Christopher Houston ”Kit” Carson (24. joulukuuta 1809 – 23. toukokuuta 1868) oli eräs yhdysvaltalaisista villin lännen legendoista. Hän toimi uransa aikana trapperina, eräoppaana, sotilastiedustelijana, intiaaniagenttina, sotilaana ja maatilanpitäjänä. Carson tuli alun perin tunnetuksi toimiessaan oppaana John C. Frémontin kartoitusretkellä 1840-luvun aikana. Vaikka Carson pyrki säilyttämään hyvät välit intiaaneihin, hän joutui kuitenkin sotimaan myös heitä vastaan.
Historia
Lapsuus ja nuoruus
Kit Carson syntyi Kentuckyn Richmondissa jouluaattona 1809 Lindley Carsonin ja Rebecca Robinsonin perheeseen. Pariskunnalla oli elätettävänään jo useita lapsia, näistä osa aviomiehen aikaisemmasta liitosta. Lindley Carson oli syntyperältään skotlantilais-irlantilainen ja hänen sukunsa kuului Kentuckyn ensimmäisten siirtolaisten joukkoon. Hän oli taistellut siirtokuntien puolella Amerikan vapaussodassa ja saavuttanut mainetta metsästäjänä. Kentuckyn intiaanisotien loputtua Lindley jatkoi elämäänsä työteliäänä maanviljelijänä.[1] Yksitoikkoinen työ ja aloilleen jääminen ei kuitenkaan tyydyttänyt häntä ja perhe muutti Missouriin vuonna 1811 Kitin ollessa kaksivuotias. Lindley menehtyi 1818 heidän maatilallaan tapahtuneessa onnettomuudessa hänen vaimonsa odottaessa viimeistä lastaan.[2]
Kitin äidin avioiduttua uudelleen 1820-luvun alussa perheen sisäiset ongelmat lisääntyivät ja suku hajaantui. Kit ei tullut toimeen isäpuolensa kanssa ja kapinoi tätä vastaan. Äitinsä pyynnöstä Kit toimi vähän aikaa satulasepän opissa, mutta isältä peritty levoton veri veti hänet seikkailumatkalle kohti länttä. Kit pakeni kotoaan 1826 ja pääsi mukaan karavaaniin, joka matkasi kohti Meksikoa kulkevaa Sante Fen tietä. Kauppiaiden ja uudisasukkaiden mukana Kit kulkeutui nykyisen New Mexicon alueelle. Siellä hän eli kolme seuraavaa vuottaan kiertelevän elämän parissa ja toimi kokkina, lähettinä ja valjaiden korjaajana. Näiden vuosien aikana Carson hankki espanjan kielen taidon.[3]
Elämä turkismetsästäjänä ja oppaana
Vuonna 1828 Carson pestautui turkismetsästäjäksi Kaliforniaan kulkevaan retkikuntaan. Seuraavien 12 vuoden ajan hän harjoitti tätä ammattia ja piti tukikohtanaan Taosia New Mexicossa. Vuosina 1830–1831 Carson auttoi vapaa-aikoinaan Coloradon ensimmäistä uudisasukasta William Bentiä tämän linnakkeen rakennustöissä. Liikkuessaan läntisissä vuoristoissa trapperina Carson tapasi paljon intiaaneja ja oppi erottamaan toisistaan vihamieliset ja ystävälliset heimot. Samalla hänen taitonsa metsästäjänä kehittyivät ja hän osallistui moniin kauppatapahtumiin eri puolilla Kalliovuoria. Vuonna 1835 Coloradossa järjestetyillä Green Riverin suurilla kauppamarkkinoilla Carsonin väitetään ampuneen hengiltä ranskalaisen turkiskauppiaan kaksintaistelun päätteeksi. Tiedot tapauksen kulusta ja sen motiiveista vaihtelevat eri lähteissä.[4] Myöhemmin Carson kertoi, että kysymyksessä oli ollut hänen elämänsä ainoa vakava henkilökohtainen riita.[5]
Vuonna 1843 Carson tapasi tutkimusmatkailija John Charles Fremontin, joka palkkasi hänet oppaakseen Oregoniin ja Kaliforniaan suuntautuneilla matkoilla. Carsonin hyvä paikallistuntemus auttoi retkikuntien liikkumista Suurilla syvänteillä ja Kalliovuorilla.[6] 1856 Carsonista tuli liittovaltion intiaaniasiamies, joka vastasi Taosin pueblo-heimojen ja Coloradon ute-intiaanien hyvinvoinnista.
Sodassa navajoja vastaan
Vuonna 1861 alkaneessa Yhdysvaltain sisällissodassa Carson organisoi New Mexicon vapaaehtoista jalkaväkeä Valverden taisteluun, joka käytiin alkuvuodesta 1862 nykyisen Arizonan alueella. Samana keväänä kenraali James Carleton johti "Kalifornian kolonnansa" New Mexicoon taistellakseen etelävaltioiden joukkoja vastaan. Vihollisen vetäydyttyä Texasiin jo ennen yhteenottoa Carleton päätti hyödyntää sotaväkeään Rio Granden laakson mescalero-apassien vangitsemisessa tai surmaamisessa. Everstiksi ylennyt Carson, joka toimi Carletonin alaisena, halusi noudattaa maltillisempaa linjaa. Hän arvosti intiaaneja ja halusi välttää verenvuodatusta. Carson onnistui avaamaan yhteydet mescalerojen johtajiin ja järjesti heille matkan kenraali Carletonin puheille. Intiaanit joutuivat kuitenkin ansaan ja monta mescaleroa surmattiin. Loput heistä lupautuivat jättämään Rio Granden ja siirtymään Bosque Redondoon, joka oli heille määrätty suojelualue Pecosjoen varrella.[7]
Keväällä 1863 kenraali Carleton päätti siirtää myös navajot mescalerojen suojelualueelle. Kun yksikään navajo ei suostunut antautumaan Carleton määräsi Carsonin johtamaan miehensä navajoja vastaan. Carson kieltäytyi aluksi, sillä hän oli vuosien ajan tuntenut navajot ja puolustanutkin näitä. Peruttuaan lopulta päätöksensä painostuksen alla hän lupautui tuhoamaan navajojen viljapellot, karjan ja asumukset. Carleton ei kuitenkaan ollut tyytyväinen Carsonin toimintaan vaan antoi syksyllä 1863 määräyksen vangita tai tappaa kaikki miespuoliset navajot. Kenraalin käskyn alla Carson nopeutti poltetun maan taktiikkaansa. Hänen alaisensa kertoivat myöhemmin, että he pyrkivät välttämään turhaa tappamista ja surmasivat vain 78 navajoa arviolta noin 12000 navajosta.[8]
Carsonin painostuksen alla navajot linnoittautuivat Canyon de Chellyyn, missä uskoivat olevansa turvassa. Tammikuussa 1864 sotilaat saartoivat kanjonin ja sulkivat navajoiden mahdolliset pakotiet. Kevään aikana yhä useammat saarretut antautuivat ravinnon puutteen ja kylmän talven seurauksena. Lopulta yli 8000 navajoa siirrettiin ”pitkällä marssilla” Bosque Redondoon, josta tuli ja kuivuus olivat polttaneet puut jo kauan sitten.[9] Sadat navajot saivat surmansa yli 500 kilometriä pitkän marssin aikana.[8]
Viimeiset vuodet

Vuonna 1865 Carson sai prikaatinkenraalin arvonimen, joka tuli urheudesta ja muista merkillepantavista saavutuksista Yhdysvaltain armeijan palveluksessa. Kesällä 1866 hän muutti Coloradoon laajentamaan karjankasvatukseen perustuvia liikeatoimiaan. Samana vuonna Carsonille tarjottiin komentajuus Fort Garlandissa.[6]
Heikentynyt terveys sai Carsonin vetäytymään armeijasta seuraavan vuoden aikana ja hän muutti perheineen Broggsvilleen lähelle La Juntaa. Carson menehtyi aortan laajentuman seurauksena toukokuussa 1868.[10] Seuraavana vuonna hänen ruumiinsa siirrettiin pienelle hautausmalle Taosiin lähelle hänen vanhaa asuinpaikkaansa.[6]
Carsonin kolme avioliittoa
Kit Carsonin ensimmäinen vaimo oli arapaho-nainen nimeltään Waanibe (Singing Wind). Avioliitto solmittiin vuonna 1834. Liitosta syntyi kaksi tytärtä, joista vanhemman nimi oli Adeline. Toisen tyttären synnyttyä saman vuosikymmenen lopulla Waanibe menehtyi lapsivuodekuumeeseen. Carson oli vaimonsa kuollessa metsästysmatkalla ja ainoa kommentti, jonka hänen tiedetään antaneen vaimostaan kuului: ”Waanibe oli hyvä vaimo minulle. Aina kun tulin matkoilta hän lämmitti vettä jalkojani varten!”[11]
Waaniben jälkeen Carson siirtyi tyttäriensä kanssa keski-Coloradoon, jossa hän ihastui nuoreen cheyenne-tyttöön Making Out Roadiin. Kauniiksi kuvailtu tyttö oli tottunut miesten palvontaan, mutta suostui Carsonin puolisoksi ja otti tämän asumaan tiipiihinsä. Pikaisesti solmittu avioliitto osoittautui lyhytaikaiseksi ja kesti vajaan vuoden. Making Out Road kohteli huonosti Carsonin lapsia ja laiminlöi kotitalouden. Saavuttuaan kotiin metsästysmatkaltaan Carson löysi tavaransa ja lapsensa tiipiin ulkopuolelta. Cheyennien tavan mukaan vaimo sai päättää avioerosta ja yleinen käytäntö oli kantaa ulos aviomiehen omaisuus silloin, kun tämä ei ollut kotona. Carson ymmärsi vihjeen ja jätti cheyennien kylän tyttäriensä kanssa.[12]
Vuonna 1843 solmittu kolmas avioliitto kesti koko Carsonin loppuelämän ajan. Hän nai tuolloin 14-vuotiaan meksikolaisen Josefa Jaramillon, jonka oli tavannut jo edellisen avioliittonsa aikana.[12] Josefa kuoli synnytyksen jälkeisiin komplikaatioihin vuonna 1868 kuukautta ennen miehensä kuolemaa. Heillä oli yhteensä kahdeksan lasta.[13]
Carson muiden silmin
Carson oli pienikokoinen ja hänen pituutensa oli noin 165 senttimetriä.[14] Hänen nimensä tunnettiin laajoilla alueella Yhdysvaltoja ja häntä arvostettiin rohkeutensa ja rehellisyytensä vuoksi. Carsonia pidettiin vaatimattomana miehenä, jolla oli hyvä itsehillintä ja jonka sanaan voi luottaa ”yhtä paljon kuin auringon nousuun”[6] Monet kuvasivat Carsonin huolettomana kaverina, jolla oli lempeä katse ja hyvä käytös. Suuttuessaan hän saattoi kuitenkin muuttua äärimmäisen ankaraksi niitä kohtaan, jotka olivat rikkoneet yleistä järjestystä tai lakia vastaan.[15]
Carson oli pitkään luku- ja kirjoitustaidoton, mutta opetteli kummankin taidon alkeet myöhemmän elämänsä varrella. Yleisestä pelottomuudestaan poiketen Carson ei koskaan voittanut sitä pelokasta kunnioitusta, jota hän tunsi korkea-arvoisia sotilashenkilöitä ja muita vallanpitäjiä kohtaan.[14]
Kirjallisuudessa ja populaarikulttuurissa
Kit Carsonista on kirjoitettu useita kirjoja, jotka perustuvat hänen elämänvaiheisiinsa. Hän on ollut myös suosittu hahmo 1900-luvun kioskikirjallisuudessa ja sarjakuvissa. Tex Willer -sarjakirjoissa esiintyvä Kit Carson on puhtaasti fiktionaalinen hahmo, jolla ei ole yhteyttä kuuluisaan nimikaimaansa. Carsonista on lisäksi tehty monia elokuvia ja hänen nimeään on hyödynnetty televisiosarjoissa.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Brown, Dee| title = Bury my Heart at Wounded Knee| publisher = Vintage| year = 1991| id = ISBN 978-0-099-52640-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Dunlay, Tom| title = Kit Carson & The Indians| publisher = Univ of Nebraska Press| year = 2000| id = ISBN 978-0-8032-6642-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Henriksson, Markku| title = Alkuperäiset amerikkalaiset: Yhdysvaltain alueen intiaanien, inuitien ja aleutien historia| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 1986| id = ISBN 951-662-385-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hyde, George| title = The Life of George Bent: Written from His Letters| publisher = Univ of Oklahoma Press| year = 1980| id = ISBN 978-0806115771| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Naparsteck, Martin| title = Sex and Manifest Destiny: The Urge That Drove Americans Westward| publisher = McFarland| year = 2012| id = ISBN 978-0786466542| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Peters, DeWitt| title = Pioneer Life and Frontier Adventures| publisher = Digital Skanning| year = 2001| id = ISBN 978-1582182254| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Simmons, Mark| title = Kit Carson and His Three Wives| publisher = New Mexico Univ Press| year = 2003| id = ISBN 978-0826332967| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waldman, Carl| title = Atlas of North American Indian| publisher = Fact on file Publications| year = 1985| id = ISBN 0-87196-850-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Villin lännen henkilöt
Luokka:Vuonna 1809 syntyneet
Luokka:Vuonna 1868 kuolleet

Minä vuonna Christopher Houston ”Kit” Carson on syntynyt?


