Retropelaamisella tarkoitetaan nykypäivänä tapahtuvaa pelaamista 1970-, 1980- ja 1990-luvun alun videopelilaitteita ja pelejä hyödyntämällä, tai vaihtoehtoisesti klassikkopelien pelaamista emulaattoreita käyttämällä. Latinankielinen sana retro viittaa takaisin paluuseen, johonkin toistuvaan.[1]
Aiemmin retropelaamisella tarkoitettiin pääsääntöisesti henkilökohtaisia tietokoneita edeltäneiden pelilaitteiden käyttöä[1], mutta käsite on laajentunut populaarikielessä tarkoittamaan myös uudempia käytöstä poistuneita pelilaitteita. Käsite kattaa pelaamisen lisäksi muunlaisia aktiviteetteja, joihin sisältyvät erilaiset lisätarvikkeet, peleihin liittyvät musiikkivideot ja kirjallisuus sekä myös monenlaiset kulttuurikäytännöt ja internetyhteisöt[2]. Retropelaaminen on vahvasti sidoksissa keräilykulttuuriin[1].
Retropelaamisalustat
Alkuperäislaitteisto ja keräily
Internetin mukanaan tuomat keskustelupalstat ovat mahdollistaneet retropelikulttuurin ja -yhteisöjen muodostumisen. Retropelauskulttuuriin kuuluu vanhojen alustojen keräily ja niillä pelaaminen. Retropelaajiksi kutsutaankin aktiivisesti vanhoja pelejä pelaavien lisäksi näiden videopelilaitteiden ja pelien keräilijöitä.[1]
Vanhoilla videopelikonsoleilla ja peleillä käydään kauppaa eBayn ja Huuto.netin kaltaisilla vertaiskauppasivustoilla[1], minkä lisäksi harrastuksen ympärille on muodostunut sekä paikallisia että valtakunnallisia tapahtumia, “coneja” (), joissa ostetaan, myydään ja vaihdetaan retropelejä[3].
Emulointi
Retropelaaminen popularisoitui osittain emulointi-alakulttuurin kasvun ansiosta 1990-luvun puolivälissä. Tuolloin kehitettiin Windows ja MS-DOS-pohjaisia ohjelmistoja, jotka ohjasivat PC:itä emuloimaan vanhempien videopelikonsolien laitteistoja. Nämä emulaattorit ymmärtävät pelien ROM-tiedostoja, jotka kopioitiin alkuperäisistä kaseteista. Tiedostojen jakelusivustot ja ohjelmistot toivat nämä ROM-tiedostot pelaajien saataville.[3] Esimerkiksi Gamespy-sivustolta löytyy linkkejä erilaisiin emulaattoreihin[2].
Osa emulaattoreista on tuotettu open source -projektien avulla. Koodi kehitetään avoimen lähdekoodin metodologiaa käyttämällä ja jaetaan vastaavan lisenssin alla. Kaikki emulaattorit eivät ole avoimia, vaikkakin saattavat sisältää joitain avoimuuden piirteitä. Esimerkiksi MAME-emulaattorin lisenssin mukaan uudelleenjakaminen on sallittua, mutta kaupallinen käyttö on kielletty.[4]
Emulointikulttuuriin liittyy myös paljon ongelmia, kuten konsolipelien pelaamisen kömpelöys näppäimistöllä ja ROM-sivustojen lyhytikäisyys. Tämän vuoksi retropelaaminen PC:llä ei ole yhtä suosittua kuin virallisesti hyväksytyn retropelaustarjonnan hyödyntäminen. Joka tapauksessa PC-emulointi on kehittynyt ja alakulttuuri on laajentunut myös konsolipohjaiseen emulointiin. Esimerkiksi Wii on mahdollista saada ymmärtämään Sega Mega Drive ROM:eja.[3]
Sen lisäksi, että emulaattorit mahdollistavat vanhempien videopelien pelaamisen, ne antavat mahdollisuuden hyötyä uuden teknologian tuomista mahdollisuuksista ja kokea pelit täysin uudella tavalla. Emulaattorit jäljittelevät alkuperäislaitteen toimintaa, joskaan läheskään kaikki emulaattorit eivät ole täysin uskollisia emulaatiossaan.
Sega Mega Driveä, Sega CD:tä, Sega 32X:ää ja Sega Master Systemiä emuloiva AGES-emulaattori antaa pelaajien pelata pelejä useilla eri alueilla, nopeuttaa tai hidastaa pelejä, vaihdella äänennopeutta, tallentaa ja ladata pelin missä vaiheessa tahansa ottaakseen näytönkaappauksen, ja luoda demovideoita tai audiolokeja pelitilanteista. NesterJ NES Emulator puolestaan mahdollistaa Nintendo Entertainment Systemille luotujen pelien pelaamisen Sony PSP-käsikonsolilla. Se antaa pelaajille mahdollisuuden mennä pelissä eteen- tai taaksepäin kesken pelin, käyttää huijauskoodeja ja manipuloida grafiikoita.[3]
Vastaavia emulaattoreita on kehitetty myös mobiililaitteille, vaikkakin vain harvat ovat virallisesti peliyhtiöiden tukemia.[3]
Uudelleenjulkaisut
Uudelleenjulkaisut ovat nimensä mukaisesti uusia julkaisuja vanhoista peleistä. Klassikkopelejä julkaistaan usein Wiin ja Xbox 360:n kaltaisille uudemmille alustoille[1]. Julkaisijat painavat usein uusiopainoksia hyvin myyneistä peleistä. Yksi esimerkki tästä on PlayStation Essentials -linja Euroopassa. Luvanhaltijat voivat myös uudelleenjulkaista vanhoja pelejä joko fyysisesti kokoelmalevyllä tai digitaalisesti PlayStation Networkin kaltaisten latauspalveluiden kautta[1].
Digitaaliset uudelleenjulkaisut
Digitaalisia uudelleenjulkaisualustoja ovat muun muassa PlayStation Network, Wii Shop Channel sekä GOG.com.
Wii Shop Channel toimii Wii-konsolilla. Sen kautta pystyy ostamaan digitaalisesti niin vanhoja Nintendo-pelejä kuin muidenkin alustojen pelejä, kuten Neo Geo AES-, Turbografx/PC Engine- ja Commodore 64 -pelejä.
Vuonna 2006 Nintendo julkaisi Virtual Console-nimisen pelikirjaston, jonka tarjoama valikoima kehitettiin aikoinaan videopelisysteemeille, joiden teknologioita pidetään nykyään vanhentuneina. Kirjastosta pystyy siis ostamaan ja lataamaan videopelejä, joiden alkuperäiskonsoleita ei enää valmisteta eivätkä niiden kehittäjät tai tuottajat enää tue kyseisiä videopelejä.[3] Nintendon tuolloisen toimitusjohtajan Satoru Iwatan mukaan palvelu oli myynyt yli kymmenen miljoonaa peliä muutaman ensimmäisen kuukauden aikana. Vuonna 2013 Nintendo oli julkaissut jo yli 350 peliä Virtual Consolen USA:n kirjastossa ja yli 600 Japanin kirjastossa.[5]
Myös Nintendon kilpailijat Microsoft ja Sony myyvät vanhoja pelejä samantyyppisten palveluiden kautta. Myyntiä on eniten peleillä, jotka julkaistiin aikoinaan vanhemmille konsoleille tai joita pystyi aiemmin pelaamaan vain pelihalleissa. Esimerkiksi PlayStation Networkista voi ostaa digitaalisesti PlayStation 1- ja 2 -pelejä ja ladata ne konsolille pelattavaksi.[3]
GOG.com, eli Good Old Games, on CD Projekt -peliyhtiön omistuksessa oleva nettisivu, jolta voi ostaa sekä vanhoja että uusia PC-pelejä digitaalisesti. Sivulta ostetut vanhat pelit on konfiguroitu niin, että ne toimivat automaattisesti uudemmilla käyttöjärjestelmillä.
Fyysiset uudelleenjulkaisut
Fyysiset uudelleenjulkaisut ovat useimmiten alkuperäiskonsolin ulkonäköä jäljitteleviä ns. ”plug & play” -laitteita, jotka kytkeytyvät suoraan televisioon ja sisältävät valmiiksi asennetun lajitelman jonkin vanhan konsolin pelejä. Esimerkkejä fyysisistä uudelleenjulkaisuista ovat Atarin julkaisema Atari Flashback (2004), jossa on sisäänrakennettuja Atari 2600 ja Atari 7800 -pelejä, sekä Nintendon julkaisema Nintendo Classic Mini: Nintendo Entertainment System (2016), joka sisältää 30 valmiiksi asennettua Nintendo Entertainment System -peliä.
CD- ja DVD-formaatteihin perustuvien pelikonsolien ilmestyminen antoi mahdollisuuden julkaista kahdenkymmenen tai useamman pelin kokoelmia yhdellä levyllä. Ylimääräisen muistitilan ansiosta vanhempiin peleihin saatiin lisättyä uutta sisältöä, kuten konseptitaidetta, pelintekijöiden haastatteluja, bonustasoja ja muita uusia ominaisuuksia, jotka eivät olleet mahdollisia pelien alkuperäisjulkaisujen aikaan. Tämän lisäksi osa julkaisuista on graafisesti paranneltuja (esimerkiksi Atari Classics -kokoelma) ja myös itse pelitilanteita pystyy muuntelemaan lukuisin eri tavoin, kuten syöttämällä automaattisesti huijauskoodeja, tallentamalla peliä missä tahansa tilanteessa ja ohittamalla tasoja.[3]
Monet retropelaajat ja pelijournalistit kritisoivat virallisia kokoelmajulkaisuja siitä syystä, että niistä puuttuu usein joitain tärkeitä, peleille ominaisia avainosia[6]. Hyvänä esimerkkinä toimii lähes maailmanlaajuisesti alkuperäisjulkaisuille epäuskolliseksi leimattu Sega Classics Collection, joka sisältää muun muassa Segalla alun perin julkaistut kaksiulotteiset Golden Axe (1989) ja Space Harrier (1985) -pelit kolmiulotteisina[7].
Kiistaa on syntynyt myös siitä, mille peleille kuuluisi antaa kokoelmissa “klassikon” status. Esimerkiksi retropelikulttuurissa merkittävänä pidetyn Street Fighter II -pelin poisjättäminen Capcom Classics -kokoelmasta aiheutti suurta kritiikkiä retropeliyhteisössä. Jotkut retropelisivustot jopa kehottivat boikotoimaan kokoelmaa ja lataamaan laittomia ROM:eja puuttuvasta pelistä.[3]
Import- ja mod-kulttuurit
Importtaus
Yksi retropelaamisen muoto on eri aluekoodien pelien ja pelilaitteiden maahantuonti, “importtaus” (), ja keräily. Useat konsolit ovat aluelukittuja, mikä tarkoittaa, ettei esimerkiksi eurooppalaisella konsolilla voi pelata amerikkalaisia tai japanilaisia pelejä.
Yleensä konsolit on lukittu kolmeen eri alueeseen: PAL (Eurooppa), NTSC-U (Pohjois-Amerikka) ja NTSC-J (Japani).
Eri alueilla, varsinkin Japanissa, on julkaistu pelejä, joita ei ole koskaan julkaistu muualla, minkä vuoksi keräilijät ovat kiinnostuneet hankkimaan muiden alueiden konsoleita ja pelejä itselleen. Tokion Akihabara-alue on kuuluisa esimerkki monista retropelejä myyvistä kaupoistaan (mm. Super Potato -kauppa).
Yksi yleinen syy importtaukselle on se, että joidenkin vanhojen pelialustojen pelit pyörivät nopeammin pohjoisamerikkalaisissa ja japanilaisissa pelikonsoleissa alueellista hertsieroista johtuen. Useiden vanhojen konsolien käyttämä taajuusstandardi on Yhdysvalloissa ja Japanissa 60 Hz, kun taas Euroopassa 50 Hz, mistä johtuen eurooppalaiset pelit ovat usein 17% hitaampia. Tästä johtuen joidenkin pelien amerikkalaista tai japanilaista versiota on saatettu pitää teknisesti eurooppalaista versiota parempana.
Esimerkkejä aluekoodittomista konsoleista ovat Turbografx/PC Engine CD, Neo Geo AES ja Panasonic 3DO. Valtaosa käsikonsoleista on aluekoodittomia: Nintendo 3DS on ainoa huomattava poikkeus aluelukitusta käsikonsolista. Aikaisempi Nintendo DS ja Nintendon muut käsikonsolit ovat aluekoodittomia.
Modaus
Modauksella, eli konsolin sisäosien muokkaamisella, voidaan poistaa aluelukitus konsolista, mutta modauksella on myös muita käyttötarkoituksia. Esimerkiksi rikkonaisesta konsolista voidaan vaihtaa vialliset kondensaattorit uusiin, tai vain komposiittisignaalia tarjoava konsoli voidaan muokata tarjoamaan SCART-vaihtoehto.
Modauksen täsmällistä alkuperää on vaikea saada selville, sillä aiheesta ei ole juuri historiallista dokumentointia eikä modauksen käsite ole yksiselitteinen.[8]
Retropeliyhteisöt
Retropelikulttuurin ympärille on muodostunut erilaisia yhteisöjä, joissa retropelaajat kokoontuvat ja jakavat mielipiteitään sekä kokemuksiaan retropelaamisen eri muodoista.
Sosiaalinen media
Videopalvelu YouTube on aktiivisesti retropeliyhteisön käytössä. Suosituimmat retropelikanavat ovat vetäneet puoleensa miljoonia tilaajia ja satoja miljoonia katselukertoja. Esimerkkejä suosituista retropelikanavista ovat JonTron, Game Grumps ja Cinemassacre.
YouTubeen on ladattu lukuisia videoita, joissa arvioidaan retropelejä. Useille arvosteluvideoille tyypillistä on naseva huumori ja ironia. Retropeliarvosteluilmiön uranuurtajana voidaan pitää James Rolfea ja hänen luomaansa ”Angry Video Game Nerd” -hahmoa. Rolfen vuonna 2006 Youtubeen lataamat humoristiset retropeliarvostelut olivat ensimmäisiä kaltaisiaan. Rolfen kasvanut suosio on saanut monet muut YouTube-kanavat kopioimaan hänen tyyliään.[3]
Foorumit
Retropelaamiselle ja pelikeräilylle on omistettu useita eri foorumeita, kuten Racketboy ja NintendoAge, sekä suomenkielinen nesretro.com. Sen lisäksi monille yksittäisille alustoille, kuten 3DO:lle, Commodore 64:lle, Neo Geolle ja PC-Enginelle löytyy omat fooruminsa, joilla saman mieliset retropelifanit muodostavat oman virtuaalisen yhteisönsä. Jaakko Suominen on luonnehtinut, että pelaajien historia näkyy nykypäivänä eräänlaisena kollektiivisena muistona internetin keskustelufoorumeilla[1].
Foorumien aktiivisuus ja sisältö vaihtelevat yhteisöstä riippuen, mutta tyypillisiä piirteitä ovat vanhojen pelien arvostelut, suunnittelijoiden haastattelut, ohjeet pelien läpäisemiseen, käyttäjälähtöisen sisällön latausmahdollisuudet, fanien luomat pelit, pelimusiikki ja -taustakuvat. Monelta sivustolta löytyy lisäksi keskustelualue, jossa pelaajat voivat keskustella keskenään retropelaamisen eri muodoista.[3]
Tapahtumat
Vuosittain järjestettävät con-tapahtumat ovat kasvattaneet sekä kokoaan että suosiotaan viimeisen vuosikymmenen aikana. Näiden tapahtumien ansiosta pelaajat pystyvät tutustumaan retropelikulttuuriin entistä paremmin. Näkyviä esimerkkejä con-tapahtumista ovat Classic Gaming Expo (vuodesta 1997 alkaen), Classic Console & Arcade Game Show (vuodesta 2000) ja Midwest Gaming Classic (vuodesta 2002).[3]
Homebrew
Homebrew-pelit ovat vanhoille, käytöstä poistuneille alustoille tehtyjä uusia pelejä. Koska laitekanta on näin vanhaa, pelien kohdeyleisönä voidaan pitää pelkästään keräilijöitä. Tästä syystä pelien kehitys suoritetaan harrastuspohjalta ja julkaisupainokset ovat hyvin pieniä.
Esimerkkejä homebrew-peleistä ovat Halo 2600 (Atari 2600), Pier Solar and the Great Architects (Mega Drive/Sega Mega CD) sekä Razion (Neo Geo).
Lainopilliset haasteet
Digitaalinen piratismi on tyypillinen ominaisuus retropelikulttuurille. Retropelipiraatit kaikessa laittomuudessaan auttavat kuitenkin levittämään pelikulttuuria ja varjelemaan vanhoja pelejä. Peliteollisuus on harvemmin halukas tukemaan retropelaajia pelikulttuurin ylläpitämisessä. Päinvastoin, esimerkiksi vuonna 2011 SEGA ryhtyi oikeustoimiin fanien luotua remake-version suositusta Streets of Rage –pelistä (1991).[9]
Abandonware
Abandonware-peleillä tarkoitetaan pääsääntöisesti vanhoja tietokonepelejä, joiden tekijänoikeussuoja on edelleen voimassa, mutta joiden oikeudenhaltijat eivät välitä tekijänoikeuslain valvomisesta. Abandonware-pelit saattavat esimerkiksi olla niin vanhoja, että pelitalot eivät enää tee niillä rahaa. Useat vanhat tietokonepelistudiot, joiden pelejä levitetään abandonware-sivuilla, eivät ole enää olemassa, sillä ne ovat menneet konkurssiin ajan saatossa.
Emulaattorit
Vaikka emulaattorit eivät itsessään ole laittomia, pelien ROM-tiedostojen luvaton levittäminen internetissä on. Lailliseen jakeluun tarvittaisiin tekijänoikeuksien haltijan lupa, jota on yleensä vaikeaa tai jopa mahdotonta saada. Tämä on ongelmallista ohjelmistojen säilytysprojekteja haltuunottaville instituutioille, sillä vanhat ohjelmistot joudutaan pitämään lukkojen takana tekijänoikeusrikkomusten pelossa.[4]
Harrastajille tekijänoikeudet eivät ole niin suuri ongelma, koska heidän suojanaan ovat suhteellinen anonymiteetti ja merkittävien etujen puute. Paljastumisen riskin minimoimiseksi on kehitetty erilaisia strategioita, kuten oikeudellisen riskin jakaminen toisen osapuolen kesken. Esimerkiksi osa Apple II -emulaattoreista ei sisällä ROM-tiedostoja, mutta antaa sen sijaan käyttäjälle ohjeet niiden hankkimiseen.[4]
Peliteollisuus on yrittänyt puuttua emulaattoreiden jakeluun ryhtymällä oikeustoimiin, mutta pelien alkuperäisjulkaisijat ja -kehittäjät eivät ole olleet erityisen kiinnostuneita emulaatio-alakulttuurin toiminnasta.[3] Connectixin kehittämä Virtual Game Station oli ensimmäinen merkittävä emulaattori, joka mahdollisti PlayStation-pelien pelaamisen pöytätietokoneella. Kun emulaattori alkoi tuottaa rahaa, Sony haastoi Nintendon ja Segan tukemana Connectixin oikeuteen, mutta käräjätuomari katsoi, ettei emulaattori rikkonut Sonyn patentteja tai tavaramerkkejä.[10]
Katso myös
Pelikonsoli
Videopelikulttuuri
Suomen pelimuseo
Emulaattori
Abandonware
GOG.com
Virtual Console
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Videopelikulttuuri

