttuivat vapaammiksi ja maalauksellisemmiksi ja laajenivat antiikin esikuvista allegorisiin ja arkipäiväisiin aiheisiin. Adamsonin töille on tyypillistä suurenmoinen anatomian tuntemus, esteettinen kauneus ja viimeistellyt, hienot yksityiskohdat.
Meri on usein toistuva teema Adamsonin töissä. Hänen tunnetuimpia töitään on Russalkan muistomerkki Tallinnassa. Hän suunnitteli myös useita Viron vapaussodan muistomerkkejä.
Elämä
Amandus Adamson syntyi Uuga-Rätsepan talossa Paldiskin lähellä. Hänen isänsä oli merimies ja äitinsä talontytär. Isän kadottua merellä äiti joutui hankkimaan ansioita ompelemalla ja tilapäisillä töillä, ja perhe eli niukoissa oloissa. Amandus kävi Tallinnassa köyhien lasten koulua, joka toimi myös lastenkotina, ja hankki lisätuloja puuveistoksia myymällä. 14-vuotiaana hän karkasi koulusta ja yritti päästä opiskelemaan Pietarin taideakatemiaan, mutta ei onnistunut. Karkaamisesta häntä rankaistiin koulussa niin pahoin, että hän sai loppuiäkseen munuaisvaurion.[1]
Vuonna 1870 Adamson pääsi oppipojaksi Bergin puusepänverstaaseen, missä hän oppi puusepän ammatin. Kolmen vuoden kuluttua hän yritti uudestaan taideakatemiaan, mutta jälleen tuloksetta. Hän jäi kuitenkin asumaan Pietariin, missä hän työskenteli ensin Bolhagenin huonekaluverstaassa, jossa jäljennettiin vanhoja huonekaluja, ja sitten akateemikko Šutovin puunleikkausateljeessa. Hän sai lisää taitoja ja kokemusta ja yritti hankkia suosituksia taideakatemiaan pääsemiseksi. Lopulta hän saikin suosituskirjeen, läpäisi pääsykokeet ja pääsi aloittamaan opinnot Pietarin taideakatemiassa vapaaoppilaana vuonna 1876.[1]
Taideakatemiassa Adamsonin opettajana oli tunnettu eklektis-klassistinen kuvanveistäjä Aleksander von Bock. Lahjakas opiskelija voitti monia kunniakirjoja, sai rahapalkintoja ja yksityistilauksia, ja niin hänen taloudellinen tilanteensakin parani. Valmistuttuaan 1879 hän toimi Pietarissa vapaana taiteilijana.[1]
Adamson menestyi taiteilijana hyvin. Hän pystyi työskentelemään nopeasti ja tarkasti, hänen maineensa levisi ja hän sai tilauksia korkeimmistakin aristokraattipiireistä. Ensimmäisen henkilökohtaisen näyttelyn hän avasi 8. huhtikuuta 1887. Omien näyttelyjen järjestäminen oli tuohon aikaan vaikeaa, joten se oli tärkeä tapahtuma nuoren taiteilijan uralla. Saman vuoden syksyllä Adamson lähti Pariisiin, jossa hän vietti vuodet 1887–1891. Hän sai teoksiaan esille vuoden 1889 maailmannäyttelyyn ja osallistui moniin muihinkin näyttelyihin, joista hän sai palkintoja ja lisää mainetta.[1].
Vuonna 1891 Adamson palasi Pietariin, missä hän jatkoi työtään vapaana taiteilijana, mutta kävi usein myös Virossa Paldiskissa ja Pakrin saarilla. Vuonna 1901 hän alkoi tehdä myös monumentteja. Hänen ensimmäinen tilaustyönsä oli Russalkan muistopatsas Tallinnassa (1902), ja sitä seurasi joukko uusia tilauksia sekä Venäjällä että Virossa. Adamson pysyi Pietarissa myös vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen, toisin kuin monet muut virolaiset kulttuuri-ihmiset. Hänet nimitettiin 1907 akateemikoksi Pietarin taideakatemiaan, missä hänen oppilaitaan olivat muun muassa virolaiset Nikolai Triik ja Konrad Mägi. Samoihin aikoihin hän kiinnostui myös maalaustaiteesta ja teki joitakin maalauksia Italian ja Viron maisema- ja meriaiheista.[1]
Koska Adamson oli tsaarin suosikki, hän joutui lähtemään Venäjältä lokakuun vallankumouksen jälkeen. Hän oli suunnitellut kunniapatsasta Romanoveille ja menetti siinä koko varallisuutensa.[2]
Vuonna 1918 Adamson muutti kotiseudulleen Paldiskiin. Hän oli työskennellyt lakkaamatta monumenttien parissa, ja hänen terveytensä oli heikentynyt. Virossa hän alkoi tehdä ensin veistoksia, mutta sai pian tilauksia uusista monumenteista. Hän työskenteli pitkään Italiassa 1922 ja kävi siellä myöhemminkin usein. Adamson kuoli sydänkohtaukseen 26. kesäkuuta 1929. Hän teki töitä ahkerasti viimeiseen asti ja jätti jälkeensä joukoittain keskeneräisiä veistoksia. Hänet on haudattu Pärnuun Alevin hautausmaalle.[1]
Adamsonilla oli vaimo Eugenie ja kolme lasta, poika ja kaksi tytärtä. Nuorin lapsista, Maria syntyi 1922 Carrarassa Italiassa ja kuoli vuonna 2011. Marian mukaan hänen isälleen rakkain työ oli Viron vapaussodassa kaatuneiden muistomerkki Pärnussa. Taiteilija käytti siinä surevien omaisten mallina vaimoaan ja lapsiaan, ja hän halusi tulla myös haudatuksi sen lähelle.[3]
Taide

