Xen on Half-Lifessa ja sen lisälevyillä, Opposing Forcessa sekä Blue Shiftissä esiintyvien avaruusolioiden kotipaikka. Xen muistuttaa pikemminkin kaasusumun ympärille muodostunutta leijuven pienten asteroidien tai saarten muodostamaa rykelmää, kuin planeettaa tai keinotekoista rakennelmaa kuten avaruusasemaa.
Xenin asukkaat ovat ensimmäisten Half-Life-pelien päävihollisia. Vain pientä osaa Xenin lajeista nähdään vielä Half-Life 2:ssa sekä sen jatko-osissa.
Lajit
Vortigaunt
Vortigaunt, ensimmäisten peliosien aikaan tunnettu myös nimellä Alien Slave, ovat yleisimpiä xeniläisiä joita pelaaja kohtaa. Vortigaunteilla on monta silmää, kolme kahlittua kättä ja ne kävelevät kahdella jalalla. Nähdessään pelaajan vortigaunt iskee tähän kivuliaan vihreän säteen, ja voivat halutessaan hyökätä pelaajan kimppuun lyömällä. Vortigauntit ovat hyvin sosiaalisia olentoja ja niitä harvoin näkee yksinään. Ne ovat myös viisaita, ja ymmärtävät perääntyä ollessaan lähellä kuolemaa. Vortigauntit puhuvat myös sujuvaa englantia oman äidinkielensä vortigesen ohella. Half-Life 2:sta lähtien vortigauntit ovat ihmisten puolella, kun ne ensimmäisissä osissa olivat vihollisia, joka tekee niistä ainoan xen-lajin joka liittoutuu ihmiskunnan kanssa. Vortigauntit kasvattivat jo Half-Life:n aikaan muuralaisleijonia, joita nähdään vasta Half-Life 2-pelissä.
Headcrab
Headcrab on pienin Xenin lajeista, ja yleisin vortigauntien ohella. Ne ovat ravunkaltaisia olentoja, jotka hyppäävät ihmisten päähän yrittäen syödä tämän elävältä. Ihmisen saastuttanut headcrab muuttaa heidät zombeiksi, joita voi nähdä kaikissa Half-Life-peleissä. Headcrab on hyvin helppo tappaa, mutta ne usein pääsevät yllättämään pelaajan ketteryytensä ja kokonsa takia. Headcrabit ovat harvoja xeniläisiä, jotka esiintyvät Half-Life 2:ssa ja episodeissa. Half-Life 2-pelissä nähdään myös nopea ja myrkyllinen headcrab.
Zombit
Zombit ovat headcrabien synnyttämiä olioita. Ne ovat olleet ihmisiä, jotka headcrab on muuttanut ihmislihaa himoitseviksi zombeiksi hyppäämällä niiden päähän. Kaikista laitoksen työntekijöistä ja sotilaista (pois lukien black ops-sotilaat) nähdään zombiksi muuttuneet versiot. Zombeilla on pitkät kynnet, joilla se lyö pelaajaa joko molemmin käsin tai eri aikaan. Opposing Force:ssa nähdään myös harvinainen zombityyppi gonome, joka heittää pelaajan päälle toksisia sisälmyksiään ja kykenee juoksemaan. Zombeja nähdään kaikissa alkuperäisissä Half-Life-peleissä, ja myös niiden jatko-osissa. Half-Life 2:sta eteenpäin on nähtävissä nopeita sekä myrkyllisiä headcrabeja heittäviä zombeja, sekä niinkutsutuja "zombineja", zombiksi muuttuneita Combinen sotilaita. Ne usein ottavat käteensä kranaatin ja juoksevat pelaajaa kohti, räjäyttäen itsensä. Zombien voi kuulla puhuvan jokseenkin ymmärrettävää englantia, jolloin he huutavat apua tuskissaan.
Barnacle
Barnacle on olento, joka roikkuu usein katosta. Sillä on pitkä tahmea kieli, terävien hampaiden täyttämä suu ja pieni runko. Barnacle ei voi liikkua ja pystyy vain odottamaan, että mahdollinen saalis jää kiinni tämän kieleen. Barnacle syö lähestulkoon mitä tahansa mikä jää satimeen, poikkeuksena ensimmäisessä pelissä olevat zombit. Kuollessaan barnacle oksentaa kaikki syömänsä ulos suustaan. Barnaclet ovat myös hyvin heikkoja, ja ovat usein paikoissa jossa ne ovat pelaajan tiellä. Pelissä Opposing Force barnaclen saa aseeksi, ja tällä pystyy tarttumaan kiinni tietyistä kohdista ja edetä paikkoihin jonne pelaajalla ei muutoin olisi mahdollisuutta päästä. Sillä kykenee myös syömään joitakin vihollisia. Barnacle on eräs harvoista xen-olioista, joka esiintyy myös Half-Life 2:ssa ja sen episodeissa. Olennon löysi Black Mesan työntekijä Louis Donaldson, joka myös joutui barnaclen uhriksi.
Bullsquid
Bullsquid on useita lonkeroita suussaan omistava kahdella jalalla kulkeva olento. Se on hyvin aggressiivinen, ja ampuu myrkkyä suustaan vihollisen ollessa etäällä sekä lähitaistelussa purren sekä lyöden hännällään. Bullsquid viihtyy ydinjätteen keskellä laitoksen sisällä, sekä Xenissä parantavissa lähteissä joista ne eivät välttämättä edes huomaa pelaajaa. Bullsquidin oli määrä esiintyä Half-Life 2:ssa, mutta ne jäivät tuntemattomasta syystä pois. Half-Lifen eräs käsikirjoittajista, Marc Laidlaw, on kuitenkin maininnut että bullsquideja elää  Half-Life 2:n universumissa. Eräs bullsquideista söi Eli Vancen jalan ennen Half-Life 2:sen tapahtumia.
Houndeye
Houndeye on monta silmää omistava, kolmijalkainen koiran kaltainen olento. Se liikkuu ryhmissä ja on hyvin nopea. Kohdatessaan pelaajan houndeye luo shokkiaallon, ja usein pakenee sen jälkeen piiloon. Houndeyen oli määrä esiintyä Half-Life 2:ssa, mutta ne jäivät tuntemattomasta syystä pois.
Alien Controllers
Alien Controller on levitoiva olento. Ne muistuttavat xeniläisten johtajaa Nihilanthia; niillä on iso pää, rintakehästä kasvava käsi ja samantyyppinen ruumiinrakenne. Muukalaisjohtajat kulkevat usein ryhmissä. Niitä ei juuri näe Black Mesan sisätiloissa, mutta pelaajan saapuessa Xeniin ne ovat hyvinkin yleisiä. Muukalaisjohtajat ampuvat keltaisia sädepalloja muutaman sarjoissa.
Alien Grunt
Alien Grunt on Xenin synteettinen, suurikokoinen ja panssaroitu olento. Sillä on kolme silmää, terävät hampaat, lihaksikas vartalo sekä toisen käden tilalla herhiläisiä ampuva tykki (engl. Hornet Gun). Kohdatessaan pelaajan se juoksee tätä kohti ja ampuu tykillään pelaajaa seuraavia herhiläisiä. Läheltä se lyö pelaajaa. Alien Grunteja voi nähdä valmistettavan Xenin tehtaissa, ja ne saapuvatkin valmiina lajille tarkoitetuissa kuorissa.
Nihilanth
Nihilanth on pelin Half-Life päävihollinen ja eräs Xenin lajeista.
Nihilanth, ainoa lajinsa edustaja, on Xen-universumin johtaja, sekä ylläpitää resonanssikaskadin luomaa portaalia Maapallon ja Xenin välillä. Nihilanth muistuttaa ihmissikiötä, tällä on massiivinen pää, lähes olemattomat jalat ja kahden käden lisäksi kolmas käsi rintakehässään. Nihilanthin pään sisällä on kristalli joka ylläpitää tämän elämää, ja jonka Gordon Freeman lopulta tuhoaa. Nihilanth levitoi jatkuvasti Muukalaisjohtajien tavoin, ja on mahdollista että he ovat läheistä sukua toisilleen.
Nihilanth taistelee pelaajaa vastaan ampumalla sädepalloja muutaman sarjoissa eri suuntiin. Tämä myös voi ampua teleportin pelaajaa kohti, joka vie tämän yhteen Xenin tuntemattomista kolkista. Nihilanth voi viimeisessä tasossa telesiirtää kätyreitään minne tahansa, joka selittääkin myös Black Mesan käytäville pelaajan eteen ilmestyvät viholliset. Nihilanth kykenee telepatiaan, ja puhuu Freemanille tämän kautta ymmärrettävää englantia.
Ennen emopelin tapahtumia Nihilanth ja muut Xenin lajit kävivät taistelua myöhemmin Half-Life 2:ssa esiintyvää Combinea vastaan, ja lähes kaikki xenin lajit kuolivat sukupuutton sodan käännyttyä heille tappioksi. Nihilanth kuitenkin onnistui pakenemaan muutaman muun lajien edustajan kanssa Xeniin, jossa hädin tuskin heillä oli mahdollisuuksia selviytyä. Lajit alkoivat kuitenkin ajan saatossa kukoistaa. Nihilanthilla on ranteissaan kahleet, niin kuin vortigaunteilla, joka tarkoitti mahdollisesti heidän olevan Combinen orjia jo ennen ensimmäistä Half-Lifea.
Hypersuctor sensitiva
Hypersuctor sensitiva, tai vain "Tentacle" on jättiläismäinen, kolme päätä omistava olento. Lonkeroilla on suuret nokat, joilla ne koputtavat maahan aggressiivisesti mikäli niitä häiritään. Ne reagoivat ääneen hyvin herkästi, ja niitä tulee harhauttaa esim. räjähteillä edetäkseen niiden ohi. Lonkeroita kohdataan vain harvakseltaan peleissä.
Gargantua
Gargantua on suurikokoinen, panssaroitu ja äärimmäisen vahva olento. Gargantuaa on hankala tuhota, ja se kykenee tuhoamaan jopa tiimin HECU-sotilaita ilman ongelmia. Kohdatessaan pelaajan se ampuu käsistään tulta ja kykenee myös juoksemaan tämän perässä hyvinkin pitkälle. Gordon joutuu pelissä tuhoamaan gargantuan ilmaiskuilla.
Gonarch
Gonarch, tai Big Momma on suurikokoinen headcrab. Se kohdataan vain ensimmäisessä Half-Life:ssa. Gonarch on hyvin kestävä, nopea ja päästää elefantin kaltaisia äännähdyksiä. Gonarchilla on headcrabin ulkomuoto, panssaroitu keho ja suuri kivespussi, ja se ampuukin pelaajaa kohti pieniä, valkoisia headcrabin sikiöitä joita on hankala erottaa maastosta. Sikiöt ovat myös nopeita ja tekevät paljon tuhoa.
Ichthyosaur
Ichthyosaur on vedessä elävä jättiläismäinen, kalaliskon kaltainen olento. Nähdessään pelaajan se hyökkää, ja yrittää syödä tämän. Ichthyosaur kohdataan vain kentissä, joissa on altaita tai vesistöjä. Ichthyosaur on yksi harvoista xeniläisistä, joka kohdataan Half-Life 2:ssa, vaikkakin vain vilaukselta.
Leech
Leech on pienin xen-olento. Niitä kohdataan useita kerrallaan vedessä, ja satunnaisesti ne purevat pelaajaa. Iilimadot ovat harvoja xen-olentoja jotka esiintyvät Half-Life 2:ssa.
Boid
Boid on linnunkaltainen xen-olento. Se on täysin harmiton, niin muille xeniläisille kuin ihmisillekin.
Chumtoad
Chumtoad on pieni, sammakonkaltainen xen-olento. Se alunperin poistettiin emopelistä, mutta tuotiin takaisin Blue Shift ja Opposing Force-lisäosiin. Chumtoad on täysin harmiton, ja se toimii lähinnä pääsiäismunana peleissä jossa esiintyy.
Protozoan
Protozoan on harmiton xen-olento. Se on sinertävä, läpinäkyvä kivenkaltainen kokonaisuus. Se ei reagoi ärsykkeisiin eikä hyökkäävä.
Aseistus
Snark
Snark on muukalaislaji, ja eräs pienimmistä niistä. Snark muistuttaa suurikokoista koppakuoriaista, ja se päästää hyvin korkeita vingahteluita. Pelaaja voi ottaa käyttöönsä yhteensä kymmenen snarkia, ja niitä voisi luonnehtia Xenin versioksi käsikranaatista. Heitettäessä vihollisia kohti snarkit hyökkäävät kohteeseensa ja hetken kuluttua räjähtävät. Toisinaan ne saattavat jopa väärin heitettynä tai vastikään löydettynä jahdata pelaajaa. Pienestä koosta huolimatta snarkit ovat hyvin vaarallisia jopa raskaasti varustetuille sotilaille. Snarkeja voi kohdata myös miinan muodossa, vaikkakin vain emopelissä.
Alien Aircraft
Alien Aircraft (suom. Muukalaisilma-alus) tai Manta Ray, on vortigauntien ohjaama ilma-alus. Niitä on kahta tyyppiä, joista toinen kuljettaa vihollisia kun toinen tuhoaa säteellään vihollisia. Yksi näistä ilma-aluksista tuhoaa mm. Adrian Shephardin Goose 7-aluksen pelin Opposing Force alussa.
Hivehand
Hivehand, tai Hornet Gun (suom. Herhiläistykki) on yksi xeniläisten käyttämistä aseista. Sillä voi ampua kymmenen herhiläistä kerralla, jotka seuraavat kohdetta ja tekevät suurta tuhoa osuessaan. Ase latautuu itsestään, eikvätkä sen panokset lopu koskaan. Ase on eritoten alien gruntien käytössä, ja myös pelaaja voi saada sen arsenaaliinsa.
Xen Sentry Cannon
Xen Sentry Cannon (suom. Xenin tykki) on xeniläisten käyttämä, laseria ampuva tykki. Se nähdään vain yhdessä kentässä emopelin aikana.
Xen Ceiling Turret
Xen Ceiling Turret (suom. Xenin tykki) on xeniläisten käyttämä, laseria ampuva tykki. Se roikkuu katosta, ja nähdään harvakseltaan Half-Life:ssä.
Kasvisto
Xen Fungus
Xen Fungus (suom. Sieni) on xeniläistä kasvistoa.
Light Stalk
Light Stalk (suom. Valoruoko) on xeniläistä kasvistoa, joka valaisee kenttiä. Se menee piiloon runkoonsa mikäli sitä menee liian lähelle.
Puut
Xenin puut ovat pitkiä puita, joiden päässä on terävä kärki. Se yrittää lyödä kärjellään liian lähelle yrittävää uhkaa.
Xen Crystals
Xen Crystals (suom. Xenin kristallit) ovat yksi tärkeimpiä Black Mesan tutkimuskohteita. Mysteeriset kristallit aiheuttavat koko pelin tapahtumat, resonanssikaskaadin muodossa.
Xen Trampoline
Xen Trampoline (suom. Xenin trampoliini) on Xenin maastossa ilmenevä trampoliini. Hypättyään sen päälle pelaaja sinkoaa useiden metrien korkeuteen. Pelaaja joutuu hyödyntämään sitä usein Xenissä päästäkseen kentissä eteenpäin.
Muut
Healing Pool
Healing Pool (suom. Parantava amme) on Xenin vastine Black Mesan ensiapupakkauksille. Seistessään ammeessa pelaajan terveyspisteet nousevat aina täysiin lukemiin. Ammeen parantava vaikutus ei koskaan lopu kesken.
Luokka:Half-Life
Luokka:Kuvitteelliset paikat