Mikä oli 1990-luvun suosituin videopelilaite?


Berliinin muuri () oli muuri, joka erotti Itä-Berliinin ja sitä ympäröineen Itä-Saksan valtion Länsi-Berliinistä 1961–1989. Sen tarkoituksena oli lännen mielestä estää itäberliiniläisten ja itäsaksalaisten pääsy länteen[1] kun taas idän mielestä pohjimmainen tarkoitus oli suojella DDR:n kansalaisia lännen fasismilta.[2]
Muurin synty

Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneet jakoivat Saksan neljään miehitysvyöhykkeeseen. Myös pääkaupunki Berliini jaettiin samalla tavalla Neuvostoliiton, Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan vyöhykkeisiin, vaikka se sijaitsikin keskellä Neuvostoliiton vyöhykettä. Neuvostoliitto hallitsi kaupungin itäosaa, kolme länsivaltaa sen länsiosaa.
Kun Neuvostoliitto poliittisen kiistan vuoksi saartoi Berliinin länsivyöhykkeet kesäkuussa 1948, kaikki elintarvikkeet oli kuljetettava kaupunkiin lentoteitse ilmasiltaa pitkin toukokuuhun 1949 saakka. Tämän jälkeen Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan Saksan-vyöhykkeistä muodostui Saksan liittotasavalta (Länsi-Saksa) ja Neuvostoliiton vyöhykkeestä Saksan demokraattinen tasavalta (Itä-Saksa eli DDR). Länsi-Berliinistä tuli tällöin käytännössä osa läntistä Saksaa Itä-Saksan alueen sisällä. Kun Saksan sisäraja suljettiin vuonna 1952, jäi Berliini ainoaksi paikaksi, jossa raja oli yhä avoin. Miljoonat itäberliiniläiset ja -saksalaiset pakenivat sen kautta länteen, joukossaan paljon korkeasti koulutettuja ja työikäisiä kansalaisia. Berliinin muuri rakennettiin tämän joukkopaon estämiseksi.[1]
Vielä vähän ennen muurin rakentamista kesällä 1961 Itä-Saksan kommunistipuolueen johtaja Walter Ulbricht vannoi Neues Deutschland -lehdessä, ettei kellään ole aikomusta pystyttää muuria (”Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten”).[3] 13.elokuuta 1961 40000 Itä-Saksan kansallisen kansanarmeijan sotilasta, poliisia ja työläistä sulki Länsi-Berliiniin johtavat tiet ja kadut. Ensin kaupungin jako tehtiin piikkilangalla, mutta pari päivää myöhemmin ryhdyttiin rakentamaan muuria betoniharkoista. Itä-Saksan viranomaisten mukaan muuri oli ”antifasistinen suojavalli” (antifaschistischer Schutzwall).[1]
Muurin rakenne ja vaiheet

Berliinin muuri oli yli 155 kilometriä pitkä.[4] Sitä rakennettiin neljässä eri vaiheessa:
piikkilanka-aita (1961)
parannettu piikkilanka-aita ja muurattu muuri (1962–1965)
betonimuuri (1965–1975)
rajamuuri 75 (betonielementtimuuri 75) (1975)
Vuoden 1962 kesäkuussa aloitettiin toisen vaiheen rakennustyöt, jolloin muurin vieressä sijainneet talot hajotettiin ja noin sadan metrin päähän rakennettiin uusi muuri. Väliin jäi tyhjä kaistale, jota alettiin kutsua ”kuoleman käytäväksi”. Se oli täytetty hienojakoisella soralla, jotta pakoa yrittävien jalanjäljet näkyisivät helposti. Alue oli täysin suojaton ja ansoitettu muun muassa paukkupanoksilla, jotka oli liitetty mutkittelevaan lankaan. Pienikin töytäisy laukaisi paukkupanokset, jotka haavoittivat pakenijaa ja hälyttivät rajavartijat paikalle. Alueen tärkein ominaisuus oli vartiotorneissa oleville vartijoille avautuva vapaa tulilinja. Aluetta ei ollut Saksan sisärajan tavoin miinoitettu.
Viimeinen rakennusvaihe alkoi vuonna 1975. Lopullisen muurin korkeus oli 3,6 metriä ja leveys 1,5 metriä. Rakentaminen maksoi 16155000 DDR:n markkaa. Muurin yläosassa oli betoninen putki, joka hankaloitti sen yli kiipeämistä. Ennen betonista putkea kokeiltiin lasinsirpaleita muurin päällä, mutta päättäjät katsoivat paremmaksi siirtyä betoniseen putkeen. Rakennelmaan kuului myös 302 vahtitornia ja 30 bunkkeria.
Muurin rakentamisen jälkeen pako Länsi-Berliiniin oli erittäin vaikeaa. Piikkilankavaiheessa, kun raja vielä kulki pitkin kaupungin katuja, pakoa saattoi yrittää yksinkertaisesti loikkaamalla talon ikkunasta kadun toiselle puolelle, jossa muun muassa Länsi-Berliinin palomiehet auttoivat pakenijoita. Erityisesti Bernauer Strasse -niminen katu tarjosi tällaisen pakotien, koska siellä talojen julkisivut olivat lähellä toisiaan muurin molemmin puolin. Pakojen estämiseksi ikkunat muurattiin umpeen ja katoille laitettiin piikkilankaesteitä. Pakenemista yrittäneistä 5000 onnistui, mutta ainakin 230 kuoli ja 200 haavoittui vakavasti. Suurin osa pakoyrityksistä pysäytettiin ja pakoa yrittäneitä tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin.[4]
Betonimuurin ja suojavyöhykkeen valmistuttua pako rakennusten kautta muuttui mahdottomaksi. Myöhemmin pakoa yritettiin muun muassa kaivamalla tunneleita muurin ali tai lentämällä muurin yli. Raskailla ajoneuvoilla tai puskutraktoreilla saattoi alkuaikoina onnistua ajamaan muurin läpi, jos pystyi välttämään vartijoiden luodit.[4]
Muurin murtumisen aikoihin oli suunnitteilla muurin valvonnan tehostaminen esimerkiksi elektronisilla valonheittimillä ja hämäränäkölaseilla. Niitä ei kuitenkaan ehditty asentaa paikoilleen ennen muurin murtumista.
Rajanylityspaikat
Itä- ja Länsi-Berliinin välillä oli vain muutamia rajanylityspaikkoja, joista ainoat ulkomaisille matkailijoille avoimet olivat Checkpoint Charlie ja Friedrichstraßen metroasema. Muut rajanylityspaikat olivat avoimia vain tietyille erikoisryhmille kuten diplomaateille ja valtiovieraille. Lisäksi Länsi-Berliinin länsirajalla oli rajanylityspaikkoja Länsi-Berliinin ja läntisen Saksan välistä, Itä-Saksan alueen kautta kulkevaa läpikulkuliikennettä varten.
Itä-Saksan kansalaisilla ei ollut oikeutta ylittää rajaa ilman erityistä lupaa, joita varsinkaan alkuvuosina ei juuri myönnetty. Pakenemisia rajanylityspaikkojen kautta tapahtui väärennettyjä Länsi-Berliinin passeja käyttäen ja salakuljettamalla matkustajia autoissa. Itä-Saksan viimeisinä vuosina rajanylitysluvan saivat varsinkin eläkeläiset helposti, mutta samaan aikaan rajan valvontaa tiukennettiin niin, että luvaton rajanylitys kävi entistä mahdottomammaksi.
Muurin murtuminen

Muurin murtuminen johtui oikeastaan väärinkäsityksestä. Syksyllä 1989 alkoivat suuret Itä-Saksan hallituksen vastaiset mielenosoitukset. Maan johtaja Erich Honecker erosi 18. lokakuuta. Uusi hallitus päätti marraskuussa lievittää hiukan ankaria matkustusrajoituksia ihmisten lepyttämiseksi. Tiedotteen lukija Günter Schabowski ei ollut mukana päätöksenteossa eikä tiennyt yksityiskohtia, ei myöskään sitä, että päätöksen piti astua voimaan vasta seuraavana päivänä. Schabowski sekosi papereissaan suorassa lähetyksessä ja ilmoitti, että matkoja muurin toiselle puolelle tehtäisiin vastedes ilman ennakkoehtoja. Hän vastasi italialaistoimittajan kysymykseen: ”Minun tietääkseni voimassa heti, ilman viivettä.” Tämä ilmoitettiin myös länsisaksalaisilla televisiokanavilla ja pian kymmenet tuhannet uteliaat ihmiset ryntäsivät muurille. Hämmästyneet rajavartijat eivät tienneet, mitä tehdä pääsyä muurin toiselle puolelle vaatineille ihmismassoille. Koska vaihtoehtona olisi ollut omien kansalaisten ampuminen, rajavartijat antoivat periksi ja päästivät kansanjoukot läpi. Muurin toisella puolella heitä tervehtivät riemuitsevat länsiberliiniläiset. Tätä marraskuun yhdeksättä päivää vuonna 1989 pidetään muurin murtumispäivänä.[5]
Rajan ylitys oli tämän jälkeenkin periaatteessa sallittua vain virallisilla rajanylityspaikoilla, mutta käytännössä ihmisten sallittiin kiipeillä muurin ylikin. Seuraavien viikkojen aikana kuitenkin avattiin joukko uusia rajanylityspaikkoja, joiden kohdalta muuri purettiin. Ensimmäisten joukossa avattiin kulkuyhteys Potsdamin aukion kautta ja 22. joulukuuta 1989 avattiin myös Brandenburgin portti.[5] Seuraavien vuosien aikana, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen muuri purettiin lähes kokonaisuudessaan ja vain muutamia lyhyitä osia siitä on enää pystyssä.
Katso myös
Marshall-apu
Purkakaa tämä muuri!
East Side Gallery
Conrad Schumann
Egon Schultz
Peter Fechter

Berliinin muuri 16. marraskuuta 1989.
Checkpoint Charlie oli ulkomaalaisille Friedrichstraßen metroaseman ohella ainoa reitti Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Nykyään se on nähtävyys.
Näkymää niin sanotulle kuoleman kaistaleelle.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Taylor, Frederick| title = Berliinin muuri: 13. elokuuta 1961 – 9. marraskuuta 1989| others = Translated by Matti Kinnunen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-33128-6}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Oliko Berliinin muurissa rajanylityspaikkoja?