Opiskeluaikanaan Adamson kiinnostui tuohon aikaan vallitsevasta realistisesta tyylistä. Teosten aiheet hän valitsi akatemian tavan mukaisesti enimmäkseen antiikin mytologiasta ja Raamatusta.[1] Pariisin-aikana häneen vaikuttivat ranskalaiset kuvanveistäjät Jean-Baptiste Carpeaux ja Jules Dalou.[4] Hän kiinnostui aistillista kauneutta kuvaavasta uusbarokista ja etääntyi taideakatemiassa omaksumastaan klassismista. Hänen työnsä muuttuivat vapaammiksi ja maalauksellisemmiksi ja laajenivat antiikin esikuvista allegorisiin ja arkipäiväisiin aiheisiin.[1] Adamsonin töille on tyypillistä suurenmoinen anatomian tuntemus ja esteettinen kauneus ja viimeistellyt, hienot yksityiskohdat.[2]
Adamsonin ensimmäinen merkittävä työ oli kehyksien veistäminen Johann Kölerin maalaukseen (1883), jonka virolaiset taideyhdistykset tilasivat Aleksanteri III:n kruunajaisten kunniaksi. Adamson sai siihen vaikutteita Tallinnan 1600-luvun kirkkojen alttareista. Barokkiaiheista tuli tärkeä piirre hänen töissään, kuten allegorisessa päärynäpuuveistoksessa Aamunkoitto ja hämärä (1895).[4]
Meri on usein toistuva teema Adamsonin pienemmissä töissä, kuten Veneen viimeinen henkäys (vahatyö 1899, kipsi 1902, marmori 1926). Hän kuvasi merta myös työpaikkana, kuten veistoksissa Kalastajia Muhussa (1892) ja Pelokas odotus (1897).[4] Adamsonin tunnetuimpia töitä on panssarilaiva Rusalkan uppoamisen muistomerkki Russalka, joka sijaitsee Suomenlahden rannalla Tallinnan Piritalla, Kadriorgin puiston reunalla. Se on ensimmäinen virolaisen taiteilijan tekemä monumentti, ja sitä pidetään yhtenä Tallinnan kauneimmista muistomerkeistä.[5] Toinen Adamsonin meren rannalle tekemä monumentti on Uponneiden laivojen muistomerkki Sevastopolissa (1904).[4] Adamson suunnitteli myös useita Viron vapaussodan muistomerkkejä. Monet niistä hävitettiin neuvostomiehityksen aikana, mutta osa on pystytetty uudelleen.[2]
Lydia Koidulan muistomerkki Pärnussa on viimeinen työ, joka paljastettiin Adamsonin elinaikana, vain pari viikkoa ennen taiteilijan kuolemaa.[3]
Merkitys
Amandus Adamson oli Viron ensimmäisiä ammattimaisia kuvanveistäjiä, ja hän loi perustan Viron taidehistorialle sekä taiteilijana että opettajana. Hän oli arvostettu kuvanveistäjä tsaarinajan Venäjällä ja myöhemmin myös Virossa. Vaikka hän joutui pakenemaan Venäjältä, monet hänet teoksensa ovat säilyneet juuri siksi, että hän muutti takaisin Viroon. Virossa Adamsoniin suhtauduttiin aluksi epäilevästi. Hän oli menettänyt omaisuutensa, häntä pidettiin liian vahvana kilpailijana ja häntä kritisoitiin romanttisesta ja naiivista tyylistä. Vapaussodan monumenttien suunnittelijana hän sai kuitenkin lopulta tunnustusta myös Virossa.[2]
Ateljeemuseo

