Tri Henry Walton ”Indiana” Jones Jr.,[1] toisinaan lyhyesti Indy,[2] on kuvitteellinen arkeologi ja seikkailija, jonka loivat elokuvaohjaajat Steven Spielberg ja George Lucas. Harrison Ford on esittänyt Indiana Jonesia neljässä elokuvassa, joiden menestyksen siivittämänä hahmo on esiintynyt muun muassa sarjakuvissa, kirjoissa, oheistuoteleluissa ja peleissä. Lisäksi hahmon nimellä markkinoidaan neljää huvipuistolaitetta eri puolilla maailmaa.
Indiana Jones esiintyi ensi kertaa vuonna 1981 ilmestyneessä elokuvassa Kadonneen aarteen metsästäjät, josta tuli menestys. Tämän jälkeen hahmo on esiintynyt kolmessa elokuvassa: Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984), Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989) sekä Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta (2008). Viidennen elokuvan on tarkoitus saada ensi-iltansa heinäkuussa 2021. Televisiosarjaa Indiana Jones Junior (1992–1993), tietokonepelien äänirooleja ja Viimeisen ristiretken alkuun sijoitettua nuoruuskohtausta (jossa Jonesia esittää River Phoenix) lukuun ottamatta hahmoa on aina esittänyt Harrison Ford.
Indiana Jones on siviiliammatiltaan Marshallin yliopiston[3] arkeologian professori, joka käyttää kuitenkin suurimman osan ajastaan aarteiden etsimiseen eri puolilla maailmaa. Elokuvien käsikirjoittajana ja tuottajana toiminut Lucas otti hahmoon vaikutteita toiminnallisista sarjaelokuvista, joita hän näki nuoruudessaan.[4]
Indiana Jonesin puvusta, johon kuuluvat fedora-mallinen hattu, nahkatakki ja hänen vyöllään kantamansa ruoska, on tullut tunnistettava osa hahmoa. Asusteet on luovutettu Smithsonian-instituutille.[5]
Hahmon syntymä
Hahmon luominen

Elokuvaohjaaja Steven Spielberg oli jo kauan ennen vuonna 1981 julkaistua ensimmäistä Indiana Jones -elokuvaa halunnut tehdä seikkailuelokuvan, jossa hahmot kiertäisivät maailmaa ja kävisivät eri paikoissa.[6] Hän olisi halunnut ohjata James Bond -elokuvan ja tarjoutui niitä tuottavalle yhtiölle, joka palkkasi kuitenkin toisen ohjaajan.[7]
Hänen opiskelutoverinsa,[8] elokuvaohjaaja George Lucas oli puolestaan jo pitkään suunnitellut seikkailuelokuvaa, joka toimisi kunnianosoituksena sarjaelokuville, joista hän oli pitänyt nuorena.[6] Elokuvat olivat olleet Republic Pictures -yhtiön 1930- ja 40-luvuilla tuottamia sarjoja, kuten Zorro's Fighting Legion, Spy Smasher ja Don Winslow of the Navy, joka kertoi natseja vastaan taistelevasta tarjoilijasta.[9] Lucas alkoi suunnitella Tähtien sotaa unohtamatta kuitenkaan lopullisesti ideaa seikkailuelokuvasta, jonka pääosassa olisi aarteita metsästävä arkeologi. Vuonna 1975 hän esitteli suunnittelemaansa seikkailija-arkeologia ensimmäisen kerran ohjaaja Philip Kaufmanille, joka piti ideasta ja ehdotti Liitonarkkia elokuvan aarteeksi. Kaufman lähti kuitenkin tekemään toista elokuvaa, eikä Lucasilla Tähtien sodan takia ollut aikaa seikkailuelokuvalleen, joten projekti unohtui.[9]

Spielberg ja Lucas vaimoineen matkustivat yhteiselle lomalle Havaijille maaliskuussa 1977.[6] Lucas halusi välttää Tähtien sota -elokuvansa ensi-illan.[11] Hän pelkäsi, että elokuva olisi suuri floppi. Lisäksi hän oli saanut kuvausten lopulla hermoromahduksen ja kaipasi lepoa.[8] Lucas piristyi, kun viikkoa myöhemmin hän sai kuulla elokuvan suuresta menestyksestä.[7] Tuolloin Lucas kysyi Spielbergiltä, mitä hän aikoi tehdä seuraavaksi.[11] Spielberg paljasti hänelle haluavansa tehdä elokuvan, jossa päähenkilöt liikkuisivat maailman ympäri.[6] Spielbergin kerrottua, ettei häntä ollut valittu seuraavan James Bond -elokuvan ohjaajaksi, Lucas totesi, että hänellä olisi Spielbergille ”jotakin parempaa”.[11] Lucas paljasti jo suunnitelleensa sankarihahmoa, josta hän tuolloin käytti nimeä Indiana Smith.[7] Hahmo olisi tunnettu arkeologi ja aarteenmetsästäjä, jonka Lucas oli nimennyt tuohon aikaan omistamansa koiran mukaan.[7] Spielberg innostui ideasta, muttei pitänyt hahmon nimestä, jolloin Lucas käski Spielbergiä nimeämään elokuvan ”Indiana Jonesiksi tai miksi hyvänsä, sehän on sinun elokuvasi”.[7] Tämä tapahtui Spielbergin mukaan Havaijin saarella Mauna Kean alueella .[12] Kun Spielberg suostui ohjaamaan elokuvan, Lucas lisäsi, että he tekisivät kolme elokuvaa hahmon ympärille. Spielberg suostui, ja sarjasta sovittiin Spielbergin sanojen mukaan toukokuussa 1977.[13]
Havaijin matkan jälkeen Lucas, Spielberg ja käsikirjoittaja Lawrence Kasdan järjestivät tarinapalaverin Sherman Oaksissa, Los Angelesissa. Lucas esitteli ensin päähenkilönsä (edelleen nimellä Indiana Smith) ja elokuvan juonen, jonka jälkeen kaikki kolme alkoivat ideoida kohtauksia. Lucasin päämääränä oli tehdä elokuvasta yksi pitkä takaa-ajokohtaus, ja Spielberg kuvaili sitä ”huvipuistoajeluksi”. Osa ideoiduista kohtauksista ei mahtunut Kadonneen aarteen metsästäjiin, mutta niitä käytettiin Tuomion temppelissä. Palaveri äänitettiin ja sen  on luettavissa netissä.[14]
Näyttelijän valinta
Spielberg ja Lucas kävivät läpi useita miesnäyttelijöitä, jotta löytäisivät sopivimman Indiana Jonesin esittäjän.[6] Lopulta he päätyivät valitsemaan rooliin tuolloin suhteellisen tuntemattoman Tom Selleckin, joka kuitenkin jättäytyi pois projektista sitouduttuaan CBS:n televisiosarjaan Magnum (1980–1988),[7] vaikka hänen roolinsa oli jo virallistettu.[6] Tämän jälkeen rooliin palkattiin Harrison Ford, joka oli aiemmin työskennellyt Lucasin kanssa kolmessa elokuvassa: Svengijengi ’62 (1973), Tähtien sota (1977) ja Imperiumin vastaisku (1980). Ironisesti juuri Lucas vastusti Fordin palkkaamista, sillä hänen mielestään Ford sopi paremmin Han Soloksi.[6] Lucas ei myöskään halunnut, että hänet ja Ford yhdistettäisiin aina samoihin elokuviin, kuten ohjaaja Martin Scorsese ja näyttelijä Robert De Niro, jotka tekivät useita elokuvia yhdessä.[15] Spielberg ja Lucas pääsivät kuitenkin yhteisymmärrykseen, ja Fordia pyydettiin Indianan näyttelijäksi kolme viikkoa ennen kuvausten alkua.[10] Sopimukseen oli lisätty pykälä kahdesta jatko-osasta. Ford ei halunnut suostua tähän Tähtien sodan jälkeen (sopimusta kirjoitettaessa kaksi kolmesta Tähtien sota -elokuvasta oli ilmestynyt), mutta myöntyi luettuaan Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen.[15] Vaikka Ford oli tehnyt läpimurtonsa jo Tähtien sodassa ja sen jatko-osassa Imperiumin vastaiskussa, on väitetty että vasta Indiana Jonesin rooli teki hänestä supertähden.[16]
Hahmon esikuva
Indiana Jonesin hahmo sai vaikutteita 1930-luvun Republic-tuotantoyhtiön sarjaelokuvista, joita sekä Spielberg että Lucas katsoivat nuorina.[6] Hahmon varsinaisesta esikuvasta ei ole kuitenkaan varmuutta, ja eri arvostelijat ovat esittäneet erilaisia näkemyksiä.
Hahmon edeltäjinä ovat saattaneet olla vanhojen seikkailuelokuvien sankarit, kuten Fritz Langin elokuvan Hämähäkit (Die Spinnen, 1919) päähenkilö Kay Hoog.[17] Puvustajana toiminut Deborah Nadoolman Landis taas on kertonut Inkojen salaisuus -elokuvan Harry Steelen vaikuttaneen varsinkin hahmon ulkonäköön.[18] Myös sarjakuvasankari Tinttiä on verrattu Jonesiin: Kadonneen aarteen metsästäjien ilmestyttyä Spielberg luki arvostelun, jossa elokuvaa verrattiin Tintin seikkailut -sarjakuva-albumeihin. Spielberg ei ollut kuullut Tintistä aiemmin ja arvostelun luettuaan hän lähetti avustajansa ostamaan kaikki Tintti-sarjakuvat itselleen.[19]
Tosielämän esikuvana on pidetty englantilaista tutkimusmatkailijaa ja upseeria Percy Harrison Fawcettia (1867–1925), jota on useissa yhteyksissä esitetty Indiana Jonesin tosielämän vastineeksi.[20] Tämä teki useita tutkimusmatkoja Brasilian sademetsiin ja katosi lopulta vuonna 1925 viidakkoon.[21]
Hahmo
Elämä

Henry Walton ”Indiana” Jones syntyi Princetonissa New Jerseyssä 1. heinäkuuta 1899 skotlantilaisen keskiajan kirjallisuuden professorin[22] Henry Jonesin ja virginialaisen Anna Jonesin perheeseen.[23] Poika otti kutsumanimensä Indianan perheensä samannimiseltä koiralta, josta hänellä oli paljon hyviä muistoja.[22] Hän lähti vuonna 1908 isänsä ja äitinsä kanssa kaksi vuotta kestäneelle luentomatkalle, jonka aikana Indiana oppi puhumaan 27 kieltä, kuten ranskaa, italiaa, venäjää, arabiaa ja kreikkaa.[24]

Jonesin äiti kuoli tulirokkoon vuonna 1912.[23] Saman vuoden kesällä Utahissa Jones yritti partioretkellä ollessaan pelastaa tutkimusmatkailija Francisco Vásquez de Coronadolle kuuluneen ristin miehiltä, jotka myöhemmin myivät sen tuntemattomalle keräilijälle. Seikkailun aikana Jones sai fedora-hattunsa ja alkoi kärsiä ofidiofobiasta pudottuaan konttiin täynnä käärmeitä.[22] Jännitystä etsiessään hänet pakotettiin liittymään Pancho Villan joukkoihin vuonna 1916,[25] ja hän joutui samana vuonna Lontoossa ollessaan värvätyksi Belgian armeijan riveissä ensimmäiseen maailmansotaan, jossa hän otti osaa Sommen taisteluun.[26] Joskus 1920-luvulla Jones tutustui Abner Ravenwoodiin, joka opetti hänelle arkeologiaa. Jonesista tuli hänen paras oppilaansa ja ystävänsä. Jonesilla oli romanssi Abner Ravenwoodin tyttären Marionin kanssa, mikä katkaisi Jonesin välit Abneriin.[27]
Indiana Jones työskenteli arkeologina ympäri maailmaa ja joutui moniin vaikeuksiin. Indiana Jones ja tuomion temppeli -elokuvassa kerrotaan, että Keski-Amerikassa häntä syytettiin haudanryöstäjäksi ja Madagaskarin sulttaani kielsi häntä enää tulemasta maahansa.[28] Vuonna 1935 Indiana Jones matkusti Kiinaan, jossa hänet palkattiin etsimään Lohikäärmeen sydän -nimistä helmeä, jonka perässä olivat myös natsit.[29] Myöhemmin Shanghaissa hän joutui pakenemaan kiinalaisia gangstereita ja paon yhteydessä hänen lentokoneensa putosi Intiaan, jossa Jones auttoi paikallisia kyläläisiä saamaan takaisin heidän pyhän kivensä tugeeni-kultilta.[30]
Vuotta myöhemmin Yhdysvaltain hallitus palkkasi Jonesin etsimään liitonarkin ennen natseja. Jones tapasi tehtävän aikana uudelleen Marion Ravenwoodin ja rakastui.[31] He menivät kihloihin, mutta Jones ei ilmestynyt parin häihin, minkä jälkeen Ravenwood meni naimisiin Ison-Britannian ilmavoimien lentäjän kanssa.[32] Vuonna 1937 Jones lähti Marshall Collegesta Connecticutista opettaakseen Barnett Collegessa. Vuotta myöhemmin Jones sai vihdoin haltuunsa Coronadon ristin laivalla Portugalin rannikolla ja osallistui Graalin maljaa etsivään retkikuntaan.[22] Vuonna 1939 Jones löysi Barnettin varastosta esineen, joka sisälsi tuntematonta orichalcum-nimistä ainetta. Esine paljastui atlantislaisten muinaiseksi kaivinkoneeksi ja orichalcum sen energian lähteeksi. Tämän seurauksena hän lähti etsimään Atlantista, jonka rauniot kuitenkin tuhoutuivat seikkailun lopuksi.[33]
Jones toimi toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen agenttina ja suoritti salaisia tehtäviä muun muassa Berliinissä. Teoistaan hänelle myönnettiin useita kunniamitaleja.[32] Jonesilla oli sotavuosina aikaa myös arkeologialle. Vuonna 1941 hän lähti etsimään Mooseksen sauvaa Panamasta[34] ja vuonna 1947 hän kohtasi neuvostoliittolaisia sotilaita estäessään näitä korjaamasta Baabelin tornin raunioissa sijaitsevaa konetta.[35] Arkeologian ja vakoilutehtävien lisäksi hän kuului asiantuntijoihin, jotka ensimmäisinä tutkivat Roswellin tapausta vuonna 1947.[32] Joskus ennen Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta -elokuvan tapahtumia Jones palasi takaisin Marshall Collegeen arkeologian opettajaksi.[36] Vuonna 1957, etsiessään Akatorin kadonnutta kaupunkia, hän tapasi jälleen Marion Ravenwoodin ja sai tietää tämän synnyttäneen hänelle pojan, Henry Jones III:n. Jones ja Ravenwood rakastuivat toisiinsa uudelleen ja menivät naimisiin.[32]
Indiana Jones Jr. -televisiosarjassa paljastetaan, että vuonna 1993 Indiana Jones asui New Yorkissa ja jatkoi 94 vuoden iästään huolimatta yhä arkeologian luennointia. Sarjassa kerrotaan, että hänellä on tytär (poika "Mutt" Williamsia ei mainita) ja useita lapsenlapsia. Jones on menettänyt oikean silmänsä, mutta syytä tähän ei kerrota.[37]

