John Davison Rockefeller, Sr. (8. heinäkuuta 1839 Richford, New York – 23. toukokuuta 1937 Ormond Beach, Florida) oli yhdysvaltalainen liikemies, joka perusti maailman suurimman öljy-yhtiön Standard Oilin ja oli aikanaan maailman rikkain mies. Rockefellerin kuollessa vuonna 1937 hänen omaisuutensa arveltiin olevan 1,4 miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä olisi nykyrahaksi muunnettuna valtava omaisuus.
Lapsuus ja nuoruus
John Davison Rockefeller syntyi Richfordissa, New Yorkin osavaltiossa 8. heinäkuuta 1839 kuusilapsisen keskiluokkaisen perheen toiseksi vanhimmaksi lapseksi.[1] Johnin isä William Avery Rockefeller (1810–1906) oli seura- ja myyntimies, joka matkusteli ja myi patenttilääkkeitä. Johnin äiti Eliza Rockefeller (1813–1889) halusi lapsistaan rehellisiä ja yritteliäitä kansalaisia eikä säästellyt vitsaa sääntöjensä valvomisessa. Muuan opettaja kuvasi kolmea Rockefellerin veljestä seuraavasti: ”Älykkäitä poikia, joiden saattoi arvata vielä saavan maailmassa jotain aikaan.” John ei pitänyt itseään hyvänä oppilaana. Matematiikka oli oikeastaan ainoa oppiaine, jonka hän hallitsi, mutta kemiakaan ei tuntunut vaikealta. Tulevissa öljybisneksissä nämä oppiaineet olivat valttia.[2]
Rockefeller aloitti liiketoimensa varhain: koulupäivän alussa hänellä oli tapana mennä ostamaan makeisia, jotka hän sitten myi välitunnilla kaksinkertaiseen hintaan. Hän lainasi myös rahaa korkoa vastaan. John kävi kansakoulun ja myöhemmin kirjanpitokoulua. 16-vuotiaana hän sai oikean työpaikan toimistoapulaisena ja jätti kirjanpitokoulun kesken. Koulunkäynnin ohessa hän teki liiketoimia. Hän oli kiinnostunut matematiikasta ja kemiasta. Alle 20-vuotiaana hän perusti englantilaisen kumppaninsa Maurice B. Clarkin kanssa välitysliikkeen,[1] jonka toimialaan kuuluivat vilja, heinä ja liha. Yritykseen liittyi myöhemmin kaksi Clarkin veljeä. John oli järjestelmällinen ja käytännöllinen periaatteiden ihminen, joka ajatteli kaiken etukäteen. Hän kunnioitti lakeja ja sääntöjä ja toimi niiden mukaan. Huolimattomuutta ja laiskuutta John piti syntinä ja ajanhaaskauksena. Hän ei pelännyt tuoda julki omia aatteitaan, sillä hänen kannattamansa arvot olivat perinteisiä ja hyväksi havaittuja. John oli ”yksinyrittäjä”, mutta sisimmässään hän uskoi yhteistyöhön. Uskonnollisuus oli hänelle tärkeä elämän osa-alue, eikä hän unohtanut tätä jakaessaan myöhemmin satoja miljoonia dollareita lahjoituksia. Häneltä kysyttiin, miksi hän aikoo, kun tulee isoksi. Vastauksena oli: ”Aion hankkia paljon rahaa.”
Öljy-yhtiön perustaminen ja toiminta
Pian Rockefeller kuuli, että Kaliforniasta oli löydetty öljyä. Sitä ei osattu vielä porata eikä hyödyntää, mutta Rockefeller näki kuitenkin öljyn tarjoamat suunnattomat mahdollisuudet. Väestönkasvun takia öljyn kysyntä lisääntyi, joten syntyi uusia ja isompia tehtaita ja öljynjalostamoita. Ihmiset keksivät uusia koneita ja laitteita, jotka tarvitsivat öljyä voiteluaineeksi. Näihin kuului myös höyrykone, jonka ansiosta maahan pystyttiin poraamaan reikiä ja pumppaamaan öljyä. Öljylamppujen yleistyessä tavalliset ihmiset tarvitsivat öljyä, ja uudet keksinnöt, kuten autot ja lentokoneet, moninkertaistivat kysynnän.
Kaikki ryntäsivät etsimään ”mustaa kultaa” ja monet rikastuivat hetkessä. Johnin yhtiökumppani Maurice B. Clark tunsi englantilaisen uutteran kemistin Samuel Andrewsin, joka oli ensimmäisenä alkanut tuottaa lamppuöljyä toisen englantilaisen, John Alexanderin kanssa. Samuel Andrewsin kanssa John pohti ja punnitsi öljynjalostamon perustamisen mahdollisuuksia kolmen vuoden ajan. Ajatus näytti lupaavalta, ja Rockefeller perusti Andrewsin, tähänastisen yhtiötoverinsa Clarkin ja tämän kahden veljen kanssa öljynjalostamon, joka sai nimekseen Andrews & Clark Co. Tarkoituksena oli tuottaa lamppuöljyä.
Rockefeller meni naimisiin Laura Celesta Spelmanin kanssa. Tytön isä oli varakas liikemies, joka ei tinkinyt tiukoista mielipiteistään. Toimelias 25-vuotias nuorukainen kuitenkin miellytti häntä: koska Rockefeller oli osakkaana huomattavassa välitysliikkeessä ja öljynjalostamossa sekä jäsenenä vakuutusyhtiön ja pankin johtokunnassa, Spelmanin isän mielestä John näytti olevan oikealla tiellä, joka johtaisi vielä kunniaan ja rikkauteen. Spelmanin äiti ei pitänyt Johnista, mutta lopulta hän myöntyi, ja nuoret menivät naimisiin.
Vuonna 1865 öljynjalostamo alkoi kehittyä Rockefellerin ollessa 26-vuotias. Clarkin veljekset olivat tyytyväisiä, mutta Rockefellerin mielestä kehitys oli liian hidasta. Hän halusi laajentaa yritystä lainarahalla. Yksimielisyyteen ei päästy, koska Clarkin veljekset pelkäsivät liian suuria sitoumuksia. Sisällissotakin jatkui kaiken lisäksi. Teknikko Andrews ei ottanut kantaa asiaan, mutta puolusti aina Rockefellerin mielipiteitä. John antoi suunnitelmansa mukaan sanomalehdelle tiedon, että yhtiön jäsenet aikoisivat erota. Seuraavana aamuna veljekset huomasivat uutisen lehdestä. John kielsi kaiken, kun Clarkin veljekset syyttivät häntä jutusta. Seuraavana aamuna veljekset tulivat töihin lakimies mukanaan; he olivat päättäneet huutokaupata yhtiön Rockefellerin ja heidän kesken. Näin Rockefeller oli ajatellut alusta asti. Andrews oli Rockefellerin puolella. Huutokauppa alkoi 500 dollarista. 72 500 dollarilla yritys siirtyi Rockefellerille. Sitten Clarkit lähtivät omille teilleen, eivätkä tavanneet enää häntä. Yrityksen nimi oli tästä lähtien Rockefeller & Andrews. Yhtiökumppaniksi tuli vielä Rockefellerin nuorempi veli William. Yritys hankki omistukseensa lukuisia uusia öljynjalostamoita ja laajeni nimellä Rockefeller, Andrews & Flagler.[2]
Yhtiö menestyi hyvin, koska sillä oli käytössä kemisti Andrewsin uusi öljynjalostusmenetelmä. Rockefeller kykeni lyömään kilpailijansa markkinoilla, sillä hän pystyi myymään heitä kauemmin tappiolla. Tämä johti kilpailijoiden konkursseihin, jolloin Rockefeller pääsi ostamaan kilpailijansa. Monista esteistä huolimatta hänen yrityksestään oli tullut mahtitekijä valtakunnassa. Rockefellerin päämääränä oli tulla ”öljymaailman yksinvaltiaaksi”, joka keneltäkään kysymättä saattaisi määrätä öljyjen hinnat. Hänelle kelpasivat kaikki keinot, kun oli kysymyksessä kilpailevan yrityksen ostaminen, tuhoaminen tai alistaminen. Rockefellerin onnistui saada erään tytäryhtiönsä välityksellä öljynkuljetuksilleen tavallista alemmat rautatierahdit. Hän rakennutti omia säiliölaivoja ja lähetti niillä tuotteitaan kaikkialle maailmaan. Hänen ei tarvinnut kuljettaa öljyään tynnyreissä, vaan hänen öljyputkensa ulottuivat haaroineen kaikkialle. Milloin jonkin osavaltion lait asettivat esteitä öljyputkien rakentamiselle, turvauduttiin rahaan, tarpeen tullen lahjuksiin.
Standard Oil

Rockefeller perusti Standard Oil -yhtiön, joka oli pian tuottoisa. Hän rankaisi ankarasti huolimattomuudesta ja tuhlailusta. Hän perusti The South Improvement Companyn, jonka tarkoituksena oli perustaa kartelli. Sen avulla saataisiin huomattava alennus rautatiekuljetuksista. Pennsylvanian oikeusistuin tuomitsi myöhemmin Rockefellerin toiminnan, ja yhtiö jouduttiin purkamaan.
Yhtiö alkoi toteuttaa ennennäkemättömän laajaa mainoskampanjaa. Sen öljyvaunu ilmestyi asiakkaan ovelle. Varattomalle väestölle jaettiin kaikkialla maailmassa ilmaiseksi öljylamppuja, eikä aikaakaan, kun öljynmyyjä ilmestyi jälleen ovelle ja sai tietysti useimmiten tavaransa kaupaksi. Suurimmat kilpailijat joutuivat myymään yrityksensä Rockefellerille. Hän jatkoi tehokasta liiketoimintaa ja sai monopoliaseman öljyalalla. Vuonna 1872 Clevelandin 31 öljynjalostamosta 26 oli liitetty Standard Oiliin. Rockefeller laajensi toimintaansa Pittsburghiin, Philadelphiaan ja New Yorkiin. Hän rakensi putkia, hankki omia säiliövaunuja ja perusti tehtaita valmistamaan öljynkuljetusvaunuja. Rockefeller osti myös proomuja ja hinaajia hoitamaan laivausta New Yorkin satamassa. Lainsäädäntö tuli esteeksi toiminnan laajentumiselle ulkomaille. Rockefeller palkkasi lakimiehiä järjestämään asian. Lakimiehet keksivät ratkaisun luomalla käsitteen trusti. Standard Oilin osakkeenomistajat luovuttivat arvopaperinsa yhdeksälle uskotulle miehelle (trustees) vuonna 1882.
Trustin pääoma oli 70 miljoonaa dollaria ja kolmen vuoden kuluttua jo 95 miljoonaa dollaria. Se oli tuolloin maailman suurin öljy-yhtiö. Standard Oil oli monopoliasemassa alallaan eli ainoa öljyntuottaja. Monopoliasemaan päässeitä trusteja oli muillakin aloilla, esimerkiksi terästeollisuudessa ja pankkitoiminnassa. Uudet keksinnöt, kuten auto ja lentokone, moninkertaistivat Rockefellerin öljyimperiumin ja hänen henkilökohtaisen varallisuutensa. Suuryhtiöiden toimintaa yritettiin rajoittaa lainsäädännöllä. Lainsäädäntö tuli lopulta esteeksi myös Standard Oilille, ja se pilkottiin 34 osaan toukokuussa 1911 Yhdysvaltain Korkeimman oikeuden päätöksellä. Tuolloin Standard Oilin hallussa oli 64% Yhdysvaltojen öljynjalostusalasta. Pilkkominen synnytti useita uusia öljy-yhtiöitä, ja monissa näistä esiintyi vielä Standard Oilin nimi, esimerkiksi
Standard Oil of New York
Standard Oil of Colorado
Standard Oil of Missouri
Standard Oil of Brazil.
Syntyneistä yhtiöistä tutuimpia ovat Esso Oy ja Mobil Oy, jotka yhdistyivät 1999 Exxon Mobiliksi. Rockefellerit eivät enää jatkaneet näiden ”kruununperijöiden” johdossa, vaikka Standard Oil oli sukuyritys.
Rockefeller vetäytyi öljyalalta vuonna 1895, jolloin häntä pidettiin maailman rikkaimpana, mutta myös Amerikan epäsuosituimpana julkisuuden henkilönä hänen julmien liiketoimiensa vuoksi. Tämän jälkeen John Rockefeller alkoi kuitenkin niittää mainetta suurilla lahjoituksilla lähinnä lääketieteellisiin tutkimuksiin. Hänen nimellään toimivia yliopistoja ja tutkimuslaitoksia on vieläkin Amerikassa. Hän keskittyi koko loppuelämänsä ajan tuhlaamaan rahojaan ja pelaamaan golfia. John D. Rockefellerin lahjoituksista sai alkunsa muun muassa Chicagon yliopisto ja lääketieteen tutkimusta harjoittava Rockefeller-instituutti. Vauraimmillaan hänen on arvioitu olleen maailman kaikkien aikojen rikkain ihminen, kun otetaan huomioon inflaatio. Hänen omaisuutensa määräksi on arvioitu 900 miljoonaa dollaria ennen ensimmäistä maailmansotaa. Hänen lahjoitustensa määrän arvioidaan olleen noin 600 miljoonaa dollaria.
John D. Rockefeller oli vakaumuksellinen baptisti. Muiden hyväntekeväisyyskohteiden lisäksi hän lahjoitti suuria summia baptistilähetykselle ja muille kirkollisille kohteille.
Rockefeller kuoli 97-vuotiaana arterioskleroosiin 23. toukokuuta vuonna 1937 kotonaan Ormond Beachilla, Floridassa. Rockefeller haudattiin Lake View’n hautausmaalle Clevelandiin, Ohioon. Hänen vanhin poikansa John D. Rockefeller, Jr. jatkoi yhtiön johdossa.
Perustuksia
Rockefellerin säätiö
John D. Rockefeller perusti Rockefeller-säätiön vuonna 1913. Sen tarkoituksena on edistää ihmiskunnan hyvinvointia koko maailmassa. Säätiö tekee muun muassa lääketieteellisiä ja kehitysvammatutkimuksia ja toimii maailmanlaajuisesti. Rockefellerin säätiön lahjarahasto oli noin 3,1 miljardia dollaria vuonna 2001.
Rockefeller Center
Rockefeller Center on New Yorkissa sijaitseva rakennuskokonaisuus, joka käsittää yhteensä 19 pilvenpiirtäjää. Rockefellerien suku rakennutti rakennukset vuosina 1932–1939 pääasiassa John D. Rockefellerin rahoilla. Rockefeller Centeriä hallitsee 69-kerroksinen GE Building. Rakennuksessa sijaitsee Rockefellerin suvun johtopaikka.
Chicagon yliopisto
Rockefeller antoi lahjoituksen, jolla perustettiin Chicagoon yliopisto vuonna 1890. Tämän taloustieteen kehdoksi kutsutun yliopiston varat ovat nykyään noin 3,3 miljardia euroa.
Rockefellerin yliopisto
Rockefeller Institute for Medical Research -tutkimuslaitos perustettiin vuonna 1901. Vuonna 1965 toimintaa laajennettiin kattamaan myös koulutus, ja laitos vaihtoi nimensä Rockefeller Universityksi. Sen tutkijat ovat saaneet yhteensä 23 Nobel-palkintoa vuosina 1912–2003. Rockefeller-yliopisto sijaitsee New Yorkissa.
Varallisuus
Vuonna 1902 Rockefellerin omaisuuden arvo oli 200 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Hänen kuolemansa aikoihin 1937 hänen omaisuutensa arvo oli 1,4 miljardia dollaria. Kun otetaan huomioon inflaatio ja verrataan tuolloista ja nykyistä kansantalouden kokoa, J. D. Rockefeller on selvästi rikkain koskaan elänyt ihminen.[3] On arvioitu, että Rockefellerin omaisuus olisi vastannut vuonna 2008 noin 318[4]–336[5]:ta miljardia dollaria, kun omaisuuden ja koko Yhdysvaltain kansantalouden väliset kokosuhteet siirretään nykypäivään. Se on enemmän kuin aikamme kuuden rikkaimman ihmisen (Warren Buffett, Carlos Slim Helu, Bill Gates, Lakshmi Mittal, Mukesh Ambani, Anil Ambani) omaisuus yhteensä.[6]
Perhe

Rockefeller avioitui vuonna 1864 Laura Spelmanin (1839–1915) kanssa. Pari sai viisi lasta; neljä tytärtä ja yhden pojan:
Elizabeth Rockefeller (23. elokuuta 1866 – 14. marraskuuta 1906)
Alice Rockefeller (14. heinäkuuta 1869 – 20. elokuuta 1870)
Alta Rockefeller (12. huhtikuuta 1871 – 21. kesäkuuta 1962)
Edith Rockefeller (31. elokuuta 1872 – 25. elokuuta 1932)
John D. Rockefeller, Jr. (29. tammikuuta 1874 – 11. toukokuuta 1960)
Katso myös
Rockefellerin suku
Lähteet

Kirjallisuutta
Chernow, Ron: Titan. The Life of John D. Rockefeller, Sr. New York: Random House, 1998. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Coffey, Ellen Greenman: John D. Rockefeller, Empire Builder. Englewood Cliffs, New Jersey: Silver Burdett, 1989. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Harr, John Ensor & Peter J. Johnson: The Rockefeller Century. New York: Scribner, 1988. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Harr, John Ensor & Peter J. Johnson: The Rockefeller Conscience. An American Family in Public and in Private. New York: Scribner, 1991. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Nevins, Allan: Study in Power. John D. Rockefeller, Industrialist and Philanthropist. Norwalk, Connecticut: Easton Press, 1989. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Segall, Grant: John D. Rockefeller: Anointed With Oil. New York: Oxford University Press, 2001. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

John D
Luokka:Yhdysvaltalaiset liikemiehet
Luokka:Yhdysvaltalaiset elinkeinoelämän vaikuttajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset hyväntekeväisyyden harjoittajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset miljardöörit
Luokka:Vuonna 1839 syntyneet
Luokka:Vuonna 1937 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin John Davison Rockefeller, Sr perusti Standard Oil yhtiön?