Amandus Adamson osti Paldiskista tontin asuintalon ja kesäateljeen rakentamiseksi 1896. Kesäateljee valmistui 1899. Adamson käytti sitä aluksi ilmeisesti pienten töiden muotoiluun ja maalaukseen. Kun Adamson muutti perheineen Paldiskiin 1918, sinne oli valmistunut myös kaksikerroksinen asuinrakennus. Adamsonin kuoltua 1929 hänen perheensä jäi asumaan sinne. Toisen maailmansodan jälkeen perhe asui ateljeessa, sillä sotilaat olivat polttaneet asuinrakennuksen 1944. Adamsonin tytär Corinna asui siellä vuoteen 1981.[6]
Vuonna 2005 Adamsonin nuorin tytär Maria Carlsson lahjoitti ateljeerakennuksen Viron valtiolle. Rakennus oli huonossa kunnossa, siellä ei ollut vesijohtoa eikä ilmanvaihtoa, ja paikoin vain maali piti seiniä pystyssä. Se kuitenkin restauroitiin ja sinne perustettiin Amandus Adamsonin Ateljeemuseo. Museo on osa Harjumaan museota, ja se avattiin vierailijoille 13. marraskuuta 2010.[6][2]
Koska rakennus oli pitkään valvomatta, siellä ei ollut juuri säilynyt Adamsonille kuuluneita esineitä tai hänen teoksiaan eikä siitä voitu tehdä tavanomaista kotimuseota. Siellä on mahdollisuus tutustua 3D-muodossa Adamsonin veistoksiin, jotka ovat näytteillä taidemuseo Kumussa, sekä Viron eri kaupungeissa oleviin monumentteihin. Esillä on myös huonekaluja, jotka ovat todennäköisesti joskus kuuluneet taiteilijalle, ja dokumentteja, kuvia ja kirjeitä.[2][7]
Galleria

Venuksen syntymä (1895)
Veneen viimeinen henkäys (1902)
Alfa et omega (1926)
Lydia Koidula (1929)
Russalka (1902)
Napolinlahti (1896)

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Virolaiset kuvanveistäjät
Luokka:Vuonna 1855 syntyneet
Luokka:Vuonna 1929 kuolleet


7. syyskuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 250:s päivä (251:s päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 115 päivää.

