Hyönteismyrkky eli insektisidi on hyönteisten torjuntaan käytetty aine. Useimmat nykyään käytössä olevat hyönteismyrkyt ovat hermomyrkkyjä, joita on vaikutusmekanismin perusteella useita ryhmiä. Keskeisimmät ryhmät ovat organofosfaatit kuten malationi ja dimetoaatti, klooratut hyönteismyrkyt kuten DDT ja lindaani, sekä kasvikunnasta saadut hyönteismyrkyt tai niiden perusteella kehitetyt synteettiset aineet, kuten pyretriinit ja pyretroidit, nikotiini ja neonikotinoidit, sekä rotenoidit.[1]
Insektisidien historia
Jo Ebersin papyrus noin 1500 eaa. mainitsee aineita, joilla voi torjua kirppuja. Homeros kertoo Odysseuksen polttaneen rikkiä puhdistaakseen talon. Sekä Rooman keisarikunnassa että Kiinassa käytettiin varhain rikkiä ja arseenia sisältäviä aineita hyönteisten hävittämiseen. 1600-luvulla tiedetään arsenikkia käytetyn hunajaan sekoitettuna hyönteisten hävittämiseen ja tupakkaa kosketusmyrkkynä. 1900-luvulle saakka hyönteisten hävittämiseen käytettiin erittäin myrkyllisiä aineita ja myös käyttötavat olivat vaarallisia, mm. sinihappoa (syaanivetyä) ja rikkihiiltä käytettiin fumigantteina eli ilmaan haihtuvina aineina. Orgaanisten hyönteismyrkkyjen nopea kehitys syrjäytti arseeniin ja muihin epäorgaanisiin aineisiin perustuvat myrkyt 1900-luvun puolivälissä. Sveitsiläinen Paul Müller huomasi jo 1800-luvulla syntetisoidun DDT:n olevan hyvin tehokas mm. kärpäsiä ja hyttysiä vastaan. Se otettiin hyönteismyrkkynä käyttöön 1942, ja lindaani keksittiin pian sen jälkeen. Toisaalla Saksassa keksittiin organofosfaatit 1930-luvun lopussa, ja niistä kehitettiin sekä tehokkaita hyönteismyrkkyjä että taistelukaasuja. Ensimmäinen maataloudessa käytetty organofosfaatti oli parationi. Luonnon pyretriinejä päivänkakkaran sukuisista kasveista oli käytetty vuosisatoja kasviuutteina, mutta vaikuttavat aineet eristettiin 1900-luvulla ja synteettisiä pyretroideja kehitettiin 1970-luvulta alkaen. Samoin erittäin myrkyllisestä nikotiinista kehitettiin useita paremmin hyönteismyrkyksi soveltuvia neonikotinoideja 1970-luvulta alkaen.[2]
Hyönteismyrkkyjen kehittämistavoitteet
Hyönteiset ovat olleet suuri kiusa sekä taloudellisesti että hygieenisesti, ja niitä vastaan on eri kulttuureissa käytetty varsin vaarallisiakin aineita. Systemaattisen tieteellisen kehitystyön tavoitteena on kuitenkin ollut löytää sellaisia vaikutusmekanismeja, jotka kohdistuisivat vain hyönteisiin, mutta eivät ihmisiin ja kotieläimiin. Koska keskeisimmät elintoiminnot ovat eri lajeilla periaatteessa melko samanlaisia, löytäminen ei ole ollut aivan helppoa. Ensimmäinen suuri lupaus näytti olevan DDT, joka on ihmiselle lähes myrkytön, koska se ei imeydy. Se todella olikin suuri edistysaskel ja sillä pystyttiin tehokkaasti vähentämään toisen maailmansodan aikana täiden levittämää pilkkukuumetta ja hyttysten levittämää malariaa. Keksinnön merkitystä osoittaa se, että Paul Müller sai siitä Nobelin palkinnon. Vähäisestä välittömästä myrkyllisyydestä seurasi kuitenkin aineen täysin holtiton käyttö.[3] Se aiheutti erilaisia ekologisia haittoja alkaen lintujen kuolemista ja lisääntymishäiriöistä kalanpoikasten kuolemiseen hyönteisravinnon puutteeseen pienissä puroissa.[3] Toisaalta DDT:stä luopuminen johti Yhdysvalloissa myrkytyskuolemien selvään lisääntymiseen, kun se korvattiin myrkyllisemmillä organofosfaateilla. Uudemmilla organofosfaateilla on saavutettu osittainen myrkyllisyysero hyönteisten ja nisäkkäiden välillä siihen perustuen, että esim. malationi ei ole itse myrkyllinen, vaan siitä hyönteisissä nopeasti muodostuva ja hitaasti hajoava malaoksoni. Ihmisessä ja muissa nisäkkäissä malaoksonia muodostuu malationista hitaasti, ja se hajoaa nopeasti, mikä vähentää aineen myrkyllisyyttä nisäkkäille ratkaisevasti.[1] Myös uudemmat hyönteismyrkyt kuten pyretroidit ovat ihmisille melko myrkyttömiä
Organofosfaatit
Organofosfaattien myrkkyvaikutus perustuu siihen, että ne estävät hermostossa ja lihaksissa asetyylikoliiniesteraasi-entsyymiä, joka pilkkoo asetyylikoliinia. Tämä taas on hermoston välittäjäaine, jota vapautuu hermopäätteestä seuraavan hermosolun pinnalla oleville reseptoreille tai hermo-lihasliitoksessa oleville reseptoreille. Jos asetyylikoliini ei hajoa normaalisti, seuraa hermon tai lihaksen ylikiihottuminen, joka näkyy mm. kouristuksina, syljenerityksen lisääntymisenä ja monina keskushermoston ja autonomisen hermoston oireina. Suuret annokset aiheuttavat kuoleman hengityksen lamaantumisen, limanerityksen ja keuhkoputkien supistuksen aiheuttaman tukehtumisen seurauksena.[1] Aineet imeytyvät helposti iholta ja myös hyönteisten kitiinikuoren läpi ja ne ovat siksi tehokkaita hyönteismyrkkyjä.
Organofosfaatit ovat tällä hetkellä Suomessa lähinnä ammattikäytössä. Eniten käytetään dimetoaattia, malationia ja organofosfaattien kanssa samoin vaikuttavaa karbamaattia metiokarbia.[1]
Klooratut hyönteismyrkyt
DDT:n aiheuttaman suuren innostuksen vallitessa syntetisoitiin 1940-luvulta alkaen useita kloorattuja hyönteismyrkkyjä kuten metoksikloori, lindaani, klordaani, endriini, aldriini, dieldriini ja heptakloori. Lindaania lukuun ottamatta ne eivät koskaan yleistyneet Suomessa. Metoksikloori ja DDT ovat nisäkkäille varsin myrkyttömiä, mutta muut klooratut hyönteismyrkyt ovat varsin tai hyvin myrkyllisiä. Lisäksi ne kaikki ovat rasvaliukoisa ja hyvin pysyviä, minkä takia ne kertyvät ympäristön eliöissä ns. ravintopyramidin mukana. Ravinnon rasvojen mukana ne imeytyvät myös ihmiseen. Siksi niistä on 1970-luvulta alkaen pyritty eroon ja useimmat on kielletty (ks. jäljempänä). DDT on käytössä malarian torjunnassa eräissä trooppisissa maissa ja lindaani on rajoitetussa käytössä. Suomessa pitoisuudet ympäristössä ja ihmisissä ovat nykyään erittäin pieniä.[1]
Pyretriinit ja pyretroidit
Pyretriinit ovat seos krysanteemisuvun kasveissa esiintyviä luonnon omia myrkkyjä. Niitä on käytetty vuosisatoja kasveista uutettuina hyönteismyrkkyinä, mutta niillä on kaksi ongelmaa. Pyretriinit ovat varsin herkistäviä aineita, ja siksi ne aiheuttavat allergisia reaktioita, ihottumia ja astmaa. Toiseksi ne hajoavat hyvin nopeasti auringonvalon vaikutuksesta. Siksi on pyritty kehittämään vähemmän allergisoivia ja luonnossa kestävämpiä aineita, joita ovat mm. permetriini, sypermetriini, deltametriini ja fenvaleraatti. Ihmisen ihon läpi aineet imeytyvät huonosti ja ne hajoavat elimistössä nopeasti, joten myrkyllisyys on vähäinen eivätkä ne ole kertyviä. Ne ovat varsin kalliita, jonka takia ammattikäyttö on vähäisempää ja niitä käytetään yleisemmin kotien ja harrastuspuutarhojen hyönteismyrkkyinä. Niitä käytetään myös loisten kuten täiden torjuntaan.[1] Pyretriiniseos on sallittu myös luomuviljelyssä.
Nikotiini ja neonikotinoidit
Nikotiinia on aikaisemmin käytetty lähinnä kasvihuoneissa hyönteismyrkkynä, mutta se on erittäin hankala ja myrkyllinen käytössä suuren haihtuvuutensa ja lyhyen vaikutuksensa takia, ja se aiheuttaa helposti työntekijöiden myrkytyksiä. Siksi käyttö on teollisuusmaissa jokseenkin loppunut. Kemiallisesti syntetisoituja johdoksia on pyritty kehittämään 1970-luvulta alkaen tavoitteena vähäisempi myrkyllisyys ihmisille ja pidempi vaikutusaika. Näitä neonikotinoideja ovat mm. imidaklopridi, nitenpyraami ja asetamipridi. Niitä käytetään mm. rypsin siemenien peittaamiseen, niin että hyönteiset eivät syö kasveja heti niiden taimien noustua maan pinnalle. Niiden myrkyllisyyttä ihmiselle pidetään vähäisenä, ja esim. itsemurhayritysten kuolleisuus on vähäinen.[2] Viime aikoina niiden on väitetty aiheuttaneen mehiläiskuolemia, ja joissakin olosuhteissa haittoja on osoitettu mm. kimalaisilla.[4] Mehiläisten viime vuosien huonon menestyksen osalta neonikotinoidien osuutta ei ole toistaiseksi pystytty näyttämään toteen. Laajempi kysymys on kuitenkin se, tehdäänkö sama virhe kuin DDT:n kohdalla, eli aineita käytetään holtittomasti, jolloin haitat tulevat suuremmiksi kuin hyödyt.[5]
Rotenoidit
Suomessa vähän tunnettu luonnosta saatava myrkkyryhmä on rotenoidit, joita saadaan Derris elliptica -kasvista ja sen sukulaiskasveista. Rotenoideja on käytetty paitsi hyönteismyrkkyinä, myös mm. kalastukseen pienissä lammissa, koska ne ovat kaloille hyvin myrkyllisiä ja halvaantuneet kalat voidaan poimia veden pinnalta.
Suomessa kiellettyjä hyönteistorjunta-aineita
Toksafeeni (1969)[6]
Endriini (1969)[6]
Aldriini ja dieldriini (1972)[6]
Klordaani (1972, puunsuojakemikaalina 1994)[6]
DDT (1976)[6]
Heptakloori (1996)[6]
Mireksi (2002, ei koskaan käytetty Suomessa)[6]
Klordekoni (2007, ei koskaan käytetty Suomessa)[6]
Lindaani (2007, rajoituksia alkaen 1971)[6]
Useat aineet olivat Suomessa poistuneet tai poistumassa käytössä jo ennen kieltämistä.
Lähteet
Costa LG, Toxic effects of pesticides, kirjassa CD Klaassen (toim.) Casarett & Doull's Toxicology, 8. p., ss. 933-959, McGrawHill 2013. ISBN 978-0-07-176923-5.
Koulu M, Mervaala E, Tuomisto J, Farmakologia ja toksikologia, 8. p., Kustannus Oy Medicina 2012. ISBN 978-951-97316-4-3.
Tuomisto J. 100 kysymystä ympäristöstä ja terveydestä. Luku: Jos hyönteiset kerran kuolevat, kuinka minun käy? s. 92-94. Kustannus Oy Duodecim, Helsinki 2005. ISBN 951-656-221-3. Englanniksi myös verkossa:
Haapanen A., Mikkola P., Tenovuo R.: Luonto ja luonnonsuojelu. Otava. 1977, s. 351. ISBN 951-1-04400-1.

Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Mediakasvatus on kasvatus- ja viestintätieteen monitieteinen tutkimus- ja opetusala, jossa opitaan havaitsemaan ja tarkastelemaan median vaikutuksia ja merkityksiä. Mediakasvatuksen tavoitteena on kehittää oppilaan medialukutaitoa.[1]
Mediakasvatukseen kuuluvat esimerkiksi tiedonhaun ja -hallinnan, mediakriittisyyden, itse tekemisen ja mediatuottamisen sekä mediavälineiden käytön opettaminen.[2]
Mediakasvatuksen tutkimus on monitieteistä ja sitä tehdään kasvatus- ja mediatieteiden ohella myös esimerkiksi sosiologiassa, psykologiassa, kirjallisuutieteessä ja kauppatieteissä.[3]
Mediakasvatuksen terminologian historiaa Suomessa
Mediakasvatuksesta edeltäjineen on käytetty Suomessa monenlaisia nimityksiä. 1950-luvulla mediakasvatuksen edeltäjiä olivat audiovisuaalinen kansansivistystyö, elokuvakasvatus sekä sanomalehtikasvatus, jossa Suomi oli edelläkävijä varsinkin 1960-luvulta lähtien. Käsitteet kuvaavat kulloinkin ajankohtaista mediaa.[4]
1970-luvulla alettiin käyttää termejä joukkotiedotuskasvatus sekä audiovisuaalinen kasvatus. 1980-luvulla kouluihin vakiintui käsite viestintäkasvatus. Vaihtelevien termien rinnalla on usein esiintynyt myös muita käsitteitä kuten kansalaiskasvatus (1960-luvulta lähtien), joukkoviihdekasvatus (1970-luvulla) ja 1980-luvulla ilmaisukasvatus.[5]
1980-luvulla mediakasvatuksen teoriaa ja käytäntöä täydensi audiovisuaalinen kasvatus. 1990-luvulla mediakasvatuksen tutkimuksessa kiinnostuttiin lasten omasta näkökulmasta median käyttöön. Tietotekniikka tuli osaksi opetusta ja se kirjattiin opetussuunnitelmaan.[6]
Mediakasvatus vakiintui käsitteenä 2000-luvulla, mutta koulujen opetussuunnitelmissa puhutaan medialukutaidosta.[6]
Mediakasvatuksen tutkimus
Mediakasvatuksen tutkimus on Suomessa melko tuore tutkimuksen ala. Ala on monitieteinen, mistä johtuen myös sen tutkijat sijoittuvat eri oppialoihin ja tiedekuntiin. Mediakasvatukseen lukeutuvaa tutkimusta tehdään monilla tieteenaloilla, muun muassa humanistisilla aloilla, kasvatus- ja yhteiskuntatieteissä sekä informaatiotutkimuksen aloilla. Mediakasvatusta edistämään ja alan tutkimusta ja opetusta kehittämään perustettiin vuonna 2005 Mediakasvatusseura.[7] Yhdistyksen tavoitteena on edistää alan tutkijoiden ja toimijoiden vuorovaikutusta ja tiedottaa mediakasvatuksesta. Yhdistävä tekijä mediakasvatuksen tutkimukselle on mediakulttuuri ja mediat eri muodoissaan. Merkittäviä yhdistäviä elementtejä ovat esimerkiksi yksilön tai yhteisön suhde mediaan ja mediakulttuurin ilmiöihin.[8]
Suomalaisessa mediakasvatustutkimuksessa on alan kirjallisuudessa hahmoteltu neljä ”heimoa”:[9]
teknologinen heimo (tieto- ja informaatioteknologia, verkkopedagogiikka, uudet oppimisympäristöt)
suojelullinen heimo (lastensuojelullinen näkökulma ja mediavaikutusten tutkimus, esimerkiksi mediaväkivalta)
kulttuuritutkimuksen heimo (pyrkimys ymmärtää mediakulttuurisia ilmiöitä ja suhteita)
kriittinen heimo (kriittinen pedagogiikka, esimerkiksi mediakulttuuriset valtakysymykset)
Suomessa mediakasvatusta on mahdollista opiskella Helsingin,[10] Lapin[11] ja Tampereen yliopistossa[12]. Lapin yliopistossa toimii mediakasvatuksen tutkimusta harjoittava Mediapedagogiikkakeskus, jonka tehtävänä on tukea mediakasvatuksen sekä tieto- ja viestintätekniikan opetuskäytön korkeinta opetusta, tutkimusta ja kehittämistyötä.[11] Helsingin yliopistossa toimiva mediakasvatuksen tutkimusryhmä toimii osana opettajankoulutuslaitosta. Se tuottaa tietoa ja osaamista mediasta ja kasvatuksesta hyödynnettäväksi koulussa ja opettajankoulutuksessa. Tutkimuksen painoalueita ovat muun muassa sosiaalinen media opetuksessa ja oppimisessa, omaehtoinen mediataito sekä mobiiliopiskelu ja –opetus.[10]
Myös valtio on edistänyt mediakasvatuksen tutkimusta. Vuonna 2007 opetusministeri Antti Kalliomäen nimittämä työryhmä julkaisi loppuraporttinsa Ehdotus toimenpideohjelmaksi mediataitojen ja -osaamisen kehittämiseksi osana kansalais- ja tietoyhteiskuntataitojen edistämistä.[13]
Mediakasvatus opetussuunnitelmassa