Varissuo () on kaupunginosa ja lähiö Turun itäosassa, Kaarinan rajalla vajaa seitsemän kilometriä, kuusi kilometriä linnuntietä, Turun keskustasta. Se on Turun nuorimpia lähiöitä. Varissuo on rakennettu pääosin 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa. Vielä 1970-luvun alussa alue oli suota.[1][2]
Nimen alkuperä
Varissuon nimen alkuperästä ei Varissuo-seuran mukaan ole varmuutta, mutta variksiin se ei välttämättä liity. Nimi on saattanut tulla paikallisesta suosta tai asuntotilasta. On myös mahdollista, että nimi perustuu vanhahtavaan vari-sanaan, joka on turkulainen väännös ruotsinkielen varm-sanasta. Kertoman mukaan alueen isot kivet säilyivät kesän jälkeen pitkään lämpiminä.[3]
Ympäristö
Varissuolla sijaitsee yhdeksän taideteoksilla koristeltua sähkökaappia. Niitä on Turussa yhteensä noin 130. Kaappien koristelu maalauksilla alkoi juuri Varissuolta vuonna 2004, jolloin ne toteutti Minna Maija Lappalaisen ohjaama suomalais-senegalilainen Taf taf -projekti.[4]
Historia
Varissuon alueelta tiloja omistaneet Turun evankelilais-luterilaiset seurakunnat laittoivat alueen kaavoituksen vireille 1960-luvun alussa. Jotta rakentaminen olisi ollut mahdollista, asemakaava-alueen piti olla pääosiltaan rakentajan hallussa. Kaupunki hankki alueelta tiloja haltuunsa, ja aloitti seurakuntien kanssa maanvaihto- ja asemakaavoitussopimusneuvottelut 1970–1971. Vuoden 1971 marraskuussa allekirjoitetun sopimuksen myötä kaupunki antoi alueelta 55 hehtaaria seurakunnille. Vastineeksi kaupunki sai 160 hehtaaria maata muualta Turusta, kuten Runosmäestä ja nykyisen ylioppilaskylän alueelta. [5]
Maanvaihto- ja asemakaavoitussopimuksessa alueen kooksi määriteltiin 135 hehtaaria. Seurakuntien omistukseen jäi 75 hehtaaria asuintontteja, kaupunki sai puistot, katumaat ja suurimman osan yleisten rakennusten tonteista.[5]
Asuinalueen suunnitteluksi julistettiin asemakaavakilpailu, johon jätettiin toukokuuhun 1972 mennessä 27 ehdotusta. Palkintoluokkaan niistä valittiin seitsemän, joista kolmen parhaan välillä järjestettiin jatkokilpailu. Parhaaksi valittiin artkkitehti Raimo Savolaisen työ ”720423”. Anja ja Raimo Savolaisen arkkitehtitoimiston laatima osayleiskaava hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa syyskuussa 1974, ja asemakaava vahvistettiin sisäministeriössä helmikuussa 1976.[5] Asemakaava on ”kompaktikaupunki”-tyylinen, ja sen keskeinen ajatus on porrastetusti nousevista kerrostaloista muodostuvat suurkorttelit. Pysäköintiä varten jokaiseen kortteliin rakennettiin kaksikerroksinen pysäköintirakennus. Alueen keskusakselin läpi kulkee kävelyreitti päästä päähän. Kaavassa rakennuksilta edellytettiin ainutlaatuisuutta, mutta pääosin rakennukset ovat Turulle tyypillisiä talotyyppejä.[6]
Rakentaminen alkoi jo syksyllä 1975, ja ensimmäiset talot valmistuivat keväällä 1976 Hintsankujalle. Päätoiminen rakentaminen jatkui vuoteen 1987. Itäkeskuksen tornitalo valmistui 1988. Turun asuntotuotanto Oy:n ja seurakuntien tekemän sopimuksen mukaan tontit jaettiin perustettaville asunto- ja kiinteistöyhtiöille. Kuuden turkulaisen rakennusliikkeen kanssa tehtiin kehyssopimus, jossa rakennusliikkeet vastasivat asuintalojen rakentamisesta ja Taso puolestaan kunnallistekniikasta, puistoista ja yleisistä rakennuksista. Rakennusliikkeet olivat R. Järvinen Oy, Kivikartio Oy, Puolimatka Oy, Rakennus Oy, Ruola Oy ja Urakoitsijat Oy.[5]
Liikekeskustan rakennussuunnitelma valmistui 1977, mutta talouden laskusuhdanne viivästytti rakennustyön aloittamisen vuoteen 1980. Laskusuhdanne vaikutti myös siten, että Varissuolle rakennettiin suunniteltua enemmän vuokra- ja Arava-asuntoja. Alun perin tarkoitus oli, että noin puolet rakennuskannasta olisi ollut vapaarahoitteista.  Seurauksena myös lapsiperheiden suhteellinen osuus oli kaavailtua suurempi. Alkuvuosien palvelut toteutettiin parakeilla. 1979 alueelle valmistui terveyskeskus, ja liikekeskus Itäkeskus vuonna 1981.[7]
Varissuon rakennussuunnitelmia alettiin kritisoida 1980-luvun alussa. Osa asukkaista vastusti liian tiheäksi kokemaansa kaavoitusta ja halusi alueelle enemmän viheralueita. Valtuusto päättikin vuonna 1982 jättää kaksi tonttia rakentamatta, ja myöhemmin korvauksena seurakunnille annettiin tontteja muualta.[8]
Väestö

Varissuon asukasluku oli 8865 ihmistä vuoden 2016.[9] Varissuon alueella puhutaan yli 60 eri kieltä.[10] Alueen väestöstä 48 prosenttia puhui äidinkielenään jotain muuta kuin suomea vuonna 2018,[11] ja ala-asteen koulujen ykkösluokkalaisista lähes 80 % puhuu äidinkielenään jotain muuta kuin suomea.[12] Alueen koulussa yli puolet kaikista oppilaista on ulkomaalaistaustaisia. Asuinalueen toisessa koulussa, Turun yliopiston opettajankoulutuslaitoksena toimivassa ja valtio-omisteisessa Turun Normaalikoulussa, äidinkielen merkitystä korostetaan. Lasten vanhempien kanssa halutaan myös tehdä yhteistyötä.[13]
Maahanmuuttajaväestön muutto Turkuun kohdistuu voimakkaiten Varissuolle, minkä takia lähiötä on kutsuttu maahanmuuttajien sisäänmuuttoalueeksi kaupungissa. Varissuolle hakeutumiseen vaikuttavat henkilökohtaiset kontaktit sekä alueen tunnettuus muualla Suomessa. Varissuo ei kuitenkaan ole pelkästään sisäänmuuttoalue, sillä monesti myös seuraava asunto on alueella: muut kuin suomenkieliset muuttavat selkeästi useammin alueen sisäisesti. Maahanmuuttajat pitävät Varissuon palvelutasosta, ja alueella on myös paljon etnisiä liikkeitä, maahanmuuttajayhdistyksiä ja uskonnollisia kokoontumistiloja. Monikulttuurisuuden lisääntymisen seurauksena suvaitsevaisuus on lisääntynyt erityisesti nuorten keskuudessa.[14]
Marko Juntusen vuonna 2016 tekemän selvityksen mukaan Varissuolla kasvaneet maahanmuuttajanuoret kokevat toisiaan kohtaan voimakasta solidaarisuuden tunnetta, jota he kutsuvat ”vakkelaisuudeksi” Varissuon (”Vakke”) mukaan. Eri kulttuureista tulevat nuoret kohtaavat iltaisin Varissuon nuorisotalolla, jonka 230 jäsenestä alle kymmenellä molemmat vanhemmat ovat Suomessa syntyneitä. Nuoret pitävät lähiötä turvallisena ja viihtyisänä alueena eivätkä koe sitä muukalaisvihamieliseksi. Vaikka julkisessa keskustelussa lähiön ongelmia korostetaan, nuorisotyöntekijät ja vartiointliikkeiden edustajat sanovat alueen rauhoittuneen huomattavasti 1990-luvun lamavuosista.[12]
Varissuon työttömyysaste oli vuonna 2014 Turun kaupunginosista toiseksi suurin.[15] Poliisin mukaan alueen suurin huolenaihe on sosiaalinen syrjäytyminen. Varissuolla pitkään asuneistakaan kaikki eivät osaa asioida suomen kielellä.[11] Varissuolla 12 vuotta aluepoliisina toiminut Vesa Jauhiainen pyrkii kiertämään lähiön jokaisella työvuorollaan. Hän tekee yhteistyötä alueen toimijoiden kanssa, ja toimii Turun normaalikoulun rehtorin mukaan ”kasvatuskumppanina” pelkän kurin- ja järjestyksenpidon lisäksi. Varissuon positiivisten tulosten takia sisäministeriö haluaa tuoda Turun aluepoliisin mallin muuallekin Suomeen ennaltaehkäisevän työn kehittämiseksi.[16][11]
Palvelut

Varissuolla alueen eri sektorien toimijat ovat tehneet jo pitkään aktiivista aluetyötä kaupunginosan kehittämiseksi. Turun lähiöistä Varissuolla on monipuolisimmat palvelut.[2] Varissuon liikekeskuksessa toimii päivittäistavarakauppoja, kirjasto, terveysasema, sosiaalitoimisto, Varissuon kirkko, nuorisotalo, kioski, ravintoloita, postin asiamiespiste, apteekki ja muita liikkeitä. Muita palveluita ovat kaksi peruskoulua, lukio, kuntorata, jalkapallokentät, tenniskentät ja jäähalli.
Toisaalta pankkipalveluiden lisäksi Varissuolta on lakkautettu esimerkiksi Kelan toimipiste.[11]
Varissuolta pääsee useilla bussiyhteyksillä ydinkeskustaan alle puolessa tunnissa, arkipäivisin vuoroja on jopa alle kymmenen minuutin välein. Vuonna 2012 on julkisesti keskusteltu raitiovaunu- tai kevytrautatieyhteyden rakentamisesta Varissuolle.
Majanummen koulu suljettiin 2000-luvun alussa homevaurioiden vuoksi, mutta se otettiin taas käyttöön monitoimitalona vuonna 2005.[17][18]
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)
Citation error, replace with{{cite book| author = Laitinen, Marjukka & Rasinkangas, Jarkko (toim.)| title = Varissuon 30 vuotta – tavoitteista todeksi| publisher = Kirja-Aurora| year = 2006| id = ISBN 951-29-3015-3}}
Kauppi, Sanna: ”Tuliko Varissuosta hyvä lähiö?”. s.15–61.
Viitteet

Aiheesta muualla

 (turku.fi)

*
Luokka:Turun lähiöt

Mikä oli ulkomaalaisten osuus Varissuon asukkaista vuonna 2018?


Suomen rataverkon historian voidaan katsoa ulottuvan ainakin maaliskuun 20. 1849, jolloin tie- ja vesirakennuslaitoksen päällikkö eversti Alfred Stjernvall ehdotti hevosvetoisen rautatien rakentamista Helsingistä Turkhautaan. Rata olisi ylittänyt Salpausselät ja yhdistänyt maan pääkaupungin purjehduskelpoiseen Järvi-Suomeen. Kenraalikuvernööri määräsi asiaa tutkittavaksi, ja vuonna 1851 valmistui suunnitelma veturirautatien rakentamisesta Helsingistä Hämeenlinnaan.[1] Tälle välille avattiinkin vuonna 1862 Suomen rataverkon ensimmäinen rataosuus, joka on nykyään osa Suomen päärataa.[2] 1800-luvun lopulla junat oli Suomessa suunniteltu kulkemaan vain 25 kilometriä tunnissa, joten matkanteko oli hidasta mutta silti hevoskyytiä nopeampaa.
Pääosa rataverkosta rakennettiin vuosien 1850 ja 1900 välillä. Suomi oli köyhä ja työläisille maksetut palkat pieniä. Tarvittiin tehokas kuljetusmuoto niin valmiiden tuotteiden kuin raaka-aineidenkin kuljetukseen. Olihan nähty Yhdysvalloissa ja Englannissa niiden käänteentekevä vaikutus taloudelle. Suomessa oli menossa tällöin nopea teollistuminen.
Radat rakennutti tuohon aikaan Suomen suuriruhtinaskunta, ja Helsinki–Hämeenlinna-radan rakennusvaroja kerättiin muun muassa viinanpolttoverolla, kun kruunu ei juurikaan muualta rahaa saanut. Tämän veron kertymää hidastivat muun muassa suuret katovuodet 1850-luvun lopussa.

Uusia rataosuuksia on tehty 1900-luvun loppupuolella melko vähän. Eräitä suurimpia hankkeita ovat olleet Äänekoski–Haapajärvi-rata vuonna 1960[3] sekä Martinlaakson lähiliikennerata vuonna 1975[3].
Vuoden 1970 jälkeen on rakennettu pääasiassa oikoratoja. Sellaisia ovat vuonna 1971[2][3] valmistunut rata Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle, vuonna 1978 valmistunut Jämsänkosken–Jyväskylän rata[2][3] ja vuonna 2006[3][4] valmistunut Kerava–Lahti-oikorata. Oikoradat tehtiin oikomaan junien kulkua hidastaneita mutkia ja lisäämään kapasiteettia.
Rautatiet olivat jonkinasteisessa lamassa 1960-luvulta lähtien, koska uskottiin autojen olevan tulevaisuuden kuljetusmuoto. Käsitystä on jouduttu tarkistamaan 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa, sillä liikenneruuhkat ja kasvava ympäristötietoisuus puoltavat rautateiden uutta nousua.
Kehittyminen
Rautateiden rakentaminen alkoi Suomessa suhteellisen myöhään. Ensimmäinen rataosuus avattiin 17. maaliskuuta 1862 Helsingin ja Hämeenlinnan välillä[5]; tästä muodostui myöhemmin Suomen päärata. Vuonna 1870[2][3] valmistui yhteys Pietariin, joka siihen aikaan oli tärkeä yhteys tsaarivaltakunnan pääkaupunkiin. Koska Suomi oli osa Venäjän valtakuntaa, täällä alettiin käyttää venäläistä raideleveyttä (1 524mm / 5', Venäjällä nykyisin 1520mm).

