Hevonen eli kesyhevonen (Equus caballus) on suurikokoinen kavioeläinten lahkoon ja hevoseläinten heimoon kuuluva nisäkäs. Ihminen kesytti kesytti hevosen noin 5000 vuotta sitten kotieläimeksi.[1]
Hevosta on käytetty ratsuna, veto- ja kantojuhtana sekä vetoeläimenä maatalous- ja metsätöissä. Traktorit ja autot ovat 1900-luvulla pitkälti korvanneet hevosen aiemmista käyttötarkoituksistaan, ja hevosesta on ainakin teollistuneissa maissa tullut lähinnä harrastuseläin. Moni työskentelee silti yhä ammatikseen hevosalalla. Suomessa arvioidaan hevosalalla työskentelevän kokopäiväisesti noin 4500 ja osa-aikaisesti noin 9000 henkilöä,[2] joista suurin osa työskentelee ravi- tai opetushevosten kanssa.

Esiintyminen
Przewalskinhevosesta on pitkään uskottu, että se on ainoa nykyisin elävä villihevonen, jota ihminen ei ole koskaan kesyttänyt. Tämä uskomus on todistettu vääräksi.[3]Przewalskinhevosesta ei ole enää jäljellä kantoja, jotka eivät polveutuisi ainakin jossain vaiheessa vankeudessa, pääasiassa eläintarhoissa, eläneistä yksilöistä.[4] Kesyhevosista villiintyneitä hevoskantoja on sen sijaan useita, joista tunnetuimmat lienevät Pohjois-Amerikan mustangit ja Australian brumbyt. Britteinsaarilla monia vanhoja ponikantoja ja Ranskassa camarguenhevosta kasvatetaan puolivilleinä vapaasti vaeltavissa mutta ihmisen hallinnoimissa laumoissa.
Hevosen luontainen ihanneympäristö on laaja aukea ruohomaa, jossa ravintoa on runsaasti, pedot voi havaita jo kaukaa ja niiltä pakeneminen on helppoa.[5]
Kotieläimenä hevosia on kaikkialla maailmassa: esimerkiksi Yhdysvalloissa pelkästään maan yleisintä hevosrotua quarterhevosta on yli kaksi miljoonaa rekisteröityä yksilöä. Teollistumisen myötä hevosten määrä romahti useissa eri maissa, kun autot ja traktorit syrjäyttivät hevoset maatalous- ja kuljetustyöstä.
Hevosten määrä Suomessa kaksinkertaistui vuosien 1992 ja 2007 välillä. Suomessa oli hevosia vuonna2007 runsaat 70000.[6] Hevosten määrän kääntyminen nousuun 1900-luvun lopulla on johtunut muun muassa ratsastuksen suosion kasvusta varsinkin aikuisten keskuudessa. Suomessa vuonna2007 rekisteröityneinä olleiden hevosten noin 66100 yksilön kannasta noin 24300 (37%) oli lämminverisiä ravihevosia, noin 19500 (30%) suomenhevosia, noin 14200 (21%) lämminverisiä ratsuhevosia ja noin 8100 (12%) poneja.[6]
Ominaisuudet

Nykyhevosten koko vaihtelee jalostuksen ansiosta suuresti. Maailman pienimpien miniatyyrihevosrotujen edustajat ovat pienimmillään vain vajaan puolen metrin korkuisia eli keskimittaisen koiran kokoisia, kun taas maailman suurimman hevosrodun eli shirehevosen edustajat saattavat kasvaa yli kaksimetrisiksi. Tavallisimmin hevosen säkäkorkeus kuitenkin on jotakin väliltä 120–170cm. Alle 148cm korkeita hevosia saatetaan kutsua poneiksi, mutta poniksi nimittäminen voi asiayhteydestä riippuen perustua joko säkäkorkeuteen tai rotuun. Tiettyjä pieniä rotuja (esimerkiksi islanninhevonen) ei myöskään koosta huolimatta pidetä poni- vaan hevosrotuina.
Hevonen tulee täysikasvuiseksi rodusta ja yksilökohtaisista eroista riippuen 4–6-vuotiaana. Kesyhevonen saattaa elää jopa 50-vuotiaaksi mutta yleensä korkeintaan noin 30-vuotiaaksi. Elinikä vaihtelee suuresti roduittain, ja yleisesti ottaen karaistuneet kylmäveri- ja ponirodut elävät noin kymmenen vuotta vanhemmiksi kuin lämmin- ja täysiveriset. Luonnonvaraiset hevoset menehtyvät huomattavasti nuorempina, ja moni kesyhevonenkin joudutaan lähinnä ruoansulatuskanavan tai hengityselimistön sairauksien tai jalkavaivojen vuoksi lopettamaan 10–20vuoden iässä.
Vaan lisäksi hevosen paino voidaan laskea riittävän tarkkaan esim. ruokintasuunnitelman tekemistä varten.
Paino ja lihavuuskuntoluokitus
Vaan lisäksi, hevosen paino voidaan laskea kaavalla riittävän tarkkaan esim. ruokintasuunnitelman tekemistä varten. Muita tapoja arvioida hevosen painoa on mittaamalla ja sijoittamalla tulos taulukoon tai hevosen rinnan ympärys. Karkea arvio hevosen painosta saadaan arvioimalla rodun tyypillistä painoa.[7]
Lihavuus kunnon määrittämisellä tarkoitetaan hevosen rasvan määrän arvioimista, tämän avulla saadaan käsitys hevosen ravitsemuksellisesta tilasta. Suomessa tyypillisesti käytetään 7 kohtaista kuntoluokitusta,[8] jossa 1 =hyvin laiha, 4=hyvä ja 7=hyvin lihava[9]. Kansainvälisesti tunnetuin asteikko on Henneken lihavuuskuntoluokitus asteikko, jonka kehitti tohtori Don Henneke Teksasin A & M yliopistossa[10]. Henneken lihavuuskuntoluokituksessa: 1 =erittäin laiha, 5=hyvä/normaali ja 9=Erittäin lihava.[11]