Medialukutaito mainitaan vuoden 2004 perusopetuksen suunnitelman perusteissa sekä yhtenä aihekokonaisuutena ja äidinkielen ja kirjallisuuden sekä kuvataiteen tavoitteissa ja sisällöissä.[14]
Mediakasvatus on yksi aihekokonaisuus perus- ja lukio-opetuksessa, ja se on huomioitava kaikkien oppiaineiden opetuksessa. Aihekokonaisuutta kutsutaan perusopetuksessa viestintä- ja mediataidoksi[14] ja lukiossa viestintä- ja mediaosaamiseksi[15]. Mediakasvatuksen tavoitteina on muun muassa kehittää ilmaisu- ja vuorovaikutustaitoja ja median käyttötaitoja sekä edistää median aseman ja merkityksen ymmärtämistä.[14][15]
Mediakasvatus koulun ulkopuolella
Monimuotoista medialukutaitoa (myös: mediatajua, mediasivistystä) ja sen opetusta on ajettu modernina kansalaistaitona.[16][17]
Valtion elokuvatarkastamon korvasi vuoden 2012 alussa Mediakasvatus- ja kuvaohjelmakeskus (MEKU), jonka lakisääteisiin tehtäviin kuuluivat kansallisen mediakasvatuksen koordinointi ja kuvaohjelmien ikärajaluokittelun valvonta. Vuodesta 2014 lähtien MEKUn tehtävät jatkuvat osana Kansallista audiovisuaalista instituuttia.[18] KAVIn Mediakasvatus- ja kuvaohjelmayksikkö tekee yhteistyötä mediakasvatusalan toimijoiden kanssa ja koordinoi muun muassa Mediataitoviikkoa ja Peliviikkoa.[19]
Mediakasvatuksen kannalta yksi merkittävä instituutio on Yleisradio, jonka lakiin perustuvan julkisen palvelun sivistystehtävän voi katsoa sisältävän mediakasvatuksen. Yleisradio tuottaa sekä yleissivistävää tietoa että moneen tarkoitukseen sopivaa oppimateriaalia mediakasvatuksesta.
Mediakasvatusta on esimerkiksi työpajojen, tapahtumien ja aineistojen toteuttaminen. Tätä työtä tekevät useat järjestöt kuten Mediakasvatuskeskus Metka ja Mediakasvatusseura. Lisäksi monet alueelliset elokuvakeskukset ja lastenkulttuurijärjestöt tekevät mediakasvatustyötä kouluttamalla ja tuottamalla esimerkiksi elokuvanäytöksiä lapsiryhmille. Myös lastensuojelujärjestöt kuten Mannerheimin Lastensuojeluliitto ja Pelastakaa Lapset ovat mukana mediakasvatuksen edistämisessä muun muassa toteuttamalla koulutusta ja tuottamalla selvityksiä.
Katso myös
Tietoyhteiskunta
Pelikasvatus
Lähteet
Kupiainen, R., Sintonen S. & Suoranta, J.: Suomalaisen mediakasvatuksen vuosikymmenet. Teoksessa Lehtonen, M., Kupiainen, R. & Kynäslahti H. (toim.): Näkökulmia mediakasvatukseen. Mediakasvatusseuran julkaisuja 1/2007. Sivut 3–26.
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Kirjallisuutta
Herkman, Juha (2007): Kriittinen mediakasvatus. Tampere: Vastapaino. - Viihteen ja populaarikulttuurin ottaminen kriittisen kasvatuksen lähtökohdaksi koulussa.
Kangas, Sonja, Lundvall, Anniina & Sintonen, Sara (2008): Lasten ja nuorten mediamaailma pähkinänkuoressa. Liikenne- ja viestintäministeriön mediafoorumin selvitys (kooste olemassa olevasta tutkimus- ja selvitystiedosta).
Kangassalo, Marjatta & Suoranta, Juha (toim.) (2001): Lasten tietoyhteiskunta. – Alan suomalaisten tutkijoiden näkökulmia lasten asemaan tietoyhteiskunnassa.
Kotilainen, Sirkku ym. (toim.) (1999). Mediakasvatus. Edita. – Näkökulmia mediakasvatuksen käytännön kysymyksiin.
Kotilainen, Sirkku & Sintonen, Sara (toim.) (2005): Mediakasvatus 2005: Kansalliset kehittämistarpeet. [Oikeusministeriön julkaisuja 2005:5] Helsinki: Oikeusministeriö (Edita Prima)
Kupiainen, Reijo (2005): Mediakasvatuksen eetos. – Kasvatustieteen vuotuisella väitöskirjapalkinnolla palkittu filosofinen tutkimus mediakulttuurin merkityksestä kasvatukselle.
Kupiainen, Reijo (2013): Media and Digital Literacies in Secondary School. Peter Lang. - Tapaustutkimus mediakasvatuksesta ja medialukutaidosta suomalaisessa yläkoulussa.
Kupiainen, Reijo & Sintonen, Sara (2009): Medialukutaidot, osallisuus, mediakasvatus. Gaudeamus.
Kynäslahti, Heikki, Kupiainen, Reijo & Lehtonen, Miika (2007): Näkökulmia mediakasvatukseen. Helsinki: Mediakasvatusseuran julkaisuja 1/2007. ()
Citation error, replace with{{cite book| author = Berg, Maarit & Herkman, Juha| title = Viestinnän lähde| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2004| id = ISBN 951-37-4248-2}} - Lukion oppikirja, jossa käsitellään puheviestintää, kuvaa ja joukkoviestintää.
Lahikainen, Anja-Riitta ym. (toim.) (2005): Lapsuus mediamaailmassa. Gaudeamus. – Empiirisiä tutkimustuloksia lasten elämään kohdistuneesta tutkimusohjelmasta.
Lehtimäki, Hanna & Suoranta, Juha (toim.) (2006): Kasvattajan brändikirja. Finn-Lectura. – Kotimaisia näkökulmia brändien maailmaan.
Lehtipuu, Unna (2006): Ruuturitari ja digidonna. Lapsi matkalla mediaan. WSOY. - Erityisesti alakouluikäisten lasten vanhemmille suunnattu opus.
Citation error, replace with{{cite book| author = Malmelin, Nando| title = Mainonnan lukutaito: Mainonnan viestinnällistä luonnetta ymmärtämässä| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2003| version = Väitöskirja, Helsingin yliopisto| id = ISBN 951-662-902-4}} – Katsaus mainonnan maailmaan ilman kriittistä näkökulmaa.
Martsola, Riitta & Mäkelä-Rönnholm, Minna (2006). Lapsilta kielletty. Kuinka suojella lasta mediatraumalta. Kirjapaja. - Suojelunäkökulmasta kirjoitettu opus.
Citation error, replace with{{cite book| author = Merilampi, Ritva-Sini| title = Mediakasvatuksen perusteet| location = Helsinki| publisher = Avain| year = 2014| id = ISBN 978-952-304-033-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mustonen, Anu| title = Mediapsykologia| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2001| id = ISBN 951-0-25243-3}} - Perusteos siitä, miten media vaikuttaa lasten ja nuorten ajatteluun ja käytökseen.
Niinistö, Hanna, Ruhala, Anu, Henriksson, Annika & Pentikäinen, Leena (2006): Mediametkaa! Mediakasvattajan käsikirja kaikilla mausteilla. Mediakasvatuskeskus Metka ry & BTJ Kirjastopalvelu. – Peruskäsikirja mediakasvatuksesta lasten kanssa työskenteleville.
Citation error, replace with{{cite book| author = Paloheimo, Matti| title = Seksiä ja väkivaltaa: Kysymyksiä elokuvatarkastajalle| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2003| id = ISBN 952-471-222-9}} – Opas vanhemmille ja muille, jotka ovat huolissaan elokuvien valvonnasta ja sisällöistä.
Pentikäinen, Leena, Ruhala, Anu & Niinistö, Hanna (toim.): Mediametkaa! Osa 2 - Kasvattajan matkaopas lasten mediamaailmaan. Mediakasvatuskeskus Metka ry 2007. – Kirja pienten lasten mediakasvatukseen teoriaa ja käytäntöä yhdistäen.
Salokoski, Tarja & Mustonen, Anu (2007): Median vaikutukset lapsiin ja nuoriin - katsaus tutkimuksiin sekä kansainvälisiin mediakasvatuksen ja -säätelyn käytäntöihin. Mediakasvatusseuran julkaisuja 2/2007.
Citation error, replace with{{cite book| author = Sihvonen, Jukka| title = Konelihan värinä: Johdatus kytkeytymisen maailmankuvaan| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2001| id = ISBN 951-578-813-7}} – Filosofisesti virittynyttä pohdintaa mediatulevaisuudesta.
Citation error, replace with{{cite book| author = Sihvonen, Jukka| title = Mediatajun paluu: Pistokkeen päässä| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2004| id = ISBN 952-471-316-0}} – Pohdintaa mediakulttuurin, erityisesti visuaalisen kulttuurin merkityksestä kasvatuksen maailmaa sivuten.
Sintonen, Sara (toim.): Median sylissä. Finn-Lectura 2001. – Näkökulmia ennen kaikkea lasten mediakasvatuksen kysymyksiin.
Citation error, replace with{{cite book| author = Suoninen, Annikka| title = Mediakielitaidon jäljillä: Lapset ja nuoret valikoivina mediankäyttäjinä| location = Jyväskylä| publisher = Jyväskylän yliopisto| year = 2004| version = Pohjautuu tekijän Jyväskylän yliopistossa 2003 hyväksyttyyn väitöskirjaan. Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisuja 81| id = ISBN 951-39-1849-1}}
Suoranta, Juha & Ylä-Kotola, Mauri (2000): Mediakasvatus simulaatiokulttuurissa. WSOY. – Perusteita mediakasvatuksen opetukselle ja alan käsitteelliselle hahmottamiselle.
Suoranta, Juha (2003): Kasvatus mediakulttuurissa: mitä kasvattajien tulee tietää. Tampere: Vastapaino.
*


Sir Winston Leonard Spencer Churchill () oli Yhdistyneen kuningaskunnan poliitikko ja pääministeri vuosina 1940–1945 ja 1951–1955. Churchill tunnetaan parhaiten roolistaan pääministerinä toisessa maailmansodassa, mutta hän oli myös 62 vuoden ajan parlamenttiedustajana toiminut poliitikko, ensimmäisen maailmansodan laivastoministeri, buurisotaan osallistunut ammattisotilas ja vuonna 1953 Nobelin kirjallisuuspalkinnolla palkittu kirjailija.
Churchilliä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä henkilöistä, ja vuonna 2002 hänet äänestettiin BBC:n järjestämässä 100 Greatest Britons -kilpailussa kaikkien aikojen suurimmaksi britiksi.[1]
Varhainen ura
Nuoruus
Churchill syntyi Blenheimin palatsissa Woodstockin kaupungin lähellä Oxfordshiressä. Suvun ensimmäinen kuuluisa jäsen oli kenraali John Churchill, Marlborough’n ensimmäinen herttua, jonka isä oli myös nimeltään ”Sir Winston Churchill”. Winstonin poliitikkoisä, Lordi Randolph Churchill, oli Marlborough’n seitsemännen herttuan kolmas poika. Winstonin äiti oli Jennie Jerome (alkujaan Jeanette Jerome) Brooklynistä New Yorkista, amerikkalaisen miljonäärin Leonard Jeromen tytär.[2]
Churchill kävi Harrow'n poikakoulua lähellä Lontoota vuosina 1888–1893. Hän ei ollut erityisen hyvä oppilas, mutta herätti huomiota kyvyllään oppia pitkiä runoja ja lausua niitä ulkomuistista. Harrow'n jälkeen hän pyrki Sandhurstin kuninkaalliseen sotakorkeakouluun ja pääsi sinne kolmannella yrittämällä.[3]
Vuonna 1895 Churchill lähti Kuubaan sotilastarkkailijana itsenäisyystaistelijoita vastaan sotineen Espanjan armeijan mukana. Tällöin hän myös kirjoitti Saturday Review -lehteen. Vuonna 1901 Churchill liittyi vapaamuurareihin.[4]
Buurisota
Ensimmäisen kerran Churchill tuli tunnetuksi sotakirjeenvaihtajana toisessa buurisodassa, jota käytiin Britannian ja buureiksi itseään kutsuvien eurooppalaisperäisten siirtolaisten välillä Etelä-Afrikassa. Hän jäi vangiksi buurien järjestämässä brittiarmeijan junasaattueen väijytyksessä, mutta onnistui karkaamaan.[5] Hän ylitti lopulta Etelä-Afrikan rajan ja saapui Lourenço Marquesiin (nykyiseen Maputoon Mosambikissa).
Poliittinen ura
Churchill käytti lehtimiehenä saavuttamaansa mainetta hyväkseen aloittaessaan poliittisen uransa, joka kesti kaikkiaan 65vuotta. Hän asettui parlamenttiehdokkaaksi 1899 ja toimi alahuoneen edustajana vuodesta 1900 vuoteen 1922 sekä vuodesta 1924 vuoteen 1964. Aluksi hän oli konservatiivien edustaja. Vuonna 1904 hän loikkasi konservatiiveista liberaaleihin, koska ei hyväksynyt konservatiivien ehdotusta suojatulleista.[6]
Vuoden 1906 vaaleissa Churchill voitti edustajanpaikan Manchesterissa. Hän palveli Henry Campbell-Bannermanin liberaalihallituksessa siirtokuntien alivaltiosihteerinä. Churchillistä tuli pian hallituksen ulkopuolisen hallinnon tärkein jäsen, ja kun Herbert Henry Asquithista tuli Campbell-Bannermanin seuraaja vuonna 1908, juuri kukaan ei yllättynyt Churchillin pääsystä hallitukseen kauppakomission puheenjohtajana. Sen aikaisen lain perusteella juuri nimitetyn hallitusministerin täytyi osallistua täytevaaleihin voittaakseen uudestaan parlamenttipaikan. Churchill menetti Manchesterin paikkansa konservatiivien William Joynson-Hicksille, mutta hänet valittiin parlamenttiin pian uudestaan Dundeen täytevaaleissa. Kauppakomission puheenjohtajana hän ajoi radikaaleja yhteiskunnallisia uudistuksia yhdessä uuden valtiovarainministerin David Lloyd Georgen kanssa.
Ministerinä