Helsingin-Hämeenlinnan rataosan jatke Toijalan kautta Tampereelle sekä haararata Toijalasta Turkuun avattiin liikenteelle 22. kesäkuuta 1876.[5][6] Näin maan kolme suurinta kaupunkia oli yhdistetty. Vuonna 1883 seurasi yhteys Tampereelta Haapamäen kautta Seinäjoelle ja Vaasaan[2][3] ja 1886 myös Oulu oli liitetty Seinäjoelle.[2][3]. Vuonna 1909 rautatiet veivät vihdoin myös Lapin pääkaupunkiin Rovaniemelle.[3][7] Sen jälkeen uusien ratojen rakentaminen väheni pitkäksi aikaa, eivätkä sodat parantaneet tilannetta. Koska tärkein Joensuuhun kulkenut, Viipurista alkanut rata joutui rauhansopimuksessa 1944 suurimmalta osaltaan Neuvostoliitolle, rakennettiin sitä korvaamaan vuonna 1966 yhteys Parikkalasta Onkamolle.[2][3] Seuraavalla vuosikymmenellä saatiin vihdoin rakennettua lisää rataa, esimerkiksi oikorata Tampere–Lielahti–Parkano–Seinäjoki, joka lyhensi Etelä-Suomen ja Pohjois-Suomen välistä matka-aikaa selvästi.
1965 alkoi laaja sähköistysprojekti. Myöhäisen aloituksen etuna oli, että voitiin käyttää uusinta tekniikkaa eli 25 kV ja 50Hz, joka on vielä nykyäänkin paras tekniikka. Sähköistämisen etuna on pienempi energiankulutus ja saasteettomuus. Sähköistys aloitettiin Helsingistä Kirkkonummelle vievällä rataosuudella. Aikataulumukainen sähköjunaliikenne Kirkkonummelle alkoi 26. tammikuuta 1969.[8] Monet reitit saatiin sähköistettyä vasta 1990-luvulla, kuten Tampere–Jyväskylä vuonna 1994 ja Helsinki–Turku vuonna 1995. Sähköistys rataosalle Oulu–Rovaniemi valmistui muutaman vuoden rakentamisen jälkeen joulukuussa 2004[9] ja rataosuuksille Oulu–Iisalmi/Vartius vuonna 2006.
Etelä-Suomi
Suomen ensimmäinen yleiselle liikenteelle tarkoitettu rautatie, nykyinen päärata, Helsingistä Hämeenlinnaan valmistui vuonna 1862.[2] Rautatieyhteys Helsingistä Riihimäen ja Viipurin kautta Pietariin avattiin vuonna 1870.[2][10] Suomi oli tällöin autonomisena suuriruhtinaskuntana Venäjän vallan alla. Rata Riihimäeltä Pietariin rakennettiin sotilaallisista syistä syvälle sisämaahan, etteivät viholliset voisi käyttää sitä helposti omiin tarpeisiinsa.
Pääkaupunkiseutu

Rautatie on ollut merkittävä tekijä Vantaan kehityksessä. Rautatiellä on se etu, että se on kuljetuskyvyltään maanteitä huomattavasti tehokkaampi väylä sekä matkustajien että tavaroiden siirtoon. Rautatie on vaikuttanut hyvin merkittävästi Vantaan väestö- ja elinkeinorakenteeseen. Sen myötä väkeä muutti uusille alueille, kun rata mahdollisti töissä käymisen Helsingissä.
Ensimmäinen rataosuus avattiin Helsingistä Hämeenlinnaan 17. maaliskuuta 1862, rakennustyöt alkoivat vuonna 1857.[11] Toinen raide rakennettiin Pasilan ja Tikkurilan välille vuonna 1899, seuraavana vuonna sitä jatkettiin Keravalle saakka. Kolmas raide tehtiin Helsingistä Tikkurilaan vuonna 1972 ja Tikkurilasta pohjoiseen vuonna 1981.
Vantaankosken rata, joka erkanee Huopalahdessa rantaradasta, valmistui vuonna 1975.[3]
Sähköistettynä liikenne alkoi kulkea säännöllisesti Helsingistä Kirkkonummelle tammikuussa 1969 ja Hiekkaharjuun syyskuussa 1970.[12]
Itä-Suomi
Riihimäki–Pietari-rata valmistui 1870,[3] ja vuonna 1890 rakennettiin Kouvola–Kotka-rata.[3]
1860-luvulta lähtien nousivat rautatiekysymykset Savossakin esille. Rautatieverkostosta oli olemassa useita vaihtoehtoisia suunnitelmia; yhden jo 1860-luvun alussa esitetyn suunnitelman mukaan oli rakennettava radat Helsinki–Hämeenlinna–Tampere–Vaasa ja Viipuri–Lappeenranta–Kuopio–Oulu sekä näille poikittaisia yhteysratoja, muun muassa Hämeenlinna–Mikkeli. Ensimmäisenä Suomeen kuitenkin tehtiin Helsinki–Hämeenlinna-rata ja Riihimäki–Pietari-rata.
Savon rata Kouvolasta Kuopioon saakka oli valmis vuonna 1889,[3] ja se avattiin liikenteelle 1.10.1889.[5]
Alkuperäinen Karjalan rata Viipurista Sortavalan kautta Joensuuhun sekä haararata Antreasta Imatralle rakennettiin vuosina 1890-1894.[2][3] Myöhemmin sitä jatkettiin Joensuusta Lieksaan 1910[3],Nurmekseen 1911[3] ja sieltä edelleen Kontiomäen kautta Ouluun. Nurmeksen ja Oulun välinen rataosa valmistui vaiheittain vuosina 1926–1930.[3]
Poikittaisrata Elisenvaarasta Karjalan radan varrelta Savonlinnan, Pieksämäen ja Jyväskylän kautta Haapamäelle, Pohjanmaan radan varteen, rakennettiin vaiheittain vuosien 1897 ja 1918 välisenä aikana. Ensimmäisenä siitä valmistui Haapamäen ja Jyväskylän välinen osuus 1897, viimeisenä Jyväskylän ja Pieksämäen välinen osuus 1918.[2][3] Tätä rautatieyhteyttä Pietarista Suomen sisäosien kautta Pohjanlahden rannikolle Nikolainkaupunkiin (nyk. Vaasaan) Venäjän hallitus piti strategisista syistä erittäin tärkeänä, koska vanha Riihimäen-Pietarin rata sijaitsi sen verran lähellä Suomenlahden rannikkoa, että se olisi sodan aikana saattanut joutua vihollisen haltuun.[13]. Vastavalmistuneena rata todella saikin huomattavan strategisen merkityksen, mutta ei venäläisille vaan Suomen sisällissodan valkoisille, sillä Riihimäen–Viipurin rata oli punaisten, tämä uusi rata sen sijaan kokonaan valkoisten hallitsemalla alueella ja yhdisti toisiinsa vanhat pohjois–eteläsuuntaiset rataosat.[13]
Koska Karjalan radan eteläosa jäi toisen maailmansodan jälkeen luovutetulle alueelle, rakennettiin sitä korvaamaan 1960-luvulla rata yhdysrata Parikkalasta Onkamoon. Sitä ennen tärkeimpänä ratayhteytenä Joensuuhun oli toiminut vähän ennen sotaa, vuonna 1939[2] valmistunut rata Varkaudesta Joensuuhun.
Pohjanmaa
Tampere–Vaasa-rautatie rakennettiin vuosina 1879–1883. Ratatyömaa oli jaettu kolmeen piiriin. Näistä ensimmäinen ulottui Tampereelta Pollariin, toinen Pollarista Alavudelle ja kolmas Alavudelta Vaasaan. Kiireisimpään aikaan töissä oli jopa 4000 radan rakentajaa. Rata kiersi Näsijärven itäpuolitse ja oli kymmeniä kilometrejä pidempi kuin myöhemmin rakennettu, Parkanon kautta kulkeva oikorata.
Lounais-Suomi
Hämeenlinnasta Turkuun ja Tampereelle johtavien ratojen suunnittelu alkoi jo ennen kuin Helsinki–Hämeenlinna-rata saatiin valmiiksi. Ensimmäiset suunnitelmat insinöörikunta teki eversti Knut Stjernvallin johdolla jo vuonna 1860. Kenraalikuvernööri Berg esitti suunnitelmat senaatille, joka asetti vuonna 1861 komitean tutkimaan rautatien jatkamista Hämeenlinnasta Tampereelle.[14]
Keväällä 1861 joukko tamperelaisia Pellavatehtaan isäntä Adolf Törngrenin johdolla jätti hallitukselle laskelmia Hämeenlinna-Tampere-rautatien tuomista eduista, ja senaatti esitti keisarille, että Helsinki–Hämeenlinna-radan valmistuttua ruvettaisiin rakentamaan rataa Hämeenlinnasta Tampereelle, mutta Venäjän keisari siirsi hankkeen myöhempään ajankohtaan tärkeimpien itään päin kulkevien ratojen rakentamisten vuoksi.[15][16][17][18]
Koska Riihimäki–Pietari-radasta tuli pula-aikana hätäaputyömaa, ja toisaalta koska Venäjän silloinen suurruhtinas halusi, siirtyi Hämeenlinnan-Tampereen radan samoin kuin siitä haarautuvan Turkuun johtaneen radan rakentaminen aina 1870-luvulle.
1870-luvun alkupuoliskolla valtio oli sopinut radan rakentamisesta erään turkulaisen alihankkijan kanssa. Sopimukseen sisältyi ehto, jonka mukaan sopimus peruuntuisi, mikäli alihankkija ei aloita töitä tiettyyn päivään mennessä.
Alueen pohatat sopivat alihankkijan kanssa radan suunnasta. Esimerkiksi Forssa-yhtiöiden perustaja Axel Wilhelm Wahren oli sopinut alihankkijan kanssa radan rakentamisesta Forssan kautta. Wahreenin pettymykseksi alihankkija ei aloittanut rakentamista sovittuun päivään mennessä, jolloin sopimus peruuntui, eikä Wahren onnistunut saamaan rataa Forssaan, vaikka yrittikin kaikkensa vielä jälkeenpäin. Forssaan kuitenkin saatiin kapearaiteinen rautatieyhteys Humppilasta 1898, kun Jokioisten Rautatie rakennettiin.
Virheestä oppineena Suomen Suuriruhtinaskunta päätti olla hankkimatta alihankkijaa ja rakennutti radan itse. Rataa rakennettiin venäläisellä työvoimalla, koska se oli tuolloin halvempaa. Venäläinen miehistö oli toisaalta myös tappelualttiimpaa ja laiskempaa.
Venäläiset radan rakentajat jättivät joillekin paikoille myös oman kädenjälkensä, eli puustot radan varsilla. Siperian rataa rakentaessaan nämä työmiehet olivat oppineet kylvämään puita ratojen varsille; Siperiassa puut suojasivat rautatietä tuulelta.
Hämeenlinnan–Tampereen ja Toijalan–Turun radat valmistuivat 13. tammikuuta 1876[2][3][6][16][19], juhlajuna kulki tosin vasta 22.6.1876.[5] Tilastojen mukaan radalla kulki aluksi satunnaisesti ihmisiä, mutta kesän lähetessä päivittäinen matkustustarve kasvoi roimasti.[19]
Turku–Toijala-radalla kulki koekäytössä dieselkäyttöinen VR:n veturi säännöllisesti Kyrö–Turku-väliä jo 1920-luvulla.
Vuonna 1903 valmistui Turkuun toinenkin rata, Helsingin Pasilasta Karjaan ja Salon kautta kulkeva rantarata.[3] Se rakennettiin suureksi osaksi yksiraiteiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen rata kulki Porkkalan vuokra-alueen poikki ja jäi tältä osin muutamaksi vuodeksi pois käytöstä. Myöhemmin päästiin sopimukseen läpikulkuoikeudesta, mutta asiaan liittyi silti hankaluuksia, joiden vuoksi presidentti J. K. Paasikivi ehdotti uuden radan rakentamista kiertämään vuokra-alue sen pohjoispuolelta. Jo samassa yhteydessä suunniteltiin radan sähköistämistä. Presidentti pohti ajatusta päiväkirjoissaan sangen laajasti, mutta lopulta ajatus raukesi, kun Porkkala palautettiin paljon suunniteltua aiemmin, vuonna 1956.
Radan alkuosa Helsingistä Kirkkonummelle sähköistettiin Suomen ensimmäisenä ratana vuonna 1969. Muilta osin rataa alettiin perusparantaa vasta 1980-luvulla. Se saatiin kokonaisuudessaan sähköistettyä vasta vuonna 1995 kun Pendolinot tulivat liikenteeseen.
Pohjois-Suomi
Ennen sotia oli suunnitelmissa rakentaa rautatiet Koillismaalle Kuusamoon sekä Rovaniemeltä Petsamoon.
Muita mainittavia rautatiesuunnitelmia ovat olleet myös ns. Rahjan satamarata Kalajoella, sekä viivasuora ns. Kairanmaan rata Vuolijoen Otanmäestä Vihantiin.
Rautateiden vaikutus yhdyskuntarakenteeseen

Rautateillä oli suuri merkitys Suomen asutusrakenteen synnyssä. Monia uusia kaupunkejakin kuten Hyvinkää, Riihimäki, Karjaa, Kouvola, Seinäjoki, Pieksämäki ja Ylivieska on syntynyt rautateiden risteysasemien ympärille. Vielä 1960-luvulla rautateillä oli asema keskimäärin 3,4 kilometrin välein (pääkaupunkiseudun lähiliikenteessä 3,1km), ja huomattava osa väestöstä asui omakotitaloissa asemakylissä, jotka muodostivat ratojen varteen pitkiä nauhakaupunkeja. Asioita käytiin hoitamassa junalla isommissa kaupungeissa ja naapurikylissä autojen puuttuessa. Tällöin toteutui nykypäivän ihanne omakotitaloasumisesta hyvien ja ympäristöystävällisten kulkuyhteyksien päässä.
Vielä nykyäänkin Suomen väestö on keskittynyt rautateiden varteen ja raiteet kulkevat lähes jokaisen vähänkin suuremman kunnan läpi, vaikka varsinainen matkustajaliikenne olisikin loppunut. Asemakylien hiljentyessä ja autoistumisen aiheuttaman matkustajakadon myötä pysähdyksiä on vähennetty. Junien rooli nykyään on tarjota nopeita yhteyksiä suurien kaupunkien välillä ja lähiliikennettä tiheästi asutetulla pääkaupunkiseudulla.
Kirjallisuutta
Schivelbusch, Wolfgang: Junamatkan historia, Vastapaino, 1996, ISBN 951-768-010-4
Lindeqvist, K. O.: Suomen historia, WSOY, Porvoo, 1906
Sinisalo, Uuno: Tampereen kirja: kuvaus Tampereen vaiheista ja nykyisestä kaupungista, Tampere, 1947
Voionmaa, Väinö: Tampereen historia III: Tampereen historia viime vuosikymmeninä (1856–1905), Tampere, 1907–1910
Toimituskunta: Suolahti, Gunnar ym.: Suomen kulttuurihistoria. 4. Industrialismin ja kansallisen nousun aika, Gummerus, Jyväskylä, 1936
Katso myös
Raideleveyksien historiaa - Sisältää Suomen raideleveyden historiaa
Riihimäki-Pietari-radan historia - Sisältää Suomen rataverkon alkuhistoriaa
Lähteet

Aiheesta muualla
, Finnish Rail Administration (FRA)

 Opeko.fi / Tiina S., 2006

 Tampereen kirjapaino Oy, 1920, Tampere
 Fennada-Filmi Junior –
*
Luokka:Tekniikan historia

Kuka on suunnitellut Hämeenlinnan juna-aseman?