Vaatteet ja aseet

Suunnittelu
Asukokonaisuuden suunnitteli Deborah Nadoolman Landis, jonka kanssa Spielberg oli aiemmin työskennellyt elokuvassa 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (ensimmäinen elokuva, jossa hän käytti puvustajaa), ja jonka hän palkkasi myös Kadonneen aarteen metsästäjiin.[39] Ennen puvun suunnittelua Spielberg näytti Nadoolman Landisille ja avustaja Kelly Kimballille kaksi elokuvaa: Inkojen salaisuus (Secret of the Incas, 1954) ja Seikkailijoita Kiinassa (China, 1943).[39] Landis on kertonut Jonesin pukeutumisen saaneen merkittävästi vaikutteita Charlton Hestonin roolihahmosta elokuvassa Inkojen salaisuus. Hestonin esittämä seikkailija Harry Steele pukeutui elokuvassa täysin samalla tavalla kuin Indiana Jones ja kantoi jopa ruoskaa vyöllään. Nadoolman on kertonut katsoneensa elokuvan useita kertoja Spielbergin, Lucasin ja Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoittajan Lawrence Kasdanin kanssa ja olleensa yllättynyt, kun Lucas tai Spielberg ei ole myöhemmin kertonut elokuvan olleen heidän inspiraationsa lähde.[18] Jonesin puvussa on pieniä eroavaisuuksia Steelen pukuun: esimerkiksi Indiana Jonesin fedora on huomattavasti pienempi kuin Harry Steelen käyttämä hattu.[18]
Pukua sovitti ensimmäisenä Tom Selleck, josta piti alun perin tulla Indiana Jonesin näyttelijä.[39] Harrison Fordin Indiana Jones ja viimeinen ristiretki -elokuvan kuvauksissa käyttämät hattu ja nahkatakki luovutettiin kuvausten jälkeen Smithsonian-instituutille vuonna 1989. Ruoska liitettiin instituutin kokoelmiin vasta vuonna 1999.[5]
Mallit
Indiana Jones pukeutuu fedora-hattuun ja ruskeaan nahkatakkiin. Vyöllään hänellä on ruoska ja revolveri.
Hattu: Fedora-mallinen hattu. Fedora oli 1930-luvulla suosittu kaupunkihattu, mutta samanmallista hattua käytettiin jo varhaisissa seikkailuelokuvissa seikkailijan päähineenä.[40]
Nahkatakki: Indiana Jonesin nahkatakin suunnittelussa on otettu vaikutteita 1930-luvun nahkatakeista ja A-2-mallin lentäjätakista.[41]
Ruoska: Ruoska oli tummempi, kuin David Morganin muut valmistamat ruoskat ja tehty kengurunnahasta. On kuitenkin väitetty, ettei Kadonneen aarteen metsästäjien ruoskaa olisi oikeasti tehty kengurunnahasta Yhdysvaltain tuontilakien asettamien rajoitusten vuoksi.[42]
Revolveri: Jonesilla on ollut seikkailujensa aikana käytössään useita erilaisia revolvereita. Kadonneen aarteen metsästäjissä hän käytti kahta eri revolveria; Smith & Wessonin malleja M1917 ja Hand Ejector Model 2.[43] Tuomion temppelissä hänellä on käytössään Colt New Service M1917 ja Viimeisessä ristiretkessä sekä Kristallikallon valtakunnassa Webley Green.[43]
Vaatteiden valmistajat
Kolmessa ensimmäisessä elokuvassa käytetyt ruoskat valmisti David Morgan -yritys.[44] Hatut toimitti ensimmäiseen kolmeen elokuvaa Herbert Johnson Hatters -yritys ja neljänteen elokuvaan alun perin Indiana Jones -fanien perustama AdventureBilt Hat Co.[38] Nahkatakkeja valmistivat eri yritykset: Western Leather valmisti ensimmäisiin kolmeen elokuvaan useita lampaannahkatakkeja ja Wilson-yhtiö toimitti yhden lehmännahasta tehdyn takin, jota käytettiin Kadonneen aarteen metsästäjien rekkakohtauksessa paremman kestävyytensä vuoksi.[45] Tony Nowak Original toimitti takit Kristallikallon valtakuntaan.[46]
Elokuvat
Tuotanto ja vastaanotto
Kolme ensimmäistä elokuvaa kuvattiin Elstreen studioilla Englannissa[47] kuten Lucasin Tähtien sota -elokuvatkin.[8] Ulkokuvauksia tehtiin Tunisiassa, Sri Lankassa, Espanjassa ja Venetsiassa.[47] Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta kuvattiin kokonaan Yhdysvalloissa Downeyn, Sonyn, Paramountin, Warner Bros.'in ja Universalin studioilla.[48]
Kadonneen aarteen metsästäjät, 1981

Ennen kuvausten alkua Lucas ja Spielberg palkkasivat käsikirjoittajaksi Lawrence Kasdanin, jonka kanssa he keskustelivat elokuvan aiheesta ja suunnittelemistaan toimintakohtauksista. Spielbergin mielestä varsinainen elokuva syntyi käsikirjoitusvaiheessa eikä Havaijilla, jossa Spielberg ja Lucas olivat ideoineet vain hahmon.[6] Kasdan keksi muun muassa Marion Ravenwoodin hahmon, joka sai etunimensä hänen vaimonsa isoäidin nimestä ja sukunimensä losangelesilaiselta Ravenwood Court -kadulta.[10]
Monet studiot hylkäsivät Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen eivätkä suostuneet tuottamaan sitä. Studiot suhtautuivat epäillen 20 miljoonan dollarin budjettiin, jonka Lucas oli suunnitellut elokuvalle, eivätkä halunneet Spielbergiä ohjaajaksi.[15] Lopulta Paramount Pictures suostui tuottamaan elokuvan. Lucas tarjosi elokuvaa Paramountille riitaannuttuaan Tähtien sodat tuottaneen 20th Century Foxin kanssa.[8]
Egyptiin sijoittuvat kohtaukset päätettiin kuvata Tunisiassa, joka oli kuvausryhmän kannalta helpompi vaihtoehto, koska sfinksiä tai pyramideja ei tarvinnut näyttää kuvissa.[10][47] Kuvausten aikana Tunisiassa ryhmä kohtasi vaikeuksia: Harrison Ford kärsi vatsakivusta, ja kohtausta, jossa Indiana Jonesin piti taistella miekkailevaa arabisoturia vastaan, jouduttiin lyhentämään niin, että hän vain ampui tämän.[10] Koska elokuvan tapahtumat sijoittuivat 1930-luvulle, kuvausryhmä joutui poistamaan 300 televisioantennia talojen katoilta.[10] Kadonneen aarteen metsästäjiä tehdessään Spielberg oli asettanut henkilökohtaiseksi tavoitteekseen pysymisen budjetissa ja aikataulussa, sillä hänen aiemmat elokuvansa Tappajahai (1975), Kolmannen asteen yhteys (1977) ja 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979) olivat kaikki ylittäneet annetun budjettinsa ja myöhästyneet aikataulusta.[6] Kadonneen aarteen metsästäjät valmistuikin 17 päivää etuajassa, ja sen tuotantokustannukset pysyivät tarkasti suunnitellussa budjetissa.[6] Elokuva oli vuoden 1981 tuottoisin elokuva Pohjois-Amerikassa,[49] ja sai kriitikoilta innostuneen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 94 prosenttia heistä on antanut elokuvalle myönteisen arvion.[50] Kadonneen aarteen metsästäjät sai neljä Oscar-palkintoa.
Indiana Jones ja tuomion temppeli, 1984

Spielbergin mukaan Lucas halusi käyttää elokuvasarjassa samaa kaavaa kuin Tähtien sota -sarjassaan. Tämän mukaan trilogian toisen osan tulisi olla synkempi kuin edeltäjän (Imperiumin vastaisku oli Lucasin mielestä paljon synkempi kuin edeltävä Tähtien sota).[8][13] Steven Spielberg oli eronnut ja Lucas itse oli keskellä avioeroprosessia elokuvan kirjoitusvaiheessa. Lucas uskoo, että tästä syystä he ehkä tiedostamattaan halusivat tehdä synkän elokuvan.[51] Lisäksi Lucas oli päättänyt, ettei haluaisi kierrättää ideoita aiemmasta elokuvasta, joten natsit ja Marion Ravenwood jätettiin tietoisesti pois jatko-osasta.[13][51] Tämä tuotti kuitenkin ongelmia, sillä uuden vihollisen keksiminen oli Lucasin mukaan vaikeaa. Tarinan keksiminen tuotti vaikeuksia, ja Lucas on kertonut heidän vain heitelleen ideoita, joissa esiintyi kiinalainen apinakuningas tai kummitteleva linna.[51] Elokuva sijoitettiin vuoteen 1935, eli sen tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen Kadonneen aarteen metsästäjiä. Tämäkin oli tietoinen ratkaisu, koska Lucas halusi välttää kysymykset siitä, mihin Ravenwood on kadonnut.[13]
Spielberg halusi liittää elokuvaan ensimmäiseen elokuvaan suunnitellun takaa-ajon kaivosvaunuilla, jota ei kuitenkaan kuvattu aikatauluongelmien vuoksi.[13] Elokuvassa nähty Pankotin palatsi oli pienoismalli. Kaikki ulkokuvat, joissa palatsi näkyy, kuvattiin Elstreen studioilla.[52]
Elokuva ei ollut yhtä menestyksekäs kuin edeltäjänsä, mutta se oli silti vuoden kolmanneksi tuottoisin elokuva.[53] Arvostelijat eivät pitäneet elokuvasta yhtä paljon kuin sen edeltäjästä, ja Willie Scottin näyttelijä Kate Capshaw muistaa, että hänen roolihahmoaan haukuttiin paljon.[54] Elokuva kiellettiin Intiassa sen ilmestyttyä, koska elokuva näytti intialaiset negatiivisessa valossa. Kielto on myöhemmin purettu.[55] Nykyään Tuomion temppelillä on 85 prosentin ”tuore”-arvosana Rotten Tomatoesissa.[56]
Elokuva sai alun perin ikärajasuosituksen PG (Parental Guidance, vanhempien seurassa). Tuohon aikaan Yhdysvalloissa oli käytössä vain kaksi suositusta: kaikille sopiva PG ja lapsilta kielletty R. Monet vanhempiensa mukana elokuvaa katsomaan tulleet lapset järkyttyivät ja joutuivat poistumaan teatterista kesken elokuvan, osa itkien.[57] Elokuvan sisältämän väkivallan takia luotiin kokonaan uusi luokitus, PG-13, koska elokuvan ei katsottu sopivan kumpaankaan olemassa olevaan luokkaan.[57] George Lucas on puolustanut elokuvaa sanomalla, että sen oli tarkoituskin olla pelottava.[57] Hän on kuitenkin sanonut, ettei pidä siitä yhtä paljoa kuin muista Indiana Jones -elokuvista.[13] Spielberg on sanonut, ettei ”Indy 2 kuulu parhaimpiin hetkiini”,[57] mutta on myös todennut, että hänellä on erityinen suhde Tuomion temppeliin, koska hän tapasi tulevan vaimonsa Kate Capshaw'n kuvauksissa.[13]
Indiana Jones ja viimeinen ristiretki, 1989