Churchill pääsi hallitukseen 35-vuotiaana, hieman kiistanalaisena sisäministerinä vuonna 1910. Kuuluisa tuon ajan valokuva näyttää kärsimättömän Churchillin osallistuvan henkilökohtaisesti tammikuun 1911 Sidney Streetin piirityksen johtamiseen ja katsovan kadunkulman yli nähdäkseen kiivaan ammuskelun piiritettyjen anarkistien ja skottikaartin välillä. Hänen toimintansa sai aikaan paljon kritiikkiä. Arthur Balfour kysyi: ”Hän [Churchill] ja valokuvaaja riskeerasivat kumpikin henkensä. Ymmärrän, mitä valokuvaaja teki, mutta mitä herra Churchill teki siellä?”[7]
Sodanjulistuksen jälkeen Asquith nimitti Churchillin laivastoministeriksi (First Lord of the Admiralty), mikä oli sotatoimien kannalta tärkeä ministeritehtävä. Sodan muututtua asemasodaksi Churchill ehdotti toisen rintaman muodostamista Balkanille. Gallipolin maihinnousun epäonnistuttua Churchill joutui eroamaan vuonna 1915 laivastoministerin tehtävästä. Churchill palveli useita kuukausia salkuttomana ministerinä (Chancellor of the Duchy of Lancaster), mutta erosi sitten hallituksesta tuntiessaan, ettei hänen kykyjään käytetty riittävästi hyväksi. Hän liittyi uudestaan armeijaan, vaikka pitikin parlamenttipaikkansa, ja palveli länsirintamalla.[8] Tänä aikana hänen lähin alaisensa oli nuori Archibald Sinclair, josta tuli myöhemmin liberaalien johtaja.[9]
Joulukuussa 1916 Asquith erosi, ja Lloyd Georgesta tuli pääministeri. Ajan ei katsottu olevan vielä kypsä Churchillin hallitukseen pääsylle, koska pelättiin konservatiivien vastustusta. Churchill nimitettiin kuitenkin heinäkuussa 1917 varusteluministeriksi.[10][11]
Paluu valtaan
Sodan päättymisen jälkeen Churchill palveli David Lloyd Georgen hallituksessa sekä sotaministerinä (Secretary of State for War) että ilmavoimista vastaavana ministerinä (Secretary of State for Air) vuosina 1919–1921. Churchill ehdotti, että kemiallisia aseita käytettäisiin ”vastaanhangoittelevia arabeja vastaan kokeeksi”. Hän sanoi: ”En ymmärrä tätä inhoa kaasun käyttöä vastaan. Kannatan voimakkaasti myrkkykaasun käyttöä sivistymättömiä heimoja vastaan. Vaikutus moraaliin olisi hyvä, ja se levittäisi tervettä kauhua.” Churchill kannatti myös voimakkaasti ulkopuolisten puuttumista Venäjän sisällissotaan ja julisti, että bolševismi pitää "kuristaa kehtoonsa". Hänestä tuli siirtomaista ja muista merentakaisista alueista vastaava ministeri (Secretary of State for the Colonies) vuonna 1921. Niinpä hän sai allekirjoittaa vuoden 1921 sopimuksen Englannin ja Irlannin välillä. Tällä sopimuksella syntyi Irlannin vapaavaltio.
Churchillille palkattiin henkivartija vuonna 1921. Tehtävään valittiin Walter H. Thompson, joka toimi siinä yhteensä 18vuoden ajan; jäätyään jo eläkkeelle hän palasi henkivartijaksi Churchillin kutsusta vuonna 1939 ja jatkoi sitten vuoteen 1945 asti.
Sotien välinen ura
Lokakuussa 1922 Churchillille tehtiin umpisuolenleikkaus. Herättyään leikkauksesta hän sai kuulla, että hallitus oli kaatunut ja että parlamenttivaalit lähestyivät. Liberaalipuoluetta repivät sisäiset riidat, ja Churchillin kampanja oli heikko. Hän hävisi paikkansa Dundeessa ja sanoi menettäneensä samalla kertaa ministerin paikkansa, kansanedustajan paikkansa ja umpisuolensa. Kahden hengen paikan hän hävisi mm. kieltolain kannattajalle Edwin Scrymgeourille. Churchill edusti liberaaleja vuoden 1923 vaaleissa, mutta 12kuukauden aikana hän lähentyi konservatiiveja, vaikkakin nimitti itseään aluksi ”antisosialistiksi ja perustuslailliseksi”.[12]
Kaksi vuotta myöhemmin vuoden 1924 vaaleissa hänet valittiin konservatiivien tukemana perustuslaillisena edustamaan Eppingiä, missä on nykyään hänen patsaansa. Seuraavana vuonna hän liittyi virallisesti konservatiiveihin ja kommentoi: ”Kuka tahansa voi vaihtaa puoluetta (rat), mutta vaatii tiettyä kekseliäisyyttä vaihtaa vielä uudestaan puoluetta (re-rat)”.[11] Hänet nimitettiin valtiovarainministeriksi (Chancellor of the Exchequer) vuonna 1924 Stanley Baldwinin hallitukseen, ja hänen vastuullaan oli Britannian paluu kultakantaan. Vuoden 1926 yleislakon aikana Churchillin kerrotaan ehdottaneen konekiväärien käyttämistä lakkoilevia kaivosmiehiä vastaan. Churchill valvoi hallituksen British Gazette -lehteä ja sanoi kiistan aikana, että ”joko valtio murtaa yleislakon tai yleislakko murtaa valtion”. Lisäksi hän väitti, että Benito Mussolinin fasismi oli "tehnyt palveluksen koko maailmalle", koska se oli näyttänyt ”tavan taistella vallankumouksellisia voimia vastaan”[13] – Churchill piti siis vahvaa hallintoa suojamuurina näköpiirissä olevaa kommunistista vallankumousta vastaan.
Konservatiivihallitus hävisi vuoden 1929 vaalit. Kun Ramsay MacDonald muodosti koalitiohallituksen vuonna 1931, Churchill ei saanut kutsua hallitukseen. Hän oli nyt uransa pohjalla: aikaa kutsutaankin hänen erämaavuosikseen (the wilderness years).[14] Churchill käytti suuren osan seuraavista vuosista kirjoittamiseen, kuten teokseensa History of the English Speaking Peoples, joka tosin julkaistiin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Eniten hän herätti huomiota vastustaessaan puheissaan Intian itsenäistymistä. Pian hänen huomionsa kuitenkin kiinnittyi Adolf Hitlerin valtaannousuun ja Saksan jälleenvarustautumiseen.[14] Hän oli tuohon aikaan ainoa, joka kannatti Britannian jälleenvarustelua itsepuolustukseksi ja Saksan sotaisuuden vastavoimaksi. Churchill kritisoi voimakkaasti Neville Chamberlainin Adolf Hitleriä myötäilevää politiikkaa. Hän tuki myös julkisesti kuningas Edvard VIII:ta, joka aikoi mennä naimisiin Wallis Simpsonin kanssa.[8] Pääministeri Baldwinin hallitus vaati, että silloin kuninkaan pitäisi luopua kruunusta. Jos kuningas ei olisi suostunut, hallitus olisi joutunut eroamaan. Tämä sai aikaan spekulointia, että Churchill olisi voitu nimittää uuden hallituksen pääministeriksi. Niin ei kuitenkaan käynyt, vaan kuningas luopui kruunustaan. Churchill havaitsi itsensä eristetyksi ja poliittisesti haavoittuneeksi, mikä kesti jonkin aikaa.
Toinen maailmansota
Sodan syttyessä Churchill nimitettiin laivastoministeriksi (First Lord of the Admiralty). Chamberlainin erottua toukokuussa 1940 Churchill nimitettiin pääministeriksi, ja hän muodosti kaikkien puolueiden hallituksen. Hän nimitti välittömästi ystävänsä ja uskottunsa, teollisuusmies ja lehtiparoni Max Aitkenin (Lord Beaverbrook), vastaamaan lentokoneiden tuotannosta. Aitkenin hämmästyttävät liikemieskyvyt auttoivat Britanniaa kiihdyttämään lentokoneiden tuotantoa ja suunnittelua, millä oli suuri vaikutus sodan lopputulokseen.[15]
Churchillin tuonaikaisilla puheilla oli suuri henkeä kohottava vaikutus taisteluun valmistuvalle Yhdistyneelle kuningaskunnalle.

oli Churchillin kuuluisa 13.toukokuuta 1940 pidetty ensimmäinen puhe pääministerinä[16]. Tätä seurasi pian Taistelua Britanniasta (Battle of Britain) edeltävä puhe[17]:

Eräitä Churchillin radiopuheita, kuten edellä mainittua ”Taistelemme rannoilla” on väitetty Churchilliltä kuulostavien esiintyjien pitämiksi, mutta väitteet on myöhemmin kumottu.[18]

Churchillin hyvät suhteet Yhdysvaltain presidenttiin Franklin D. Rooseveltiin turvasivat Yhdistyneelle kuningaskunnalle elintärkeän tarvikkeiden saannin Pohjois-Atlantin kauppareittien kautta (katso Lend-Lease). Churchill oli aloitteentekijä perustettaessa Special Operations Executive (SOE) -organisaatiota, joka toimi Hugh Daltonin taloudellisen sodankäynnin ministeriön (Ministry of Economic Warfare) alaisuudessa ja toteutti, johti ja avusti salaista vallankumouksellista ja partisaanitoimintaa miehitetyillä alueilla menestyksekkäästi.[19] Churchill vaikutti myös merkittävästi brittiläisten kommandojoukkojen syntyyn, jotka olivat myöhemmin esikuvana suurimmalle osalle maailman nykyisistä erikoisjoukoista (Special Forces). Venäläiset kutsuivat Churchillia ”brittiläiseksi bulldogiksi”.
Eräät Churchillin sotatoimet ovat kuitenkin kiistanalaisia. Kun Ranska oli tehnyt aselevon, Churchill määräsi heinäkuussa 1940 sen laivaston tuhottavaksi, ettei se joutuisi Saksan haltuun. Satoja ranskalaisia kuoli, kun britit ampuivat satamissa olleet laivat upoksiin. Tämän seurauksena Ranskan asevoimissa vallitsi monta vuotta brittivastainen mieliala, joka suosi Vichyn hallitusta ja heikensi de Gaullen pakolaishallituksen asemaa.[20] Churchillin on sanottu olleen parhaimmillaankin välinpitämätön ja ehkä jopa rikollinen suhtautumisessaan Bengalin vuoden 1943 suureen nälänhätään, jossa ainakin 2,5miljoonaa bengalilaista sai surmansa.[21]
[22] Tällä välin japanilaiset joukot uhkasivat brittiläistä Intiaa valloitettuaan Bengalin naapurivaltion, brittien hallinnassa olleen Burman, ja jotkut pitävät brittihallituksen politiikkaa kieltää tehokas ruoka-apu tahallisena ja piittaamattomana poltetun maan taktiikkana, joka omaksuttiin Japanin miehityksen uhan alla. Kiistanalainen on myös Dresdenin pommitus juuri ennen sodan päättymistä Euroopassa. Dresden oli suurimmaksi osaksi siviilikohde, jossa oli pääasiassa idästä saapuneita pakolaisia ja jolla oli vain vähän sotilaallista merkitystä. Dresdenin pommitus auttoi kuitenkin liittolaista Neuvostoliittoa ja saattoi jouduttaa sodan loppumista.[23]
Jaltan konferenssi

Churchill oli yksi vaikuttajista niiden sopimusten takana, jotka piirsivät uudelleen toisen maailmansodan jälkeiset Euroopan ja Aasian rajat. Pohjois- ja Etelä-Korean välistä rajaa ehdotettiin jo Jaltan konferenssissa, samoin kuin Japanin joukkojen karkottamista Koreasta. Keskusteluja Euroopan rajoista ja sopimuksista käytiin jo vuonna 1943 Rooseveltin ja Churchillin välillä; sopimus hyväksyttiin virallisesti Trumanin, Churchillin ja Stalinin kesken Potsdamissa (Potsdamin sopimuksen XIII artikla).
Yksi näistä sopimuksista käsitteli Puolan ja Neuvostoliiton välistä rajaa, niin sanottua Curzonin linjaa, sekä Saksan ja Puolan rajaa, Oder–Neisse-linjaa. Vaikka Puola oli ensimmäinen Hitleriä vastustanut valtio, maan rajat ja hallinnon määräsivät ”kolme suurta” kysymättä Puolan hallituksen mielipidettä. Puolalaiset sotilaat, brittien ainoat liittolaiset Britannian taistelun aikana, tunsivat itsensä petetyiksi. Liittolaisen Puolan ja vihollisen Saksan kohtalosta päätettiin periaatteessa samalla tapaa.
Sopimuksen osana oli yhteisymmärrys jäljellä olevien saksalaisten karkottamisesta alueelta. Puolalaisten siirto ei tarvinnut hyväksyntää. Tarkkoja lukuja väestöryhmien siirroista ja liikkeistä on vaikea tehdä. Natsihallinnon aikana saksalaisvalloittajat ajoivat puolalaiset kodeistaan ja asuttivat ne saksalaisilla valloitustensa turvaamiseksi. Toisen maailmansodan jälkeisistä siirroista Churchill oli sitä mieltä, että ainoa tapa vähentää kansojen välisiä jännitteitä oli saada väestönsiirroilla aikaan väestö, joka noudattaisi valtion kansallisia rajoja.
Churchill selosti alahuoneessa vuonna 1944 kantaansa: ”Väestönsiirrot on menetelmä, joka mielestämme tulee tuottamaan kaikkein pitkäaikaisimman ja tyydyttävimmän vaikutuksen. Jäljelle ei jää väestönsekoituksia, jotka aiheuttaisivat loputtomia vaikeuksia… Voidaan aloittaa uudestaan puhtaalta pöydältä (clean sweep). Minua eivät huolestuta nämä siirrot, joita voidaan paremmin toteuttaa nykyoloissa…”[24]
Vaikka Churchillin suurta merkitystä toiselle maailmansodalle ei voida kieltää, hän sai monia vihollisia kotimaassaan. Hän lausui julki halveksuntansa sellaisia ajatuksia kohtaan kuin julkinen terveydenhuolto tai parempi koulutus väestön valtaosalle, mikä aiheutti paljon tyytymättömyyttä kansalaisissa, varsinkin sodassa taistelleiden joukossa. Välittömästi Euroopan sodan päättymisen jälkeen Churchill kärsi raskaan tappion vuoden 1945 vaaleissa Clement Attleen työväenpuolueelle.[25]
Winston Churchill oli pan-eurooppalaisuuden varhainen tukija, mikä lopulta johti Euroopan yhteismarkkinoiden ja myöhemmin Euroopan unionin syntyyn, minkä vuoksi yksi Euroopan parlamentin kolmesta rakennuksesta on nimetty hänen kunniakseen. Churchill oli myös keskeisessä roolissa, kun Ranska sai pysyvän paikan YK:n turvallisuusneuvostossa. Hän tuki Ranskan paikkaa, jotta saataisiin toinen eurooppalainen valtio tasapainottamaan Neuvostoliiton pysyvää paikkaa.
Rautaesirippu
Kylmän sodan alussa Churchill teki tunnetuksi käsitteen rautaesirippu (Iron Curtain), joka tuli julkisuuteen vuonna 1946 Westminster Collegessa Fultonissa, Missourissa pidetyssä kuuluisassa julistuksessa:[26][27]