Risperidoni (kauppanimellä Risperidon Orion, Risperidon Krka, Risperdal Consta (ruiske), aiemmin Rispazin, ulkomailla myös Orizon[1]) on epätyypillinen eli toisen polven psykoosilääke[2]. Risperidonilla hoidetaan skitsofrenian psykoosivaihetta ja aistiharhoja sekä kaksisuuntaisen mielialahäiriön maniavaihetta. Lyhytaikaisesti (korkeintaan 1,5 kk lääkitys) sitä käytetään myös alzheimeria sairastavan dementoituneen henkilön tai yli 5-vuotiaiden kehitysvammaisten lasten ja nuorten aggressiivisuuden vähentämiseen, kun lääkkeettömät keinot eivät auta.[3]
Lääkeaineen on kehittänyt Johnson & Johnsonin tytäryhtiö Janssen-Cilag, ja se tuli markkinoille 1994.[4]
Risperidonia ei saa käyttää skitsofrenian tai manian hoitoon alle 18-vuotiaille.[3]
Haittavaikutukset
Hyvin yleiset
Useammalla kuin yhdellä 10:stä käyttäjästä ilmenee parkinsonismia (oireina hidas, laahustava kävely, lepovapina, lisääntynyt syljeneritys ja/tai kuolaaminen sekä kasvojen ilmeettömyys, hitaat tai heikentyneet liikkeet, jäykkyys tai lihasten kireys ja siitä aiheutuva liikkeiden nykivyys, toisinaan tunne liikkeen pysähtymisestä, minkä jälkeen liike taas jatkuu), väsymystä, vireystilan heikkenemistä, nukahtamis- ja univaikeuksia ja päänsärkyä[3].
Yleiset
Yhdellä 10−100:sta käyttäjästä esiintyy keuhkokuumetta, keuhkoputkentulehdusta, sivuontelotulehdusta, virtsatietulehdusta, korvatulehdusta, silmätulehdusta, sidekalvontulehdusta, rintakipua, luu- tai lihassärkyä, selkäkipua, nivelkipua, kurkkukipua, hammaskipua, vatsakipua, muuta kipua, epämukavaa tunnetta vatsassa, hengenahdistusta, nenän tukkoisuutta, pakkoliikkeitä (lihasten liikkeitä, jotka voivat olla toistuvia, kouristelevia tai vääntelehtiviä liikkeitä tai nykäyksiä), liikehäiriöitä eli dystoniaa (lihasten hidasta tai pitkäkestoista supistelua yleensä kasvojen lihaksissa, mutta myös muualla, mm. silmien, suun, kielen tai leukojen poikkeavia liikkeitä, mahdollisesti asennon poikkeavuuksia), kouristuksia, kaatuilua ja huimausta, vapinaa, virtsankarkailua, näön sumenemista, prolaktiinipitoisuuden kasvua (joko oireeton tai aiheuttaa miehille rintojen turpoamista, vaikeuksia saada ja ylläpitää erektiota tai muita seksuaalisia toimintahäiriöitä, naisille taas epämukavia tuntemuksia rinnoissa, maitovuotoa, kuukautisten poisjäämistä tai muita kuukautiskierron häiriöitä), lihomista, lisääntynyttä tai vähentynyttä ruokahalua, oksentelua, pahoinvointia, ummetusta, ripulia, ruoansulatusvaivoja, kehon, käsivarsien tai jalkojen turpoamista, kuumetta, heikotusta, väsymystä, suun kuivumista, nuhakuumetta, unihäiriöitä, nopeaa sydämen sykettä, korkeaa verenpainetta, ärtyisyyttä, masennusta, ahdistuneisuutta, levottomuutta, nenäverenvuotoa, yskää, vilustumisoireita, ihottumaa ja ihon punoitusta[3].
Melko harvinaiset
Yhdellä 100−1000:sta potilaasta ilmenee aivohalvaus tai aivoverenkiertohäiriö (verenvirtauksen äkillinen väheneminen aivoissa), sekavuutta, sydämen rytmihäiriö (eteisvärinää), sydämen ylä- ja alaosan välinen johtumiskatkos, poikkeavuuksia sydämen sähköisessä johtuvuudessa, sydämen QT-ajan pitenemistä, hidastunutta sydämen sykettä, sydänsähkökäyrän poikkeavuuksia, sydämentykytystä (lepatuksen tai jyskytyksen tunnetta rintakehässä), ruoan henkeen vetämisestä johtuva keuhkokuume, keuhkojen verentungosta, hengitysteiden verentungosta, hengityksen karkeutta, hengityksen vinkumista, äänen häiriöitä, hengitysteiden häiriöitä, nielemisvaikeuksia, diabetes tai jo olemassaoleva pahenee,  tardiivi dyskinesia (kasvojen, kielen tai muiden kehonosien nykivät tai nytkähtelevät pakkoliikkeet, ilmoitettava lääkärille), kouristuskohtauksia, pyörtymistä, reagoimattomuutta ärsykkeisiin, tajunnanmenetystä, matalaa tajunnantasoa, tasapainohäiriöitä, kävelytavan muutoksia, koordinaation poikkeavuuksia, asennon poikkeavuuksia, niveljäykkyyttä, nivelten turpoamista, lihasheikkoutta, niskakipua, tarvetta liikuttaa joitakin kehonosia, huimausta seisomaan noustaessa, keskittymiskyvyn häiriöitä, puhevaikeuksia, makuaistin katoamista tai poikkeavuutta, ihon heikentynyttä kipu- ja kosketusherkkyyttä, ihon kihelmöinnin, pistelyn tai puutumisen tunnetta, suurentunutta kreatiinifosfokinaasipitoisuutta (vapautuu toisinaan lihaskudoksen hajoamisen yhteydessä), tiettyjen veren valkosolujen määrän vähentymistä (torjuvat tartuntoja), veren valkosolujen määrän vähenemistä, verihiutaleiden määrän vähenemistä (tyrehdyttävät verenvuotoa), anemiaa, veren punasolumäärän laskua, veren eosinofiilien määrän kasvua, korkeaa verensokeripitoisuutta, liiallista veden juomista, transaminaasipitoisuuden kasvua, GGT-pitoisuuden kasvua, maksaentsyymipitoisuuden kasvua, kolesterolipitoisuuden kasvua, hengitystietartunta, virtsarakkotulehdus, silmätulehdus, risatulehdus, kynsisienitartunta, ihotartunta, jollekin ihon tai kehon alueelle rajoittuva tartunta, virustartunta, punkkien aiheuttama ihotulehdus, maha- tai suolistotulehdus, kipua virtsatessa, tiheää virtsaamistarvetta, virtsaamiskyvyttömyyttä, ulosteenpidätyskyvyttömyyttä, erittäin kovia ulosteita, runsasta piereskelyä, kiertohuimausta, silmien valoyliherkkyyttä, silmien kuivuutta, lisääntynyttä kyynelnesteen eritystä, silmien punoitusta, korvien soimista, korvakipua, seksuaalitoimintojen häiriöitä, vähentynyttä seksuaalista halukkuutta, erektiohäiriö, ejakulaatiohäiriö, kuukautiskierron häiriöitä naisilla (esim. kuukautisten poisjääminen), rintojen kehittymistä miehillä, maitovuotoa rinnoista, rintarauhaskipua, epämukavia tuntemuksia rinnoissa, valkovuodon painon laskua, ruokahaluttomuutta ja siitä johtuvaa aliravitsemusta ja alipainoisuutta, matalaa verenpainetta etenkin seisomaan noustaessa (saattaa aiheuttaa heikotusta tai huimausta tai pyörtymistä ylös noustessa), maniaksi kohonnutta mielialaa, hermostuneisuutta, ärtyisyyttä, epämukavaa oloa, janoa, sairauden tunnetta, epämukavia tuntemuksia rintakehässä, painajaisia, kasvojen, suun, silmien tai huulten turpoamista, vilunväristyksiä, kehon lämpötilan nousua, nokkosihottumaa, muuta ihottumaa, kutinaa, hiustenlähtöä, ihon paksuuntumista, kuivaa ihoa, ihon värimuutoksia, aknea, ihon tai päänahan kutinaa ja hilseilyä, ihon häiriöitä, ihon vamma, punasteluallerginen reaktio ja toimenpiteeseen liittyvää kipua[3].
Harvinaiset
Yhdellä 1000 − 10 000:sta käyttäjästä ilmenee hoitamattoman diabeteksen aiheuttama kooma, pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä (oireina sekavuus, tajunnantason aleneminen tai tajuttomuus, korkea kuume ja vaikea-asteinen lihasjäykkyys), aivoverisuoniston häiriöitä, veritulppa jalassa, keuhkoveritulppa, lihaskudoksen äkillinen vaurio (lihassäikeiden hajoamista ja lihaskipua), haimatulehdus, suolitukos, sydämen rytmihäiriöitä, tiettyjen tartuntoja torjuvien valkosolujen vaarallista vähyyttä, vaikea-asteinen allerginen reaktio (oireina kuume, suun, kasvojen, huulten tai kielen turpoaminen, hengenahdistus, kutina, ihottuma ja toisinaan verenpaineen lasku), muuta kielen turpoamista, pään vapinaa, tunteiden puuttumista, orgasmikyvyttömyyttä, unenaikaisia hengitysvaikeuksia, nopeaa, pinnallista hengitystä, veren insuliinipitoisuuden kasvua (säätelee veren sokeripitoisuutta), sokeria virtsassa, pientä verensokeripitoisuutta, suurta triglyseridirasvapitoisuutta, vaarallisen runsasta veden juomista, IFIS-oireyhtymä kaihileikkauksen yhteydessä (risperidonin nykyisestä tai aiemmasta käytöstä kerrottava silmälääkärille ennen kaihileikkausta), kestoerektiota (saattaa vaatia kirurgista hoitoa), silmänpainetauti, silmien liikevaikeuksia tai pyöritystä, silmäluomen reunojen karstottumista, virtsan määrää säätelevän hormonin poikkeavaa erittymistä, ihon ja silmien keltaisuutta, kuukautisten viivästymistä, rintarauhasten suurenemista, rintojen suurenemista, eritettä rinnoista, huulten halkeilua, lääkeaineihottumaa, tartuntatauti, hilsettä, ihon kovettumista, alentunutta ruumiinlämpöä, käsivarsien ja jalkojen kylmyyttä ja lääkkeen lopettamisesta johtuvia vieroitusoireita[3].
Hyvin harvinaiset
Korkeintaan yhdellä 10 000:sta käyttäjästä esiintyy hoitamattomasta diabeteksestä johtuvia hengenvaarallisia lisähäiriöitä, vakava allerginen reaktio (johon liittyy mahdollisesti  hengitysvaikeuksia kurkussa aiheuttavaa turpoamista) ja suoliston lihasten liikkeiden puuttumisesta johtuva suolitukos[3].
Muut
Vuonna 2016 julkaistun tutkimuksen mukaan risperidoni on ainut psykoosilääke, joka raskauden aikana käytettynä lisää synnynnäisten epämuodostumien todennäköisyyttä lapsella. Tutkijat suhtautuvat tuloksiin kuitenkin varauksella ennen lisätutkimusten tekoa.[5]
Risperidonin mahdollisesti aiheuttamat huimaus, väsymys ja näköhaitat voivat häiritä ajoneuvolla ajamista, raskaiden työkalujen tai -koneiden käyttöä, tai muuta keskittymistä vaativia tehtäviä. Toimintakyvyn arviointi on käyttäjän vastuulla, mutta lääkärin kanssa on suotavaa keskustella asiasta.[3]
Risperidoni vähentää käyttäjänsä käytöshäiriöitä, mutta se salpaa serotoniinivastaanottajia, joten se voi ristiriitaisesti joskus lisätä fyysistä aktiivisuutta. Monien muiden psykoosilääkkeiden tavoin risperidonin pitkäaikainen käyttö voi aiheuttaa pysyviä aivovaurioita ja kognitiivisten kykyjen heikentymistä.[6][7]
Alkoholin käyttöä tulee välttää risperidonihoidon aikana[3].
Annostus