Koska synkkä Tuomion temppeli oli saanut kriitikoilta kielteisemmän vastaanoton kuin Kadonneen aarteen metsästäjät, Lucas päätti vuonna 1985 alkaessaan käsikirjoittaa kolmatta Indiana Jones -elokuvaa, että se palaisi takaisin ensimmäisen osan kevyempään tunnelmaan.[59] Alun perin Spielberg ei innostunut tarinakokouksissa esille tulleesta ideasta, jossa ehdotettiin Graalin maljan etsintää elokuvan aiheeksi, koska se toi hänelle mieleen elokuvan Monty Pythonin hullu maailma.[59][60] Lucaskin kiinnostui enemmän jo Tuomion temppelin käsikirjoitusvaiheessa esitetystä kiinalaiseen mytologiaan liittyvästä Apinakuningas-seikkailusta.[59][60] Käsikirjoittajaksi palkattiin Chris Columbus, joka kirjoitti Indiana Jones and the Monkey King -elokuvakäsikirjoituksen sanasta sanaan Lucasin ja Spielbergin toiveiden mukaan. Columbus sai kuitenkin potkut.[61] Myöhemmin Apinakuningas-konseptista luovuttiin ja tekijät palasivat takaisin Graalin maljan pariin. Spielberg piti aihetta edelleen tylsänä, ja Lucas keksi liittää siihen itse keksimänsä legendan, jonka mukaan Graalista juominen toisi ikuisen elämän.[59] George Lucas ja Jeffrey Boam kirjoittivat lopullisen käsikirjoituksen, jossa esiteltiin Henry Jones, Indiana Jonesin isä, keskiajan kirjallisuuden ja Graalin myytin asiantuntija.[59] Hahmo oli Spielbergin keksimä, sillä kaikesta huolimatta Graalin etsintä oli hänestä tylsä lähtökohta tarinalle. Hän on kertonut sen sijaan halunneensa tehdä Graalin etsinnästä metaforan isälle ja pojalle, jotka etsivät ja lopulta löytävät toisensa Graalin avulla.[62]
Lucas ei pitänyt siitä, että Spielberg valitsi Henry Jonesin rooliin Sean Conneryn, koska hänestä tuli Lucasille mieleen vain James Bond.[62] Spielberg sen sijaan vaati Conneryn palkkaamista, koska Spielbergin alkuperäinen idea seikkailuelokuvasta oli alun perin saanut alkunsa juuri Bondista.[6] Connery oli imarreltu, kun häntä pyydettiin rooliin, ja ennen roolinsa virallistamista hän kysyi Spielbergiltä ”onko tämä Indiana Jones kohtaa James Bondin?”.[59] Kun Viimeinen ristiretki valmistui vuonna 1989, kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun joku Indiana Jonesin sukulainen esiteltiin.
Elokuvan tunnetuimpia kuvauspaikkoja oli Petran kalliokaupunki, jossa kuvattiin elokuvan loppukohtaus. Paikalle matkanneiden turistien määrät kasvoivat elokuvan ilmestyttyä.[58] Spielberg kertoo, että nähdessään Viimeisen ristiretken teatterissa hän kuuli yleisön nauravan enemmän kuin muissa Indiana Jones -sarjan elokuvissa, ja siksi hän itse pitää elokuvaa sarjan hauskimpana.[62] Elokuvalla on 89% ”tuore” arvosana Rotten Tomatoes -sivustolla.[63] Elokuvan loppuun Spielberg liitti kohtauksen, jossa Indiana Jones ratsastaa auringonlaskuun symboliksi siitä, että sarja oli saatettu päätökseen.[64]
Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta, 2008

Spielberg on kertonut puheiden jatko-osasta alkaneen noin viisi vuotta Viimeisen ristiretken jälkeen. Markkinoidessaan erästä elokuvaa häneltä kysyttiin toistuvasti, koska hän tekee seuraavan Indiana Jones -elokuvan.[64] Harrison Ford otti ehdotuksen vakavasti ja ehdotti uuden Indiana Jonesin tekemistä Spielbergille, joka kuitenkin kieltäytyi.[64] Ford sai kuitenkin Lucasin innostumaan ajatuksesta, ja yhdessä he suostuttelivat Spielbergin mukaan.[64] Spielberg uskoi kuitenkin pitkään, ettei hän ohjaisi itse kyseistä elokuvaa vaan palkkaisi jonkun nuoren ohjaajan tekemään sen.[64] Häntä huolestutti erityisesti, miten yleisö suhtautuisi 60-vuotiaaseen Harrison Fordiin pääosassa.[64]
Lucas ehdotti, että elokuvasta tehtäisiin 1950-luvun B-luokan tieteiselokuvia ja vainoharhaisia propagandaelokuvia lainaileva elokuva, jonka nimi oli tuolloin vielä Indiana Jones and the Saucer Men from Mars.[64] Spielberg ei pitänyt ideasta, ja lopulta siitä luovuttiin, kun Independence Day – Maailmojen sota -elokuva ilmestyi vuonna 1996.[64] Lucas keksi tehdä pienen muutoksen elokuvaan: siinä muukalaiset eivät oikeastaan ole avaruusolioita, vaan interdimensionaalisia olentoja, jotka elävät toisessa ulottuvuudessa.[64] Suunnitteluvaiheiden aikana elokuvan tapahtuma-ajaksi varmistui aiemmista elokuvista poiketen 1950-luku, joka sopi paremmin Harrison Fordin ikään.[64] Aikakauden takia natseja ei voitu käyttää Jonesin vastustajina, eikä Spielberg olisi heitä omien sanojensa mukaan halunnutkaan käyttää.[64] Aarteeksi, jonka ympärille juoni rakentuisi, valikoitui Etelä-Amerikasta löydetty kristallikallo, joista Lucas kertoi kuulleensa tehdessään Indiana Jones Junioria. Erään jakson käsikirjoitus käsitteli niitä, mikä sai hänet kiinnostumaan aiheesta.[65]
Elokuvassa päätettiin käyttää hahmoja vanhoista elokuvista: Karen Allen palkattiin uusimaan roolinsa Marion Ravenwoodina ja Sean Connerya pyydettiin esiintymään jälleen Henry Jonesina, mutta hän kieltäytyi.[66] Tarinaan tuotiin myös uusi Indiana Jonesin sukulainen, poika Mutt Williams (Shia LaBeouf), jonka oikea nimi on Henry Jones III. Alun perin David Koeppin käsikirjoituksessa hahmo oli ollut tytär, mutta Lucas muokkasi käsikirjoitusta ja teki hänestä pojan.[64] Koepp ehdotti tuolloin elokuvan nimeksi Indiana Jones and the Son of Indiana Jones, mikä ei mennyt läpi. Hän itsekin piti sitä lähinnä vitsinä.[64] Nykyiseen nimeen päädyttiin useiden ehdotusten jälkeen, joista osa jopa ehdittiin rekisteröidä: näitä olivat Indiana Jones and the City of Gods, Indiana Jones and the Destroyer of the Worlds ja Indiana Jones and the City of Gold.[66] Lucas halusi, että nimessä olisi välttämättä sana Kingdom, ja elokuvan nimeksi vakiintui Indiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull, eli Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta.[64]
Elokuva sai ilmestyessään pääosin hyviä arvosteluja ja sillä on Rotten Tomatoes -sivustolla 77% ”tuore”-arvosana.[67] Tästä huolimatta elokuva sai kyseenalaisen Golden Raspberry -palkinnon ensimmäisenä Indiana Jones -elokuvana kategoriassa huonoin jatko-osa.
Indiana Jones 5, 2021
George Lucas sanoi Cannesin elokuvajuhlilla 2008, että viides elokuva on mahdollinen. Hän hahmotteli tuolloin, että Shia LaBeoufin esittämä Mutt Williams ottaisi sarjan päähenkilön paikan Fordilta, joka esiintyisi uudessa elokuvassa samankaltaisessa roolissa kuin Sean Connery Viimeisessä ristiretkessä.[68] Elokuussa Lucas oli kuitenkin muuttanut mieltään: "Indiana Jones on Indiana Jones. Harrison Ford on Indiana Jones", Lucas vakuutti.[69] Kun Harrison Fordilta kysyttiin, ottaako Mutt Williams Kristallikallon valtakunnassa hänen paikkansa elokuvasarjan päähenkilönä, Ford vastasi: "Mitä te puhutte? Se on minun. Haluaisin tehdä uuden Indiana Jones -elokuvan. George Lucas työstää ideaa parasta aikaa. Shia voi hankkia oman hattunsa. Minä ansaitsin omani."[70]
Myöhemmin Lucasfilm myytiin Disneylle, ja sitä myöten oikeudet muun muassa uusien Tähtien sota ja Indiana Jones -elokuvien tekemiseen siirtyivät studiolle. Toukokuussa 2015 Kathleen Kennedy Lucasfilmiltä kertoi Vanity Fair -lehdelle, että viides elokuva on tulossa, mutta sen käsikirjoittamista ei ollut vielä aloitettu.[71]
Maaliskuussa 2016 Disney kertoi, että elokuva tulee ensi-iltaan 19. heinäkuuta 2019 ja että Spielberg palaa ohjaajaksi ja Ford pääosaan.[72] Elokuvan käsikirjoittaa neljännen elokuvan tapaan David Koepp.[73] John Williams palaa säveltäjäksi. Williams on säveltänyt musiikit kaikkiin Indiana Jones -elokuviin.[74] Huhtikuussa 2017 ensi-iltaa siirrettiin ja uudeksi ensi-iltapäivämääräksi ilmoitettiin 10. heinäkuuta 2020.[75] Maaliskuussa 2018 Spielberg kertoi elokuvan sijoittuvan 1960-luvulle.[76] Kesäkuussa 2018 Jonathan Kasdan kiinnitettiin projektiin uudeksi käsikirjoittajaksi, minkä seurauksena suunnitelma tuotanto huhtikuussa 2019 peruuntui ja elokuvan kerrottiin tulevan saamaan myöhemmin uusi ensi-iltapäivämäärä.[77][78] Heinäkuussa uudeksi ensi-iltapäivämääräksi ilmoitettiin 9. heinäkuuta 2021.[79]
Vaikutus
Indiana Jones -elokuvien jälkeen julkaistiin niistä huomattavasti vaikutteita ottaneita seikkailuelokuvia ja tv-sarjoja. Ensimmäinen tv-sarja, joka oli selkeästi ottanut vaikutteita Kadonneen aarteen metsästäjistä oli Kultainen apina (Tales of the Gold Monkey, 1982), joka ilmestyi vain vuotta elokuvan jälkeen.[80] Ensimmäisiä elokuvia olivat Vihreän timantin metsästys (Romancing The Stone, 1984) ja Kuningas Salomonin kaivokset (King Solomon's Mines, 1985), joissa kummassakin nähdään Indiana Jones -vaikutteinen sankarihahmo.[81] Myös yhdysvaltalaiset arkeologit ovat antaneet tunnustusta Indiana Jonesille. Archaeological Institute of American (AIA) julkaiseman Archaeology-lehden toimittajan mukaan Indiana Jones on huono arkeologi, mutta loistava arkeologian puolestapuhujana. Lehden vuoden 2008 touko-kesäkuun numero julkaisi artikkelin, jossa se palkitsi Indy Spirit Awardilla arkeologeja, jotka ovat parhaiten toteuttaneet Indiana Jonesin henkeä.[82] Toukokuussa 2008 Archaeological Institute of America valitsi Harrison Fordin johtokuntaansa. AIA:n puheenjohtajan C. Brian Rosen mukaan Harrison Fordin merkitys yleisön kiinnostuksen kasvattamisen arkeologisiin tutkimuksiin on ollut merkittävä.[83]
Konsolipeleissä ja sittemmin elokuvissa seikkaileva Lara Croft -hahmo on ottanut selkeitä vaikutteita Indiana Jonesista.[81] Hahmo on toiminut innoituksena myös Disney-yhtiön sarjakuvissa seikkailevalle Indiana Hopolle.[84]
Kadonneen aarteen metsästäjät innosti vuonna 1981 kolme 12-vuotiasta poikaa, Eric Zalan, Chris Strompolosin ja Jayson Lambin, kuvaamaan elokuvasta oman versionsa. Versio valmistui vuonna 1988, seitsemän vuotta myöhemmin.[85] Elokuva kuvattiin noin 5000 dollarin budjetilla, ja se jäljitteli esikuvaansa tarkasti.[86] Elokuva saavutti yllättäen suosiota, kun Harry Knowles otti sen mukaan Butt-Numb-A-Thon -elokuvafestivaaleilla.[86] Tekijät lahjoittivat kaikki elokuvasta saamansa voitot hyväntekeväisyyteen. Alkuperäisen elokuvan tekijätkin päättivät katsoa tekijänoikeusrikkomusta läpi sormien, ja uuden version tekijät saivat kutsun niin Lucasin Skywalker Ranchille kuin Spielbergin omistamalle Amblin-studioillekin.[86]
Televisiosarja
Indiana Jones Junior, 1992–1993