Ensimmäisenä rautaesirippu-käsitettä käytti kuitenkin keväällä 1945 natsi-Saksan entinen propagandaministeri Joseph Goebbels.
Toinen pääministerikausi
Työväenpuolueen hävittyä vuoden 1951 vaalit Churchillistä tuli jälleen pääministeri.[25] Vuonna 1953 hänelle myönnettiin kaksi suurta kunnianosoitusta; Sukkanauharitarikunnan jäsenyyden lisäksi hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto ”historiallisen ja elämäkerrallisen kuvauksen hallinnasta samoin kuin loistavista puheista inhimillisten arvojen puolustajana”.[28] Saman vuoden kesäkuussa aivohalvaus halvaannutti hänen kehonsa vasemman puolen. Churchill piti 10.lokakuuta 1953 puolueensa vuosikokouksessa puheen, jossa hän korosti idän ja lännen välisen konferenssin järjestämisen olevan tärkeää.[29] Hän erosi terveyssyistä 5.huhtikuuta 1955, mutta säilytti virkansa Bristolin yliopiston kanslerina. Seuraavien vuosien aikana hän kirjoitti ja lopulta julkaisi neliosaisen teoksen History of the English Speaking Peoples. Vuonna 1956 saksalainen Aachenin kaupunki myönsi hänelle Karlspreis-palkinnon hänen ajatuksestaan Euroopan Yhdysvalloista. Vuonna 1959 Churchill peri arvonimen Father of the House (pisin yhtäjaksoinen toiminta alahuoneen edustajana) ollen pisimpään yhtäjaksoisesti palvellut kansanedustaja – vuodesta 1924. Hän säilytti asemansa vuonna 1964 tapahtuneeseen alahuoneesta eroamiseen asti. Vuonna 1963 Churchill kutsuttiin Yhdysvaltojen kunniakansalaiseksi.[30]
Perhe

2.syyskuuta 1908 Churchill meni naimisiin Pyhän Margaretin kirkossa Westminsterissä Clementine Hozierin (1885–1977) kanssa, joka oli säkenöivä mutta lähes rahaton kaunotar. Heillä oli viisi lasta: Sarah Millicent Hermione Churchill (josta tuli jossain määrin tunnettu elokuvanäyttelijä, joka esiintyi Fred Astairen kanssa elokuvassa Royal Wedding), Randolph Frederick Edward Churchill, Marigold Frances Churchill (joka kuoli nuorena), Diana Churchill ja Mary Churchill.
Churchillin poika Randolph ja pojanpoika Winston seurasivat häntä parlamenttiin.[31]
Viimeiset elinpäivät
15. tammikuuta 1965 Churchill sai taas aivohalvauksen, diagnoosina vaikea aivoveritulppa. Hän kuoli yhdeksän päivän päästä 24.tammikuuta 1965, jolloin hänen isänsä kuolemasta oli täsmälleen 70vuotta. Hänen ruumiinsa oli esillä Westminster Hallissa (parlamenttirakennuksessa) kolme päivää ja valtiolliset hautajaiset pidettiin St Paulin katedraalissa Lontoossa.[32] Nämä olivat ensimmäiset ei-kuninkaallisen hautajaiset katedraalissa sitten sotamarsalkka Frederick Robertsin vuonna 1914.[33] Churchillin on kerrottu toivoneen, että Ranskan Charles de Gaullen eläessä häntä pidempään Churchillin hautajaiskulkue kulkisi Waterloon rautatieaseman halki.[34] Hautajaiset olivat aikansa suurimmat, ja niihin osallistui suuri joukko valtionjohtajia, muiden muassa koko Britannian kuningasperhe kuningatar Elisabet II:n johdolla, Tanskan kuningas Fredrik IX, Alankomaiden kuningatar Juliana sekä prinssi Bernhard, Belgian kuningas Baudouin, Norjan kuningas Olavi V, Kreikan kuningas Konstantin II, Luxemburgin suurherttua Jean, Ruotsin prinssi Bertil sekä Ranskan presidentti Charles de Gaulle.[35]
Churchillin toivomuksesta hänet haudattiin perhehautaan Saint Martinin hautausmaalle Bladoniin Woodstockin (Oxfordshire, Englanti) lähelle.[36]
Kirjallinen tuotanto
Poliittisen uransa ohella Churchill oli myös huomattava historioitsija, joka julkaisi useita teoksia. Eräät hänen 1900-luvun kirjoituksensa, kuten The World Crisis (käsittelee ensimmäistä maailmansotaa) ja The Second World War (”toinen maailmansota”) ovat voimakkaasti omaelämäkerrallisia ja kertovat konfliktin kulusta osallisen silmin. Churchill oli tunnettu puhuja, ja hänen puheitaan on julkaistu kokoelmina kuten The Unrelenting Struggle (1942), The Dawn of Liberation (1945) ja Victory (1946).[37]
Churchill itse vähätteli joidenkin teostensa kirjallista arvoa ja alleviivasi sitä, että elätti perheensä kirjoittamalla eikä elänyt perityn varallisuuden turvin.[38]
Alun perin Churchill kirjoitti nimellä Winston Churchill. Hän sai kuitenkin jo varhain tietää, että oli myös olemassa samanniminen amerikkalainen kirjailija, joka oli julkaissut jo ennen häntä. Välttääkseen sekaannuksen he sopivat, että amerikkalainen kirjailija jatkaisi julkaisemista nimellä Winston Churchill ja englantilainen kirjoittaisi nimellä Winston S. Churchill.[39]
Churchillin teoksiin lukeutuvat:[40]
The River War – Julkaistu 1899 (kaksi osaa). Aiheena Herbert Kitchenerin suorittama Sudanin uudelleenvalloitus vuonna 1898. Julkaistu myös yksiosaisena lyhennettynä laitoksena.
Savrola – Churchillin ainoa romaani. Julkaistu vuonna 1900.
Lord Randolph Churchill – kaksiosainen isän elämäkerta.
The World Crisis – ensimmäistä maailmansotaa käsittelevä kuusiosainen teos
My Early Life (suom. Nuoruuteni) – omaelämäkerta joka käsittelee hänen uransa 25 ensimmäistä vuotta, mukaan lukien toiminta buurisodassa.
Marlborough – Churchillin esi-isän John Churchill, Marlboroughin herttuan elämäkerta. Julkaistu kaksi-, neljä ja kuusiosaisina laitoksina.
The Second World War. kuusi osaa (toisinaan uudelleen painettu 12-osaisena).
A History of the English Speaking Peoples.
The Scaffolding of Rhetoric – 1763 sanan essee kaunopuheisuudesta; julkaisematon, kirjoitettu 1897.[41]
Painting as a Pastime (1948) – lyhyt maalaustaiteen ylistys.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Hastings, Max| title = Winston Churchill: Sotavuodet 1940–1945| others = Translated by Ruuhinen, Heli| location = Jyväskylä| publisher = Docendo| year = 2011| version = Finest Years| isbn = 978-951-0-38033-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Adler, Peter| title = Churchill i talarstolen – ett retoriskt porträtt| location = Stockholm| publisher = Carlssons| year = 2012| isbn = 978-91-7331-510-4| language = (in Swedish)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Shelden, Michael| title = Young Titan: The Making of Winston Churchill| location = New York| publisher = Simon & Schuster| year = 2013| isbn = 978-1-4516-0991-2| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hagberg, Knut| title = Winston Churchill| publisher = Aura| year = 1945}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Churchill, Randolph & Gilbert, Martin| title = Winston S. Churchill| location = Lontoo| publisher = Heinemann| year = 1966–1988| version = Virallinen elämäkerta, 8 osaa| isbn = 978-0-434-13001-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Winston Churchillin e-kirjoja
CS1 maint: Unrecognized language (link)
Check date values in: |date= (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)
CS1 maint: Unrecognized language (link)

Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerit
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministerit
Luokka:Brittiläiset toisen maailmansodan henkilöt
Luokka:Vapaamuurarit
Luokka:Englantilaiset kirjailijat
Luokka:Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1874 syntyneet
Luokka:Vuonna 1965 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kebnekaise (saam. Giebmegáisi tai Giebnegáisi) on Kiirunan kunnassa sijaitseva Ruotsin korkein vuori tai tunturi.
Ensimmäisenä vuoren valloitti Charles Rabot vuonna 1883.[1]
Huiput
Kebnekaisella on kaksi lähes samankorkuista huippua, jäätikön peittämä eteläinen Sydtoppen sekä pohjoinen, paljas Nordtoppen. Sydtoppen on jäätiköineen yleensä ollut Nordtoppenia korkeampi. Sydtoppenin korkeus merenpinnasta on 2000-luvulla vaihdellut jäätikön paksuudesta riippuen 2097 ja 2118 metrin välillä. Sydtoppenin kiinteän maa-aineksen korkeus on 2070 metriä, joten ilman jäätikköään se olisi matalampi kuin kivipintainen Norrtoppen (2097 metriä). Sydtoppen on jäätikön sulaessa madaltunut metrin verran vuosittain 1990-luvun lopulta alkaen. Kesällä 2018 Sydtoppenin jäätiköt olivat sulaneet niin, että elokuun alussa kaksi huippua olivat jo samankorkuiset, 2097 metriä.[2]
Reitit, vaikeusaste ja riskit
Merkittyjä reittejä Kebnekaisen tunturiasemalta huipulle on kaksi. Reiteistä toinen, Östra leden, on hengenvaarallinen ilman asianmukaisia varusteita ja reitintuntevaa opasta, sillä reittiin kuuluu jäätikön ylittäminen, missä railoihin putoamisen vaara on todellinen.
Reiteistä suositumpi Västra leden (läntinen reitti) on hyvin merkitty, ja eksymisen mahdollisuus on vähäinen. Reitti tunturiasemalta Sydtoppenille kulkee 1711metrin korkuisen Vierramvare-tunturin huipun kautta, jonka jälkeen on laskeuduttava muutama sata metriä alemmaksi Kaffedalen-solaan, jotta päästään nousemaan Kebnekaiselle. Muutamissa kohdissa joudutaan ylittämään vesistö, mutta muuten maasto on jyrkkä ja irtokivinen. Huiputuksesta selviää peruskunnolla, ja myös lapsiperheitä näkyy reitillä.
Kolmas vaihtoehto huipulle on tulla lännestä Kaffedalenille, josta noustaan Kebnekaisen huipulle. Merkitsemätön reitti tunturiasemalta kulkee Tuolpagorni-tunturin lounaispuolelta solaa pitkin, kiertää Vierramvaren ja sen länsipuolella olevan tunturin lännestä ja tulee Durlings-reittiä pitkin Kaffedalenille. Reitti on loivempi, ja useimmat jatkavat matkaansa huipun jälkeen niin, että kiertävät koko Kebnekaisen vuoren myötäpäivään ja tulevat Tarfalajaure-järvelle.
Riskit huipulle kiipeämisessä
Kebnekaisen valloituksessa on kuollut ihmisiä vuosien varrella, mutta vuori ei ole samalla tavoin vaarallinen kuin jyrkät vuoret (Mont Blanc tai K2). Vaikka Kebnekaisen eteläiselle huipulle on suhteellisen helppo kiivetä jalan, niin jopa eteläinen reitti on joissain paikoin vaarallinen. Eteläinen korkein 2100metrin luminen huippu on kahdelta puolelta jyrkkä, ja sieltä voi pudota sata metriä kohtisuoraan alaspäin. Pohjoinen huippu on paljon vaarallisempi kiivetä kuin eteläinen ja siellä on kuollut enemmän ihmisiä.
Onnettomuudet
Kesäkuussa 2010 ruotsalainen mies putosi eteläiseltä huipulta alas ja kuoli.
Viimeksi pohjoisella huipulla kuoli heinäkuussa 2010 kaksi suomalaista Laskuvarjojääkärikillan jäätikkökurssilla ollutta kiipeilijää, kun kalliolohkare putosi heidän päälleen.[3]
Maaliskuussa 2012 norjalainen sotilaslentokone törmäsi Kebnekaisen länsirinteeseen. Koko koneen miehistö, viisi Norjan puolustusvoimien upseeria menehtyivät. Kone oli harjoittelemassa matalalentoa sotatilanteessa. Tarkoitus oli lentää tutkalta piilossa vuorten välissä.[4]
Sää ja ilmasto
Lumi kestää pitkälle kesään, ja paras ajankohta sulan ajan vaellukselle on kesäkuun puolivälistä ja pitkälle syyskuun puolelle. Talvivaelluksille sopiva ajankohta on pysyvän lumen tulosta huhtikuulle. Sää vuoristossa voi kuitenkin vaihdella nopeasti, joten ei ole tavatonta, että retkeilijä huomaa olevansa keskellä pilveä. Ylempänä ilma on ohuempaa, ja paineen laskiessa lämpötila laskee asteen 100metriä ylöspäin mentäessä. Kebnekaisen huipulla happitaso on noin 60–70 % merenpinnan tasosta. Muun muassa liikelentokoneissa matkustamon ilmanpaine matkalentokorkeudessa on noin 2100–3000m:n tasolla.
Talvisin Kebnekaisen alueella on nousevia ilmavirtauksia, minkä vuoksi se on suosittu purjelentopaikka. Pilvibongaajat voivat nähdä alueella mm. linssipilviä.
Huonon sään varalta Kebnekaisen huipun tuntumassa on kaksi tunturitupaa, joista vanhempi on Ruotsin korkeimmalla sijaitseva rakennus. Tuvissa on ensiaputarvikkeita ja huopia. Tupien ympäristössä sijaitsevat tolpat osoittavat uudemmalle tunturituvalle (7535778, 1613630).
Kuvia

Näkymä Sydtoppenilta.
Kesäinen näkymä Kebnekaiselle.
Näkymä Laddujujavvri-järven yli vuorelle.