Coordinates:
Kolmhaaran asuinpaikka on hyvin säilynyt, mutta hiekanotossa osittain tuhoutunut muinaisjäännös, joka liittyy pääasiassa Jäkärlän ryhmän ja tyypillisen kampakeramiikan kulttuurin kausiin sekä rautakauteen. Se sijaitsee Euran Honkilahdessa molemmin puolin Hinnerjokea Kolmhaarassa kohdassa, missä Vaaljoki yhtyy Hinnerjokeen. Asuinpaikasta ja siihen liittyvästä kalmistosta on kirjoitettu paljon, koska punamultahautauksesta tuli arkeologiaan tuolloin uusi käsite ja asuinpaikan löydötkin olivat huomattavia. Se onkin eräs Suomen tunnetuimmista kivikautisista asuinpaikoista. Munasaaren nuotioista on teetetty radiohiiliajoituksia (4700 eaa., 3550 eaa. ja 3500 eaa.) ja paasiarkkuhautojen luista (rautakausi).[1][2][3][4]
Muinainen elinympäristö
Muinoin (4300 eaa. jälkeen) Munasaari ja Eteläkukkula olivat merenlahden saaria ja Pohjoiskukkula taas siihen työntyvällä niemennokalla. Nimet ovat arkeologien keksimiä ja ne ovat samaan hiekkaharjuun kuuluvia maaston kohoumia. Asuinpaikka sijaitsi 42,5 metrin korkeuskäyrän yläpuolella ja korkeuskäyrien mukaan hieman idempänä oleva Pitkäjärvi kuului samaan merenlahteen, jonka varrella asuinpaikan saaret olivat. Hinnerjokea ei tuolloin vielä ollut, koska Koskeljärvikin oli osa tätä merenlahtea noin 100 metriä leveän salmen kautta. Tämän lahden suulla 800 metrin etäisyydellä asuinpaikalta Hinnerjoen pohjoispuolella sijaitsi Lammilan asuinpaikka. Lammilaa voidaan pitää Kolmhaaran kylään kuuluvana, jos ne olivat samanaikaisia. Läheinen Pyhäjärvi oli pari sataa vuotta aiemmin kuroutunut järveksi.[5][6][7][3]
Kolmhaara kuului Jäkärlän ryhmän lounais-suomalaisen asuinpiirin rajalle, koska sen "naapurit" asuttivat vielä Eurajoen ja Köyliönjoen suistoja. Porin ja Säkylän välisen harjun pohjoispuolella Kokemäenjoen suistossa asuivat jo tyypillisen kampakeramiikan ryhmät. Kuuluisin niistä asutti Pispan asuinpaikkaa.[8]
Tutkimukset
Teurastaja Väinö Lintovaara (myös Lindén) teki 16.6.1938 ilmoituksen kivikautisista löydöistä, joita tehtiin Pereen talon omistamalla sorakuopalla (Pohjoiskukkula). Tarkastuksen jälkeen alue rauhoitettiin vuoteen 1940 saakka, jolloin sitä kartoitettiin heinäkuussa 1940. Jorma Leppäahon apulaisena toimi ylioppilas Ville Luho. Seuraavana kesänä Leppäaho vaaitsi paikan korkeuden ja merkitsivät paikan yhdessä geologi Kalevi Virkkalan kanssa. Toukokuussa vuonna 1947 metsänjohtaja Esko Tanner ilmoitti, että Löytyn talon suorakuopasta (Eteläkukkula) on myös löydöksiä. Koska sorakuopasta myytiin hiekkaa, määräsi Muinaistieteellinen toimikunta Leppäahon ja C. F. Meinanderin suorittamaan paikalla kaivauksia kesällä 1948. Kaivaukset olivat laajat, mutta rahaa niiden suorittamiseksi ei ollut riittävästi. Monet löydetyt kiinteät muinaisjäännökset, kuten asuinpainanteet, majanpohjat ja liedet, jäivät tutkimatta. Ne tuhoutuivat myöhemmin soranajossa.[2]
Vuonna 1954 kansakoulunopettaja Valtteri Lyysaari ilmoitti uusista löydöistä, jotka Meinander kävi tarkastamassa. Löydöt olivat kiinnostavia ja seuraavana kesänä vuonna 1955 hän suoritti lisäkaivauksia kahdessa paikassa. Niissä löytyi kuoppaliesiä ja suuri asumuksen pohja. Seuraavia kaivauksia vuosina 1956 ja 1959 johti Torsten Edgren. Myöhempi kaivaus tehtiin Lyysaaren uusien havaintojen takia. Ensimmäisen kaivauksen tuloksena löytyi liesiä ja toisen tuloksena neljä punamultahautaa. Vuonna 1960 Edgren tutki vielä 10 hautaa ja vuonna 1961 yhtä asuinpainannetta ja viittä hautaa. Munasaaressa suoritettiin pelastuskaivauksia vuosina 2002−2004 Päivi Kankkusen johdolla, koska hiekkakuoppa uhkasi sortua.[9][10][11][12][13][4]
Pohjois- ja eteläkukkulaa on tutkittu 1564 m² alalta, mutta 1940-luvulla melkoisella kiireellä ja huonosti. Kaivaukset 2000-luvulla kattoivat vielä 54 m² lisää. Etelä- ja Pohjoiskukkulalla jäi tutkimatta arviolta 1000−2000 m², jotka tuhoutuivat myöhemmin soranajossa. Munasaaresta on vielä tutkimatta suuri osa.[2][5]
Asuinpaikkoja
Eteläkukkula
Eteläkukkulaksi ristitty Löytyn talon omistama hiekanottopaikka sijaitsee Hinnerjoen pohjoispuolella joen tekemän mutkan sisällä Vaaljoen haaraa vastapäätä. Kukkula muodostuu harjusta, joka kohoaa myös Pohjoiskukkulalla ympäristöään 2−3 metriä ylemmäksi. Alue tuhoutui sodan jälkeisessä hiekanajossa lähes kokonaan. Eteläkukkulan huipun tuntumasta on löydetty eniten hautauksia.[5][14]
Pohjoiskukkula
Pohjoiskukkulaksi ristitty Pereen talon mailla oleva sorakuoppa sijaitsee noin 300 metriä luoteeseen Eteläkukkulasta. Myös harjun tämä osa tuhoutui sodan jälkeisessä hiekanajossa. Pohjoiskukkula, joka oli muinoin niemen nokassa, on löydöiltään rikkain alue. Sieltä tiedetään olleen useita asumuksia, joten keramiikkaa löytyi sieltä eniten.[5][15][3]
Munasaaren hiekkakuoppa
Se sijaitsee Vaaljoen itäpuolella ja Hinnerjoen eteläpuolella noin 150 metriä kaakkoon Eteläkukkulasta ja kuuluu samaan harjujaksoon edellisten kohteiden kanssa. Täällä on löytynyt asumisen jälkiä, punamultahauta ja lieden pohjia. Täällä tehtiin ensin vain koekaivauksia, mutta 2000-luvulla myös pariin otteeseen perusteellisia kaivauksia. Uusilta kaivauksilta ei tavattu piikiveä, joten nämä kohteet kuuluivat vain Jäkärlän ryhmille. Tätä mäkeä on vielä paljon jäljellä tutkittavaksi.[5][3][16][4]
Kiinteät löytökohteet
Kuoppa-asumukset
Ensimmäiset löydetyt kaksi asumuksen pohjaa ovat olleet varsin pieniä. Ensimmäinen asumus oli 2×4-metrinen ja asumukseen laski kapea käytävä asumuksen lattian tasalle 60cm syvyyteen. Toisen asumuksen kokoa ei voitu selvittää, sillä hiekanotto oli katkaissut sen muotoon 6×2 metriä. Kummastakaan ei löytynyt liesiä, mutta niiden sisältä löytyi runsaasti asumisen jälkiä. Jäkärlän keramiikkaa oli niin paljon, että kappaleista voitiin koota yksi ruukku lähes kokonaan (KM 11196:868). Asumusten kattorakenteista ei löytynyt tietoa. Kaikki löydetyt liedet sijaitsivat asumusten ulkopuolella.[15][2]
Kodat
Pohjoiskukkulalla olleet useat pyöreät asumuspainanteet olivat maanpinnalta katsoen halkaisijaltaan noin 8 metriä ja 40cm syviä. Niitä kiersi matala heikosti erottuva 10−20cm korkea reunavalli. Keskellä saattoi olla liesi, jolla majaa on lämmitetty. Luho epäili näitä muodostumia kodan pohjiksi, mutta mahdollisia kattorakenteita ei kaivauksissa ehditty tutkia, joten asumuksen tyyppi jäi auki. Lattian pinta-ala oli näillä mitoilla 50 m², joten lattialle olisi mahtunut useita perheitä asumaan. Yksi tutkittu pyöreä asuinpainanne oli kuitenkin 84 m² suuruinen, joten sen halkaisijan on täytynyt olla noin 10 metriä.[15][13]
Pohjoiskukkulan ympärillä noin 400 metrin matkalla löytyi lisää kodanpohjia, jotka olivat samantapaisia kuin edellä kuvatut. Kohteista ei otettu radiohiiliajoituksia, joten ei tiedetä, olivatko ne samanaikaisia. Asumukset ovat kuuluneet tyypillisen kampakeramiikan ryhmille, jotka ottivat asuinpaikan käyttöönsä Jäkärlän ryhmän jälkeen. Siitä todistavat lukuisat tyypilliseen kampakeramiikan tyyliin koristellut astian kappaleet ja piikiven iskokset.[15]
Talo
Eteläkukkulalta löytyi 3×3-metrinen tasainen kivetty alue, jonka päällä oli kaksi suorakulmaista liettä. Lepäaho arveli, että kyseessä olisi suoraseinäinen talo, jonka kivetty lattia löytyi kaivauksissa. Osa lattian kivistä olivat vain nyrkin kokoisia ja kananmunan muotoisia. Liedestä määritetty radiohiili-ikä oli 2500 vuotta eli kalibroituna lieden ajoitus olisi noin 600 eaa.. Eteläkukkulalta olikin löytynyt myöhäispronssikautista keramiikkaa, joten selitys on täysin mahdollinen. Pohjoiskukkulallakin oli pitkiä ja soikeita kivetyksiä, mutta niiden merkityksestä ei kukaan ole esittänyt selityksiä.[2][15]
Liedet
Asuinpaikalla tutkittiin lukuisia liesiä, jotka löytyivät hiekan ja soran kätköistä. Joidenkin liesien rakenne tutkittiin tarkkaan, mutta rahoituksen pienuuden ja kiireen vuoksi suurin osa jätettiin kuitenkin tutkimatta. Useimmat liedet olivat kuoppaliesiä, joissa kuoppaan ladottiin pohjalle kiviä ja niiden päällä poltettiin puita. Kun kivet halkeilivat, lisättiin uusia kiviä edellisten joukkoon. Liesi hylättiin, kun se täyttyi, jolloin siitä siirrettiin päällimmäiset kivet uuden lieden pohjalle. Liedet olivat yleensä maljamaisen muotoisia.
Eräs liesi oli 8-muotoinen ja 2 metriä pitkä. Se on syntynyt kahden vierekkäisen lieden kombinaationa. Eräs toinen tarkkaan tutkittu liesi oli poikkileikkaukseltaan kuin pata. Sen seinämät olivat pystysuorat ja 40cm syvä pohja oli hieman kupera. Se löydettiin täynnä kiviä ja sen seinämää kiersi tiivis 2cm vahvuinen nokikerros. Nokikerroksen syntytapaa ei selvitetty. Välittömästi lieden ulkopuolelta erottui selvä kuopan jäänne. Leppäaho arveli, että siinä keitettiin saviruukussa ruokaa. Samantapainen liesi löytyi myös Munasaaresta. Se oli 105cm syvä ja sen seinämät olivat melko jyrkkiä. Pohjalla oli kuitenkin vain vähän kiviä. Useat liedet olivat halkaisijaltaan metrin kokoisia ja pyöreitä.[2][4]
Myöhäisempää perua olivat pari nelikulmaista liettä. Ne ovat ilmeisesti ladottu suorien puiden väliin.[2]
Kuoppahaudat
Hautoja löytyi 26, mutta koska hiekanotto oli tuhonnut suurimman osan harjuista, on niitä varmaan ollut enemmänkin. Useimmat tutkituista haudoista sijaitsivat Eteläkukkulalla. Ne vainajat, joista on jäänyt jälkiä maahan, olivat haudattu suorana selälleen. Hautoja oli kolmea eri tyyppiä: kuoppahaudat, paasiarkkuhaudat ja haudat, joissa oli 1−3 päätykiveä.
Kuoppahaudat ovat tyypillisiä kivikauden hautauksia, missä on käytetty punamultaa. Siksi näitä kutsutaan myös punamultahaudoiksi. Niitä tutkittiin seitsemän ja ne sijaitsivat Eteläkukkulan lounaiskulmassa. Hautakuoppien reunat erottuivat heikosti, mutta varmana haudan merkkinä pidettiin punamultakerrosta. Haudat sijaitsivat yleensä 60−115cm syvällä ja niissä oli käytetty punamultaa eri tavoilla. Hauta-antimet saattoivat olla rikkaitakin.
Hauta 1 oli tutkittaessa soranoton katkaisema ja se sijaitsi 60cm syvyydessä. Hautakuoppa oli 280cm pitkä ja sen suunta oli pohjois-eteläinen. Haudan pohjaa myötäili vaakasuora tuohikerros, joka painui noin 5−12cm:n paksuista punamultakerrosta vasten. Myös tuohikerroksen yläpuolella oli punamultaa, mikä ilmeisesti oli säästänyt tuohta lahoamiselta. Noin 75cm leveän haudan keskikohdasta löytyi halkaisijaltaan 10cm leveä musta kohta, josta löytyi kauniiksi arvioitu vinoneliön muotoinen piikivinen nuolenkärki. Seitsemän senttimetriä tämän kohdan yläpuolelta löytyi vielä toinen nuolenkärki. Muut esineet löytyivät tuohikerroksen alta, joten varmaan myös vainaja oli peitetty tuohella. Niitä olivat 11 meripihkariipusta tai -rengasta, 10 piikivistä nuolenkärkeä ja viisi muuta piiesinettä. Haudasta löytyi myös polttamattomia luita, joista pisin oli 11cm pitkä ja sen asento oli haudan suuntainen.[11]
Hauta 2 sijaitsi metrin päässä etelään haudasta 1 ja siitäkin oli tuhoutunut soranotossa suurin osa. Säilynyt osa oli vielä 160cm pitkä ja 60cm leveä. Punamullan joukosta löytyi kuusi piinuolenkärkeä. Hauta 3 oli vain kuoppahauta, johon oli ripoteltu 10×20cm suuruinen punamultaläiskä. Haudasta ei löydetty hauta-antimia. Hauta 4 löytyi metrin verran pohjoiseen haudasta 1. Ainoat merkit hautauksesta olivat 20×30cm suuruinen punamultaläiskä ja ongenkoukun liuskekivinen varsi. Haudasta 14 löytyi piiveitsi ja pystyssä ollut piinuolenkärki. Punamullan joukosta löytyi pieniä tuohenpalasia.[11][12]
Hauta 5 sijaitsi metrin syvyydessä ja sen punamulta-alue oli 140cm pitkä ja korkeintaan 45cm leveä. Hauta oli leikkaantunut soranajossa poikki. Punamultaa löytyi 10−15cm paksuna kerroksena, jonka sisältä todettiin runsaat hauta-antimet. Haudasta löytyi 61 meripihkakorua tai sen osaa sekä yksi liuskeriipus. Ne sijaitsivat toisiinsa nähden vierekkäin ja päällekkäin, joten ne on ilmeisesti ommeltu vaatteeseen kiinni. Riipuksien reiät osoittivat kaakkoon, missä on ilmeisesti sijainnut myös vainajan pää. Korut olivat löydettäessä murentuneet ja ne voitiin nostaa talteen vain kostuttamalla ne hiilivetyliuoksella (paraloid-13-72-tolueeni).[11]
Kivilaakahaudat
Kahdeksassa matalassa kuoppahaudassa oli aseteltu laakakivet haudan molempiin päihin tai toiseen päähän pystyyn. Myös näissä haudoissa käytettiin punamultaa, mutta vain 0,5−2 metrin pituudelta. Haudat oli kaivettu 60−90cm syvyyteen ja olivat aseteltu suuntien lounas-koillisen tai luode-kaakon väliin. Haudoissa ei ollut hauta-antimia.[14]
Hauta 7 oli 210cm pitkä ja se oli lounas-koillis-suuntainen. Haudan pohja oli 90cm syvyydessä ja sitä peitti 5−7cm paksu punamultakerros. Vainajasta oli säilynyt jalkojen ja lantion välinen osa, mikä erottui vielä kellertävänä sitkeänä massana punamullan joukossa. Haudan päissä oli pystyssä laakakivet. Toisessa päässä niitä oli kaksi ja toisessa vain yksi.[12]
Haudasta 15 löytyi vain yksi pystyssä ollut laakakivi. Hauta oli kaivettu kovaksi tallaantuneeseen soramaahan melko syvälle. Kiven itäpuolella oli 115cm pitkä ja noin 50cm leveä punamulta-alue, jossa punamultaa oli 2cm kerros. Vainajan luurankoa ei erottunut enää.[13]
Hauta 18 oli itä-länsi-suuntainen ja vain 60cm pitkä. Haudan päädyissä oli laakakivet ja niiden välissä soikea 20×35cm suuruinen punamultaläikkä. Punamultaa oli 2cm vahvuinen kerros. Tämä lienee lapsen hautaus.[13]
Hauta 9 oli 60cm syvyydessä ja yhden pystyyn asetetun laakakiven koillispuolella sijaitsi 110cm pitkä ja 50−80cm leveä punamulta-alue. Hauta 12 oli 140cm pitkä ja 60cm leveä. Sen päädyissä oli laakakivet, joista toinen oli haudan 11 kanssa yhteinen. Se, kumpi haudoista oli tehty ensimmäiseksi, ei käynyt selväksi. Punamulta oli vaaleanpunaista. Haudoissa 13 ja 16 oli vain yksi laakakivi.[12][13]
Paasiarkkuhaudat
Yksitoista hautaa luokiteltiin paasiarkkuhaudoiksi, koska vainaja ympäröitiin laakakivillä niin, että niistä muodostui kivinen arkku. Arkut olivat niin pinnassa, että niiden laakakiviä on voinut jäädä maan pinnalle näkyviin. Arkut olivat parhaimmillaan suorakaiteen muotoisia, mutta ilmeisesti routa on liikutellut niitä ja haudat ovat voineet siksi romahtaa. Laakakivet olivat yleensä paikallista punaista hiekkakiveä. Paasiarkkuhautoja tunnetaan myös Mynämäen Aistin asuinpaikalla ja Ruotsissa Medelpadissa. Torsten Edgren liitti paasiarkut Jäkärlän ryhmään ja siten keskineoliittiseen kivikauteen kuuluviksi. Tämä käsitys kumoutui vasta 1990-luvulla, kun hautojen luujäänteistä teetettiin radiohiiliajoitukset. Tämä hautaustapa sijoittuukin esiroomalaiselle rautakaudelle. Voi olla niin, ettei Jäkärlän ryhmän hautoja ole täällä vielä löydetty.[16][14][4][17]
Hauta 6 oli rakennettu hiekkakivilaatoista, jotka kehystivät olemattomiin maatuneen vainajan. Laatat muodostivat kuin arkun reunat, joka oli 120cm pitkä ja 40−53cm leveä. Arkun sivukivet, joita oli sivuilla 8 ja päädyissä 2, olivat löydettäessä pystyssä. Kaksi arkun peittävää kansikiveä kattoivat 2/3-osan matkalta hautaa, mutta kolmatta kiveä ei löytynyt. Kansikivet sijaitsivat noin 20cm syvyydessä. Arkun pohja oli 65cm syvyydessä, jonka pohjalta löytyi 2−4cm paksu punamultakerros. Punamulta muodosti soikean alueen, joka oli koko arkun pituinen. Arkku löytyi täynnä hienoa hiekkaa. Arkun ulkopuolella sora oli karkeaa ja poikkesi sisäosan hiekasta selvästi. Hauta oli muutoin löydötön.[12]
Haudan 10 laakakivet olivat epäjärjestyksessä, joten arkku on hajonnut. Haudan 8 viisi pystykiveä olivat pystyssä, mutta hieman epäjärjestyksessä. Ne sijaitsivat punamultaläiskässä, joka oli suuruudeltaan 60×50cm. Hauta 11 oli 156cm pitkä ja 68cm leveä. Arkku oli ilmeisesti särkynyt ja romahtanut kasaan, koska kivet olivat kallellaan ja eräissä kohdissa oli kaksi kiveä päällekkäin. Arkun lounaispäässä oli säilynyt vainajan hampaita, joista osa oli alaleuan jäännöksissä kiinni. Leuan asennosta pääteltiin, että vainaja makasi ojentuneena selällään ja että hän oli 12-vuotias. Jalat erottuivat keltaisena sitkeänä massana ja olivat 65cm pitkät. Punamullalla oli ilmeisesti peitetty vain vainaja, sillä jalkojen välissä ei ollut punamultaa.[12]
Hautaan 17 oli laskettu melko raskaita laakakiviä 10 kappaletta, jotka olivat löydettäessä kaatuneet haudan sisäosiin ja nojasivat vinosti toisiinsa. Arkun sisällä oli runsaasti hienoa hiekkaa. Hauta oli lounas-koillis-suuntainen. Vainajan luut erottuivat heikosti ja osa luista olivat 3 leveitä ja 1cm paksuja. Koko hauta oli 1−2cm:n paksuisen punamultakerroksen peitossa, mutta pään ja löytyneiden luiden kohdalla sitä oli paksummin. Luiden alta löytyi myös hiiltä, joten haudassa on pidetty tulta ennen hautausta.[13]
Hauta 19 oli itä-länsi-suuntainen ja sen laakakivet (11 kappaletta) olivat kaatuneet haudan sisäosiin ja nojasivat löydettäessä toisiinsa. Vainajan pää oli haudan länsipäässä, koska sieltä löytyi joitakin rapautuneita hampaita. Hautaan oli ripoteltu punamultaa, josta erottuivat vielä vainajan raajat. Punamultaa oli runsaammin pään ja polvien kohdalla. Vaikuttaa selvältä, että vainaja on ollut korkeintaan 160cm pitkä, koska hampaat löytyivät 145cm etäisyydellä jalkopään laakakivestä.[13]
Kuppikivi
Munasaaren laella on Euran ainoa kuppikivi, jonka pinnassa on ainakin viisi matala syvennystä. Ne on hierretty kiven pintaan ja ovat jääneet siksi mataliksi.[5]
Esinelöydöt
Korut
Meripihkakoruja on löydetty todennäköisesti vain tyypilliseen kampakeramiikkaa käyttävien ryhmien haudoista. Ne olivat yksinkertaisia punamultaisia kuoppahautoja. Meripihkan säilyvyys oli ollut huono, joten osa koruista hajosivat kaivauksissa. Siksi kirjallisuudessa esiintyy niistä erisuuruisia lukumääriä. Yleensä niitä on yhteensä 79−81 ja joitakin korujen katkelmia päälle. Ne ovat pääosin haudoista 1 ja 5.[16]
Korut olivat 1−4cm pitkiä ja niiden ripustusreikä oli porattu korun keskelle tai yläreunaan. Useimmat olivat riipuksia, mutta joukossa oli myös pieniä renkaita.[18][19]
Keramiikka
Kaivauksissa löytyi yhteensä noin 7000 saviastianpalaa, joista neljäsosa kuuluu Jäkärlän keramiikkaan ja kolme neljäsosa tyypilliseen kampakeramiikkaan. Jäkärlän keramiikka on peräisin noin 75 astiasta, joista suuret astiat olivat rikkinäisiä mutta hyvin pienet astiat olivat säilyneet ehjinäkin.[3]
Kuoppa-asumuksien pohjalta löydetyistä keramiikan kappaleista onnistuttiin kokoamaan Jäkärlän keramiikan kuuluva astia (KM 11196:868) niin, että astian muoto ja koko saatiin selville. Astia on ollut noin 30cm korkea ja suustaan noin 35cm leveä. Sen tilavuus olisi ollut kartiona 9,6 litraa ja puolipallona 11,2 litraa, joten voidaan puhua noin 10 litran astiasta.[20]
Myös pronssikauden astianpalasia löytyi soranajossa, mutta työmiehet eivät laittaneet niitä kaikkia talteen. Kun löytöpaikan sora myytiin tienpohjaksi, jäi tutkijoille vain muutama kappale tutkittavaksi.
Eräästä tyypilliseen kampakeramiikkaan kuuluvasta astiasta löytyi yläosan ornamenttina katkelmia vesilintua esittävistä kuvioista. Ne oli muodostettu painamalla suoria kampaleimoja eri asentoihin. Samanlaisia lintuaiheita on löydetty samanikäiseltä Pispan asuinpaikalla, mutta aihe on tunnettu muiltakin asuinpaikoilta Virossa ja Venäjällä.[21][18]
Munasaaresta löytyi myös savi-idolin kappaleita. Tämän kuuluisan idolin pää on varsin ilmeikäs, johon on painettu sormilla silmäkuopat ja sen nenä on muotoiltu pitkäksi. Idolin kasvot ovat suun kohdalta poikki eikä sen muita osia löydetty. Vuosina 2002–2004 löytyi yksi idolinkappale lisää.[22][4]
Työvälineet
Asuinpaikan työvälineet ovat olleet tavanomaisia. Sellaisia ovat esimerkiksi piiveitsi, kvartsiveitset, porfyyrittiveitsi, kaapimet, hioimet ja alaisinkiven kappale. Löytöihin kuuluu myös taltan ja kirveen keskeneräiset teelmät. Munasaaresta löytyi suuresta kivestä pari syvään kulunutta uurretta. Sillä on ilmeisesti hiottu sileäksi kivityökaluja kuten kirveitä ja talttoja. Samantapaisia kiviä kutsutaan myös miekanhiontakiviksi.[14][4][16][11]
Metsästysvälineet
Piikivestä valmistettuja nuolenkärkiä esiintyy tyypilliseen kampakeraamisen kulttuurin löydöissä runsaasti (46 kappaletta). Osa nuolenkärjistä olivat suuria, mutta myös pieniä kärkiä löytyi. Ne olivat vinoneliön muotoisia tai suiponsoikeita ja teräväkärkisiä. Sen sijaan Jäkärlän ryhmän nuolenkärkiä ei ole löytynyt. Ne ovat saattaneet olla luukärkiä, jotka maatuvat nopeasti.[18]
Kalastusvälineet ovat Itämeren piirissä olleet voittopuolisesti orgaanisesta materiaalista valmistettuja. Poikkeuksena ovat olleet esimerkiksi kiviset painot. Täältä niitä ei löytynyt, mutta kuitenkin kolme liuskeisen ongenkoukun vartta. Niissä on ollut luupiikki lisänä, mutta se on maatunut pois. Koukut olivat hauta-antimina kuoppahaudoissa.[14][18]
Poltettua ruokaa
Saaliseläinten luita löytyi vähän. Ilmeisesti Jäkärlän ryhmällä ei ollut tapana polttaa eläinten luita nuotiossa, kuten muilla suomalaisilla asukkailla oli tapana tehdä. Vasta vuosien 2002–2004 kaivauksilla niitä seulottiin esille. Löydetystä luuta voitiin tunnistaa vain kalanluita, joista kolme kuului hauelle. Nuotiosta löytyi myös palaneita pähkinän kuoria, joista yksi ajoitettiin noin 3500 eaa.. Pähkinää olisi kaivauksien tulosten mukaan syöty runsaasti.[4]
Asukkaat
Asuinpaikan raivasivat merestä nouseville saarille eräät Jäkärlän ryhmän asukkaat. Jossakin vaiheessa saarille muutti uutta väkeä, jotka elivät tyypillistä kampakeramiikan kulttuurissa. Tällaisia "valloituksia" on havaittu eräillä muillakin asuinpaikoilla.[23]
Asuinpaikalla on ilmeisesti asuttu myös pronssikaudella tai rautakaudella, minkä voi perustella muutamilla löydöillä. Kaivauksissa löytyi pronssi- tai rautakauden keramiikkaa ja samalle aikakaudelle kuuluvan reikäkirveen tai -hakun kappaleita. Mahdollinen lattiakivetys oli suorakaiteen muotoinen ja kooltaan 3×3 metriä. Sellainen talo olisi kuulunut juuri tuolle aikakaudelle. Tähän viitekehykseen sopii myös kuppikivi, jossa on viisi matalaa kuppia. Paasiarkkujen tekijät saattavat olla juuri näitä ihmisiä.[14]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alhonen, Pentti & Huurre, Matti| title = Satakunnan historia I,1| location = Rauma| publisher = Satakunnan maakuntaliitto r.y. & Satakuntaliitto| year = 1991| isbn = 952-9617-06-2| accessdate = 1.4.2014}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtosalo-Hilander, Pirkko-Liisa| title = Kalastajista kauppanaisiin - Euran esihistoria| location = Vammala| publisher = Euran Kunta| year = 2000| id = ISBN 951-96964-1-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Salo, Unto| title = Ajan ammoisen oloista| location = Vammala| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2008| id = ISBN 978-952-222-000-4}}
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Luokka:Suomen muinaisjäännökset
Luokka:Kivikausi
Luokka:Rautakausi
Luokka:Euran historia