Liettuan historian historiallisen ajan katsotaan alkavan vuonna 1009, kun Liettuan nimi mainittiin ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä.[1] Liettualaiset perustivat Liettuan kuningaskunnan 1200-luvulla. Myöhempi Liettuan suuriruhtinaskunta pysyi tiukasti riippumattomana muista valtakunnista ja oli yksi viimeisistä kristinuskoon kääntyneistä Euroopan maista. 1400-luvulla Puola-Liettuasta tuli Euroopan pinta-alaltaan suurikokoisin valtio.[2] Kuitenkin Puolan jaoissa vuosina 1772, 1793 ja 1795 Puola-Liettua hajotettiin ja Liettua siirtyi osaksi Venäjän keisarikuntaa.[3]
16. helmikuuta 1918 Liettuan tasavalta julistautui itsenäiseksi Venäjästä. Maa säilytti itsenäisyytensä toiseen maailmansotaan asti, jolloin Neuvostoliitto miehitti sen Molotov–Ribbentrop-sopimuksen etupiirijaon mukaisesti. Lyhyen natsi-Saksan miehityksen jälkeen Liettuasta tuli osa Neuvostoliittoa 50 vuodeksi. 1990-luvun alussa Liettua sai itsenäisyytensä takaisin Neuvostoliiton hajotessa. Vuodesta 2004 maa on ollut Euroopan unionin ja Naton jäsen.[4]
Esihistoria

Mannerjää suli nykyisen Liettuan alueelta joskus 18000–16000 eaa. Ensimmäiset ihmiset alkoivat asettautua nykyisen Liettuan alueelle noin 10000–9000 eaa. Veiksel-jääkauden päätyttyä. Pääelinkeinona oli metsästys ja kalastus. Metsästyksessä käytettiin puusta tehtyjä jousia; nuoliin ja keihäisiin kiinnitettiin piikivestä tehdyt kärjet. Piikiven avulla luusta työstettiin esimerkiksi veitsiä, ongenkoukkuja, neuloja. Leiripaikaksi valittiin mielellään korkeita joentörmiä tai järvenrantoja hyviltä piikivien esiintymisalueilta.[5] Vilnan luoteispuolella sijaitsevassa Kernavėssa on arkeologisten tutkimusten mukaan asuttu jo noin 12 000 vuotta sitten.[6][7] Arkeologi Marija Gimbutasin mukaan ihmiset saapuivat kahdesta eri suunnasta: Jyllannin niemimaalta ja nykyisestä Puolasta. Kahdesta eri suunnasta tulleet ihmiset toivat mukanaan kaksi eri kulttuuria, jotka näkyivät työkalujen erilaisuutena.

8000 eaa. ilmasto lämpeni, jolloin metsät alkoivat kasvaa voimakkaammin.
Neljännen vuosituhannen puolivälin tienoilla eaa. alueen metsästäjät oppivat tekemään saviastioita. Koira oli ainoa kotieläin ja sitä käytettiin apuna metsästyksessä. Uusiksi ravinnonlähteiksi ihmisille tulivat marjat, sienet, pähkinät ja hedelmät ja villimehiläisen hunaja. Asutus muuttui pysyväluontoisemmaksi; samoilla paikoilla saatettiin pysyä useita vuosia tai jopa vuosisatoja.[5] Asumista varten rakennettiin taloja. Metsästäjät käyttivät vaatetuksessaan villipetojen ja muiden eläinten hampaista tai meripihkasta tehtyjä koristeita. Meripihkasta tehdyt ihmis- tai eläinhahmot yleistyivät.[5]
Kolmannen vuosituhannen lopulla eaa. nykyisen Liettuan alueelle saapui myös kohti länttä siirtyneitä, metsästyksellä ja kalastuksella eläneitä suomalais-ugrilaisia heimoja. Näistä osa jatkoi kauemmas. Kielitieteilijät olettavat, että näiltä heimoilta ovat peräisin joitain nykypäivään saakka säilyneitä jokien ja järvien nimiä kuten Jara, Kidė, Kivė, Ruja, Piladis ja Tilka. Ajan saatossa alueelle jääneet pienilukuiset tulokkaat sulautuivat muuhun väestöön.[LT-History 1]
Maanviljelyyn soveltuvat työkalut saapuivat kuitenkin vasta 3000 eaa. Tuolloin myös käsityö ja kauppa alkoivat kehittyä. Protoindoeurooppalaiset saapuivat Liettuan alueelle noin 2500 eaa. ja balttien kieliryhmä muodostui 2000 eaa.
Balttilaiset heimot
Liettualaiset olivat alun perin yksi balttien heimoista, johon kuuluivat myös esimerkiksi latvialaiset ja preussilaiset. Balttilaiset heimot eivät olleet koskaan Rooman valtakunnan alaisuudessa, sen sijaan molemmin puolin olivat hyvät kauppasuhteet (muun muassa meripihkakauppa). Balttien heimon kansoista nykyään ovat enää olemassa liettualaiset ja latvialaiset.
Ensimmäinen maininta Liettuasta (Litua) on vuodelta 1009 Quedlinburgin luostarin aikakirjoissa.
Valtakunnan synty

1000-luvulla Liettuan alueet maksoivat veroa Kiovan Venäjälle. 1100-luvulla liettualaiset ryöstelivät naapurialueita. Ryöstely ja sotilaallinen toiminta käynnistivät valtataistelun liettualaisten kesken, jota pidetään lähtölaukauksena Liettuan suuriruhtinaskunnan synnylle.
Liettuan suuriruhtinaskunnan aika

1200-luvun alussa kaksi saksalaista ritarikuntaa, Saksalainen ritarikunta ja Kalparitaristo valloittivat nykyisen Latvian ja Viron alueet ja osia nykyisestä Liettuasta. Vastauksena tähän balttiheimot yhdistyivät Mindaugasin johdolla ja löivät liiviläiset Šiauliaissa Saulen taistelussa vuonna 1236. Vuonna 1250 Mindaugas allekirjoitti sopimuksen Saksalaisen ritarikunnan kanssa, ja Chełmnon piispa kastoi hänet vuonna 1251. 6. heinäkuuta 1253 Mindaugas kruunattiin Liettuan kuninkaaksi ja Liettuan kuningaskunta julistettiin perustetuksi. Mindaugasin veljenpoika Treniota kuitenkin murhasi setänsä, mikä aiheutti levottomuuksia ja kansan paluun pakanuuteen.
Vuonna 1316 Gediminas aloitti saksalaisten tuella maan uudelleenrakentamisen. Hän yhdisti veljensä Vytenisin kanssa liettualaiset uudelleen yhdeksi kansakunnaksi. Gediminas laajensi Liettuaa idässä haastaen tällä tavoin Kiovan Venäjään hyökänneet mongolit. Liittoumien ja valloitusten avulla liettualaiset laajensivat valtaansa Rutenian alueella. Kyseinen alue käsitti suuren osan nykyisestä Valko-Venäjästä ja Ukrainasta. Liettuan suuriruhtinaskunnan valta oli suurimmillaan: valta ulottui Itämereltä aina Mustallemerelle saakka.
Gediminasin saatua surmansa vallan peri hänen poikansa Algirdas. Algirdas lakkautti luostarit, kun taas hänen poikansa ja seuraajansa  Jogaila teki salaisia sopimuksia Saksalaisen ritarikunnan kanssa. Jogailan setä Kęstutis otti hänet vangikseen, minkä seurauksena syttyi sisällissota. Kęstutis saatiin lopulta kiinni ja teloitettiin, mutta hänen poikansa Vytautas pääsi karkuun.
Kristinuskon saapuminen suurruhtinaskunnan länsiosiin
Puolan hallitsija Jadwiga meni puolalaisten kehottamana naimisiin Jogailan kanssa. Pari meni naimisiin kolme päivää Jogailan ottaman kasteen jälkeen. Naimisiinmenon myötä Puolasta ja Liettuasta tulivat vahvat liittolaiset keskenään alituista Saksan keisarikunnan ja Moskovan ruhtinaskunnan uhkaa vastaan.
2. helmikuuta 1386 Puolan parlamentti Sejm hyväksyi Jogailan Puolan kuninkaaksi. Katolinen kristinusko levisi Puolan liiton myötä entistä enemmän. Magdeburgin kaupunginoikeudet annettiin lukuisille liettualaisille kaupungeille, muun muassa Vilnalle, josta tuli Liettuan suuriruhtinaskunnan pääkaupunki vuonna 1322.
Liettua peri antiikin kulttuuriperinnön noin tuhat vuotta muuta Eurooppaa myöhemmin, eikä se läpikäynyt muulle Euroopalle tyypillistä kristillistä kulturoitumisprosessia. Eurooppalainen kulttuuri kosketti aluksi vain pientä osaa kansasta, lähinnä ylintä aatelistoa. Se levisi äärimmäisen hitaasti talonpoikaisluokan keskuuteen, joka jatkoikin vanhojen pakanallisten perinteidensä vaalimista pitkään virallisen kristillistymisen jälkeen. Erityisesti Zemaitijassa vanhat palvontamuodot ja tavat säilyivät elinvoimaisina aatelistonkin keskuudessa. Arkeologit ovat löytäneet alueelta aina 1800-luvulle asti käytössä olleita pakanallisia palvontapaikkoja.[8]
Renessanssi
1500-luvulla monet koulutetut liettualaiset kävivät opiskelemassa ulkomailla. Aiemmin pakanallisia liettualaisia ei Euroopan yliopistoihin oltu hyväksytty. Prahan yliopisto oli suosituimpien joukossa, kuten myös Krakovan, johon pääsi opiskelemaan vuosina 1410–1430 noin kolmekymmentä liettualaista. Liettualaisia opiskelijoita riitti myös muihin yliopistoihin, kuten Pariisiin, Bolognaan, Padoviaan, Leipzigin ja Wittenbergiin. Valtaosa 1400-luvulla yliopistoista valmistuneista liettualaisista palasi valmistumisensa jälkeen synnyinmaahansa työskentelemään diplomaatteina, pappeina tai muina valtiollisen elämän toimijoina, jotka nyt oli varustettu aimo annoksella yleiseurooppalaista tietotaitoa ja ymmärrystä ajan virtauksia.[8] Tämän vaikutuksesta maassa vallitsi aktiviinen kulttuurielämä. Samaan aikaan italialaista arkkitehtuuria esiteltiin liettualaisissa kaupungeissa ja kirjallisuuden pääkielenä oli latina.
Renessanssi pääsi Liettuassa kunnolla käyntiin niin kotoperäisten kuin muualtakin tulleiden humanistien aloitteesta. Latinankielinen runous teki nopeasti tuloaan. Joannes Vislicensis (1485–1520) kirjoitti Grünwaldin taistelua kuvaavan runon Bellum Prutenum (”Preussin sota”). Johannes Hussovianus (1480–1533) kuvaili euroopanbiisonin metsästystä Krakovassa 1523 julkaistussa runossaan, kuvaillen historiallisen Liettuan luontoa ja asukkaita. Metsästyksestä innostunut paavi Leo X ilmaisi henkilökohtaisen arvostuksensa Hussovianukselle. Suurruhtinaankanslian pitkäaikainen sihteeri Venceslaus Mikolaiewicz (1490–1560) puolestaan kirjoitti traktaatin De moribus tartarorum, lituanorum et moscorum (”Tataarien, liettualaisten ja moskovalaisten tavoista”) jossa hän pahoittelee Liettuan vaikutusvallan heikentymistä ja syyttää siitä aatelisten ja kirkonmiesten itsekästä eduntavoittelua.
Useimmat liettualaissyntyiset kirjoittajat tuntuvat ihailleen Vytautas Suuren aikaa, jolloin aatelisto palveli maata epäitsekkäästi. Useista runoista ja muista teksteistä käy ilmi menneiden haikailu ja kaipuu aikaan ennen personaaliunionia. Useiden muiden renessanssiajan valtioiden tapaan myös Liettuassa oli havaittavissa eräänlaista roomalaisuuden ja antiikin ihannointia, kuten muun muassa Michalo Litanus todistaa kronikassaan: ”ruteeni on vieras kieli meille liettualaisille, ts. italialaisille, alkuperältään italialaista verta”.
[8]
Puola-Liettua (1569–1795)

Liettuan ja Puolan solmittua Lublinin unionin, syntyi Puola-Liettuan valtioliitto. Valtioliiton myötä puolalainen kulttuuri alkoi vaikuttaa vahvasti Liettuan kulttuuriin ja oli yli 140 vuoden ajan merkittävä tekijä. Puolan kieli alkoi muun muassa tulla yleisemmäksi Liettuan aateliston ja papiston keskuudessa. Vuonna 1696 puolan kielestä tuli ainoa virallinen kieli korvaten liettuan ja Rutenian kielet. Vaikka Liettua ja Puola olivat valtioliitossa, molemmat säilyttivät oman armeijansa ja rahallisen omaisuutensa. 3. toukokuuta 1791 yritettiin Sejmissä laatia uutta perustuslakia, jossa Liettuan ja Puolan yhteistyö olisi tiivistynyt entisestään. Hanke ja koko valtioliitto kuitenkin kaatui Puolan jaoissa, minkä jälkeen Liettua liitettiin osaksi Venäjän keisarikuntaa.
Venäjän keisarikunnan aika (1795–1914)
Osaksi Venäjää
Puola-Liettuan hajottua Venäjän keisarikunta alkoi hallita Liettuan alueita. Muun muassa Vilnasta ja sen ympäröimistä alueista tehtiin Vilnan kuvernementti. Vilnan kuvernementin alueesta enemmistö kuuluu nykyisen Valko-Venäjän alueeseen. Nyky-Liettuan pohjoisosat sisältyivät Kaunasin kuvernementtiiin. Kaunasin eteläpuolinen alue muodosti Suwałkin kuvernementin pohjoisosan. 1800-luvun alussa oli viitteitä, että liettualaisille olisi voitu antaa autonomia, mutta kyseinen uudistus ei koskaan toteutunut. Maan länsilounainen rannikkoseutu kuului Itä-Preussiin.
Napoleonin invaasio
Yhtenä syynä Venäjän autonomiauudistuksen jäädyttämiseen voi olla vuosi 1812, jolloin liettualaiset ottivat innokkaasti vastaan Ranskan keisari Napoleonin armeijan vapauttajina. Ranskan armeijan vetäydyttyä, Venäjän keisari Nikolai I aloitti venäläistämisohjelman Liettuan alueella. Liettuan lounaisosa liitettiin Preussiin ja se oli osa lyhytikäistä Varsovan herttuakuntaa ja myöhemmin Puolan kuningaskuntaa. Samana vuonna Liettuan muut osat liitettiin yhtenä maakuntana Venäjän keisarikuntaan.
Kapinat