Katso myös
Luettelo maiden korkeimmista kohdista
Lähteet

Aiheesta muualla

 (in Swedish) ja Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Kiirunan kunta
Luokka:Ruotsin vuoret
Luokka:Tunturit
Luokka:Skandit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Naloksoni on vasta-aine opiaattien kuten heroiinin tai morfiinin yliannostukseen. Naloksoni kiinnittyy joitain opioideja hanakammin opioidireseptoreihin kumoten siten niiden vaikutuksen. Naloksoni toimii antagonistina kaikissa opioidireseptoreissa, mutta voimakkaimmin μ-reseptorissa.[1]
Naloksonin patentoi 1961 Jack Fishman, Mozes J. Lewenstein ja japanilainen Daiichi Sankyo lääkeyhtiö.[2] Naloksoni on WHO:n listalla yhteiskunnalle tärkeimmistä lääkkeistä.[3]
Naloksoni on syntetisoitu tebaiinista ja sen kemiallinen rakenne muistuttaa oksimorfonia, niiden ainoan eron ollessa typpiatomiin liittynyt allyyliryhmä (prop-2-enyyliryhmä) metyyliryhmän sijaan . Naloksonin (naloxone) nimi on johdettu sanoista N-allyl ja oxymorphone.
Sitä on yhdessä buprenorfiinin kanssa lääkkeessä nimeltä Suboxone, mikä on tarkoitettu opioidiriippuvaisten hoitoon.[4] Naloksonia on myös lääkkeessä nimeltä Targiniq yhdessä oksikodonin kanssa estämään ummetusta opioidiriippuvaisilla potilailla, jotka joutuvat syömään oksikodonia pitkiä aikoja. Naloksonin läsnäolo lääkkeessä estää myös sen väärinkäyttöä. Jos lääke otetaan kuten pitääkin (eli oraalisesti tai sublinguaalisesti) naloksonilla ei ole merkittävää fysiologista vaikutusta, kun taas suonensisäisesti otettuna naloksoni estää opioidireseptoreiden aktivoitumista.
Iso-Britanniassa ja Saksassa tehdyissä tutkimuksissa heroiinin ja muiden opiaattien yliannostuskuolemat vähenivät huomattavasti kun naloksonia ja yliannostuksen liittyviä ensiapuohjeita jaettiin kaikkiaan yli 200 päihderiippuvaiselle. Naloksonia annettiin 30:lle yliannostuksen saaneelle, joista kaikki selvisivät hengissä. Naloksonin jakelu ei näyttänyt lisäävän normaalitilannetta suurempaa riskinottoa huumeidenkäytössä. Pelastuslääkkeen jälkeenkin yliannoksen nauttinut tarvitsee sairaalahoitoa.[5] Nykyään useassa maassa naloksonia annetaan opioidiriippuvaisille ja opioideja käyttäville kipupotilaille ja heidän läheisilleen.[6]
Katso myös
Nalmefeeni
Naltreksoni
Lähteet

Aiheesta muualla
 Dokumenttielokuva Yhdysvaltalaisesta kansanliikkeestä tuoda naloksoni opioidiriippuvaisten ja kipupotilaiden saataville.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Lääkkeet mielen hoidossa 23.7.2008.
Check date values in: |date= (help)
Luokka:Eläinlääkkeet
Luokka:Opioidiantagonistit
Luokka:Vastamyrkyt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Isaiah Berlin (Sers Jesaja Berlins; 6. kesäkuuta 1909 Riika, Venäjän keisarikunta – 5. marraskuuta 1997 Oxford, Englanti) oli brittiläinen filosofi ja aatehistorioitsija. Häntä pidetään 1900-luvun merkittävimpiin kuuluvana aatehistorioitsijoita. Berlin toimi Oxfordin yliopiston professorina.
Elämä
Nuoruus ja opiskelu

Isaiah Berlin syntyi Riiassa vuonna 1909 keskiluokkaiseen juutalaiseen perheeseen. Isaiah oli liikemiesisän ja kotiäidin ainoa lapsi. Perhe muutti vuonna 1916 Pietariin.[1]
Kun bolševikit nousivat Venäjällä valtaan, juutalaiset Berlinit kokivat olonsa vaikeaksi.[1] Perhe sai vuonna 1920 latvialaisaina luvan muuttaa takaisin Riikaan, mistä he muuttivat seuraavana vuonna Britanniaan.[2] Isaiah Berlin kävi St Paul’s Schoolin ja pääsi sitten opiskelemaan Oxfordin yliopisto Corpus Christi Collegeen.[3]
Berlin opiskeli Oxfordissa klassisia kieliä, antiikin historiaa ja filosofiaa sekä polittiikkaa, filosofiaa ja taloustiedettä.[2] Opiskeluaikanaan hän sai vuonna 1932 paikan tutorina Oxfordin New Collegesta.[1] Samana vuonna hän sai All Souls Collegen arvostetun stipendin.[2]
Filosofiasta poliittiseen ajatteluun
All Souls Collegessa Berlin oli perustamassa filosofista keskustelupiiriä, joka kokoontui hänen työhuoneessaan vuosina 1937-1939.[1] Hänestä tuli vuonna 1938 New Collegen tutkija, ja seuraavana vuonna hän julkaisi All Soulsissa kirjoittamansa elämäkerrallisen tutkielman Karl Marxista.[4] Elämäkerta oli eräänlainen uran käännekohta, sillä sen jälkeen hän suuntautui analyyttisen filosofian sijaan poliittiseen ajatteluun.[1]
Berlin työskenteli toisen maailmansodan aikana 1940-1942 Britannian tiedotusmninisteriössä New Yorkissa. Sen jälkeen hän toimi Washingtonissa Britannian Yhdysvaltain-suurlähetystössä, missä hän kirjoitti viikottaisia raportteja Yhdysvaltain politiikasta.[2] Berlin työskenteli sodan jälkeen 1945-1946 Britannian Moskovan-suurlähetystössä, missä hän tutustui muun muassa Boris Pasternakiin ja Anna Ahmatovaan ja tuli entistä selkeämmin totalitarismin vasustaja.[1]
Berlin palasi Oxfordiin vuonna 1946. Hän opetti filosofiaa ja aatehistoriaa sekä Britannaissa että Harvardin yliopistossa. Berlin piti BBC:lle vuonna 1952 luentosarjan "Freedom and its Betrayls" ja seuraavana vuonna luennon "History as an Excuse.[1] Berlinin vuonna 1953 julkaisema teos Siili ja kettu on ehkäpä hänen vaikutusvaltaisin kirjansa. Siinä hän jakoi maailman ajattelijat niihin, jotka "tiesivät monia asioita", ja niihin, jotka "tiesivät yhden ison asian".[3]
Berlinistä tuli vuonna 1957 All Souls Collegen sosiaali- ja poliittisen teorian professori. Hänen virkaanastujaispuheensa oli "Kaksi vapauden käsitettä". Siitä muodostui poliittisen teorian vapauskeskustelun kulmakiviä ja 1900-luvun siteeratuimpia poliittisen filosofian kirjoituksia.[1]
Berlin aloitti vuonna 1966 juuri perustetun Wolfson Collegen rehtori. Hän jätti seuraavana vuonna All Souls Collegen professorin paikkansa. Berlin toimi Wolfson Collegen johdossa eläköitymiseensä vuoteen 1975 asti.[4] Hän toimi lisäksi vuosina 1966-1971 City University of New Yorkin vierailevana professorina ja vuosina 1974-1978 British Academyn johtajana.[2]
Berlin jatkoi kirjoittamista eläköitymisensä jälkeen, mutta hänen haaveensa laajasta eurooppalaisen romantiikan historiasta jäi kuitenkin valmistumatta.[2]
Yksityiselämä
Berlin oli poikamies lähes viisikymmentävuotiaaksi saakka. Hän meni naimisiin vuonna 1957 Aline de Gunzbourgin kanssa. Heidän liittonsa kesti Berlinin kuolemaan 1997 saakka.[1]
Ajattelu
Berlinille oli ominaista kiinnostus yksilöiden erikoislaatua ja merkitystä kohtaan. Teoksissaan hän yhdisti elämäkerrallisia ja psykologisia näkökohtia aatehistoriallisiin. Pidempien kirjojen sijaan Berlin toi ajatuksena esiin ennen kaikkea esseinä. Esseissään Berlin käsitteli monenlaisia asioita, mutta yhtenäisenä teemana on pluralismin puolustaminen ja "yhden totuuden ajatusmallien vastustaminen. Berlin vastusti ajatusmallia, jossa kuhunkin kysymykseen on vain yksi oikea vastaus, jossa vastaukset kaikkiin näihin kysymyksiin voidaan löytää ja jossa eri kysymyksien vastaukset muodostavat ristiriidattoman kokonaisuuden.
Isaiah Berlin tunnetaan kenties parhaiten artikkelistaan Two Concepts of Liberty (suom. Kaksi vapauden käsitettä teoksessa Vapaus, ihmisyys ja historia), jossa hän esitteli sittemmin yleiseen yhteiskuntafilosofiseen kielenkäyttöön vakiintuneet käsitteet positiivinen ja negatiivinen vapaus.
Toinen Berlinin tunnetuimmista artikkeleista on Tolstoin historianfilosofiaa käsittelevä The Hedgehog and the Fox (suom. Siili ja kettu), jossa hän Arkhilokhoksen kuuluisaan fragmenttiin viitaten jaottelee ihmiset kettuihin ja siileihin. Ketut tietävät monta asiaa, mutta siilit tietävät yhden suuren asian.
Teoksia
Karl Marx: His Life and Environment (1939)
The Hedgehog and the Fox: An Essay on Tolstoy's View of History (1953)
Four Essays on Liberty (1969)
Russian Thinkers (toim. yhdessä Aileen Kellyn kanssa) (1978)
Concepts and Categories: Philosophical Essays (1978)
Against the Current: Essays in the History of Ideas (1979)
Personal Impressions (1980)
The Crooked Timber of Humanity: Chapters in the History of Ideas (1990)
The Sense of Reality: Studies in Ideas and their History (1996)
The Proper Study of Mankind: An Anthology of Essays (1997)
The Roots of Romanticism (1999)
Three Critics of the Enlightenment: Vico, Hamann, Herder (2000)
The Power of Ideas (2000)
Freedom and its Betrayal: Six Enemies of Human Liberty (2002)
Liberty (laajennettu teoksesta Four Essays On Liberty) (2002)
The Soviet Mind: Russian Culture under Communism (2004)
Flourishing: Selected Letters 1928–1946 (2004)
Political Ideas in the Romantic Age: Their Rise and Influence on Modern Thought (2006)
Unfinished Dialogue (yhdessä Beata Polanowska-Sygulskan kanssa) (2006)
Suomennetut teokset
Citation error, replace with{{cite book| title = Karl Marx: Elämäkerta| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1968| version = (Karl Marx – his life and environment, 1939.) Jokamiehen korkeakoulu 28}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Siili ja kettu: Tutkielma Tolstoin historianfilosofiasta| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2004| version = (The hedgehog and the fox: An essay on Tolstoy’s view of history, 1953.) Suomentanut Hanna Tarkka. Saatesanan kirjoittanut Martti Anhava Seitsentähdet| id = ISBN 951-1-18446-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Vapaus, ihmisyys ja historia: Valikoima esseitä| publisher = Gaudeamus| year = 2001| id = ISBN 951-662-828-1}}
Lähteet

Aiheesta muualla

Arvosteluja Berlinin teoksista:

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Aatehistorioitsijat
Luokka:Brittiläiset filosofit
Luokka:Juutalaiset filosofit
Luokka:Yhteiskuntafilosofit
Luokka:Vuonna 1909 syntyneet
Luokka:Vuonna 1997 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä J. Budziszewski opiskeli filosofian professoriksi?


Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat tarkoittaa Suomen ilmavoimien hävittäjälentokoneiden valintakriteerien asettamista, vertailua, valintaa, ostamista ja rakennuttamista vuosina 1940–1944 eli talvisodan ja jatkosodan sekä niiden välisen välirauhan aikana.
Talvisodan hävittäjähankinnat
Talvisodan syttyminen 30. marraskuuta 1939 pakotti Suomen yrittämään koneiden hankintaa mistä hyvänsä. Katseet suunnattiin erityisesti Isoon-Britanniaan, Ranskaan ja Yhdysvaltoihin, joissa oli herännyt voimakas Suomi-sympatia.
Reaalipolitiikassa Ison-Britannian ja Ranskan toiminnan vaikuttimina oli natsi-Saksan toimintamahdollisuuksien heikentäminen. Niille oli tärkeää, ettei Saksa päässyt hallitsemaan Itämerta. Tämän vuoksi Iso-Britannia oli pyrkinyt lähentämään suhteitaan Neuvostoliittoon ja tästä näkökulmasta Neuvostoliiton toimet vuonna 1939 Baltian maita ja Suomea kohtaan olivat olleet jopa toivottavia. Molotov–Ribbentrop-sopimus ja erityisesti Saksan hyökkäys Puolaan syyskuussa 1939 muutti tilanteen. Joulukuussa 1939 Iso-Britannia asettui tukemaan Ranskaa Neuvostoliiton erottamiseksi Kansainliitosta. Kansainliitto puolestaan sitoutui tukemaan Suomen taistelua Neuvostoliittoa vastaan.
Talvisodan loppupuolella Iso-Britannia ja Ranska suunnittelivat avustusretkikunnan lähettämistä Norjaan ja Ruotsin kautta Suomeen. Ranska oli ehdottanut maihinnousua Petsamoon ja 20000–30000 liittoutuneen sotilaan apuuntuloa. Koska Ranskalla ei ollut omia voimavaroja toteuttaa operaatiota päävastuu operaation suunnitteluun annettiin Isolle-Britannialle. Iso-Britannia muutti Ranskan ehdottamaa toimintasuunnitelmaa ja asetti Pohjois-Ruotsin malmikentät päätavoitteekseen. Suomen avustaminen jäi vasta toiselle sijalle. Avustusretkikunnan tarkoituksena oli miehittää Pohjois-Ruotsin malmikentät ja näin estää Ruotsin malmikuljetukset Saksaan. Toimenpide olisi saattanut provosoida Saksan sotatoimiin Pohjois-Euroopassa, jolloin kiinnostus Ranskaa ja Isoa-Britanniaa kohtaan olisi vähentynyt, mikä oli erityisesti Ranskan tavoite.
Kokemukset ensimmäisestä maailmansodasta olivat ajaneet Yhdysvallat eristäytymään erityisesti Euroopasta ja sen kriiseistä. Tämän eristäytymispolitiikan eli isolationismin tueksi oli säädetty puolustuslakeja, jotka asettivat sotatarvikkeet valtion valvontaan ja estivät niiden toimittamisen sotaa käyviin maihin. Suomen kannalta kuljetukset Yhdysvalloista olivat pitkät ja kalliit ja dollarivaluuttaa oli niukasti. Suomen kiinnostus aseiden ostoon Yhdysvalloista virisi vuonna 1938, jolloin marsalkka Mannerheim esitti sotilasasiamiehen viran perustamista Washingtonin suurlähetystöön. Tämä toteutuikin niin, että Suomen Selluloosayhdistyksen apulaisjohtaja, eversti Paavo Talvela jäi keväällä 1939 suurlähettiläs Hjalmar Procopén käytettäväksi.
Joulukuussa 1939 hävittäjälaivueiden tavoitemäärä nostettiin neljään.[1]
30 Gladiatoria ja 12 Hurricanea Isosta-Britanniasta - Blacburn Roc jää saamatta

Talvisodan sytyttyä Suomi pyysi aseita ja lentokoneita Ison-Britannian hallitukselta. Sen ilmailuministeriö ei kuitenkaan ollut halukas myymään uudempia Supermarine Spitfire ja Hawker Hurricane -hävittäjiään. Sotakabinetti antoi luvan vanhentuneiden Gloster Gladiator -hävittäjien myynnille 5. joulukuuta 1939 ja viikkoa myöhemmin suurlähettiläs Gripenberg allekirjoitti Gloster Aircraft Corporationin kanssa sopimuksen 20 Gladiatorista. 28. joulukuuta 1939 Gloster ilmoitti, että koneet on koelennetty. Suomen pyydettyä lisää lentokoneita Iso-Britannia lahjoitti kymmenen Gladiatoria. Nämä koneet kerättiin huoltoyksiköistä ja kaikki koneet kuljetettiin Bergenin kautta Malmöön, jossa koneet koottiin ja lennettiin Barkarbyhyn, josta suomalaiset lentäjät noutivat koneet Suomeen 18. tammikuuta – 16. helmikuuta 1940. Koneet annettiin aluksi Utissa toimineelle Lentolaivue 26:lle. Gripenberg neuvotteli myös toisen 30 Gladiatorin erän mutta koneita ei saatu Suomeen[2].
Suomen 9. tammikuuta 1940 Isolle-Britannialle esittämällä tarvelistalla oli 30 tai mieluummin 60 Supermarine Spitfire tai Hawker Hurricane -hävittäjää. Ison-Britannian ilmavoimien johto samoin kuin ilmailuministeriö olivat koneiden myyntiä vastaan. Laivastoministeri Winston Churchill puolsi kuitenkin Hurricane-koneiden myyntiä. 17. joulukuuta 1940 suurlähettiläs Gripenberg teki toisen hankintasopimuksen Glosterin kanssa ostaen Suomelle 12 Hawker Hurricane -hävittäjää. Vaikka sopimus tehtiin Glosterin kanssa, koneet olivat käytettyjä ja kunnostettuja RAF:n koneita. Koneet koelennettiin 21–27. helmikuuta 1940 ja luovutettiin Suomelle. Koneet lennettiin 25–28. helmikuuta 1940 Västeråsiin Edinburghin, Wickin, Stavangerin ja Oslon kautta. Yksi koneista vaurioitui laskussa Wickiin (ja lunastettiin Ison-Britannian ilmavoimille) ja yksi tuhoutui 28. elokuuta 1940 Norjan rannikolla. Loput 10 konetta saapuivat Suomeen vasta 7–10. maaliskuuta 1940, joten ne eivät ehtineet osallistua talvisodan taisteluihin[3].
Iso-Britannia vapautti myös 30 Blackburn B-25 Roc -hävittäjää Suomeen myytäviksi. Kyseessä oli kaksipaikkainen Skua-syöksypommittajasta kehitetty tukialushävittäjä, jonka toimitukset laivaston ilmavoimille olivat alkaneet huhtikuussa 1939. Suomi hyväksyi 27. helmikuuta 1940 Blackburnin tarjouksen 33:sta Roc Mk I -koneesta. Koneista neljä ehdittiin lentää Dyceen Skotlantiin Suomeen lennettäviksi ja varustaa Suomen ilmavoimien tunnuksilla (RO-141…144) mutta 13. maaliskuuta 1940 päättynyt talvisota pysäytti koneet sinne[4]. Roc jäi saamatta, mikä ei liene ollut suuri vahinko, sillä tämän hävittäjäkoneen huippunopeus oli vain 359 km/h ja sen kaikki neljä 7,7 mm konekivääriä sijaitsivat ohjaajan takana sijaitsevassa konekivääritornissa. Koneella ei voinut tulittaa eteenpäin[5].
30 Morane-Saulnieria ja 6 Caudronia Ranskasta

Ennen talvisotaa Ranska oli ollut haluton myymään aseitaan Suomeen. Talvisodan aikana pääministeri Édouar Daladier pyrki paikkaamaan huonoa kannatustaan toimimalla Suomen hyväksi. Ranska sähkötti 28. joulukuuta 1939 Suomeen, että Ranska lahjoittaa Suomelle 50 Morane-Saulnier M.S. 406 -hävittäjää. Koneita saatiin lopulta vain 30 ja ne laivattiin Ruotsiin koottaviksi. Koneet lennettiin Suomeen helmikuun 1940 aikana. Koneet sai Lentolaivue 28, joka ehti talvisodan aikana tehdä Moraneilla 288 sotalentoa saavuttaen 14 ilmavoittoa[6].
Myöhemmin lahjoitettiin 80 Caudron C.714 ja 46 Koolhoven F.K.58 -hävittäjää. Alun perin oli tarkoitus koota ja lähettää toimintavalmis Caudron-laivue lentäjineen ja mekaanikkoineen Suomeen. Tämä ei kuitenkaan toteutunut ja vain kuusi Caudronia saapui Suomeen. Koolhovenit jäivät kokonaan saamatta.[4] Ranska oli tilannut suuren määrän Caudroneita 5.10.1938 mutta tuotanto lopetettiin maaliskuussa 1940 90:n rakennetun Caudronin jälkeen. Caudron C.714 vedettiin pois aktiivipalvelusta Ranskassa helmikuussa 1940 huonojen suoritusarvojen vuoksi. Suomeen saapuneet kuusi konetta (valmistusnumeroltaan 2-7) luovutettiin lentokonetehtaalle toukokuussa 1940 ja ne oli tarkoitus antaa Porissa toimivalle Lentolaivue 30:lle. Laivue hyväksyi koneista vain kaksi. Caudron C.714 asetettiin pysyvään lentokieltoon syyskuussa 1940[7]. Ranskaan jääneistä koneista 40:llä varustettiin puolalaislentäjistä koottu ns. Varsovan ryhmä, joka taisteli Saksaa vastaan 2–13. kesäkuuta 1940. Loput koneet jäivät Vichyn Ranskan ja Saksan käyttöön, joka lienee ollut vähäistä[8].
Koolhoven F.K.58 lensi ensilentonsa 17. heinäkuuta 1938. Tammikuussa 1939 Ranska tilasi 50 konetta ja Hollanti 36. Vain 18 konetta kahden prototyypin lisäksi valmistui. Koneilla tehtiin 47 sotalentoa ennen Ranskan kukistumista. Jäljelle jääneet koneet romutettiin.[9]
44 Brewsteriä Yhdysvalloista

Eversti Paavo Talvela otti keväällä 1939 yhteyttä useisiin ase- ja lentokonetehtaisiin Yhdysvalloissa. Hän kävi neuvotteluja muun muassa Douglasin ja Curtiss-Wrightin kanssa. Jälkimmäinen tarjosi Model 75A -hävittäjiä 3-8 kuukauden toimitusajalla; Curtiss oli myös valmis tekemään sitovan sopimuksen sen varalta, että Suomi joutuu sotaan.[10]
7. heinäkuuta 1939 nimitettiin eversti Per Zilliacus Suomen sotilasasiamieheksi Yhdysvalloissa. Hän ja suurlähettiläs Hjalmar Procopé aloittivat elokuussa 1939 korkean tason neuvottelut asehankinnoista Yhdysvaltain apulaisulkoministeri Wellesin kanssa. Procopén priorisoimaton ostolista oli pitkä sisältäen muun muassa 230 hävittäjäkonetta.[10] Lisäksi Procopé pyysi 60 miljoonan dollarin luottoa Suomen puolustuskyvyn kohentamiseen.[11]
Ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Lundqvist sähkötti 17. lokakuuta 1939 sähkötti Washingtonin suurlähetystöön. Sähkeessään hän kertoi tilanteen Neuvostoliiton kanssa kärjistyneen niin, että tarvittiin hävittäjäkoneita merkistä välittämättä.[10] Marraskuun alussa tutkittiin kolmea vaihtoehtoa, jotka olivat Grumman F4F Wildcat, Seversky EP-1 ja Brewster F2A ”Buffalo”.[12]
F4F:n kolmas prototyyppi, XF4F-3, oli lentänyt ensilentonsa maaliskuussa 1939 ja 8.8.1939 Grumman oli saanut Yhdysvaltain laivastolta 78 koneen tilauksen. Tuotantoa oltiin siis vasta käynnistämässä; ensimmäiset koneet toimitettiin vasta helmikuussa 1940.[13]
Ruotsi oli tilannut kesällä 1939 15 Seversky EP-1:tä ja myöhemmin 120 lisää vieden Severskyn tuotantokapasiteetin. Ruotsi sai 135 tilatusta Severskystään 62 keväällä ja kesällä 1940. Lopuista 60 otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille tunnuksella P-35A. 48 koneista osallistui taisteluihin Japania vastaan Filippiineillä; koneista 40 menetettiin kahden päivän taisteluissa. Loput 12 konetta toimitettiin Ecuadoriin.[14]
Brewster ei ollut aluksi lainkaan potentiaalinen toimittajaehdokas. Se oli pieni ja tuntematon ja sen ensimmäinen hävittäjätoimitus Yhdysvaltain laivastolle oli myöhässä. Koneen prototyyppiin XF2A-1 oli kuitenkin tehty muutoksia, muun muassa moottori oli vaihdettu tehokkaampaan, ja se oli lentänyt muutettuna ensilentonsa kesällä 1939 tunnuksella XF2A-2. Koska tilatuista 54 koneesta vain 11 oli toimitettu, Yhdysvallat katsoi voivansa myydä loput 43 Suomelle ja tilata niiden tilalle saman määrän suorituskykyisempää F2A-2:ta. Kaupat tehtiin 16. joulukuuta 1939 jostain syystä 44 koneesta, joista 38 (valmistusnumerot 18-55) otettiin Yhdysvaltain laivastolle tarkoitetusta erästä ja kuusi (valmistusnumerot 57-62) Belgian 48 koneen tilauksesta. Suomi neuvotteli myös 60 lisäkoneesta, jotka olisi valmistettu heti 44:n tilatun perään. Se olisi edellyttänyt Belgian toimitusten siirtämistä; Suomi neuvottelikin asiasta Belgian kanssa mutta kauppaa ei syntynyt. Syynä saattoi olla myös moottorien puute.[15]
Tilatut 44 Brewster Model 239:ää lähetettiin New Yorkista Bergenin kautta Ruotsiin koottaviksi; vain kolme konetta koottiin ja koelennettiin Yhdysvalloissa. Ensimmäinen 11 koneen erä lähti New Yorkista 13. tammikuuta 1940 ja viimeinen erä saapui Bergeniin 13. maaliskuuta 1940. Koneet koottiin SAAB:in tehtailla Trollhättanissa. Ensimmäiset koneet saatiin Suomeen 1. maaliskuuta 1940 ja ennen talvisodan päättymistä ehdittiin saada kuusi konetta. Koneet eivät kuitenkaan ehtineet mukaan taisteluihin. Viimeinen kone saapui Suomeen 1. toukokuuta 1940. Koneet sai Lentolaivue 22, joka kuitenkin joutui jo huhtikuussa 1940 luovuttamaan koneensa Fokkereilla taistelleelle Lentolaivue 24:lle.[16]
Maaliskuun alussa 1940 marsalkka Mannerheim lähetti presidentti Rooseveltille henkilökohtaisen kirjeen, jossa hän pyysi Suomelle 150 hävittäjäkonetta ja 36 pommikonetta miehistöineen. Roosevelt kehotti ilmavoimia tutkimaan mahdollisuutta koneiden lähettämiseen. Yhdysvaltain ilmavoimat kuitenkin katsoi, ettei sillä ollut tarpeeksi koneita omaakaan tarvetta varten, joten asia raukesi.[17]
Fokker G.1 jää saamatta
Fokker suunnitteli omalla riskillään kaksimoottorisen Fokker G.1 -hävittäjän, joka lensi ensilentonsa maaliskuussa 1937. Kone oli esitelty edellisvuoden ilmailunäyttelyssä Pariisissa, jossa siihen kohdistui suurta huomiota. Koneessa oli alun perin Hispano-Suiza 14Ab -moottori, joka kuitenkin vaihdettiin Pratt & Whitney R-1535 Twin Wasp Junior -moottoriin. Konetta myytiin vuonna 1937 26 Espanjalle mutta sisällissodan syttymisen vuoksi koneet jäivät toimittamatta. Hollannin ilmavoimat tilasivat lokakuussa 1937 36 Bristol Mercury -moottorilla varustettua konetta, joiden mallimerkinnäksi tuli G.1A – ja samalla Espanjalle rakennettavalle mallille tuli mallinmerkinnäksi G.1B.
Ensimmäiset keskustelut Fokkerin ja Suomen viranomaisten välillä koskien Fokker G.1 -hävittäjää käytiin toukokuussa 1937, jolloin ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Jarl Lundqvist oli kiinnostunut ostamaan yhden valmiin koneen ja 23 koneen valmistuslisenssin. Ilmeisesti Fokker G.1:llä oli tarkoitus korvata Bristol Blenheimin lisähankinnat. Suomalaiset kävivät syksyllä 1937 koelentämässä G.1:n. Huhtikuussa 1938 Fokkerille ilmoitettiin, että kaksimoottorihävittäjäasia ei ollut ajankohtainen.
Fokker kutsui suomalaisen koelentäjän lentämään Fokker G.1:llä helmikuussa 1939 mikä toteutuikin. Koneesta käytiin edelleen kauppaa ja syksyllä 1939 Fokker tarjosi Suomelle Espanjalle tarkoitettuja G.1B -koneita. Komentaja Lundqvist piti pyydettyä hintaa korkeana eikä kauppaa syntynyt.
Talvisodan sytyttyä Fokker G.1 kelpasi Suomelle. Tammikuussa 1940 yritettiin ostaa 18 G.1A:ta. Fokker olisi pystynyt toimittamaan koneet 4–6 kuukauden toimitusajalla mutta helmikuussa 1940 asia raukesi potkureiden ja Bristol Mercury -moottorien saantivaikeuksien vuoksi.[18]
Koneita ja apua muista maista
Iso-Britannia painosti Etelä-Afrikan lahjoittamaan Suomelle 29 Gloster Gauntlet -konetta. Koneet laivattiin Britteinsaarilta Ruotsiin 10. maaliskuuta 1940, jossa yhdeksän koottiin ja lennettiin Suomeen 12. huhtikuuta 1940 mennessä. Loput laivattiin Suomeen 17. toukokuuta 1940[19]. Gauntlet oli kuitenkin vanhentunut hävittäjänä ja saapunutta 24 konetta käytettiin harjoituskoneina.
Ruotsi lahjoitti Suomelle 8. joulukuuta 1939 kahdeksan konetta. Kaksi Bristol Bulldog ja kolme J6B Jaktfalken -konetta saapui 15. joulukuuta 1939. Bulldogit olivat Suomen vastaavia vanhempaa IIA-mallia ja niitä käytettiin Jaktfalkenien tapaan harjoituskoneina. 23. joulukuuta 1939 Suomeen saapui kolme Fokker C.V.D -konetta, joita käytettiin yhteyskoneina[20].
Näitä kahdeksaa konetta merkittävämpi apu oli ruotsalaisista vapaaehtoisista koostuva lentolaivue Flygflottilj 19, joka lensi 12:lla ruotsalaisella Gloster Gladiator -hävittäjällä, neljällä Hawker Hart -tiedustelukoneella sekä muutamalla yhteistoimintakoneella 10. tammikuuta 1940 alkaen vastaten käytännössä Lapin ilmapuolustuksesta. Yksikkö sai seitsemän ilmavoittoa menettäen kolme Gladiatoria ja kolme Hartia ilmataisteluissa ja onnettomuuksissa. Kolme ruotsalaislentäjää kaatui.
Merkittävä apu oli myös ruotsalaisten järjestämä lentokoneiden kokoamistoiminta. Koneita koottiin AB Aerotransportissa Bulltoftassa lähellä Malmöä, Centrala Flygverkstadenilla Malmslättissä lähellä Linköpingiä sekä Götaverkenillä Torslandassa ja SAABilla Trollhättanilla, molemmat lähellä Göteborgia. Nämä yksiköt kokosivat 157 konetta (muun muassa Brewsterit, Moranet, Gladiatorit ja Fiatit) joulukuun 1939 ja huhtikuun 1940 välillä[21].
Oma lentokoneenrakennustoiminta
9. syyskuuta 1939]] tehtiin Valtion lentokonetehtaalle 50 Fokker D.XXI -hävittäjän ennakkotilaus. Lopullinen tilaus tuli 22. tammikuuta 1940. Koska Bristol Mercury -moottoreiden saanti oli tyrehtynyt, koneisiin päätettiin hankkia Pratt & Whitney R-1535 Twin Wasp Junior -moottorit[22]. 13. joulukuuta 1939 ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Lundqvist priorisoi lentokonetehtaan toiminnassa Fokker D.XXI -sarjan vasta kolmannelle tilalle (ensisijalle tuli sotakoneiden kunnostus, toiselle sijalle harjoitus- ja koulukoneet pl. VL Pyry, joka priorisoitiin neljännelle tilalle). VL Myrskyn työt keskeytettiin[23].
Sotasaaliskoneet
Suomi sai talvisodassa sotasaaliiksi useita Polikarpov I-15bis- ja Polikarpov I-153 -hävittäjiä sekä muutamia Polikarpov I-16 -hävittäjiä. Polikarpov I-15bis- -koneista saatiin kaksi lentokuntoon talvisodan aikana ja kolme korjattiin välirauhan aikana. Polikarpov I-153 -koneista kahdeksan ja Polikarpov I-16 -koneista yksi korjattiin lentokuntoon välirauhan aikana.[24]
Sotasaaliskoneiden korjaus ja huolto kuluttivat koneiden käyttöarvoon verrattuna kohtuuttomasti resursseja.[25] Vain Polikarpov I-153 -koneilla oli todellista merkitystä; niitä oli talvi- ja jatkosodan sotasaalis sekä hankinnat Saksasta huomioiden käytössä 21. Konetta käytettiin hävittäjänä jatkosodan alussa. I-15bis -koneita käytettiin lähinnä jatkokoulutuskoneina täydennyslaivueissa ja I-16-konetta käytettiin vertailukoneena Lentolaivue 24:ssä.[26]
Välirauhan lentokonehankinnat
Talvisota päättyi Moskovan rauhaan 13. maaliskuuta 1940, jolloin alkoi välirauhaksi kutsuttu ajanjakso. Ajanjaksoa leimasi ankara painostus sekä Neuvostoliiton että Saksan taholta. Huhtikuussa 1940 Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan ja sulki näin Suomelta pääsyn Pohjanmerelle. Ainoa henkireikä oli Petsamo, jota kautta kuljetettiin muun muassa Ruotsin tilaamat 62 Seversky EP-1 -konetta.[27] Neuvostoliitto sai uhkavaatimuksillaan Viron, Latvian ja Liettuan liitettyä itseensä elokuussa 1940.
Syyskuussa 1940 tehtiin laaja lentokaluston hankintaohjelma, johon kuului muun muassa kuusi 30-koneista hävittäjälaivuetta. Hankinnat päätettiin tehdä 90 %:sti ulkomailta; joko Saksasta tai sen välityksellä muista maista.[28] Lentokoneita yritettiin ostaa sekä joulukuussa 1940, jolloin kenraali Talvela tapasi marsalkka Göringin että maaliskuussa 1941, jolloin sotataloustarkastaja Grandellin tapasi kenraali Thomasin. Valtakunnanmarsalkka Adolf Hitler päätti 9. maaliskuuta 1941 etteivät suomalaisten toiveet muun muassa lentokoneiden saamiseksi olleet ”toistaiseksi täytettävissä”.[29]
Loppuvuodesta 1940 kävi saksalainen lentäjäryhmä tutustumassa venäläisiin sotasaaliskoneisiin. Joulukuussa samana vuonna saksalainen lentäjä kävi koelentämässä Polikarpov I-153 -koneen (VH-14) Malmilla[30]. Keväällä 1941 Suomi luovutti Saksalle koelennettäväksi muun muassa yhden Polikarpov I-16 -koneen, jota ei saatu takaisin[31].
50 Fokker D.XXI:tä Valtion lentokonetehtaalta
Puolustusministeriö onnistui hankkimaan Fokker D.XXI -koneisiin uudet Pratt & Whitney R-1535 Twin Wasp Junior -moottorit ja käytetyt potkurit Yhdysvalloista. Koneet rakennettiin Kolhossa. Koneista ensimmäinen valmistui 29.10.1940 ja loput yhtä lukuun ottamatta tammi–kesäkuussa 1941. Twin Wasp Junior oli Mercuryä painavampi ja ahdettu matalammalle lentokorkeudelle. Koneeseen tilattiin panssari-istuin sekä bensiini- ja öljysäiliöiden kumitus. Muutokset nostivat painoa ja sen seurauksena koneen suorituskyky huononi harjoituskoneluokkaan[32]. Koneet menivät tiedustelulaivueille.
Myrskyn prototyyppi tilataan
VL Myrsky -hävittäjän suunnittelu aloitettiin huhtikuussa 1940 kiireellisenä. Moottoritehoa pyrittiin nostamaan ja koneen spesifikaatiota muutettiin. Prototyyppi tilattiin 20. joulukuuta 1940 ja se lensi ensilentonsa vasta 23. joulukuuta 1941.[28]
25 Morane-Saulnieria ja 29 Curtiss Hawkia Saksan sotasaalisvarastoista

Sotatalouspäällikkö, kenraalimajuri Leonard Grandell neuvotteli Saksan korkeimman sotatalousupseerin, kenraali Thomasin kanssa sotatarviketoimituksista toukokuussa 1940 mutta sai ehdottoman kielteisen vastauksen.[33]
Tilanne muuttui elo-syyskuussa 1940 Saksan pyydettyä sotilaiden kauttakulkuoikeutta Kirkkoniemeen. Sopimus tehtiin 22. syyskuuta 1940 ja tätä ennen oli aseiden ja lentokoneiden hankinta Saksasta jo käynnistynyt. Lokakuun alussa 1940 solmittuun sopimukseen numero 1187 saatiin sisällytettyä 55 Morane-Saulnier M.S.406 ja 30 Curtiss Hawk -hävittäjää. Saksa ei halunnut eikä voinut myydä omaa ajanmukaista kalustoaan sillä se oli edelleen Neuvostoliiton liittolainen ja toimitusten oli sovittava sen Neuvostoliitolle esittämään selitykseen, jonka mukaan se toimitti aseita korvauksena talvisodan aikana pysäyttämistään toimituksista.[34]
Morane-Saulnier M.S.406 -koneita saatiin lopulta 25. Kymmenen tuli laatikoissa lentokonetehtaalle vuodenvaihteessa 1940–1941, toiset kymmenen kesä-elokuussa 1941 ja loput viisi marraskuussa 1941. Osa koneista oli M.S.410 -mallia neljällä siipikonekiväärillä ja kiinteällä jäähdyttimellä.[35] Koneet menivät Lentolaivue 28:lle ja Tiedustelulaivue 14:lle.
Curtiss Hawk -koneita saatiin ostettua 29. Koneet olivat Saksan sotasaalista Ranskasta ja Norjasta. Seitsemässä koneista oli 1200 hv:n Wright R-1820 Cyclone -moottori ja lopuissa oli käytännössä 1065 hv tuottava Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp. Koneet olivat uusia tai käytettyjä ja saksalaisten kunnostamia. Kesällä 1941 saatiin 27 konetta ja joulukuussa kaksi.[36] Koneet menivät Tiedustelulentolaivue 12:lle ja 14:lle, jotka kuitenkin joutuivat luovuttamaan uudet koneensa heinäkuussa 1941 Lentolaivue 32:lle.
Macchi- ja Falco-kaupat Italiasta kariutuvat kultaan ja erikoismetalleihin
Suomi neuvotteli vuoden 1940 aikana Italian kanssa Macchi M.C.200 ja Reggiane Re.2000 Falco -hävittäjistä. Ruotsi tilasi jälkimmäisiä 60. 1. marraskuuta 1940 Suomi sai tarjouksen 30:stä Falcosta, jotka olisi toimitettu vuodenvaihteessa 1940–1941. Lisäksi Suomi sai tarjouksen 50:stä Fiat G.50bis -hävittäjästä. Suomalaisilla oli koneesta ja erityisesti sen moottorista huonoja kokemuksia. Toisaalta Fiateilla pudotettiin jatkosodassakin 88 viholliskonetta joten kapasiteettia koneesta löytyi. Kaupat Italian kanssa kaatuvat kuitenkin siihen, että Italia vaati maksuksi kultaa ja erikoismetalleja; sille ei clearing-kauppa käynyt[37].
Brewsterin valmistuslisenssiä ei saatu hankituksi
Vaikka Yhdysvalloista ostetut 44 Brewsteriä eivät ehtineetkään talvisotaan, kone ehti osoittautua yllättävän hyväksi hävittäjäkoneeksi. Suomi tiedusteli valmistuslisenssin ostomahdollisuuksia huhtikuussa 1940 ja lisenssille saatiinkin hinta. Jostain syystä neuvottelut kuitenkin katkesivat toukokuun lopulla 1940 ja valmistuslisenssi jäi saamatta.[37]
Jatkosodan hävittäjähankinnat
Neuvoteltaessa Suomen osallistumisesta operaatio Barbarossaan kenraaliluutnantti Heinrichs välitti Saksaan pyynnön saada nopeasti 100–200 lentokonetta – tuloksetta[38]. Jatkosodan alussakaan Saksa ei suostunut myymään Suomelle ajanmukaista lentokalustoaan. Saksan näkökulmasta tarvetta ei ollut: Suomen rintama oli rauhallinen ja Saksan omat laivueet olivat vajaalukuiset. Sotasaaliskoneita ja niiden varaosia voitiin ostaa mutta sekin kauppa oli hidasta ja byrokraattista[39].
30 Morane-Saulnier M.S. 406:ta Ranskasta 1942
Ranska tarjosi Suomelle Morane-Saulnier M.S.406 -hävittäjiä helmikuussa 1942. Koneet olivat Chateaurouxissa ja ne olivat vähän lentäneitä mutta ulkosäilytyksen jäljiltä huonossa kunnossa. Ilmavoimat tilasi 30 konetta, jotka suomalainen komennuskunta kävi valitsemassa kesä–syyskuussa 1942. Koneet laitettiin lentokuntoon ja koelennettiin Chateaurouxissa. Nämä koneet lennettiin Suomeen, ensimmäinen erä lähti siirtolennolle 11. heinäkuuta 1942. Viimeiset koneet saapuivat Suomeen lokakuussa[40].
Mörkö-Morane tilataan 1942
Samaan aikaan (syyskuussa 1942) Lentorykmentti 2:n komentaja, eversti Rikhard Lorenz lähetti kirjelmän Morane-Saulnier M.S. 406:n puutteista Ilmavoimien esikuntaan. Kirjelmässään Lorenz toteaa koneen olevan hävittäjäkoneeksi sopimaton moottoritehonsa, huolto-ominaisuuksiensa ja varaosavarastojen riittämättömyyden vuoksi. Hän esitti, että Hispano-Suiza 12Y - moottorin tilalle asennettaisiin joko Klimov M-105 tai Klimov M-103. Muutostyön suunnittelu aloitettiin välittömästi ja koeasennus MS-631:een aloitettiin lokakuussa 1942. Kone valmistui koelentoihin helmikuussa 1943. Asennus onnistui hyvin ja koneen suoritusarvot paranivat merkittävästi. Huippunopeus oli luokkaa 490–510 km/h kun kuluneella Hispano-Suizalla huippunopeus oli tuskin enempää kuin 430 km/h. Myös aseistus parani kun potkurinakselille asennettiin 20 mm Mauser MG-151/20 -tykki - sama ase oli Messerschmitt BF-109:ssä. Sarjamuutosten valmistelu aloitettiin lokakuussa 1943 mutta moottorit saatiin Saksan sotasaalisvarastoista vasta helmikuussa 1944. Elokuussa 1944 luovutettiin neljä sarjatyönä muutettua konetta, vuoden 1944 loppuun mennessä oli muutettu 17 konetta ja viimeisten luovuttamisen myötä maaliskuussa 1945 kaikki jäljellä olevat 41 Morane-Saulnier M.S. 406 -konetta oli muutettu Mörkö-Moraneiksi[41].
Kotimainen hävittäjäkone Myrsky 50 koneen sarjavalmistukseen 1942

50 koneen VL Myrsky -sarja (3 koekonetta + 47 sarjakonetta) tilattiin 18. elokuuta 1942. Koesarja valmistui huhti-syyskuussa 1943 mutta yksi koekoneista (MY-2) tuhoutui jo kesäkuussa 1943, toinen (MY-3) marraskuussa 1943 ja kolmas (MY-4) maaliskuussa 1944. Prototyypin (MY-1) ylipainoisuuden vuoksi koesarjaa oli kevennetty äärimmilleen, jolloin kohdattiin värähtelystä aiheutuvia ongelmia. Sekä siipeä että erityisesti peräsintä ja vakaimia jouduttiin vahvistamaan. 47 sarjakoneesta yksi valmistui tammikuussa ja loput heinä-joulukuussa 1944. Tiedustelulentolaivue 12 ja Tiedustelulentolaivue 16 ottivat Myrskyjä vastaan jatkosodan aikana. Värähtelyongelmien lisäksi Myrskyn käyttöarvoa alensivat sota-ajan korvikeliimat ja -lakat, jotka eivät suojanneet puurakenteista konetta kylliksi. Koneet määrättiin lopulliseen lentokieltoon 9. toukokuuta 1947[42].
Brewster-klooni VL Humu 90 koneen sarjavalmistukseen 1942

Valtion lentokonetehdas oli tehnyt Brewster-hävittäjään sekä puu- että metallisiiven syksyllä 1942 sekä asentanut siihen 1000 hv:n Shvetsov M-63 -sotasaalismoottorin toukokuussa 1942. Koska Brewsterin piirustukset olivat jo suurelta osin olemassa ja Brewsteristä oli hyviä kokemuksia, Ilmavoimien esikunta tilasi 16. lokakuuta 1942 viiden koneen esisarjan ja marraskuussa vahvistettiin, että tarkoitus oli tehdä 90 koneen sarja, jota varten oli ryhdyttävä varaamaan raaka-aineita. Lokakuussa 1942 tilattiin Saksan sotasaalisvarastosta yli 200 M-63-moottoria ja apulaitteita. VL Humu -projektin kannattavuutta alettiin epäillä syyskuussa 1943 kun pantiin merkille neuvostoilmavoimien voimakas kehitys. Projektia ei kuitenkaan keskeytetty, koska arveltiin koneiden kelpaavan valmistuessaan ainakin tiedustelulaivueille. 90 koneen suursarja tilattiin marraskuussa 1943, supistettiin 60 koneeseen toukokuussa 1944 ja keskeytettiin kesäkuussa 1944. Vain viiden koneen esisarjaan kuuluva prototyyppi (HM-671) valmistui. Se lensi ensilentonsa 8. elokuuta 1944. Muutoin koko 90-koneen sarja peruttiin syyskuussa 1944[43].
Ensimmäinen 30 Messerschmitt Bf 109 -koneen laivue Saksasta 1943

Suomi oli koko jatkosodan ajan yrittänyt ostaa ajanmukaista kalustoa Saksasta. Loppuvuodesta 1942 toiveet alkoivat täyttyä. Saksan vastoinkäymiset itärintamalla (venäläisten vastahyökkäykset elo–syyskuussa Leningradin ja marraskuussa 1942 Stalingradin rintamilla), Saksan kasvava lentokonetuotanto sekä Suomen erillisrauhahaaveet olivat yhden laivueen myynnin pontimena. 30 koneen laivueeseen kuului 16 uutta ja 14 käytettyä mutta korjattua Messerschmitt Bf 109G-2:ta. Hankintasopimus allekirjoitettiin 1. helmikuuta 1943 ja sopimukseen kuului, että laivue pidetään täysilukuisena korvaamalla tuhoutuneet koneet uusilla. 16 uutta konetta saatiin Suomeen maaliskuussa 1943 mutta käytetyt 14 konetta vasta toukokuussa 1943 Saksan Suomen rauhantunnustelujen vuoksi määräämän aseiden toimituskiellon vuoksi. Täydennyskoneita saatiin elo-marraskuussa 1943 kuusi ja alkuvuonna 1944 12. Näin G-2 -koneiden määräksi tuli 48. G-2:t luovutettiin Lentolaivue 34:lle, joka puolestaan luovutti koneet maalis–huhtikuussa 1944 Lentolaivue 24:lle saadessaan itse G-6-koneita[44].
Pyörremyrskyn prototyyppi tilataan 1943
Myrsky-hävittäjän prototyypin puutteellinen suorituskyky huomattiin, kun prototyyppi annettiin lennettäväksi Koelaivueeseen vuonna 1942. Tällöin virisi ajatus tehokkaamman Daimler-Benz DB 605 -moottorin asentamisesta Myrskyyn. Se ei kuitenkaan käynyt päinsä, koska koneen keulasta olisi tullut liian pitkä ja lisäksi koneen runko oli suunniteltu tähtimoottorille. Tästä syystä päädyttiin suunnittelemaan DB 605:lle perustuva uusi kone.
Valtion lentokonetehdas lähetti toukokuun lopussa 1942 ehdotuksen, jonka pohjalta koneen esisuunnittelu aloitettiin. Ilmavoimien esikunta teki alustavan tilauksen koneen suunnittelusta ja kahdesta prototyypistä marraskuussa 1942 ja vahvisti tilauksen 13. huhtikuuta 1943. Syyskuussa Valtion lentokonetehdas laati saavutusarvolaskelmat viidestä eri muunnoksesta. Kone, joka sai nimekseen VL Pyörremyrsky toteutettiin PM-1 -vaihtoehdon pohjalta, joskin spesifikaatiota muutettiin kehitystyön edetessä. Vaihtoehto PM-5:n pohjalta syntyi VL Puuska.
Valtion lentokonetehtaan työt priorisoitiin 3. maaliskuuta 1944, jolloin VL Pyörremyrsky siirrettiin täytetyöksi. Prototyyppi lensi ensilentonsa 21. marraskuuta 1945. Koelennot lopetettiin huhtikuussa 1947; VL Pyörremyrsky ehti lentää 27 tuntia. Koneesta tuli Messerschmitt Bf 109G-6:n veroinen[45].
MiG-3-koneet jäävät saamatta 1943
Saksa tarjosi Suomelle sotasaaliiksi saamiaan MiG-3-koneita joulukuussa 1942. Koneita oli 22 ja ne olivat uudehkoja ja vähän lentäneitä mutta ilman aseita ja radioita. Koneet oli pakattu laatikoihin, joista osa oli vaurioitunut kuljetuksissa. Koneet tilattiin 22. joulukuuta 1942 ja suomalaiset valmistautuivat keväällä 1943 vastaanottamaan koneet kunnes 13. toukokuuta 1943 tuli tieto, että koneet olivat tuhoutuneet ilmapommituksissa[46].
MiG-3 oli vaikea lentää. Se oli nopea korkealla (640 km/h: maailman nopein hävittäjäkone vuosina 1940–1941) mutta suhteellisen hidas matalalla. Kone ei ollut ketterä, joten se ei soveltunut kaartotaisteluihin. Aseistus koostui yhdestä 12,7 mm ja kahdesta 7,62 mm konekivääristä. Konetta valmistettiin 1940–1942 yhteensä yli 3400 kappaletta. Koneen käyttö rintamahävittäjänä päättyi vuonna 1943.
15 Curtiss Hawk -konetta Saksasta 1943
Vaikka Curtiss Hawk oli rintamahävittäjänä vanhentunut, Ilmavoimien Esikunta päätti kesäkuussa 1943 täydentää tappioita kärsinyt Lentolaivue 32 täysilukuiseksi. 18. kesäkuuta 1943 tilattiin Saksasta 15 Vapaan Ranskan ilmavoimilta peräisin olevia Curtiss Hawk -konetta. Koneet olivat olleet kolme vuotta käyttämättöminä. Koneet lennettiin Suomeen kesäkuun 1943 ja tammikuun 1944 välisenä aikana.
Curtiss Hawk -kaluston moottorit päätettiin 29. kesäkuuta 1943 vaihtaa tuoreempiin, Aero Oy:n VL Myrsky -sarjaa varten peruskorjaamiin Twin Wasp -moottoreihin. Samoin alettiin vaihtaa 7,7 mm runkokonekiväärejä vaihdettiin 12,7 mm konekivääreihin[47].
Toinen ja kolmas 30 koneen Messerschmitt Bf 109 -laivue Saksasta 1944

Rintaman petettyä ja Saksan armeijan vetäydyttyä lupausten vastaisesti Narvajoelle Virossa, kenraalisotamarsalkka Wilhelm Keitel tiedusteli Suomen tarpeita kasvaneen uhan kompensoimiseksi. Marsalkka Mannerheim lähetti 2.2.1944 Keitelille kirjeen, jonka liitteenä olleessa luettelossa Suomeen pyydettiin lisää Bf 109- ja Bf 110 -kalustoa. Toisen laivueen toimitussopimus tehtiin suoraan Messerschmitt AG:n kanssa maaliskuun alkupuolella 1944. Ensimmäiset G-6 -koneet tulivat Suomeen jo 16. maaliskuuta 1944 ja kaikki 30 konetta toimitettiin maalis-huhtikuussa 1944. Koneet menivät Lentolaivue 34:lle, joka luovutti G-2 -koneensa Lentolaivue 24:lle[48]. Laivue sai täydennyskoneina 14 G-6:ta kesäkuussa 1944[49].
Neuvostoliitto aloitti 9. kesäkuuta 1944 suurhyökkäyksen Kannaksella. Suomi pyysi Saksalta apua 11–12. kesäkuuta 1944. Avunpyynnön seurauksena Saksa irrotti Suomelle kolmannen 30-koneisen Messerschmitt Bf 109 -laivueen. Koneista 28 lennettiin Suomeen kesä-heinäkuun vaihteessa 1944. Koneet sai Lentolaivue 28. Kaksi konetta jäi vaurioituneina matkalle. Toisen ja kolmannen laivueen täydennyksenä saatiin 29 G-6-konetta heinä–elokuussa 1944[49].
Osasto Kuhlmey Suomeen
Kannaksen suurhyökkäyksen alettua ja Suomen pyydettyä apua Saksalta hyökkäyksen torjumisen, valtakunnankansleri Adolf Hitler päätti lähettää lento-osaston suomalaisten tueksi Kannaksella. Tämä ei ollut Hitlerin taholta mitään hyväntekeväisyyttä, vaan hän yritti pitkittää Suomen vapaaehtoista taistelua Saksan rinnalla. Hitlerillä on myös ollut suomalaisia parempi näkemys siitä mitä tuleman piti, sillä everstiluutnantti Kurt Kuhlmey sai tiedon osaston kokoamiseksi Tarttoon Suomen tukemista varten jo 10. kesäkuuta 1944 – siis ennen Suomen avunpyyntöä[50].
Lento-osasto Kuhlmey saapui Suomeen 17. kesäkuuta 1944 ja sai Immolan lentokentän käyttöönsä. Lento-osastolla oli Junkers Ju 87 -syöksypommittajia, Focke-Wulf Fw 190A -hävittäjiä, Focke-Wulf Fw 190F -hävittäjäpommittajia ja Messerschmitt Bf 109G-8 -tiedustelukoneita yhtä aikaa noin 70 konetta. Lento-osasto pudotti hyökkääjien niskaan satoja pommitonneja tuhoten muun muassa noin 200 panssarivaunua. Osaston hävittäjät ampuivat alas yli 100 neuvostohävittäjää[51]. Osasto poistui Suomesta 23. heinäkuuta 1944 lukuun ottamatta Focke-Wulf Fw 190F -hävittäjäpommittajalentuetta, joka poistui 13.8.1944.
11 Messerschmitt Bf 109 -konetta Ribbentrop-apuna Saksasta 1944
Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop tuli 22. kesäkuuta 1944 Suomeen taivuttamaan Suomen johtoa jatkamaan sotaa Saksan rinnalla. Neuvostoliitto vaati Suomea samaan aikaan antautumaan. Lopulta presidentti Risto Ryti lähetti Saksan valtakunnankansleri Adolf Hitlerille kirjeen, jossa hän lupasi, ettei hän eikä hänen hallituksensa tule tekemään rauhaa Neuvostoliiton kanssa ilman Saksan lupaa. Tätä Rytin henkilökohtaista vakuutusta vastaan piti Saksan toimittaa Suomelle apua.
Saksan mahdollisuuksia toimittaa Suomelle apua heikensi rintaman murtuminen Valko-Venäjällä, joka alkoi Neuvostoliiton suurhyökkäykselle 22. kesäkuuta 1944. ”Ribbentrop-apuna” ehti Suomeen tulla 24–29. elokuuta 1944 kymmenen Messerschmitt Bf 109 G-6-konetta, sillä yhdestoista jäi vaurioituneena matkalle. Konetäydennys olisi ilmeisesti jatkunut tästä eteenpäinkin hyvää vauhtia, sillä jo kesäkuussa oli saatu tieto, että Saksa oli vapauttanut Suomelle 242 Bf 109 -konetta sekä 180 varamoottoria niihin[49] (viisi 30 koneen laivuetta ja 92 täydennyskonetta).
Jatkosodan sotasaaliskoneet
Jatkosodan alussa Suomi sai sotasaaliiksi muutamia Polikarpov I-153 -koneita, joista korjattiin lentokuntoon kolme. Talvisodan sotasaaliina koneita saatiin kahdeksan. Näiden lisäksi ostettiin 18. marraskuuta 1942 Saksan sotasaalisvarastosta kymmenen I-153 -konetta, joista seitsemän lennettiin Suomeen joulukuussa 1942 ja matkalla vaurioituneet kolme tammi–syyskuussa 1943. Koneita käytti jatkosodan alussa merivoimille alistettu Lentolaivue 6, josta muodostettiin myöhemmin Lentolaivue 30. Vaikka laivue oli hävittäjälaivue sen tehtäviin kuului lähinnä tiedustelu Suomenlahdella. Toinen käyttäjä oli Tiedustelulentolaivue 16, joka sai I-153-koneita 25–27. kesäkuuta 1944.
Polikarpov I-16 -koneita saatiin jatkosodan aikana sotasaaliiksi viisi, joista yksi pantiin lentokuntoon. Lisäksi saatiin yksi kaksipaikkainen I-16 (UTI-4). Koneita ei käytetty taistelutehtävissä. LAGG-3 saatiin sotasaaliiksi useita, joista kolme pantiin lentokuntoon vuosina 1942–1944. Koneita käytti joulukuuhun 1944 saakka Lentolaivue 32[52].
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Donald, David| title = The Encyclopedia of World Aircraft| location = Enderby, Leicester, UK| publisher = Bookmart Ltd| year = 1997| id = ISBN 1-85605-375-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haapanen, Atso| title = Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1918-1945| location = Helsinki| publisher = Koala-Kustannus| year = 2002| id = ISBN 952-5186-16-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jakobson, Max| title = Diplomaattien talvisota| location = Vantaa| publisher = Dark Oy| year = 2002| id = ISBN 951-0-27536-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Keskinen, Kalevi, Partonen, Kyösti & Stenman, Kari| title = Suomen ilmavoimat 1928-1940| location = Porvoo| publisher = Kari Stenman| year = 2006| id = ISBN 952-99743-0-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 1991| id = ISBN}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma II| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 1993| id = ISBN 951-96866-0-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Valtion Lentokonetehtaan historia. Osa 1: Pioneerivuodet 1921-1932| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 2005| id = ISBN 951-96866-5-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Valtion Lentokonetehtaan historia. Osa 2: Tampereella ja sodissa 1933-1944| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 2007| id = ISBN 978-951-96866-7-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saarinen, Ahti| title = Ilmavoimien toiminta Suomessa 1918-1920| location = Lahti| publisher = Eugenta osuuskunta & Ahti Saarinen| year = 2001| id = ISBN 951-98755-0-6}}
Viitteet

Luokka:Hävittäjälentokoneet
*
Luokka:Talvisodan suomalaiset ilmavoimat
Luokka:Jatkosodan suomalaiset ilmavoimat

Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944

Montako I-luokan hävittäjää Britannialla oli?