Simpsonit () on Matt Groeningin luoma ja Gracie Films -yhtiön tuottama Emmy-palkittu television animaatiosarja, joka kertoo viisihenkisen yhdysvaltalaisperheen elämästä. Sarjan oikeudet omistaa 20th Century Fox, ja sarjan ensimmäinen jakso esitettiin vuonna 1989.
Simpsonit on Yhdysvalloissa kaikkien aikojen pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut piirrossarja ja tilannekomedia.[1]
Yhdysvalloissa sarjaa esittää Fox-televisiokanava. Sarjasta on Yhdysvalloissa esitetty kesään 2016 mennessä 27 tuotantokautta. Suomessa sarjaa esittävät Sub ja FOX. Aiemmin sarjaa on esitetty myös Kolmoskanavalla ja MTV3 -kanavalla.
Sarjaa pidetään aikuisillekin suunnattujen animaatiosarjojen edelläkävijänä, ja sarja on vaikuttanut aikuisille suunnattujen 1990-luvun tilannekomedioiden syntyyn.[2] Sarja on saavuttanut sekä Yhdysvalloissa että ympäri maailmaa suuren suosion ja on saanut useita TV-palkintoja.
Simpsoneista on tuotettu kokoillan elokuva The Simpsons Movie vuonna 2007.
Yleistä