Indiana Jones Junior (The Young Indiana Jones Chronicles, 1992–1993) oli 44-osainen televisiosarja. Se esitettiin Suomessa MTV3-kanavalla vuosina 1993–1995. Vastaavana tuottajana toimi Indiana Jones -elokuvatkin tuottanut George Lucas. Sarja käsitteli Indiana Jonesin nuoruutta, ja yhdistävänä tekijänä tarinoiden välillä toimi 94-vuotias Indiana Jones (George Hall). Hän pohjusti tarinaa New Yorkissa kertomalla nuoruuden seikkailuistaan, joissa esiintyi pääosassa joko 17-vuotias (Sean Patrick Flanery) tai 10-vuotias Indiana Jones (Corey Carrier).[87] Jaksojen tapahtumat sijoittuivat vuosien 1908–1910 ja 1916–1920 välille sekä vuoteen 1993, jolloin vanha Indiana Jones kertoi tarinaa.[88]
Sarjan tekeminen

Kun Lucas alkoi suunnitella sarjaa, hän halusi tehdä siitä tyyliltään sivistävän.[88][89] Alun perin nimeksi piti tulla A Walk Through 20th Century: A History With Indiana Jones, mutta lopulta suunnittelun edetessä siitä muodostui The Young Indiana Jones Chronicles.[88] Lucas ilmoitti julkisuuteen jo projektin alussa, että se suunnattaisiin nuoremmille katsojille eikä puhtaasti aikuisille tarkoitettua materiaalia olisi mukana.[90] Hän myös kertoi, ettei sarjalla olisi mitään tekemistä elokuvien kanssa.[90] Sarja päätettiin sijoittaa 1900-luvun vaihteeseen, joka Lucasin mukaan on yksi merkittävimpiä nykypäivään vaikuttaneita ajanjaksoja.[88]
Sarjan ohjaajina toimi useita eri henkilöitä jaksosta riippuen. Lucas päätyi tähän ratkaisuun, koska hän halusi jokaisen sarjan jakson antavan erilaisen näkökulman tarinaan.[88] Terry Jones, Joe Johnston ja Vic Armstrong, joka oli toiminut Harrison Fordin sijaisnäyttelijänä useissa elokuvissa, olivat muutamia sarjan ohjaajista.[87][88] Moni tunnettu näyttelijä, kuten Daniel Craig, Anne Heche, Christopher Lee ja Catherine Zeta-Jones, esiintyi sarjassa vierailevana tähtenä.[87] Sarjaa oli mukana kirjoittamassa useita käsikirjoittajia, kuten Frank Darabont ja Prinsessa Leiaa Tähtien sota -elokuvissa esittänyt Carrie Fisher.[87][88]
Sarjaa kuvattiin Afrikassa, Intiassa, Euroopassa, Egyptissä ja Kiinassa.[91] Jaksojen budjetti oli yhtä suuri kuin Ihmemies MacGyverissa ja Aikahypyssä, mikä tarkoitti noin 1,5 miljoonan dollarin budjettia jaksoa kohti. Sarjan teossa yritettiin säästää rahaa kuvaamalla useita jaksoja samoissa paikoissa ja leikkaamalla jaksot kuntoon Lucasin omistamalla Skywalker Ranchilla.[91] Koska sarja oli tyyliltään sivistävä, siinä esiteltiin monia historiallisia tapahtumia ja henkilöitä.[91] Sarjan kuluessa Indy tapasi monia 1900-luvun alkupuolella eläneitä kuuluisia henkilöitä, kuten Winston Churchillin, Ernest Hemingwayn, Pablo Picasson, Sigmund Freudin ja Mata Harin.[87]
Vastaanotto

Kun George Lucas esitteli ensimmäisten jaksojen käsikirjoituksia ABC:n johdolle, he yllättyivät. Lucasin mukaan he ihmettelivät, missä kaikki toiminta on.[91] Sarjaa arvosteltiin ensimmäisten esitysten yhteydessä sekavuudesta sillä katsojat eivät Lucasin mukaan pitäneet ratkaisusta kertoa Indiana Jonesin nuoruuden kahdesta eri vaiheesta.[88] Kerrontaa vaikeutti myös se, ettei sarjan jaksoja esitetty kronologisessa järjestyksessä.[90] Tämän lisäksi tarinaa sekoittivat eri ohjaajien erilaiset näkemykset, jotka saattoivat olla hyvinkin erilaisia. Ohjaajille ei käsikirjoittajien tapaan tarjottu mahdollisuutta keskustella näkemyksistään toistensa kanssa.[90]
Lucasin mielestä sarjan huono menestys johtui toiminnan puutteesta. Vaikka hän oli jo ennen sarjan ilmestymistä kuvaillut sitä julkisuudessa kasvutarinaksi,[91] hän joutui myöhemmin, sarjan huonon menestyksen myötä, toteamaan että ”vaikka kuinka monta kertaa kertoisit, että sarja kertoo nuoren pojan tutkimusmatkasta historiaan, he silti odottivat näkevänsä sen vierivän kiven”.[89] Tällä hän viittasi Kadonneen aarteen metsästäjien alussa nähtyyn kohtaukseen, jossa Indiana pakenee vierivää kivenlohkaretta.
Osa sarjan jaksoista jäi esittämättä ABC:n peruutettua sen 1993 huonojen katsojalukujen takia.[92] Katsojien ja kanavan arvostelusta huolimatta sarja sai kriitikoilta positiivisemman vastaanoton. New York Times sanoi sen olevan ”vaikuttavin viikoittainen televisiosarja”, Time piti sitä kunnianhimoisena ja tyylikkäänä ja Wall Street Journal sanoi sen vastaavan vaikuttavuudessaan elokuvia.[92]
Myöhemmät versiot
Lucas oli hyvin pettynyt sarjan päätyttyä ennenaikaisesti. Hän on kuvaillut sitä hauskimmaksi tekemäkseen projektiksi ja korostanut, ettei aikonutkaan tehdä sarjasta kaupallista menestystä.[92] Vuonna 1996 George Lucas leikkasi sarjan tapahtumat uudelleen aikajärjestykseen, yhdisteli jaksoja ja jätti George Hallin kertojanäänen pois, jolloin sarjasta muokattiin 23 tv-elokuvaa. Lisäksi Lucas kuvasi uutta materiaalia, jotta tapahtumien väliin jäävistä aukoista huolimatta tarina kulkisi sujuvasti eteenpäin.[90] USA Network ja BBC1 esittivät elokuvat.
Kirjat
Ensimmäinen Indiana Jones -kirja oli Campbell Blackin kirjoittama Kadonneen aarteen metsästäjät -elokuvaan perustuva Raiders of the Lost Ark (1981), jonka kustansi Ballantine Books. Tätä seurasivat seuraaviin elokuviin perustuvat kirjat Indiana Jones and the Temple of Doom (1984) ja Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989, julkaistu myös suomeksi), joka oli ensimmäinen Rob MacGregorin kirjoittama Indiana Jones -kirja. Hän kirjoitti tämän jälkeen vielä kuusi Indiana Jones -kirjaa vuosina 1991–1992 Bantam Books -kustantamolle. Kirjat eivät perustuneet elokuviin ja sijoittuivat 1920-luvulle.[93] Hänen teoksissaan Indiana meni naimisiin Deirdre Campbell -nimisen naisen kanssa.[94] Tämän jälkeen kirjasarjaa jatkoivat Martin Caidin, joka kirjoitti kaksi Indiana Jones -kirjaa vuosina 1993–1994, ja Max McCoy, joka kirjoitti neljä kirjaa hahmosta vuosina 1995–1999.
Saksalainen Wolfgang Hohlbein kirjoitti vuosien 1990–1994 aikana kahdeksan saksankielistä Indiana Jones -romaania Goldmann Publishing -kustantamolle.[95] Hohlbeinin kirjat on käännetty vain hollanniksi,[96] ja ne sijoittuvat yhtä lukuun ottamatta vuosien 1938 ja 1944 välille.[95] Suomen kielellä on julkaistu neljä Indiana Jones -romaania, joista ensimmäinen oli Otavan kustantama[97] ja loput WSOY:n julkaisemia.

Suomeksi julkaistut Indiana Jones-romaanitAlkuperäinen nimiVuosiSuomenkielinen nimiKirjailijaIndiana Jones and the Last Crusade1990Indiana Jones ja viimeinen ristiretkiRob MacGregorIndiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaJames RollinsIndiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaJames LucenoIndiana Jones and the Temple of Doom2008Indiana Jones  ja tuomion temppeliSuzanne Weyn
Sarjakuvat
Marvel Comics alkoi tuottaa Indiana Jones -sarjakuvia Kadonneen aarteen metsästäjien ilmestyttyä 1981. He olivat tyytyväisiä George Lucasin Tähtien sota -elokuviin perustuvien sarjakuvien menestykseen, mikä saattoi vaikuttaa päätökseen aloittaa Indiana Jones -sarjakuvien tekeminen.[98] Ensimmäinen sarjakuva oli toisinto elokuvan juonesta, mutta Marvel julkaisi myös nimellä Further Adventures of Indiana Jones itsenäisiä tarinoita, joissa Marion Ravenwood esitettiin poikkeuksellisesti Jonesin vakiotyttöystävänä.[99] Lehteä ilmestyi 34 numeroa Yhdysvalloissa, minkä lisäksi Marvel julkaisi kaksi elokuviin Tuomion temppeli ja Viimeinen ristiretki perustuvaa sarjakuvaa.[98] Suomeksi julkaistiin 17 numeroa vuosien 1984–1986 aikana nimellä Indiana Jones.[99]
Myöhemmin vuonna 1991 Dark Horse Comics alkoi tuottaa sarjakuvia Indiana Jonesin seikkailuista. Se julkaisi vuoteen 1996 mennessä kahdeksan kokonaista tarinaa (jaettuna useisiin osiin).[98] Lisäksi vuonna 1993 Dark Horse teki sarjakuvaversiot Indiana Jones Jr. -tv-sarjan 12 ensimmäisestä jaksosta.[98][100] Vuonna 2008 Dark Horse julkaisi viimeisimmän Indiana Jones -sarjakuvansa, Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta, joka noudatti elokuvan juonta.[100]
Huvipuistolaitteet
Indiana Jonesin nimeä käytetään neljän huvipuistolaitteen yhteydessä eri maiden Disneyland-huvipuistoissa.
Indiana Jones Epic Stunt Spectacular! — Disney’s Hollywood Studios, Florida (1989, tuolloin nimellä Disney-MGM Studios).
Indiana Jones et le Temple du Péril — Disneyland Paris, Ranska (1993).
Indiana Jones Adventure: Temple of the Forbidden Eye — Disneyland, Kalifornia (1995).
Indiana Jones Adventure: Temple of the Crystal Skull — Tokion DisneySea, Japani (2001).
Indiana Jones Epic Stunt Spectacular! esittelee vierailijoille, kuinka Kadonneen aarteen metsästäjät -elokuvan stuntteja tehtiin, ja halukkaat katsojat saavat osallistua esitykseen.[101] Indiana Jones et le Temple du Péril (ransk. Indiana Jones ja tuomion temppeli) on perinteinen vuoristorata, jossa temppelin raunioita muistuttava rata kierretään kaivoskärryä muistuttavissa vaunuissa.[102] Indiana Jones Adventure: Temple of the Forbidden Eye ja Temple of the Crystal Skull ovat kaksi lähes identtistä kiertoajelua, jossa laitteen vierailijat pääsevät kulkemaan mukana Indianan seikkailussa. Radat koostuvat erilaisista hämäristä kammioista, joita ovat esimerkiksi Bug Room ja Snake Chamber.[103][104]
Tietokone- ja videopelit
Ensimmäinen Indiana Jones -peli Raiders of the Lost Ark oli Atarin julkaisema lisenssipeli ja perustui juoneltaan löyhästi ensimmäiseen elokuvaan.[105]
Lisenssipelien lisäksi on julkaistu useita Indiana Jones -nimisiä pelejä, jotka eivät perustu mihinkään tiettyyn elokuvaan. Ensimmäinen näistä oli Mindscapen kehittämä Indiana Jones in the Lost Kingdom, joka julkaistiin vuonna 1984. Ensimmäinen PC:lle julkaistu graafinen peli, joka ei perustunut elokuvaan, oli LucasArtsin kehittämä Indiana Jones and the Fate of Atlantis, joka julkaistiin Indiana Jones and the Last Crusade -pelin tavoin kahtena eri versiona, joille oli annettu nimet The Action Game ja The Graphic Adventure. Action Game -versio oli arcade-seikkailupeli, kun taas Graphic Adventuressa keskityttiin pulmien ratkaisuun. Indiana Jonesilla oli ensimmäistä kertaa pelissä ääni, jonka Doug Lee antoi hänelle. Vuonna 1999 julkaistiin ensimmäinen Indiana Jones -aiheinen 3D-peli Indiana Jones and the Infernal Machine, joka toimi samalla jatko-osana The Fate of Atlantis -pelille.[106] Peli oli ottanut vaikutteita Tomb Raider -peleistä[106] ja sijoittui vuoteen 1947, 9 vuotta Viimeinen ristiretki -elokuvan jälkeen. Jonesin vastustajina nähtiin ensimmäistä kertaa neuvostoliittolaiset.[107] Pelille on julkaistu kaksi 3D-grafiikkaa käyttävää jatko-osaa, Indiana Jones and the Emperor’s Tomb (2003) ja Indiana Jones and the Staff of Kings (2009).
LucasArts ja TT Games Publishing Ltd. julkaisivat vuonna 2008 lapsille sopivamman vaihtoehdon muille Indiana Jones -peleille Lego Indiana Jones: The Original Adventures -pelin muodossa. Pelissä oli yhdistetty Lego-palikat ja Indiana Jones samalla periaatteella kuin LucasArts oli aiemmin yhdistänyt palikat ja Tähtien sodan Lego Star Wars: The Video Game -pelissä. Tarkoituksena oli pelata ensimmäiset kolme Indiana Jones -elokuvaa läpi ensin Story Mode -tilassa, jonka jälkeen pelaaja voi pelata jo läpäisemänsä tasot uudelleen Free Play -tilassa, jossa on mahdollista käyttää useampia erilaisia hahmoja.[108] Peliin julkaistiin vuonna 2009 jatko-osa Lego Indiana Jones 2: The Adventure Continues, joka sisälsi kaikki edellisessä pelissä olleet elokuvat (kentät oli rakennettu uudelleen) ja uusia, aiempana vuonna ilmestyneeseen Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta -elokuvaan perustuvia tasoja.[109]