Risperidonia voidaan määrätä lieviin psykooseihin tabletteina esimerkiksi 1 mg/aamu ja 1 mg/ilta ja tavanomainen annos on 2 mg/aamu ja 2 mg/ilta tabletteina. Ruiskemuotoa Risperdal Constaa annostellaan yleensä 25 mg 2 viikon välein lihakseen. Annostusta voidaan nostaa 37,5 mg ja siitä 50 mg asti kahdessa viikossa.[6]
Yleensä risperidonia käytetään muiden lääkkeiden rinnalla. Risperidoni tehoaa psykooseihin yleensä hyvin. Pieninä annoksina sillä on mielialaa tasaava tai masennusta vähentävä piristävä vaikutus, jonka voimakkuus on yksilöllistä eri potilaiden välillä. Usein suuremmat annokset risperidonia rauhoittavat ja pienemmät piristävät.
Vaikutustapa
Risperidoni muistuttaa jossain määrin kemialliselta kaavaltaan ja rakenteeltaan haloperidolia, mutta on sitä tehokkaampi ja haittavaikutuksiltaan parempi lääke.[8]
Risperidoni on valikoivasti monoamiinien vaikutuksia salpaava lääke, joka sitoutuu keskivahvasti 5-HT2 -serotoniinivastaanottajiin  ja voimakkaasti D2-dopamiinivastaanottajiin. Se salpaa myös alfa-1 ja -2 −adrenaliinivastaanottajia ja H1-histamiinivastaanottajia, mutta ei sitoudu koliinivastaanottajiin. Toisen polven psykoosilääkkeenä risperidoni aiheuttaa perinteisiä psykoosilääkkeitä vähemmän lihasten jännitysjäykkyystiloja ja motoristen toimintojen heikentymistä.
Risperidoni muuttuu elimistössä CYP2D6-entsyymin välityksellä 9-hydroksirisperidoniksi (paliperidoni), jolla on risperidonin kaltaiset hoitovaikutukset. Risperidoni ja 9-hydroksirisperidoni vähentävät yhdessä psykoottisuutta.
Monesti risperidoni jäykistää ja rauhoittaa. Alkoholin kanssa yhdistettynä sillä on lamaava vaikutus, kuten melkein kaikilla muillakin psykoosilääkkeillä ja rauhoittavilla bentsodiatsepiineillä. Risperidoni on ns. major tranquiliser eli varsinainen rauhoittava erotettuna miedosti rauhoittavista bentsodiatsepiineistä (minor tranquiliser).
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Epätyypilliset antipsykootit
Luokka:Piperidiinit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Metastabiliteetti eli metastabiilius merkitsee ilmiötä, jossa systeemi voi pysyä pitkähkön ajan tilassa, jossa sen energia ei ole pienin mahdollinen. Systeemin ollessa metastabiilissa tilassa kaikilla sen tilaa kuvaavat parametrit saavat stationaariset, vakioina pysyvät arvot.
Jokaisella eristetyllä systeemillä on tietty vakaa pienimmän energian tila eli perustila. Sen ohella systeemillä voi olla useitakin metastabiileja tiloja, jotka ovat kohtalaisen pysyviä. Metastabiilin tilan purkautuminen edellyttää yleensä tietyn määrän ulkoisesta lähteestä saatua energiaa, mutta kun tämä tapahtuu, energiaa vapautuu enemmän kuin tämän kynnysenergian verran (jota kemiassa sanotaan aktivointienergiaksi).
Metastabiilit systeemit ovat yleisiä monilla aloilla kuten mekaniikassa,
kemiassa, termodynamiikassa ja atomi- ja ydinfysiikassa sekä elektroniikassa. Monet monimutkaiset luonnolliset ja keinotekoiset systeemit ovat metastabiileja. Sellaiset ovat yleisiä ainakin mekaniikassa, kemiassa, termodynamiikassa ja elektroniikassa. Nykyään metastabiiliuden käsitettä käytetään myös neurotieteissä ja päätöksentekoteoriassa.
Yksinkertainen esimerkki metastabiilista systeemistä on pallo mäen harjanteella olevassa kuopassa. Tällöin sen potentiaalienergia ei ole minimissään, mutta sillä on kuopan pohjan kohdalla lokaali minimi, eikä se lähde liikkeeseen, ellei se saa ulkoisesta lähteestä lisää energiaa. Jos sitä kuitenkin työnnetään johonkin suuntaan sen verran, että se ylittää kuoppaa ympäröivän vallin, se alkaa vieriä alemmaksi.
Takaisinkytkennällä varustetut dynaamiset systeemit kuten elektroniset piirit, signaaliliikenne, päätöksentekojärjestelmät ja neurotieteelliset systeemit ovat stabiileja tai metastabiileja riippuen siitä, pysyykö aktiivisten ja reaktiivisten mallien suhde ulkoisiin vaikutuksiin ajallisesti vakiona vai ei. Näissä termisten fluktuaatioiden vastineena on niin sanottu valkoinen kohina, joka vaikuttaa signaalinen etenemiseen ja päätöksentekoon.
Statistinen fysiikka ja termodynamiikka
Termodynamiikassa tutkitaan myös tiloja, joissa systeemi ei ole termisessä tasapainossa. Atomien tai muiden hiukkasten lämpöliike saattaa ikään kuin "lukkiutua" tilaan, jossa sen energia ei ole pienin mahdollinen. Tällaisen tilan sanotaan olevan "kineettisesti persistentti".
Aineen olomuodot
Aineen metastabiileja olomuotoja ovat esimerkiksi alijäähtyneet ja ylikuumentuneet nesteet . Täysin puhdas alijäähtynyt vesi voi jonkin pysyä nestemäisenä 0°C:n alapuolella olevissa lämpötiloissa, kunnes se joutuu kosketuksiin jonkin kiinteän hiukkasen kanssa, jonka ympärille se alkaa kiteytyä. Ilmakehän pilvissä vesi on usein alijäähtyneenä.
Tiivis aine ja makromolekyylit
Metastabiilit faasit ovat yleisiä tiivissä aineessa. Esimerkiksi timantti on normaalissa lämpötilassa ja paineessa hiilen metastabiili muoto.[1] Se voi sopivissa olosuhteissa muuttua grafiitiksi vapauttaen energiaa, mikä alhaisessa paineessa ja yli 1900 kelvinin lämpötilassa tapahtuukin nopeasti.[1] Martensiitti on metastabiili faasi, jolla säädetään useimpien teräslaatujen kovuutta. Polymeerien kuten DNA:n, RNA:n ja proteiinien rakenneosasten väliset sidokset ovat myös metastabiileja. Kvartsin metastabiilit polymorfit ovat myös yleisiä. Joskus, esimerkiksi kiinteän boorin eli allotrooppien tapauksessa, stabiilista faasista koostuva näyte on jopa vaikea valmistaa.[2]  Yleensä myös emulsiot, kolloidit ja lasit ovat aineen metastabiileja muotoja.
Hiekkakasat ja lumivyöryt