Sarjassa kuvataan satiirisella tavalla Simpsonin perheen Homerin, Margen, Bartin, Lisan ja Maggien elämää. Perhe seikkailee kuvitteellisessa Springfieldin kaupungissa. Jaksoissa on runsaasti viittauksia amerikkalaiseen populaarikulttuuriin, politiikkaan ja muihin ajankohtaisiin ilmiöihin sekä amerikkalaisen yhteiskunnan ongelmiin.
Hahmot

Simpsonien päähahmoja ovat Simpsonin perheen jäsenet. Nykyisin tärkeimmässä roolissa on Homer-isä, mutta sarjan alkuaikoina perheen ilkikurinen esikoispoika Bart oli keskeinen hahmo. Sarjan markkinoinnissa keskityttiin tuolloin lähinnä Bartiin, ja kaupoissa oli monenlaisia Bart-tuotteita kuten videopelejä ja äänilevyjä. Ensimmäisten kausien jälkeen sarjan painopistettä alettiin siirtää myös muihin perheenjäseniin ja sivuhahmoihin.[3]
Simpsonin perheen lisäksi sarjassa on suuri joukko karrikoituja sivuhahmoja, kuten uskonnollinen naapuri Ned Flanders, ydinvoimalan omistaja, upporikas Mr. Burns, Hassu-klovni, Intiasta kotoisin oleva lähikaupan myyjä Apu sekä iso joukko Simpsonien sukulaisia, tuttavia ja lasten koulutovereita. Hahmot eivät juuri vanhene vuosien ja tuotantokausien varrella.

Simpsonien vakituisia hahmoja ryhmäkuvassa
Päähahmot
Homer Simpson, Bartin, Lisan ja Maggien isä sekä Margen aviomies. Homer on töissä Springfieldin ydinvoimalan 7G-sektorin turvallisuusvalvojana. Vapaa-aikansa hän viettää nukkumalla, katsomalla televisiota, juomalla Duff-merkkistä olutta ja syömällä donitseja. Homerin lempiharrastuksiin kuuluvat myös kaljanjuonti Moen kapakassa ja keilaaminen. Homer katsoo televisiosta yleensä jalkapalloa ja baseballia. — Ääninäyttelijä: Dan Castellaneta.
Marge Simpson, o.s. Bouvier, Bartin, Lisan ja Maggien äiti sekä Homerin vaimo. Marge tunnetaan sinisistä ja korkeista hiuksistaan. Marge on kotirouva, mutta hän on kokeillut ainakin poliisin, kiinteistövälittäjän, kirjailijan, Moen apurin, puusepän ja rinkelinmyyjän ammattia. — Ääninäyttelijä: Julie Kavner.
Bart Simpson, Homerin ja Margen ensimmäinen lapsi, Lisan ja Maggien isoveli. Bart on 10-vuotias poika, joka käy Springfieldin ala-asteen neljättä luokkaa. Hän tekee mielellään kaikenlaisia kepposia isälleen Homerille, opettajilleen ja rehtorillensa. — Ääninäyttelijä: Nancy Cartwright.
Lisa Simpson, Homerin ja Margen toinen lapsi, Bartin pikkusisko ja Maggien isosisko. Lisa pitää saksofoninsoitosta, lukemisesta ja koulunkäynnistä. Hän on koulunsa parhaita oppilaita. Lisa on kasvissyöjä, skeptikko, buddhalainen ja naisasialiikkeen kannattaja. — Ääninäyttelijä: Yeardley Smith.
Maggie Simpson, Homerin ja Margen kolmas lapsi, Bartin ja Lisan pikkusisko. On vauvaiässä ja imee jatkuvasti tuttiaan.
Tapahtumapaikka

Sarjan tapahtumapaikkana toimii yhdysvaltalainen kuvitteellinen Springfieldin kaupunki.[4] Tapahtumat keskittyvät Simpsoneiden kotiin 742 Evergreen Terracelle, Springfieldin ala-asteelle, Moen kapakkaan, sekä Springfieldin ydinvoimalaan. Springfieldin maisemaan kuuluu rannikkoa, aavikkoa, maaseutua ja korkeita vuorenhuippuja. Groening itse on kertonut kaupungin sisältävän samankaltaisuuksia Oregonin Portlandiin, kaupunkiin, jossa hän kasvoi.[5] Kaupungin nimeksi valittiin Springfield sen yleisyyden vuoksi.
Springfieldin sijaintia ei sarjassa ole määritelty.[4] Jaksossa Naurun takana (Behind the Laughter) lukija puhuu Simpsoneista "pohjoiskentuckyläisenä perheenä". Uusinnassa sijainti oli kuitenkin vaihtunut Missouriin.[6]
Avausanimaatio ja tunnusmusiikki

Simpsonien avausosiossa on vakituisen sisällön lisäksi vaihtuvaa sisältöä: liitutaulukohtaus, saksofonisoolo ja sohvakohtaus. Avausanimaatio alkaa Bartin liitutaulukohtauksella. Itse kohtaus on joka jaksossa erilainen, ja teksti on aina rangaistusmuotoinen. Lisan saksofonisoolo on vaihdellut joissakin jaksoissa. Lisan saksofonista on kuultu muun muassa Frank Zappan, James Brownin ja Charlie Parkerin säveliä.[7] Myös Lisan saksofonin väri on vaihdellut. Sohvakohtauksessa Simpsoneiden perhe syöksyy sohvalle, jolloin tapahtuu jotakin kummallista tai vitsikästä. Kohtausten realistisuus vaihtelee laidasta laitaan, ja niitä kierrätetään silloin tällöin.[8] Viime vuosina avausta on lyhennetty aiemmasta, ja usein kuva siirtyy suoraan sohvakohtaukseen ohjelman alkamisen jälkeen.
Avausosiossa soivan tunnusmusiikin sävelsi Danny Elfman Matt Groeningin pyynnöstä.[9]
Kulttuuriset viittaukset
Simpsonit on täynnä viittauksia länsimaiseen yhteiskuntaan, populaarikulttuuriin ja historiaan. Siinä on vieraillut kymmeniä aikansa tunnetuimpia julkisuuden henkilöitä. Jaksojen juonet ovat joskus mukaelmia tunnetuista tarinoista esimerkiksi Mark Twainilta tai Edgar Allan Poelta. Etenkin avausosion sohvavitsissä on usein suoria viittauksia populaarikulttuurin historiaan, niin animaatioon kuin muuhunkin.[10]
Satiiri
Simpsonien satiiri pyrkii usein tekemään kaikista osapuolista tasapuolisesti naurettavan.[11] Jo avausosion liitutaulukohtauksessa Bartin kirjoittamassa lauseessa on joskus purevaa yhteiskuntakritiikkiä. Ilmestymisaikanaan Simpsonit haastoi Yhdysvalloissa vallitsevan ilmapiirin, jossa korostettiin perinteisiä perhearvoja ja käsitystä siitä, millainen on toimiva perhe. Ristiriidan seurauksena jopa presidentti Bush arvosteli sarjan perhekäsitystä, mihin Bart pian vastasi sarjassa.[12]
Perhearvojen satirisoinnista huolimatta Simpsonien arvot voidaan myös nähdä perinteisen amerikkalaisina: sarjassa kehotetaan epäilemään hallitusta ja poliitikkoja, luottamaan omaan neuvokkuuteen ja taistelemaan yksilönvapauksien puolesta sortoa ja mielivaltaa vastaan.[13]
Historia
Tausta
Simpsonit syntyi aikana, jolloin yhdysvaltalainen animaatio oli aallonpohjassa niin televisiossa kuin elokuvateattereissakin. Televisiossa näytettiin vain lapsille suunnattuja animaatioita, ja piirrosohjelmista oli lasten suojelemiseksi karsittu kaikki väkivaltaan viittaavakin, eikä niissä ollut aiempaa pilkallisuuttakaan.[14][15] Animaation uutta nousua siivittivät Simpsonien ohella elokuva Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (1988) ja juuri ennen Simpsonien oman sarjan alkua julkaistu Disneyn menestysanimaatio Pieni merenneito (1989).[15]
Synty

Simpsonit saivat alkunsa kun televisio- ja elokuvatuottaja James L. Brooks halusi piristää tuottamaansa televisiosarjaa The Tracey Ullman Show'ta lyhyillä animaatiokatkelmilla mainoskatkojen edellä ja jälkeen. Sarjan piirtäjäksi Brooks halusi Matt Groeningin, sillä hän piti Groeningin piirtämästä Elämä on helvettiä -sarjakuvasta, joka ilmestyi Los Angeles Reader -lehdessä. Brooks otti Groeningiin yhteyttä vuonna 1985. Groening ei suostunut siirtämään olemassa olevaa sarjakuvaansa animaatioksi, joten hän keksi Simpsonien perheen ja luonnosteli sen varttitunnin aikana odottaessaan pääsyä Brooksin puheille. Hahmojen nimet hän otti omasta perheestään, paitsi Bartin, joka oli anagrammi sanasta brat, 'kakara'.[16]
Brooks hyväksyi Groeningin ajatuksen, ja Tracey Ullman Show'ta alettiin tehdä yhdessä Groeningin animaatioiden kanssa. Animaatioiden käskirjoituksesta vastasi Groening itse, ja niitä piirsi Yhdysvalloissa Klasky-Csupon animaatiostudiolla yhteensä neljä animoijaa, yleensä kaksi kerrallaan. Useimmat ääninäyttelijät otettiin Tracey Ullman Show'sta.[17] Hahmojen keltaisen värin keksi luultavasti animaatiostudion Gyorgi Peluci.[18]
Simpsonit esiintyivät ensimmäisen kerran sarjan kolmannessa jaksossa 19. huhtikuuta 1987. Simpsonien jakso nimeltä Hyvää yötä (”Good night”) kesti alle kaksi minuuttia.[19] Simpsonit-lyhytelokuvia tehtiin kolmen kauden aikana yhteensä 48 kappaletta. Mukana olivat kaikki nykyiset perheenjäsenet ja muutama sivuhahmo. Hahmojen persoonallisuudet eivät vielä olleet täysin kehittyneet: esimerkiksi Lisa ei ollut älykkö vaan samankaltainen kuin Bart.[20] Hahmot olivat vielä varsin karkeasti piirrettyjä ja muistuttivat nykyisiä muotojaan vasta etäisesti. Groening lähetti raakaluonnokset animaattoreille sellaisinaan ja oletti heidän siistivän niitä. Animaattorit kuitenkin vain jäljensivät Groeningin piirrokset.[21]
Simpsonien suosio kasvoi nopeasti, heidän osuutensa piteni, ja animaation taso parani. Sarjan kolmannen kauden jälkeen Simpsonien oman sarjan valmistelut olivat jo käynnissä, eikä heitä enää nähty Tracey Ullman Show'ssa.[22]
Oman sarjan alku
Simpsonit sai oman puolituntisen prime time -ohjelmapaikkansa nuorelta Fox-kanavalta vuonna 1989. Fox ehdotti vain neljää jaksoa, mutta Brooks onnistui saamaan sopimuksen kolmestatoista. Samalla hän sai läpi vaatimuksensa siitä, että määräysvalta ohjelman sisällöstä pysyy Brooksin omalla tuotantoyhtiö Gracie Filmsillä. Näin Simpsonien omintakeisen tyylin säilyminen oli suojattu kanavan johtajien vaatimuksilta. Sarjan päätuottajaksi Brooksin ja Groeningin lisäksi tuli Sam Simon. Tämä kolmikko vaikutti suuresti sarjan muotoutumiseen sen alkukausina. Brooksin osa oli sarjan kehittelyssä ja ohjauksessa, ja Groening ja Simon olivat tuotantovaiheen vetovastuussa.[23]
Sarjaan palkattiin iso joukko uusia käsikirjoittajia, kuten Jon Vitti, John Swartzwelder, Al Jean ja Mike Reiss. Sarjasta haluttiin tehdä realistinen ja uskottava aikuisten tilannekomedia, toisin kuin venyvät ja paukkuvat animaatiot sitä ennen. Naururaita päätettiin jättää pois.[24] Animaatiostudiolle palkattiin Wes Archerin ja David Silvermanin avuksi runsaasti lisävoimia, kuten Rich Moore ja Brad Bird. Yhteensä animaattoreita Los Angelesissa oli 50. Lopullinen värianimaatio päätettiin teettää Akom-yhtiössä Etelä-Koreassa, missä laatu oli korkea mutta kustannukset alhaiset.[25] Myös ääninäyttelijöitä palkattiin lisää, sillä sarjan hahmokavalkadi oli kasvanut.[26]
Ensimmäisen kauden ensimmäiseksi tarkoitetun jakson Lapsenvahti animointi oli heikkolaatuista, joten se siirrettiin esitettäväksi vasta kauden viimeisenä.[27] Simpsonien ensimmäinen jakso "Joulurauha" esitettiin Yhdysvalloissa sunnuntaina 17. joulukuuta 1989. Se sai heti innostuneen vastaanoton.[28] Sarja oli Yhdysvalloissa vuoden 28. katsotuin sarja 13,4 miljoonalla viikottaisella katsojallaan. Se sai vuonna 1990 parhaan animaatiosarjan Emmyn ja TCA:n parhaan komediasarjan palkinnon. Sarjan ensimmäinen globaali faniyhteisö alt.tv.simpsons perustettiin Usenetiin maaliskuussa 1990.[29]
Tuotantokaudet
Yhdysvaltain televisiossa