Euroopanmajava eli majava (Castor fiber) on Euroopan ja Aasian alkuperäinen majavalaji. Se oli 1800-luvulla vähällä kuolla sukupuuttoon liiallisen metsästyksen takia, mutta on myöhemmin runsastunut ja alkanut levittäytyä takaisin entisille elinalueilleen.
Piirteet
Ulkonäkö ja koko

Majava voi kasvaa lähes metrin mittaiseksi ja painaa jopa 35 kiloa.[1] 32–38 cm:n pituinen häntä mukaan luettuna kokonaispituutta voi kertyä yli 130 cm[2]. Takajalka on noin 17 cm pitkä[2]. Yleisväriltään ruskean eläimen tärkeimpiä tunnusmerkkejä on litteä ja leveä häntä, samoin kuin talttamaiset suuret etuhampaat.
Etuhampaita on kaksi sekä ylä- että alaleuassa. Ne kasvavat koko ajan kuten muillakin jyrsijöillä ja pysyvät terävinä, koska kovaa kiillettä on vain hampaiden etupuolella. Hampaiden takaosa on pehmeämpää luuta, joka kuluu nopeammin kuin etuosa. Hammas teroittuu tällä tavalla itsestään, kun sitä käytetään jyrsimiseen. Etuhampaat voivat kasvaa 15 sentin pituisiksi. Hampaillaan majava voi katkaista kymmensenttisen puun kymmenessä–viidessätoista minuutissa. Etuhampaiden työskennellessä leuat liikkuvat noin kuusi kertaa sekunnissa. Ruokansa majava taas hienontaa poskihampaillaan. Koska puunkuoren jauhaminen kuluttaa niitä paljon, poskihampaiden kruunu koostuu pystyistä kiillelevyistä, joiden väleissä on vuorotellen hammasluu- ja hammassementtilevyjä. Kiille kuluu niitä hitaammin ja siksi hammaskruunussa on poikittaisia kohoumia. Hampaan juureen kasvaa hammassementtiä, joka korvaa kiilteen kulumista niin, että hampaan purupinta pysyy aina samalla tasolla. Etu- ja poskihampaiden välissä on hammasloma, jota majava käyttää mm. apuna puiden kuljetuksessa.
Euroopanmajavalla on 48 kromosomia ja kanadanmajavalla vain 40[3]. Lajit voi erottaa myös kallon, erityisesti nenäluun, avulla ja hännän sekä turkin värityksen perusteella. Euroopanmajavan enintään 38 cm pitkä ja 10 cm leveä häntä on pidempi ja kapeampi kuin kanadanmajavalla, jolla se on 15 cm:n levyinen[4][2]. Mittojen lisäksi myös hännän muodossa on eroa, sillä euroopanmajavan häntä kapenee kärjestään selvemmin kuin kanadanmajavan[3].
Äänet
Läimäyttämällä häntäänsä äänekkäästi vettä vasten majava ilmoittaa uhkaavasta vaarasta muille majavaperheen jäsenille. Varsinaisia itse tuotettuja ääniä majavat käyttävät lähinnä vain selvittäessään keskinäistä arvojärjestystään.[5]

Levinneisyys
Euroopanmajava eli aiemmin runsaslukuisena koko Euroopassa ja nimestään huolimatta myös osassa Aasiaa.[6] Levinneisyysalue kutistui huomattavasti 1900-luvulle mennessä, pääasiassa turkin, lihan ja hausteaineen takia tapahtuneen liikametsästyksen ja elinympäristöjen tuhoutumisen seurauksena.[7][6] Britanniasta laji hävisi pyynnin takia jo 1300-luvulle mennessä,[8] mutta varsinainen romahdus tapahtui 1800-luvulla, jolloin laji katosi useista Euroopan maista, esimerkiksi Ruotsista ja Suomesta.[3] 1900-luvun alussa euroopanmajavia arvioitiin olleen maailmassa jäljellä enää noin 1 300 yksilöä, ja laji oli vaarassa kuolla sukupuuttoon.[6] Suojelutoimien, metsästysrajoitusten, palautusistutusten ja luonnollisen leviämisen ansiosta kannan koko kääntyi kuitenkin kasvuun.[7][6] Yksi ensimmäisistä konkreettisista suojelutoimista oli lajin rauhoittaminen Norjassa vuonna 1845.[5][7] Lajin yksilömääräksi maailmassa arvioitiin vuonna 1998 noin 430 000, vuonna 2002 vähintään 593 000 ja vuonna 2006 ainakin 639 000.[7] Runsastumisen oletetaan jatkuvan edelleen.[7] Alkuperäisiä, säilyneitä euroopanmajavakantoja elää nykyisin Ranskassa, Luxemburgissa, Saksassa, Norjassa, Valko-Venäjällä, Venäjällä, Kazakstanissa, Mongoliassa ja Kiinassa.[7] Laji on onnistuttu palauttamaan istutusten avulla lukuisiin Euroopan valtioihin, esimerkiksi Alankomaihin, Tanskaan, Ruotsiin, Puolaan, Liettuaan, Viroon, Suomeen, Sveitsiin, Italiaan ja Serbiaan.[7] Populaatiot ovat kuitenkin pieniä ja toisistaan eristyneitä,[6] varsinkin Aasiassa, missä Mongoliassa arvioidaan elävän vain 150 ja Kiinassa 700 yksilöä.[7] Turkissa, Moldovassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa laji luokitellaan edelleen hävinneeksi[7]. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto arvioi euroopanmajavan vuonna 2002 silmälläpidettäväksi ja vuonna 2008 elinvoimaiseksi lajiksi, koska kannan koko ja levinneisyysalueen suuruus ovat olleet kasvussa[7].
Esiintyminen Suomessa

Suomessa majavayhdyskunnat olivat Kustaa Vilkunan mukaan jo varhain tiettyjen kylien tai metsästäjien omaisuudeksi merkittyjä. Olaus Magnus totesi vuonna 1555 majavia olevan Pohjoismaissa paljon, mutta ankara metsästys oli verottanut niitä jo tuolloin varsinkin Suomen eteläosissa[3]. Esimerkiksi vain vuotta aiemmin eli 1554 Tornion-Lapin ja Kemin-Lapin voudit keräsivät veroina vain 39 majavannahkaa. 1600-luvulla majavaa esiintyikin Suomessa varsinaisesti enää vain Lapissa ja se metsästettiin lopulta Suomesta sukupuuttoon. Viimeinen yksilö ammuttiin vuonna 1868 Sallan Eniöjoesta, joka kuuluu nykyisin Venäjään. Samana vuonna majava oli rauhoitettu metsästykseltä[2].
Norja oli ainoana Pohjoismaana onnistunut säilyttämään alkuperäisen majavakantansa, vaikka se olikin 1800-luvun lopulla ollut enää muutaman kymmenen yksilön suuruinen[5]. Vuonna 1875 tapahtuneen rauhoituksen ansiosta Etelä-Norjassa oli 1900-luvun alkuun mennessä jo useita satoja euroopanmajavia, ja niitä istutettiin tuolloin sekä Ruotsiin (vuonna 1922[3]) että Suomeen[5]. Suomen hävinneen majavakannan tilalle tuotiin Norjasta monien vaiheiden jälkeen vuonna 1935 17 eläintä[3] ja 1936 vielä kaksi lisää. Nämä euroopanmajavat vapautettiin Lammille, Ruovedelle, Noormarkkuun ja Kittilään sekä Keuruun ja Koskenpään rajalle.[3] Lisäksi Yhdysvalloista tuotiin vuonna 1933 neljä ja vuonna 1937 seitsemän kanadanmajavaa.[3] Vasta 1970-luvulla selvisi, että ne ovat eri lajeja. Kanadanmajava on tehokkaammin lisääntyvänä ja vahvempana kilpailijana sittemmin syrjäyttänyt euroopanmajavan kaikilta niiltä alueilta, joille on istutettu kumpaakin lajia.[3]
Nykyisin euroopanmajavia on Suomessa noin tuhat, länsirannikolla Satakunnan alueella[4] erityisesti Noormarkussa[3] ja Kankaanpäässä. Satakunnan kanta on ilmeisesti peräisin vain kahdesta Noormarkkuun tuodusta majavaparista[3]. Pirkanmaan Kurussa eli vielä 1980-luvun lopulla Suomen toinen populaatio[2]. Nykyisin euroopanmajavaa esiintyy myös Pohjois-Suomessa, Länsi-Lapissa kaikissa Tornionjokeen laskevissa pikkujoissa Torniosta aina Muonion Kaarantojokeen (2015) saakka. Tornion kunnassa on vahva majavakanta ainakin Martimo-, Kaakama- ja Tieksojoessa. Itä-Lapin puolelle on tullut euroopanmajavia 2000-luvun alusta lähtien Saariselän pohjoispuolelta Etelä-Sallaan, josta ne levittäytyvät sisämaahan päin Kemijoen vesistöalueelle. Euroopanmajava oli Suomessa aiemmin uhanalainen laji. Vuonna 2010 se arvioitiin kansallisessa uhanalaisuusluokituksessa vaarantuneeksi[9]. Vuoden 2015 uhanalaisuusluokituksessa lajin luokitus muuttui uhanalaisesta silmälläpidettäväksi.[10] Muissa Pohjoismaissa euroopanmajavat ovat menestyneet Suomea paremmin: 1980-luvun lopulla niitä arvioitiin olevan Norjassa 20000 ja Ruotsissa vähintään 50000 yksilöä.[3]

Elinympäristö
Euroopanmajava elää vesistöjen varsilla. Se ei ole kovin valikoiva elinalueensa suhteen, vaan kelpuuttaa monenlaiset makeanveden vesistöt joista ja kastelukanavista järviin ja soihin.[7] Se suosii eniten metsien ympäröimiä, seisovia tai heikosti virtaavia vesialueita, mutta kykenee elämään myös maanviljelysseuduilla ja jopa asutuilla alueilla.[7] Elinalueella pitää kuitenkin kasvaa ravinnoksi kelpaavia puita ja pensaita, eikä maasto saa olla liian jyrkkäpiirteistä.[7] Majava on tyypillisesti alankojen laji ja elää Euroopassa enintään 850 metriä merenpinnan yläpuolella olevilla alueilla.[7] Pohjoisen Skandinavian vuoristoissa euroopanmajava kykenee selviytymään oloissa, joissa niiden kotivesistö on jäässä kahdeksan kuukautta vuodessa ja joissa ainoita kasveja ovat polven paksuiset pajut[7].
Elintavat
Ravinto

Majavan perusravintoa ovat lehtipuiden kuori ja kesällä kaikenlaiset vesikasvit. Koivut, pajut ja varsinkin haavat ovat niiden mieliruokaa, samoin pienet pihlajat. Havupuita majava syö sen sijaan vain poikkeustapauksissa, samoin kuin leppiä. Majavan elimistö ei pysty sulattamaan kasvien selluloosaa, mutta se käyttää umpisuolessaan olevia bakteereita ja alkueläimiä hajottamaan ruokaa. Pieneliöt muuttavat typpiyhdisteitä valkuaisaineiksi ja pystyvät tuottamaan majavalle myös vitamiineja. Majava hyödyntää monien jyrsijöiden tapaan niin kutsuttua caecotrofiaa eli syö omia ulosteitaan, mikä on yksi keino saada pieneliöiden tuotokset talteen. Talveksi majava kokoaa pesänsä eteen kekomaisen ravintolautan, joka voi olla usean kuutiometrin kokoinen.
Käyttäytyminen