Ruokinta ja ruoansulatus
Hevonen on erikoistunut ruohonsyöjäksi, ja sen luontaisinta ravintoa ovat huonosti sulavat ja runsaskuituiset heinäkasvit. Se tulee hyvin toimeen ravintoarvoltaan köyhällä kasviravinnolla, kunhan sitä on saatavilla runsaasti. Ravinto ei kuitenkaan saa olla esimerkiksi homeista, ja lisäksi hevonen tarvitsee melko runsaasti vettä juodakseen.
Hevonen on yksimahainen, vaikka sillä käytetään samoja rehutaulukkon arvoja kuin märehtijöillä lukuun ottamatta valkuaisarvoja.[12] Hevosen ruoansulatusjärjestelmä on sopeutunut jatkuvaan laiduntamiseen: mahalaukku on kooltaan pieni. Vapaana ollessaan hevonen syö jopa 16–17tuntia päivittäin eli suurimman osan vuorokaudesta. Olosuhteiden salliessa hevonen syö suurimmaksi osaksi pelkkää uutta lyhyttä ruohoa ja liikuskelee laiduntaessaan hitaasti. Ihmisen käytössä hevonen saa yleensä kuivaa heinää sekä kasvaneen energiatarpeen vuoksi jyvä- tai väkirehua, mihin hevosen ruoansulatus ei ole sopeutunut. Kesyhevonen viettää myös usein suurimman osan aikaansa miltei liikkumattomana tallissa ja saa rehua suurina annoksina muutamia kertoja päivässä. Raskas liikunta, esimerkiksi kilpahevosen harjoittaminen, huonontaa myös hevosen ruoansulatusta. Hevonen onkin herkkä ruokinnan häiriötekijöille, mikä johtaa helposti esimerkiksi ähkyyn.[13]
Mahdollisuus ”napostella” jatkuvasti korsirehua on tärkeää hevoselle myös henkisenä virikkeenä. Mikäli hevoselle annetaan suhteessa liian paljon runsasenergiaista rehua korsirehun määrään nähden, hevonen voi laiduntamisen puutteessa jyrsiä karsinan tai aitauksen puurakenteita tai syödä pahnoja tai jopa ulosteita.
Käyttäytyminen
Hevonen on sosiaalinen pakeneva laumaeläin. Luonnonoloissa se elää laumoissa, joihin hallitsevan oriin lisäksi kuuluu noin 3–8tammaa varsoineen. Lauman ”moraalisena” johtajana toimii vanha ja kokenut tamma, ja johtajaori toimii enemmänkin lauman vartijana ja puolustajana. Varsat jättävät lauman 2–4vuoden iässä ja liittyvät ennen pitkää toiseen laumaan. Orivarsat saattavat elää pitkäänkin ”poikamiesryhmissä” ennen kuin keräävät itselleen oman lauman.
Pako ja puolustautuminen

Saaliseläimenä hevonen on hyvin herkkä ja säikky kaikenlaisille ympäristönsä muutoksille ja yllättäville tilanteille. Sen ensimmäinen ja välitön reaktio kaikkeen yllättävään on pako siltä varalta, että kyseessä on petoeläin. Hevonen onkin varsin nopea ja kestävä juoksija, ja nopeimmat yksilöt voivat yltää lyhyillä matkoilla jopa 60–80kilometrin tuntinopeuksiin. Hevonen kykenee myös hyppäämään melko korkealle ja pitkälle, vaikkakin se luonnossa yleensä mieluummin kiertää esteet.
Mikäli pakeneminen ei ole mahdollista, hevonen puolustautuu potkimalla ja tarvittaessa puremalla. Hevosen potku on voimakas ja voi tappaa ihmisen esimerkiksi osuessaan päähän. Hevoset itse eivät isokokoisina ja vankkoina eläiminä luonnonoloissa yleensä saa toistensa potkuista ruhjetta pahempia vammoja, mutta kesyhevosten kavioissa usein olevat metalliset kengät lisäävät potkujen tehoa huomattavasti. Erityisen vakavia vammoja voi koitua liukkailla keleillä käytetyistä hokkikengistä, joiden pohjassa on teräviä metallipiikkejä liukastumisten estämiseksi.
Kesyhevosen luontaista pakoreaktiota hillitsee jalostustausta, koulutus ja tottuminen ihmisten elinpiirissä yleisiin ärsykkeisiin sekä turvautuminen pelottavissa tilanteissa ihmiseen johtajana. Jos esimerkiksi hevosen luotettavaksi kokema ratsastaja pysyy yllättävässä tai uhkaavassa tilanteessa rauhallisena, hevonen seuraa hänen esimerkkiään ja jää aloilleen, vaikka saattaakin säpsähtää. Vastaavasti ratsastajan säikähtäminen voi saada hevosenkin pelästymään. Hevosroduista erityisesti raskaaseen työhön käytetyt kylmäverirodut on jalostettu mahdollisimman rauhallisiksi.
Laumahierarkia

Hevosilla on keskenään aina arvojärjestys, joka helpottaa ja selkeyttää lauman elämää: kukin hevonen tietää, mitkä hevoset väistyvät sen tieltä ja mitä yksilöitä sen on itse väistettävä. Tässä arvojärjestyksessä on kyse enemmän hevosten luonteesta ja itseluottamuksesta kuin esimerkiksi niiden koosta, ja monenkirjavassa kesyhevoslaumassa voi käydä niinkin, että pikkuponi komentelee paljon isompia laumatovereitaan. Laumassa on myös aina yksi yksilö, jonka esimerkkiä muut seuraavat oudoissa tilanteissa ja vaaran uhatessa. Tämä yksilö ei ole lauman nokkimisjärjestyksessä korkeimmalla oleva nuori, voimakas ja aggressiivinen eläin vaan todennäköisimmin vanha ja kokenut tamma.
Uuden hevosen liittyessä laumaan ja erityisesti kahden oriin kohdatessa saattaa aluksi seurata kahnauksia, joissa tulokkaan asema laumassa selviää. Varsinainen tappeleminen on kuitenkin saaliseläimelle vaarallista voimavarojen tuhlaamista eikä ole hevosille luonteenomaista: yleensä jompikumpi yksilö antaa pian periksi hyväksyen alemman aseman.
Aistit ja älykkyys

Hevosen näkökenttä on hyvin laaja, noin 340astetta. Hevonen ei näe aivan päänsä eteen eikä pään osoittaessa suoraan eteen myöskään taakseen tai alleen. Suurin osa näkökentästä on monokulaarista näköä; binokulaarista näköä on vain noin 65astetta, hieman yli puolet ihmisen vastaavasta.[14] Hevosen silmien koko ja niissä olevien sauvasolujen suhteellinen runsaus viittaa siihen, että hevonen näkee hämärässä ihmistä paremmin. Hevosen värinäköä ei tarkkaan tunneta. Carrolin et. al. vuoden 2001 tutkimus viittaa siihen, että hevonen pystyisi näkemään väreinä vain keltaisen ja sinisen sävyjä.[15]
Laajan, mutta enimmäkseen monokulaarisen näkökentän vuoksi hevosen on vaikea arvioida lähestyvien kohteiden nopeutta tai nähdä lähelle. Liikkeet hevonen kuitenkin näkee tarkasti, ja hevosten välinen kommunikointi koostuukin suurelta osin pienistä liikkeistä.[15]
Hevosen korvat kääntyvät 180astetta, ja kääntämällä korviaan hevonen tunnistaa tarkasti äänen tulosuunnan. Hevonen aistii ainakin ihmisen kuuloaluetta vastaavat taajuudet, mahdollisesti laajemmankin alueen.[15]
Hajuaisti on hevoselle tärkeä muun muassa toisten hevosten tunnistamisessa ja ne aistivat myös esimerkiksi hormonitoimintaan liittyviä feromoneja. Nenän aistivan limakalvon laajuuden perusteella hevosen hajuaistin arvoidaan olevan sadasta tuhanteen kertaa voimakkaampi kuin ihmisen. Hevonen voi tehdä flehmen-eleen rullaamalla ylähuulensa, mikä sulkee sieraimet ja ohjaa hajun kemikaalit herkempiin aistinsoluihin nenässä.[16]
Makuaistin avulla hevonen valikoi ravintonsa, mikä on erityisen tärkeää, koska hevonen ei voi oksentaa. Hevoset voivat erottaa perusmauista ainakin makean, happaman, suolaisen ja karvaan, mutta hevosen makuaistin tarkkuutta ei tunneta.[16]
Hevosen tuntoaisti on niin herkkä, että se tuntee esimerkiksi hyönteisen kyljellään. Toisaalta hevosen hermosto turtuu helposti samanlaisena toistuvaan ”turhaan” ärsykkeeseen kuten ratsastajan vääränlaiseen apuun. Hevosen herkin tuntoelin on sen ylähuuli, jota vastaava aivoalue on suhteellisen suuri. Hevosen turvan alueella kasvaa myös tuntokarvoja.[16]
Hevosta ei pidetä perinteisessä mielessä erityisen älykkäänä eläimenä. Se on kuitenkin motorisesti etevä liikkuja ja erittäin herkkä aistimaan toisten hevosten ja ihmisenkin mielentilan ja pienetkin liikkeet ja eleet. Erittäin sosiaalisena eläimenä hevonen myös pyrkii miellyttämään varsinkin niitä muita hevosia ja ihmisiä, jotka se katsoo johtajakseen. Johdonmukaisesti opetettuna se oppiikin yhdistämään vaativia ja monimutkaisiakin suorituksia tiettyihin hienovaraisiin, mutta selkeisiin merkkeihin. Tämä mahdollistaa hevosten hyvin monipuolisen käytön ratsastuksessa, ajossa, työssä ja vaikkapa sirkusnäytöksissä. Luonnollinen hevosmiestaito hyödyntää juuri hevosen sosiaalista älykkyyttä koulutusmenetelmissään. Tunnettu esimerkki hevosen sosiaalisesta ”lukutaidosta” on Viisas Hans, joka vaikutti osaavan laskea ja ilmoitti laskutehtävien tulokset koputtamalla kaviollaan maata. Todellisen laskutaidon sijasta temppu perustui kuitenkin siihen, että hevonen vaistosi yleisön mielenliikkeet ja osasi lopettaa koputtamisen juuri oikean vastauksen kohdalla.