Nimipäivät
suomalainen kalenteri: Miro, Milo, Arho, Arhippa
suomenruotsalainen kalenteri: Regina, Roy
ortodoksinen kalenteri: Johannes, Juhani, Juha
saamenkielinen kalenteri: Regiinná
vanhemmissa kalentereissa: Eudoxus, Inari, Justus, Regiina
Tapahtumia
1631 – Breitenfeldin taistelu.
1822 – Brasilia julistautui itsenäiseksi.
1856 – Saimaan kanava vihittiin käyttöön.
1920 – Ilmailu: kaksi Italian Suomelle lahjoittamaa Savoia-lentovenettä putosi valmistusvirheen vuoksi, lentäjät ja tähystäjät kuolivat.
1929 – Höyrylaiva Kuru kaatui Näsijärvellä Tampereen edustalla, 138 ihmistä hukkui.
1936 – Tiettävästi viimeinen pussihukka kuoli Hobartin eläintarhassa Tasmaniassa.
1940 – Saksa aloitti Lontoon jokaöiset pommitukset.
1970 – ”Vietnam Television” perustettiin.
1978 – Bulgarian salainen poliisi myrkytti sateenvarjon avulla toisinajattelija Georgi Markovin Waterloon sillalla Lontoossa.
1986 – Desmond Tutusta tuli ensimmäinen musta Etelä-Afrikan anglikaanisen kirkon päämies.
1998 – Google-yhtiö perustettiin.
2011 – Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuus.
Syntyneitä
1533 – Elisabet I, Englannin kuningatar (k. 1603)
1533 – Robert Dudley, Leicesterin ensimmäinen jaarli (k. 1588)
1795 – John Polidori, italialainen lääkäri ja kirjailija (k. 1821)
1829 – Friedrich August Kekulé von Stradonitz, saksalainen kemisti (k. 1896)
1836 – Henry Campbell-Bannerman, brittiläinen poliitikko ja pääministeri (s. 1908)
1860 – Anna Mary Robertson Moses (”Grandma Moses”), yhdysvaltalainen taidemaalari (k. 1961)
1887 – Oiva Willamo, suomalainen jääkärieversti (k. 1967)
1894 – Elena Ivanovna Diakonova (”Gala Dalí”), Salvador Dalín vaimo (k. 1982)
1909 – Clara Calamai, italaialainen elokuvanäyttelijä (k. 1998)
1909 – Elia Kasanioglou (”Elia Kazan”), yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvaohjaaja (Alaston satama) (k. 2003)
1911 – Todor Živkov, bulgarialainen kommunistipoliitikko (k. 1998)
1914 – Erkki Rankama, suomalainen hallintoneuvos (k. 1988)
1914 – Ilmari Tapiovaara, suomalainen muotoilija ja sisustustaiteilija (Domus Academica) (k. 1999)
1915 – Regina Linnanheimo (Regina Mörner), suomalainen näyttelijä (Rakkauden risti) (k. 1995)
1917 – John Cornforth, vuoden 1975 Nobelin kemianpalkinnon saanut australialainen kemisti (k. 2013)
1925 – Laura Ashley, brittiläinen sisustussuunnittelija (k. 1985)
1926 – Don Messick, yhdysvaltalainen ääninäyttelijä (k. 1997)
1930 – Baudouin I, belgialaisten kuningas (k. 1993)
1934 – Omar Karami, Libanonin pääministeri
1936 – Charles Hardin Holley (”Buddy Holly”), yhdysvaltalainen rock-laulaja (k. 1959)
1939 – Stanislav Petrov, neuvostoliittolainen everstiluutnantti (k. 2017)
1942 – Jukka Tarkka, Nuorsuomalaisten ent. kansanedustaja
1948 – Timo Nummelin, suomalainen jääkiekkoilija ja jalkapalloilija
1949 – Gloria Fowles (”Gloria Gaynor”), yhdysvaltalainen soul-laulaja
1953 – Ami Aspelund, suomalainen laulaja
1953 – Jussi Myllymäki, suomalainen näyttelijä
1954 – Michael Emerson, yhdysvaltalainen näyttelijä
1956 – Arto Melleri, suomalainen runoilija (Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet) (k. 2005)
1964 – Eric Lynn Wright (”Eazy-E”), yhdysvaltalainen rap-laulaja ("N.W.A") (k. 1995)
1965 – Angela Burlacus (”Angela Gheorghiu”), romanialainen oopperatähti
1965 – Andreas Thorn, saksalainen jalkapalloilija ja valmentaja
1967 – Toby Jones, brittiläinen näyttelijä
1967 – Tommi Taurula, suomalainen näyttelijä
1971 – Kimmo Eronen, suomalainen jääkiekkoilija
1973 – Alex Kurtzman, yhdysvaltalainen elokuva- ja televisiokäsikirjoittaja, tuottaja ja ohjaaja
1978 – Matt Cooke, kanadalainen jääkiekkoilija
1979 – Antti Luusuaniemi, suomalainen näyttelijä
1979 – Owen Pallett (”Final Fantasy”), kanadalainen viulisti
1980 – Gabriel Milito, argentiinalainen jalkapalloilija
1982 – Vasíleios Spanoúlis, kreikkalainen koripalloilija
1985 – Rafael Ferreida de Souza, Rafinha, brasilialainen jalkapalloilija
1986 – Hamdi Braa, tunisialainen koripalloilija
1987 – Obi Metzger, sierraleonelainen jalkapalloilija
1987 – Evan Rachel Wood, yhdysvaltalainen näyttelijä
1990 – Libor Hudáček, slovakialainen jääkiekkoilija
Kuolleita
1548 – Katariina Parr, Englannin kuningatar, kuningas Henrik VIII:n viimeinen puoliso (s. 1512)
1657 – Arvid Wittenberg, ruotsalainen marsalkka ja valtaneuvos (s. 1606)
1809 – Buddha Yodfa Chulaloke, Rama I, Siamin kuningas, Chakri-dynastian perustaja (s. 1737)
1809 – Anders Björkqvist, suomalainen kappalainen ja postillan kirjoittaja (k. 1741)
1836 – John Pond, englantilainen tähtitieteilijä ja Astronomer Royal (s. 1767)
1895 – Evald Ferdinand Jahnsson, suomalainen kirjailija, opettaja ja pappi (s. 1844)
1915 – Miina Lönnrot, Elias Lönnrotin veljentytär ja taloudenhoitaja (s. 1827)
1956 – Otto Schmidt, neuvostoliittolainen matemaatikko, tähtitieteilijä, geofyysikko ja poliitikko (s. 1891)
1960 – Wilhelm Pieck, Saksan demokraattisen tasavallan presidentti (s. 1876)
1962 – Karen Blixen (”Isak Dinesen”), tanskalainen kirjailija (Seitsemän salaperäistä tarinaa ) (s. 1885)
1973 – Olavi Seeve, suomalainen sotilaslentäjä ja ilmavoimien komentaja (s. 1909)
1978 – Cecil Aronowitz, brittiläinen alttoviulisti (s. 1916)
1978 – Keith Moon, brittiläinen rock-muusikko ("The Who") (s. 1946)
1989 – Valeri Hoborov, neuvostoliittolainen koripalloilija (s. 1965)
1990 – Ahti Karjalainen, Suomen pääministeri ja ulkoministeri (s. 1923)
1991 – Edwin McMillan, vuoden 1951 Nobelin kemianpalkinnon saanut yhdysvaltalainen kemisti (s. 1907)
1994 – James Clavell, australialainen kirjailija (Shōgun) (s. 1924)
1997 – Joseph-Désiré Mobutu (”Mobutu Sese Seko”), Zairen diktaattori (s. 1930)
2001 – Pertti Pasanen (”Spede”), suomalainen viihdetaiteilija, keksijä ja elokuvaohjaaja (s. 1930)
2007 – John Compton, Saint Lucian pääministeri (s. 1925)
2008 – Christian Dudeck (”Chris Witchhunter”), Saksalaisen thrash metal -yhtye Sodomin alkuperäinen rumpali (s. 1965)
2010 – Glenn Shadix, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1952)
2011 – Stefan Liv, ruotsalainen jääkiekkomaalivahti (s. 1980)
2011 – Pavol Demitra, slovakialainen jääkiekkoilija (s. 1974)
2011 – Jan Marek, tšekkiläinen jääkiekkoilija (s. 1979)
2011 – Karel Rachůnek, tšekkiläinen jääkiekkoilija (s. 1979)
2011 – Ruslan Salei, valkovenäläinen jääkiekkoilija (s. 1974)
2013 – Albert Bartlett, yhdysvaltalainen fysiikan professori (s. 1923)
2013 – Barney Hayhoe, brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko (s. 1925)
2013 – Ilja Hurník, tšekkiläinen säveltäjä ja pianisti (s. 1922)
2014 – Juhani Ikonen, suomalainen taloustoimittaja (s. 1934)
2014 – Yoshiko Ōtaka, japanilainen laulaja, näyttelijä ja poliitikko (s. 1920)
2016 – Joseph Keller, yhdysvaltalainen matemaatikko (s. 1923)
2018 – Mac Miller, yhdysvaltalainen rap-artisti (s. 1992)