PeliVuosiKonsoliRaiders of the Lost Ark1982Atari 2600Indiana Jones and the Lost Kingdom1984Commodore 64, ZX SpectrumIndiana Jones and the Temple of Doom1985Atari System[110]Indiana Jones and the Temple of Doom1985ZX Spectrum, Amstrad, MSX, Commodore 64, Apple II, WindowsIndiana Jones in Revenge of the Ancients1987WindowsIndiana Jones and the Temple of Doom1988NESIndiana Jones and the Last Crusade: The Action Game1989Apple Macintosh, Windows, Amstrad, Atari ST, Commodore 64, MSX, Commodore Amiga, ZX Spectrum, NES, Sega Master System, Sega Game Gear, Sega Mega Drive, Game BoyIndiana Jones and the Last Crusade: The Graphic Adventure1989Apple Macintosh, Atari ST, Commodore Amiga, WindowsIndiana Jones and the Fate of Atlantis: The Action Game1992Commodore 64, ZX Spectrum, Amstrad CPC, Windows, Atari ST, Commodore AmigaIndiana Jones And The Fate Of Atlantis: The Graphic Adventure1992Apple Macintosh, Windows, Commodore AmigaThe Young Indiana Jones Chronicles1992NESIndiana Jones' Greatest Adventures1994Super Nintendo Entertainment SystemInstruments of Chaos: Starring Young Indiana Jones1994Mega DriveIndiana Jones and His Desktop Adventures1996Windows, Apple MacintoshIndiana Jones and the Infernal Machine1999Windows, Nintendo 64, Game BoyIndiana Jones and the Emperor’s Tomb2003Xbox, Windows, PlayStation 2Lego Indiana Jones: The Original Adventures2008Windows, PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation Portable, Xbox 360, Wii, Nintendo DSIndiana Jones and the Staff of Kings2009PlayStation 2, PlayStation Portable, Wii, Nintendo DSLego Indiana Jones 2: The Adventure Continues2009Windows, PlayStation 3, PlayStation Portable, Xbox 360, Wii, Nintendo DSViite[111]
Tiivistelmät elokuvista
Juoni

IlmestymisvuosiSuomenkielinen nimiAlkuperäinen nimiJuoni1981Kadonneen aarteen metsästäjätRaiders of the Lost ArkVuonna 1936 Indiana Jones lähetetään etsimään Liiton arkkia Kairosta. Myös natsit havittelevat Arkkia, eikä Yhdysvaltain tiedustelupalvelu salli sen joutua heidän käsiinsä. Indiana saa apua nuorelta Marion Ravenwoodilta, jonka isä, kuollut arkeologi ja Indianan oppi-isä, omisti tietämättään talismaanin, joka paljastaa Arkin olinpaikan. Jones saa Ravenwoodilta talismaanin ja selvittää Arkin olinpaikan, mutta natsit vievät sen häneltä. Indiana ja Marion saavat Arkin takaisin haltuunsa myöhemmin ja yrittävät paeta laivalla. Natsien sukellusvene saa heidät kuitenkin kiinni; he valtaavat laivan ja vievät Arkin sekä Marionin. Indiana lähtee perään, muttei saadakseen Arkin takaisin haltuunsa, vaan pelastaakseen Marionin. Natsit avaavat arkin ja tuhoutuvat.1984Indiana Jones ja tuomion temppeliIndiana Jones and the Temple of DoomVuonna 1935 Indiana Jones joutuu Shanghaissa kiinalaisten gangsterien petkuttamaksi, mutta onnistuu pääsemään pakoon yhdessä nuoren kiinalaisen apulaisensa Short Roundin ja laulajatar Willie Scottin kanssa. Gangsterien johtaja Lao Che kuitenkin pudottaa heidän lentokoneensa Intiaan, jossa pienen kylän asukkaat pyytävät Indianaa tovereineen palauttamaan takaisin Tugeeni-kultin viemän pyhän kiven ja kylän lapset, jotka elävät orjina tugeenien kaivoksissa. Indiana matkustaa Pankotin palatsiin, joka paljastuu kyläläisten sanojen mukaisesti kultin temppeliksi, jossa harjoitetaan ihmisten uhraamista. Indiana yrittää samanaikaisesti vapauttaa lapset kultin kaivoksista, joissa he etsivät puuttuvia pyhiä kiviä, saada haltuunsa jo löydetyt pyhät kivet, sekä paeta temppelistä.1989Indiana Jones ja viimeinen ristiretkiIndiana Jones and the Last CrusadeMiljonääri Walter Donovan pyytää Indianaa vuonna 1938 etsimään pyhää Graalin maljaa. Indianan isä Henry Jones, kirjallisuuden professori ja Graal-asiantuntija, oli Donovanin palkkaaman ryhmän aiempi johtaja, joka on kuitenkin kadonnut Venetsiassa. Indianan isä oli kirjoittanut koko elämänsä ajan päiväkirjaansa kaikki löytämänsä tiedot Graalista ja postitti sen ennen katoamistaan Indianalle. Päiväkirjaan Henry Jones on piirtänyt kartan Graalin piilopaikkaan, mutta se on hyödytön, koska hän ei tiedä lähtöpaikkana toimivan kaupungin nimeä. Venetsiasta Indiana löytää ritarin haudan, jossa makaa yksi kolmesta veljeksestä, jotka löysivät Graalin, ja saa tietää kaupungin olevan Aleksandretta, jonka päällä nykyinen Iskanderun sijaitsee. Ristimiekan veljeskunta yrittää lopettaa Indianan etsinnän tappamalla hänet, mutta he päätyvätkin paljastamaan tälle, että hänen isänsä on vankina natsien hallitsemassa itävaltalaisessa linnassa. Indiana löytää sieltä isänsä, mutta menettää päiväkirjan ja apulaisensa Elsa Schneiderin, joka paljastuu natsien kätyriksi. Indiana ja Henry pakenevat linnasta ja hakevat kirjan Berliinistä. Tämän jälkeen he matkaavat Turkkiin tarkoituksenaan löytää Graal ennen natseja.2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaIndiana Jones and the Kingdom of Crystal SkullVuonna 1957 neuvostoliittolaiset sotilaat ovat napanneet Indianan, jotta tämä auttaisi heitä löytämään avaruusolion ruumiin Alue 51:stä. Indiana auttaa heitä ja pakenee, mutta menettää työnsä yliopistolla, koska FBI-agentit epäilevät hänellä olevan kommunistiyhteyksiä. Nuori Mutt Williams pyytää Indianaa kuitenkin auttamaan häntä kadonneen tohtori Harold Oxleyn etsinnässä. Myös Muttin äiti, joka Indianan tietämättä on hänen entinen naisystävänsä Marion Ravenwood, on kadonnut. Oxleyn jäljet johtavat Peruun, josta Indiana ja Mutt löytävät Akatorin (paremmin tunnettu espanjan kielisellä nimellä Eldorado) kristallikallon. Neuvostoliittolaiset saavat heidät kuitenkin kiinni ja pakottavat Jonesin jälleen auttamaan heitä Akatorin löytämisessä. Jones, Mutt, Ravenwood ja vangiksi joutunut ja hulluksi tullut Oxley pakenevat neuvostoliittolaisten luota ja pääsevät Akatoriin, joka paljastuu ulottuvuuksien välisten olentojen alukseksi.

Elokuvien taloudellinen menestys

Lähteet
CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta tutkimusmatkaa Kolumbus suoritti?


Aarne Armas Arvonen (4. elokuuta 1897 Helsinki – 1. tammikuuta 2009 Järvenpää) oli suomalainen puuseppä, joka kuollessaan oli viimeinen elossa ollut 1800-luvulla syntynyt suomalainen. Hän oli 111 vuoden iässä kuollessaan myös Suomen vanhin ihminen, Euroopan kolmanneksi vanhin mies ja koko maailman seitsemänneksi vanhin mies.[1] Lisäksi Arvonen muistetaan viimeisenä elossa olleena Suomen sisällissodan taisteluihin osallistuneena veteraanina sekä viimeisenä punakaartilaisena. Suurelle yleisölle hän tuli tunnetuksi esiinnyttyään useita kertoja julkisuudessa 100 vuotta täytettyään.[2]
Elämä
Varhaiset vuodet
Helsingissä nelilapsisen perheen esikoisena syntyneen Aarne Arvosen vanhemmat olivat Heikki Arvonen ja Amanda ”Mandi” Salminen (s. 1872)[3]. Hänen syntymäkotinsa sijaitsi Kallion kaupunginosassa Eläintarhantiellä.[4] Heikki Arvonen oli Porista kotoisin ollut päätoimittaja ja ammattiyhdistysmies, jonka isä puolestaan oli saksalainen merimies Heinrich August Hilpert ja äiti porilainen Maria Josefina Arvelin.[5] Aarne Arvosen lapsuusvuosina perhe muutti useita kertoja paikkakunnalta toiselle. He asuivat lyhyen aikaa Turussa, ennen kuin Heikki Arvonen vuosina 1906–1911 työskenteli sosialidemokraattisten sanomalehtien toimittajana Hämeenlinnassa, Kuopiossa ja Lappeenrannassa. Kansakoulun lisäksi Aarne ehti vuosina 1908–1909 käymään yhden lukuvuoden verran Kuopion klassillista lyseota. Arvosen äiti Mandi Salminen kuoli 39-vuotiaana helmikuussa 1912 synnyttäessään perheen neljättä lasta. Arvoset asuivat tuolloin Helsingin Huopalahdessa. Leskeksi jäänyt Heikki Arvonen avioitui pian Elsa Pylvänäisen kanssa ja he saivat myöhemmin kaksi tytärtä.[2]
Aarne ei isän uuden avioliiton jälkeen enää viihtynyt kotona, vaan eli kesästä 1914 lähtien katupoikana. Hän elätti itsensä kerjäämällä, satunnaisilla töillä ja jopa varkauksilla. Arvosen mukaan runoilija Eino Leino antoi aina runsaasti rahaa, kun taas kirjailija Juhani Aho ei antanut kerjäläisille mitään.[4] Syksyllä 1916 Arvonen sai näpistelystä 40 markan sakon, jonka hän suoritti vankilassa. Tämän jälkeen Arvonen lähti vapaaehtoisena ensimmäisen maailmansodan aikaisiin linnoitustöihin Minskiin. Vapaaehtoisia kuljettanut juna ei kuitenkaan jatkanut määränpäähänsä, kun kaikki sen matkustajat sairastuivat lavantautiin. Arvonen selvisi taudista, muttei ehtinyt pääsemään varsinaisiin linnoitustöihin, ennen kuin heidät lähetettiin takaisin. Suomeen palattuaan hän teki linnoitustöitä Uudellamaalla, jossa rakennettiin Helsingin maa- ja merilinnoitusta. Syksyllä 1917 Arvonen oli kolmen kuukauden ajan vastaavissa linnoitustöissä Viron kuvernementissa.[2]
Sisällissota
Virosta palattuaan Arvonen oli työttömänä ja asui Siltasaaren kaupunginosan Sirkuskadulla (nyk. Paasivuorenkatu) sijainneessa asunnottomien yömajassa. Sisällissodan sytyttyä 27. tammikuuta 1918 Arvonen kävi Mäntymäen kentällä pidetyissä työväenliikkeen joukkokokouksissa ja liittyi lopulta 6. maaliskuuta Helsingin punakaartiin, jossa hänet sijoitettiin III rykmentin 1. pataljoonaan. Arvonen sai majoituksen, vaatetuksen ja ruoan lisäksi palkkaa 15 markkaa päivässä.[2]