Sosiaaliset suhteet
Lajitovereiden seura on yksi hevosen tärkeimmistä perustarpeista. Ihanteellisessa tapauksessa kesyhevosetkin voivat elää suurimman osan vuorokaudesta suhteellisen samana pysyvän pienen lauman seurassa tarpeeksi suuressa aitauksessa, jossa ne voivat sekä helposti väistää toisiaan tarpeeksi kaukaa mutta myös kirmailla ja peuhata yhdessä. Ilman seuraa hevonen muuttuu alakuloiseksi ja saattaa jopa menettää ruokahalunsa. Toisaalta jotkin yksilöt vaikuttavat viihtyvän melko hyvin myös yksin.
Hevosten tiedetään muodostavan myös laumaolosuhteissa tiiviimpiä toverisuhteita tiettyjen yksilöiden kesken. Tällaiset toverukset yleensä sietävät toisiaan tavanomaista lähempänä itseään ”oman tilansa” sisäpuolella ja esimerkiksi laiduntavat usein lähekkäin. Toisaalta tietyt yksilöt eivät totuttelusta huolimatta välttämättä koskaan siedä toistensa läheistä seuraa. Jotkin yksilöt ovat erittäin seurankipeitä mutta toisaalta arkoja vieraiden hevosten seurassa. Esimerkiksi kilpahevosilla saattaakin olla ”kokopäiväseuralaisena” tuttu pikkuponi, joka otetaan mukaan myös kilpailumatkoille.
Nuoret hevoset tottuvat helposti uusien laumatoverien seuraan, mutta jotkin yksilöt ja erityisesti vanhat, tiettyihin järjestelyihin tottuneet hevoset saattavat uuteen laumaan jouduttuaan jäädä ulkopuolisiksi ja innottomiksi osallistumaan lauman puuhiin. Pitkään yhdessä olleille toveruksille toisen kuolema tai siirto muualle voi olla kova kokemus ja johtaa masennukseksi tunnistettaviin muutoksiin käytöksessä.
Hevoselle on tärkeää olla säännöllisesti vuorovaikutuksessa muiden hevosten kanssa, ja jopa pelkkä näkö- ja kuuloyhteys toiseen hevoseen on parempi kuin ei mitään. Mikäli toisen hevosen seuraa ei voida järjestää, seuraavaksi paras vaihtoehto hevosen kannalta on esimerkiksi aasin tai muulin seura. Muutkin laumoissa elävät sosiaaliset eläimet kuten naudat ja lampaat soveltuvat hevosen seuraksi – tiedetäänpä hevosten kiintyneen jopa koiriin, tallikissoihin ja kaneihin. Myös runsas sosiaalinen vuorovaikutus ihmisen kanssa voi tyydyttää hevosen tarvetta sosiaalisuuteen. Paras vaihtoehto on kuitenkin aina toinen hevonen.
Luonne ja temperamentti
Hevosilla on usein selkeästi erottuvat persoonallisuudet. Hevosyksilön luonne ja temperamentti vaihtelevat paitsi yksilöittäin myös roduittain ja hevostyypeittäin. Esimerkiksi puolivilleistä kannoista polveutuvat ponit ovat usein nokkelia ja nopeita oppimaan, ja nopeiksi laukkahevosiksi jalostetut englannintäysiveriset ovat puolestaan kiihkeitä ja herkkiä. Valtavan voimakkaiden kylmäverihevosten täytyy jo turvallisuussyistä olla luonteeltaan rauhallisia ja auliita tottelemaan.
Tammoja pidetään usein hieman oikukkaina, mihin vaikuttaa paljolti kiimakiertoon liittyvä hormonitoiminta. Kiimakierron vaikutus tamman käytökseen, käyttökelpoisuuteen ja hyvinvointiinkin on joskus niin voimakas, että tamma katsotaan parhaaksi steriloida ”ruunatammaksi”; toimenpide on oriin kastroimiseen verrattuna iso ja harvinainen, mutta sterilointi helpottaa ääritapauksissa tamman elämää ja käsittelyä huomattavasti. Oriit puolestaan ovat yleensä rohkeita ja sitkeitä mutta vaativat kokeneen käsittelijän ja huolellisen koulutuksen. Ruunat ovat tavallisesti tasaluonteisia, varsinkin jos ne on ruunattu jo varsana tai korkeintaan muutaman vuoden iässä. Myöhemmällä iällä ruunatut yksilöt saattavat kuitenkin jatkaa tottumuksesta orimaista käytöstä ja esimerkiksi tapella muiden hevosten kanssa ja pyrkiä astumaan kiimassa olevia tammoja.
Aggressiivinen hevonen on yleensä kipeä tai kaltoin kohdeltu, ja hevonen on harvoin täysin vihamielinen.
Ihmisen harjoittamassa jalostustoiminnassa ylipäätään hevosen luonteen kehittäminen helpommaksi käsitellä on ollut tärkeä tavoite, ja jalostuksesta on poistettu vihamieliset ja vikuroivat yksilöt. Toisaalta erityisen menestyneiden urheiluhevosten osalta tästä säännöstä on tehty poikkeuksia: kuuluisa esimerkki hurjaluonteisesta mutta kilparadoilla ja jalostuksessa menestyksekkäästä hevosesta on ravuriori Nevele Pride, joka jätti satoja jälkeläisiä.
Kommunikaatio

Vaikka hevosilla on lukuisia selkeämerkityksisiä äännähdyksiä, niiden kommunikaatio on suureksi osaksi äänetöntä. Hevosella on monimutkainen elejärjestelmä, jolla se viestii vaistomaisesti käyttäen muun muassa häntäänsä, vartalon sijaintia ja asentoa muiden hevosten suhteen sekä pään ja korvien asentoja. Hevosen elekielen perusteet ovat kaikilla hevosilla samat, ja varsat käyttävät eleitä heti synnyttyään, joskin laumassa korkeassa asemassa olevien tammojen varsat oppivat ilmeisesti emältään mallia katsoen käyttämään korkea-arvoisen hevosyksilön itsevarmaa ja hallitsevaa viestintää. Yksilöiden välillä on kuitenkin eroja, ja oppimisen kautta yksittäisen hevosen elekieli saattaa muuttua suurestikin. Esimerkiksi hevonen, jota on rangaistu jalkojen nostelemisesta (varoittava ele), saattaa kimmastuessaan potkaista suoraan ilman varoitusta.
Erilaiset hevosen eleet ja asennot voivat ilmaista esimerkiksi välinpitämättömyyttä, kiinnostusta, pelästymistä, aggressiota, leikkisyyttä, alistumista, kiihtyneisyyttä, tyytyväisyyttä ja vaarattomuutta (varsojen maiskutusele). Eri eleiden ja asentojen yhdistelmät mahdollistavat erittäin monimutkaistenkin mielentilojen yhdistelmien ilmaisemisen ja tulkinnan.
Hevonen kykenee tietyssä määrin kommunikoimaan myös ihmisen kanssa. Niin kutsuttua luonnollista hevostaitoa hyödynnetään esimerkiksi hevosten kouluttamisessa.
Ääntely
Hevosen ääntelytavoista tunnetuimpia lienevät hirnuminen ja hörähtely. Hirnahdus on yleensä kutsu tai tervehdys toiselle hevoselle ja hörinä ystävällinen tervehdys. Muita yleisiä äännähdyksiä ovat muiden muassa terävä pärähdys tai korskahdus (jotakin kiinnostavaa tai yllättävää tapahtuu), pitkä raskas puuskahdus tai huokaus (tyytyväisyys ja rentous) sekä vingahtelu (ärtymys, kiihtyneisyys). Kovaääninen kiljahdus on usein aggressiivinen, uhkaava vastalause, mutta oriit ja tammat kiljahtelevat toisilleen myös astumista edeltävän kosiskelun aikana. Vingahtelu tai kiljahtelu voi kuulua myös leikkiin.
Ääntelyn ja erityisesti hirnunnan laatu ja sävy vaihtelee yksilöittäin ja tilanteittain. Hirnunta voi yhdellä hevosella kuulostaa korkealta ja kirkkaalta, toisella karkealta ja miltei karjunnalta. Aitoa karjuvaa kiljuntaa kuulee hevosten, yleensä oriiden, tapellessa tosissaan.

Lisääntyminen

Oriit tulevat puberteettiin keskimäärin 14 (10-24) kuukauden iässä, joskin täyden sukukypsyyden saavat noin 4 vuoden iässä[17]. Tammat tulee sukukypsäksi noin 2,5–3,5-vuotiaina.[18] Tamman hedelmällisyys heikentyy selkeästi 12 ikävuoden jälkeen,
Vahinkotiineyksien estämiseksi orivarsat yleensä erotetaan tammavarsoista ja ylipäätään tammoista noin puolentoista vuoden iässä tai viimeistään niiden alkaessa käyttäytyä orimaisesti ja osoittaa sukupuolisen kiinnostuksen merkkejä tammoja kohtaan. Yleistä on myös orivarsojen ruunaus 1–2vuoden iässä, jotta ne voivat ongelmitta jatkaa ulkoilemista tammojen kanssa. Niillä voi silti ruunauksen jälkeen olla orimaisia piirteitä. Yleensä niin oriita kuin tammojakin käytetään tarkoituksella siitokseen aikaisintaan 3-vuotiaina.
Hevonen on kausilisääntyjä[19] Kausi alkaa tyypillisesti huhtitoukokuun vaihteessa. Kiimaton kausi kestää keskimäärin 101 päivää varsallisilla tammoilla ja 95 päivää muilla tammoilla. Kiimakierron pituus on keskimäärin 18-23, yksilöllinen vaihtelu huomattavaa.[17][18] Normaali tiineys kestää 320-365 vrk ja keskimäärin se on noin 335 vrk.[20] Varsominen on nopea tapahtuma.
Tamma voidaan tiinehdyttää joko luonnollisesti astuttamalla tai keinosiemennyksellä. Astuminen voi tapahtua joko hevosten ollessa vapaana laitumella tai valvotuissa ja säädellyissä olosuhteissa esimerkiksi hevoskasvattajan siittolassa. Astutukseen liittyy aina riskejä, koska hevoset voivat vahingoittaa toisiaan esimerkiksi potkimalla. Arvokkaita siitosoreja voidaan suojella ei-suosiollisen tamman potkuilta esimerkiksi kiinnittämällä tamma erityiseen astutuskarsinaan tai -telineeseen tai käyttämällä keinosiemennystä. Hevosilla esiintyy myös sukupuoliteitse tarttuvia sairauksia, joiden leviämistä on vaikea valvoa luonnollisissa astutuksissa. Näistä syistä keinosiemennyksen käyttö on yleistynyt.
Keinosiemennyksessä on myös se etu, että oriin yhdestä sperma-annoksesta riittää yleensä useiden tammojen siemennykseen. Sperma kerätään hyppyyttämällä oritta tätä tarkoitusta varten rakennetun pukin päälle. Jotkut oriit eivät kuitenkaan suostu astumaan pukkia, joten niille on käytettävä niin kutsuttua pukkitammaa, jolta yleensä on poistettu munasarjat ja jolle aikaansaadaan kiima hormonivalmisteella.
Käyttö

Hevosilla on ollut pitkään erittäin merkittävä osa ihmisten kulttuurissa: esimerkiksi kymmeniätuhansia vuosia vanhoissa Lascaux’n luolamaalauksissa esiintyy hevosia. Ensin luultavimmin ruoaksi kasvatetut hevoset tulivat ihmiselle välttämättömiksi hyötyeläimiksi. Ihminen on jalostanut hevosia vähintään tuhansia vuosia: .
Ihminen kesytti hevosen nykytietämyksen mukaan aikavälillä 4500−2500 eaa. Euraasian aroilla. Noin vuoteen 1000 eaa. mennessä kesyhevonen oli levinnyt Aasian, Euroopan ja Pohjois-Afrikan alueille.[21] Pohjois- ja Etelä-Amerikan mantereilta alkuperäiseen eläimistöön kuuluneet hevoseläimet kuolivat sukupuuttoon noin 8000 eaa. mennessä, ja hevonen saapui näille mantereille uudelleen vasta kesyhevosena eurooppalaisten valloittajien mukana 1500-luvulla.
Hevosrotuja ja -tyyppejä on nykyään jalostuksen myötä satoja, ja erilaisia käyttötarkoituksia on paljon. Todennäköisesti vanhin samankaltaisena säilynyt hevosrotu on arabianhevonen, jota tiedetään jalostetun vähintään viidentuhannen vuoden ajan. Lämminveriravureita käytetään raviurheiluun, lämminverisiä ratsurotuja eli täysiverisiä ja puoliverisiä hevosia lähinnä ratsastuksen eri lajeissa ja valjakkoajossa, ja raskastekoisia kylmäverirotuja työhevosina. Yleisroduksi katsottu suomenhevonen on erittäin monipuolinen: yksi ja sama hevonen voi elämänsä aikana kilpailla niin raveissa kuin ratsastuksen eri lajeissakin ja lisäksi tehdä pelto- tai metsätöitä. Joitakin hevosrotuja kasvatetaan nykyään lähinnä ihmisen silmäniloksi näyttelyeläiminä sekä lemmikkeinä.
Ihmisen ravintona
Hevosen alkuperäisin käyttötarkoitus ihmisen hallinnassa lienee ollut lihantuotanto. Hevosia on myös lypsetty esihistoriallisista ajoista lähtien.
Nykyisin hevosenlihan syönnin asema vaihtelee kulttuureittain paljon. Joissain maissa kuten Isossa-Britanniassa hevosella on vakiintunut asema ihmisen lemmikkinä ja työkumppanina, ja sen lihan syöminen on lähes tabu. Toisaalla esimerkiksi jalostukseen kelpaamattomat tai loukkaantuneet hevoset teurastetaan halukkaasti ravinnoksi, ja hevosia ja muita hevoseläimiä saatetaan myös kasvattaa suoraan teuraaksi.
Ulkomailta Suomeen tuodaan hevosenlihaa miljoona kiloa vuodessa.[22] Suomessa ravinnoksi jalostetaan lähinnä huonon kilpailumenestyksen tai loukkaantumisen vuoksi lopetettujen hevosten lihaa, eikä hevosenlihaa juurikaan syödä sellaisenaan, vaan se jatkojalostetaan esimerkiksi meetvurstiksi.
Hevosen maitoa käytetään nykyään ihmisen ravintona joissakin Keski-Aasian maissa. Siitä valmistetaan kumissia.
Ratsuna ja vetojuhtana

Hevosella on menneinä aikoina ollut erittäin suuri merkitys veto- ja kuormajuhtana sekä ratsuna. Vanhimpina hevosajoneuvoina pidetään kaulahihnaa ja purilaita. Pyörän ja satulan keksimisen jälkeen suuria edistysaskeleita hevosvarusteissa olivat länget ja rintahihnavaljaat sekä jalustimet.
Ennen kuin rautatiet 1800-luvulla ja myöhemmin autot yleistyivät, hevosajoneuvot olivat härkien ohella suuressa osassa maailmaa käytännössä ainoita maakulkuneuvoja, joskin paikallisesti myös esimerkiksi aasia, muulia ja kamelia on käytetty veto- ja kantojuhtana. Vankkurien ja kärryjen ohella käytettiin pohjoisilla seuduilla talvisin myös hevosvetoisia rekiä. Lisäksi hevosella oli suuri merkitys myös maataloudessa työjuhtana, mutta tästäkin työstä traktori on sen teollisesti kehittyneissä maissa nykyisin pitkälti syrjäyttänyt. Monissa lähinnä Aasian ja Afrikan maissa hevonen on kuitenkin yhä tärkeä työeläin ja kulkuneuvo erityisesti syrjäseuduilla.
Hevonen sodassa
Hevosella on eri aikoina ollut myös suuri sotilaallinen merkitys. Sen kesyttämisen on arveltu tehneen indoeurooppalaisia kieliä puhuville kansoille aikoinaan mahdolliseksi levittäytyä Ukrainasta lähes kaikkialle Eurooppaan.[23] Samoin se teki hyksoille mahdolliseksi valloittaa Egypti ensimmäisen välikauden alkaessa noin 1700 eaa., sillä egyptiläisillä ei sitä ennen ollut hevosia.[23] Osittain samasta syystä myös espanjalaiset konkistadorit pystyivät paljon myöhemmin helposti kukistamaan asteekkien ja inkojen valtakunnat. Ratsuväellä oli keskeinen sotilaallinen merkitys 1900-luvulle saakka, ja vasta ensimmäisessä maailmansodassa kuorma-autot ja panssarivaunut syrjäyttivät sen tärkeimpänä hyökkäysaseena.[23]
Viimeiset pienimuotoiset ratsuväkihyökkäykset modernissa sodankäynnissä nähtiin toisessa maailmansodassa. Näistä parhaiten muistettaneen puolalaisten ratsuväkiyksiköiden epätasainen kohtaaminen Saksan moottoroidun sotavoiman kanssa 1939. Suomen puolustusvoimien viimeinen ratsuväkiosasto, Nurmon eskadroona osallistui talvisotaan.[24]
Hevonen oli kuitenkin vielä tärkeä armeijassa kuljetustehtävissä. Esimerkiksi Suomen talvisodassa joukkojen liikkuvuus ja huolto oli suurimmaksi osaksi riippuvainen hevosista. Hevosten pienestä kuljetuskyvystä johtuen niitä tarvittiin hyvin suuria määriä. Hevonen saattoi vetää 300-400 kilogramman painoista kuormaa 30-35 kilometriä vuorokaudessa.[25]
Talvisodassa armeijan palveluksessa oli noin 72 000 hevosta, jatkosodassa hevosia oli noin 62 000. Hevosia menehtyi tai katosi sodissa yli 20 000. Sotahevoset olivat sotilaille kuin ystäviä, ja niiden menetys oli raskasta. Suomalaisten sotahevosten muistomerkki sijaitsee Seinäjoella ja kaatuneiden sotahevosten muistomerkki Myllykoskella.[26]
Hevosurheilu

Hevosurheilulajeja on lukuisia, niistä maailmanlaajuisesti tärkein on laukkakilpailut kevyillä ja nopeilla täysiverihevosilla, paikallisesti myös muilla roduilla. Muut tärkeimmät lajit ovat ravi- ja peitsauskilpailut ajetuilla hevosilla, koulu-, este- ja kenttäratsastus sekä valjakkoajo. Amerikoissa erilaiset rotukohtaiset erikoisaskellajeja ja muita ratsun miellyttävyyttä mittaavat kilpailut ovat suosittuja. Lännenratsastuksen eri lajit ovat hyvin suosittuja Yhdysvalloissa mutta niitä harjoitetaan myös muualla.
Näiden lajien lisäksi kansainvälisiä kilpailuita järjestetään ainakin matkaratsastuksessa ja vikellyksessä, paikoittain esiintyy myös hevospooloa ja erilaisia työhevosten voimaa ja taitoja mittaavia lajeja. Paikallisina erikoisuuksina esiintyy lisäksi liuta muita lajeja kuten gymkhana Iso-Britanniassa ja Keski-Euroopassa, ban’ei-rotuisten hevosten voima- ja nopeusajot Japanissa ja vuohenruhon hallinnasta kilpailu joukkueina kokpar-pelissä Keski-Aasiassa.
Hevonen harrastuksena

Ratsastus ja hevosten hoitaminen on nykyisin erityisesti tyttöjen suosima harrastus, joka viime vuosina on yleistynyt voimakkaasti nuorten ja vanhempienkin naisten harrastuksena. Ratsastusta harrastavat pojat ja miehet ovat yleensä vähemmän kiinnostuneita hevosenhoidosta ja keskittyvät ratsastajana kehittymiseen sekä kilpailemiseen erityisesti esteratsastuksessa. Suomessa on noin 150000 ratsastuksen harrastajaa.[27] Harrastaminen tapahtuu pääsääntöisesti ratsastuskouluilla, ja ratsastuksen ohella talleilla hoidetaan hevosia ja poneja. Opetushevosilla saattaa kullakin olla oma vapaaehtoinen hoitajansa tai useitakin hoitajia, jotka huolehtivat  hoitohevosensa puhdistamisesta ja opetustunneille valmistelemisesta esimerkiksi tiettyinä viikonpäivinä. Oman hevosen pitokaan ei ole ratsastuksen harrastajien keskuudessa harvinaista. Hevosen hoito on kuitenkin vastuullista ja vie päivittäin runsaasti aikaa, ja hevosen ylläpito tulee varsin kalliiksi varsinkin, jos ei asu maaseudulla ja pysty pitämään hevostaan omassa tallissa.
Hevosharrastus saattaa keskittyä myös raviurheiluun. Ravimaailma on ratsastusta miehisempi, mutta nuoretkin tytöt saattavat toimia hevosenhoitajina ja valmennusapulaisina ja päätyä myös työskentelemään ravihevosten parissa hoitajina, ohjastajina tai valmentajina. Ravikilpailujen seuraaminen ja siihen liittyvä veikkaus on myös suosittua ajanvietettä.[28]
Nuoret hevosharrastajat laativat usein hevosaiheisia internetsivuja, osallistuvat hevosaiheisten foorumien keskusteluihin ja saattavat myös harrastaa virtuaalista hevosenhoitoa. Melko yleistä on myös hevosten valokuvaaminen sekä esimerkiksi jouhinippujen keräily. Ennen Internetin käytön yleistymistä keräiltiin myös esimerkiksi hevosten sukutietoja.
Hevosen lopetus
Kun ikääntyvä tai sairas hevonen lopetetaan, se viedään eläinlääkärille lopetettavaksi tai teuraaksi.[29][30][31]
Hevosten nimitykset ja värit
Nimitykset

Sukupuolen mukaan
Tamma on naarashevonen.
Ori on kastroimaton uroshevonen.
Ruuna (myös valakka) on kastroitu eli ruunattu uroshevonen.
Ruunatamma on steriloitu tamma.
Pietturi on piilokiveksinen ori. Pietturin luonne voi olla vaikea ja sen kastrointi on tavallista suurempi toimenpide.
Varsa on sukupuolen mukaan tammavarsa tai orivarsa.

Iän mukaan
Maitovarsa eli vieroittamaton varsa, eli emänsä maitoa imevä varsa.
Varsa on alle nelivuotias hevonen.
Kansanomaisia nimityksiä vieroitusikäisille varsoille ovat esimerkiksi mullivarsa (kuten naudoilla ”mulli”), sekä varsan takkuiseen talvikarvaan viittaavat takkuvarsa ja takkuri.
Sälkö on pari–kolmevuotias varsa, jota jo opetetaan; rekiveto on nuoruusikää lähestyvä varsa, joka on opetettu vetämään rekeä (muttei vielä kärryjä).
Nuori hevonen on 4–6-vuotias hevonen.
Remontti on ratsuksi koulutettavana oleva hevonen. Se on yleensä nuori (noin 3–5-vuotias) mutta saattaa olla vanhempikin hevonen, jota uudelleenkoulutetetaan esimerkiksi ravurista ratsuksi.

Lähinnä hevosurheilusäännösten vuoksi hevosen ikävuosi vaihtuu virallisesti 1.tammikuuta (eteläisellä pallonpuoliskolla 1. elokuuta).
Tyypin mukaan

Ponit ovat pienikokoisia (säkäkorkeus alle 148 cm) ja ”isoja hevosia” suhteellisesti lyhytjalkaisempia ja tanakampia hevosia.
Kylmäveriset ovat raskaita ja vahvoja hevosrotuja, joita käytetään työhevosina.
Lämminveriset ovat kevyitä, vilkkaita ja nopeita hevosrotuja, joita käytetään laukka- ja ravikilpailuissa, ratsuina ja ajohevosina.
Puoliveriset ovat kylmä- ja täysiveristen risteytyksistä syntyneitä lämminverisiä ratsu- ja ajohevosrotuja.
Täysiveriset ovat erityisen pitkään puhtaina jalostettuja, kevytrakenteisia lämminverirotuja.
Miniatyyrihevoset ovat poni- tai hevostyyppisiä erittäin pienikokoisia hevosia (säkäkorkeus alle 90 cm, jopa alle 50 cm).
Hunter on ajometsästykseen, lähinnä ketunmetsästyskäyttöön kehitetty hevostyyppi, jota saatetaan käyttää myös esteratsuna.[32]
Cob on melko pienikokoinen vankkarakenteinen hevostyyppi, jotka on tarkoitettu lähinnä hyväluonteisiksi yleis- ja metsästysratsuiksi.[32]
Hack on hevostyyppi, joka on tarkoitettu tyylikkääksi ja miellyttäväksi yleisratsuksi.[32]
Pooloponi on erityisesti hevospoolon tarpeisiin kehitetty ketterä ja melko pienikokoinen hevostyyppi.[32]
Ratsuponi on erityisesti lasten kilparatsuksi kehitetty kevytrakenteinen ponityyppi.[32]
Käytön mukaan

Ratsua (ratsuhevosta) käytetään ratsastukseen.
Esteratsulla kilpaillaan esteratsastuksessa.
Kenttäratsulla osallistutaan kenttäkilpailuihin.
Kouluratsulla kilpaillaan kouluratsastuksessa.
Lännenratsu on koulutettu lännenratsastukseen.
Matkaratsulla osallistutaan matkaratsastuskilpailuihin.
Tuntihevosta (opetushevosta) käytetään ratsastuskoulussa annettavaan opetukseen.
Ajohevosta (vaunuhevonen) käytetään valjakkoajoon vetämään jonkintyyppistä hevosajoneuvoa.
Työhevosta (vetohevonen) käytetään vetämään raskaita kuormia esimerkiksi maatalous- ja metsätöissä.
Ravurilla (ravihevonen) ajetaan kilpaa raveissa.
Laukkahevosella ratsastetaan kilpaa laukkakilpailuissa.
Montéhevosella ratsastetaan kilpaa erityisissä montéravikilpailuissa.
Pooloponi on hevospoolossa käytettävä ratsu (hevonen tai poni).
Pullahevoseksi tai -poniksi voidaan kutsua lähinnä kevyessä harrastuskäytössä tai pelkästään ”laitumenkoristeena” olevaa lemmikkihevosta.
Värit

Hevosen alkuperäinen väritys lienee ollut hallakko: esimerkiksi Lascaux’n luolan kymmeniä tuhansia vuosia vanhoissa maalauksissa esiintyvät hevoset ovat tunnistettavissa hallakoiksi. Nykyisinkin elävä viimeinen aidosti villi hevoslaji przewalskinhevonen on aina ruunihallakko, ja 1800-luvun lopussa sukupuuttoon kuollut tarpaani taas oli hiirakko eli mustapohjainen hallakko. Eri rotuja risteyttämällä kehitetty ”uusi tarpaani” on sekin miltei aina hiirakko.
Kesyhevosilla esiintyy useita kymmeniä eri värejä. Yleisimmät niistä ovat niin kutsutut perusvärit eli rautias, ruunikko tai musta. Jokainen hevosyksilö on geneettisesti jokin näistä kolmesta. Perusväriä voi muuttaa yksi tai useampi lukuisista väriin vaikuttavien geenien alleeleista, jolloin pohjaväri esimerkiksi haalistuu osittain tai kokonaan (diluutiovärit), jää muodostumatta yksittäisissä karvoissa (päistäriköt, päistär- ja sekakarvaiset), jää muodostumatta tietyillä yhtenäisillä alueilla (kirjavat, tiikerinkirjavat) tai muuttuu hevosen iän myötä harmaaksi ja lopulta kauttaaltaan valkoiseksi (kimot).
Valkoinen hevonen on useimmiten kimo, joka on iän myötä ehtinyt harmaantua täysin valkoiseksi. Jo syntyessään valkoinen hevonen on valkovoikko tai hyvin valkovoittoinen kirjava tai tiikerinkirjava. Albiinoja ei hevoseläimissä ole lainkaan; albiinoutta aiheuttavaa geeniä ei ole todettu hevoseläimissä. Albinistisia mutta osittain pigmentoituneita värityksiä ovat muun muassa kermanvaalea ja sinisilmäinen valkovoikko ja samppanjaväritykset. Täysvalkoisena syntyvät myös homotsygootit frame overo -kirjavat varsat, mutta nämä yksilöt kuolevat epämuodostuneen elimistön vuoksi parin päivän sisällä syntymästään.
Kaikilla hevosväreillä ei ole toistaiseksi vakiintuneita suomenkielisiä nimityksiä. Tämä pätee erityisesti väreihin, jotka ovat Suomessa harvinaisia (samppanjavärit, tiikerinkirjavuuden eri muodot), mutta myös suhteellisen tavallisen (lehmän)kirjavuuden eri tyypeistä käytetään toistaiseksi englanninkielistä terminologiaa.

Merkit

Merkeiksi kutsutaan hevosyksilön erityisiä tuntomerkkejä, jotka ovat lähinnä valkeita alueita hevosen päässä ja jaloissa. Tällaisia merkkejä ovat esimerkiksi tähti, kuonopilkku, piirto ja läsi sekä jaloissa olevat sukat. Myös tummia ja muunlaisia merkkejä kuitenkin on. Valkoisten merkkien alueelta hevosen iho on aina vaaleanpunainen. Pienehköt valkeat merkit ovat tavallisia eikä niitä yleensä mielletä kirjavuudeksi, vaikka ne saattavatkin olla jonkin kirjavuusgeenin aiheuttamia. Jos valkeaa on rungossa, hevosta kutsutaan kirjavaksi.
Lajiristeytykset
Hevonen voi risteytyä muiden hevoseläinten kanssa. Tällaiset lajiristeymät perivät molempien lajien ominaisuuksia ja ovat lähes aina steriilejä.
Muuli on aasioriin ja hevostamman jälkeläinen. Muulit ovat hyvinä käyttöeläiminä olleet jo kauan erittäin suosittuja ja haluttuja, ja niitä kasvatetaan edelleen maailmalla runsaasti
Muuliaasi on aasitamman ja hevosoriin jälkeläinen.
Sebroidi on hevosen ja seepran risteytys (jota kutsutaan joskus myös tarkemmin nimellä zorse).
Katso myös
Hevosen evoluutio
Luettelo hevosroduista
Villihevonen

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kidd, Jane| title = Maailman hevoset: rodut ja kasvatus| publisher = WSOY| year = 1988| id = ISBN 951-0-15117-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nieminen, Virpi (toim.)| title = Hevosen käsittely ja käyttäytyminen| publisher = Art House| year = 2003| id = ISBN 951-884-374-0}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Manninen, Kirsti (toim.): Hevosvoimat. Maahenki Oy, 2011.
Aiheesta muualla

 (pdf)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Maidontuotantoeläimet
Luokka:Juhdat
Luokka:Lihantuotantoeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Dissidia Final Fantasy (), lyhennettynä DFF tai Dissidia on Square Enixin kehittämä ja julkaisema peli Final Fantasy-pelisarjaan PlayStation Portable-käsikonsolille. Peli yhdistää 20 hahmoa 10:stä ensimmäisestä osasta ja lisäksi mukana on yksi hahmo Final Fantasy XI:stä ja Final Fantasy XII:stä.
Pelille on julkaistu jatko-osa Dissidia 012 Final Fantasy.
Pelaaminen
Dissidia on kolmiulotteinen tappelupeli RPG-elementeillä, jossa pelaaja voi liikutella hahmoaan vapaasti kentällä. Pelaaja voi myös käyttää ympäristöä hyödykseen mm. juoksemalla seiniä pitkin. Pelissä on kahdenlaisia hyökkäyksiä: Bravery- ja HP-hyökkäyksiä. Pelaajan Bravery-pisteet näkyvät HP:n yläpuolella isoilla numeroilla. Käyttämällä Bravery-hyökkäystä, hahmo pudottaa vastustajan Bravery-pisteitä ja kasvattaa omaansa vahingon verran. HP-hyökkäyksen tekemällä hahmo pudottaa vastustajan HP:ta Bravery-pisteiden verran, jolloin Bravery putoaa nollaan ja alkaa hiljalleen palautua oletusarvoonsa. Jos hahmon Bravery-pisteet putoavat alle nollan, hahmo joutuu "Break"-tilaan jolloin hahmo ei voi pudottaa vastustajan HP:ta tai Braveryä mutta voi silti hyökätä vastustajaan Bravery-hyökkäyksillä nopeuttaakseen palautumista, myös HP-hyökkäyksellä osuminen poistaa Break-tilan palauttaen Bravery-pisteet nollaan jolloin Bravery alkaa hiljalleen palautua oletusarvoonsa. Break-tilaan joutuminen antaa myös vastustajalle "Stage Braveryn" (luku alareunan keskellä) verran lisää Bravery-pisteitä.
Bravery- ja HP-hyökkäysten lisäksi pelissä on myös summonit jotka auttavat hahmoa taistelussa. Lisäksi pelissä on EX-Gauge, joka täyttyy keräämällä EX-Forcea (siniset pallot joita syntyy hyökkäyksissä) ja EX-Coreja (ilmestyy tietyin väliajoin). Kun EX-Gauge on täynnä, voi hahmo siirtyä EX-Modeen jolloin hahmon voimat kasvavat ja hahmo saa Regen-statuksen lisäksi hahmosta riippuvia erikoisominaisuuksia. Lisäksi hahmo voi HP-hyökkäyksen osuessa käyttää EX-Burstia, voimakasta HP-hyökkäystä jota ei voi väistää tai torjua. Ex-Burstin suorittaminen vaatii myös pelaajalta hahmosta riippuvan toiminnon suorittamista. EX-Burst liittyy myös usein hahmolle ominaiseen hyökkäykseen alkuperäisessä pelissä (Esim. Cloudin Omnislash). Mikäli pelaaja joutuu EX-Burstin kohteeksi, voi hän pienentää saamaansa Bravery-vahinkoa painamalla O-nappia tietyssä rytmissä. Taistelun loputtua pelaaja saa voittaessaan Giliä, AP:ta, PP:tä ja mahdollisesti muita esineitä. Hävitessään pelaaja saa vain AP:ta (mikäli sen vaatimat ehdot täyttyvät ennen häviötä) ja PP:tä.
Jokaisella hahmolla on oma kokemustaso ja heillä on yhteiset varusteet. Hahmot aloittavat tasolta yksi jolloin heillä on käytössää muutamia perusliikkeitä. Tasojen kasvaessa hahmot alkavat oppia kehittyneempiä liikkeitä ja taitoja. Nämä kyvyt täytyy aktivoida jotta niitä voidaan käyttää. Aktivoiminen käyttää hahmon käytettävissä olevia CP-pisteitä joiden määrää voi lisätä kasvattamalla tasoa tai liitännäisillä (accessory). Liikkeisiin ja taitoihin liittyy myös kykypisteet (AP) joilla hahmo voi "mestaroida" kykyjään. Kun kyky on mestaroitu, sen CP-vaatimukset pienenevät ja joskus siitä oppii myös kyseistä kykyä paremman kyvyn tai Bravery-hyökkäysten tapauksessa mahdollisesti HP-hyökkäyksen jonka voi suorittaa suoraan Bravery-hyökkäyksen jälkeen ilman, että vastustajalla on mahdollisuutta torjua sitä (ellei vastustaja aktivoi EX-Modea, joka aktivoituessaan torjuu kaikki hyökkäykset). Lisäksi pelaajalla on käytössään PP-pisteitä joilla voi ostaa peliin lisäominaisuuksia ja hahmoja.
Tarina

Dissidia Final Fantasy kertoo Cosmoksen, harmonian jumalattaren ja Chaosin, epäsovun jumalan taistelusta. Pelin avussa Valon Soturi löytää Cosmoksen Chaosin haavoittamana. Valon voimien heiketessä Cosmos ilmestyy muille yhdeksälle sankarille ja antaa heille tehtävän etsiä kristallit, jotka voivat pelastaa maailman. Sankarit onnistuvat löytämään kristallit ja palaavat Cosmoksen luokse, mutta Chaos saapuu ja tappaa Cosmoksen. Cosmoksen voimien kadotessa sankarit alkavat kadota omiin maailmoihinsa mutta kristallit onnistuvat estämään tämän. Sankarit jatkavat matkaansa Chaosin Pyhäkölle. Siellä kristallit avaavat portin Chaosin valtaistuimelle ja sankarit kohtaavat viimeisen taistelunsa. Kun Chaos on lyöty, sankarit teleportataan Cornelian linnan ulkopuolelle (Final Fantasy I). Siellä he palaavat omiin maailmoihinsa kristalliensa kanssa ja Valon Soturi palaa takaisin Cornelian linnaan.

Peliominaisuudet
Kentät
Peli sisältää 12 kenttää, joista 10 liittyy alkuperäisiin peleihin ja kaksi ovat Dissidian omaan maailmaan kuuluvia. Jokaisesta tasosta on myös olemassa vaihtoehtoinen kenttä (merkitään Ω-merkillä) joissa kenttä on sama mutta niissä on lisäominaisuuksia (esim. Old Chaos Shrinen vaihtoehtoinen kenttä pudottaa molempien hahmojen Bravery-pisteitä joka sekunti). Pelin 12 kenttää ovat:

Old Chaos Shrine
Pandaemonium
World of Darkness
Lunar Subterrane
The Rift
Kefka's Tower
Planet's Core
Ultimecia's Castle
Crystal World
Dream's End
Order's Sanctuary
Edge of Madness
Hahmot
Pelissä on 22 pelattavaa hahmoa (11 sankaria ja 11 vihollista). Jokaisella sankarilla on oma tarinansa Shantottoa lukuun ottamatta (Destiny Odyssey) pelin tarinatilassa, lisäksi vihollisilla ja Shantottolla voi pelata pelin kolmea muuta tarinaa. Pelin hahmot ovat:
Warrior of Light / Garland
Firion / Emperor Mateus
Onion Knight / Cloud of Darkness
Cecil Harvey / Golbez
Bartz Klauser / ExDeath
Terra Branford / Kefka Palazzo
Cloud Strife / Sephiroth
Squall Leonhart / Ultimecia
Zidane Tribal / Kuja
Tidus / Jecht
Shantotto (Final Fantasy XI) / Judge Gabranth (Final Fantasy XII)
Pelimuodot
Dissidiassa on viisi pelimuotoa: Tarina (Story), Arcade (ei japaninkielisessä julkaisussa), Duel Colosseum, Quick Battle ja moninpeli (Ad hoc:n välityksellä). Tarinatilassa pelaaja pääsee pelaamaan sankareden Destiny Odyssey-tarinoita joissa jokaisessa on viisi kenttää ja lopuksi kohtaamaan sankaria vastaavan vihollisen. Näiden tarinoiden lisäksi on Shade Impulse, Distant Glory ja Inward Chaos-nimiset tarinat, jotka ovat Destiny Odysseihin verrattuna huomattavasti vaikeampia.
Arcadetilassa pelaaja pääsee pelaamaan jo valmiiksi varustetulla hahmolla eikä hahmoon voi tehdä muutoksia. Arcadetilassa vastustajien määrä riippuu vaikeusasteesta eikä vastustajista saa kokemus-, AP- tai PP-pisteitä. Kun kaikki vastustajat on voitettu, pelaaja saa palkintona hyödyllisen esineen jota voi käyttää kaupassa.
Duel Colosseumissa pelaaja valitsee areenan (vaikeusaste) ja valitsee vastustajansa käteen tulevista korteista, vastustajien lisäksi on myös esine-, Job- ja statuskortteja. Voittamalla vastustajia pelaaja saa palkinnoksi mitaleita joilla voi ostaa korteissa olevia esineitä. Lisäksi pelaajan lopettaessa jäljelle jääneet mitalit muunnetaan PP-pisteiksi. Mikäli pelaaja häviää taistelun, käden koko pienenee yhdellä kortilla ja hävittyään tarpeeksi monta kertaa on jäljellä vain lopetusvaihtoehto.
Quick Battlessa pelaaja saa itse päättää vastustajansa, vastustajan tason, käyttäytymisen ja vaikeusasteen. Lisäksi pelaaja voi itse päättää kentän ja säännöt (mikäli säännöt on ostettu PP Catalogista).
Triviaa
Pelin oli tarkoitus sisältää myös Final Fantasy XIII:ta päähenkilö Lightning, mutta hänet kuitenkin jätettiin pois, koska se olisi paljastanut hahmon ominaisuudet ennen hahmon virallista ilmestymistä. Square Enix on ilmoittanut, että Lightning esiintyy Dissidian jatko-osassa.
Lähteet

Aiheesta muualla
 at MobyGames
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Tappelupelit
Luokka:PlayStation Portable -pelit
Luokka:Final Fantasy -pelit
Luokka:Vuoden 2009 videopelit

Mikä ikärajasuositus Lightning Returns: Final Fantasy XIII -pelissä on?