Jyrkässä rinteessä tai tunnelissa hiekkakasat voivat olla metastabiilissa tilassa. Hiekan jyväset muodostavat kasoja, jotka kitkan vaikutuksesta ovat pysyviä. Kokonainen suuri hiekkakasa voi päätyä tilaan, jossa se on vakaa, mutta jos siihen lisätään yksikin hiekanjyvänen, se saa laajan osan kasasta romahtamaan.
Samaan tapaan rinteisiin kerääntynyt lumi ja jääkiteet voivat purkautua lumivyöryinä, jotka ovatkin vuoristoalueilla yleisiä onnettomuuksia. Kuivissa olosuhteissa vuorille kertyneet lumikasat voi romahtaa samaan tapaan kuin hiekkakasat.  Kokonaisen vuoren rinteeltä lumi saattaa yhtäkkiä lähteä vyörymään alas esimerkiksi hiihtäjän tai pelkän kovan äänenkin vaikutuksesta.
Metastabiilit systeemit kvanttimekaniikassa
Monet kvanttimekaniikassa kuvatut, useamman subatomisen hiukkasen muodostamat systeemit (esimerkiksi kvarkit nukleoneissa, nukleonit atomiytimissä, elektronit atomeissa ja molekyyleissä ja atomiklustereissa) voivat esiintyä monissa toisistaan selvästi erotettuvissa tiloissa. Näistä yleensä yksi on täysin vakaa perustila, jossa energia on minimissään; toisinaan tällaisia perustiloja tosin saattaa olla useitakin, jotka muodostavat pienen joukon degeneroituneita energiatiloja.
Kaikissa muissa tiloissa systeemillä on suurempi energia kuin perustilassa. Näistä muista tiloista metastabiileiksi katsotaan yleensä ne, joiden puoliintumisaika on ainakin 102 tai 103 kertaa suurempi kuin systeemin lyhytikäisimpien tilojen.
Metastabiili tila on siis pitkäikäinen, mutta ei kestä loppumattomiin. Se on viritystila, jossa energiaa on enemmän kuin perustilassa, ja lopulta se hajoaa stabiilimpaan tilaan luovuttaen energiaa. Itse asiassa absoluuttisen nollapisteen yläpuolella systeemin kaikilla tiloilla on nollasta poikkeava todennäköisyys hajota, toisin sanoen siirtyä toiseen, yleensä alempaan energiatilaan. Yksi menetelmä, jolla tämä voi tapahtua, on kvanttimekaaninen tunneloituminen.
Ydinfysiikassa
Nuklidi on atomiydintyyppi, jossa on tietty määrä protoneja ja neutroneja. Jokaista nuklidilla on tietty, sille ominainen massaluku ja varaus, mutta samallakin ytimellä voi perustilan lisäksi olla useita viritystiloja, joissa sillä on suurempi energia. Yleensä viritystilat purkautuvat niin nopeasti, alle 10-10 sekunnissa, ettei niiden elinikää voida mitata. Jos viritystila kuitenkin on sen verran pitkäikäinen, että sen elinikä voidaan mitata, ydintä sanotaan isomeeriseksi ytimeksi. Tällöin on kyseessä ytimen metastabiili tila. Viritystilan purkautuessa ydin lähettää gammasäteilyä.[3]  metastabiileille isomeereille käytetään merkintää, jossa massaluvun jälkeen on lisätty pieni m-kirjain. Sellainen on esimerkiksi teknetium-99m, jolla on poikkeuksellisen pitkä elinikä, hieman yli kuusi tuntia.[4]
Atomi- ja molekyylifysiikassa
Myös jotkin atomien elektroniverhojen viritystilat ovat metastabiileja. Esimerkiksi Rydbergin atomit ovat atomien metastabiileja viritystiloja. Atomin siirtymisen tällaisesta tilasta perustilaan estävät tai ainakin tekevät jokseenkin epätodennäköisiksi sähköisten dipolien valintasäännöt. Elektroni, joka päätyy metastabiilille orbitaalille, jää tavallaan suljetuksi sinne. Kun siirtyminen tällaisesta tilasta perustilaan on kuitenkin mahdollinen, joskin epätodennäköinen, elektroni kuitenkin lopulta päätyy spontaanisti alhaisemmalle energiatasolle lähettämällä säteilyä.
Tätä elektronien ominaisuutta käytetään hyväksi lasereissa. Kun atomiin osuu valoa, jolla on tietty aallonpituus, elektronit siirtyvät korkeampaan energiatasoon. Kun valon saapuminen lakkaa, virittyneet elektronit palaavat alkuperäiseen tilaansa, useimmiten jo 10-8 sekunnissa. Jos elektroni kuitenkin on päätynyt metastabiiliin tilaan, se pysyy siellä kauemmin, yleensä noin 10-3 sekuntia.[5] Tämän vuoksi elektronit kasaantuvat metastabiileihin tiloihin, koska niihin siirtyy elektroneja nopeammin kuin niitä palaa sieltä perustilaan. Tätä ilmiötä, johon laserin toiminta perustuu, sanotaan populaatioinversioksi.
Joissakin aineissa elektroni saattaa pysyä metastabiilissa tilassa jopa useita tunteja. Tällainen aine tulee valon vaikutuksesta itsevalaisevaksi ja pysyy sellaisena vielä useita tunteja, vaikka se siirretään pimeään, kunnes kaikki elektronit ovat palanneet perustilalle. Ilmiötä sanotaan fosforesenssiksi.[6]
Kemiassa