Juhlapäiviä
Suomalaisen ratsuväen perinnepäivä.

Katso myös: kalenteri ~ 6. syyskuuta, 8. syyskuuta

Luokka:Syyskuu
-09-07

Milloin tiettävästi viimeinen Pussihukka kuoli?


Rainbow Warriorin tapaus sattui 10. heinäkuuta 1985, kun Ranskan ulkoinen tiedustelupalvelu DGSE teki pommi-iskun Greenpeacen Rainbow Warrior -alusta vastaan Aucklandin satamassa Uudessa-Seelannissa. Valokuvaaja Fernando Pereira sai surmansa räjähdyksessä, ja tapauksen jälkeen Uuden-Seelannin poliisi pidätti kaksi ranskalaista agenttia tuhopoltosta ja murhasta epäiltynä. Agentit saivat lopulta taposta kymmenen vuoden vankeusrangaistuksen, josta he kuitenkin Ranskan painostuksen takia istuivat vain kaksi vuotta. Tapauksesta syntynyt skandaali vaikutti Ranskan puolustusministeri Charles Hernun eroamiseen.
Uudessa-Seelannissa Rainbow Warriorin tapausta on kuvailtu hiljaiseksi itsenäisyyssodaksi. Maassa koettiin, että aiemmin liittolaisina pidetyt Iso-Britannia ja Yhdysvallat jättivät Uuden-Seelannin yksin Ranskan painostuksen armoille. Vaikka hyökkäys tehtiin Greenpeacea vastaan, sen tunnettiin kohdistuneen myös Uutta-Seelantia vastaan.[1]
Tausta