Liettualaiset ja puolalaiset kapinoivat kahteen kertaan, vuosina 1831 ja 1863. Molemmat kapinat kuitenkin epäonnistuivat. Vuonna 1864 liettuan kielen ja latinalaisen aakkoston opetus kiellettiin kouluissa. Protestina liettualaiset painoivat kirjoja ja kirjoituksia omalla kielellään salaa ja ulkomailla. Kirjojen salakuljettajia kutsuttiin nimellä knygnešiai.
Liettualaisten kansallinen herääminen
Venäjän vallan loppupuolella liettuan kieli alkoi vahvistua: kielitutkimus alkoi ja ensimmäinen liettualainen tietosanakirja julkaistiin. Venäjän hallitus myös avasi tiedeakatemian maahan ja kulttuuri-instituutin. Koska liettualaisen aateliston äidinkielenä oli puola, talonpoikien puhumaa liettuaa ei arvostettu paljoakaan. Oli jopa teorioita, että koko kieli kuolisi venäjän kielen ja puolan kielen käytön lisääntyessä kansan keskuudessa. Liettuan kielen kansallinen herääminen alkoi köyhän väestön keskuudessa, josta levisi myöhemmin myös varakkaiden keskuuteen. Kansallisen heräämisen myötä alettiin julkaista liettuankielisiä sanomalehtiä Aušraa ja Varpasia, ja liettualainen kirjallisuus alkoi yleistyä. Monet tuon ajan kirjallisuuden kirjat ylistivät Liettuan suuriruhtinaskunnan aikaa, kansakunnan voimaa ja tekivät historiallisista liettualaisista henkilöistä sankareita.
Kansallinen herääminen synnytti myös Liettuan itsenäisyyttä ajaneen liikkeen ja lukuisia muita Venäjän vastaisia järjestöjä. Tähän Venäjä vastasi ankarammalla venäläistämispolitiikalla.
Nationalistinen liike jatkoi kasvuaan.  Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen yhteydessä Liettuan kongressi vaati Venäjän johdolta autonomiaa. Kansannousun vaikutuksesta Venäjä teki lukuisia uudistuksia: liettuan kieli sallittiin opetuskieleksi ja puhekieleksi. Lisäksi latinalainen aakkosto otettiin uudelleen käyttöön. Autonomiaa ei kuitenkaan hyväksytty.[9]
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1915 Saksa valloitti Liettuan ja Kuurinmaan.
Liettuan tasavalta (1918–1940)

Itsenäisyysjulistus

Saksan miehitettyä Liettuan ja Kuurinmaan ensimmäisessä maailmansodassa, liitettiin alueet Ober Ostin miehityshallintoon.[10] Venäjän vuoden 1917 helmikuun vallankumous loi tilaisuuden itsenäisyyttä halunneille liettualaisille. Liettuan poliittiset puolueet perustivat 26. maaliskuuta kansallisen neuvoston taryban, jonka avulla organisoitiin edustajien kokous seimas. Taryban jäsenet allekirjoittivat 16. helmikuuta 1918 itsenäisyysjulistuksen, jossa Liettua julistautui itsenäiseksi.[11] Alun perin maan piti olla kuningaskunta, jonka kuninkaana olisi ollut saksalainen Württembergin kreivi Wilhelm (ns. Mindaugas II). Hän ei kuitenkaan koskaan noussut valtaistuimelle, ja Saksan hävittyä sodan Liettuasta tuli tasavalta.
Itsenäisyysjulistuksen ja Saksan häviön jälkeen Liettuassa perustettiin nopeasti maan ensimmäinen hallitus, jota johti Augustinas Voldemaras. Hallitus hyväksyi väliaikaisen perustuslain ja aloitti valtion rakentamisen. Saksan perääntyessä sitä seurasi Puna-armeija, mikä perusti Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan nukkevaltion. Joulukuun lopulla 1918 Puna-armeija ylitti Liettuan rajat, jolloin syttyi Liettuan–Neuvosto-Venäjän sota. Liettuan hallitus evakuoitiin väliaikaiseen pääkaupunkiin Kaunasiin. Liettua ei ollut varautunut hyökkäykseen, joten puna-armeija sai nopeasti valtaansa yli puolet maan pinta-alasta, muun muassa Vilnan 5. tammikuuta 1919. Huhtikuussa Puola aloitti Puolan–Liettuan sodan Liettuaa vastaan tarkoituksenaan vallata Vilnan alue, missä se myös onnistuikin. Vilnan alue liitettiin virallisesti Puolaan vuonna 1922.
Toukokuussa 1919 Liettuan armeija kenraali Silvestras Žukauskasin johdolla aloitti vastahyökkäyksen puna-armeijaa vastaan maan koillisosassa. Elokuun loppuun mennessä venäläiset joukot oli saatu ajettua pois maasta. Neuvosto-Venäjästä saadun voiton jälkeen liettualaiset saivat vastaansa puolisotilaallisen Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan, joka tunkeutui maan pohjoisosaan. Armeijan tavoitteena oli liittää Liettua uudelleen Saksan vaikutuspiiriin. Liettua sai ajettua armeijan pois maasta vuoden 1919 loppuun mennessä.
Riita Puolan kanssa

Ensimmäinen Liettuan perustuslakia säätävä kokous pidettiin toukokuussa 1920. Kesäkuussa hyväksyttiin kolmas väliaikainen perustuslaki ja heinäkuussa solmittiin Liettuan–Neuvosto-Venäjän rauha. Sopimuksessa Neuvosto-Venäjä tunnusti Liettuan itsenäisyyden ja sen Puolaan liittyneet Vilnaa koskeneet vaatimukset. Sopimus lisäsi vihamielisyyksiä Liettuan ja Puolan välillä. Suurempien taisteluiden välttämiseksi allekirjoitettiin lokakuussa Suwałkin sopimus, jossa päätettiin muun muassa tulitauosta. Kuitenkin jo ennen sopimuksen voimaan astumista, puolalainen kenraali Lucjan Żeligowski aloitti kapinan, hyökkäsi Liettuaan ja valloitti Vilnan. Valloittamalleen alueelle hän perusti lyhytikäisen Keski-Liettuan tasavallan. Kansainliitto yritti välittää rauhaa riidan osapuolille muun muassa esittelemällä suunnitelmia puolalais-liettualaisesta liitosta. Liettua kuitenkin katkaisi diplomaattiset suhteensa Puolaan ja kieltäytyi tunnustamasta Vilnan menetystä. Riita vaikutti vahvasti Liettuan ulkopolitiikkaan sotien välisellä ajalla.
Perustuslakia säätävä kokous, joka päättyi lokakuussa 1920 Puolan uhkausten vuoksi, kokoontui uudelleen ja aloitti useita uuden valtion tarvitsemia uudistuksia, joita olivat muun muassa: muiden maiden itsenäisyystunnustusten vastaanottaminen, jäsenyys Kansainliitossa, maareformia koskenut laki ja oman valuutan käyttöönotto. Lopullinen perustuslaki vahvistettiin elokuussa 1922. Perustuslain myötä Liettuasta tuli demokraattinen valtio, jossa parlamentti eli Seimas valittiin kolmen vuoden välein kansanäänestyksellä. Presidentti valittiin parlamentin äänestyksellä. Ensimmäinen Seimas äänestettiin lokakuussa 1922. Se kuitenkin kaatui, kun hallituksen muodostaminen epäonnistui.
Vuonna 1923 Liettua valloitti Memelin mandaattihallintoalueeseen kuuluneen Memelin eli nykyisen Klaipėdan alueen.  Alue liitettiin osaksi Liettuaa vuonna 1924. Klaipėda oli kaikin tavoin Liettualle tärkeä: sen avulla maa sai rannikon Itämerelle ja se oli tärkeä teollinen keskus. Memelin valtaus oli viimeinen Liettuan aseellinen konflikti ennen toista maailmansotaa. Uusi Seimas äänestettiin toukokuussa 1923. Siitä tuli ainoa sotien välinen parlamentti, joka pysyi pystyssä koko vaalikautensa.  Uusi parlamentti jatkoi maareformia ja aloitti muun muassa ulkomaisten velkojen takaisinmaksun. Lisäksi koulujärjestelmään tehtiin uudistuksia. Samana vuonna tehtiin myös väestönlaskenta: Liettuassa asui 2028971 asukasta.
Poliittista kädenvääntöä

Kolmas Seimas äänestettiin toukokuussa 1926. Ensimmäisen kerran Liettuan kristillisdemokraatit (krikdemai) menetti hallituspaikkansa ja joutui oppositioon. Se oli aikaisemmin kritisoinut kovin ottein Liettuan ja Neuvostoliiton välille solmittua Liettuan-Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimusta ja syytti Liettuan politiikkaa bolševistiseksi. Seuranneiden jännitteiden lopputuloksena hallitus kaadettiin vallankaappauksella joulukuussa 1926. Vallankaappauksen takana oli armeijan lisäksi Liettuan nationalistinen liitto -puolue ja kristillisdemokraatit. Vallassa ollut presidenti Kazys Grinius otettiin pois vallasta ja tilalle valittiin jo aikaisemmin presidenttinä toiminut Antanas Smetona. Augustinas Voldemarasista tuli pääministeri.[12] Presidentti Smetona esti opposition toiminnan ja toimi autoritaarisena johtajana kesäkuuhun 1940 asti.
Seimasin näkemys vallankaappaukseen oli, että se oli vain väliaikainen toimenpide ja uudet vaalit järjestettäisiin demokratian palauttamiseksi. Seimas hajotettiin toukokuussa 1927. Myöhemmin samana vuonna sosiaalidemokraatit ja muut vasemmistopuolueiden edustajat yrittivät järjestää kansannousua presidentti Smetonaa vastaan siinä kuitenkin onnistumatta. Pääministeri Voldemaras alkoi ajaa Smetonan linjasta eroavaa politiikkaa, jolloin hänet erotettiin vuonna 1929. Hän yritti kuitenkin vielä neljä kertaa palata valtaan 1930-luvun alussa.
Toukokuussa 1928 Smetona laati ilman Seimasin mielipidettä uuden perustuslain. Uudessa perustuslaissa presidentin valtaoikeuksia kasvatettiin huomattavasti. Smetonan johtama puolue Kansallinen liitto kasvatti suosiotaan ja vaikutusvaltaansa. Smetona antoi itselleen arvonimen tautos vadas (suom. kansakunnan johtaja) ja alkoi luoda itselleen henkilökulttia.
Liettuan ja Saksan välit viilenivät Adolf Hitlerin johtaman kansallissosialistinen puolueen noustessa valtaan, sillä uusi natsi-Saksa ei hyväksynyt Memelin alueen menetystä Liettualle. Natsit muun muassa tukivat Liettuan vastaisia järjestöjä alueella. Vuonna 1934 Liettua laittoi syytteeseen ja tuomitsi vankeuteen lukuisia tällaiseen toimintaan osallistuneita saksalaisia. Vastauksena tähän Saksa julisti Liettuan taloussaartoon. Julistuksen jälkeen Liettua siirsi vientinsä Isoon-Britanniaan. Tämä ei kuitenkaan sopinut talonpojille, jotka lakkoilivat ja kapinoivat. Viranomaiset tukahduttivat kapinat verisesti. Smetonan arvovalta oli kokenut kolauksen ja syyskuussa 1936 hän suostui järjestämään parlamenttivaalit, jotka olivat ensimmäiset vuoden 1926 vallankaappauksen jälkeen.  Kansallista liittoa lukuun ottamatta kaikkien muiden puolueiden osallistuminen vaaleihin kiellettiin. Helmikuussa 1938 uuden perustuslain myötä Smetona sai vielä enemmän valtaa.
Saksan tehtyä Anschlussin Itävallassa, eri maiden poliittiset jännitteet kiristyivät. Maaliskuussa 1938 Puola antoi uhkavaatimuksen Liettualle, jossa se vaati diplomaattisuhteiden solmimista sodan uhalla. Sotilaallisesti heikko ja ilman kansainvälistä tukea Liettua joutui hyväksymään vaatimuksen. Liettuan ja Puolan suhteet tulivat päällisin puolin normaaleiksi. Maat tekivät muun muassa rautatie-, postinvaihto- ja muita sopimuksia. Saksan Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop antoi suullisen uhkavaatimuksen Liettualle, jossa Liettuaa vaadittiin luovuttamaan Klaipėdan alue Saksalle. Puolan vaatimuksen tavoin Liettualla ei ollut muuta mahdollisuutta kuin myöntyä vaatimukseen. Liettuaan syntyi poliittinen sekasorto, jolloin Smetona joutui muodostamaan uuden hallituksen. Hallitukseen hyväksyttiin oppositiopuolueen jäseniä sitten vuoden 1926. Klaipėdan menetys oli Liettualle taloudellinen takaisku ja se joutui Saksan vaikutuspiiriin.
Toinen maailmansota (1939–1945)

Ensimmäinen Neuvostoliiton miehitys
Elokuussa 1939 Saksan ja Neuvostoliiton laatimassa Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisessa etupiirijaossa Liettua kuului aluksi Saksan etupiiriin, mutta 28. syyskuuta 1939 tehdyssä lisäsopimuksessa se vaihdettiin Neuvostoliiton etupiiriin. Muiden Baltian maiden ja Suomen tavoin Neuvostoliitto alkoi vaatia Liettualta lupaa rakentaa maan alueelle sotilastukikohtia. Puolan offensiivin jälkeen Puolan jaossa Neuvostoliitto luovutti Liettualle Vilnan alueen sillä ehdolla, että maa hyväksyi 20 000 puna-armeijan sotilaan tulon maahan.
Talvisodan loputtua Suomessa ja Saksan sotiessa Tanskaa, Norjaa ja Ranskaa vastaan, Neuvostoliitto lisäsi diplomaattista painostusta Liettuaa vastaan. Kesäkuussa 1940 se antoi uhkavaatimuksen Liettualle, jossa vaadittiin Neuvostoliitolle myötämielisen hallituksen muodostamista ja antaa Puna-armeijalle lupa tuoda maahan rajattomasti joukkoja. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov kovensi esittämäänsä uhkavaatimusta sanomalla Moskovaan saapuneelle Liettuan ulkoministerille: ”Teidän täytyy olla sen verran realisti, että ymmärrätte pienten valtioiden aikakauden olevan ohi.”[13] Liettua, jonka alueella oli jo runsaasti neuvostosotilaita, joutui taipumaan vaatimukseen. Presidentti Antanas Smetona pakeni maasta 15 neuvostodivisioonan (150 000 sotilasta) ylitettyä maan rajan 15. kesäkuuta 1940. Tuona päivänä Liettuan katsotaan menettäneen itsenäisyytensä. Augustinas Voldemaras yritti paluuta valtaan, mutta hänet vangittiin ja kuljetettiin Neuvostoliittoon, jossa hänen kohtalonsa oli pitkään hämärän peitossa. Vasta vuosikymmeniä myöhemmin selvisi, että hän menehtyi vankeudessa vuonna 1942.[14]
Liettuan liittämistä Neuvostoliittoon tuli johtamaan varaulkoministeri Vladimir Dekanosov, jolla oli Moskovassa virallinen asema myös turvallisuuspalvelu NKGB:n ulkomaanosaston päällikkönä.[15] Dekanosov muodosti ns. kansanhallituksena kutsutun nukkehallituksen, joka toimi täysin neuvostojohdon tahdon mukaisesti. Justas Paleckisista tuli Liettuan uusi presidentti Smetonan paettua maasta. Parlamentti Seimas lakkautettiin ja tilalle tuli Kansan Seimas. Uuden parlamentin ensimmäiset vaalit järjestettiin heinäkuussa 1940. Ehdokkaina oli ainoastaan kommunisteja. Virallisten tulosten mukaan äänestysprosentti oli yli 90. 21. heinäkuuta parlamentti hyväksyi yksimielisesti maan muuttamisen sosialistiseksi neuvostotasavallaksi ja päätöksen hakea jäsenyyttä osaksi Neuvostoliittoa. 3. elokuuta Neuvostoliitto hyväksyi hakemuksen, jolloin Liettuasta tuli Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta.
Heti Neuvostoliittoon liittymisen jälkeen Liettuassa aloitettiin uudistuksia: maat, yritykset ja pankit kansallistettiin, suurtilat jaettiin pienviljelijöille. Suurtilan kooksi määrättiin 30 hehtaaria ja pienemmätkin tilat saivat rangaistusluontoiset verot maksettavikseen. Kiinteistöt kansallistettiin ja ”porvarit” pakotettiin muuttamaan pois kodeistaan. Näin saatiin tilaa neuvostovirkailijoille, joita saapuikin muualta Neuvostoliitosta. Myös pienyrittäjille langetettiin vero, josta selviäminen oli mahdotonta.[16]
Litin käyttö lakkautettiin. Neuvostoliiton ruplan vaihtokurssi oli liettualaisille epäedullinen. Yhdellä litillä sai 0,90 ruplaa, kun oikealla vaihtosuhteella se olisi ollut 5 ruplaa. Pankit kansallistettiin ja pankkitilit jäädytettiin. Kenellekään ei saanut jäädä haltuun enempää kuin 1 000 ruplan säästöt.[16]
Uudistukset toivat monia ongelmia: kollektivisoinnin myötä maatalousverot nousivat, jolloin lukuisat maanviljelijät joutuivat konkurssiin, yritysten ja pankkien kansallistaminen aiheutti tavarapulan ja kaiken seurauksena seurasi elintason romahdus. Kaikki uskonnolliset, kulttuurilliset ja poliittiset järjestöt kiellettiin. Ainoat hyväksytyt järjestöt olivat Liettuan kommunistinen puolue ja pioneeriliike. 12000 ”kansanvihollista” pidätettiin.
Kesäkuun karkotuksissa viranomaiset karkottivat 17 000 ihmistä, joista monet kuolivat epäinhimillisissä olosuhteissa. Liettuan SNT:n sisäasiainkomissaari Alexandras Guzevičius allekirjoitti asiakirjan, jossa lueteltiin 14 ihmisryhmää, jotka tuli karkottaa. Ryhmään kuuluivat muiden muassa neuvostovastaisten (sekä vasemmisto että oikeisto) puolueiden jäsenet, valtionvastaiset virkamiehet, kirkonmiehet, Punaisen ristin virkailijat sekä kaikki, joilla oli henkilökohtaisia yhteyksiä ulkomaille, kuten filatelistit. Ensimmäiset karkotukset toimeenpantiin 14.–18. kesäkuuta 1941. Miehet vietiin pakkotyöleireille, naiset ja lapset vietiin karkotuspaikkoihin. Myöhemmin Antanas Sniečkus, Liettuan kommunistisen puolueen pääsihteeri, pahoitteli, että Saksan hyökkäys kesällä 1941 esti riittävän tehokkaat karkotukset.[17]
Natsimiehitys