Suomen televisiossa
Suomessa Simpsonit nähtiin ensi kertaa Kolmoskanavalla 26. elokuuta 1991.[70] Jaksojen esitysjärjestyksessä siirryttiin alun jälkeen Yhdysvaltojen esitysjärjestykseen. Vuodesta 1993 lähtien televisiouudistuksen yhteydessä sarjan esittäminen siirtyi MTV3-kanavalle. Vuoden 2010 kevätkaudella Simpsonit siirtyivät kokonaan Subille.[71] Uudet jaksot esitetään Suomessa yleensä puolesta puolentoista vuoden viiveellä alkuperäiseen USA:n esitysajankohtaan verrattuna.
Sarjan suomenkielisenä tekstittäjänä oli yli 20 vuotta Sari Luhtanen, joka joutui lopettamaan syksyllä 2012, kun MTV ulkoisti käännöstoimintonsa ja vanhat kääntäjät irtisanoutuivat protestiksi.[72] Kaikki suomenkieliset hahmojen nimet (mm. Hassu-klovni, Tikku ja Takku, Läski-Tony) ovat Luhtasen keksimiä.[73]
Tuotanto
Tuottajat ja show runnerit

Matt Groening ja James L. Brooks ovat olleet ohjelman johtavia tuottajia läpi sarjan. Tuottajaa tärkeämpi osa jakson teossa on show runner, vastaava valvoja ja tuottaja, joka on myös jakson johtava käsikirjoittaja. Yleensä nämä johtajat pysyvät mukana sarjassa useiden tuotantokausien ajan.
Läpi sarjan palvelleet show runnerit:
Kaudet 1–2: Matt Groening, James L. Brooks & Sam Simon
Kaudet 3–4: Al Jean & Mike Reiss
Kaudet 5–6: David Mirkin
Kaudet 7–8: Bill Oakley & Josh Weinstein
Kaudet 9–12: Mike Scully
Kaudet 13–: Al Jean
Joillain tuotantokausilla on yksittäisissä jaksoissa ollut poikkeava show runner. Esimerkiksi 23. kaudesta alkaen jokainen kausi on sisältänyt muutaman jakson, joissa Matt Selman on toisena show runnerina Al Jeanin kanssa.
Käsikirjoittaminen
Uuden tuotantokauden käsikirjoittaminen alkaa vuodenvaihteen tienoilla, kahdeksasta kymmenen kuukautta ennen ensimmäisen jakson ensiesitystä. Käsikirjoittajaryhmä kokoontuu päätuottajan johdolla ja kehittää kauden jaksoille perusjuonet. Kokoontumisen jälkeen kukin kirjoittaja alkaa kehitellä yksittäisiä perusjuonia noin 25-sivuiseksi luonnokseksi. Saatuaan luonnokselle hyväksynnän käsikirjoittaja valmistelee sen täyspitkäksi eli noin 50-sivuiseksi jaksoksi. Täyspitkät juonet tuodaan takaisin kirjoittajaryhmälle, joka voi muuttaa, poistaa ja lisätä vitsejä tai kohtauksia. Valmiissa käsikirjoituksessa alkuperäisen kirjoittajan aineistoa on jäljellä 10–75%, joten muiden kuin nimetyn käsikirjoittajan osuus työstä on aina suuri.[74]
Sarjassa on joskus ollut vierailevia käsikirjoittajia. Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta on käsikirjoittanut yhdessä vaimonsa Deb Lacustan kanssa kahdeksan jaksoa vuodesta 2000 alkaen, ääninäyttelijä Harry Shearer käsikirjoitti yhden jakson 28. tuotantokaudelle vuonna 2016 ja sarjan pitkäaikainen ohjaaja David Silverman yhden jakson 29. tuotantokaudelle vuonna 2018.
Äänitys
Puolivalmista käsikirjoitusta aletaan työstää jaksoksi tilaisuudessa, jossa ääninäyttelijät lukevat sen ääneen läpi. Sitten käsikirjoitusta vielä muokataan, kunnes se on valmis lähetettäväksi äänitysstudiolle. Siellä jakson repliikit äänitetään kaikkien päänäyttelijöiden ollessa paikalla samassa huoneessa. Vierasäänet voidaan äänittää erikseen.[75][76]
Animointi
Simpsonit animoidaan Film Romanissa. Kolme ensimmäistä tuotantokautta animoi Gábor Csupón perustama Klasky Csupo -studio.[77] Kun ääninauha on toimitettu animaatiostudiolle, kolme taiteilijaa alkaa työstää jaksolle 200-sivuista kuvakäsikirjoitusta. Sen pohjalta jaksolle määrätty animoijaryhmä luonnostelee jakson kohtaukset mustavalkoisin piirroksin hahmoineen ja tapahtumaympäristöineen. Luonnokset kuvataan ja yhdistetään ääniraitaan luonnosanimaatioksi. Aineisto lähteteään Etelä-Koreaan studiolle, missä lopullinen värianimaatio tehdään. Kuvat väritetään nykyisin tietokoneella. Kahden–neljän kuukauden kuluttua valmis värianimaatio lähetetään takaisin Film Romanille, ja se viimeistellään oikean pituiseksi. Joskus myös repliikkeihin tehdään pieniä muutoksia.[78]
Musiikki
Äänitehosteet ja musiikki lisätään jaksoon viimeisenä.[79] Simpsonien musiikki on Alf Clausenin käsialaa. Hän tekee musiikkinsa Matt Groeningin pyynnöstä korostamaan hahmojen tunnetiloja eikä ruudulla näkyvää toimintaa, kuten perinteisissä piirretyissä. Clausen johtaa sävellystyön lisäksi myös noin 35-henkistä orkesteria.[80]
Ääninäyttelijät
Ääninäyttely suoritetaan Simpsoneissa huolellisesti. Hahmon äänenä pyritään aina käyttämään samaa näyttelijää. Mikäli se ei ole tilapäisesti mahdollista, näyttelijä kuolee tai poistuu muuten vain sarjasta, hahmo saatetaan jättää sarjasta pois. Päänäyttelijöiden osalta näin ei ole vielä käynyt, mutta esimerkiksi Phil Hartmanin, Doris Graun ja Marcia Wallacen kuoltua sekä Maggie Roswellin jäätyä palkkakiistan vuoksi väliaikaisesti tauolle heidän hahmonsa on jätetty pois sarjasta. Ainoa Graun näyttelemä hahmo tosin palautettiin sarjaan yli kymmenen vuotta myöhemmin uudelleenroolitettuna.
Päänäyttelijät
Simpsonien päänäyttelijät ja heidän tärkeimmät hahmonsa:

Muita vakituisia näyttelijöitä

Vierailevat tähdet

Simpsonit on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan eniten vierailevia kuuluisuuksia keränneenä animaatiosarjana. Sarjassa ovat vierailleet omilla äänillään ja hahmoillaan esimerkiksi Tony Blair, Meryl Streep, Aerosmith, Magic Johnson, Paul ja Linda McCartney, Britney Spears ja Michael Jackson.[81] Monet sarjaan piirretyt julkisuuden henkilöt ovat kuitenkin esiintyneet imitaattorien äänillä. Sarjassa on esiintynyt myös useita muualta tunnettuja fiktiivisiä hahmoja.
Televisiointi
Simpsoneita on televisioitu lukuisissa maissa useilla eri kanavilla, ja yhteensä Simpsoneita katsotaan yli 70 maassa. Valmiit jaksot toimitetaan ensimmäisenä sarjan tuottajakanavalle, amerikkalaiselle Foxille. Suomessa televisiointioikeudet omistaa MTV3 ja sen sisarkanava Sub. Jaksot tekstitetään Pohjoismaissa ja muutamassa muussa maassa, mutta myös dubbaaminen on yleistä useissa Manner-Euroopan maissa, kuten Ranskassa, Saksassa, Espanjassa ja Italiassa.
Erikoisjaksot
”Kauhujen talo” -jaksot
Lähelle halloweenia osuvasta jaksosta tehdään joka vuosi erikoisjakso, niin sanottu ”Kauhujen talo” (Treehouse of Horror). Jaksossa on aina kolme kauhutarinaa, joissa on joskus viittauksia kuuluisiin elokuviin ja kirjallisuuteen. Tämä perinne alkoi toisella tuotantokaudella.[82]
Trilogiajaksot
”Kauhujen talo” -jaksojen ohella sarjassa on toisinaan myös muita ns. trilogiajaksoja, jotka koostuvat kolmesta erillisestä tarinasta eivätkä kuulu sarjan normaaliin juonijatkumoon. Tarinat ovat usein parodioita klassikkokirjoista, saduista, historiasta tms. ja niissä on jokin yhdistävä teema.
Leikejaksot
Neljännestä kaudesta alkaen sarjassa on toisinaan esitetty vanhoista kohtauksista koostettuja leikejaksoja (clip show). Näitä jaksoja on tehty, jotta kauteen saataisiin lisää jaksoja työllistämättä tuotantotiimiä enempää.[83] Toistaiseksi viimeisin leikejakso oli 13. tuotantokaudella.
Takauma- ja tulevaisuusjaksot

Takaumajaksot on toistuva jaksotyyppi, jossa kurkistetaan hahmojen menneisyyteen. Takaumissa on kerrottu ainakin Margen ja Homerin tapaamisesta, perheen lasten syntymistä ja Homerin bändiurasta.
Takaumajaksojen vastakohtana sarjassa katsotaan joskus myös Simpsoneiden tulevaisuuteen. Jaksoissa on näytetty esimerkiksi Lisa Yhdysvaltain presidenttinä ja Bart tulevaisuuden ammatissaan sekä kerrottu tarinoita Bartin ja Lisan ensirakkauksista.
Vaikutus
Seuraajat
Simpsonien menestyksen myötä alettiin tehdä muitakin uusia animaatiosarjoja, joista osassa oli mukana Simpsonien aiempia tekijöitä. Näistä ensimmäisiä olivat The Critic (1994), Family Dog (1993), Fish Police (1992) ja Capitol Critters (1992). Nämä sarjat olivat lyhytikäisiä, mutta Beavis ja Butt-head (1993), Kukkulan kuningas (1997), South Park (1997), Futurama (1999) ja Family Guy (1999) menestyivät hyvin.[84]
Hokemat
Homer Simpsonin kuuluisin lausahdus ”D'oh!” on päässyt englannin kielen sanakirjaan Oxford English Dictionaryyn.[85] Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta sanoo lainanneensa lausahduksen edesmenneeltä Jimmy Finlaysonilta, jonka näyttelemä sivuhenkilö Ohukainen ja Paksukainen -elokuvissa töksäytti usein jonkin mennessä pieleen ”douu”.[86] Simpsonien käsikirjoittajien keksimä kuvitteellinen sana, Jebediah Springfield -hahmoon liittyvä verbi ”embiggen” (’isontaa’) hyväksyttiin puolestaan vuonna 2018 arvostettuun Merriam-Webster-sanakirjaan.[87]
Palkinnot