Ranska ja Greenpeace olivat kahakoineet jo ennen Rainbow Warriorin tapausta, koska Greenpeace oli vastustanut Ranskan Tyynellämerellä suorittamia ydinkokeita ja ylipäätään ydinvoimaa. Vuonna 1972 Greenpeace väitti, että ranskalainen miinanraivaaja oli törmännyt tahallaan järjestön Greenpeace III -nimiseen alukseen sen ollessa matkalla vastustamaan Ranskan ydinkokeita. Vuotta myöhemmin Greenpeacen mukaan ranskalaiset kommandot olivat nousseet alukseen ja pahoinpidelleet miehistöä. Muutamia vuosia aiemmin myös Rainbow Warriorin oli väitetty joutuneen törmäyksen kohteeksi, kun se oli yrittänyt tukkia tien ydinjätettä kuljettaneelta laivalta Cherbourgissa. Vuonna 1985 Greenpeace suunnitteli lähettävänsä laivaston Rainbow Warriorin johdolla Ranskan ydinkoealueelle eteläiselle Mururoan atollille[1] Tyynellemerelle Uudesta-Seelannista käsin. Ranskassa tämä herätti huolta erityisesti siksi, että Rainbow Warriorilla epäiltiin olevan laitteistoa, jolla voitaisiin mitata ydinkoealueen radioaktiivisuutta. Greenpeace olisi voinut julkistaa mittaustiedot ja väittää, että radioaktiivisuus olisi uhka ydinkoealueen lähistön saarten asukkaille.[2]
Päätös operaation aloituksesta
DGSE huolestui entisestään, kun Rainbow Warrior vieraili samana vuonna Vanuatulla. Maan pääministerinä toimi tuolloin Walter Lini, jolla oli läheiset suhteet Neuvostoliittoon, Kuubaan ja Libyaan. Maassa oli jopa käynyt libyalainen delegaatio, joka tutki mahdollisuuksia puuttua Uuden-Kaledonian itsenäisyysliikkeeseen ja Papualla Indonesian vastaiseen toimintaan. Libyalaisten delegaatiosta saatiin tosin tietää vasta kaksi vuotta Rainbow Warriorin tapauksen jälkeen. Joka tapauksessa DGSE:n johtajan avustaja kenraali Roger Emin määräsi Rainbow Warriorin tarkkailuun. Operaatiota alkoi hoitaa eversti Serge Codet, joka sai johdettavakseen erikoisjoukkoja Corcetten leiriltä läheltä Orléansia.[3]
Operaation alku
Ensimmäinen Uuteen-Seelantiin saapunut Codet'n joukon jäsen oli luutnantti Christine Cabon, joka tuli maahan huhtikuun puolivälissä peitenimellä Fredérique Bonlieu. Cabonin rooli operaatiossa on jäänyt hämäräksi. Hän esiintyi geologina ja ympäristöasioiden tukijana ja tutustui nopeasti Greenpeacen edustajiin. Lopulta hän liittyi järjestöön väliaikaisena avustajana. Hän kuitenkin lähti Uudesta-Seelannista toukokuussa Tahitille. 22. kesäkuuta DGSE lähetti Ranskan Uuteen-Kaledoniaan rekisteröidyn jahti Ouvean Uuteen-Seelantiin, jossa se jäi syrjäiseen Parengarengan satamaan maan pohjoisosaan.[3] Mukana oli viisi ranskalaista, heidän joukossaan ylikersantti Roger Verge ja kaksi kersanttia, joilla oli yhteys Aspretton sukeltajakouluun Korsikalla. Ranskalaisten tehtävä oli raportoida Greenpeacen aluksista ja saada selville, olisiko Greenpeacen laivaston mukaan mahdollista soluttaa ranskalaisten laiva, mahdollisesti näiden suunnitelmien sotkemiseksi. Toinen vaihtoehto oli yrittää saada Verge jonkin Greenpeacen laivan kapteeniksi. Samoin 22. kesäkuuta maahan saapui myös Ouvean miehistöstä erillinen joukko, ranskaa puhunut pariskunta, joilla oli Sveitsin passit. Passeissa oli nimet Alain Jacques ja Sophie-Claire Turenge. He tulivat Aucklandiin ja kertoivat olevansa häämatkalla. Todellisuudessa molemmat olivat DGSE:n upseereja, majuri Alain Mafart ja kapteeni Dominique Prieur. Mafart oli toiminut DGSE:n laivastokoulussa ohjaajana, ja Prieur oli naimisissa Ranskan puolustusministeriön työntekijän kanssa. Rainbow Warriorin tapauksen jälkeen Ranska antoi selvityksen, jonka mukaan parin tehtävä oli raportoida Rainbow Warriorin mukaan lähtevien laivojen lukumäärästä ja niiden ominaisuuksista.[4]
Isku
28. kesäkuuta Ouvea purjehti Whangareihin, noin sadan kilometrin päähän Aucklandista. Siellä yksi sen kapteeneista vuokrasi auton ja matkusti seuraavan viikon aikana noin 1400 kilometriä, mutta syytä ei tiedetä.[4]
6. heinäkuuta Rainbow Warrior saapui Vanuatulta Aucklandin satamaan.[4] Ranskalaiset alkoivat valvoa sitä ja yrittivät saada selville, oliko Uuden-Seelannin hallitus sotkeutunut jotenkin asiaan[5], sillä maan pääministeri David Lange oli ottanut kantaa ydinvoimaa vastaan[4].
Kolme päivää Rainbow Warriorin saapumisen jälkeen Ouvea lähti Uudesta-Seelannista kohti Australialle kuuluvalle Norfolkinsaarta. Seuraavana päivänä Rainbow Warrior upotettiin magneettisilla miinoilla. Ensimmäinen räjähdys tapahtui vesirajan alapuolella.[5] Laivassa olleet 12 miehistön jäsentä pakenivat, lukuun ottamatta portugalilaista valokuvaaja Fernando Pereiraa, joka meni kannen alle ja yritti pelastaa kameransa. Silloin tapahtui toinen räjähdys, ja Pereira sai surmansa.[6]
Poliisi pidätti Mafartin ja Prieurin muutaman tunnin kuluttua asuntovaunusta lähellä satamaa. Satamaan oli jätetty pelastusliivit, kumivene ja paineilmapullo, jotka olivat kaikki Ranskan laivaston käyttämää tyyppiä. Parin hallussa olleiden puhelinnumerojen avulla selvisi, että he työskentelivät Ranskan tiedustelupalvelulle. Uuden-Seelannin tiedustelupalvelu puolestaan selvitti, että pari oli soittanut DGSE:n numeroon eräästä hotellista.[5]
Ranskalaisten kiinniotto
15. heinäkuuta Mafart ja Prieur saivat syytteet väärien passien hallussapidosta, ja samalla Uuden-Seelannin poliisi lähetti miehiään kuulustelemaan Ovean miehistöä Norfolkinsaarelle. 23. heinäkuuta Mafart ja Prieur saivat syytteet tuhopoltosta ja murhasta, ja heidät passitettiin Aucklandin Mount Edenin vankilaan. Kolme päivää myöhemmin Ouvean miehistöstä annettiin etsintäkuulutukset samoista rikoksista epäiltyinä. Tuolloin Ouvean yhteyksistä asiaan oli jo kerätty todisteita.[7]
27. heinäkuuta annettiin etsintäkuulutus myös Fredérique Bonlieusta, joka tuolloin työskenteli arkeologisilla kaivauksilla Israelissa. Uuden-Seelannin poliisi pyysi Israelin poliisia ottamaan Bonlieun haltuunsa kuulusteluja varten, mutta hän lensi sitä ennen New Yorkiin. Samaan aikaan Uuteen-Kaledoniaan matkalla ollut Ouvea katosi merellä, ilmeisesti miehistönsä upottamana. Miehistö oli ilmeisesti järjestänyt siirtymisen toiseen laivaan.[7]
Reaktio