22. kesäkuuta 1941 Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Saksalaiset kokivat Liettuan alueella vain vähän vastarintaa ja miehittivät sen nopeasti kokonaan. Vetäytyessään neuvostojoukot surmasivat liettualaisia poliittisia vankeja. Verisimpänä näistä pidetään Rainiain verilöylyä. Suurin osa liettualaisista piti saksalaisia vapauttajina ja uskoivat näiden palauttavan maalle autonomian tai itsenäisyyden. Liettuan kansallisrintama organisoi kansannousun kesäkuussa 1941, jolloin myös maa julistettiin itsenäiseksi ja perustetun väliaikaisen hallituksen pääministeriksi tuli Juozas Ambrazevičius. Väliaikainen hallitus lakkautettiin 7. elokuuta, jolloin Saksa perusti Ostlandin valtakunnankomissariaatin hallitsemaan Baltian aluetta. Valtakunnankomissaarina toimi Hinrich Lohse. Vuonna 1940 perustettu ”Liettualainen aktivistirintama” (LAF) lähetti Adolf Hitlerille muistion, jossa he vetosivat saksalaisiin Liettuan kansallisten pyrkimysten tunnustamiseksi ja valtiollisen elämän palauttamiseksi. Vastaus oli tyly: liike kiellettiin ja johtajat vietiin Saksaan keskitysleireille. Lisäksi kiellettiin Liettuan fasistien puolue, Nationalistinen puolue (LNP), ja senkin johto vangittiin.[18]
Lukuisat liettualaiset tekivät huomattavaa yhteistyötä saksalaisjoukkojen kanssa. Liettuan kansallisrintama muodosti vapaaehtoispoliisi Tautinio Darbo Apsaugos Batalionasin (TDA), joka osallistui lukuisiin holokaustiin liittyviin juutalaismurhiin. Toinen natsien johtamiin veritekoihin osallistunut oli Vilnassa toiminut Liettuan suojelupoliisi (Saugumo policija).
Holokaustin lisäksi saksalaiset kokosivat liettualaisia pakkotyöhön ja pakottivat nuoria miehiä ryhtymään sotilaiksi. Seurauksena oli vuonna 1943 perustettu Liettuan vapautuskomiteana tunnettu vastarintaliike. Sodan loppupuolella perustettiin Saksan sotilasjohdon alaisuudessa toiminut Liettuan alueelliset puolustusjoukot (LTDF), joiden tarkoituksena oli puolustaa Liettuaa lähestyviltä neuvostojoukoilta. Järjestö kuitenkin lakkautettiin toukokuussa 1944 saksalaisten yrittäessä ottaa se tiukempaan komentoon.
Liettualaiset eivät missään vaiheessa tehneet aseellista vastarintaa saksalaisia vastaan. Sen tekivät neuvostopartisaanit, jotka koostuivat venäläisistä, valkovenäläisistä ja juutalaisista. Partisaanit syyllistyivät lukuisiin hirmutekoihin (muun muassa Kaniūkain verilöyly) ja kokonaisten kylien ja kaupunkien tuhoamiseen. Itäisessä Liettuassa toimi myös Puolan vastarintaliike Armia Krajowa (AK), jonka tavoitteena oli liittää Vilna uudelleen Puolaan. Liike taisteli saksalaisjoukkojen lisäksi Liettuan poliisijoukkoja, alueellisia puolustusjoukkoja ja neuvostopartisaaneja vastaan.
Holokausti Liettuassa

Ennen holokaustia, Liettuassa asui arviolta 210 000 tai 250 000 juutalaista.[19][20] Holokausti Liettuassa voidaan jakaa kolmeen eri vaiheeseen: massateloituksiin (kesäkuu – joulukuu 1941), ghettoaikaan (1942 – maaliskuu 1943) ja lopulliseen ”puhdistukseen” (huhtikuu 1943 – heinäkuu 1944). Toisin kuin muilla Saksan miehittämillä alueilla, joissa teloitukset aloitettiin asteittain, Einsatzgruppen aloitti Liettuassa juutalaisten teloitukset heti sodan ensimmäisinä päivinä. Ponaryn verilöyly oli yksi verisimmistä Liettuan alueella toteutetuista juutalaisvainoista. Arviolta 80 % Liettuan juutalaisista oli saanut surmansa ennen vuotta 1942.[21] Eloonjääneet 43 000 juutalaista keskitettiin ghettoihin ja pakotettiin pakkotyöhön. 21. kesäkuuta 1943 Heinrich Himmler määräsi Liettuan juutalaiset siirrettäväksi keskitysleireille.[22]
Juutalaisten kansanmurha Liettuassa oli lopullisesti 95–97 %, mikä oli yksi suurimmista Euroopassa. Tämä johtui muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta liettualaisten tiiviistä yhteistyöstä saksalaisten kanssa. Liettualaisten keskuudessa juutalaisia pidettiin yleisesti syyllisinä neuvostoajan kärsimyksistä, sillä lukuisat juutalaiset olivat toimineet kommunisteina. Kuitenkin eräät liettualaiset myös pelastivat oman henkensä uhalla juutalaisia keskitysleireiltä. Heistä tunnetuimpia lienevät entinen presidentti Kazys Grinius, joka yhdessä eräiden muiden poliitikkojen kanssa protestoi juutalaisten surmaamista vastaan, ja vilnalainen pappi Alfonsas Lipniûnas, joka vangittiin ja surmattiin Stutthofin keskitysleirillä puolustettuaan juutalaisia sekä sanoin että teoin.[23][24]
Neuvostojoukkojen paluu: toinen Neuvostoliiton miehitys
Kesällä 1944 puna-armeija ylitti itäisen Liettuan rajat samaan aikaan kun Puolan vastarintaliike oli valloittanut Vilnan operaatio Ostra Bramassa. Tammikuussa 1945 Neuvostoliitto valloitti Klaipėdan. Neuvostoliitto miehitti Liettuan uudelleen Yhdysvaltain ja Ison-Britannian hiljaisella suostumuksella (Jaltan konferenssi ja Potsdamin sopimus). Liettuasta tuli uudelleen sosialistinen neuvostotasavalta.
Neuvostotasavallan aika (1944–1990)
Stalinin vainot ja vastarintaliike Neuvostoliitoa vastaan

Useiden liettualaisten pettymykseksi neuvostovalta palasi maahan elo–syyskuussa 1944. Liettuassa oli uskottu Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian vakuutteluja ja julistuksia pienten kansojen oikeuksista vapauteen.
Pyrkiessään palauttamaan maansa vapauden liettualaiset perustivat vastarintaliikkeen (niin sanotut metsäveljet), joka taisteli neuvostojärjestelmää vastaan. Vuonna 1944 Liettuan metsissä taisteli 30000 partisaania neuvostojoukkoja vastaan. Kansan muistiin on jäänyt Kalniškésin metsän taistelu toukokuulta 1945, jolloin liettualaispartisaanit surmasivat 400 NKVD:n miestä. Erityistä urheutta taistelussa osoittivat kaksi naispartisaania. Partisaanit julistettiin ”kansanvihollisiksi” ja NKVD surmasi tutkimatta epäiltyjä ja poltti taloja ja kyliä maan tasalle. Liettuan kommunistit perustivat NKVD:n avuksi ”tuhoamispataljoonia” vuonna 1944. Seuraavana vuonna nimi muutettiin ”kansansuojelijoiksi”, mutta entinen nimi jäi kansalaisten mieliin.[25] Eräs tunnetuimmista toiminnassa mukana olleista oli Neuvostoliiton turvallisuuspoliisin juutalainen majuri Nachmanas Dušanskis, joka kidutti partisaaneja.[26] Tiettävästi viimeinen Neuvostoliittoa vastaan taistellut liettualainen partisaani kuoli tulitaistelussa vuonna 1965.
NKVD asettui Vilnassa vanhaan piirioikeuden taloon ja aloitti neuvostovastaisten henkilöiden vainon. Syyskuusta 1944 huhtikuuhun 1947 rakennuksessa teloitettiin kaikkiaan 767 henkilöä. Vuosina 1944–1953 Liettuassa vangittiin yhteensä 186000 henkilöä, joista 80000 vietiin vankileireille. Lisäksi vangittiin 8000 kansallissosialistien kanssa miehitysaikana yhteistoiminnassa ollutta.[27]
Myös siviilihallintoa ryhdyttiin rakentamaan. Venäjän kommunistipuolueeseen perustettiin Liettuan erityistoimisto, jonka johtajaksi nimitettiin Mihail Suslov. Suslov oli Liettuan todellinen johtaja vuoteen 1946 asti ja hänen tehtävänään oli valvoa Mečislovas Gedvilasin johtamaa Liettuan SNT:n korkeinta neuvostoa. Hallinto ja virkamieskunta olivat paljolti venäläisten käsissä. Pelkästään vuonna 1947 muualta Neuvostoliitosta saapui maahan 12300 virkailijaa.[28]

Maatalouden pakkokollektivointi päätettiin aloittaa Liettuassa vuonna 1948. Päätös oli tehty NKP:n keskuskomiteassa vuotta aikaisemmin ja Liettuan SNT:n ministerineuvosto hyväksyi sen. Tavoitteeseen aiottiin päästä muun muassa taloudellisella kiristyksellä ja joukkokarkotuksilla. Viljelijöiden veroja nostettiin ja vuonna 1948 ne veivät tuloista 75%. Lisäksi nostettiin valtiolle polkuhintaan myytävän sadon osuutta.[29]
Vuoteen 1954 mennessä oli kollektiiveihin saatu liittymään 94% talonpojista. Tavoitteeseen oli päästy partisaanien nujertamisella, karkotuksilla, terrorilla ja taloudellisella kiristyksellä. Neuvostovalta esitti propagandassaan maatalouden kollektivoinnin suurena voittona ja saavutuksena. Maatalouden tuotanto oli kuitenkin laskenut. Kun vuoden 1939 laskennassa maitokarjaa oli 848000 eläintä, oli tulos vuoden 1951 laskennassa 504000 eläintä ja vuonna 1957 yhteensä 531000 eläintä.[29]
Vaikeina aikoina liettualaiset kääntyivät kirkon puoleen. Hallinto hyökkäsi kirkkoa vastaan sulkemalla pappisseminaareja, kieltämällä papeilta uskonnonopetuksen ja sairaalasielunhoidon ja asettamalla seurakunnille niin tuntuvat verot, että pappien palkkaukseen ei jäänyt varoja. Katolilaista kirjallisuutta ei saanut julkaista ennen vuotta 1956. Kirkonmiehiä käskettiin saarnoissaan tuomitsemaan partisaanit.[30]
Kirkkoa käskettiin myöskin katkaisemaan suhteensa Vatikaaniin ja toimimaan ikään kuin valtion virastona. Piispa Kazimieris Paltarokisia painostettiin hylkäämään paavi ja ottamaan marxismi-leninismi pappisseminaarien opetusohjelmaan, mihin hän ei suostunut. Myös monet muut papiston edustajat kokivat kovia. Telšiain piispa Vincentas Borisevičius surmattiin Vilnan MkGB:n vankilassa ja arkkipiispa Mečislovas Reinys vangittiin kesällä 1947. Kuusi kuukautta kestäneiden kuulustelujen jälkeen hän sai kahdeksan vuoden tuomion ja kuoli Vladimirin vankilassa [30]
Suojasää
Josif Stalin kuoli maaliskuussa 1953. Vähitellen alkoi ”suojasääksi” kutsuttu ajanjakso. Se näkyi muun muassa karkotettujen paluuna. Vuosien 1955–1956 aikana Liettuaan palasi 17000 karkotettua. Liettuan SNT:n hallinto sääti lakeja, joilla rajoitettiin heidän oikeuttaan valita asuinpaikkansa.
Kremlin sisäisessä valtataistelussa Lavrenti Berija etsi itselleen tukea neuvostotasavalloista esittämällä alkuperäisväestön aseman vahvistamista venäläisten kustannuksella. Päätöslauselma hyväksyttiin toukokuussa 1953. Vaikka Berija hävisi kamppailun, säilyi päätöslauselma. Liettuassa tämä näkyi siinä, että muualta Neuvostoliitosta tulleista virkailijoista 3 000 kutsuttiin takaisin. Myös kommunistinen puolue alkoi liettualaistua läpi 1950-luvun. LKP:n jäsenistä oli liettualaisia vuonna 1964 60 prosenttia. Puolueen uusi liettualainen jäsenistö suhtautui kommunismiin käytännöllisemmin kuin sen vanha, puolueen maanalaisen kauden kokenut jäsenistö, jonka suhtautuminen liettualaiseen yhteiskuntaan oli ollut vihamielistä.[31]
Nikita Hruštšov tuomitsi vuonna 1956 Stalinin ajan rikokset ja esitti ”sosialistisen laillisuuden” toteuttamista. Kansallisten tasavaltojen asema vahvistui, kun Neuvostoliiton oikeusministeriö lakkautettiin ja jokainen neuvostotasavalta perusti omansa. Oma lainsäädäntö tuli mahdolliseksi, tosin tiukoissa rajoissa.[31]
Talouspolitiikassa päätösvaltaa siirrettiin alueelliselle tasolle. Liettua kuului läntiseen talousneuvostoon, jonka keskus oli Riiassa. Tasavallat saivat myös omaa päätösvaltaa. Liettuan oli täytettävä Moskovan asettamat tuotantotavoitteet, mutta se sai itse päättää, miten niihin päästiin. Maan vanhaa elintarvike-, huonekalu- ja tekstiiliteollisuutta laajennettiin. Kokonaan uutta oli kemianteollisuus. Ympäristöongelmat saivat alkunsa 1950-luvulla. Maataloudessa ryhdyttiin suosimaan kehittyneempiä sovhooseja kollektiivitilojen sijasta. Sovhoosit maksoivat parempaa palkkaa kuin kolhoosit. Tuottajahintoja korotettiin ja tilojen yksityispalstojen verotusta lievennettiin. Vuonna 1959 yksityispalstat käsittivät 5,8% Liettuan maataloudesta, mutta ne tuottivat 80% maan hedelmistä ja 72,4% perunasta. 1960-luvun puolivälissä oli saavutettu sotaa edeltäneen ajan tuotantomäärät.[32]
Suojasää ylsi myös kulttuurielämään. Kansallisen kulttuurin erityispiirteet saivat tietyn tunnustuksen. Liettuassa luotiin kansallisen tason tiede- ja taidepalkintoja. Jotkut sodan jälkeen vaienneet kirjailijat ryhtyivät uudelleen julkaisemaan tekstejään ja pannaan julistetun kansallistaiteilijan M. K. Čiurlionisin varastoon viedyt teokset palasivat jälleen esille museoihin. Unkarin kansannousu vuonna 1956 nosti toiveita myös Liettuassa. Opiskelijat pitivät Vilnassa ja Kaunasissa kynttilämielenosoituksen kokoontumalla kansallisten merkkimiesten haudoille. Liettuan kommunistijohto ryhtyi omiin puhdistuksiin ja vuosina 1957–1958 useita kulttuurihenkilöitä erotettiin viroistaan ”ideologisen valppauden puuttumisen tähden”.[33]
Kirjallisuudessa astui esiin uusi sukupolvi, joka rikkoi sosialistisen realismin kaanonia. Mykolas Slukis rohkeni kuvata romaanissaan Portaat taivaaseen neuvostohallintoa vastaan taistelleita partisaaneja inhimillisinä ihmisinä. Myös kuvataide rikkoi rajoja luopumalla sosialistisesta realismista ja kokeilemalla jälleen lasimaalauksia, jotka oli kielletty niiden kirkollisten muistumien takia. Ilmapiiri alkoi kuitenkin kiristyä jälleen 1960-luvulla.[34]
Pysähtyneisyyden aika