Arvosen komppania palveli aluksi Helsingissä vartiotehtävissä. Maaliskuun puolivälissä se lähetettiin Karjalan rintamalle, jossa komppania osallistui 19. maaliskuuta lähtien Joutsenon taisteluihin. Aluksi Arvonen oli mukana Jääsken pitäjän Penttilässä käydyissä taisteluissa, jossa punaisten rintamapäällikkönä toimi näyttelijä Jalmari Parikka. Reilun kuukauden kuluttua punaisten joukot vedettiin valkoisten hyökkäyksen edeltä puolustamaan Viipuria. Sekasortoisessa tilanteessa Arvonen yritti siirtyä Neuvosto-Venäjän puolelle ja päätyi lopulta 23. huhtikuuta lähelle rajaa Terijoen Kuokkalaan, joka  kuitenkin oli jo valkoisten hallussa. Tämän jälkeen takaisin vetäytynyt komppania onnistui vielä välttämään vangiksi jäämisen Viipurin taistelun yhteydessä 27.-28. huhtikuuta, yrittäen seuraavana yönä murtautua valkoisten saartorenkaan läpi kohti Haminaa. Epäonnistuneen läpimurtoyrityksen aikana kaatui noin 500 punaista, mutta Arvonen onnistui säilymään hengissä ja antautui valkoisille Tienhaaran rautatieasemalla 29. huhtikuuta.[2]
Antautumisen jälkeen Arvonen siirrettiin Viipurin vankileirille ja sieltä edelleen 4. kesäkuuta Tammisaaren vankileirille, jossa hänestä tuli tutkintavanki nro 4842. Arvonen sairasti tuhansia vankeja tappaneen espanjantaudin, mutta selvisi siitäkin. Tammisaaressa oli sattumalta vartijana hänen suojeluskuntaan kuulunut setänsä Ivar Hilpert, joka toimitti Arvoselle ruokapaketteja. Häntä kuulusteltiin omien vaiheidensa lisäksi myös sodan aikana punaisten siviilihallinnossa toimineen isänsä tekemisistä. Lopulta 30. heinäkuuta Arvonen tuomittiin ehdolliseen 3 vuoden ja 8 kuukauden kuritushuonerangaistukseen ja päästettiin samalla vapaaksi viiden vuoden koeajalla. Lisäksi hän menetti kansalaisluottamuksensa kahdeksaksi vuodeksi yli rangaistusajan. Sisällissodan aika aiheutti Arvoselle traumoja, eikä hän milloinkaan muistellut sotavuosia mielellään. Viimeisinä vuosinaan hän kuitenkin kritisoi vapaussotamyytin uudelleenlämmittämistä.[2]
Myöhemmät vaiheet
Sisällissodan jälkeen Arvonen elätti itsensä sekalaisilla töillä eri puolilla Suomea. 1920-luvulla hän työskenteli muun muassa rakennuksilla, renkinä Kylmäkoskella sekä autonapumiehenä Nobel-Standardin öljyvarastolla Helsingin Sörnäisissä. Arvonen joutui myös uudelleen vankilaan pikkurikoksista. Vankeusaikanaan hän opiskeli matematiikkaa ja hankki koristeveistäjän ammatin, jonka ansiosta Arvonen vapauduttuaan sai työpaikan Suonenjoella toimineesta Kutvosen huonekalutehtaasta. Paikkakunnalle saapui Helsingistä pian myös hänen puolisonsa Sylvi Emilia Salonen (1897–1938), jonka kanssa Arvonen sai kaksi tytärtä. Suonenjoelta perhe muutti 1930-luvun alussa Helsinkiin Kallion kaupunginosaan. Sylvi Arvonen kuoli vuonna 1938, minkä jälkeen Arvonen muutti lapsineen Järvenpäähän Terholan kaupunginosaan rakentamaansa taloon. Talvi- ja jatkosotaan Arvosta ei taustansa vuoksi kelpuutettu, vaan hän palveli työvelvollisena.[2] Kesällä 1948 Arvonen oli jälleenrakentamassa Lapin sodassa tuhottua Lokan kylää Kansainvälisen Vapaaehtoisen Työleirijärjestön vapaaehtoisena.[6]

Sotavuosien jälkeen Arvonen työskenteli pitkään koristepuuseppänä huonekalutehtaassa. Hän kiinnostui myös kielistä, opiskellen ranskaa ja englantia. Lisäksi Arvonen harrasti aritmetiikkaaa ja tähtitiedettä, josta hän kiinnostui jo nuorena miehenä. Arvonen oli vuonna 1921 perustetun tähtitieteellisen yhdistyksen Ursan perustajajäsen ja myöhemmin hänet nimettiin yhdistyksen kunniajäseneksi. Arvosen jäsenyys Ursassa kesti lähes 87 vuotta. Tähtitiede pysyi hänen rakkaimpana harrastukseen aina viimeisiin elinvuosiin saakka.[2] Arvonen otti osaa myös Keski-Uudenmaan tähtitieteellisen yhdistyksen Altair ry:n toimintaan, jonka kunniajäsen hän Ursan tavoin oli.[7] 1920-luvulla Arvonen harrasti myös maalausta. Tupakoinnin ja väkevän alkoholin nauttimisen hän kertoi jättäneensä jo vuonna 1933. Arvonen ei ollut kiinnostunut politiikasta, eikä kuulunut milloinkaan edes ammattiliittoon. Hänen puolisonsa Sylvi sen sijaan oli innokas vasemmistolainen.[2]
Viimeiset elinvuodet
Arvonen asui toisen tyttärensä ja vävynsä kanssa itse rakentamassaan omakotitalossa kesään 2005 saakka, jolloin hän joutui terveyskeskuksen vuodeosastolle munuaistulehduksen vuoksi ja odottamaan vanhainkotipaikkaa.[8] Arvonen tuli koko kansan tietoisuuteen elokuussa 1997, kun hän 100 vuotta täyttäessään alkoi antamaan haastatteluita tiedotusvälineille. Arvosen syntymäpäiviä vietettiin Järvenpäässä hänen kantabaarissaan Pub Winstonissa, jossa paikalla oli myös Helsingin Sanomat.[4] Lisäksi Arvosta haastateltiin muun muassa Ylen Aamu-TV:ssä ja vuotta myöhemmin hän esiintyi Tv-uutisissa sisällissodan 80-vuotismuistopäivän johdosta.[9] Arvonen matkusteli ulkomailla vielä vanhoilla päivillään, Arvonen kävi muun muassa pubikierroksella Lontoossa 100-vuotispäivänsä kunniaksi. Suomen vanhin asukas hänestä tuli 5. joulukuuta 2006 Elsa Tilkasen kuoltua 110-vuotiaana.[10]
Elokuussa 2007 uutisoitiin Arvosen 110-vuotispäivästä. Hän oli tuolloin lähes sokea, mutta seurasi ja kommentoi yhä uutisia radiosta. Arvonen juhlisti merkkipäiväänsä järvenpääläisessä pubissa, johon ystävät hakivat hänet hoitokodista.[8] Arvonen asui ennen kuolemaansa Järvenpäässä Vanhankylänniemen terveyskeskussairaalan vuodeosastolla.[11] Elokuussa 2008 Arvonen vietti 111-vuotispäiviään perheenjäsentensä parissa. Perinteinen pubivierailu jäi hänen omasta tahdostaan väliin.[12]
Arvosen tytär Irma Roiha kuvaili isäänsä älykkääksi ja lukeneeksi tietoviisaaksi. Hänen mukaansa Arvonen ei myöskään dementoitunut, vaan muisti pysyi hyvänä kuolemaan saakka. Viimeisinä aikoinaan hän ei kuitenkaan pystynyt enää kävelemään, vaan joutui liikkumaan pyörätuolilla. Arvonen kuoli Järvenpäässä uudenvuodenpäivän iltana 2009 nopeasti edenneeseen keuhkokuumeeseen. Vielä edellisenä iltana hän oli mukana uudenvuoden juhlinnassa ja Arvosen kerrottiin jopa tavailleen Marseljeesin sanoja ranskaksi. Hän oli kuollessaan 111 vuoden ja 150 päivän ikäinen. Aarne Arvonen haudattiin sukuhautaan Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.[2]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Yli 110-vuotiaiksi eläneet suomalaiset
Luokka:Suomen sisällissodan punaiset
Luokka:Vuonna 1897 syntyneet
Luokka:Vuonna 2009 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Moottoritie on pelkästään moottoriajoneuvoliikenteelle tarkoitettu nopean liikkumisen mahdollistava tie. Moottoritiellä eri ajosuunnat on fyysisesti erotettu toisistaan, eikä moottoritie risteä samassa tasossa muiden kulkuväylien kanssa. Moottoritiellä on käytännössä aina vähintään kaksi ajokaistaa molempiin suuntiin ja risteykset muiden teiden kanssa on toteutettu eritasoliittymillä.
Maailman ensimmäinen moottoritie valmistui vuonna 1924 Italiaan Milanon ja Varesen välille. Saksan ja Yhdysvaltojen ensimmäiset moottoritiet rakennettiin 1930-luvulla. Varsinaisesti moottoriteiden rakentaminen pääsi vauhtiin kuitenkin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Suomen ensimmäinen moottoritie valmistui vuonna 1962 Helsingin Munkkiniemen ja Espoon Gumbölen välille.
Moottoritien määritelmä
Vuoden 1968 tieliikennettä koskevassa kansainvälisessä yleissopimuksessa, niin kutsutussa Wienin tieliikennesopimuksessa, moottoritie määritellään seuraavasti:

Viimeisestä kohdasta aiheutuu, että tie, joka täyttää kaikki moottoritielle asetetut vaatimukset mutta jota ei liikennemerkein ole merkitty moottoritieksi, ei ole moottoritie. Niinpä esimerkiksi Itäväylä, Hämeenlinnanväylän alkuosa Haagasta Kehä III:lle sekä osa Kehä I:stä kaksine ajoratoineen ja eritasoliittymineen muistuttavat moottoriteitä, mutta niitä ei ole merkitty moottoriteiksi.
Vaikka tieliikennesopimus ei sitä suoraan määrääkään, on moottoritiellä useimmiten vähintään kaksi ajokaistaa molempiin suuntiin. Moottoritiet ovat myös aina kestopäällystettyjä.
Moottoritien tarkka määritelmä ja moottoriteille asetetut tekniset vaatimukset vaihtelevat jonkin verran maittain.
Moottoriteillä noudatettavat liikennesäännöt
Myös moottoriteillä noudatettavat liikennesäännöt vaihtelevat jonkin verran maittain. Tieliikennesopimuksessa[1] on määrätty kuitenkin joitakin yleisperiaatteita:
Tien käyttö on kielletty jalankulkijoilta, eläimiltä ja ajoneuvoilta, jotka eivät voi saavuttaa määrättyä nopeutta tasaisella tiellä.
Moottoritielle pysähtyminen ja pysäköiminen ilman pakottavaa syytä on kielletty.
U-käännöksen tekeminen on kielletty.
Moottoriteiden nopeusrajoitus on yleensä 80–130 kilometriä tunnissa. Saksassa osalla moottoriteistä ei ole nopeusrajoituksia lainkaan.
Suomessa moottoritiellä saa kuljettaa vain moottoriajoneuvoa, jonka suurin sallittu tai rakenteellinen nopeus on yli 50km/h.[2]
Koska kaikki ajoneuvot eivät voi käyttää moottoritietä, sillä pitää olla myös rinnakkaisyhteys. Usein rinnakkaisyhteys on niin sanottu vanha tie, joka on ollut päätie ennen moottoritien valmistumista. Rinnakkaisyhteys voi kulkea myös keskustan katuverkolla. Maissa, joissa moottoritiet tai osa niistä ovat maksullisia, rinnakkaisyhteys on yleensä maksuton.
Moottoritiet Suomessa

Suomi on harvaan asuttu maa ja liikennemäärät ovat yleensä pieniä. Tämän vuoksi Suomeen ei ole ollut tarpeellista rakentaa samanlaista kattavaa moottoritieverkkoa kuin esimerkiksi Saksassa on. Vuoden 2018 alussa Suomessa oli 893 kilometriä moottoriteitä.[3] Pisimmät yhtäjaksoiset moottoritiet ovat Vantaan ja Ylöjärven välinen osuus valtatiellä 3, Helsingin ja Turun välinen osuus valtatiellä 1, Helsingin ja Haminan välinen osuus valtatiellä 7 sekä Helsingin ja Heinolan välinen osuus valtatiellä 4. Muut moottoritiet ovat yleensä lyhyehköjä osuuksia suurimmissa kaupungeissa. Myös valtatiellä 9 on moottoritietä noin 130 kilometrin matkalla yhteensä kuudella toisistaan erillisellä osuudella.
Suomen lainsäädännön moottoritien määritelmä noudattaa Wienin tieliikennesopimuksen määrittelyä:

Lähes kaikki Suomen moottoritiet ovat 2+2-kaistaisia: Helsingin ja Tampereen seuduilla sekä Turussa, Lahdessa, Hyvinkäällä ja Akaassa on useampikaistaisia osuuksia. Lisäksi Kotkassa on rinnakkaisrampillinen osuus. Vain lain määrittelemät moottoritiet laskien levein osuus on kantatiellä 51 Espoossa, jossa rinnakkaisramppeineen tie yltää yhteensä 12 kaistaan. Rinnakkaisrampillisia osuuksia on vain Kantatiellä 51 Espoon Westendissä, Valtatiellä 3 Tampereen Lakalaivalla ja Valtatiellä 7 Kotkan Karhulassa. Rinnakkaisramppeja huomioon ottamatta leveimmät osuudet ovat valtatiellä 1 Espoon Leppävaarassa, valtatiellä 4 Helsingin Viikissä, kantatiellä 45 Helsingin Pakilassa ja Vantaan Tikkurilassa sekä kantatiellä 51 Espoosta Haukilahden ja Westendin välillä, jotka ovat kaikki 4+4-kaistaisia osuuksia. Rinnakkaisrampit on yleensä tarkoitettu erottamaan paikallisen ja pitkän matkan liikenteen sekoittumisalueet vilkkailla tieosuuksilla.
Moottoriteille on asetettu tiettyjä tien geometriaa, liittymäväliä ja muita teknisiä ominaisuuksia koskevia vaatimuksia. Moottoriteistä hieman alle kahdella kolmasosalla nopeusrajoitus on 120 kilometriä tunnissa. Muilla moottoriteillä rajoitus on yleensä 100 kilometriä tunnissa, joskus myös tätä alempi. Talvisin nopeusrajoitus on kaikilla moottoriteillä enintään 100 kilometriä tunnissa.
Moottoritiet jaetaan merkityksensä perusteella neljään luokkaan:[4]
A-luokkaan kuuluvat valtakunnalliset moottoritieosuudet maaseutuosuuksilla. Nopeusrajoitus on yleensä 120km/h.
B-luokkaan kuuluvat valtakunnalliset moottoritieosuudet kaupunkitaajamien ohitusosuuksilla. Nopeusrajoitus on 100–120km/h.
C-luokkaan kuuluvat taajamaseudun tiestön runkoväylänä toimivat moottoritiet (1. luokan kaupunkimoottoritiet). Nopeusrajoitus on 80–100km/h.
D-luokkaan kuuluvat keskustojen syöttökehänä toimivat, taajamarakenteeseen kiinteästi integroidut moottoritiet, joilla ei ole kauttakulkuliikennettä (2. luokan kaupunkimoottoritiet). Nopeusrajoitus on yleensä 80km/h.
Luokittelu liittyy lähinnä tiesuunnitteluun eikä luokkaa mitenkään merkitä tielle liikennemerkein. Alemman luokan moottoriteillä tien tekniset vaatimukset eivät ole niin tiukat. Nimitystä kaupunkimoottoritie käytetään joskus myös moottoritiemäisistä teistä, esim. Kehä III, jotka eivät kuitenkaan ole moottoriteitä.
Suomessa moottoritien rinnalla kulkeva rinnakkaistie on tieluokaltaan yleensä seututie. Rinnakkaisyhteys voi kulkea myös keskustan katuverkolla.
Moottoriteiden rakentaminen ja vaikutukset
Kun moottoritien rakentamisesta päätetään, ratkaisu tehdään muun muassa liikennemäärien, liikenneturvallisuuden, yhdyskuntarakenteen ja ympäristönäkökohtien perusteella. Yleisesti moottoritien rakentaminen voi olla perusteltua, jos keskimääräinen liikennemäärä ylittää 15000 ajoneuvoa vuorokaudessa,[5] joskin moottoritien rakentaminen edellyttää aina liikenteen tuntivaihtelun ja koostumuksen tarkempaa tarkastelua.[6]
Liikenneturvallisuuden osalta moottoriteiden etuna on vastakkaissuuntaisen ja risteävän liikenteen puuttuminen, mikä poistaa kohtaamis- ja risteysonnettomuudet lähes kokonaan. Toisaalta suuremmat nopeudet lisäävät suistumisonnettomuuksien määrää. Suurien liikennemäärien vuoksi myös peräänajo-onnettomuuksien riski kasvaa, joskaan tämä seikka ei liity suoraan tietyyppiin vaan enemmänkin liikennemääriin tietyypistä riippumatta.
Tilastollisesti moottoriteillä sattuu liikennemääriin suhteutettuna vähemmän kuolemaan johtaneita onnettomuuksia ja muita henkilövahinko-onnettomuuksia kuin muilla teillä.[7]
Moottoriteiden ympäristövaikutukset ovat kahtalaiset: yhtäältä moottoritiet sujuvoittavat liikennettä ja mahdollistavat tasaiset nopeudet, mikä saattaa vähentää pakokaasupäästöjä ainakin lyhyellä aikavälillä. Kuitenkin moottoritiet myös hajauttavat yhdyskuntarakennetta ja synnyttävät liikennettä, kun esimerkiksi työssäkäynti on mahdollista entistä kauempaa, mikä taas lisää ilmansaasteita. Lisäksi moottoritiet vievät paljon tilaa muihin tietyyppeihin verrattuna, ja moottoriteiden alta joudutaankin usein purkamaan rakennuksia. Viimeksi mainittua ongelmaa voidaan tosin torjua riittävän pitkän tähtäimen suunnittelulla. Liikennevirasto on kehitellyt keskikaiteellisia moottoriteitä josta puuttuu perinteinen leveä viherkaista ajoratojen välillä. Nykyisin tuskin enää rakennettaisiin 1960-luvulla rakennetun Hämeenlinnan moottoritien kaltaista läpikulkutietä kaupungin keskustan halki. Hämeenlinnassa on tällä hetkellä rakenteilla kauppakeskus moottoritien päälle sekä katuyhteyksiä, estevaikutus myös pienenee. Länsiväylällä Lauttasaaressa on myös suunniteltu moottoritien päälle betonikantta, johon tulisi asuntoja.
Suurten liikennemäärien ja suurien nopeuksien aiheuttama melu haittaa ympäristöä, mitä voidaan torjua meluvalleilla, -aidoilla ja -kaiteilla. Moottoritiet aiheuttavat myös estevaikutuksen, joita voidaan torjua esimerkiksi viher- ja ylikulkusiltoja ja tunneleita rakentamalla.
Suomessa moottoritien rakentamiskustannukset ovat keskimäärin 3–5 miljoonaa euroa/kilometri,[8] joskin kustannukset vaihtelevat tapauskohtaisesti: esimerkiksi sillat ja etenkin tunnelit nostavat tien hintaa.
Luettelo Suomen moottoriteistä