Kemiassa atomien tai molekyylien muodostama systeemi on metastabiili, jos sen molaarinen Gibbsin energia ei ole pienin mahdollinen, mutta aktivoitumisenergia, kota siirtyminen tähän stabiiliin tilaan edellyttää, on suurempi kuin vallitseva lämpötila kerrottuna Boltzmannin vakiolla. Metastabiili tila vastaa siis Gibbsin energian lokaalia minimiä, stabiili eli pienimmän energian tila taas sen kaikkein pienintä arvoa.
[7] Yllä olevassa kaaviossa metastabiilit tilat ovat siis verrattavissa laaksoihin tai kuoppiin (piste 1), stabiili tila taas kaikkein alimpaan laaksoon (piste 3). Molekyylien värähtelyjen ja lämpöliikkeen vuoksi kemialliset aineet, jotka energeettisesti ovat verrattavissa pyöreän kukkulan huippuun, ovat hyvin lyhytikäisiä. Metastabiilit tilat sen sijaan voivat säilyä useita sekunteja tai jopa vuosia.
Yleinen metastabiliteetin tyyppi on isomeria. Isomeerit ovat kemiallisia yhdisteitä, joiden molekyyli sisältävät samojen alkuaineiden atomeja kutakin yhtä monta, mutta eri tavoin toisiinsa nähden sijoittuneina. Koska näillä on yleensä eri suuri muodostumislämpö, keskenään isomeerisista yhdisteistä vain yksi on stabiili. Muutkin voivat silti olla metastabiileja ja jokseenkin pitkäikäisiä, koska isomeerin muuttamiseen toiseksi tarvitaan vähintään tietyn suuruinen aktivoitumisenergia.
Kemiallisen systeemin stabiilius tai metastabiilius riippuu ympäristöstä, erityisesti lämpötilasta ja paineesta. Sillä, onko syntynyt aineen stabiili vai metastabiili muoto, voi olla huomattavia seurauksia. Esimerkiksi jokin lääkeaine on valmistuksen tai varastoinnin aikana kiteytynyt väärään kidemuotoon, se saattaa menettää tehonsa.[8] Kaaviota, joka osoittaa, mikä muoto missäkin lämpötilassa, paineessa ja/tai kokoonpanossa on vakain, sanotaan faasidiagrammiksi. Diagrammin alueilla, jossa tietty muoto ei ole vakain, se saattaa silti olla metastabiili.
Reaktioiden välivaiheina syntyvät aineet ovat lyhytikäisiä, ja ne ovat termodynaamisesti pikemminkin epävakaita kuin metastabiileja. IUPAC suositteleekin niitä sanottavan mieluummin transienteiksi kuin metastabiileiksi. [9]
Metastabiileja ovat myös eräät tilat massaspektrometriassa[10] ja spektrokemiassa.[11]
Elektroniset piirit
Elektroniikassa metastabiliteetti on yleensä ongelma. Muuttuvan virtapiirin oletetaan asettuvan johonkin pienestä määrästä tiloja, mutta jos sillä on altis metastabiliteetille, se saattaa lukkiutua ei-toivottuun tilaan.
Laskennallinen neurotiede
Metastabiilisuus aivoissa on laskennallisessa neurotieteessä tutkittu ilmiö, jolla yritetään selvittää, miten ihmisaivot tunnistavat malleja. Tässä yhteydessä termiä "metastabiili" käytetään jokseenkin epätäsmällisessä merkityksessä. Kysymys ei ole siitä, että olisi myös alempia energiatiloja; sen sijaan aivot saavat signaaleja, jotka kestävät jonkin aikaa ja poikkeavat tavanomaisesta tasapainotilasta.

Katso myös
Hystereesi
Lähteet

Luokka:Dynaamiset systeemit
Luokka:Kemialliset ominaisuudet


Härkätaistelu (, ) on etenkin Espanjassa suosittu perinteinen kansanhuvi, jossa torerot eli härkätaistelijat suorittavat erilaisia liikkeitä tavoitteenaan hallita härkää, jonka he lopuksi usein surmaavat.
Taisteluhärät ovat oma rotunsa, ja niitä kasvatetaan varta vasten härkätaisteluita varten. Taisteluhärät ovat kuohimattomia sonneja, ja ne viedään taisteluun 4–6-vuotiaana. Härkätaistelunäytännössä on perinteisesti kuusi härkää sekä kolme matadoria eli päähärkätaistelijaa. Alussa matadorin avustajat väsyttävät viittoja ja hevosia kohti ryntäilevää härkää peitsineen ja terineen. Näytöksen lopussa matadori kohtaa härän yksin, ohjailee sitä punaisen vaatteen eli muletan avulla ja lopulta surmaa sen miekalla. Matadorin suoritusta arvioidaan esimerkiksi sen taiteellisuuden kannalta. Härkätaistelu on hyvin vaarallista, ja lajissa on historian aikana kuollut useita satoja matadoreja. 1980-luvun jälkeen kuolemantapauksia on sattunut maailmalla kaksi, molemmat 2010-luvulla.
Härkätaistelua harjoitetaan Espanjassa, Portugalissa, eteläisessä Ranskassa ja useissa Latinalaisen Amerikan maissa. Espanjassa härkätaistelulla on virallisesti kansallisen kulttuuriperinnön asema. Joissain osissa maata se on kuitenkin nykyisin kiellettyä, sillä jotkut pitävät sitä julmana.
Levinneisyys

Espanja on härkätaistelun ykkösmaa. Madridia pidetään härkätaistelun pääkaupunkina, ja kaupungissa on kaksi aktiivista härkätaisteluareenaa, Plaza de Toros de Las Ventas ja Plaza de Toros Palacio Vistalegre. Myös esimerkiksi Sevilla, Pamplona, Valencia ja Bilbao ovat suuria härkätaistelukaupunkeja. Härkätaisteluita järjestetään myös esimerkiksi Portugalissa, eteläisessä Ranskassa, Meksikossa sekä Etelä-Amerikan Kolumbiassa, Venezuelassa, Perussa ja Ecuadorissa.[1][2] Portugalissa härkää ei surmata, härkätaistelijat ovat yleensä ratsailla ja härän sarvet joskus tylsytetään. Mexico Cityn härkätaisteluareena on maailman suurin.[1]
Härkätaistelu sai vuonna 2013 Espanjan parlamentin äänestyksessä virallisesti Espanjan kulttuuriperinnön aseman ja sitä kautta lainsuojan.[3]
Historiaa