Kun Rainbow Warriorin tapaus levisi uutisiin Ranskassa, maan puolustusministeriö yritti salata tiedon siitä, että kaksi iskusta pidätettyä olivat DGSE:n jäseniä. Presidentti François Mitterrand pyysi pääministeri Laurent Fabiusta järjestämään tapauksen tutkinnan, ja tämä puolestaan pani asialle entisen Élysée-palatsin pääsihteerin Bernand Tricot'n. Samaan aikaan Ranskan media levitti tietoja, joista ainakin osa oli DGSE:ltä peräisin. Pariin otteeseen tapauksesta yritettiin syyttää Britanniaa. Ensin vihjailtiin, että Britannia saattaisi olla vastuussa koko iskusta, ja sitten Britanniaa syytettiin siitä, että se oli luovuttanut tietoja Ranskan operaatiosta Uudelle-Seelannille. Britannian iskun motiiviksi väitettiin yritystä kostaa Ranskalle sen Argentiinalle myymiä Exocet-ohjuksia, joita Argentiina käytti menestyksekkäästi Falklandin sodassa.[7] Kuitenkin ainoa todiste, joka yhdisti britit iskuun, oli kumivene, joka oli löytynyt satamasta pian iskun jälkeen. Vene oli ostettu Brentistä Pohjois-Lontoosta. Myyjä muisti veneen ostajan puhuneen ranskaa ja väitti tunnistavansa hänet Alain Mafarin valokuvasta. Ranskalaiset väittivät Mafairin paljastuttua, että veneen myyjä oli entinen brittien agentti. Britannian puolustusministeri Geoffrey Howe kuvaili ranskalaisten syytöksiä absurdeiksi televisiolle antamassaan haastattelussa.[8]
Tällä välin tapauksen selvittämisessä tuli ongelmia. Ranskalaiset olivat olettaneet, että uusiseelantilaiset tekisivät yhteistyötä ranskalaisten selvitysryhmän kanssa, mutta he vaativatkin kaikkien tapaukseen liittyvien henkilöiden luovuttamista Uuteen-Seelantiin. Ranska vastasi, ettei se luovuta kansalaisiaan muihin maihin.[8] Myöhemmin Ranskan pääministeri Fabius pyysi Uudelta-Seelannilta kaikkia tapaukseen liittyviä todisteita tutkimuksia varten. Fabius myönsi, että DGSE:n agentit olivat vastuussa Rainbow Warriorin upotuksesta ja he olivat toimineet määräysten mukaan.[9] Tämän jälkeen Mitterrand joutui erottamaan vastuussa olevia henkilöitä: puolustusministeri Charles Hernu korvattiin Paul Quilèsilla,[10] ja DGSE:n johtaja amiraali Pierre Lacosten korvasi puolestaan kenraali René Imbot[11]. Lacoste väitti myöhemmin muistelmissaan, että käsky Rainbow Warriorin upottamisesta oli tullut suoraan presidentti Mitterrandilta, mutta Mitterrand väitti olleensa tietämätön asiasta.[12]
Tuomio ja syyllisten vapauttaminen