Euroopanmajava on elintavoiltaan hyvin sopeutunut elämään vedessä.[7] Sukelluksissa majava voi olla viitisentoista minuuttia kerrallaan[4]. Se ei pysty varastoimaan lihaksiinsa typpeä eikä happea, mutta sen verenkierto veden alla muuttuu niin, että sydämen lyöntitiheys hidastuu ja lihakset toimivat anaerobisesti eli ilman happea. Veden alla majava potkii vauhtia molemmilla takajaloillaan yhtä aikaa, pinnassa taas vuoroittain. Myös häntä liikkuu veden alla eri tavalla kuin pinnalla, pystysuunnassa eikä sivuttain. Veden alla majava etenee parhaimmillaan pari metriä sekunnissa. Uimista nopeuttaa majavan takajalan varpaita yhdistävä ihopoimu eli räpylä.[1]
Majavaperheen jäsenillä on keskenään sosiaalinen arvojärjestys.[5] Yksilöt käyttävät oman asemansa osoittamiseen erilaisia ääniä, eleitä ja asentoja.[5]
Kesällä majava merkitsee reviirinsä hajupaakuilla, jotka ovat mudasta sekä kasvien ja puiden osista koottuja kymmenisen senttiä korkeita ja leveähköjä kekoja. Ne majava merkitsee haju- ja anaalirauhasten eritteillään. Tämä erite eli hauste tai hausta tuoksuu ihmisenkin nenään kymmenien metrien päähän. Hajun aiheuttaa alkaloideihin kuuluva castoramiini-niminen haihtuva yhdiste. Haustetta käytettiin aikoinaan lääkkeenäkin, ja se oli turkiksen ohella toinen syy lajin metsästykseen.
Padot
Majavien padot ovat taidokkaita rakennelmia, jotka on tehty puusta, kivistä, mudasta, oksanpätkistä ja muista vastaavista tarpeista. Rakennustöitä majava tekee yleensä aamuöisin, ruokailtuaan iltayöllä. Patoa rakennetaan ylävirralta myötävirtaan päin, niin että majava tunkee rakennuspuun padon sopivaan rakoon ja virta painaa sen tiukasti patoon kiinni. Ensimmäiset padon puut ovat pohjassa vinossa virtausta vasten. Ohuemmat oksat ja risut muodostavat paksujen puiden väliköt, samoin kuin kivenmurikatkin. Pato tilkitään mudalla, oksilla ja pikkukivillä. Patoihin käytettyjen puiden kuori syödään tavallisesti ennen rakentamista. Jos vesi nousee padon yli, sitä korotetaan tai laajennetaan sivulle. On tavattu yli kolmemetrisiä patoja ja väitetty patojen olleen jopa kilometrin levyisiä. Padon tarkoituksena on nostaa vesistön veden pintaa niin, että rannan puusto on helpommin majavan saavutettavissa, ja samalla pesän suuaukko pysyy vedenpinnan alapuolella.[11]
Pesä
Padon ohella toinen tärkeä majavan rakennelma on kekopesä, jota käytetään ennen muuta talvisin. Kesäaikaan majava voi asustaa rantapenkkaan kaivetussa pesäkolossa, kekopesä taas suojaa majavia kylmältä ja pedoilta talvisaikaan. Pesän rakennusperiaate ja -tarpeet ovat samankaltaisia patojen kanssa. Pesän rakentamisen lähtökohtana on tyypillisesti rantapenkkaan kaivettu sisäänmenokäytävä, jonka suu on vedenpinnan alla. Käytäviä on yleensä kaksi, toinen pesän edessä ja toinen hieman kauempana. Molempien käytävien alussa on pieni sisälammikko, jonka pinnan liikkeistä majavat voivat seurata asuinlammen vedenpinnan vaihtelua. Pesässä on kaksi kerrosta, joista alempi maahan kaivettu ruokailupaikka ja taaempi maan pinnalla eli keon sisällä oleva nukkumissuoja. Taimmaisen pesänosan lattia on yleensä peitetty lastuilla. Pesää laajennetaan tarpeen mukaan, suurimmillaan se voi olla jopa kolme metriä korkea. Rantatörmään rakennetun rinnepesän sijasta majava voi rakentaa pesän myös keskelle vettä.
Talvella pesässä majaillessa majavan vuorokausirytmi muuttuu pidemmäksi, "majavavuorokausi" jatkuu jopa 29 tuntiin. Tämä johtunee osin siitä, ettei pesään tule valoa, mutta myös aineenvaihdunnan hidastumisesta. Majavat eivät kasva talvella ja kuluttavat silloin jopa 40 % vähemmän ravintoa kuin kesällä. Lumi eristää pesän tehokkaasti talvella, joten sen sisällä on pakkasellakin tavallisesti muutamia lämpöasteita. Majavien talvehtimista auttavat myös niiden tiivis turkki ja kesällä kerätty rasvakerros. Turkissa on enimmillään 23 000 aluskarvaa neliösentillä vatsassa, ja selän puolellakin 12 000. Häntä on majavalle erittäin tärkeä rasvavarasto ja lämpöä säätelevä elin.

Lisääntyminen ja elinikä
Majava synnyttää poikasensa keväällä, toukokuun lopulla kolmen ja puolen kuukauden jälkeen hedelmöityksestä. Poikaset painavat puolisen kiloa ja euroopanmajavalla niitä syntyy tavallisesti kahdesta neljään, yleisimmin kolme[12]. Euroopanmajavan poikueet ovat keskimäärin puolet pienempiä kuin kanadanmajavan[2]. Emolla on neljä nisää. Pieniä sukelluksia poikaset tekevät jo viikon ikäisinä ja kuukauden vanhoina ne käyttävät pääasiassa kiinteää ravintoa. Majavat lähtevät pesästään vasta kaksivuotiaina etsimään kumppania. Sukukypsiksi ne tulevat silti jo 15 kuukauden ikäisinä. Yhdessä majavapesueessa on siis enimmillään emopariskunta ja kahden vuoden poikaset[2].
Vanhin tunnettu euroopanmajava on elänyt vankeudessa lähes 14-vuotiaaksi.[12]
Majava ekosysteemi-insinöörinä
Euroopanmajavan ja kanadanmajavan rakennustaidot ja niiden patojen luoman tulvan aiheuttamat vaikutukset ympäristöön ovat keskenään hyvin samankaltaiset. Padon rakentamisen jälkeen tulva nousee vesistöä ympäröivään metsään tai muuhun maaekosysteemiin. Ensimmäisten tulvavuosien aikana rannan puusto kuolee, ja vesistöön huuhtoutuu kuollutta kasvi- ja puuainesta sekä maaperästä vapautuneita ravinteita. Orgaanisen aineen määrän kasvu voidaan havaita esimerkiksi liuenneen orgaanisen hiilen[13], typen[14] ja fosforin määrien kasvuna. Orgaanisen aineen määrän kasvusta hyötyvät lukuisat eliölajit. Ensimmäisenä tulvavuotena runsastuvat erityisesti vesikirput (Eurycercus), minkä jälkeen vesisiirat (Asellus aquaticus) ja surviaissääsken toukat (Chironomidae) valtaavat vesistön[15]. Selkärangattomien runsastuminen houkuttelee vesistön luo sammakkoeläimiä ja sorsia. Suomen sammakkolajeista erityisesti viitasammakko viihtyy majavan luomissa ympäristöissä, mutta myös sammakkoa ja rupikonnaa tavataan majavatulvikoilta[16][17]. Majavatulvikot sopivat sammakoiden elinympäristöiksi runsaan ravinnon lisäksi myös lämpimän veden, mataluuden ja runsaan vesikasvillisuuden ansiosta. Lämmin vesi nopeuttaa munien ja nuijapäiden kehitystä. Runsas vesikasvillisuus puolestaan antaa suojaa pedoilta ja toimii kudun kiinnityspaikkana. Suomalaisista sorsalajeista erityisesti tavi ja haapana hyötyvät majavan luomista ympäristöistä, mutta myös sinisorsa on runsas rehevillä ja matalilla majavakosteikoilla[18]. Sorsien mieltymys majavien luomiin elinympäristöihin johtuu osin samoista tekijöistä kuin sammakoilla: runsas vesikasvillisuus tuo suojaa sekä petolinnuilta että maapedoilta. Lisäksi vesiselkärangattomat ovat erityisesti sorsanpoikasille tärkeää ravintoa.
Evoluutio ja luokittelu
Nykyinen euroopanmajava kehittyi kaksi tai kolme miljoonaa vuotta sitten jääkauden kynnyksellä. Majavien heimo on silti paljon vanhempi, peräisin oligoseeniajalta 25–35 miljoonaa vuotta sitten. Muinainen eurooppalainen majava oli Steneofiber, jonka kallo oli pitkänomainen ja joka oli vain hieman piisamia suurempi. Nykyisten majavien suku Castor kehittyi todennäköisesti juuri tästä suvusta. Sen ohella Euroopassa esiintyi aikoinaan kookkaampaa järvimajavaa, Trogontherium. Euroopanmajavat ja niiden Castor-sukuisten edeltäjien Pohjois-Amerikkaan vaeltaneiden kanadanmajavien esi-isät eroavat toisistaan, eli euroopanmajava ja kanadanmajava ovat kaksi eri lajia. Ne eivät esimerkiksi pysty lisääntymään keskenään[7].
Euroopanmajavasta on aiemmin erotettu kuudesta kahdeksaan alalajia.[19][5] Saksassa ja Ranskassa elävää niin kutsuttua länsimajavaa (Castor fiber albicus) pidettiin toisinaan omana Castor albicus-lajinaan,[19] koska sen kallon rakenne poikkeaa muista majavista.[5] Nykyisessä luokituksessa euroopanmajavalla ei enää katsota olevan alalajeja, ja länsimajavakin on vain sen synonyymi.[19] Yhtenä syynä luokituksen muuttumiselle on se, että alun perin eri alueilla eläneet ja mahdollisesti toisistaan poikenneet populaatiot ovat sekoittuneet siirto- ja palautusistutusten seurauksena niin paljon, että niiden luotettava erottaminen toisistaan on epävarmaa.[19]
Euroopanmajava ja ihminen
Euroopanmajava on valittu Satakunnan maakunnan nimikkoeläimeksi.[20]
Euroopanmajava on Suomessa riistaeläin[21]. Metsästysasetuksen mukaan euroopanmajava ja kanadanmajava ovat rauhoitettuja 1.5.–19.8.,[22] eli niiden vuotuinen metsästysaika on 20.8.–30.4. Piisamin ja majavan asuttua pesää ei saa rikkoa.[22] Asuttuun pesään liittyvän padon tai muun rakennelman saa vahinkojen estämiseksi kuitenkin rikkoa 15.6.–30.9. välisenä aikana[22].
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Nummi, Petri| title = Majavalampi| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1987| version = 139 s| id = ISBN 951-1-09363-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nummi, Petri| title = Majavan lammella| publisher = Metsäkustannus| year = 2015| version = 120 s| id = ISBN 9789526612515}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Majavat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Viipurin Reippaan vuoden 1928 joukkue oli ensimmäinen jääkiekon Suomen mestaruuden voittanut joukkue. Reipas voitti vuoden 1928 SM-kilpailuissa kaikki kolme otteluaan. Loppuottelussa kaatui KIF maalein 5-1. Ensimmäisen SM-kullan voittaneessa Reippaan joukkueessa pelasivat Gösta Berg, Valter Itäharju, Erkki Kariluoma, Eino Louhi, Allan Lagerström, Onni Peltonen, Leo Tukiainen ja Eino Turunen. Monet pelaajat pelasivat SM-tasolla myös jääpalloa ja jalkapalloa. Saman vuoden syksyllä lähes kaikki joukkueen pelaajat siirtyivät Viipurin Palloseuraan.
Joukkueen jäsenet
Gösta Berg
(synt. 1911; joissakin lähteissä etunimi muodoissa Gustaf/Gustav) oli jääkiekkoilijana hyökkääjä, jääpallossa puolustaja. Hän pelasi jääpallossa 3 A-maaottelua ja 2 B-maaottelua edustaen Viipurin Palloseuraa (johon siirtyivät 1928 syksyllä kaikki muut Reippaan tämän joukkueen pelaajat Louhea lukuun ottamatta). Viipurin Palloseurassa jääpallon SM 1931 ja 1934. Siirtyi alkuvuodesta 1939 Ylä-Vuoksen Palloseuraan, joka toimi Jääsken kunnassa Enson taajamassa. Berg tunnettiin urheilupiireissä myös lempinimellä Jökö.
Edvin Valter Itäharju
(ent. Österdahl. synt. 19.01.1905 Viipuri k. 17.02.1982 Helsinki; joissakin lähteissä etunimi muodoissa Walter/Valtteri) pelasi puolustajana. Itäharju pelasi jääpallossa 2 B-maaottelua. Hän on toiminut Palloliiton Viipurin piirin  rahastonhoitajana sekä kuulunut Viipurin Palloseuran johtokuntaan. Itäharju kotiutui jatkosodasta Kouvolaan, josta muutti myöhemmin Helsinkiin. Sotien jälkeen Itäharju työskenteli varastopäällikkönä Helsingin sähkölaitoksella.
Erkki Olavi Kariluoma
(s. 16.09.1911 Viipuri, k. 1995) [ent. Berg, joissakin lähteissä etunimi muodossa Erik] pelasi hyökkääjänä. Hän pelasi jääpallossa 8 A-maaottelua ja 2 B-maaottelua. Viipurin Palloseurassa jääpallon SM 1931 ja 1934. Oli perustamassa joulukuussa 1936 Ensoon palloilun erikoisseuraa Ylä-Vuoksen Palloseuraa saaden 3 vuotta myöhemmin Gösta Bergin Reippaan jääkiekko-mestarijoukkueesta pelikaverikseen. Kariluoma pelasi kilpatasolla myös jalkapalloa samoissa seuroissa missä pelasi jääpalloa. Hän työskenteli ennen sotia Karjalassa asuessaan varastomiehenä, sotien jälkeen asettui asumaan Helsinkiin, jossa työskenteli koneasentajana.
Eino Iivari Louhi
(synt. 21.08.1905 Viipuri) Pelipaikka varamies/joukkueen kapteeni (kapteeni myös jalkapallossa). Ainoa tästä joukkueesta, joka pysyi 1928 mestaruuden jälkeen uskollisena Reippaalle, oli nostamassa 1938 seuraa SM-sarjaan jalkapallossa sekä oli samana vuonna perustamassa SVUL:n Viipurin piiriin jääkiekkojaostoa. Toiminut Viipurin Reippaan puheenjohtajana ja rahastonhoitajana sekä myöhemmin Jyväskylän Ahmojen puheenjohtajana. Työskennellyt puhelinmekaanikkona. Sotien jälkeen asettui Jyväskylään asumaan.
Allan Verner Lagerström
(synt. 23.07.1910 Viipuri, k. 22.09.1998) pelasi hyökkääjänä. Lagerströmin edustamat seurat: Viipurin IFK 1925, Viipurin Reipas 1926-28, Viipurin Palloseura 1929-37, Helsingin Jalkapalloklubi 1938-40 ja Viipurin Sudet ja Helsingin Hukat 1940-45. Hän pelasi jääpallossa 11 A-maaottelua ja 2 B-maaottelua, saavutti lisäksi SM-mitaleita jalkapallossa ja uinnissa. Lagerströmin tiedetään asuneen sotien jälkeen Helsingissä.
Onni Peltonen
(synt. 01.03.1906 Viipuri, kuoll. 1991) Pelipaikka: varamies. SM pesäpallossa 1928 Viipurin Pallonlyöjissä ja jääpallossa 1931 Viipurin Palloseurassa. Työskennellyt ylityönjohtajana. Peltonen tunnettiin urheilupiireissä myös lempinimellä Pupe. Sotien jälkeen asettui  Keuruulle.
Viljo Leo Olavi Tukiainen
(synt. 09.12.1910 Viipuri, kuoll. 12.10.1968 Joensuu) Pelipaikka: maalivahti. Pelasi jääpallossa 2 A-maaottelua, toisena lajinaan harrasti nyrkkeilyä sekä toimi 1950-luvulla Joensuun Kiekko-Karhujen puheenjohtajana. Muutti Viipurista pois 1935, asui Vehmersalmella 1935-38, Tervon kirkonkylällä 1938-49 ja vuodesta 1949 eteenpäin Joensuussa työskennellen kansakoulun opettajana kuolemaansa asti.
Eino Turunen
(synt. 27.08.1908, kuoll. 1931-39 ennen talvisotaa)  Pelipaikka: puolustaja. Pelasi 2 ottelua jalkapallon A-maajoukkueessa 1930, myöhemmin samalla vuosikymmenellä sai jalkapallo-ottelussa munuaisvamman, jonka seurauksiin menehtyi ennen talvisotaa.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Arponen, Antti O.| title = Luovutetun Karjalan urheilu| location = Keuruu| publisher = Suomen urheilumuseosäätiö| year = 1995| id = ISBN 951-95861-7-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Siirtokarjalaisten tie I - IV| publisher = Nyky-Karjala Oy| year = 1970-1971}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suomen Rintamamiehet 1939-45| publisher = R.A-Teos Ky| year = 1994| id = 951-95187-0-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Urheilumme kasvot| publisher = Oy Scandia kirjat Ab| year = 1977}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Enso - Jääsken pitäjän teollisuuskeskuksen elämää 1800-luvulta syksyyn 1944| publisher = Karjalan kirjapaino/Karjala-lehti| year = 2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vuorinen, Juha; Kasila, Markku| title = Pelimiehet| publisher = Suomen urheilumuseosäätiö| year = 2007| id = 9529907591}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Anttinen, Pekka| title = Karjalan narukerä kierii - viipurilaisen jääpallon historia| publisher = Cosmoprint| year = 2010}}
 |  Valter Itäharjun tiedot sukututkimussivustolla
Luokka:Jääkiekkoseurojen kaudet

Milloin Viipurin Reipas voitti Suomen jääkiekon mestaruuden?


Wolfgang Amadeus Mozart, kastenimeltään Johannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus Mozart () oli itävaltalainen klassismin ajan säveltäjä. Häntä pidetään yhtenä suurimmista eurooppalaisen taidemusiikin säveltäjistä. Mozart sävelsi kaikkia aikansa teostyyppejä. Hänen arvostetuimpia teoksiaan löytyy niin sinfonia-, ooppera- kuin konsertto-, kirkko- ja kamarimusiikinkin puolelta.
Elämä
Lapsuus
Wolfgang Amadeus Mozart syntyi Salzburgissa vuonna 1756. Hän sai nimensä isoisänsä ja pyhimys Johannes Krysostomoksen mukaan: Johannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus Mozart. Myöhemmin hänen isänsä, hovimuusikko Leopold Mozart lyhensi nimen ja käänsi kreikkalaisen Theophiluksen latinalaiseksi Amadeukseksi (Jumalan rakastama). Mozart käytti itse etunimeä Wolfgang ja sen perään kirjoitti Theophiluksen ranskankielisen (Amadé) tai italiankielisen (Amadeo) käännöksen. Hän ei myöskään käynyt koskaan koulua.
Mozartin sisaresta Nannerlista tuli myös muusikko. Tämän ollessa seitsenvuotias isä alkoi opettaa hänelle klaveerinsoittoa. Wolfgang Amadeus Mozart kirjoitti ensimmäiset sävellyksensä nelivuotiaana, ja lapset edistyivät niin nopeasti, että vuosina 1762–1773 perhe kiersi esittelemässä Mozartin sävellyksiä. Pojalla oli tarkka korva ja hän pystyi muistamaan kokonaisia sävellyksiä kertakuulemalta.[1] Mozart matkusti myöhemminkin erittäin paljon Euroopassa, mutta asui suurimman osan elämästään Salzburgissa. Hän sairasteli lapsena usein, mutta Leopold oli huolestuneempi vähentyneistä tuloista kuin lapsensa terveydestä. Mozartin myöhempään terveydentilaan ovatkin saattaneet vaikuttaa jatkuva matkustaminen ja kylmä ilmasto.
Mozart kirjoitti ensimmäisen sinfoniansa (KV 16) kahdeksanvuotiaana vuonna 1764 ja ensimmäisen oopperansa 11-vuotiaana vuonna 1767. Hän työskenteli aluksi Salzburgin arkkipiispa Schrattenbachin palveluksessa. Kun tämä kuoli vuonna 1771, hänen seuraajakseen tuli ankara Hieronymus von Colloredo, joka oli oikea tyranni jopa Wolfgangin isän Leopoldin mielestä. Colloredon hovissa Mozart oli samassa asemassa kuin keittiöhenkilökunta. Mozartin ja Colloredon väliset suhteet olivat kasvavasti jännitteiset johtuen heidän erilaisesta suhtautumisesta musiikkiin. Colloredon näkökulma oli enemmänkin tuotannollinen, kun taas Mozart suhtautui asiaan taiteen luojana. Mozart koki, että työskentely Colloredon alaisuudessa rajoitti liiaksi hänen taiteellista luomistyötään. Lopulta hän päätti vapautua arkkipiispasta – tuosta ”ihmisvihaajasta”, kuten hän Colloredoa nimitti. Virallisesti hän ilmoitti erostaan 10.5.1781.[2]
Vuodet 1775–1788

Vuonna 1775 Mozart sävelsi viisi viulukonserttoaan (KV 207, KV 211, KV 216, KV 218 ja KV 219). Tammikuussa vuonna 1777 hän sävelsi pianokonserton Es-duuri (KV 271).
Vuonna 1777 Mozart rakastui Aloysia Weberiin. Hän olisi halunnut matkustaa Aloysian ja tämän isän kanssa, mutta isänsä määräyksestä Mozart lähti alkuvuodesta 1778 äitinsä Anna Marian kanssa Pariisiin. Matkan aikana syntyi kuuluisa Pariisin-sinfonia (KV 297). Pian äiti kuitenkin sairastui ja kuoli 23. kesäkuuta. Syyskuussa Mozart tapasi Aloysian jälleen, mutta tämä kohteli Mozartia kylmästi. Tammikuussa 1779 Mozart palasi surullisena Salzburgiin.
Vuonna 1781 Mozart erosi arkkipiispan palveluksesta ja muutti vapaaksi säveltäjäksi Wieniin. Arkkipiispa määräsi Mozartille lähtöpäivän käskien tätä kuljettamaan paketin Wieniin, mistä Mozart kuitenkin kieltäytyi. Arkkipiispa raivostui ja sanoi, ettei kukaan palvele häntä Mozartia kehnommin. Lopuksi hän näytti Mozartille ovea sanoen: "Minä en halua enää olla missään tekemisissä tuollaisen viheliäisen kakaran kanssa." Mozart vastasi: "Enkä minäkään teidän kanssanne!" Ensimmäisinä Wienissä asuminaan viikkoina hän kirjoitti isälleen: "Vihaan arkkipiispaa raivoksi asti."
Näinä aikoina Mozart sävelsi esimerkiksi kuuluisan A-duuri-pianosonaatin, jonka päättää ”turkkilainen rondo” (tunnetaan Suomessa ”Turkkilaisena marssina”). Mozartin ensirakkaus, Aloysia Weber, avioitui 1781. Mozart rakastui näihin aikoihin Aloysian sisareen, Constanze Weberiin, jonka kanssa hän avioitui seuraavana vuonna. Samana vuonna valmistui myös ooppera Ryöstö seraljista.
Mozart ystävystyi aikansa suosituimman säveltäjän Joseph Haydnin kanssa, jota usein kutsutaan sinfonian isäksi. Näihin aikoihin hän myös kirjoitti kaksi käyrätorvikonserttoa (KV 417 ja KV 447) sekä kolme pianokonserttoa (KV 413-415). Vuonna 1783 hän sävelsi noin 32 teosta, joista kuuluisin lienee jousikvartetto nro 15 (KV 421). Hän vietti paljon aikaa Haydnin kanssa Wienissä, ja vuonna 1786 valmistui ooppera Figaron häät. Seuraavana vuonna hän sävelsi yhden kuuluisimmista teoksistaan, serenadin nro 13, Eine kleine Nachtmusik (Pieni yösoitto, KV 525). Muutamaa päivää myöhemmin Prahassa esitettiin ooppera Don Giovanni. Oopperan viimeisessä näytöksessä kuollut komtuuri vaati Don Giovannia parantamaan tapansa, minkä on nähty johtuvan Mozartin isän kuolemasta samana vuonna. Vuonna 1788 Mozart sävelsi 43 teosta, joista kuuluisimmat ovat epäilemättä kolme viimeistä sinfoniaa (numerot 39 Es-duuri, 40 g-molli ja 41 C-duuri Jupiter).
Vuodet 1789–1791

Mozartin viimeinen elinvuosi oli kuumeisen luomistyön aikaa. Muiden sävellysten ohella hän sai valmiiksi peräti kaksi oopperaa. Vuonna 1790 esitettiin Così fan tutte ja keväällä 1791 hän alkoi suunnitella Taikahuilu-oopperaa, joka valmistui saman vuoden syyskuussa. Heinäkuussa tuntematon toimeksiantaja – kreivi Franz Walsegg, jolla oli tapana tilata säveltäjiltä teoksia ja esittää niitä ominaan – tilasi vaimonsa muistoksi Mozartilta sielunmessun eli requiemin. Mozart kuitenkin menehtyi ennen kuin ehti saada teoksen valmiiksi, eikä kreivi Walsegg onnistunut saamaan teosta nimiinsä. Mozartin oppilas Franz Xaver Süssmayr viimeisteli messun Mozartin luonnosten pohjalta, mutta muutkin muusikot ovat täydentäneet Mozartin käsikirjoitusta.[1]
Mozartin elämä ei ollut niin hankala kuin usein annetaan ymmärtää. Hän tosin sävelsi usein ilmaiseksi, ja ylellinen elämäntapa kulutti nopeasti muista lähteistä saadut varat. Mozart oli myös velkainen, mutta viimeisenäkään vuonna hän ei ollut köyhä ja unohdettu, vaan historiallisista lähteistä päätellen häntä pidettiin arvostettuna säveltäjänä. Joka tapauksessa hänen terveytensä alkoi hänen viimeisenä elinvuotenaan heiketä. Mozartin lopullisesta kuolinsyystä ei ole varmaa tietoa. Muun muassa reumakuumetta, virtsamyrkytystä, kuppaa, antimonimyrkytystä[3] ja murhaakin on epäilty. Uusin teoria viittaisi akuuttiin munuaistulehdukseen, glomerulonefriittiin, jota aiheutti streptokokki-bakteeritartunta. Wienin kuolinsyiden tutkintaan marraskuusta 1791 tammikuuhun 1792 perustuen Amsterdamin yliopiston tutkijat päättelivät juuri näinä aikoina ollutta epidemiaa todennäköisimmäksi syyksi. Säveltäjän kerrottiin olevan pahasti turvoksissa viimeisinä elinpäivinään. Juuri joulukuun 1791 alussa nuoria miehiä kuoli epätavallisen paljon ödeemaan Wienissä. Koska nuoria miehiä oli sotilassairaalassa, epäillään todennäköisimmin tartunnan lähteneen juuri sieltä.
Mozart eli kaksi viikkoa sairastuttuaan; viralliseksi kuolinsyyksi merkittiin kuume ja ihottuma. Käly Sophie Haibel kirjoitti liki 33 vuotta myöhemmin Mozartin olleen tajuissaan ja aivojen toimintakykyiset loppuun saakka. Hän sävelsi viimeiseen asti viimeistä teostaan, Requiemia. Koska hän oli ollut seuraelämässä ja hyväntuulinen koko syksyn, ei sairautta uskota krooniseksi vaan äkilliseksi tartuntataudiksi.[4] Säveltäjä laskettiin nimettömänä joukkohautaan, mikä 1700-luvulla oli normaali käytäntö keisari Joosef II:n asettamista säännöksistä johtuen. Yksi Mozartin käyttämistä asunnoista on edelleen olemassa osoitteessa Domgasse 5. Sitä kutsutaan nimellä ”Figarohaus”, koska Mozart sävelsi siellä oopperansa Figaron häät.
Mozartin ja Constanzen kuudesta lapsesta kaksi selvisi aikuisikään asti. He olivat pojat Karl Thomas ja Franz Xaver Wolfgang, joista jälkimmäisestä tuli myöhemmin säveltäjä. Molemmat kuolivat naimattomina ja lapsettomina.
Mozartin omalaatuisena pidetty persoonallisuus on kiehtonut ihmisiä. Hänen on väitetty kärsineen muun muassa Touretten oireyhtymästä, mutta väitteen tueksi ei ole esitetty mitään todisteita.[5]
Tyyli
Mozartin teoksia, kuten myös Haydnin, pidetään arkkityyppeinä klassismin tyylistä. Hänen teoksensa on tehty aikana, jolloin kyseinen tyyli muuttui kontrapunkteja hylkivästä galantista tyylistä jälleen myöhäisbarokin monimutkaista kontrapunktitekniikkaa sisältäväksi. Mozartin oma kehitys heijastelee klassismin tyylin kehitystä varsin läheisesti. Monipuolisena säveltäjänä Mozart sävelsi lähes kaikkia tuon ajan tärkeimpiä teostyyppejä, kuten sinfonioita, oopperoita, konserttoja sekä kamarimusiikkia, kuten jousikvartettoja ja pianosonaatteja. Vaikka mikään näistä sävellysmuodoista ei ollut uusi, Mozart vaikutti erityisesti pianokonserton kehitykseen ja suosioon. Mozart sävelsi myös suuren määrän kirkkomusiikkia, kuten messuja sekä monia kevyempiä teostyyppejä kuten tansseja, divertimentoja ja serenadeja.
Kaikki klassisen tyylin keskeiset piirteet voidaan löytää Mozartin musiikista. Selkeys, tasapaino ja läpinäkyvyys ovat kaikki mukana, joskin tuon ajan musiikille tyypillisen hentouden lisäksi Mozartilla on myös voimakkaasti uhkaavansävyisiä teoksia, kuten 20. ja 24. pianokonsertto, g-molli-jousikvintetto, 40. sinfonia ja Don Giovanni. Varsinkin elämänsä viimeisen vuosikymmenen aikana Mozart tutki kromaattista harmoniaa ajalleen poikkeuksellisen syvälliseen tapaan. Tuolloin syntynyt Haydnin suuresti ihailema Dissonanssi-kvartetto (KV 465), jonka aloitus osoittaa erityisen selvästi, ettei Mozartin musiikki ole ainoastaan kepeää ja hyväntuulista.
Varhaisista vuosistaan asti Mozart oli kyennyt jäljittelemään helposti kuulemaansa musiikkia. Koska hän oli matkustanut paljon, hänellä oli paljon musiikillisia kokemuksia, joista hän rakensi oman sävelkielensä. Lontoossa hän oli tavannut Johann Christian Bachin ja kuullut hänen musiikkiaan; Pariisissa, Mannheimissa ja Wienissä hän kuuli niin ikään näiden kaupunkien säveltäjien töitä. Italiassa hän oli tutustunut italialaiseen alkusoittoon ja opera buffaan, ja molemmat vaikuttivat suuresti hänen kehitykseensä säveltäjänä. Italiassa ja Lontoossa Mozartin kohtaama galantti tyyli oli tuolloin kukoistuksessaan: musiikki oli mutkatonta, kevyttä, kadensseja oli runsaasti, rakenteet yksinkertaisia, muodot symmetristä, perussointuja (toonikaa, dominanttia ja subdominanttia) painotettiin vahvasti. Galantti tyyli oli vastareaktiota myöhäisbarokin musiikin monimutkaisuudelle. Mozartin varhaiset sinfoniat ovat galantin tyylin mukaisia italialaisia alkusoittoja: osia on kolme, ja ne ovat usein keskenään homotonaalisia (eli alku- ja loppuosa ovat samassa sävellajissa ja keskimmäinen hidas osa näiden mollisävellajissa). Jotkut Mozartin varhaisista sinfonioista taas jäljittelevät selvästi Johann Christian Bachin tyyliä ja joissain käytetään wieniläisten säveltäjien suosimia pyöristettyjä kaksiosaisia muotoja, joissa on kaksi suunnilleen samanpituista osaa eri sävellajeissa.
Vanhemmiten Mozart alkoi lisäillä musiikkiinsa barokin tyylipiirteitä. Esimerkiksi 29. sinfoniassaan (A-duuri, KV 201) hän käyttää ensimmäisen osan pääteemassa kontrapunktitekniikkaa sekä kokeilee eripituisten fraasien mahdollisuuksia. Joissakin hänen kvartetoissaan vuodelta 1773 finaalit ovat fuugia, mikä on todennäköisesti peräisin Haydniltä, sillä tämä oli juuri julkaissut kvartettonsa opusnumeroltaan 20. Molemmat säveltäjistä saivat musiikkiinsa jotain myös saksalaisen kirjallisuuden tuolloin kokemasta romantiikkaa enteilevästä Sturm und Drang -tyylikaudesta.
Läpi elämänsä Mozart rikastutti useita musiikinlajeja ja sävelsi välillä instrumentaalimusiikkia ja välillä oopperoita. Hän viljeli oopperoissaan kaikkia tuolloin vallinneita tyylejä: opera buffaa (Figaron häät, Don Giovanni, Così fan tutte), opera seriaa (Idomeneo, Tituksen lempeys) ja singspieliä (Taikahuilu). Myöhemmissä oopperoissaan hän muunteli hienostuneesti soitinnusta ja äänenväriä ilmaistakseen tai painottaakseen tiettyjä mielentiloja tai tunnetiloja sekä juonenkäänteitä. Mozartin oopperoiden ja instrumentaaliteosten kesken oli jatkuvaa vuorovaikutusta. Jatkuva orkesterinkäytön hienostuminen sinfonioissa ja konsertoissa tarjosi resurssit, joista hän ammensi oopperoidensa orkestraatioon, ja oopperoiden psykologisten efektien käyttö heijastui niin ikään hänen muihin sävellyksiinsä.
Sävellyksiä

Mozart oli hyvin tuottelias säveltäjä ja sävelsi lähes kaikkia teostyyppejä. Mozart sävelsi elämänsä aikana orkesterille 68sinfoniaa – joista tosin vain 41 on numeroitu – ja 23[6] pianokonserttoa (sisältäen konsertot kahdelle ja kolmelle pianolle), viisi viulukonserttoa, neljä käyrätorvikonserttoa ja viisi muuta puhallinkonserttoa, joista merkittävin on klarinettikonsertto. Kamarimusiikin alalta mainittakoon 36viulusonaattia, 23jousikvartettoa, kuusi jousikvintettoa ja klarinettikvintetto. Mozartin näyttämö- ja vokaalimusiikkiin sisältyy 17messua, sielumessu, 23oopperaa tai oratoriota ja lukuisa määrä lauluja ja konserttiaarioita.
Teoksista arvostetuimpia ovat (Gramophone-lehden levyoppaan mukaan) viimeiset sinfoniat, pianokonsertot nro 20–27, käyrätorvikonsertto nro 4, klarinettikonsertto, serenadi nro 10, klarinettikvintetto, jousikvartetto nro 19, jousikvintetto nro 4, pianosonaatti nro 11, c-molli-messu ja sielunmessu sekä oopperat Don Giovanni, Taikahuilu ja Figaron Häät.[7] Näiden teostyyppien lisäksi Mozart sävelsi esimerkiksi muuta kirkkomusiikkia sekä suuren määrän tansseja, divertimentoja ja muuta oman aikansa kevyempää musiikkia. Kaikista tunnetuimmat Mozartin melodiat, joilta kukaan ei ole voinut välttyä, ovat Serenadin nro 13 (”Pieni Yösoitto”) johdanto, "Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen" aaria Taikahuilu-oopperasta, ”Turkkilainen rondo” 11. pianosonaatin lopusta sekä 40.sinfonian alku. Myös esimerkiksi Figaron häiden alkusoitto, 21. pianokonserton hidas osa ja lukemattomat muut sävelet ovat valtaosalle ihmisistä erittäin tunnistettavia vielä vuosisatoja niiden säveltämisen jälkeen.
Aiemmin tunnistamattomia Mozartin sävellyksiä on 1900-luvun jälkipuoliskolta alkaen löytynyt kymmenkunta.[8] Mozartin sinfonianro37 todettiin jo 1900-luvun alussa Michael Haydnin sävellykseksi. Mozart on säveltänyt siihen vain johdannon.
Muotokuvia

Mozart 14-vuotiaana (1770).
Wolfgang Amadeus Mozart 13-vuotiaana. Saverio dalla Rosan maalaus, (6.–7.1.1771).
Mozart lapsena klaaverin ääressä.
Mozart vuonna 1789.
Mozart vuonna 1790.

Katso myös
Amadeus on Miloš Formanin ohjaama elokuva, joka perustuu Peter Shafferin samannimiseen näytelmään.
Little Amadeus on saksalais-itävaltalainen piirrossarja, jonka fiktiiviset seikkailut kertovat nuoren Mozartin seikkailuista.
Mozart-efekti
Lähteet
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Becker, Max – Schickhaus, Stefan| title = Wolfgang Amadeus Mozart – säveltäjäneron matkassa| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2006| version = Suomentanut Markus Lång. Liitteenä CD-levy| isbn = 951-31-3605-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Everist, Mark| title = Mozart’s Ghosts: Haunting the Halls of Musical Culture| location = Oxford| publisher = Oxford University Press| year = 2012| isbn = 978-0-19-538917-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hildesheimer, Wolfgang| title = Mozart| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2006| version = Suomentaneet Seppo ja Päivi Heikinheimo| isbn = 951-1-11882-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Maasalo, Kai| title = Mozart ja hänen pianokonserttonsa| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-12816-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rumph, Stephen| title = Mozart and Enlightenment Semiotics| location = Berkeley| publisher = University of California Press| year = 2012| isbn = 978-0-520-26086-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wolff, Christoph| title = Mozart and the Gateway to His Fortune: Serving the Emperor, 1788–1791| location = New York| publisher = W. W. Norton| year = 2012| isbn = 978-0-393-05070-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vihinen, Antti| title = Minä ja Mozart| publisher = Into-Kustannus| year = 2014| isbn = 978-952-264-280-6}}
Aiheesta muualla

Poroila, Heikki:  (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen).
 Kootut teokset digitoituna Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Kari Rydmanin radiosarja  Yleisradio Oy
. (PDF) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Free scores by Wolfgang Mozart at the International Music Score Library Project (IMSLP)
 Mutopia Project

Luokka:Wolfgang Amadeus Mozart
Luokka:Vapaamuurarit
Luokka:Lapsinerot
*
Luokka:Vuonna 1756 syntyneet
Luokka:Vuonna 1791 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Prostituutio oli antiikin Kreikassa osa ihmisten jokapäiväistä elämää. Kreikan tärkeimmissä kaupunkivaltioissa ja satamakaupungeissa prostituutio oli tärkeä elinkeino. Yhteisö ei juuri paheksunut julkista prostituutiota ja ilotalot toimivat avoimesti. Ateenassa jopa laskettiin lainsäätäjä Solonin ansioksi huokeahintaisten valtiollisten ilotalojen perustaminen. Prostituutio kuitenkin kosketti miehiä ja naisia eri tavoin: kaikenikäiset naiset ja nuoret miehet myivät itseään asiakkaille, jotka olivat pääsääntöisesti miehiä.
Naisten prostituutio

Pseudo-Demosthenes julisti 300-luvulla eaa. tribunaaliin kokoontuneiden kansalaisten edessä: ”Meillä on kurtisaanit ilonpitoon, jalkavaimot saadaksemme jokapäiväisen huolenpitomme ja aviopuolisot, jotta saisimme laillisia lapsia; he ovat myös kotimme uskollisia vartijoita.” Vaikka todellisuus olikin vähemmän karrikoitu, niin selvää on, että kreikkalaiset miehet eivät tunteneet moraalisia ongelmia prostituoitujen hyväksikäytöstä.
Samanaikaisesti lait kohtelivat erittäin ankarasti miesten suhteita avioliitossa olevien vapaiden naisten kanssa. Aviorikostapauksissa petetyllä aviomiehellä oli oikeus jopa tappaa itse teossa tavattu avioliittoa loukannut osapuoli; sama päti myös raiskauksen kohdalla. Miesten keskimääräinen avioitumisikä oli noin 30 vuotta, joten halutessaan heteroseksuaalisia suhteita nuorilla ateenalaisilla miehillä ei ollut muuta mahdollisuutta kuin kääntyä orjien tai prostituoitujen puoleen.
Naisasiakkaille suunnattu naisprostituutio on vaikeasti todistettava ilmiö. Platonin Pidoissa (191e 2–5) komediakirjailija Aristofanes esittää kuuluisan tarinan Eros-jumalasta ja mainitsee siinä yhteydessä termin  (hetairístriai). Hänen mukaansa ”naiset, jotka syntyvät primitiivisistä naisista, eivät ole kiinnostuneita miehistä, vaan pitävät naisia parempina, ja siitä tulee käsite hetairístriai”. Oletettavasti kyseessä ovat prostituoidut, jotka myyvät palveluitaan lesboasiakkaille. Myös Lukianos Samosatalainen kiinnittää huomionsa tähän tapaan teoksessaan Ilotyttöjen rupatteluja (V), mutta on mahdollista, että kyseessä on yksinkertaisesti kirjoittajan viittaus Platonin tekemään tekstiin.
Pornai

Prostituoidut oli antiikin Kreikassa luokiteltu useaan eri luokkaan. Alimmassa luokassa olevia kutsuttiin nimellä  (pórnai; yksikössä , pórnē)[1]. Kuten sanan etymologiakin ilmaisee – lähtökohtana on  (pérnēmi, ”myydä”) – he olivat pääasiassa orjia. Heidän omistajaansa eli parittajaa kutsuttiin nimellä  (pornoboskós, kirjaimellisesti ”porneiden paimen”). Parittaja otti veronsa kaikesta tulosta, jota prostituoidut ansaitsivat. Omistaja saattoi olla kansalainen, jonka tulolähde, muiden tulojen joukossa, oli juuri prostituoitujen verotus. Eräs neljännellä vuosisadalla elänyt puhuja kertoo esimerkin kahdesta mainitulla tavalla omaisuutensa hankkineesta. Theofrastos mainitsee teoksessaan Luonteita majatalon pitäjän sekä veronkerääjän rinnalla myös parittajan listassa, jossa on lueteltu tavanomaisia ammatteja. Prostituoidun omistaja saattoi olla myös miespuolinen tai naispuolinen metoikki.
Klassisella kaudella, 500- ja 400-luvuilla eaa. prostituoidut olivat orjia ja syntyisin usein barbaareja. Hellenistisellä kaudella tähän ryhmään kuuluivat myös pikkutytöt, jotka heidän kansalaisisänsä olivat syntymän jälkeen jättäneet heitteille ja joita pidettiin orjina, kunnes toisin todistettiin. Nämä tytöt työskentelivät ilotaloissa, jotka sijaitsivat tämänkaltaisesta liiketoiminnasta tunnetuissa kortteleissa, kuten Ateenan satamakaupungissa Pireuksessa tai Kerameikoksen kaupunginosassa. Heidän palvelujaan käyttivät merimiehet ja vähävaraiset kansalaiset.
Kategoriaan pornai kuuluivat myös Ateenan kaupunkivaltion omistamien bordellien tytöt. Kreikkalainen oppinut ja kielentaitaja Athenaios (170 jaa. – 200-luku; XIII, 23) siteeraa komediakirjailijaa Filemonia (Adelfoi, fgt. 23) ja historioitsija Nikandrosta (Kolofonin historia = FGrH 271–272 fgt. 9) ja kertoo, että Solon ”huolestuneena nuorten miesten kiihkon hillitsemisestä – – otti tehtäväkseen avata ilotaloja ja asettaa niihin ostettuja naisia[2]”. Näin asian ilmaisee eräs Adelfoin henkilö:

Kuten äskeinen henkilö korostaa, niin solononilaiset ilotalot antoivat tyydytyksen kaikille eikä se ollut sidoksissa henkilön tulotasoon.[3] Samaan tapaan Solonin kerrotaan pystyttäneen ilotaloista kerättyjen verojen avulla temppelin Afrodite Pandemokselle eli kirjaimellisesti ”kaiken kansan Afroditelle”. Vaikka tämän anekdootin historiallisuus on vähintäänkin epäilyttävä, näyttää silti selvältä, että ateenalaiset kokivat prostituution osana demokraattista järjestelmäänsä.
Mitä tulee kysymykseen hinnoista, niin useissa yhteyksissä tuodaan esille yhden obolin hinta, joka oli kaikkein halvimman luokan prostituoitujen maksu, mutta kyse on ilmeisesti kaikkein yksinkertaisimmista palveluista. On hyvin vaikea tietää, onko kyse eräänlaisesta tyylikeinosta kertoa, että kyseessä oli todella ”halpa kauppa” vai todellisesta hinnasta.
Itsenäiset prostituoidut

Astetta ylempänä olivat itsenäisesti työskentelevät prostituoidut, jotka pyydystivät asiakkaitaan kaduilla. Paitsi että he esittelivät omaa sulokkuuttansa suoraan mahdollisille asiakkaille, he turvautuivat myös mainonnallisiin temppuihin. On näet löydetty sandaaleita, joiden pohjaan oli muokattu kuvio, joka jätti merkin  (AKOLUTHI, ”seuraa minua”) maahan painettuna. He käyttivät myös meikkiä, luultavasti eivät kovinkaan hillitysti. Keskikomedian edustaja Eubulos tekee naurunalaisiksi ”lyijyvalkoisella töhrityt ja – – poskensa marjamehulla sivelevät” kurtisaanit[4].
Itsenäisillä prostituoiduilla oli hyvin erilaiset taustat. Jotkut heistä olivat metoikkien vaimoja, jotka eivät löytäneet muuta työtä kaupungista, johon olivat tulleet, tai köyhiä leskiä tai entisiä pornē-luokan prostituoituja, jotka olivat onnistuneet ostamaan itsensä vapaiksi, usein lainan avulla. Ateenassa prostituoitujen tuli rekisteröityä kaupunkivaltion virastossa ja maksaa eräänlainen vero. Jotkut naiset pystyivät vaurastumaan tällä työllä. Ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Koptoksessa, roomalaisessa Egyptissä prostituoitujen matkakulu (eräänlainen tullimaksu) oli 108 drakmaa, kun se muilta naisilta oli vain 20 drakmaa.[5]
Itsenäisten prostituoitujen hinnat ovat erittäin vaikeasti arvioitavissa. Ne todennäköisesti vaihtelivat hyvinkin paljon. 300-luvulla eaa. Theopompos toteaa, että toisen ryhmän prostituoidut maksoivat yhden staterin eli neljä drakmaa, ja ensimmäisellä vuosisadalla eaa. epikurolainen filosofi Filodemos Gadaralainen (siteerattu Anthologia Palatinassa, V 126) mainitsee sarjalippujärjestelmän, jossa kaksitoista käyntiä maksoi viisi drakmaa. Toisella vuosisadalla Lukianos Samosatalaisen dialogissa Ilotyttöjen rupatteluja prostituoitu Ampelis piti viiden drakman summaa käyntiä kohden keskinkertaisena hintana (8, 3). Samassa tekstissä nuori neitsyt voi pyytää yhden minan eli sata drakmaa, ja jopa kaksi minaa, jos asiakas on vastenmielinen (7, 3). Toisin sanoen nuori ja kaunis prostituoitu saattoi vaatia korkeampaa hintaa kuin hänen jo ikääntyneempi kollegansa, joskin kuvista voimme nähdä, että oli olemassa myös markkinat vanhempien naisten prostituutiolle. Kaikki riippui tietenkin myös siitä, halusiko asiakas käyttää prostituoitua yksinoikeudella. Oli olemassa myös sellaisia järjestelyjä, että kaverusten ryhmä osti yhdessä prostituoidun ja jakoi käyttöajan niin, että jokaisella ryhmän jäsenellä oli oma aikansa.
Itsenäisten prostituoitujen luokkaan voidaan sijoittaa myös muusikot ja tanssijattaret, jotka toimivat miehisten pitojen yhteydessä. Aristoteles teoksessaan Ateenan valtiomuoto (L.2) mainitsee tietyn virkamiesryhmän, astynomit, joiden tehtäviin kuului valvoa, että huilunsoittajattaria sekä lyyran ja kitharan soittajia ei vuokrattaisi iltaa kohden yli kahden drakman edestä[6]. Seksuaaliset palvelut olivat selvästi osa vuokraamista[7] ja niiden hinnoittelu, vaikka astynomit valvoivat asiaa, tahtoi tulla jatkuvasti korkeammaksi ajan myötä.
Hetairat

Hetairat olivat prostituoitujen hierarkian ylintä tasoa. Päinvastoin kuin alemmat luokat, he eivät tyytyneet tarjoamaan yksinomaan seksipalveluja eivätkä heidän tehtävänsä olleet yhtä tarkoin rajattuja. Kirjaimellisesti  (hetaíra) tarkoittaa toveria. Eräässä mielessä heitä voidaan verrata japanilaisiin geishoihin, koska he olivat saaneet perusteellisen kasvatuksen ja pystyivät ottamaan osaa sivistyneisiin keskusteluihin. Spartan naisia lukuun ottamatta hetairat olivat ainoita kreikkalaisia naisia, jotka olivat täysin vapaita ja saattoivat itse hallita omaisuuttaan.
Aspasia, Perikleen rakastajatar, oli viidennen vuosisadan eaa. kuuluisin nainen. Hän oli syntyjään Miletoksesta ja sai siten ulkomaalaisen statuksen Ateenassa. Hän veti puoleensa Sofoklesta, Feidiasta ja jopa Sokratesta ja hänen oppilaitaan. Plutarkhoksen mukaan (Perikleen elämä, XXIV, t) ”hän dominoi kaikkein vaikutusvaltaisimpia poliitikkoja ja herätti filosofeissa mielenkiinnon, joka ei ollut kovin vähäinen ja kapea-alainen”[8].
Tiedämme useiden hetaroiden nimet. Klassisella kaudella oli Theodote, joka oli Alkibiadeen ystävä ja jonka kanssa Sokrates keskustelee Ksenofonin Muistelmissa (III, 11, 4). Oli myös Neaira, joka oli Pseudo-Demostheneen erään puheen kohde sekä Fryne, joka oli Knidoksen Afroditen mallina – kyseessä on Praksiteleen mestarityö ja kuvattu nainen oli siis hänen rakastajattarensa, mutta samalla myös Hypereideen, ateenalaisen poliitikon ja puhujan, kumppani; Hypereides puolusti Frynetä tämän jumalanpilkkaa koskevassa oikeudenkäynnissä. Tunnettuihin hetairoihin kuuluu myös Leontine, Epikuroksen elämänkumppani, joka oli itsekin filosofi. Hellenistiseltä kaudelta voidaan mainita Tythonike, joka oli Harpaloksen, Aleksanteri Suuren rahastonhoitajan rakastajatar ja vielä Thais, itse Aleksanteri Suuren rakastajatar ja myöhemmin Ptolemaios I:n rakastajatar.
Jotkut näistä hetaroista olivat hyvin varakkaita. Ksenofon kuvailee Theodoten eläneen orjien ympäröimänä, pukeutuneen äveriäästi sekä omistaneen suuren ja ylellisen asunnon. Eräät heistä erottuivat suuren tuhlaavaisuutensa tähden. Niinpä kerrotaan että eräs Rhodopis, runoilija Sapfon veljen vapauttama egyptiläinen orja ja kurtisaani, rakennutti pyramidin. Herodotos (II, 134–135) ei usko tätä kertomusta, mutta kuvailee erittäin kalliin piirtokirjoituksen, jonka kurtisaani kustansi Delfoihin. Kurtisaanien hinnat vaihtelivat erittäin paljon, mutta olivat merkittävästi korkeammat kuin tavallisilla prostituoiduilla. Uudessa komediassa[9] hinnat vaihtelivat 20 ja 60 minan välillä, kun kyse ei ollut ennalta määritellystä kestosta. Menandros näytelmässään Ärmätti (säkeet 128–130) mainitsee kurtisaanin, joka ansaitsee kolme minaa päivässä eli enemmän kuin kymmenen pornē-luokan prostituoitua yhteensä. Jos on uskominen Aulus Gelliusta (Attikan öitä I.8), niin klassisen aikakauden kurtisaanit saattoivat ansaita jopa 10000 drakmaa yöltä.
Temppeliprostituutio
Kreikassa ei tunnettu temppeliprostituutiota samassa mittakaavassa kuin sitä esiintyi muinaisessa Lähi-idässä. Ainoat asiaa koskevat tiedot liittyvät kreikkalaisen maailman reuna-alueisiin kuten Sisiliaan, Kyprokseen, Pontoksen kuningaskuntaan tai Kappadokiaan. Poikkeuksen tekee Korintin Afroditen temppeli, jossa oli merkittävä orjattarien ryhmä aina klassiselta kaudelta lähtien. Niinpä noin vuonna 464 eaa. eräs Ksenofon, Korintin kansalainen ja kävelykilpailun sekä viisiottelun olympiavoittaja, omisti Afroditelle kiitoksen osoituksena sata nuorta tyttöä temppelin palvelukseen. Tästä on säilynyt tietoja eräässä Pindarokselta tilatussa laulussa (122 Snell), jossa ylistetään ”hyvin vastaanottavaisia ja palvelevia neitoja ylellisessä Korintissa.”[10] Roomalaisella ajalla temppeli oli Strabonin mukaan (VIII, 6, 20) vauras ja omisti tuhatkunta orjaa, jotka toimivat temppeliprostituoituina.
Sparta
Spartassa tilanne oli jossakin määrin toinen kuin muissa antiikin Kreikan kaupunkivaltioissa: kerrotaan, että siellä ei asunut yksikään pórnē. Plutarkhos (Lykurgoksen elämä IX, 6) selittää tätä seikkaa jalometallien puuttumisella alueen luonnonvaroista ja siten todellisen rahan puutteella. Spartassa käytettiin rautaista rahaa, jota ei hyväksytty maksuvälineenä missään muualla. Siksi kukaan ilotalonpitäjä ei olisi halunnut asettua Spartaan. Arkaaisen ja klassisen kauden osalta Spartasta ei tosiaankaan ole löydetty ainoatakaan jäännettä, joka kertoisi yleisen prostituution olemassaolosta. Ainoa kutkuttava jäänne on 500-luvulta eaa. peräisin oleva vaasi[11], joka esittää naisia soittamassa aulosta miesten pidoissa. Kuitenkin on todennäköistä, että kuva ei esitä tuon ajan Spartan todellisuutta, vaan että kyseessä on yksinkertaisesti ikonografinen teema. Lisäksi siivekkään demonin kuvaaminen sekä hedelmien, vihannesten ja alttarin läsnäolo kuvassa antavat aihetta olettaa, että kyseessä on eräänlainen rituaalinen banketti, joka on järjestetty todennäköisesti jonkin hedelmällisyyteen liittyvän jumaluuden kunniaksi. Tällainen saattoi olla esimerkiksi Artemis Orthia tai Apollon Hyakinthios.
Sitä vastoin klassisella kaudella Spartassa kyllä oli hetairoita. Athenaios kertoo kurtisaaneista, joiden kanssa Alkibiades seurusteli ollessaan maanpaossa Spartassa (415–414 eaa.). Ksenofon kertoo teoksessan Hellenika Spartassa 300-luvun alkupuolella eaa. tapahtuneesta Kinadonin salaliitosta ja tarkentaa, että päähenkilö karkotettiin kaupungista sillä tekosyyllä, että oli tarpeen pidättää ”erittäin kaunis nainen, jota syytettiin siitä, että hän vietteli kaikki, niin vanhat kuin nuoretkin lakedaimonilaiset (spartalaiset), jotka tulivat Auloniin”.  Kyseessä on ollut todennäköisesti hetaira.
Ainakin 200-luvulta eaa. lähtien suuret määrät ulkomaista rahaa oli liikkeellä Lakoniassa. Tällöin Sparta joutui täydellisesti mukaan muiden kreikkalaisten kaupunkien tapoihin ja normeihin. Hellenistisellä kaudella Polemon Ilionilainen kuvaa teoksessaan Lakedaimonin lahjat kuuluisaa hetairaa, Kottinaa, ja pronssista lehmää, jonka tämä lahjoitti uhriksi. Kirjoittaja lisää, että vielä hänenkin aikanaan eräänlaisena kuriositeettina näytettiin ilotaloa, jota Kottina oli pitänyt lähellä Dionysos-temppeliä.
Prostituoitujen olosuhteet

Prostituoitujen elinolosuhteiden selvittäminen on hankalaa. Jo pelkästään naisina he kuuluivat kreikkalaisen yhteiskunnan alempaan luokkaan. Nykyaikaan ei ole jäänyt ainuttakaan suoraa kuvausta heidän elämästään, eikä liioin ilotaloista, joissa he työskentelivät. On kuitenkin todennäköistä, että kreikkalaiset ilotalot muistuttivat roomalaisten ilotaloja, joista on tietoja tuon ajan kirjallisuudessa sekä Pompejin säilyneissä rakennuksissa: hämäriä, löyhkääviä ja ahtaita paikkoja. Eräs muinaiskreikan slangitermi prostituoidulle oli  (khamaitypē)[12] eli kirjaimellisesti ”maahan iskeytyvä”, mikä puolestaan kertoo, että palvelut tapahtuivat suoraan paljaalla maaperällä.
Jotkut aikakauden kirjailijoista tuovat esiin prostituoituja, jotka puhuvat itse. Näin tekivät muun muassa Lukianos teoksessa Ilotyttöjen rupatteluja ja Alkifron kirjekokoelmassaan; kyse on kuitenkin kaunokirjallisista teoksista. Esiintuodut prostituoidut ovat joko itsenäisiä tai hetairoita; lähteet eivät juurikaan mainitse orjaprostituoituja muuten kuin taloudellisina hyödykkeinä. Tämä osoittaa erinomaisesti, mitä kreikkalaiset miehet ajattelivat prostituoiduista: ennen kaikkea he paheksuivat prostituoitujen kaupallisuutta. Kreikkalaisten mielestä henkilö, joka harjoitti prostituutiota, teki niin joko köyhyyden tai hyödyn, ei seksuaalisen nautinnon takia. Prostituoitujen voitonhimo on hyvin yleinen teema aikakauden komedioissa. On kuitenkin muistettava, että prostituoidut olivat Ateenassa ainoita naisia, jotka hallitsivat rahavarojaan itsenäisesti. Siksi kyse voi olla yksinkertaisesti miesten asian suhteen kantamasta kaunasta. Prostituoitujen väitetylle ahneudelle on myös toinen selitys, sillä heidän uransa oli hyvin lyhyt ja epävarma, minkä lisäksi tulot laskivat ikävuosien lisääntyessä. Jotta prostituoitu olisi voinut elää turvattua vanhuutta, uran aikana oli kerättävä varallisuutta mahdollisimman runsaasti.
Lääketieteelliset käsikirjat antavat prostituoitujen jokapäiväiseen elämään jonkinlaisen, joskin erittäin vajavaisen ja epätäydellisen näkökulman. Niiden mukaan prostituoitujen oli vältettävä kaikin mahdollisin keinoin raskaaksi tulemista, jotta pystyisivät jatkamaan rahan ansaitsemista. Kreikkalaisten harjoittamasta ehkäisystä on kuitenkin hyvin vähän tietoa, huomattavasti vähemmän kuin roomalaisten vastaavista käytännöistä. Usein Hippokrateen tekemäksi mainitun teoksen (Siemennesteestä, 13) kirjoittaja kertoo yksityiskohtaisesti tapauksen eräästä tanssijattaresta ”jolla oli tapana mennä miesten kanssa”. Kirjoittaja suosittaa tässä tapauksessa hyppäämään niin että kantapäät koskettavat takapuolta, jotta sperma valuisi ulos ja vältyttäisiin riskeiltä[13]. Lähteiden mukaan vaikuttaa siltä, että orjaprostituoidut olisivat turvautuneet myös abortteihin sekä lapsenmurhiin. Itsenäisten prostituoitujen tapauksessa asiat ovat huomattavasti epäselvempiä. Tyttölapsi saatettiin kouluttaa prostituoidun ammattiin, jossa hän sitten seurasi äitiään ja hankki perheen elannon äidin tultua liian iäkkääksi.
Myös kreikkalaiset maljakot antavat meille kuvan prostituoitujen arkielämästä. Prostituoitujen kuvaukset olivat maljakoissa hyvin yleisiä, ja ne voidaan luokitella neljään tyyppiin: pitokuvauksiin, seksikohtauksiin, peseytymisaskareihin sekä huonon kohtelun kuvauksiin. Peseytymiskohtauksissa on yleistä, että prostituoidulla on vähemmän sulokas vartalo: riippuvat rinnat, rasvapoimuja vartalolla ja niin edelleen. Eräässä kyliksissä jopa esitetään prostituoitu tekemässä tarpeensa makuuhuoneen pottaan. Seksikohtauksissa nainen voidaan usein tunnistaa prostituoiduksi siten, että kuvassa on mukana rahapussi, joka viittaa suhteen kaupalliseen luonteeseen. Yleisin kuvissa esitetty yhdyntäasento on takaapäin tapahtuva tavallinen yhdyntä tai anaaliyhdyntä. Tosin näitä kahta voi olla vaikea erottaa toisistaan. Nainen on yleisimmin taipunut kaksinkerroin ja hänen kätensä ovat maata vasten. Anaaliyhdyntä tosin koettiin aikuiselle halventavana, eikä takaapäin tapahtuvaa yhdyntääkään (vastakohtana lähetyssaarnaaja-asennolle) näytetä pidetyn naisille kovin nautinnollisena.[14] Osassa maljakkomaalauksista on esitetty kohtauksia, joissa prostituoituja uhataan kepeillä tai sandaaleilla ja pakotetaan sellaisiin seksiakteihin, joita kreikkalaiset pitivät nöyryyttävinä: suuseksiin, anaaliyhdyntään tai jopa molempiin samanaikaisesti.
Antiikin Kreikassa pidettiin vaaleista hiuksista, joten prostituoidut vaalensivat usein hiuksiaan. Vaatteet olivat paljastavia, sillä vartalo oli tuote, jota myytiin. Vaatteena käytettiin enimmäkseen ohutta tunikaa. Myös kasvojapeittävää huntua käytettiin, mutta sellainen ei koskaan peittänyt tukkaa tai silmiä.
Yhteenvetona voidaan todeta, että hetairat ovat vapaimpia naisia antiikin Kreikassa. On huomattava heidän lukuisuutensa ja halunsa saada osakseen yhteisön arvonanto löytämällä aviomies tai vakituinen seuralainen. Neaira, jonka ura on kerrottu oikeuspuheissa, onnistui näin kasvattamaan kolme lasta, ennen kuin hänen menneisyytensä tuli esille. Samoin Aspasia oli Perikleen avopuoliso tai jopa hänen puolisonsa. Athenaios (XIII,38) huomauttaa että ”huorat, jotka muuttuvat kunniallisiksi naisiksi, ovat yleensä paljon luotettavampia kuin naiset, jotka kehuskelevat kunniallisuudellaan”, ja hän mainitsee useita kuuluisia kreikkalaisia miehiä, jotka olivat mieskansalaisen ja kurtisaanin poikia, esimerkiksi strategi Timoteuksen, Kononin pojan. Toisaalta ei tunneta ainuttakaan esimerkkiä, jossa naispuolinen kansalainen olisi vapaaehtoisesti ryhtynyt hetairaksi.
Prostituutio kirjallisuudessa

Uuden komedian aikakaudella prostituoidut tulivat orjien tapaan todellisiksi komedioiden tähdiksi. Tähän voidaan löytää useita eri syitä. Siinä missä vanha komedia käsitteli poliittisia aiheita, uusi komedia oli kiinnostunut yksityisistä ihmisistä ja ateenalaisten arkielämästä. Lisäksi teatterin näyttämö esitti aina julkista ulkotilaa, jossa hyvin kasvatetut naiset eivät juurikaan voineet liikkua säädyllisyyssäädöksistä johtuen. Ainoat naiset, joille yksin ulkona liikkuminen oli tavallista, olivat juuri prostituoidut.
Niinpä uuden komedian juonet turvautuivat usein prostituoituihin. ”Niin kauan kuin on juonikkaita orjia, ankaria isiä, kunniattomia parittajia ja hyväileviä kurtisaaneja, Menandros elää”[15]. Kurtisaani saattoi olla nuori ja kokematon, näytelmän toinen päähenkilö ja nuoren miespäähenkilön rakastettu. Tässä tapauksessa hyveellinen ja vapaa nainen oli alistettu prostituutioon sen jälkeen, kun hänet oli hylätty tai hän oli joutunut merirosvojen sieppaamaksi (näin tapahtuu esimerkiksi Menandroksen komediassa Samoksen nainen). Lapsen todelliset vanhemmat tunnistavat hänet kehtoon jätetyn esineen avulla, ja näin nuori nainen vapautuu ja voi solmia avioliiton. Prostituoitu oli myös suosittu sivurooli, jolloin prostituoidun suhde nuoren rakastajan ystävän kanssa kohoaa komedian toiseksi rakkaustarinaksi. Komediassaan Välitystuomio Menandros loi vastoin perinteisiä himokkaiden prostituoitujen kuvauksia hyväsydämisen kurtisaanin, joka sallii näytelmän onnellisen lopun.
Sitä vastoin kreikkalaisten esittämissä utopiamaailmoissa tai ihanneyhteiskunnassa ei useinkaan ole sijaa prostituoiduille. Aristofaneen näytelmässä Naishallitus (392 eaa.; säkeet 716–719) sankaritar Praksagora kieltää heidät ihannevaltiossa: ”kaikkien huorien, kuinka paljon heitä onkaan, haluan lopettavan heidän toimintansa – – varatakseni näille naisille nuorten miestemme viriilin voiman”. [16] Prostituoidut koetaan tässä tavallisten naisten epälojaaleina kilpailijoina. Platon puolestaan teoksessaan Valtio (III. 404d) tuomitsee Korintin prostituoidut samasta syystä kuin attikalaiset sokerileivokset, nimittäin siksi, että molemmat tuovat ihanneyhteiskuntaan liiallista ylellisyyttä ja häiriötä. Hellenistisellä kaudella myös Krates Thebalainen (jota Diodoros Sisilialainen siteeraa kohdassa II, 55–60) kuvaa ihannevaltiota, jossa naiset ja lapset ovat Platonin Valtion tapaan yhteistä omaisuutta ja jossa myös prostituutio on julistettu pannaan.
Miesten prostituutio

Antiikin Kreikassa oli myös runsaasti miespuolisia prostituoituja (, pórnoi) [17]. Osa heistä tarjosi palveluitaan naispuolisille asiakkaille ja gigolojen esiintymisestä on todisteita jo klassiselta kaudelta. Niinpä Aristofanes näytelmässään Rikkaus kuvaa vanhaa naista, joka on tuhlannut kaikki varansa nuoreen rakastajaan, joka lopulta hylkää naisen. Suurin osa miesprostituoiduista palveli kuitenkin aikuisia miehiä.
Prostituutio ja pederastia
Päinvastoin kuin naisten prostituutio, joka kosketti kaiken ikäisiä naisia, miesten prostituutio oli pääsääntöisesti nuorukaisiässä olevien tehtävä. Pseudo-Lukianos teoksessaan Erōtes eli Amores (25–26) kirjoittaa:

Ikäkausi, jonka aikana nuorukaiset olivat haluttuja, alkoi puberteetista ja jatkui aina nuorukaisen parrankasvuun saakka. Karvaisuus oli kreikkalaisille erityisen epämiellyttävä asia. Silti tunnettiin myös heittiöitä, jotka säilyttivät suhteensa kasvaneeseen nuorukaiseen, mutta joka oli kuitenkin ajellut kaikki karvansa.
Kun naisten prostituutio ei ollut kreikkalaisille mikään skandaalin aihe, niin sitä ei ollut myöskään miesten prostituutio. Orjapoikien ilotalot toimivat avoimesti, eivätkä suinkaan ainoastaan Pireuksen, Kerameikoksen tai Lykabettoksen pahamaineisissa kortteleissa, vaan kaikkialla kaupungeissa. Eräs eittämättä kaikkein kuuluisimmista nuorista poikaprostituoiduista oli Platonin dialogissa Faidon esiintyvä Faidon Elisläinen, joka joutui kotikaupunkinsa valtauksen yhteydessä vangiksi ja sitten myös toimimaan prostituoituna. Hän työskenteli ilotalossa kunnes Sokrates huomasi hänen kauneutensa ja älykkyytensä sekä osti varakkaiden ystäviensä avulla tämän vapaaksi. Varsin nopeasti nuorukainen kohosi filosofin oppilaaksi ja antoi nimensä yhdelle Platonin dialogeista, jossa kerrotaan Sokrateen kuolemaa edeltäneistä viimeisistä hetkistä[18].  Kreikan kaupunkivaltiot keräsivät myös veroa prostituoiduilta. Puheessaan Timaiosta vastaan (I, 74) tunnettu puhuja Aiskhines kuvailee tarkasti oikeudelle miesbordellia. Tällaisten talojen asiakkaita ei mitenkään rangaistu lainsäädännöllä niiden käytöstä, eikä sitä tehnyt myöskään yleinen mielipide.
Prostituutio ja kansalaisuus
Miesprostituution olemassaolo laajassa mittakaavassa todistaa, että kyse ei ollut pederastian rajoittumisesta vain pieneen etuoikeutettujen luokkaan. Jos vähemmän vaurailla kansalaisilla ei ollut aikaa eikä varallisuutta harrastaa aristokraattien rituaaleja (tarkkailla gymnasioneiden katsomoissa, seurustella ja antaa lahjoja), jotka eittämättä liittyivät seurustelurituaaleihin[19], jokaisella oli mahdollisuus tyydyttää mieltymyksensä prostituoitujen parissa. Nuorukaiset oli suojattu lailla kaikenlaista fyysistä väkivaltaa vastaan, toisin kuin naiset. Isäntien ja miesorjien välisistä seksuaalisista suhteista ei ole tietoa, ennen kuin sellainen mainitaan Ksenofonin teoksessa Pidot (390 eaa.)[20]. Toinen syy miesprostituoitujen käyttöön oli se, että kreikkalaisilla oli omat tabunsa ja yksi niistä oli fellaatio, joka oli heidän mielestään nöyryyttävä tapahtuma. Tämän vuoksi pederastisessa suhteessa rakastaja (, erastēs) ei voinut ehdottaa nuorelle rakastetulleen (, eromenos) ja tulevalle kansalaiselle tämän toiveen toteuttamista, vaan hänen oli käännyttävä prostituoidun puoleen.
Tämän johdosta, vaikka toiminta ei ollut laitonta, prostituution harjoittaminen oli kuitenkin jossain mielessä sosiaalisesti häpeällistä. Se oli tavallisesti orjien tai yleisemmin ei-kansalaisten harjoittamaa. Kansalaisille siitä saattoi olla Ateenassa arvaamattomia seurauksia: jopa yhteisön kansalaisoikeuksien menettäminen eli  (atimía). Puheessaan Timarkhosta vastaan Aiskhines puolustautuu Timarkhosta vastaan väittämällä Timarkhoksen olleen nuoruudessaan prostituoitu; tämän takia Timarkhoksen tulisi menettää kaikki poliittiset oikeutensa, mukaan lukien oikeus nostaa syyte jotakuta vastaan. Vastaavasti vapaan nuorukaisen saattaminen prostituoiduksi tai rahan tarjoaminen hänelle seksipalveluja vastaan oli tiukasti kielletty, sillä se johti siihen, että nuorukainen menetti tulevat kansalaisoikeutensa.
Kreikkalaisten järkeilyä tässä asiassa selittää Aiskhines (§ 29) siteeraten lakia, joka koskee dokimasiaa ()[21]: kansalainen joka prostituoi itsensä (, peporneuménos) tai antaa sen muiden tehtäväksi (,  hētairēkōs) ei ole oikeutettu puhumaan julkisissa tilaisuuksissa, sillä »se, joka on myynyt omaa kehoaan, jotta toiset käyttävät sitä omaksi tyydytyksekseen (, ef' hybrei), ei ehkä epäröisi myydä myöskään yhteisiä etujamme.»  Historioitsija Polybios (XII, 15, 1) kertoo Timaioksen syytöksistä Agathokles Syrakusalaista vastaan käyttäen samaa tematiikkaa. Määritelmän mukaan miesprostituoitu on sellainen, joka luopuu omasta arvokkuudestaan, jotta voi tyydyttää jonkun toisen haluja: ”yleinen prostituoitu (, koinòn pórnon) on taipumuksiltaan huikentelevaisempi, eli naakka tai närhi [22], sekä hormi[23], joka antaa peräpäätä jokaiselle, joka sitä tahtoo”.
Hinnat
Kuten naistenkin kohdalla, niin myös miesprostituoitujen hintataso oli erittäin vaihteleva. Athenaios (VI, 241) mainitsee pojan, joka tarjosi itseään yhdestä obolista. Summan pienuus herättää kuitenkin epäilyjä. Straton, joka kirjoitti epigrammeja 100-luvulla jaa., viittaa viiden drakman hintaiseen vaihtokauppaan. Pseudo-Aiskhines (VII, 3) arvioi erään Melanopuksen ansainneen 3 000 drakmaa, mutta tässä on ilmeisesti kyse koko uran aikana hankituista tuloista.
Aiskhines erottelee puheessaan Timarkhosta vastaan (§ 29, vrt. yllä) prostituoidut ja ylläpidetyt nuorukaiset. Myöhemmin hän lisää (§ 51–52), että jos Timarkhos olisi tyytynyt ensimmäiseen suojelijaansa, hänen käytöksensä olisi ollut vähemmän moitittavaa. Mutta kun hän jätti tämän rakastajansa, kun tällä ei ollut enää mahdollisuutta pojan ylläpitoon, ja otti suojelijakseen erään toisen miehen, vieläpä keräsi muitakin suojelijoita, hän todisti Aiskhineen mukaan tällä, ettei hän ollut ylläpidetty nuorukainen (hētairēkōs) vaan yleisessä käytössä oleva prostituoitu (peporneumenos).
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = David M. Halperin| title = The Democratic Body; Prostitution and Citizenship in Classical Athens teoksessa One Hundred Years of Homosexuality and Other Essays on Greek Love| publisher = Routledge| year = 1990| id = ISBN 0-674-36270-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kenneth J. Dover| title = Greek Homosexuality| publisher = Harvard University Press| year = 1989| id = ISBN 0-674-36270-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Eva C. Keuls| title = The Reign of the Phallus: Sexual Politics in Ancient Athens| publisher = University of California Press| year = 1993| id = ISBN 0-520-07929-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Claude Mossé| title = La Femme dans la Grèce antique| publisher = Complexe| year = 1991| id = ISBN 2-87027-409-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sarah B. Pomeroy| title = Goddesses, Whores, Wives, and Slaves: Women in Classical Antiquity| publisher = Schocken| year = 1995| id = ISBN 0-8052-1030-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = K. Schneider| title = Hetairai, teoksessa: Paulys Real-Encyclopädie der classichen Altertumwissenschaft| publisher = Georg Wissowa| year = 1913}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Violaine Vanoyeke| title = La Prostitution en Grèce et à Rome| publisher = Les Belles Lettres| year = 1990}}
Luokka:Antiikin Kreikan kulttuuri
Kreikka

Miksi prostituutio oli niin suosittua antiikin ajan Kreikassa?