Alla on lueteltu suomalaiset moottoritiet.[9] Mikäli moottoritieosuus on osa useampaa tietä, tästä huomautetaan rivin lopussa.
Valtatie 1
Helsinki–Turku (pituus 165km) [10]
Valtatie 2
Palojärvi, Vihti (pituus 1km, liittyy toiseen moottoritiehen)
Valtatie 3
Vantaa–Hämeenlinna–Tampere–Ylöjärvi (pituus 180km, osittain yhteinen valtatien 9 kanssa)
Helsingby, Mustasaari–Vaasa (pituus 15km, osittain yhteinen valtatien 8 kanssa)
Valtatie 4
Helsinki–Lahti–Lusi, Heinola (pituus 140km, osittain yhteinen valtatien 7 kanssa)
Vaajakoski–Jyväskylä (pituus 6km, yhteinen valtateiden 9, 13 ja 23 kanssa)
Jyväskylä–Kirri (pituus 5km, yhteinen valtatien 13 kanssa)
Huutomäki, Äänekoski (pituus 3km)
Haaransilta, Liminka–Kello, Oulu (pituus 30km)
Maksniemi, Simo–Kemi–Keminmaa (pituus 21km)
Valtatie 5
Lusi, Heinola (4,3km)
Humalajoki–Kuopio–Siilinjärvi (pituus 47km, osittain yhteinen valtatien 9 kanssa)
Valtatie 6
Mansikkala–Kaukopää, Imatra (pituus 10,4km)
Käpykangas–Niittylahti, Joensuu (pituus 14 km, yhteinen valtatien 9 kanssa).
Valtatie 7
Tattarisuo, Helsinki–Kotka–Vaalimaa (pituus 173km, osittain yhteinen valtatien 15 kanssa)
Valtatie 8
Turku–Nousiainen (pituus 20km)
Mustasaari–Vaasa (14km, osittain yhteinen valtatien 3 kanssa)
Valtatie 9
Turku–Lieto as. (pituus 13km)
Järviö–Konho, Akaa (pituus 1,2km)
Konho-Lakalaiva–(pituus 32 km, yhteinen valtatien 3 kanssa)
Lakalaiva–Atala, Tampere (pituus 11km)
Pukinniitty–Pumperi, Jyväskylä (pituus 4,8km)
 Vaajakoski–Jyväskylä (pituus 6 km, yhteinen valtateiden 4, 13 ja 23 kanssa)
Humalajoki-Kuopio-Vuorela (pituus 34 km, yhteinen osuus valtatien 5 kanssa)
Ylämylly–Niittylahti, Joensuu (26 km, yhteistä osuutta valtatien 6 kanssa 14 km sekä valtatien 23 kanssa 11 km)
Valtatie 12
Tampere–Nokia (pituus 8.2km)
Valtatie 25
Lohja, (pituus 1km, liittyy toiseen moottoritiehen)
Valtatie 29
Keminmaa–Tornio (pituus 14km)
Kantatie 45
Helsinki–Ruotsinkylä, Tuusula (pituus 17,9km)
Kantatie 51
Helsinki–Kirkkonummi (pituus 27km)
Yhdystie 3495
Viinikka–Lakalaiva (Tampereen eteläinen sisääntulotie, pituus 2km)
Yhdystie 6018
Jyväskylä (Jyväskylä–Vaajakoski-moottoritien Jyväskylän puoleinen pää, pituus 0,5km)
Suomen moottoriteiden historiaa
Suomen ensimmäisen moottoritiemäisen väylän, Helsingin Itäisen moottoritien (osa nykyistä Itäväylää), rakentaminen aloitettiin vuonna 1950 Kulosaaren sillalla.  Silta ja osuus Kulosaaren läpi Herttoniemeen saakka avattiin vuonna 1957 ja lyhyt osuus Herttoniemen kohdalla valmistui vuonna 1962[11].  Tie on moottoritien tapainen (eritasoliittymät, toisistaan erotetut ajoradat), muttei kuitenkaan täytä kokonaan nykyisiä moottoritielle asetettuja laatuvaatimuksia (tiellä on bussipysäkkejä, kiihdytyskaistat hyvin lyhyitä, jne).
Suomen ensimmäistä varsinaista moottoritietä, Tarvontietä (nyk. Turunväylä), alettiin rakentaa vuonna 1956 Helsingin Munkkiniemen ja Espoon Gumbölen välille. Tie otettiin käyttöön vuonna 1962. Seuraavien kymmenen vuoden aikana Suomeen rakennettiin runsaasti lyhyitä moottoritieosuuksia suurimpien kaupunkien, varsinkin Helsingin läheisyyteen.[12]
Järjestyksessä seuraavat moottoritiet valmistuivat vuonna 1963 valtatielle 8 Turusta Raisioon sekä 1964 Hämeenlinnan ohikulku valtatielle 3. 1968 valmistui moottoritieksi Lempääläntie Tampereelta Lempäälän Kuljuun. Pääkaupunkiseudulla Lahdenväylä valmistui ensin vuonna 1967 Vanhastakaupungista Viikkiin, josta sitä jatkettiin Tattariharjuuun 1971 ja Järvenpäähän 1974. Porvoonväylän ensimmäinen osuus valmistui vuonna 1972.
Nykyiseen verrattuna moottoritiet linjattiin yleensä kulkemaan huomattavan läheltä kaupungin keskustaa. 1960-luvun aikana rakennettiin kolme keskustoja sivuavaa osuutta; Hämeenlinnassa valtatie 3 rakennettiin kulkemaan moottoritienä keskustan halki, samoin kuin valtatie 7 Karhulan keskustaan nykyisessä Kotkassa sekä moottoritiemäinen, mutta ei täysin nykyisiä moottoritien standardeja täyttävä Rovaniemen läpikulku valtatiellä 4.
Myös Jyväskylässä ja Tampereella suunniteltiin moottoritietä aivan keskustan tuntumaan. Jyväskylässä tie olisi alkanut Keljosta, kulkenut Hippoksen ja yliopiston välistä, Harjun takaa ja Rajakatua pitkin Taulumäelle.[13] Suunnitellusta tiestä ehdittiin toteuttaa 1,8 kilometriä pitkä osuus keskustan eteläpuolelle. Suunnitelmien muututtua tie on muutettu luokitukseltaan tavalliseksi tieksi ja on nykyiseltä nimeltään Länsi-Päijänteentie, ollen Suomen ainoa lakkautettu moottoritie. Tampereella keskustan halkaiseva tie olisi kulkenut Ratinasta Lielahteen. Pyynikkiin olisi rakennettu tunneli ja Pispalan maasto tasattu maastoleikkauksella.
Helsingissä suunniteltiin 1960- ja 1970-luvuilla moottoritietä Länsiväylältä Ruoholahdesta keskustan läpi Itäväylälle Sörnäisiin. Se olisi kulkenut satamaradan kuilussa Ruoholahdesta Eduskuntatalolle asti ja jatkunut Mannerheimintien itäpuolella Kaisaniemen puiston läpi Pohjoisrantaan ja edelleen Sörnäisten rantatietä pitkin Itäväylälle saakka. Lisäksi suunniteltiin rautatien viereen moottoritietä, Vapaudenkatua, Helsingin keskustasta Pasilaan. Suunnitelmista esitettiin monia muunnelmia, joista monet olisivat edellyttäneet useiden historiallisten rakennusten purkamista. Eräiden myöhempien suunnitelmien mukaan keskustan läpi johtava moottoritie rakennettaisiin kokonaisuudessaan maanalaiseksi tunneliksi. Suunnitelmien mukaan myös muun muassa Pohjoisranta olisi ollut moottoritietasoinen, ja nykyisen Mallaskadun tunnelin oli tarkoitus olla Hietalahden rantaa pitkin kulkevan Länsiväylän haaran eteläinen ramppi. Ensimmäisen kerran moottoriteitä ehdotettiin Helsingin kantakaupungin alueelle jo Kråkströmin-Lindegrenin suunnitelmassa 1954.
Ensimmäisen öljykriisin seurauksena moottoriteiden rakentaminen väheni huomattavasti, mutta koska kriisin vaikutukset näkyivät Suomessa jonkin verran muita Euroopan valtioita myöhemmin; esimerkiksi Sipoon Massbyn ja Porvoon välinen 23 kilometrin pituinen moottoritie valmistui 1979. Myös monia moottoritiemäisiä eritasoliittymin varustettuja väyliä rakennettiin suurimmissa kaupungeissa, näistä mainittakoon Hämeenlinnanväylä Haagasta Kehä III:lle Pääkaupunkiseudulla 1975-1977, muiden muassa. Vihreät moottoriteiden liikennemerkit otettiin käyttöön vuonna 1982.[14] 1980-luvun lopulla ruvettiin uusien talousnäkymien pohjalta suunnittelemaan uusia moottoriteitä jälleen suurella mittakaavalla, ja 1990-luvulle tultaessa alettiin rakentaa pitempiä moottoritieosuuksia. Ensiksi rakennettiin moottoritie Vantaalta Hämeenlinnaan 1988-1992 ja myöhemmin edelleen Lempäälään vuonna 2000. Lahdenväylän (valtatie 4:n) moottoritieosuutta jatkettiin Järvenpäästä ensin Lahteen ja myöhemmin Heinolaan saakka vuonna 2005. Viimeksi valmistuneisiin moottoriteihin lukeutuu valtatie 7 Helsingistä Haminaan (2015) ja edelleen Haminasta Vaalimaahan (2018). Suomi sitoutui rakentamaan koko Turun ja Vaalimaan välisen E18-tien moottoritieksi vuoteen 2018 mennessä.[15] E18-tien Kehä III:lla sekä Turun kehätiellä kulkevia osuuksia ei tulla viitoittamaan moottoriteiksi, vaikka ne tullaan kaikilta osiltaan parantamaan moottoritietasoisiksi.
Artikkelin lopussa olevassa taulukossa on lueteltu Suomen moottoritieosuudet valmistumisvuoden mukaan.
Suomen moottoriteiden tulevaisuus
Alla olevassa taulukossa on lueteltu lähivuosina toteutettavat moottoritiehankkeet.
[16][17]
Lisäksi rakennettaneen vielä joitain moottoritieosuuksia tärkeimmille kaupunkiseuduille, mutta muutoin moottoriteiden rakentaminen todennäköisesti vähenee. Sen sijaan Liikennevirasto keskittynee päätieverkon parantamiseen kevyemmillä ratkaisuilla, kuten keskikaiteellisten ohituskaistateiden rakentamisella. Vuonna 2006 valmistuneessa liikenne- ja viestintäministeriön työryhmän ehdotuksessa runkotieverkoksi on ehdotetulle runkotieverkolle suunniteltu rakennettavaksi uusia moottoriteitä kaikkiaan 240 kilometriä vuoteen 2030 mennessä.[8] Vuosina 1990–2013 uusia moottoriteitä on valmistunut 595 kilometriä.[18][19] Toisaalta Luumäki–Imatra-tieosuuden kaltaisia 2+2-kaistaisia, käytännössä moottoritiemäisiä väyliä tullaan rakentamaan suurin piirtein saman verran, muun muassa Kangasalan ja Oriveden sekä Laukaan ja Äänekosken välille.[17] Suomessa moottoritien määritelmä on erittäin tiukka, ja kuten edellä mainitut valtatie 6:n osuus tai Kehä III, Suomessa on monia tieosuuksia jotka monissa muissa Euroopan valtioissa määriteltäisiin suoraan moottoriteiksi.
Moottoriteiden historiaa muualla maailmassa
Yhdysvallat
Maailman vanhin varsinainen moottoritie
Autoistuminen eteni nopeimmin Yhdysvalloissa ja siellä osavaltioiden ja liittovaltion tiehallinnot ryhtyivät rakentamaan moottoriteitä lähinnä kaupunkien lähiliikennettä varten 1920-luvun puolivälissä. Ne olivat kuitenkin 1930-luvun loppuun saakka yleensä lyhyitä ja yksiajorataisia, eli moottoriliikenneteitä. Lamakauden jälkeen 1930-luvulla julkinen valta investoi mieluummin työllistävämpiin hankkeisiin kuin teiden rakentamiseen. Maailman vanhimman moottoritiemäisen väylän, joka sittemmin osittain purettiin ja osittain muutettiin puistoalueeksi, oli kuusikaistainen West Side Elevated Highway New Yorkissa, jonka ensimmäiset osat valmistuivat vuosina 1929-1930.
Kaukoliikennemoottoriteiden kehittäminen alkoi Yhdysvalloissa 1930-luvulla, kun yksityiset yritykset rakensivat muutamia maksullisia vain autoliikenteelle tarkoitettuja teitä. Niistäkin ensimmäiset palvelivat tosin vain suurten kaupunkien lähiliikennettä. Sellainen oli ilmeisesti maailman ensimmäinen vuosina 1914–1925 rakennettu varsinainen moottoritie Bronx River Parkway New Yorkissa (25km). Se oli kuitenkin suunniteltu vain 40 kilometrin tuntinopeutta varten, joka tosin oli aivan riittävä 1910-luvun autoja ajatellen.
1930-luvulla rakennettuja maksullisia kaupunkien lähiliikennemoottoriteitä olivat Henry Hudson Parkway New Yorkissa 1934 (16km), Merrit Parkway Bostonissa 1940 (60km) ja Arroyo Seco Parkway Los Angelesissa 1940 (15km). Liittovaltion moottoriteiden rakentamiseen omaksuman nihkeän asenteen vuoksi Yhdysvallat oli kuitenkin jo jäänyt jälkeen Saksasta, jossa yhtenäisen moottoritieverkoston rakentaminen oli aloitettu 1933. Yhdysvalloissa moottoritiet olivat satunnaisia eikä mitään kokonaissuunnitelmaa ollut, vaikka autoliikenne oli siellä moninkertainen Eurooppaan verrattuna.
Freeway
Yhdysvalloissa moottoriteistä käytetään historiallisista syistä erilaisia nimityksiä. Vanhin nimityksistä on Parkway (Puistotie), jolla tarkoitettiin kaupunkipuistoihin rakennettuja teitä, joiden tarkoitus oli palvella ennen muuta kaupunkilaisten vapaa-ajan liikkumista maaseudulle. Yleisnimeksi määriteltiin vuonna 1930 Freeway (Vapaatie), jolla tarkoitettiin tietä, joka oli vapaa risteyksistä, kevyestä liikenteestä sekä jalankulkijoista ja mahdollisti siten liikenteen vapaan sujumisen.
Yhdysvaltojen ensimmäinen kaukoliikennemoottoritie
Ensimmäinen varsinainen kaukoliikenteeseen tarkoitettu moottoritie Yhdysvalloissa oli vuosina 1935–40 rakennettu 160 mailin (257km) pituinen Pennsylvania Turnpike. Yksityisellä rahoituksella tehty tie välitti liikennettä Appalakkien vuoriston poikki Pittsburghin suunnasta kohti itärannikkoa. Merkittävää oli, että tien kummankaan päätepisteen lähellä ei ollut suurta kaupunkia, vaan sen ainoa tehtävä oli nopeuttaa ja helpottaa liikennettä vuoristoalueen poikki. Rakentamista helpotti ja kustannuksia vähensi se, että siinä voitiin käyttää hyväksi keskeneräiseksi jääneen rautatien osuuksia ja lähes valmiita tunneleita.
Interstate-moottoritieverkoston rakentaminen

Liittovaltion asenne kaukoliikennemoottoriteihin alkoi muuttua 1930-luvun lopulla. Erityisesti tutustuminen Saksan moottoritieverkkoon auttoi ymmärtämään sen taloudellisen ja sotilaallisen merkityksen. Yhdysvalloissa todettiin, ettei yhtenäisen moottoritieverkon aikaansaaminen olisi mahdollista yksityisellä rahoituksella ja vain osavaltioiden toimin. Liittovaltio aloitti maanlaajuisen moottoritietiestön suunnittelun vuonna 1941 ja 1944 hyväksyttiin suunnitelma 65000 kilometrin pituisen moottoritieverkon rakentamisesta liittovaltion ohjauksessa ja tuella, The Federal-Aid Highway Act. Toinen maailmansota viivästytti kuitenkin sen toteuttamisen aloitusta. Vasta vuonna 1947 käynnistettiin joidenkin tieosuuksien rakentaminen, mutta vain kolme vuotta myöhemmin syttyneen Korean sodan menot pakottivat liittovaltiota jälleen leikkaamaan tiemäärärahoja. Osavaltiot eivät olleet halukkaita rahoittamaan muita kuin paikallisia liikennetarpeita palvelevia teitä. Liittovaltion rahoitusosuus oli myös liian vähäinen. Vuoden 1944 Federal-Aid Highway Act ei siten vielä johtanut toivottuun lopputulokseen.
Vuonna 1953 presidentiksi tullut Dwight D. Eisenhower oli nähnyt Saksan moottoriteiden arvon käytännössä toimiessaan liittoutuneiden joukkojen ylipäällikkönä toisen maailmansodan aikana. Hänestä oli tullut moottoriteiden rakentamisen innokas kannattaja ja hänen määräyksestään vuoden 1944 suunnitelma uudistettiin perusteellisesti vuonna 1956. Uusi Federal-Aid Highway Act käynnisti 66000 -kilometrisen moottoritieverkoston rakentamisen toden teolla, kun liittovaltion rahoitus vastasi menoista 90-prosenttisesti. Rahoitusta varten ryhdyttiin verottamaan polttoaineita. Yhdysvaltojen moottoritiejärjestelmää kutsutaankin virallisesti nimellä The Eisenhower Interstate System. Suunnitelmakauden pituus oli 20 vuotta eli verkoston tuli olla valmis vuonna 1975. Toteutus käynnistyi vauhdilla: ensimmäisen viiden vuoden aikana eli vuoteen 1961 mennessä oli rakennettu noin 9000 kilometriä uutta moottoritietä ja Interstate -verkon kokonaispituus oli jo 16000 kilometriä, kun aiemmin rakennetut julkiset sekä maksulliset tiet oli liitetty mukaan järjestelmään. 1970-luvun puolivälin jälkeen moottoriteiden rakentaminen on jatkunut siten, että vuonna 2000 Yhdysvaltojen moottoriteiden kokonaispituus oli jo lähes 90000 kilometriä.

Ruotsi
Euroopan ensimmäinen kaupunkimoottoritie valmistui vuonna 1943 Söderleden-nimisenä eteläisen Tukholman halki. Myöhemmin osuus on tunneloitu. Ensimmäinen maaseutumoottoritie, jota ei varsinaisena mottoritienä nykyisin pidetä, valmistui 1940-luvun lopulla Göteborgin lähettyvillä. Myös Euroopan ensimmäinen täydellinen eritasoliittymä Slussen valmistui Tukholmassa jo vuonna 1935. Silloinen maaseutuosuus Malmöstä Lundiin valmistui jo 1952-1953, kun esimerkiksi Britannia ei ollut edes laittanut rakenteille ensimmäistään.
Saksa

Autobahn on saksalainen käsite, joka vastaa suunnilleen moottoritietä.
Moottoritiestandardit ulkomailla

Katso myös
Moottoriliikennetie
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| title = Liikenne ja väylät I| location = Helsinki| publisher = Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL r.y.| year = 2005| id = RIL 165-1. ISBN 951-758-459-8. ISSN 0356-9403}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Liikenne ja väylät II| location = Helsinki| publisher = Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL r.y.| year = 2006| id = RIL 165-2. ISBN 951-758-464-4. ISSN 0356-9403}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Moottoriteiden eritasoliittymät. Osa A| location = Helsinki| publisher = Tielaitos, Kehittämiskeskus| year = 1994| id = TIEL 2130009. ISBN 951-47-6844-2| format = [ online version] (PDF)| accessdate = 23.9.2007}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Moottoriteiden eritasoliittymät. Osa B| location = Helsinki| publisher = Tielaitos, Kehittämiskeskus| year = 1993| id = TIEL 2130008. ISBN 951-47-6843-4| format = [ online version] (PDF)| accessdate = 23.9.2007}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Sampo & Pajuoja, Anssi| title = Monoa moottoriteille! Pamfletti moottoriteiden lisärakentamista vastaan| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2003| id = ISBN 952-471-092-7}}
Aiheesta muualla

Suluissa on mainittu moottoritieosuuksien päiden silloiset sijaintikunnat.

Milloin Suomen ensimmäinen moottorietie valmistui?