Simpsonit-sarja on palkittu useaan otteeseen erilaisilla palkinnoilla. Simpsonit on voittanut 23 Emmy-palkintoa, 22 Annie-palkintoa ja yhden Peabody-palkinnon. Tammikuussa 2000 sarja pääsi kuululle Hollywoodin Walk of Famelle. Ensimmäinen yksittäiselle jaksolle myönnetyn Emmy-palkinnon voittanut jakso oli 1. tuotantokauden jakso ”Sulhanen”. Tämän jakson lisäksi yhdeksän muuta Simpsonit-jaksoa on voittanut yksittäisen jakson Emmyn, viimeisimpänä 19. tuotantokauden jakso ”Muistinmenetys”.
Tämän lisäksi yhdysvaltalainen Time-lehti on valinnut Simpsonit vuosisadan parhaaksi sarjaksi[88] ja samainen lehti valitsi sarjan hahmot Bart ja Lisa Simpsonin 50 parhaan piirroshahmon joukkoon.[89] Sen lisäksi Time on valinnut Bartin vuonna 1998 100 merkittävimmän 1900-luvun henkilön joukkoon luettelon ainoana kuvitteellisena henkilönä.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa Simpsonit pääsi kärkipaikalle kolmessa Channel 4:n teettämässä katsojakyselyssä. Sarja äänestettiin 1. sijalle sekä 100 parhaan lastensarjan että 100 parhaan animaation listauksessa.[90][91] Homer Simpson taas valittiin parhaaksi televisiohahmoksi.[92]
Arvostelua
Sisällön arvostelu
Simpsonit käsittelee arkojakin aiheita ja sen huumori on roisia, minkä johdosta se on vuosien varrella saanut kriittistä katsojapalautetta niin yksittäisiltä katsojilta kuin monilta ryhmittymiltä ja organisaatioiltakin. Valitukset ovat joskus johtaneet yhden sanan vaihtoon tai puolittaiseen anteeksipyyntöön. Tekijät ovat puolustaneet esimerkiksi etnisiä vitsejä sillä, että kaikki ryhmät saavat niistä osansa. Sarjan väkivalta on tarkoitettu parodiaksi, mitä katsojat eivät aina ymmärrä. Joskus jaksoihin tehdään muutoksia ennakkosensuurin johdosta jo ennen ensiesitystä, mutta aina tekijät eivät välitä sensorien ohjeista. Suomessa sarjaa ei sensuroida, mutta esimerkiksi Britanniassa ennakkosensuuri on vielä Yhdysvaltojakin tiukempi.[93]
Sarja herätti alkuaikoinaan keskustelua lasten vanhempien keskuudessa, sillä Bart Simpson kuvattiin kapinallismielisenä häirikkönä, joka ei koskaan jäänyt kiinni kepposistaan. Vanhempainyhdistykset pitivät Bartia huonona roolimallina lapsille. Presidentti George H. W. Bush sanoikin, että amerikkalaisperheiden kuuluisi muistuttaa enemmän Waltonin TV-perhettä kuin Simpsoneita.[94] Myös Bushin vaimo Barbara Bush oli haukkunut Simpsonit muutamaa vuotta aiemmin mutta sittemmin perui puheitaan.
Laadun huononemisen arvostelu
Sarja on saanut faneiltaan kritiikkiä laadun huononemisesta.[95] Tämän on väitetty liittyvän käsikirjoittajien vaihdoksiin. Huonontuvien jaksojen ilmiö on näkynyt myös siinä, miten erilaiset fanien ja kriitikoiden tekemät äänestykset parhaista jaksoista antavat tuloksina vain 1990-luvun jaksoja. Erään fanien tekemän "top-15 parhaat jaksot" -äänestyksen uusin jakso on vuodelta 1997, ja itse sarjan käsikirjoittajien vuonna 2003 tekemän listauksen tuorein jakso oli vuodelta 2000.[96][97] Vuonna 2004 sarjan ääninäyttelijä Harry Shearer sanoi 2000-luvun tuotantokausien olleen huonoja. Hän piti neljättä tuotantokautta erityisen hyvänä.[98]
Juonien muuttumisen arvostelu
Sarjan jaksot olivat alkuaikoinaan vielä arkisella tasollakin juoneltaan maanläheisiä ja realismiin pyrkiviä, mutta sittemmin jaksoissa on ollut toistuvasti epäloogisempia piirteitä ja sarja on mennyt yhä mielikuvituksellisempaan suuntaan. Epärealismi ilmenee myös siten, että uudemmissa jaksoissa takaumat ja paljastukset hahmojen menneisyydestä ovat monesti rikkoneet aiemmin luotua juonijatkumoa.
Suomi-viittaukset
Simpsonien joissakin jaksoissa on ollut viittauksia Suomeen. Esimerkiksi 9. kauden jaksossa ”Haaksirikko” Martin Prince esittää koulun YK-päivänä Suomen edustajana saamelaisasussa "Suomen kansallistanssin", 16. kauden jaksossa ”Vauvakuumetta” Montgomery Burns mainitsee juoksija Paavo Nurmen, 21. kauden jaksossa ”Kurvailua curling-radalla” nähdään takauma Agnes Skinneristä seiväshyppääjänä vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa ja 22. kauden jaksossa ”Isäainesta” vilahtaa "A-Team of Finland" -nimisen tiedustelupalvelun edustajia.[99]
Sarjan roolittajana alusta alkaen työskennellyt Bonita Pietila on suomalaista sukujuurta.
Oheistuotteet
Simpsonit-aiheisia oheistuotteita on paljon myynnissä. Fanimyymälöissä ja vähittäistavarakaupoissa myydään myynnissä muun muassa Simpsonit-jaksoja videoina ja DVD:inä, aiheeseen liittyviä tietokonepelejä sekä lukuisia sarjakuvia ja fanituotteita, kuten figuureja, pullonavaajia, vaatteita, pehmoleluja ja avaimenperiä.
Lisäksi Yhdysvalloissa liikennöivällä lentoyhtiöllä Western Pacific Airlinesilla on ollut[100] käytössään Simpsoneiden hahmoilla koristeltu Boeing 737 -lentokone.
Oheistuotteita kuten T-paitoja, joihin oli painettu Bart Simpsonin iskulause "Underachiever (And proud of it, man!)", (suom. "Alisuoriutuja (ja ylpeä siitä!)"), myytiin sarjan alkuaikoina kahden miljardin dollarin edestä.[94]
Simpsoneiden tuotemerkistä ovat yrittäneet hyötyä pienemmätkin yritykset. Esimerkiksi Krusty O’s -aamiaismuroja on ilmestynyt kauppojen hyllyille Yhdysvalloissa. Lisäksi eräs australialainen panimo alkoi aikoinaan markkinoimaan Duff-merkkistä olutta, mutta oikeudessa juoman myyminen sittemmin kiellettiin. Sen sijaan jo myyntiin ennättäneistä tölkeistä tuli haluttuja keräilykohteita.
Vuonna 2009 Yhdysvaltain posti julkaisi Simpsoneista viiden postimerkin sarjan. Postimerkeissä esiintyvät Homer, Marge, Bart, Lisa ja Maggie.[101]
Kirjat ja sarjakuvat
Simpsoneista julkaistu sekä virallisia että epävirallisia kirjoja vuodesta 1990 alkaen. Viralliset kirjat kulkevat Matt Groeningin nimen alla ja useimmat niistä sisältävät uutta, kirjoja varten käsikirjoitettua materiaalia runsaan värikuvituksen kera. Etenkin englanninkielisillä markkinoilla on runsaasti myös epävirallisia kirjoja, jotka tekijänoikeussyistä lähes pelkän tekstin keinoin keskittyvät valaisemaan tv-sarjan taustoja ja sen kytköksiä yhteiskuntaamme. Ensimmäiset suomeksi julkaistut viralliset kirjat olivat Simpsonien joulukirja (1991) ja Sadepäivän hupikirja (1992).[102] Simpsonien viisauksien kirjasto -sarjaan kuuluvat Homerin, Bartin, Lisan ja Moen omat kirjat, joita on julkaistu vuodesta 2007 alkaen. Ensimmäinen kokonaan kotimaista alkuperää oleva epävirallinen kirja, sarjan historiaa valottava Jouni Paakkisen teos Simpsonit – Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä julkaistiin vuonna 2008.
Simpsoneista on myös tuotettu useita eri sarjakuvalehtiä, esimerkiksi Simpsons Comics, Simpsons Comics and Stories ja Bartman. Nykyään niitä julkaisee lähinnä Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa amerikkalainen sarjakuvakustantaja Bongo Comics, joka on nimetty Groeningin Elämä on helvettiä -sarjakuvan Bongo-jäniksen mukaan. Sarjakuvia on koottu myös kirjoiksi. Like Kustannus on julkaissut näitä sarjakuvakokoelmia suomeksi vuodesta 2007 alkaen. Sarjakuvien suomentaja on Henrik Laine[103].
Videopelit

Simpsoneiden suuren suosion takia sarjasta on tuotettu useita videopelejä. Ensimmäinen peli oli kaikille aikansa suosituimmille pelilaitteille käännetty toimintaseikkailu Bart vs. Space Mutants. Samoihin aikoihin ilmestyi The Simpsons -kolikkopeli, joka on lajityypiltään tappelupeli. Pian ilmestyi myös toinen tietokonepeli, Bart vs. World, jossa liikuttiin ympäri maailmaa. Pelit eivät olleet suuria arvostelumenestyksiä, joskaan eivät floppejakaan, vaan saivat hyväksyvän vastaanoton.
3D-kauden pelejä ovat muun muassa painimispeli The Simpsons Wrestling, autopeli The Simpsons Road Rage, rullalautailupeli The Simpsons Skateboarding ja hiekkalaatikkopeli The Simpsons Hit & Run. Viimeisin Simpsonit-peli tuli vuoden 2012 alussa myyntiin Playstation Network -palveluun nimeltä The Simpsons Arcade joka on ollut vain tietyissä amerikkalaisissa pelihalleissa
Elokuva

Ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Simpsonit-elokuva The Simpsons Movie sai ensi-iltansa 27. heinäkuuta 2007. Elokuvan ohjasi David Silverman, ja käsikirjoittajien joukossa oli Matt Groening. Elokuva noudattaa televisiosarjan tyyliä niin animaatioltaan kuin tarinaltaankin.[104] Elokuvan kävi Suomessa katsomassa ensi-iltapäivänä animaatioelokuvalle ennätysmäisesti yli 30000 katsojaa ja ensimmäisellä viikolla 176543 katsojaa.[105][106] Suomen lisäksi elokuva oli viikonlopun katsotuin myös kotimaassaan Yhdysvalloissa, jossa se keräsi avausviikonloppunaan yli 70 miljoonan dollarin tulot.[107]
Musiikkialbumit
Simpsoneista on julkaistu useita musiikkialbumeita. Sarjan innoittamia lauluja sisältänyt The Simpsons Sing the Blues -musiikkialbumi julkaistiin 4. joulukuuta 1990. Lauluja esittivät sarjan ääninäyttelijät yhdessä vierailevien solistien kanssa. Michael Jacksonin salaa kirjoittamasta ja Nancy Cartwrightin Bartin äänellä laulamasta singlestä "Do the Bartman" tuli listahitti, ja albumi myi Yhdysvalloissa tuplaplatinaa.[108] Albumille levytettiin pian "jatko-osa" The Yellow Album, joka kuitenkin saatiin julkaistua vasta vuonna 1998. Itse sarjassa kuultuja lauluja ja taustamusiikkia on julkaistu kolmella soundtrack-albumilla: Songs in the Key of Springfield (1997), Go Simpsonic with The Simpsons (1999) ja The Simpsons: Testify (2007).
DVD-julkaisut

Simpsoneiden jaksoja on ollut myynnissä myös VHS-kaseteilla, mutta DVD:n yleistyttyä sarjan kokonaisia tuotantokausia on tullut myyntiin DVD-bokseina ja sittemmin myös blu-ray-kokoelmina. Jaksoja on julkaistu myös erilaisina, muun muassa halloween- ja jouluaiheisina teemakokoelmina. Vuonna 2001 julkaistusta ensimmäisestä tuotantokaudesta tuli siihen mennessä parhaiten myynyt televisiosarjan DVD; tosin Chappelle's Show'n ensimmäinen tuotantokausi ohitti sen vuonna 2004.[109]
Twentieth Century Fox ilmoitti keväällä 2015, että Simpsonien kausijulkaisuja ei tulevaisuudessa enää julkaistaisi DVD:llä eikä blu-raylla. Seitsemästoista tuotantokausi, jonka kokonaisjulkaisu ilmestyi joulukuussa 2014,[110] sai kuitenkin jatkoa vuoden 2017 lopulla, kun julkaisutoimintaa päätettiin jatkaa ja kahdeksastoista tuotantokausi ilmestyi DVD:llä.
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtinen, Jari| title = Animaation historia| location = Helsinki| publisher = Finn Lectura| year = 2013| isbn = 978-951-792-572-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| version = 2. tark. laitos| isbn = 978-951-796-581-1}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010| version = 3. tarkistettu painos: Atschi!-pokkari| isbn = 978-951-796-639-9}}
Aiheesta muualla

 Suomalainen fanisivusto.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta hahmoa on Simpsonit sarjassa?


Jouluradio on Suomen pääkaupunkiseudun seurakuntien yhteisen mediatoimituksen ja vaihtuvan oman henkilöstönsä tuottama verkkomedia, joka kuuluu myös FM- ja kaapeliverkoissa ympäri Suomea. Jouluradiossa soi ensimmäisestä adventista loppiaiseen tauotta joulumusiikkia ilman puhetta tai mainoksia.[1]
Jouluradio aloitti toimintansa pääkaupunkiseudulla joulukuussa 2003[1]. Vuonna 2004 radio oli kuunneltavissa myös internetin kautta. 2006 Jouluradio laajeni pääkaupunkiseudulta Tampereelle ja Ouluun ja vuotta myöhemmin analogisen kuuntelun piiriin liittyivät myös Rovaniemen, Seinäjoen ja Turun seudut.
Kanavan analogisella kuuluvuusalueella asui vuonna 2017 noin 4,2 miljoonaa ihmistä. Radio kuului 23 eri alueella Helsingistä Rovaniemelle.
Vuosi 2017
Jouluradio aloitti viidennentoista lähetyskautensa poikkeuksellisen myöhäiselle ajankohdalle osuneena adventtina, sunnuntaina 3. joulukuuta klo 0.00. Jouluradion kanavaperhe uudistui kahdella täysin uudella kanavalla, kun aiemmin Xmas-nimellä toiminut kanava jaettiin kahtia. Tästä syntyivät Rnb Christmas ja Happy Holidays! -kanavat. Vironkielinen Jõuluraadio jäi kanavaperheestä.
Perinteisen Hoosianna-tulkinnan Jouluradiolle teki Tuure Kilpeläinen ja Kaihon Karavaani. Kappale sai vaikutteita brasilialaisesta karnevaalisambasta ja tästä julkaistiin roadmovie-henkinen video.
Finnpanel Oy:n tuottaman Kansallisen radiotutkimuksen mukaan Jouluradiolla oli viiden joulua ympäröivän viikon aikana keskimäärin 686 000 kuuntelijaa viikossa. Tämä teki Jouluradiosta Suomen kuudenneksi kuunnelluimman radion joulun aikana. Yli 70% kuulijoista tuli pääkaupunkiseudun ulkopuolelta. Suurimmat Jouluradion kuulijaryhmät olivat 25–34- ja yli 65-vuotiaat. Jouluradiota kuunneltiin verkossa yht. lähes 1,4 milj. kertaa 128:sta eri maasta.
Musiikkipäällikkönä toimi Mikko Harjunpää.
Vuosi 2016
Jouluradio aloitti tämän vuoden lähetykset perinteiseen tapaan ensimmäisena adventtina 27. marraskuuta 2016 kello 0.00. Jouluradio soittaa kymmentä erilaisiin musiikkityyleihin keskittynyttä soittolistaa, joiden tyyli vaihtelee metallimusiikista ja klassisesta musiikista perinteisiin joululauluihin[1].
Finnpanel Oy:n tuottaman Kansallisen radiotutkimuksen mukaan Jouluradio teki jälleen kuulijaennätyksensä yltäen 714 000:een viikkokuuntelijaan. Jouluradio oli näin joulun aikaan Suomen neljänneksi kuunnelluin radio.
Vuosi 2015
Jouluradio aloitti lähetyksensä sunnuntaina 29. marraskuuta 2015 kello 0.00, ja lähetys päättyi loppiaisaattona 5. tammikuuta 2016 kello 24.00.
Sointi Jazz Orchestra solistivieraanaan saksofonisti Jukka Perko vastasivat Jouluradion perinteisen Hoosianna-sovituksen esityksestä. Sovituksen teki Sointi Jazz Orchestran taiteellinen johtaja Rasmus Soini. Aiemmin vastaavan esityksen ovat tehneet kaksikko Jesse Kaikuranta ja Lenni-Kalle Taipale (2014), Kerkko Koskinen Kollektiivi (2013) ja Lauluyhtye Rajaton (2012).
Jouluradio ylsi joulukuussa historiansa suurimpiin kuuntelulukuihin. Kansallisen radiotutkimuksen (KRT) mukaan kanavalla oli 664000 viikkokuuntelijaa. Vuoden takainen edellinen huippuluku oli 533000. Kuuluvuusalueellaan Jouluradio oli kuudenneksi kuunnelluin radiokanava. Kuuntelijamäärät lisääntyivät erityisesti pääkaupunkiseudun ulkopuolella.
Jouluradiota saattoi kuunnella perinteisen radion lisäksi internetissä. Kanavalla oli verkossa kahdeksan verkkoradiota, joita kuunneltiin yhteensä 109 miljoonaa minuuttia. Verkkoradioista suosituimmat olivat pääkanavan lisäksi Kauneimmat joululaulut, Klassinen joulu ja Xmas. Verkossakävijöidenkin määrä lisääntyi: edellisvuoden noin 370000 kävijästä määrä likimain kaksinkertaistui yli 660000 kävijään.
Lähetyskauden erikoisuus oli Tavastia-klubilla järjestetyt Jouluradion reivit, joissa yhdistyivat perinteinen joulumusiikki ja elektroninen tanssimusiikki. Tapahtuma sai nimekseen Jouluyö, bailuyö. Esiintymässä olivat muun muassa HeavyWeight, LCMDF, Shine 2009, DJ Borzin.
Musiikkipäällikkönä toimi Jani Kareinen.
Vuosi 2014
Jouluradio aloitti lähetyksensä sunnuntaina 30. marraskuuta 2014 kello 0.00 ja lähetys päättyi loppiaisena 6. tammikuuta 2015 kello 0.00.
Kaksikko Jesse Kaikuranta ja Lenni-Kalle Taipale tekivät Jouluradion perinteisen Hoosianna-sovituksen. Aiemmin vastaavan kunnian ovat saaneet Kerkko Koskinen Kollektiivi (2013) ja Lauluyhtye Rajaton (2012). Adventtiklassikon sanoitus säilyi kaksikon käsittelyssä, mutta sävellys ja sovitus päivitettiin ennakkoluulottomasti. Ensiesitys kuultiin perinteisesti Jouluradion avauksena ensimmäisen adventtisunnuntain ensisekunneilla.
Jouluradio ylsi joulukuussa historiansa parhaisiin kuuntelulukuihin. Kansallisen radiotutkimuksen (KRT) mukaan kanavalla oli 533 000 viikkokuuntelijaa. Kahden vuoden takainen edellinen huippuluku 451 000 koheni siis reippaasti.
Kuunteluluvut kohentuivat kattavasti koko maassa, mutta kehitys oli erityisen hyvää pääkaupunkiseudulla ja sen lähistöllä. Jouluradio oli Suomen kilpailluimman kuuntelualueen kolmanneksi kuunnelluin kanava, naisten keskuudessa se oli pääkaupunkiseudulla toiseksi kuunnelluin.
15–24-vuotiaiden keskuudessa Jouluradio oli pääkaupunkiseudulla peräti joulunajan kuunnelluin radiokanava. Valtakunnallisesti eniten Jouluradion kuuntelijoita löytyy ikäryhmistä 35–44- ja yli 65-vuotiaat.
Jouluradio soi myös netissä kahdeksalla internetkanavalla. Myös nettikanavilla oli tänä vuonna ennätykselliset 308 796 yksilökuuntelijaa 146 eri maasta. Selvää nousua kuuntelijoissa oli muillakin nettikanavilla kuin pääkanavalla, ja kuunteluajat nousivat selvästi.
Uusista tulokkaista etenkin Klassinen joulu pärjäsi hyvin, ja se oli kolmanneksi kuunnelluin kaikista nettikanavista. Pääkanava oli kuunnelluin netissä, toiseksi eniten kanavaperheestä kuunneltiin Kauneimmat joululaulut -kanavaa. Kuuntelun huippu saavutettiin perinteisesti jouluaaton aamuna, jolloin 13 781 samanaikaista kuuntelijaa nautti Jouluradion internetkanavista.
Netissä Jouluradio.fi-sivustolla soivat pääkanavan lisäksi seitsemän nettikanavaa: Julradion, Kauneimmat joululaulut, Pikku Jouluradio, Xmas, Rouhea joulu ja uusina kanavina Klassinen joulu ja vironkielinen Jõuluraadio.
Musiikkipäällikkönä toimi Olli Aimola.
Vuosi 2013
Jouluradio aloitti lähetyksensä sunnuntaina 1. joulukuuta 2013 kello 0.00 ja lähetys päättyi loppiaisena 6. tammikuuta 2014 kello 0.00.
Vuonna 2013 Kerkko Koskinen sovitti tilaustyönä Jouluradiolle version Hoosianna-hymnistä, jonka esitti Kerkko Koskinen Kollektiivi. Hymnistä on tehty myös musiikkivideo, jonka ohjasi Susanna Kuparinen. Videossa kuvataan Suomen poliitiikkaa.
Koskinen kertoo Hoosiannan teosta halunneen sovittaa hymnin, koska häntä kiinnosti, mitä teoksesta voisi saada irti. Sovitus oli mielessä jo keväällä ja nuotit syntyivät keskikesän aikana. Lopulta teos rakentui 192 ääniraidasta.
Jouluradiolla oli joulukuussa 423 000 viikkokuuntelijaa Finnpanelin Kansallisen radiotutkimuksen (KRT) mukaan. Eniten kasvua tapahtui pääkaupunkiseudulla. Jouluradion joulukuun kanavaosuus oli pk-seudulla kolmanneksi suurin (6 %). Viikkotavoittavuus oli pääkaupunkiseudulla 17,3 prosenttia (12 % v. 2012) eli alueen neljänneksi suurin. Keskimääräinen päivätavoittavuus oli pääkaupunkiseudulla 76 000 (56 000 v. 2012).
Kansallisen radiotutkimuksen mukaan Jouluradio tavoittaa kaikki radiokanavat huomioiden poikkeuksellisen hyvin 15–34-vuotiaat naiset. Tyypillinen kuuntelija viihtyi kanavan seurassa peräti 123 minuuttia vuorokaudessa. Kanavaosuus säilyi vuosien 2011 ja 2012 lukemissa eli 4,2 prosentissa, mikä painii selkeästi valtakunnallisten radiokanavien sarjassa.
Netissä Jouluradio.fi - sivustolla soivat pääkanavan lisäksi viisi nettikanavaa: Julradion, Kauneimmat joululaulut, Pikku Jouluradio ja uusina kanavina Xmas ja Rouhea joulu.
Jouluradio oli jälleen erittäin suosittu ympäri maailmaa. Liki 10 prosenttia kaikista kävijöistä tuli Suomen rajojen ulkopuolelta. Määrä on suunnilleen samaa luokkaa kuin edellisenä vuonna. Käyntejä tehtiin kaikkiaan 141 eri maasta. Eniten Jouluradiossa vierailtiin Ruotsista, Yhdysvalloista ja Saksasta.
Musiikkipäällikkönä toimi Olli Aimola.
Vuosi 2012
Jouluradio täytti 10 vuotta vuonna 2012. Lähetys alkoi sunnuntaina 2. joulukuuta 2012 ja soi loppiaiseen asti.
Jouluradiolla oli joulukuussa ennätykselliset 451 000 viikkokuuntelijaa Finnpanelin Kansallisen radiotutkimuksen (KRT) mukaan. Kanavan kaikkien aikojen paras tulos tarkoittaa noin 60 000 kuuntelijan lisäystä edellisvuoteen (+ 16 %). Tulos selittyy kasvaneella analogisella kuuluvuusalueella, sillä kanava oli kuultavissa ensimmäistä kertaa muun muassa Kuopion
ja Hämeenlinnan talousalueilla.
Musiikillinen tähtihetki koettiin Jouluradion avauksessa 2. joulukuuta kello 0.00, kun lauluyhtye Rajaton ensiesitti Jouluradiolle tekemänsä sovituksen Hoosianna-kappaleesta.
Internet -ja mobiilikuuntelu kasvoivat jonkin verran edelliseen vuoteen nähden. Taloustutkimuksen tekemän mittauksen mukaan suhteessa eniten kasvoi mobiilikuuntelu. Mobiililaitteista Jouluradiota kuunteli nyt kahdeksan prosenttia kaikista tutkimukseen vastanneista, kun viime vuonna luku oli 3%. Internetin kautta Jouluradiota kuunteli tutkimuksen mukaan 26 prosenttia kuuntelijoista.
Jouluradio järjesti uusien joululaulujen löytämiseksi joululaulukilpailun yhdessä AXR Music Oy:n kanssa. Sävelmiä tuli kaiken kaikkiaan 266, joista tuomaristo valitsi kolmen parhaan kärjen yleisöäänestykseen. Äänestys oli auki Jouluradion nettisivuilla 2.–12. joulukuuta ja äänensä jätti 4 114 nettisivulla vieraillutta. Voittajaksi selviytyi 54,7 prosentin osuudella Kai Jämsän säveltämä ja Sana Mustosen sanoittama ”Jouluiltana”-kappale, jonka esitti Marko Maunuksela.
Uusi nettikanava ”Jouluradio” syntyi esittelemään Jouluradion järjestämän ensimmäisen joululaulukisan upeaa satoa. Kanavalle valikoitui soimaan 85 sävellystä demoversiona, joista parhaimmisto soi myös pääkanavalla mainostaen samalla uutta nettikanavaa.
Jouluradio oli jälleen erittäin suosittu ympäri maailmaa. Liki 10 prosenttia kaikista kävijöistä tuli Suomen rajojen ulkopuolelta. Määrä on suunnilleen samaa luokkaa kuin edellisenä
vuonna. Käyntejä tehtiin kaikkiaan 127 eri maasta ja useampi kuin 10 käyntiä tehtiin lähes 100 eri maasta. Eniten Jouluradiossa vierailtiin Ruotsista, Yhdysvalloista ja Saksasta.
Musiikkipäällikkönä toimi toista vuotta peräkkäin Mika Saarelainen.
Vuosi 2011
Jouluradio aloitti lähetyksensä yhdeksännen kerran sunnuntaina 27. marraskuuta 2011 ja soi tällä kertaa tapaninpäivään saakka.
Pääkanava, Jouluradio, kasvatti kuuntelijaosuuttaan edellisestä vuodesta 64 prosenttia (KRT, joulukuu 2011). Kanava tavoitti mittausviikolla 14,4 prosenttia (390 000) kaikista radion kuuntelijoista.
Jouluradio laajeni internetissä kanavaperheeksi, kun lapsille ja lapsenmielisille tarkoitettu 'Pikku jouluradio', suomenruotsalaista joululauluperinnettä esillä pitävä ”Julradion” sekä ”Kauneimmat joululaulut” -kanava (yhdessä Suomen Lähetysseuran kanssa) aloittivat toimintansa osoitteessa www.jouluradio.fi.
Internetkuuntelu on kasvattanut suosiotaan vuosi vuodelta ja 2011 uniikkeja nettikävijöitä rekisteröitiin 237 000 kaikkiaan 133 maasta. Kaikkiaan kävijöitä oli lähetyskuukauden aikana 650 000.
Ilmaiset älypuhelinsovellukset (iPhone, Android, Windows Phone) tarjosivat kuuntelukanavan, jota hyödynsi liki 13 000 sovelluksen ladannutta.
Vuosi 2010
Jouluksi 2010 kanava sai kahdeksan uutta kuuluvuusaluetta, joihin lukeutuivat muun muassa Joensuun, Jyväskylän, Kouvolan, Lahden sekä Porin talousalueet. Jouluradio keräsi vuonna 2010 yli neljännesmiljoona kuulijaa. Netissä kanava tavoitti 150 000 uniikkia kuuntelijaa ja netin kautta Jouluradiota kuunneltiin kaikkiaan 118 maassa. Myös mobiilikuuntelijat löysivät kanavan.
Vuosi 2009
Vuonna 2009 Jouluradiota kuunteli Kansallisen radiotutkimuksen mukaan 265 000 kuuntelijaa.
Toimitilat
Toivontuottajien radioasema sijaitsi vuoteen 2008 asti Helsingin Pasilassa, Yleisradion Vanhassa lähetyskeskuksessa, mutta on nyt samalla alueella sijaitsevassa RTI:n talossa.
Toimituspäällikkö
Jouluradion toimituspäällikkönä on alusta alkaen toiminut Riitta Kalliorinne. Häntä pidetään ”Jouluradion äitinä”.
Jouluradion musiikkipäälliköt eri vuosina
Jouluradion musiikillinen linja muuttui aluksi vuosittain, sillä radiolla oli joka vuosi uusi musiikkipäällikkö. Jokainen on tuonut mukanaan oman taustansa mukaiset sävytykset musiikilliseen linjaan ja samalla taannut sen, että ainutlaatuisella soittolistalla ei ole pelkästään klassikkoja ja hittejä, vaan myös harvinaisempia äänitteitä.
Vuoden 2008 jälkeen musiikkipäällikön tehtävä on pysynyt kauemmin yhdellä henkilöllä.
2003 Inari Nuutero
2004 Heikki Tikkanen
2005 Anu Lehtipuu
2006 Reijo Karvonen
2007 Pekka Nissilä
2008–2010 Mikko Huotari
2011–2012 Mika Saarelainen
2013–2014 Olli Aimola
2015 Jani Kareinen
2016 Mika Saarelainen
2017 Mikko Harjunpää
2018 Aura Neuvonen
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Radioasemat
Luokka:Joulu Suomessa
Luokka:Joulumusiikki
Luokka:Vuonna 2003 perustetut radioasemat


Monolith Soft () on japanilainen pelitalo. Yritys on perustettu vuonna  kun tuottaja Hirohide Sugiura ja ohjaaja Tetsuya Takahashi lähtivät Squarelta.
Yritys on eri kuin yhdysvaltalainen Monolith Productions.
Pelit
Yrityksen tunnetuimpia pelejä ovat Xenosaga- ja Xenoblade-pelit kuten Xenoblade Chronicles.
Yhtiö on avustanut Nintendon pelien kehityksessä kuten The Legend of Zelda: Breath of the Wild.[1][2]

Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Japanilaiset videopeliyritykset

Milloin Monolith Productions on perustettu?