Ensimmäiset merkit kiristyvästä ilmapiiristä saatiin jo 1960-luvun alussa, jolloin käynnistettiin uusi kampanja, jossa painotettiin neuvostokansojen yhteisyyttä kansallisia erityispiirteitä vastaan. Leonid Brežnev nousi pääsihteeriksi vuonna 1964. Hän aloitti Neuvostoliitossa paluun talouden keskittämiseen. Samalla aloitettiin Baltian maiden venäläistämispolitiikka. Moskova määräsi 1970-luvulla, että tohtorinväitöskirjat on kirjoitettava yksinomaan venäjäksi. Lisäksi aloitettiin kaksikielisyysohjelma, jolla jo alakouluissa opetus annettiin sekä liettuaksi että venäjäksi. Lisäksi televisio vähensi liettuankielisten ohjelmien määrää.[35]
Koulutettu väestö alkoi mukautua järjestelmään ja liettualaisten osuus puolueen jäsenistössä alkoi nousta. Noin 20% jäsenistä oli vuonna 1975 jokin korkeamman asteen tutkinto. Syynä puolueeseen liittymiseen oli se, että jäsenyydellä saattoi edistää omaa uraansa valtarakenteessa tai luoda ammatillista uraa. Tämä johti tilanteeseen, missä julkisesti ylistettiin neuvostokommunismia ja yksityisesti, luotettujen kesken arvosteltiin järjestelmää kovalla kädellä. Oli myös idealisteja, jotka uskoivat, että työläisten asema kaipaa edelleen parantamista ja että puoluetta voi uudistaa sisältä päin edistäen samalla Liettuan asiaa. Mitään politiikkaa ei Liettuassa tehty, vaan noudatettiin Moskovan antamia ohjeita.[36]
Pitkäaikaista paikallisjohtajaa Antanas Sniečkusta seurasi tämän kuoltua vuonna 1974 Petras Griškevičius. Griškevičius oli pitkän linjan kommunisti ja oli nuoruudessaan palvellut neuvostoarmeijan liettualaisessa 16. divisioonassa. Hän toteutti venäläistämispolitiikkaa ja oli loppuun asti lojaali Brežneville. Hänen aikanaan venäläisillä oli selkeä yliedustus Liettuan hallinnossa ja onkin huomattavaa että vasta vuonna 1988 puolueen keskuskomitean kokouksissa puhuttiin liettuaa. Muualta Neuvostoliitosta muutti 1970-luvulla keskimäärin 7 000 henkilöä vuosittain Liettuaan, kun se 1960-luvulla oli ollut keskimäärin 4 300 henkilöä.[37]
Vaikka Liettuassa alkoikin 1970-luvulla syntyä epäpoliittinen kulutusyhteiskunta, eli pinnan alla myös vastarinta järjestelmää kohtaan. Neuvostoliiton kasvavat talousvaikeudet 1970-luvulta eteenpäin hidastivat kulutusyhteiskunnan syntyä. Kansalaisoikeustoiminnan keskipisteenä olivat vainotut katoliset papit, jotka saivat tuekseen kolhoositalonpoikia ja työläisiä. Vuonna 1968 julistettiin Neuvostoliittoon laki, jonka mukaan kansalaisilla on oikeus esittää viranomaisille vetoomuksia. Liettuan katoliset esittivät vetoomuksen pappisseminaarien avaamisesta. Vuonna 1979 esitettiin vetoomus Klaipėdan uuden kirkon palauttamisesta uskoville. Vetoomuksen allekirjoitti kaikkiaan 148 149 kansalaista. Vuonna 1972 alkoi ilmestyä maanalainen, Liettuan katolisen kirkon kronikka, joka levisi lukijoille kirjoituskoneella tehdyillä kopioilla. Se käsitteli uskonnonvapaus- ja kansalaisoikeuskysymyksiä. Sen tekijät pitivät yhteyttä Moskovan toisinajattelijoihin, kuten Andrei Saharoviin.[38]
Liettuan nuorisossa esiintyi liikehdintään 1960–1970-lukujen vaihteessa. Protestoidakseen miehitystä vastaan 19-vuotias Romas Kalanta teki polttoitsemurhan Kaunasissa. Kalantan hautajaisista tuli nuorison protesti järjestelmää vastaan. 3000 nuorta lauloi kiellettyä kansallislaulua, kantoi kiellettyä lippua ja kaatoi miilisiautoja. Mielenosoitukset kestivät useamman päivän ja lakkasivat vasta kun 7 000 miliisiä tukahdutti mellakan. Vain 500 nuorta pidätettiin ja suurin osa vapautettiin heti kun hiukset oli leikattu siistimmiksi.[39]
Kamppailussa liettualaisten mielistä neuvostovalta ryhtyi monenlaisiin toimiin. Kirkollisille juhlille kehitettiin 1960–1970-luvuilla maallisia korvaajia. Pääsiäisen tilalle otettiin kevään juhla ja avioliittoon ryhdyttiin vihkimään loisteliaissa avioliittopalatseissa. Šiluvan Neitsyt Marian ilmestymispaikalle järjestettävää pyhiinvaellusta vaikeutettiin vuodesta toiseen muun muassa tiesuluilla ja vuonna 1979 paikkakunta asetettiin siellä väitetyn ”riehuvan kulkutaudin” vuoksi karanteeniin. Maan perinteinen puunveistotaide otettiin palvelemaan hallitsevaa ideologiaa. Kansantaiteilijoilta tilattiin vuosien 1941–1945 suuren isänmaallisen sodan muistomerkkejä. Lisäksi perustettiin valtion tukea saavia kansantanssiryhmiä ja liettualainen kommunistiveteraani V. Kapsuskas-Mickevičius nostettiin sankariksi. 1700-luvulla elänyttä pappisrunoilija Kristijonas Donelaitisia ylistettiin ja pidettiin lähes sosialistisen realismin varhaisena esitaistelijana.[40]
Henkeä kohden laskettuna Liettuassa ilmestyi eniten toisinajattelijoiden samizdat-julkaisuja ja tapahtui eniten mielenosoituksia ja massatapahtumia koko Neuvostoliitossa.
Vuosina 1965–1978 10,3% mielenosoituksista tapahtui Liettuassa, vaikka Neuvostoliiton väestöstä liettualaisia oli vain 1,3%. 1970–1980-lukujen mielipidevangeista 150 oli liettualaisia. Vuosina 1968–1970 oikeudessa tuomittiin 103 henkeä neuvostovastaisuuden takia ja KGB käsitteli hallinnossaan 375 henkilön tapaukset.[41]
Perestroika ja tasavallan uudelleensynty

Vuonna 1988 kaikki poliittinen, taloudellinen ja kulttuurillinen toiminta oli Liettuan kommunistisen puolueen hallinnassa. Liettualaiset, latvialaiset ja virolaiset vastustivat neuvostojärjestelmää muita neuvostokansoja enemmän ja tukivat Mihail Gorbatšovin uudistuspolitiikkaa (glasnost ja perestroika). Ronald Reagan vieraili Neuvostoliitossa toukokuussa vuonna 1988. Hän pääsi tapaamaan myös toisinajattelijoita, ja tavattujen joukossa olivat myös liettualaiset Nijole Sadunaitè ja Antanas Terleckas. Liettuan puoluelehti tuomitsi jyrkästi tapaamisen, mutta puoluelehden tuomio toi asian suuren yleisön tietoisuuteen. Se myös nosti toisinajattelijoiden arvostusta kansan keskuudessa.[42]
Pian tapaamisen jälkeen alkoi Liettuan vapauden liiton julkinen toiminta. Heinäkuussa samana vuonna liitto esitti, että sen johtoon kuuluivat Sadunaitè ja Terlecas. Liitto asetti tavoitteekseen liettualaisten kansallisen tietoisuuden kohottamisen ja päämääräkseen Liettuan itsenäisyyden palauttamisen. Liitosta ei ollut joukkoliikkeeksi, mutta tulevina vuosina sillä oli tärkeä osa mielenosoitusten järjestäjänä. Se otti jo vuonna 1988 julkiseen keskusteluun esille stalinismin ajan rikokset, kuten maasta karkotukset.[42]
Liettualaisen älymystön johdolla perustettiin vuonna 1988 uudistusliike Sąjūdis.Uuden kansanliikkeen syntyä edelsi kaksi merkittävää asiaa. Virossa oli jo perustettu kansanrintama (Eesti Rahvarinne), mutta Liettuan tiedotusvälineet eivät kertoneet asiasta mitään. Toukokuussa 1988 kaksi virolaista tutkijaa vieraili Liettuan tiedeakatemiassa ja kertoi tapahtuneesta, mikä innosti esimerkillään liettualaista älymystöä toimimaan samoin. Toisena tekijänä oli liettualaisten kommunistien salamyhkäinen menettely Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 19. konferenssin alla. Moskova oli vaatinut avointa toimintaa kunkin tasavallan puoluekokousedustajien valinnassa. Puolue ilmoitti edustajansa 28. toukokuuta 1988, jotka oli valittu puolueen salaisessa kokouksessa ehdokasasettelun ollessa virallisesti kesken. Liettuan edustajistossa oli vanhoillisilla selvä yliedustus.[43] Tapaus aiheutti vastalauseryöpyn tiedeakatemiassa ja kesäkuun alussa järjestettiin suuri keskustelutilaisuus, johon saapui 500 edustajaa. Tilaisuudessa perustettiin Liettuan perestroikan aloiteryhmä,"Sajūdžio iniciatyvinè grupė" [44] eli lyhyesti Sąjūdis.
Kansanliike alkoi muovailla toimintaohjelmaansa asettamalla yhteiskunnallisen komission. Neuvostoeliitin etuoikeudet haluttiin lakkauttaa, sosiaaliavun lisäämistä ja työläisten elintason parantamista kannatettiin ja viranomaiset haluttiin tekemistään päätöksistä vastuuseen. Sąjūdis asetti myös kulttuurikomission, joka vaati ohjelmassaan kulttuuriperinnön säilyttämistä, kulttuurimuistomerkkien säilyttämistä ja yhteyksien luomista ulkoliettualaisiin. Kansallisuussuhteiden komitea esitti liettuan korottamista viralliseksi kieleksi ja historian palauttamista kansalle julkistamalla merkittäviä asiakirjoja. Ehdotettiin myös hintareformia, siirtolaisuuden vähentämistä, kaupan kehittämistä ja ekologisesti kestävää luonnonvarojen käyttöä. Itsenäisyydestä ei puhuttu vielä tässä vaiheessa mitään.[45]
28. syyskuuta 1988 Liettuan vapauden liitto järjesti mielenosoituksen Neuvostoliiton-Saksan toisen sopimuksen vuosipäivänä. Kyseisessä sopimuksessa Liettua oli luovutettu Neuvostoliiton etupiiriin. Liitto etsi yhteenottoa viranomaisten kanssa ja sai haluamansa. Korkein puoluejohto oli kutsunut mielenosoitusta tukahduttamaan 800 miestä, joihin kuului myös Neuvostoliiton sisäministeriön erikoisjoukkoja Minskistä. Miliisien ja mielenosoittajien välille puhkesi yhteenottoja, jotka kestivät seuraavaan yöhön.[46]
Seuraavana päivänä tilanteeseen heräsi myös Sąjūdis. Se järjesti yhdessä Vapauden liiton kanssa mielenosoituksen, missä tuomittiin turvallisuusviranomaisten käyttämä väkivalta. Lokakuun neljäntenä päivänä kommunistisen puolueen keskuskomitea kutsui Sąjūdisin neuvotteluihin. Liennyttääkseen jännitystä kommunistipuolue teki myönnytyksiä: se otti käyttöön tasavallan aikaisen trikolorin, asetti liettuan viralliseksi kieleksi ja tapasi kardinaali Sladkevičiusin keskustellakseen katolisen kirkon ongelmista.Viranomaiset ja Sąjūdis teettivät yhdessä tutkimuksen mielenosoituksen yhteydessä olleista väkivaltaisuuksista. Puoluejohtaja Songaila todettiin syypääksi ja hän erosi, sillä Moskova veti häneltä tukensa. Hänen tilalleen astui Algirdas Brazauskas[47] Myös Sąjūdis järjestäytyi. Se piti edustajainkokouksen, jota kutsuttiin nimellä "Vilnan toinen suuri seimas". Kokouksessa valittiin puheenjohtajaksi Vytautas Landsbergis.[48]
Vastavetona Liettuan kansallismieliselle liikehdinnälle joukko venäläisiä perusti vuonna 1988 Yhtenäisyys-liikkeen (Jedinstvo). Se vastusti liettuan kielen virallistamista. Järjestö sai aikaan joitain mielenosoituksia, mutta maan puolalaisvähemmistö ja venäläinen kulttuuriyhdistys eivät tukeneet sitä. Liike kuihtui seuraavana vuonna.[49]
Vuonna 1989 tapahtumat etenivät nopeasti. Tammikuussa Sąjūdis voitti murskaavasti Liettuan korkeimman neuvoston täytevaalit. Tasavallan itsenäisyyspäivää vietettiin näyttävästi 16. helmikuuta. Pääsiäisenä pidettiin yleisliittolaisen edustajakokouksen vaalit ja Sąjūdis esitti ohjelmassaan täysin avoimesti täyden itsenäisyyden palauttamista. Algirdas Brazauskas hermostui ja esitti Sąjūdisin toiminnan rajoittamista. Vaalitaktisesti Sąjūdis asetti vastaehdokkaan kommunisteille kaikissa muissa piireissä paitsi Brazauskasin ja toisen sihteerin Beriozovin vaalipiireihin. Barazauskas ja Beriosov olivat ainoat ensimmäisellä kierroksella läpi menneet kommunistiehdokkaat. Vaalitappion jälkeen kommunistit suostuivat neuvotteluihin Sąjūdisin kanssa.[50]
23. elokuuta 1989, kun Molotov–Ribbentrop-sopimuksesta oli tullut kuluneeksi 50 vuotta, liettualaiset, latvialaiset ja virolaiset muodostivat 600 kilometriä pitkän ihmisketjun protestiksi.
Sąjūdisin  vaikutuksesta Liettuan neuvostotasavallan korkein neuvosto kumosi vuoden 1940 päätöksen olla osa Neuvostoliittoa, hyväksyi monipuoluejärjestelmän 7. joulukuuta ja kansallislaulun. Merkittävä osa Liettuan kommunistisen puolueen jäsenistöstä kannatti Sąjūdista. 19.-20 1989 Liettuan kommunistinen puolue päätti Brazauskasin johdolla pitämässään 20. edustajainkokouksessa julistautua itsenäiseksi Neuvostoliitosta. Puolueesta tuli myöhemmin Liettuan demokraattinen työväenpuolue.[51]
Liettuan tasavalta (1990–)