Härkätaistelun alkuperä on kadonnut historian hämärään, mutta lajilla vaikuttaa olleen monta edeltäjää. Iberian niemimaalla kehitettiin visigoottien aikana 400–600-lukujen aikana laji, jossa miehet kamppailivat härkiä vastaan. Peitsillä kaupunkien aukioilla tai amfiteattereissa käydyt härkätaistelut olivat yleistyneet 1000-lukuun mennessä. Reconquistan jälkeen härkätaisteluista tuli aristokraattien hupia. Paavi Pius V kielsi härkätaistelut vuonna 1567, mutta niiden suosio jatkoi kasvamistaan, ja ne laillistettiin uudelleen. Filip IV:n kaudella 1621–1665 härkätaistelijan peitsen korvasi lyhyt keihäs. 1700-luvulla Espanjan härkätaistelijat olivat jo siirtyneet taistelemaan jalan, ja ratsailla olivat nyt avustajat. Portugalissa härkätaistelijat jatkoivat edelleen hevosten selässä.[4]
Härkätaistelun suosio oli kasvanut 1700-luvulla niin, että taisteluhärkiä pystyttiin jalostamaan taisteluita varten. Yksi lajin varhaisista suuruuksista oli Joaquín Rodríguez Costillares (s. 1729), joka tunnetaan nykyaikaisen härkätaistelun isänä. Tuolloin härkä pyrittiin vielä surmaamaan melko nopeasti, mutta ajan myötä taidokkuus härän käsittelyssä nousi tapon rinnalle.[4]
Härkätaistelijat ja näytöksen kulku
Härkätaistelutapahtuman perinteisessä ja kaikkein yleisimmissä muodossa kolme matadoria kohtaa ja surmaa vuorollaan kuusi härkää. Kokenein matadori on ensimmäisenä vuorossa. Koko tapahtuma kestää kaksi ja puoli tuntia.[5]
Matadori on härkätaistelun päätähti. Hänen nimensä näkyy tapahtumien mainoksissa, ja häntä yleisö tulee katsomaan. Matadorit johtavat kolmesta banderillerosta ja kahdesta picadorista sekä useasta muusta avustajasta koostuvaa ryhmäänsä (cuadrilla) näytöksen aikana. Matadorit aloittavat uransa yleensä käymällä nuorina härkätaistelukoulua.[6]
Näytöksen aluksi suoritetaan avausparaati paséillo, jossa matadorit, muut esiintyjät ja avustajat tulevat areenalle. Ryhmä kävelee päätuomarin (presidente) aition eteen.[5]

Jokaisessa tapahtuman yksittäisessä taistelussa on kolme osaa. Ensimmäisessä osassa härkä päästetään portista areenalle ja matadori ryhtyy avustajineen testaamaan sen reaktioita ja kuntoa. Jokaisella härkätaistelijalla eli torerolla on viitta eli capote, joka on väriltään yleensä purppuranpunainen ja keltainen. Matadori heiluttaa viittaansa härän edessä ja ohjaa sen hyökkäilyt ohitseen käyttäen eri tekniikoita. Kun matadori on saanut härän hallintaansa, areenalle ratsastaa kaksi picadoria, jotka iskevät härkää sen paksuun niskaan peitsillään. Picadorin hevosella on kylkisuojat ja silmälappu, joka estää sitä hätääntymästä, kun härkä hyökkää. Peitsenpistoilla selvitetään, kuinka urhea härkä on, ja niiden avulla härkä saadaan pitämään päätään alempana. Samalla nähdään, onko härässä jokin vika, jonka vuoksi se täytyisi vaihtaa toiseen.[5]
Taistelun toisessa osassa areenalle tulee banderilleroja, joiden tehtävä on iskeä härän niskaan banderilloja, puukeppejä, joiden päässä on nelisenttinen terä. Joskus banderillot iskee matadori itse. Banderillojen iskemisessä on kyse rohkeuden osoituksesta ja härän usuttamisesta tekemään pitkiä ryntäyksiä. Samalla matadori oppii lisää härän käyttäytymisestä.[5]
Taistelun kolmannessa ja viimeisessä osassa, faenassa, matadori taistelee härkää vastaan yksin. Hänellä on kädessään punaisesta kankaasta tehty viitta eli muleta, jossa on puinen reuna. Hän kantaa aluksi puusta tai alumiinista tehtyä valemiekkaa, jonka hän vaihtaa lopussa aitoon teräsmiekkaan. Matadori heiluttaa muletaansa härän edessä ja ohjailee härkää näyttävin ja rohkein elein, kun se hyökkäilee viittaa kohti. Jokaisella matadorilla on omanlaisensa liikkeet.[5]
Matadorilla on kymmenen minuuttia aikaa, johon mennessä hänen on surmattava härkä. Jos hän ei tee sitä, trumpettia soitetaan sen merkiksi, että hän saa kolme minuuttia lisäaikaa. Sen jälkeen hän saa tarvittaessa vielä kaksi minuuttia lisäaikaa, mutta jos härkä on sittenkin vielä surmaamatta, taistelu keskeytetään ja härkä viedään teuraalle.[5]
Kun matadori on valmis kuoliniskuun, hän ottaa teräsmiekan ja iskee sen härän lapaluiden väliin, yleensä suoraan edestä. Isku katkaisee härän aortan, ja se kaatuu yleensä pian iskun jälkeen. Tapon nopeus ja tehokkuus on tärkeä osa matadorin suorituksen arvoa.[5] Matadoria arvioidaan myös hänen kokonaissuorituksensa taiteellisuuden ja estetiikan sekä sen erityislaatuisuuden kannalta.[6] Joskus harvoin härän henki säästetään, jos se osoitti poikkeuksellista urheutta.[5]
Jos yleisö arvostaa matadorin suoritusta nousemalla seisomaan ja heiluttamalla valkoisia nenäliinoja, päätuomari voi myöntää matadorille palkinnoksi härän yhden korvan, kaksi korvaa, tai parhaassa tapauksessa korvat ja hännän. Yksi korva myönnetään, jos yli puolet yleisöstä vaatii sitä. Myös urhealle härälle voidaan järjestää kunniakierros.[5]
Härät
Kasvatus
Espanjalaisessa ja latinalaisamerikkalaisessa kulttuurissa härkiä arvostetaan niiden sulokkuuden, ketteryyden ja hallitun voiman vuoksi. Härkätaistelujen härät ovat oma rotunsa, jota on kasvatettu vuosisatojen ajan vain härkätaisteluja varten.[4] Nykyisin suosituin rotu on Vistahermosa, jonka ominaisuuksia pidetään soveltuvimpina nykyaikaiseen härkätaisteluun. Matadoreilla ja lajin seuraajilla voi olla omat suosikkirotunsa.[7] Tyypillinen taisteluhärkä painaa 450–650 kilogrammaa. Taisteluhärällä on erityisen vahva niska. Sen väritys sekä sarvien, jalkojen ja hännän pituus vaihtelevat roduittain.[7]
Nuori härkä vieroitetaan, rokotetaan ja polttomerkitään. Vuosikkaat tarkastetaan avoimilla niityillä, ja riittävän raivokkaista ja rohkeista kasvatetaan taisteluhärkiä. Hylätyt lähetetään teurastamoon. Kaksi- tai kolmevuotiaat hiehotkin testataan pienellä areenalla: parhaat käytetään siitokseen ja muut lähetetään teurastamoon.[4] Taisteluhärkiä ei kuohita.[8]
Taisteluhärkiä kasvatetaan yksityisillä karjatiloilla, joita Espanjassa on eri puolilla maata.[7] Tunnetuimmat härkätilat sijaitsevat Sevillassa.[4] Taisteluhärkä saa elää koko elämänsä ajan laitumella vapaana laumassa muiden härkien kanssa. Sitä ruokitaan hyvin, ja sen terveydestä pidetään mahdollisimman hyvää huolta, sillä vain hyväkuntoiset härät kelpaavat härkätaisteluun.[7] Härkää ei päästetä ihmisten kanssa tekemisiin, vaan sen hyökkäävyyttä selvitetään hevosten avulla.[8]
Taistelussa

Härkä viedään elämänsä ensimmäiseen ja viimeiseen taisteluunsa 4–6-vuotiaana. Taistelun jälkeen härän lihat myydään ruoaksi.[7] Kutakin härkää käytetään taistelussa vain yhden kerran, sillä härillä on hyvä muisti, ja kokenut härkä on liian vaarallinen vastustaja.[4]
Härkä hyökkää sarvet tanassa luonnostaan kaikkea uhkaavaa kohti, ja taistelun aikana härkätaistelijat usuttavat sitä hyökkäämään viittansa kimppuun. Yksittäisen härän käyttäytymistä ei voi ennustaa taistelussa. Jotkin härät vetäytyvät areenan reunalle, mutta urheat härät ryntäilevät toistuvasti torerojen viittoja päin. Härkätaistelussa arvostetaan erityisesti sellaisia härkiä, jotka laskevat päänsä aivan alas hyökätessään. Hyökkäysten pitää myös olla raivokkaita ja yhdenmukaisia.[7]
Vaarallisuus

Härän kanssa areenalle joutunut harjaantumaton ihminen on vakavassa loukkaantumisen ja kuoleman vaarassa. Härkätaistelu on hyvin vaarallista kokeneellekin härkätaistelijalle. Tilastojen mukaan espanjalaisia härkätaistelijoita on 1700-luvun jälkeen kuollut ainakin 533.[9] Vuoden 1987 jälkeen ei lähes kolmeen vuosikymmeneen kuollut matadoreja. Vuonna 2016 kuoli espanjalainen Victor Barrio ja vuonna 2017 espanjalainen Ivan Fandiño.[10][11]
Epävirallisen tilaston mukaan vuonna 2013 Espanjan 661 härkätaistelussa härän sarvista loukkaantui 31 matadoria ja 16 avustajaa. Jotkin vammoista olivat hengenvaarallisia. Härkätaistelijoiden vammat eivät lääketieteen kehityksen ansiosta enää johda kuolemaan yhtä usein kuin aiemmin, ja suurilla areenoilla on kirurgeja hoitamassa loukkaantuneita.[9]
Vastustus
Jotkut pitävät härkätaistelua raakana, ja laji onkin herättänyt vastustusta ympäri maailmaa, myös Espanjassa. Vuonna 2015 useat espanjalaiskaupungit lopettivat tukensa härkätaistelulle. Härkätaistelujen määrä on myös selvästi laskenut 2000-luvulla. Espanjan puolueista härkätaistelua vastustavat etenkin vasemmistolaiset.[12] Kanariansaarilla härkätaistelu kiellettiin vuonna 1991.[13] Katalonia kielsi härkätaistelun vuodesta 2012 alkaen.[14]
Puolustus
Härkätaistelun kannattajien mukaan härkätaistelu on härälle vähemmän julma ja onneton kohtalo kuin se, joka härkää odottaisi teurastamossa. Kannattajien mukaan härkätaistelu on myös vähemmän väkivaltaista kuin ammattinyrkkeily ja aiheuttaa vähemmän loukkaantumisia kuin amerikkalainen jalkapallo. Härkätaistelua on puolustettu myös taidemuotona sekä sen viihdearvon ja työllistävän vaikutuksen vuoksi.[4]
Tunnettuja härkätaistelijoita
Espanjalaisia
Juan Belmonte (1892–1962)
Joselito (José Gómez Ortega, 1895–1920)
Domingo Ortega (1906–1988)
Manolete (Manuel Rodríguez, 1917–1947)
El Cordobés (Manuel Benítez Pérez, s. 1936)
El Juli (Julián López Escobar, s. 1982)
[15]
Meksikolaisia
Rodolfo Gaona (1888–1975)
Armillita (Fermín Espinosa, 1911–1978)
Carlos Arruza (1920–1966)
[15]
Kirjallisuudessa
Yhdysvaltalaisen kirjailijan Ernest Hemingwayn härkätaistelun estetiikasta sekä sen kulttuurisista ja ritualistisista piirteistä kertova kirja Kuolema iltapäivällä (1932) on edelleen alan arvostetuimpia teoksia. Hemingway käsitteli härkätaistelua myös romaanissaan Ja aurinko nousee (1926).[16]
Lähteet

Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sisu on Suomessa 1928 kehitetty arabikumista ja lakritsista valmistettu makeispastilli, jota nykyään valmistaa Cloetta.

Sisun historia
1920–1960-luvut
Sisun toi markkinoille vuonna 1928 turkulainen makeistehdas Tehdas-Osakeyhtiö Seres (myöhemmin Oy Seres Ab), jonka tehdas sijaitsi Hämeenkadulla. Pastillin kehitystyön oli aloittanut vuotta aiemmin Sereksen kemisti Johan Ponkamo tarkoituksenaan löytää vastine ruotsalaisten Läkerol-pastilleille. Apuna hän käytti saksalaisesta kirjasta löytämäänsä arabikumia sisältäneiden viinikumitablettien ohjetta. Arabikumin ja lakritsin yhdistäminen koostumukseltaan sopivaksi pastilliksi osoittautui hankalaksi ja aikaa vieväksi työksi. Erikoinen Sisu-aromi syntyi vasta lukemattomien yritysten ja kokeilujen jälkeen. Sen koostumus oli – ja on edelleen – tarkkaan varjeltu salaisuus. [1]
200px|right
Sisun nimen keksijä ja nimen tarkka syntymähetki ovat hämärän peitossa. Todennäköisesti nimi syntyi Sereksen tehtaalla ryhmätyön tuloksena, kuten monet muutkin tehtaan tuotteiden nimet. Sisu oli selkeästi 1920-luvun muotitermi. Sisun pakkauksen ja logon kehitti Turun Kivipainossa työskennellyt, tuolloin 25-vuotias taiteilija Arnold Tilgmann. Sisun logo on säilynyt samanlaisena 1920-luvulta nykypäivään. Sana on logossa kirjoitettu vanhalla fraktuuralla ja näyttää nykylukijasta pikemminkin sanalta ”Gifu”. [1] [2]
Ensimmäisenä vuonna Sisuja myytiin 28 000 rasiaa, mikä on vähän nykypäivän mittareilla. 1920-luvulla makeisia syötiin yleisesti vähän, karkkipussin sijaan lapsille annettiin yksi karkki silloin tällöin. [1]
Sisusta tuli menestystuote, vaikkei sitä juuri mainostettu. Suosion takasivat osuva nimivalinta ja suomalaiseen makuun sopivat aromit. Sisu voitti heti myyntiin tultuaan vuonna 1928 Liègen kansainvälisillä elintarvikemessuilla kultamitalin. Sisun voittaman mitalin kuva sijoitettiin pastillirasian kanteen. Kuva onkin ollut rasiassa aina siitä lähtien.[1]
1930-luvun mainoksissa pastillia, tai ”rintatablettia” kuten pakkauksessa luki, suositeltiin erityisesti laulajille, puhujille ja tupakoitsijoille, käytännössä se oli suosittu hengityksen raikastaja ja yskänpastilli. Sereksen tehdas muutti vuonna 1938 Turun keskustaan Rauhankatu 14:ään. Tehdas oli huippumoderni, mutta sijaitsi 3 kerroksessa, mikä aiheutti kuljetusongelmia kerrosten välissä ja vaati paljon työvoimaa. 1930-luvun lopulla Sisua myytiin jo miljoona rasiaa vuodessa.[1]
Sota-aikana Sisun valmistus loppui muutamaksi vuodeksi – vuonna 1943 kiellettiin sokerin käyttö siviilien makeisiin. Sota-aikaan Sereksen tehdas selvisi valmistamalla muun muassa etikkaa, ruokasoodaa ja joulukuusenkoristeita, mutta sodan jälkeen keskityttiin pelkästään makeisiin. Ensimmäiset Sisut saatiin kauppoihin syksyllä 1946. Sokeri palasi täysin vapaille markkinoille vasta vuonna 1954.[1]
1950- ja 1960-luvuilla Sisun mainoksia näkyi lähinnä paikallisessa lehdistössä, toisinaan valtakunnallisissa lehdissäkin, kuten Suomen Kuvalehdessä. Samoja mainoskuvia käytettiin vuodesta, ja jopa vuosikymmenestä toiseen. [1] 1950-luvun lopulla Sisua myytiin noin 900 000 rasiaa vuodessa ja se oli tunnettu ja suosittu pastilli koko maassa. Useista jäähalleista ostettiin mainostilaa jään alta – Sisu-logot sijoitettiin kentän kulmauksiin.[1]
Sisun raaka-aineet tulivat tehtaalle suurissa erissä, mikä oli työlästä. Palkkojen noustua Sisun valmistaminen Rauhankadulla oli hyvin kallista, joten muutto automatisoidumpaan tehtaaseen tuli ajankohtaiseksi.[1]
1970–1980-luvut
1970-luvulla pakkausten rintatabletti-termi korvattiin ensin rintapastillilla ja sitten pastillilla. Arabikumista oli pulaa, joten myyntiä jouduttiin rajoittamaan – kauppiaille annosteltiin Sisua sen mukaan, miten paljon he olivat Sisuja aikaisemmin myyneet.[1]
1970-luvun alussa tuotiin markkinoille Sisun sorbitolilla makeutettu versio. Pastillia ehdittiin mainostaa sokerittomana, mutta säännösten mukaan sorbitolilla makeutettu tuote ei ole ”sokeriton”. Siksi käyttöön otettiin uusi sana ”Sokton”. Kun sokerin käytöstä luovuttiin, pastillin rakenne muuttui: siitä tuli pehmeä, mikä lisäsi makeisen kysyntää.[1]
1970-luvun puolivälissä myyntiin tuli myös ksylitolilla makeutettu versio, jota kehiteltiin yhdessä Turun yliopiston hammaslääketieteen laitoksen kanssa. Sisun ksylitoliversion kehittämisessä oli ollut haasteita, sillä pastillin rakennetta oli melkein mahdoton saada säilymään entisellään.
Vuonna 1973 valmistui uusi moderni tehdas Auran kuntaan, mikä nosti myös myyntiä – tehtaalla voitiin valmistaa aiempaa enemmän pastilleja. [1]
Kun Sereksen toimitusjohtaja Pekka Ponkamo kuoli yllättäen marraskuussa 1974, omistajat (Kaukopaasien ja Ponkamoiden suvut) päättivät myydä yrityksen tuotemerkkeineen Rettigille. [1] Tupakkafirmana tuttu Rettig oli jo pitkään mielinyt Sisua itselleen ja se olikin ainoa tuotemerkki, jonka valmistusta Rettig jatkoi vuonna 1975. [1]
1970-luvun puolivälissä Sisua alettiin markkinoida televisiossa. Klassikon asemaan nousseen ”Alussa oli suo, kuokka ja Jussi” -mainoksen loi mainostoimisto Lintas. Siinä käytettiin hyväksi Täällä Pohjantähden alla-kirjan pohjautuneiden elokuvien suosiota. Elokuvissa Jussi Koskelaa esittänyt Risto Taulo raivasi suota myös mainoksessa. Mainosta esitettiin vielä 1980-luvullakin ja sillä oli pitkään hallussaan ennätys Suomen useimmin esitettynä televisiomainoksena. Mainoksen avulla Sisusta kasvoi kansallinen instituutio. Sitä seuranneissa mainoksissa esiintyi muun muassa vuosisadan alun painonnostaja, rekeä itse vetävä hevosmies, Liisa Paatso Suomi-neitona, Risto Taulo kaivamassa syvää kaivoa ja pyörittämässä suurta kiveä ja konttoristimies, joka voitti pyöräkisassa ammattilaiset ja Pauli Kiurua takaa-ajanut vaaleaverikkö.[1]
1990-luku
1990-luvun alkuun mennessä Sisusta oli tullut Suomen kuudenneksi myydyin makeinen. Sisun markkinointi liittyi vahvasti jääkiekkoon. Televisiomainoksissa oli otteita Suomen jääkiekkomaajoukkueen otteluista ja kaikissa liigatason jäähalleissa aloitusympyröiden sisään oli maalattu Sisun logo.[1]
Uutta kohderyhmää tavoiteltiin sokeriton Sisu 2000 -pastillilla, joka oli mainostekstien mukaan ”pehmeä, sopivasti sähäkkä ja luonteeltaan kuin suomalainen nainen”. Kansa ei innostunut ja tuote vedettiin nopeasti pois markkinoilta.
Vuonna 1992 Rettigin ja Huhtamäen vaihtokaupassa Leaf sai omistukseensa Sereksen.  Leaf oli kamppaillut Sisua vastaan Stop-pastillilla, jonka valmistuksen se nyt lopetti. Leaf jatkoi Sisun markkinointia Rettigin aloittamalla jääkiekkoteemalla ja teki sopimuksen SM-liigan kanssa. Sisun jääkiekkokampanja huipentui Suomen saavuttamaan jääkiekon maailmanmestaruuteen keväällä 1995. Sisu-jääkiekkokortit tulivat Suomeen vuonna 1993 ja niitä valmistettiin vuoteen 1996 asti, jolloin kansa oli maailmanmestaruusvuoden jälkeen hieman kyllästynyt teemaan. [1]
Ensimmäinen Leafin valmistama Sisu-uutuus oli 1994 lanseerattu Salmiakki-Sisu, joka nousi heti Suomen myydyimmäksi salmiakkipastilliksi. Tuotteen sokeriton versio, Xylitol Salmiakki Sisu tuli markkinoille 1995. Alkuperäisen, perinteisessä neliön muotoisessa rasiassa myydyn Sokeri-Sisun valmistus lopetettiin vuonna 1998[1].
Kun Sisu vuonna 1998 täytti 70 vuotta, juhlavuoden mainoksissa nähtiin vuorikiipeilijä Veikka Gustafsson. Gustafsson oli vuoden 1997 lopulla yhdessä Patrick Degermanin kanssa kiivennyt ensimmäisenä yhdelle Etelämantereen korkeimmista huipuista. Vuori sai nimekseen Mount Sisu eli Sisuvuori. [1]
Vuonna 1999 Leaf siirtyi hollantilaisen CSM:n omistukseen.
2000–2010-luvut

2000-luvulla Sisusta alettiin valmistaa useita uusia makuja. Sisu Horna poikkesi aiemmista Sisu-tuotteista koostumukseltaan ja pakkaukseltaan – sitä myydään pienissä paperipusseissa. Sisu Horna on makeutettu sokerilla. [1]
Kesällä 2002 julkaistiin Sisu Horna, jonka jälkeen Sisun markkinointi liitettiin kiinteästi osaksi rockfestivaaleja, sopimus tehtiin MoonTV:n kanssa. Hornan mainoshahmoja jopa tatuoitiin käsivarsiin. Vuonna 2007 Sisu alkoi sponsoroida Vaasassa vuonna 2004 perustettua suomenruotsalaisista, 16–17-vuotiaista nuorista muusikoista koostuvaa power metal -yhtyettä Sturm und Drangia. Vuonna 2002 alkaneissa Sisu-keräyskampanjoissa sai Sisu-pakkauksia keräämällä Sisu-aiheisia tuotteita kuten t-paitoja.[1]
Vuonna 2008 Sisu täytti 80 vuotta ja tapauksen kunniaksi julkaistiin Sisulla siitä selviää!-kirja, jossa kerrotaan Sisun historiasta. Juhlavuoden 2008 uutuus oli lakritsinmakuinen ja hiilenmusta Sisu Sysi. Sisua myytiin vuodessa yli 11 miljoonaa rasiaa. [2]
Leaf Suomi Oy:sta tuli osa Cloetta-konsernia kesäkuussa 2013. [3] Auran tehdas suljettiin vuonna 2013 ja Sisun tuotanto siirrettiin Italiaan. [4]
Vuonna 2015 Sisu-pastillirasiaa uudistettiin yleisökilpailun avulla. [2]
Sisun eri maut
Vuonna 2008 myynnissä oli kuusi erilaista Sisu-rasiaa: Sokton, Xylitol, Salmiakki, Xylitol Salmiakki, Raikas ja Sysi. Sisu Hornaa myytiin pusseissa. Sisua myytiin vuodessa yli 11 miljoonaa pakkausta ja myydyistä pastilleista yli kuudesosa oli Sisu-merkkisiä. [1]
Vuonna 2015 myynnissä on Sisu Horna-pussi ja kahdeksan erilaista Sisu-rasiaa: Xylitol Salmiakki (josta on kaksi kokoa, 70 g ja 36 g), Kekäle, Kipinä, Sokton, Sysi Xylitol, Sokeriton, Xylitol ja Raikas Sokeriton ja kaksi erilaista purukumipussia: Sisu Raikas Terva ja Sisu Salmiakki. [5]
Sisu-pastillien valmistus
Vuonna 1928 Sisu-pastillien raaka-ainemassaa keitettiin suurissa padoissa koko yö, salaisen aromisekoituksen teki aina itse Ponkamo. Massa kaadettiin valukoneeseen, minkä jälkeen pastillit kiillotettiin öljyllä. Laadunvalvonnan teki Ponkamo henkilökohtaisesti, hän testasi mm. pastillin kovuuden: jos lattialle pudotettu pastilli ei hajonnut siruiksi, koko erä tehtiin uudelleen. Kovista Sisuista luovuttiin vasta 1970-luvulla.
1960-luvulla Sisun raaka-aineet tulivat Rauhankadun tehtaalle suurissa 50 tai 100 kilon säkeissä tai valtavina paaleina. Suuret lakritsipalat lyötiin kappaleiksi kirveellä, ainekset kuumennettiin erikseen isoissa padoissa avotulella, minkä jälkeen ne sekoitettiin yhteen tietyssä järjestyksessä.
Auran tehtaalla (1973–2013) arabikumirakeita liuotettiin veteen pari päivää ja epäpuhtaudet siivilöitiin pois. Lakritsiharkkoja pehmitettiin kahdeksan tuntia kuumassa vedessä. Raaka-aineliuosta sekoitettiin suurissa säiliöissä, joista se johdettiin keittoprosessiin ja vakuumisäiliöön ja valmismassasäiliöön, josta se otetaan pienempiin astioihin. Väriaineen lisäksi lisättiin salainen Sisu-aromi, jota säilytettiin kassakaapissa ja jonka salaisuuden tunsi vain kaksi ihmistä. Valmis massa valutettiin maissitärkkelyksestä tehdyille muottilevyille. Kuivauskaapeissa pastillit kuivuivat 30–60 tuntia, minkä jälkeen maissitärkkelys irrotettiin seuraavaa käyttöä varten seulaverkolla ja pastillit kiillotettiin öljyllä rummussa ennen pakkausta.
Sisu-taidetta
Sisu-pastilleja on käytetty jopa taiteessa, vuonna 2002 Kiasman Takaikkunassa oli näyttely suomalaisten sankareiden muotokuvista. Jaakko Veijolan ja Teemu Väätäisen tekemät työt oli valmistettu erikoisista materiaaleista, jotka kertoivat kuvattavastaan. Urho Kekkosen muotokuva oli tehty 17 000 Sisu-pastillista.
[6] [1]
Lähteet

Aiheesta muualla
Kupila, Sanna: Sisulla siitä selviää, teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Kupila, Sanna| title = Sisua, siloa ja sinappia: merkkituotteita Turusta| location = Turku| publisher = Turun maakuntamuseo| year = 2004| id = ISBN 951-595-090-2| page = 94–105}}

Luokka:Suomalaiset makeismerkit
Luokka:Cloetta