Uudessa-Seelannissa Mafartin ja Prieurin syytteet muutettiin lopulta tapoksi. Tämä herätti heti kritiikkiä ja syytöksiä siitä, että Ranska ja Uusi-Seelanti olisivat solmineet jonkinlaisen salaisen sopimuksen, mutta Pääministeri David Lange kiisti sopimuksen nopeasti julkisuudessa. Todennäköisempää onkin, että Uudessa-Seelannissa pelättiin murhasyytteen kaatuvan vähäisten todisteiden takia.[13] 22. marraskuuta Mafart ja Prieur todettiin syyllisiksi ja heidät tuomittiin kymmenen vuoden vankeusrangaistuksiin.[14] Ranska yritti sotkeutua oikeudenkäyntiin levittämällä huhuja siitä, että agenttipari ei olisikaan vastuussa pommi-iskusta vaan tekijät olisivat paenneet. Kun siinä ei onnistuttu, he aloittivat työn agenttiensa vapauttamiseksi. Uusi-Seelanti suostuikin siihen, että vangit siirrettiin Ranskaan kuuluvalle Hoan atollille, missä heidät oli määrä pitää kolmen vuoden ajan. Ranska antoi korvaukseksi Uudelle-Seelannille 4500000 puntaa ja esitti virallisen anteeksipyynnön. Kun asiasta oli neuvoteltu Uuden-Seelannin kanssa, Ranska oli uhannut vaikeuttaa Uuden-Seelannin lampaanlihan ja voin tuontia, ja varoitukseksi näiden tuotteiden tuonti Ranskan Uuteen-Kaledoniaan estettiin. Aikaansaatua sopimusta määrättiin valvomaan YK:n pääsihteeri Javier Pérez de Cuéllar. Kuitenkin jo syyskuussa 1987 väitettiin, että Mafart ja Prieur toimivat Hoalla taistelusukeltajien kouluttajina. Joulukuussa ilmoitettiin, että Mafart oli lennätetty Pariisiin humanitäärisistä ja lääketieteelisistä syistä.[15] Prieurkin lennätettiin lopulta saarelta vuonna 1988. Ranskalaiset olivat käyttäneet hyväksi sopimuskohtaa, jossa mainittiin poistumisen olevan mahdollista sairauden tai raskauden sattuessa. Niinpä ensin saarelle lennätettiin Prieurin mies, ja toukokuussa 1988 Jacques Chirac järjesti Prieurin pois saarelta raskauteen vedoten.[16]

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Richard Deacon| title = The French Secret Service| publisher = Grafton Books| year = 1990| id = ISBN 0-586-20673-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Coordinates:
Luokka:Auckland
Luokka:Uuden-Seelannin historia
Luokka:Vakoilu
Luokka:Vuoden 1985 terrori-iskut
Luokka:Greenpeace
Luokka:Ranskan poliittiset skandaalit

Miksi Ranska hyökkäsi Greenpeacen Rainbow Warrior -alusta vastaan?