Taistelu itsenäisyydestä (1990–1991)
Vuonna 1990 Sąjūdis voitti Liettuan korkeimman neuvoston vaalit.[52] 11. maaliskuuta 1990 korkein neuvosto julisti Liettuan itsenäiseksi ensimmäisenä Neuvostoliiton alueena. Korkein neuvosto myös nimitti valtion uudet johtajat ja laati väliaikaisen perustuslain. Tuona päivänä katsotaan Liettuan neuvostotasavallan lakanneen olemasta. Vytautas Landsbergisista tuli valtion päämies ja Kazimira Prunskienėsta ministerikabinetin puheenjohtaja.
15. maaliskuuta Neuvostoliitto asetti poliittisia ja taloudellisia pakotteita Liettuaa vastaan. Puna-armeija miehitti muutamia Vilnan tärkeitä julkisia rakennuksia. Lisäksi panssarivaunuja määrättiin partioimaan kaduille. Liettualaiset hallituksen kannustamana protestoivat Neuvostoliiton toimia väkivallattomasti.
10. tammikuuta 1991 Neuvostoliiton viranomaiset yrittivät tukahduttaa Liettuan hallitusta tukemalla liettualaisista kommunisteista koostuvaa Kansallista pelastuskomiteaa. Kolme päivää myöhemmin ns. tammikuun tapahtumissa Puna-armeija otti väkivalloin haltuunsa Vilnan televisiotornin. Valtauksessa sai surmansa 14 aseetonta liettualaista mielenosoittajaa ja 700 haavoittui. Kansallinen pelastuskomitea julisti Liettuan hallituksen lakkautetuksi, vaikka korkeimman neuvoston ja hallituksen päärakennuksia ei koskaan vallattu. Neuvostoliitto epäonnistui itsenäisyysliikkeen murskaamisessa, kun televisiotornin verilöyly tuli ulkomaiden tietoisuuteen. Liettuan hallitus sai jatkaa toimintaansa.
9. helmikuuta järjestetyssä kansanäänestyksessä yli 90 % äänestäneistä (äänestysaktiivisuus 76 % äänioikeutetuista) äänesti itsenäisen Liettuan puolesta.
Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen aikana neuvostojoukot ottivat haltuun lukuisia tärkeitä rakennuksia Vilnassa. Vallankaappauksen epäonnistuttua sotilaat palasivat takaisin kasarmeihinsa. Liettuan hallitus kielsi kommunistisen puolueen toiminnan ja määräsi sen omaisuuden takavarikointiin. Ensimmäisenä Liettuan itsenäisyyden tunnusti Islanti ja lopulta Venäjä tunnusti itsenäisyyden syyskuussa 1991 useita kuukausia kansanäänestyksen jälkeen.
Uuden valtion rakentaminen
Kuten monissa muissakin entisen Neuvostoliiton maissa, myös Liettuassa uudistusliike Sąjūdis menetti kannatustansa. Ihmiset odottivat pääsevänsä nopeasti kapitalistiseen järjestelmään, mikä oli mahdotonta. Markkinatalouteen siirtyessä työttömyys kasvoi voimakkaasti. Liettuan demokraattisesta työväenpuolueesta tuli Sąjūdisin vastaehdokas vuoden 1992 parlamenttivaaleissa. Sąjūdis koki vaaleissa tappion työväenpuolueen saadessa Seimasiin enemmistön. Työväenpuolueella ei kuitenkaan ollut tarpeeksi valtaa muuttaa perustuslakia. Vasemmisto koki kuitenkin tappion seuraavissa vaaleissa vuonna 1996 , joissa oikeistolainen Kotimaan liitto sai vaalivoiton. Hitaasti merkitystään menettänyt Sąjūdis muuttui puolueesta julkiseksi organisaatioksi.
Yksityistäminen
Markkinatalouteen siirtymiseksi valtion omistamat yritykset ja ihmisille vuokratut asunnot yksityistettiin. Koska ihmisillä ei ollut rahaa, hallitus jakoi tositteita, joilla voitiin yksityistää esimerkiksi kiinteistö. Yhtiöiden yksityistäminen järjestettiin huutokaupoissa. Toisin kuin Venäjällä, Liettuassa yksityistäminen ei luonut pientä muuta väestöä rikkaampaa ryhmää. Tämä johtui mahdollisesti siitä, että yksityistäminen aloitettiin pienistä yrityksistä kuin suurista. Yksityistämiseen liittyi myös ongelmia. Monet yritykset jotka olivat menestyneet Neuvostoliiton sisämarkkinoilla, menettivät asiakkaansa.
Puolustuspolitiikka
Vaikka Liettuasta tuli itsenäinen valtio, pysyi valtion alueella kuitenkin merkittävä määrä Venäjän armeijan sotilaita. Venäläisten joukkojen kotiutus Venäjälle oli yksi 1990-luvun Liettuan ulkopolitiikan päätavoitteista. Liettua ja Venäjä allekirjoittivat 8. syyskuuta 1992 sopimuksen, jossa sovittiin venäläisten joukkojen lähtevän maasta 31. elokuuta 1993 mennessä, mikä myös toteutui.
Ensimmäinen uuden tasavallan sotilaallinen järjestö oli Liettuan vapaaehtoisjoukot, jotka perustettiin pian itsenäisyysjulistuksen jälkeen. Myöhemmin muodostettiin Liettuan puolustusvoimat, joiden sotilashaaroiksi tulivat maavoimat, merivoimat, ilmavoimat ja vapaaehtoisjoukot. Liettuan erikoisjoukot aloittivat toimintansa virallisesti vuonna 2008.
Kansallisen valuutan luominen ja integroituminen länteen

Itsenäisyyden jälkeen Liettuan uudeksi valuutaksi haluttiin jo sotien välisenä aikana käytössä ollut liti. Tämä ei kuitenkaan tapahtunut nopeasti ja Venäjän ruplan jälkeen väliaikaiseksi valuutaksi otettiin talonas (kutsuttiin myös nimellä Vagnorkė ja Vagnorėlis pääministeri Gediminas Vagnoriusin mukaan). Talonas oli kuitenkin hyvin yksinkertaisesti luotu, joten sitä väärennettiin helposti ja inflaatio kasvoi. Liti otettiin uudelleen käyttöön kesäkuussa 1993.

Lokakuussa 2004 Liettua liittyi Euroopan unionin ja Naton jäseneksi. Yksi suurimmista ehdoista Liettuan EU-jäsenyydelle oli, että maan täytyi luvata sulkea neuvostoteknologiaa ja Tšernobylin onnettomuustyyppiä edustava Ignalinan ydinvoimala. Voimala suljettiin lopullisesti 31. joulukuuta 2009.[53] Liettua aikoo rakentaa alueelle uuden ydinvoimalan.[54]
NATO:n jäsenenä Liettua osallistuu kriisinhallintaoperaatioihin Afganistanissa (ISAF), Kosovossa ja Bosnia ja Hertsegovinassa.
12. heinäkuuta 2009 Dalia Grybauskaitėsta tuli maan uusi presidentti Valdas Adamkusin jälkeen. Grybauskaitė on maan ensimmäinen naispresidentti.[55]
Lähteet
Kallio, Aulis: Liettuan historia. Jagellonica-kulttuuriyhdistys,Tampere, Tampereen yliopistopaino- Juvenes Print Oy, 2009 ISBN 978-951-98665-3-6
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

*


Molekyyli on kahden tai useamman kovalenttisesti sitoutuneen atomin muodostama sähköisesti neutraali ryhmä.[1] Molekyylien muodostamaa yhdistettä kutsutaan molekyyliyhdisteeksi.
Ionisidoksellisissa aineissa ei ole varsinaisia molekyylejä, joskin myös niissä olevat ionit voivat olla kahden tai useamman atomin muodostamia.
Kemiallista yhdistettä ei voi jakaa molekyyliä pienempiin yksiköihin; molekyyli on aineen pienin osa, joka säilyttää koostumuksensa ja kemialliset ominaisuutensa. Yksinkertaisin molekyyli on vetymolekyyli (H2), joka koostuu kahdesta vetyatomista ja joiden välillä on yksi kovalenttinen sidos.
Merkitseminen
Molekyylejä voidaan merkitä molekyylikaavalla, rakennekaavalla, viivakaavalla tai joskus kun ei tiedetä molekyylin muodostavien atomien lukumäärää voidaan niiden suhteet laskea ja ilmoittaa se empiirisellä kaavalla. Molekyylikaavasta selviää ainoastaan molekyylin muodostavien atomien lukumäärä. Se ei kerro molekyylin rakenteesta mitään. Avaruudellisella rakenteella on suuri merkitys muun muassa isomeriassa, rakennetta kuvaamaan on kehitetty rakenne ja viivakaava, joista näkyvät myös atomien väliset sidokset.
Molekyylin sidokset

Atomit muodostavat toistensa kanssa erilaisia sidoksia. Orgaanisessa kemiassa tärkein rooli on hiilen muodostamilla sidoksilla. Sidosten kuvaamiseen on kehitetty matemaattinen malli, jota kutustaan molekyyliorbitaalimalliksi. Mallin mukaan sidoksen muodostavien atomien uloimmat orbitaalit hybridisoituvat eli "yhtyvät" ja muodostavat tietyn määrän samanenergiaisiä hybridiorbitaaleja. Hybridiorbitaalien lukumäärä riippuu hybridisoitumistyypistä eli siitä, montako atomiorbitaalia hybridisoitumiseen osallistuu. Alkeellisimmat hybridisoitumistyypi ovat sp³-, sp²- ja sp-hybridisaatiot. Näissä hybridisaatioissa yksi s-orbitaali yhdistyy p-orbitaalien kanssa. Hybridisoituvien p-orbitaalien lukumäärä selviää p-orbitaalin eksponentista.[2]
Atomien välinen kovalenttinen sidos muodostuu atomien orbitaalien peittäessä toisiaan. Jos orbitaalit peittävät toisiaan sidosakselin suuntaisesti (tällöin peittoaminen on vahvaa), syntyy σ-sidos. Näin tapahtuu esimerkiksi s- ja p-orbitaalien muodostaessa sidosta tai  kahden p-orbitaalin muodostaessa sidosta, mikäli p-orbitaalit peittävät toisiaan pituussuunnassa. Mikäli molekyylin atomit ovat sp³-hybridisoituneita, niiden välille syntyy σ-sidos. σ-sidos on pyörähdyssymmetrinen eli sidos ei rikkoudu vaikka sen muodostavat atomit pyörisivät toistensa suhteen. Tämä mahdollistaa molekyylin eri konformaatiot. On kuitenkin huomattava, että vety ei hybridisoidu.[2][3]

Atomi voi kuitenkin muodostaa useampia sidoksia kuin yhden. Tällaisia aineita ovat muun muassa hiili, happi ja typpi. Mikäli atomien välillä on niin sanottu kaksoisidos, on niiden välillä σ-sidoksen lisäksi π-sidos. π-sidos syntyy, kun kaksi p-orbitaalia peittävät toisiaan kohtisuorasti sidosakseliin nähden. Tällöin peittoaminen on heikompaa kuin σ-sidoksen tapauksessa.[3]
Esimerkiksi hiilen muodostaessa kaksoissidoksen on hiiliatomi sp²-hybridisoitunut. Tällöin yksi p-orbitaali jäänyt hybridisoitumatta. Hybridisoitumaton p-orbitaali yhdistyy toisen sp²-hybridisoituneen atomin kanssa hybridisoitumatta jääneen p-orbitaalin kanssa. P-orbitaalien yhdistymisen tuloksena muodostunut π-sidos on jäykkä sidos. π-sidos ei ole σ-sidoksen tavoin pyörähdyssymmetrinen eli atomit eivät voi pyöriä toistensa suhteen rikkomatta niiden välistä sidosta. Tällä on suuri merkitys esimerkiksi cis-trans-isomeriassa.[2]
Bentseenirenkaan hiilet ovat kaikki sp²-hybridisoituneita. Tällöin bentseenirenkaaseen muodostuisi kolme π-sidosta. Sidokset eivät kuitenkaan paikannu tiettyyn paikkaan renkaassa vaan ne ovat yhteisiä koko renkaan kesken, tätä kuvataan usein kahdella toruksen muotoisella renkaalla. Sanotaan, että π-sidoselektronit ovat delokalisoituneita.[2]
Kolmoissidoksen muodostuminen on hyvin samankaltainen kuin kaksoisidoksenkin. Kolmoissidoksen tapauksessa kuitenkin on neljä hybridisoitumatonta p-orbitaalia, jotka muodostavat kaksi π-sidosta. π-sidokset ovat kolmoissidoksen tapauksessa kohtisuorassa toisiinsa nähden ja kaksoissidoksen tapaan kolmoissidos on jäykkä eikä se ole pyörähdyssymmetrinen.[2]
Heikot sidokset
Molekyylien välillä vaikuttaa voimia, jotka ovat heikkoja verrattuna atomien välisiin vahvoihin sidoksiin. Molekyylien välillä vaikuttavat heikot sidokset jakaantuvat vetysidoksiin, dipoli-dipolisidoksiin ja dispersiovoimiin. Kahta ensimmäistä sidostyyppiä esiintyy ainoastaan poolisten molekyylien välillä. Dispersiovoimia esiintyy myös poolittomien molekyylien välillä.
Ionin ja molekyylin välillä esiintyy myös ioni-dipolisidoksia.
Isomeria

Isomeereiksi kutsutaan molekyyleja, joilla on sama molekyylikaava, mutta niiden rakenne on erilainen. Isomeria voidaan jakaa karkeasti rakenneisomeriaan ja stereoisomeriaan. Ensimmäisen kerran isomeria havaittiin vuonna 1828. Löytäjä oli Friedrich Wöhler kun hän kuumensi epäorgaanista ammoniumsyanaattia ja huomasi sen muuttuvan orgaaniseksi ureaksi, ja että näiden kahden aineen alkuainerakenne on samanlainen aineiden ominaisuuksien ollessa kuitenkin erilaiset.[4]
Symmetria
Molekyylillä on symmetriaa, jos sillä on useita toisistaan erottamattomia asentoja. Asennosta toiseen johtavaa teoreettista toimenpidettä kutsutaan symmetriaoperaatioksi. Symmetriaoperaatio suoritetaan aina jonkun symmetria-alkion (piste, suora tai taso) suhteen. Symmetriaoperaation jälkeistä asentoa ei voida erottaa alkuperäisestä.
Symmetrian tarkastelu on keskeistä molekyylirakenteiden määrittämiseksi ja luokittelemiseksi. Aineen spektriä (IR, Raman) tulkitsemalla saadaan tietoa aineen symmetriasta ja edelleen sen rakenteesta. Spektrissä esiintyvien vöiden avulla voidaan esimerkiksi todeta, onko kolmiatominen molekyyli lineaarinen vai taipunut (v-muoto).
Molekyylin symmetria ilmaistaan sen pisteryhmällä. Pisteryhmä on merkintä, joka ilmaisee kaikki molekyylin symmetriaominaisuudet.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ball, Philip| title = Kemian eturintamassa: Matka molekyylien maailmaan| location = Helsinki| publisher = Terra Cognita| year = 1997| version = (Designing the molecular world: Chemistry at the Frontier, 1994). Suomentanut Kimmo Pietiläinen| id = ISBN 952-5202-07-0}}

Luokka:Kemia
Luokka:Molekyylifysiikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit