Syyskuun 11. päivän terroriteoiksi (käytetään myös nimityksiä Syyskuun 11., WTC-iskut ja 9/11) kutsutaan terrori-iskujen sarjaa, joka tapahtui Yhdysvalloissa 11. syyskuuta 2001. Tällöin kaapattiin neljä matkustajalentokonetta,[1] joista kaksi ohjattiin tahallisesti päin World Trade Centerin kaksoistorneja New Yorkissa. Etelätorni tuhoutui vajaan tunnin kuluttua ja Pohjoistorni vajaan kahden tunnin kuluttua. Kolmas lentokone ohjattiin päin maan pääkaupungin Washingtonin tuntumassa olevaa Pentagonin rakennusta. Neljäs lentokone putosi maahan Shanksvillessä, Pennsylvaniassa.[2][3]
Yhdeksän tunnin kuluttua tuhoutui vielä kolmas tornitalo, WTC 7, johon ei osunut lentokonetta.[4]
Lentokoneiden kaappaajat olivat 19 Al-Qaidan terroristia, jotka toimivat Osama bin Ladenin[5] ja Khalid Sheikh Mohammedin komennossa.[6] Tutkimusten perusteella WTC:n kaksoistornien sortumisen syynä pidetään lentokoneiden törmäysten aiheuttamia rakennevaurioita ja tulipaloja.[7] WTC 7:n romahdus puolestaan aiheutui tulipaloista, joiden vuoksi rakenteet pettivät.[8]
Iskuissa kuoli yhteensä lähes 3000 ihmistä, joista yli 2700 sai surmansa kaksoistorneissa ja niihin lentäneissä lentokoneissa[3]. Välillisesti iskun seurauksena on kuollut vuoden 2016 heinäkuuhun mennessä vielä ainakin 1064 ihmistä, lähinnä syövän saaneita pelastustyöntekijöitä. Syöpään sairastuneita on ilmaantunut yhteensä noin 5500.[9]
Terroritekojen jälkeen Yhdysvallat aloitti vielä tähän päivään asti kestäneen terrorisminvastaisen sodan.
Terroriteot

Varhain aamulla 11. syyskuuta 2001 yhteensä 19 kaappaajaa otti haltuunsa neljä matkustajalentokonetta. Ne olivat American Airlinesin lento AA 11 ja United Airlinesin lento UA 175, jotka olivat matkalla Bostonista Los Angelesiin, American Airlinesin lento AA 77 Washingtonista Los Angelesiin ja United Airlinesin lento UA 93 Newarkista San Franciscoon.[10]
AA 11 törmäsi World Trade Centerin pohjoistorniin kello 8.46 ja UA 175 etelätorniin kello 9.03[11]. Aluksi törmäyksen syystä ei ollut varmuutta. Tiedotusvälineissä ei tiedetty, oliko kyseessä onnettomuus vai tahallinen teko. Toisen iskun jälkeen tekojen tahallisuus alkoi olla ilmeistä. Presidentti George W. Bush antoi kello 9.30 lausunnon, jonka mukaan oli tapahtunut ”ilmeinen terroristihyökkäys”.[12] Kolmas kaappaajaryhmä ohjasi AA 77:n päin Pentagonia kello 9.37[11]. Neljäs lento UA 93, jonka kohteena oli luultavasti joko Valkoinen talo tai Yhdysvaltain kongressirakennus Capitol, putosi maahan lähelle Shanksvilleä Pennsylvaniaan kello 10.03, kun matkustajat olivat yrittäneet saada lentokoneen haltuunsa kaappaajilta[2][10].
Jotkut matkustajat ja henkilökunta pystyivät soittamaan lentokoneista radio- tai matkapuhelimilla ja kertomaan yksityiskohtia, kuten että jokaisessa lentokoneessa oli useita kaappaajia ja että he olivat käyttäneet kyynelkaasun tai pippurisumuttimen kaltaista suihketta[13][14]. Kaappaajilla oli mukana veitsiä, joilla he puukottivat lentoemäntiä ja ainakin yhtä matkustajaa[15]. Iskuja tutkimaan asetettu 9/11-komissio vahvisti myöhemmin tiedon, että kaappaajista kaksi oli ostanut vastikään Leathermanin monitoimiveitsen[16]. Sekä AA 11:n lentoemäntä että UA 175:n ja 93:n matkustajat mainitsivat kaappaajilla olevan pommin, mutta yksi matkustajista arveli sen olevan valepommi. Ilmeisesti se piti paikkansa, sillä putoamispaikoilta ei löydetty jäänteitä räjähteistä.[15]
Lennon 93 mustan laatikon nauhoitusten ja lentokoneesta soitettujen puheluiden perusteella tiedetään, että henkilökunta ja matkustajat yrittivät ottaa lentokoneen haltuunsa saatuaan puhelimitse tietää, että samalla tavalla kaapattuja koneita oli jo törmännyt rakennuksiin samana aamuna. Kaappaajat tekivät jyrkkiä ohjausliikkeitä ja lopulta käänsivät lentokoneen laskuun, kun kävi ilmeiseksi että matkustajat saisivat lentokoneen hallintaansa. Lopulta lentokone kääntyi ylösalaisin ja putosi maahan.[15] Terrori-iskujen pääsuunnittelijana pidetty Khalid Sheikh Mohammed mainitsi vuonna 2002 al Jazeeran haastattelussa, että lennon 93 kohde oli Capitol, jolle oli annettu koodinimi ”Oikeustieteellinen tiedekunta”[17].
Terrori-iskujen vuoksi World Trade Centeristä sortui kolme rakennusta. Vaikka Etelätorniin iskettiin myöhemmin kuin Pohjoistorniin, se sortui aikaisemmin. Etelätorni sortui 56 minuuttia törmäyksen jälkeen, kello 9.59, yhdeksässä sekunnissa, ja Pohjoistorni sortui kello 10.28, tunnin ja 42 minuuttia törmäyksen jälkeen 11 sekunnissa.[18][19][11] Kun lentokoneet törmäsivät torneihin, kerosiini syttyi räjähdysmäisesti tuleen ja levisi ilmaan ja rakennuksiin. Voimakas tulipalo tuhosi kantavien teräsrakenteiden paloeristeen, ja niiden lujuus ja kantavuus heikkeni kuumuuden vuoksi huomattavasti. Kun teräspilarit vääntyivät, lattiat painuivat notkolle ja vetivät ulkokehän pilareita sisäänpäin. Silloin sisäkehän pilareihin kohdistui niin kova rasitus, että niiden liitokset eivät enää kestäneet ja rakennukset alkoivat sortua. Etelätorni sortui Pohjoistornia nopeammin, koska siihen osunut lentokone tuhosi jo törmäyksessä enemmän kantavia rakenteita kuin Pohjoistornissa.[20] Kun Pohjoistorni sortui, WTC 7:n eteläinen julkisivu vaurioitui ja rakennuksessa syttyi useita tulipaloja. NISTin vuonna 2008 julkaisemien tulosten mukaan WTC7:n sortuminen johtui useiden kerrosten laajuisten, sinänsä tavanomaisten mutta kontrolloimattomien tulipalojen aiheuttamasta runkorakenteiden pettämisestä. Välipohjien teräksisten tukirakenteiden ja palkkien kuumeneminen aiheutti NISTin mukaan poikkeuksellisen tapahtuman, tärkeän rakenteellisen pilarin pettämisen rakenteiden lämpölaajenemisen vuoksi. Tällöin nopeasti etenevä vaurio aiheutti koko rakennuksen romahduksen.[8]
Arlingtonissa lentokone törmäsi lähes maanpinnan tasalla Pentagonin länsiseinään, jolloin uloimman kehän kaksi ensimmäistä kerrosta tuhoutuivat, ja noin 20 minuutin kuluttua kaikki viisi kerrosta sortuivat seitsemän pylväänvälin leveydeltä. Rakennuksessa syttyi välittömästi useita tulipaloja.[21]
Lentoliikennettä rajoitettiin nopeasti iskujen vuoksi. Kello 9.08 Yhdysvaltain ilmailuhallinto FAA kielsi kaikkien sellaisten koneiden lentoonlähdön, joiden piti lentää New Yorkin tai sen lähialueen ilmatilassa. Kielto laajennettiin koskemaan kaikkia siviilikoneita koko maassa kello 9.26 ja Yhdysvaltain ilmatila suljettiin kello 9.45. Kaikki ilmassa olleet 4500 lentokonetta määrättiin laskeutumaan lähimmälle lentokentälle mahdollisimman pian. Ilmatila oli tyhjä siviilikoneista kello 12.15.[22] Yhdysvaltoihin tulossa olleet koneet joutuivat joko kääntymään takaisin tai etsimään laskeutumispaikan jostain muualta, enimmäkseen Kanadasta[23].
Tiedotusvälineet lähettivät koko päivän vahvistamattomia ja usein ristiriitaisia uutisia. Esimerkiksi uutistoimisto Associated Press välitti uutisen autopommista, joka oli räjähtänyt ulkoministeriön luona. CNN raportoi Washington Mallin puistossa syttyneestä tulipalosta.[12][24] Viranomaiset luulivat myös Delta Airlinesin lentoa 1989 kaapatuksi, mutta kone laskeutui lopulta turvallisesti Clevelandin lentokentälle[15][25]. Useat televisiokanavat, mm. CNN, raportoivat räjähdyksistä WTC-torneissa iskujen aikaan.[26]
Iskujen uhrit

Terrori-iskuissa ja kaappauksissa kuoli yhteensä lähes 3000 ihmistä, mutta tarkkaa lukua on vaikea määritellä. Muutama viikko iskujen jälkeen uhreja arvioitiin olevan yli 6000.[36] Kun iskuista oli kulunut vuosi, muistotilaisuudessa luettiin New Yorkin silloisen pormestarin Rudolph Giulianin johdolla 2801:n New Yorkissa menehtyneen uhrin nimet. Luettelosta oli vähän aikaisemmin poistettu kymmeniä nimiä petosepäilyjen vuoksi.[37] Tämänkin jälkeen arvio New Yorkissa kuolleiden määrästä on laskenut[38]. Vuonna 2004 komission raportissa annettiin New Yorkin uhrien lukumääräksi 2749[31], mutta sen jälkeen viralliseen iskuissa kuolleiden luetteloon on lisätty ihmisiä[39][40]. Viimeksi luetteloon on lisätty Leon Heyward, joka kuoli imusolmukesyöpään vuonna 2008, minkä jälkeen New Yorkissa kuolleiden virallinen lukumäärä on 2752[27]. Arlingtonissa kuolleita oli 184[30] ja Shanksvillessä 40[34], jolloin uhrien kokonaislukumääräksi saadaan 2976. Kaikki 19 kaappaajaa saivat surmansa. Kuolleiden joukossa oli yli 90 eri maan kansalaisia[41].
New York
National Institute of Standards and Technology (NIST) arvioi raportissaan, että World Trade Centerin kaksoistorneissa oli iskujen tapahtuessa noin 18000 ihmistä, suunnilleen yhtä paljon kummassakin[42]. NIST:n raportin mukaan kaksoistornissa kuoli yhteensä 2150–2160 ihmistä: Pohjoistornissa kuolleita oli 1460−1530 ja Etelätornissa 630−700[42]. Monet Etelätornissa olleet ihmiset saivat tietää, että Pohjoistornissa oli tapahtunut jokin onnettomuus, ja osa ehti poistua jo ennen toisen lentokoneen törmäystä[11].
Kaikista uhreista vain 160−190 oli ollut törmäysalueen alapuolella[43]. New York Times mainitsee, että ainakin 18 ihmistä pystyi pakenemaan Etelätornissa törmäysalueelta tai sen yläpuolisista kerroksista, koska yksi porraskäytävä säilyi ehjänä. Pohjoistornissa ei tiedetä kenenkään selvinneen hengissä 91. kerroksesta tai sen yläpuolelta.[44]
Lentokoneen törmätessä Pohjoistorniin satoja ihmisiä kuoli välittömästi. Sadat muut jäivät loukkuun, koska rappukäytävät tuhoutuivat kulkukelvottomiksi 92:sesta kerroksesta ylöspäin. Ihmisiä juuttui myös hisseihin.[11] Monet ihmiset hyppäsivät ikkunoista savun ja kuumuuden vuoksi ja kuolivat pudottuaan maahan tai matalampien rakennusten katoille. USA Today -lehden arvion mukaan hyppääjiä oli vähintään kaksisataa.[45] Tornissa työskentelevillä ihmisillä oli virheellinen käsitys, että heidät olisi voitu evakuoida helikoptereilla, joten jotkut loukkuun jääneet pyrkivät katolle. Pelastuslennot eivät kuitenkaan kuuluneet evakuointisuunnitelmiin ja katoille vievät ovet oli lukittu. Helikopterit eivät olisi muutenkaan voineet laskeutua katoille savun, kuumuuden ja katolle kiinnitettyjen laitteiden vuoksi.[11][46]
World Trade Centerin pelastus- ja sammutustehtävissä sai surmansa myös satoja poliiseja ja pelastus- ja terveydenhoitoalan työntekijöitä. New York Cityn palolaitos FDNY menetti 341 palomiestä ja kaksi ensihoitajaa.[47] New Yorkin poliisilaitos menetti 23 ja Port Authorityn poliisilaitos 37 poliisia[48][49]. Maailman suurimpiin toimijoihin alallaan kuuluva investointipankki Cantor Fitzgerald menetti yksityisistä yrityksistä eniten työntekijöitään, 658 henkeä. Yrityksen toimitilat olivat Pohjoistornissa kerroksissa 101–105.[50] Vakuutusyhtiö Marsh & McLennan menetti 355 ja vakuutusyhtiö Aon Corporation 175 työntekijää[51].
Helmikuussa 2005 viranomaiset ilmoittivat, että World Trade Centerin uhreista on pystytty tunnistamaan vajaat 1600 ja tunnistustyöt lopetetaan. Noin 1100 uhria ei pystytty tunnistamaan, ja viranomaisilla on hallussaan noin 10000 luu- ja kudosjäännettä joita ei ole voitu yhdistää kehenkään henkilöön.[52] Ruumiiden jäänteitä löydettiin Deutsche Bankin konttorin purkutöiden yhteydessä syyskuussa 2005 ja lisää vielä syyskuussa 2006[53][54] ja kesällä 2010 [55]. New York Postin mukaan kauimmaiset jäänteet uhreistä löydettiin 346 metrin päästä WTC-aukion keskipisteestä.[56]
Arlington
Arlingtonissa sai surmansa 125 ihmistä Pentagonin rakennuksessa ja 64 kaapatussa lentokoneessa[32]. Uhreista 55 oli armeijan työntekijöitä[57]. Iskun jälkeen tehdyissä tutkimuksissa kuolleiden jäännöksiä löytyi vain ensimmäisestä ja toisesta kerroksesta, mutta on todennäköistä, että sortuneella alueella uhreja on ollut myös ylemmissä kerroksissa. Noin kolmannes kuoli törmäyksessä ja toinen kolmannes tulipaloissa, ja loppujen kuolinsyy oli törmäyksen ja tulipalon yhteisvaikutus.[21] Kuolonuhrien lisäksi 106 ihmistä loukkaantui vakavasti[11].
Aineelliset vahingot

Iskujen seurauksina 110-kerroksiset World Trade Centerin kaksoistornit ja 47-kerroksinen WTC 7 sortuivat. Tornitalojen sortuessa niistä putosi runsaasti osia, jotka osuivat 22-kerroksiseen Marriott-hotelliin eli WTC 3:een. WTC 3 kärsi vakavia vaurioita ja sortui osittain. WTC 4, WTC 5 ja WTC 6 vahingoittuivat myös pahasti tulipalojen ja sortuneiden rakennusten osien vuoksi, ja niiden sisäpintamateriaalit paloivat. Myös muut rakennukset vahingoittuivat WTC Plazan ympärillä. Myös vesiverkosto vaurioitui useassa kohdassa WTC:n alueella.[58] Romahtaneiden WTC-tornien romukasoissa virtasi sulaa metallia[59]
WTC:n ulkopuolisista rakennuksista yksi, ortodoksinen Pyhän Nikolaoksen kirkko tuhoutui kokonaan siihen osuneista sirpaleista. World Financial Centerin rakennuksista kärsivät eniten American Expressin rakennus (WFC3) ja Talvipuutarha.[60] Liberty Streetin toisella puolella  ollut Deutsche Bankin rakennus vaurioitui niin pahoin, että se purettiin myöhemmin[61]. Myös 15-kerroksinen Fiterman Hall West Broadwaylla kärsi pahoja vaurioita ja tuhoutui asuinkelvottomaksi. Se päätettiin purkaa, ja purkutyöt päättyivät marraskuussa 2009.[62] WTC-kompleksin pohjois- ja eteläpuolilla West Street -kadun varrella sijaitsevat vuoden 1926 art deco -tyylinen Verizon-rakennus ja vuoden 1907 uusgoottilaistyylinen 90 West Street vaurioituivat vakavasti, mutta molemmat kunnostettiin vuosikymmenen loppuun mennessä.[63][64].
Federal Emergency Managementin (FEMA) raportin mukaan New Yorkin iskuissa sortui kokonaan viisi rakennusta (WTC 1, 2, 3 ja 7 sekä ortodoksikirkko) ja osittain kolme (WTC4, 5 ja 6). Yksitoista rakennusta sai lisäksi vakavia vaurioita. Vaurioituneita tai sortuneita rakennuksia oli yhteensä 56.[65]
Pelastustoimet

New Yorkin palolaitoksesta (FDNY) saapui World Trade Centerin alueelle yli 200 yksikköä, puolet laitoksen vahvuudesta. Paikalle saapui myös yli sata ensihoitoyksikköjen ambulanssia, mikä oli noin 30 prosenttia saatavilla olleista. Koska vuoro oli juuri vaihtunut, monet vuoronsa päättäneet palomiehet ja ensihoitajat palasivat yksiköihinsä. Tilanne oli monimutkainen, eikä palolaitoksen johto ollut täysin selvillä siitä, keitä kaikkia oli paikalla.[66] New Yorkin poliisilaitos (NYPD) lähetti paikalle nopeasti hätätapaus- (ESU) ja helikopteriyksikkönsä sekä muita poliisivoimia[67]. Kello 12:een mennessä neljäsosa NYPD:n koko henkilöstöstä oli sijoitettu WTC:n alueelle[68].
Palolaitos ja kaksi eri poliisilaitosta eivät pystyneet luomaan tapahtumapaikalle yhtenäistä johtoa. Niiden komentopaikat sijaitsivat erillään, eivätkä ne pystyneet välittämään toisilleen sellaistakaan tietoa, joka olisi ollut päätöksenteon kannalta elintärkeää. Esimerkiksi NYPD:n helikoptereiden välittämä tieto, että Etelätornista oli putomassa suuria osia, ei kulkenut palolaitoksen päälliköille.[11] Palolaitoksen perustamalla komentopaikalla ei ollut ylempiä poliisilaitoksen päälliköitä, ja palolaitoksen ja poliisilaitoksen ylemmät päälliköt olivat toisiinsa yhteydessä hyvin vähän[69]. Etsintäoperaatioita ei onnistuttu koordinoimaan, ja usein eri yksiköt etsivät siviileitä turhaan samoista kohteista[11].
Kun Etelätorni sortui, sekä NYPD että FDNY saivat siitä tiedon yhtaikaa. Vastoin yleistä käsitystä helikoptereista ei osattu ennakoida Etelätornin sortumista, NYPD ei evakuoinut henkilöstöään ennen sitä.[11] Pohjoistornissa olevat palomiehet ja -päälliköt eivät silti tienneet tarkkaan, mitä tapahtui. Pohjoistornin aulassa ollut päällikkö antoi alaisilleen vetäytymiskäskyn, mutta radioissa oli toimintahäiriöitä, kaikki palomiehet eivät kuulleet käskyjä. Monet poistuivat rakennuksesta vasta kuultuaan käskystä toisilta palomiehiltä. Palolaitoksen ylin päällikkö ja monet muut päälliköt saivat surmansa, kun myös Pohjoistorni sortui. Tapahtumapaikka jäi hetkeksi ilman komentajaa.[70]
Koska tilanne oli mutkikas, on vaikea arvioida, kuinka paljon eri laitosten välisen yhteistoiminnan puute vaikutti pelastustoimien kulkuun. Komission raportin mukaan yhteistoiminnan puute ei kuitenkaan haitannut ratkaisevasti siviilien evakuoimista. Vain 5,4 prosenttia uhreista oli työskennellyt törmäyskohdan alapuolella, joten evakuointi onnistui hyvin ja kuolonuhrien määrä jäi paljon pienemmäksi kuin se olisi voinut olla. Pelastushenkilökunta kantoi liikuntakyvyttömät ihmiset pois torneista, ja palomiehet pelastivat ihmisjoukon, joka oli jäänyt loukkuun Pohjoistornin 22. kerrokseen. Lisäksi palomiesten ja poliisien läsnäolo rauhoitti ihmisiä, eikä paniikinomaista joukkopakoa  syntynyt. Poliisit ohjasivat ihmisiä pohjakerroksissa ja auttoivat heitä poistumaan rakennuksista nopeasti turvallisia reittejä pitkin.[11]
Jälkikäteen on arvosteltu paljon sitä, että WTC:n turvallisuushenkilökunta ei evakuoinut Etelätornia välittömästi Pohjoistorniin tehdyn iskun jälkeen. Kukaan ei osannut odottaa toista iskua ja tuhansien ihmisten evakuoiminen oli jo luonnostaan riskialtista. Olosuhteet olivat lisäksi joillakin alueilla tornien ulkopuolella vaaralliset. 12 minuuttia iskun jälkeen poliisit kuitenkin käskivät evakuoida rakennuksen.[11]
Arlingtonissa piirikunnan, osavaltion ja liittovaltion viranomaiset toimivat yhteistyössä huomattavasti sujuvammin kuin New Yorkissa. Alueella oli käytössä hätätapauksia varten virallinen komentojärjestelmä (Incident Command System), ja monet poliisi- ja paloyksiköt olivat toimineet jo aikaisemmin yhdessä alueellisissa tapahtumissa ja harjoituksissa. Olosuhteet olivat Arlingtonissa myös helpommat. Siellä tehtiin vain yksi isku, tapahtumapaikka oli helppo eristää eikä lähialueella ollut muita rakennuksia. Siellä ei loukkaantunut yhtään pelastustyöntekijää.[11]
Terroristit ja heidän motiivinsa
Epäiltyjen nimeäminen
Iskujen jälkeen FBI pystyi nopeasti nimeämään epäillyt kaappaajat ja antamaan monista myös tarkempia tietoja. Viranomaiset saivat nimittäin haltuunsa Mohammed Attan matkalaukun, joka ei ollut ehtinyt edelliseltä lennolta mukaan kaapattuun koneeseen. Matkalaukku sisälsi Boeing 757 lentosimulaattorin-opastusvideon, linkkuveitsen, pippurisumutetta ja papereita, jotka paljastivat kaikkien 19 kaappaajan henkilöllisyyden ja tietoja heidän suunnitelmistaan, motiiveistaan ja taustoistaan.[71] Yhden kaappaajan passi löytyi lisäksi WTC-tornien läheltä.[72] Viranomaisten mukaan Kansallinen turvallisuusvirasto NSA sieppasi iskujen tapahtumapäivänä puheluita, joissa tunnetut Osama bin Ladenin kannattajat iloitsivat iskuista ja sanoivat: ”Me olemme osuneet kohteisiin”[73].
Myös Saksan tiedusteluviranomaiset kertoivat siepanneensa bin Ladenin kannattajien puheluita, joissa kerrottiin yksityiskohtia kaappaajien suunnitelmista[74]. Iskujen jälkeisenä päivänä Saksan, Ranskan ja Britannian tiedusteluviranomaiset ilmoittivat epäilevänsä ”vahvasti”, että bin Laden oli syyllinen[75]. Kaksi päivää iskujen jälkeen, 13. syyskuuta, Yhdysvaltain ulkoministeri Colin Powell ilmoitti, että pääepäilty on Osama bin Laden[76]. Kolmantena päivänä iskujen jälkeen kaappaajien nimet julkistettiin ja heidät yhdistettiin bin Ladeniin[54]. Presidentti Bush julisti 15. syyskuuta Yhdysvaltojen olevan sodassa ja nimesi bin Ladenin pääepäillyksi[77].
27. syyskuuta 2001 FBI julkaisi kaikkien 19 kaappaajan nimet, kuvat sekä tietoja heidän todennäköisestä kansallisuudestaan, syntymäajoistaan, asuinpaikoistaan ja käyttämistään salanimistä[78]. Kaappaajista viisitoista oli kotoisin Saudi-Arabiasta, kaksi Yhdistyneistä arabiemiirikunnista, yksi Egyptistä ja yksi Libanonista. Saudiarabialaisten määrää on selitetty sillä, että iskujen suunnittelijat olisivat tietoisesti halunneet vahingoittaa Yhdysvaltojen ja Saudi-Arabian suhteita. Toisaalta levottomia saudiarabialaisia nuoria oli helppo rekrytoida, ja he saivat viisumin Yhdysvaltoihin nopeasti.[79] Joukon johtajana oli egyptiläinen Mohammed Atta[80]. Attan matkalaukusta löytyneiden kirjeiden perusteella on arveltu, että kaappaajia on ohjailtu psykologisesti ja heihin on vaikuttanut uskonnollinen mystiikka, pitkät rukoukset ja muut rituaalit, jotka ovat johtaneet itsesuggestioon. Myös vastakkaisia mielipiteitä on esitetty: George Washingtonin yliopiston psykologian professorin Jerrold Postin mukaan kaappaajat olivat hyvin koulutettuja, kypsiä aikuisia, joilla on ollut vahva uskonnollinen vakaumus.[81]
FBI:n iskuja käsittelevät tutkimukset, koodinimeltään ”PENTTBOM”, olivat FBI:n historian laajimmat ja monimutkaisimmat, ja niihin otti enimmillään osaa yli 7000 agenttia[82]. FBI:n terrorisminvastaisen osaston johtajan Dale L. Watsonin mukaan todisteet, jotka yhdistävät Osama bin Ladenin ja al-Qaidan iskuihin, ovat ”selvät ja kiistämättömät”[83].
Myös Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus pitää tiedustelutietojen perusteella al-Qaidaa ja Osama bin Ladenia syyllisinä syyskuun iskuihin[84]. bin Ladenia ei kuitenkaan etsintäkuulutettu iskuista, vaikka hän oli FBI:n kymmenen etsityimmän henkilön listalla[85][86].
Al-Qaida

Al-Qaida perustettiin vuonna 1989, kun Neuvostoliitto vetäytyi Afganistanista. Järjestön perustana oli 1980-luvulla maahan saapuneiden vapaaehtoisten taistelijoiden verkosto. He kävivät Neuvostoliiton vastaista pyhää sotaa jihadia ja saivat rahoitusta sekä Yhdysvalloista että Saudi-Arabiasta.[87] Vuosina 1985–1992 arviolta 12500 ulkomaalaista sai koulutusta pommien teossa, sabotaasissa ja kaupunkisodankäynnissä leireillä, jotka perustettiin CIA:n avustuksella[88]. On epäilty, että CIA olisi kouluttanut myös Osama bin Ladenia. 1990-luvun alussa al-Qaida toimi Sudanissa, mutta vuoden 1996 jälkeen järjestön päämaja ja harjoitusleirit muutettiin Afganistaniin, missä bin Laden loi kiinteät suhteet talebaneihin.[87] Vuonna 1996 bin Laden antoi ensimmäisen fatwansa. Siinä hän julisti sodan amerikkalaisia vastaan, koska heillä oli Saudi-Arabiassa joukkoja, jotka miehittivät maata, jossa on kaksi muslimien pyhää kaupunkia.[89] FBI:n entisen johtajan Louis J. Freehin mukaan vuoden 1996 fatwa merkitsi al-Qaidan antamaa sodanjulistusta Yhdysvalloille[90].
Vuonna 1998 julistettiin toinen fatwa, jonka olivat allekirjoittaneet Osama bin Laden ja Ayman al-Zawahiri. Siinä julistettiin jihad länsimaita ja Israelia vastaan. Fatwassa julistetaan muun muassa, että amerikkalaisten ja heidän liittolaistensa tappaminen on jokaisen muslimin henkilökohtainen velvollisuus, jotta pyhät moskeijat vapautettaisiin heidän vallastaan ja heidän armeijansa poistuisi kaikista islamilaisista maista.[91][92]
Osama bin Laden

Osama bin Laden kielsi aluksi osallisuutensa iskuihin lausunnossa, jonka qatarilainen al-Jazeera -satelliittikanava lähetti 16. syyskuuta 2001[93]. Joulukuussa 2001 Yhdysvaltain hallitus julkisti videonauhan, jossa bin Ladenia muistuttava oikeakätinen hahmo iloitsi iskuista ja kertoi tienneensä niistä etukäteen.[94] Bin Laden oli vasenkätinen.[95] Viranomaisten mukaan nauha oli tehty syyskuussa Kandaharissa.[96] Samassa kuussa al-Jazeera lähetti uuden videon, jossa bin Ladenia muistuttava henkilö ylisti Yhdysvaltoja vastaan tehtyjä terrori-iskuja ja kehotti iskemään erityisesti talouselämää vastaan. Hän ei kuitenkaan sanonut olevansa itse iskujen takana.[97] Neljä päivää ennen Yhdysvaltain presidentinvaaleja, lokakuussa 2004, al-Jazeera lähetti nauhoituksen, jossa bin Laden myönsi osallisuutensa syyskuun 11. päivän iskuihin. Al-Jazeera ilmoitti nauhan olevan peräisin Pakistanista, ja Yhdysvaltain turvallisuusviranomaiset pitivät sitä aitona.[98][99] Nauhoituksessa bin Laden sanoo muun muassa:

Hänen mukaansa vahinkoja olisi tullut vähemmän, mikäli Bush olisi toiminut nopeammin.

Syyskuussa 2002 al-Jazeera lähetti haastattelun, jossa Khalid Sheikh Mohammed ja Ramzi Binalshibh kertoivat iskujen suunnittelusta. Heidän kertomansa mukaan iskuista oli päätetty vuoden 1999 alussa ja bin Laden sai tietää tarkan päivämäärän 6. syyskuuta 2001.[100]
Khalid Sheikh Mohammed

Al-jazeeran toimittaja Yosri Fouda raportoi huhtikuussa 2002, että Khalid Sheikh Mohammed on myöntänyt haastattelussa osallisuutensa ”Pyhän tiistain operaatioon” yhdessä Ramzi Binalshibhin kanssa. ”Minä olen al-Qaidan sotilaskomitean päällikkö, ja Ramzi on Pyhän tiistain operaation suunnittelija. Kyllä, me teimme sen.”[6] Komission raportissa Mohammedia nimitetään iskujen ”pääarkkitehdiksi”[101]. Pakistanin turvallisuusviranomaiset vangitsivat hänet maaliskuussa 2003 Pakistanissa Rawalpindissa[102]. Mohammed tunnusti maaliskuussa 2007 Yhdysvaltain viranomaisten kuulusteluissa, että hän oli vastuussa syyskuun 11. päivän iskuista ”alusta loppuun”. Hän väitti joutuneensa kidutetuksi pidättämisensä jälkeen, mutta sanoi kuitenkin antaneensa tunnustuksen ilman että häntä olisi pakotettu tai painostettu.[103][104] Human Rights Watchin johtaja Kenneth Roth on kyseenalaistanut suljetuin ovin käydyn kuulustelun ja tunnustuksen laillisuuden ja pitää mahdollisena, että tunnustus on saatu kiduttamalla[104]. CIA on myöntänyt käyttäneensä Khalid Sheikh Mohammedin kuulusteluissa vesikidutusta[105]. Vuonna 2009 julkaistun muistion mukaan Mohammedia kidutettiin ”vesihoidolla” 183 kertaa ja toista epäiltyä Abu Zubaydahia 83 kertaa [106].
Guantanamo Bayn vankileirillä pidettiin kesäkuussa 2008 sotilastuomioistuimen oikeudenkäynti, jossa oli Khalid Sheikh Mohammedin lisäksi syytettynä neljä muuta al-Qaidan jäsentä: Ramzi Binalshibh, Mustafa Ahmad al-Hawsawi, Ali Abd al-Aziz Ali ja Walid Bin Attash. Mohammed nimitti oikeudenkäyntiä ”inkvisitioksi” ja kieltäytyi asianajajasta. Kuullessaan, että hänet voitaisiin tuomita kuolemanrangaistukseen, hän vastasi: ”Sitä juuri haluankin, olen jo kauan halunnut marttyyriksi.”[107] Marraskuussa 2009 Yhdysvaltain oikeusministeri Eric Holder ilmoitti, että Mohammed ja neljä muuta syytettyä siirretään pois Guantanamo Bayn vankileiriltä, jotta he voisivat osallistua siviilioikeudenkäyntiin New Yorkissa. Oikeudenkäynnille ei kuitenkaan annettu tarkkaa päivämäärää. Holder uskoi, että syyttäjät tulisivat vaatimaan kuolemantuomiota kaikille syytetyille, ja oikeudenkäynti olisi tasapuolinen ja ”avoin sekä yleisölle että koko maailmalle”.[108] Tammikuussa 2010 Valkoisen talon lehdistösihteeri Robert Gibbs sanoi, että Mohammad tuomitaan todennäköisesti kuolemaan ja teloitetaan. Hänen lausuntonsa on huolestuttanut oikeusasiantuntijoita, joiden mielestä lausunto on vaarantanut oikeudenkäynnin tasapuolisuuden.[109]
Motiivi
Vuosien 1996 ja 1998 fatwojen lisäksi Osama bin Laden on selvittänyt motiivejaan vuonna 2002 internetissä julkaistussa kirjeessään amerikkalaisille. Kirjeessä hän vastaa lyhyesti taistelevansa amerikkalaisia vastaan, koska ”te olette hyökänneet ja hyökkäätte yhä meitä vastaan”. Esimerkkeinä hän mainitsee Palestiinan miehityksen, Israelin valtion luomisen ja amerikkalaisten tekemät tai heidän tukemansa hyökkäykset muslimeja vastaan Somaliassa, Tšetšeniassa, Kashmirissa ja Libanonissa. Hän syyttää Yhdysvaltoja myös siitä, että Irakissa on kuollut talouspakotteiden vuoksi 1,5 miljoonaa lasta.[110] Osama on myös maininnut yhdeksi tärkeimmistä syistä sen, että Yhdysvallat oli pitänyt joukkojaan Saudi-Arabiassa vuoden 1991 Persianlahden sodasta lähtien[111].
Khalid Sheikh Mohammed opiskeli Yhdysvalloissa 1980-luvulla, eikä hänen tiedetä silloin osoittaneen mitään vihamielisyyttä maata kohtaan[112]. Komission raportin mukaan hänen vihamielisen asenteensa taustalla on Yhdysvaltain Israelia suosiva politiikka[113]. Myös Mohammed Atta suhtautui Yhdysvaltojen politiikkaan hyvin kriittisesti ja piti YK:ta puolueellisena järjestönä, joka ei ole koskaan toiminut Yhdysvaltoja tai Israelia vastaan. Hän kiihtyi opiskeluaikaisen tuttavansa mukaan eniten kahdesta aiheesta: Jugoslavian sisällissodasta, jota käytiin hänen mielestään nimenomaan muslimeja vastaan, ja Yhdysvaltain vaikutuksesta Lähi-idässä.[114] Kaappaaja Abdulaziz Alomari sanoi tekonsa kertovan ”vääräuskoisille”, että ”teidän pitäisi lähteä kukistettuina Arabian niemimaalta ja lopettaa raukkamaisten juutalaisten tukeminen Palestiinassa”[115].
Amerikkalaisen Lähi-idän tutkijan Michael Scott Doranin mukaan Osama bin Ladenin lopullisena tavoitteena oli, että Yhdysvaltojen kostotoimet yhdistäisivät muslimit länttä vastaan, nostattaisivat vallankumouksia arabivaltioissa ja edistäisivät radikaalia islamia.[116]
Iskujen suunnittelu
Khalid Sheikh Mohammed on kertonut kuulusteluissa, että hän esitti ajatuksen kaapattujen lentokoneiden avulla tehtävistä iskuista Osama bin Ladenille ensimmäisen kerran vuonna 1996. Mohammedin suunnitelma oli kaapata kymmenen konetta, viisi Yhdysvaltojen itä- ja viisi länsirannikolla, mutta bin Laden ei pitänyt ajatusta toteuttamiskelpoisena.[117] Silloin bin Laden oli palannut Sudanista takaisin Afganistaniin ja keskittyi vahvistamaan asemaansa siellä. Mohammedin mukaan vasta vuoden 1998 Itä-Afrikan lähetystöpommi-iskut osoittivat, että bin Laden halusi todella hyökätä Yhdysvaltoja vastaan, ja ne olivat käännekohta syyskuun 11. päivän iskujen suunnittelussa.[101]
Bin Laden antoi vuoden 1998 lopussa tai seuraavan vuoden alussa Mohammedille luvan jatkaa iskujen suunnittelua, ja maalis- huhtikuussa hän kertoi Mohammedilla Kandaharissa, että al-Qaida tukisi suunnitelmaa.[101]. Keväällä 1999 Khalid Sheikh Mohammed, Osama bin Laden ja hänen alaisensa Mohammed Atef tapasivat useita kertoja Kandaharissa ja keskustelivat suunnitelmasta. Mohammedin alkuperäiseen suunnitelmaan kuului myös idea, että yhdestä kaapatusta lentokoneesta olisi annettu lausunto medialle, mutta ajatuksesta luovuttiin. Mohammed, bin Laden ja Atef valitsivat yhdessä iskujen kohteet, jotka olivat Valkoinen talo, Capitol, Pentagon ja World Trade Center.[101]
Bin Laden johti suunnitelmia, antoi taloudellista tukea ja oli valitsemassa tekijöitä.[118] Bin Laden valitsi ensin tehtävään Nawaf al-Hazmin ja Khalid al-Mihdharin, jotka molemmat olivat kokeneita jihad-sotureita ja olivat taistelleet Bosniassa. Hazmi ja Mihdhar saapuivat Yhdysvaltoihin tammikuussa 2000 osallistuttuaan sitä ennen al-Qaidan kokoukseen Kuala Lumpurissa Malesiassa. Keväällä 2000 Hazmi ja Mihdhar kävivät lentotunneilla San Diegossa Kaliforniassa. He osasivat englantia vain vähän, joten eivät menestyneet lentotunneilla. Loppujen lopuksi he toimivat vain apureina.[119][120]
Hampurista saapui Afganistaniin vuoden 1999 lopussa ryhmä miehiä, joiden joukossa oli Mohamed Atta, Marwan al-Shehhi, Ziad Jarrah ja Ramzi Binalshibh.[121] Bin Laden valitsi miehet toteuttamaan suunnitelmaa, koska he olivat koulutettuja, puhuivat englantia ja olivat asuneet lännessä.[122] Uusia kokelaita etsittiin erikoiskykyjen perusteella, jolloin al-Qaidan johtajat löysivät myös Hani Hanjourin, jolla oli jo lentolupakirja.[123]
Hanjour saapui San Diegoon 8. joulukuuta 2000 ja liittyi Hamzin seuraan. Pian he lähtivät Arizonaan, jossa Hanjour sai vielä kertauskoulutusta. Marwan al-Shehhi saapui Yhdysvaltoihin toukokuun lopussa, Atta 3. kesäkuuta ja Jarrah 27. kesäkuuta 2000. Binalshibh haki useita kertoja viisumia Yhdysvaltoihin, mutta sitä ei myönnetty, koska hän oli jemeniläinen ja hänen pelättiin jäävän maahan laittomaksi siirtolaiseksi. Binalshibh jäi Hampuriin ja toimi välittäjänä Attan ja Khalid Sheikh Mohammedin välillä. Muut kolme Hampurin solun jäsentä saivat lento-opetusta Etelä-Floridassa.
Kaappaajien apurit alkoivat saapua Yhdysvaltoihin keväällä 2001.[124] Heinäkuussa 2001 Atta tapasi Binalshibhin Espanjassa, ja he keskustelivat salakielellä suunnitelman yksityiskohdista, muun muassa lopullisten kohteiden valinnasta. Binalshibh myös välitti bin Ladenin toiveen, että iskuihin pitäisi ryhtyä mahdollisimman pian.[125]
Iskun seuraukset

Heti tapahtuman jälkeen Yhdysvallat ja monet muut maat määräsivät lisähyökkäysten estämiseksi turvatoimia. New Yorkin liikenne suljettiin heti iskujen jälkeen, ja Yhdysvalloissa julistettiin täydellinen siviili-ilmailun kielto syyskuun 13. päivään asti. Myös Lontoossa määrättiin samanlainen rajoitus. Yhdysvaltain sulkiessa ilmatilansa Euroopasta ja Aasiasta oli matkalla Pohjois-Amerikkaan noin 500 lentoa, joista korkeintaan puolimatkassa olleet koneet kääntyivät takaisin. Lopuista osa ohjattiin kentille Meksikossa ja suurin osa, noin 239 konetta, kanadalaisille kentille. Kanadan ilmailuhallinto käynnisti hätäohjelman, operaatio Keltaisen nauhan koordinoimaan koneiden ohjausta viidelletoista kentälle ympäri maata. Kaikkiaan kanadalaisille kentille saapui yli 33000 matkustajaa.[126]
Myöhemmin matkustusmääräyksiä Yhdysvaltoihin kiristettiin pysyvästi, etenkin lentoliikenteen osalta.
Iskuilla oli merkittäviä poliittisia seurauksia. Useissa maissa kovennettiin terrorismin vastaisia lakeja jopa niin rajusti, että viranomaisten toiminnan nähtiin rajoittavan kansalaisoikeuksia.
Yhdysvaltain hallitus kiristi huomattavasti suhtautumistaan terrorismista syytettyihin ryhmiin ja niitä tukeviin hallituksiin. Pian iskujen jälkeen Yhdysvalloissa hyväksyttiin kiireellä valmisteltu Patriot Act -laki, joka antoi viranomaisille oikeuden pidättää kansalliseksi uhaksi oletetun ulkomaalaisen henkilön määräämättömäksi ajaksi ilman oikeudenkäyntiä tai oikeuksia. Tämä mahdollistaa Taliban- ja al-Qaida-epäiltyjen pidon Kuubassa Guantanamo Bayn vankileirillä. Kotimaassa turvallisuuden valvontaa varten perustettiin kokonaan uusi liittovaltion ministeriö, Department of Homeland Security.
Yhdysvaltain vaikutuksiltaan merkittävin vastaus iskuihin oli presidentti Bushin julistama terrorismin vastainen sota, johon kuului hyökkäys Afganistaniin lokakuussa 2001.
Virallisten tutkimusten kritiikki
9/11-komission puheenjohtaja ja New Jerseyn entinen kuvernööri Thomas H. Kane sekä komission varapuheenjohtaja Lee H. Hamilton ovat kertoneet kirjassaan Without Precedent: The Inside Story of the 9/11 Commission, että komissiolta salattiin joitain tietoja ja heidän tutkimuksiaan vaikeutettiin joidenkin asioiden osalta muun muassa Valkoisen talon ja eri viranomaisten taholta. Valkoisen talon mukaan riippumattoman komission tutkimus häiritsi silloista meneillään ollutta kongressin tutkimusta ja käynnissä ollutta terrorismin vastaista sotaa, jolla perusteli komission erinäiset vaikeudet suorittaa tutkimuksia. Myös 9/11-komission vanhempana neuvonantajana toiminut New Jerseyn entinen yleinen syyttäjä John Farmer Jr. on todistanut samaa iskuihin liittyvien tosiasioiden salaamisen ja peittelemisen osalta. Kirjassaan The Ground Truth: The Story Behind America’s Defense on 9/11 kyseisistä asioista kertova Farmer Jr. kertoi Washington Postin haastattelussa vuonna 2006, että on ”järkyttynyt siitä kuinka paljon oikea totuus poikkesi yleisölle kerrotusta”. Tätä hän perustelee muun muassa NORADin nauhoituksilla, joiden sisällöt poikkeavat viralliseti kerrotusta. Kaikki miehet olivat kuitenkin lopulta varsin tyytyväisiä komission loppuraporttiin.[127][128][129]
Iskuihin liittyvien talousrikosepäilyjen tutkimukset
Pian iskujen jälkeen media alkoi raportoida epäilyjä sisäpiirikaupoista, ja tutkimuksia käynnistettiin kolmella mantereella.[130] Myös Yhdysvaltain rahoitustarkastus (United States Securities and Exchange Commission, SEC) alkoi tutkia epätavanomaista kaupankäyntiä iskujen vaikutuksen kohteeksi joutuneilla osakkeilla.[131] Rahoitustarkastus listasi 38 yritystä, kuten United Airlinesin ja American Airlinesin, joiden osakkeilla käytiin epätavallisen voimakasta kauppaa iskuja edeltävinä viikkoina, mikä viittasi siihen, että joillain ostajilla ja myyjillä oli ennakkotietoa terrori-iskuista. Rahoitustarkastuksen puheenjohtaja Harvey Pitt kertoi kongressille, että tutkimus oli rahoitustarkastuksen ”korkein prioriteetti”.[132]
Joulukuussa 2001 ja vuoden 2002 alkupuolella mediassa raportoitiin laajasti saksalaisen Convar-yrityksen operaatiosta, jossa WTC:n raunioista talteen otetuista vaurioituneista kiintolevyistä pyrittiin palauttamaan tietoja.[133] Yrityksen pääjohtaja Peter Henschel toi esiin, että tutkimusta tehtiin eräille amerikkalaisille tahoille, jotka toimivat yhteistyössä FBI:n kanssa. Henschelin mukaan tutkimusten perusteena olivat epäilyt, että rikolliset olivat hyödyntäneet rahansiirroissaan sekä sisäpiirin tietoa hyökkäyksistä että iskujen aikaista kaaosta.[134][135] Convarin mukaan 11:. syyskuuta saatettiin tehdä yli 100 miljoonan dollarin arvoisia rikollisia rahansiirtoja. Saksan ZDF-televisiokanavan mukaan Convar oli maaliskuuhun 2002 mennessä onnistunut palauttamaan tiedot useista sadoista kiintolevyistä.
Muistiossaan ”FBI:n tiedotustilaisuus osakekaupoista” 9/11-komissio kuitenkin viittasi 18. lokakuuta 2003 haastattelemiinsa FBI-agentteihin, joilla ei ollut tietoa mediassa käsitellystä tietojenpalautusoperaatiosta. Komission muistion mukaan eräs paikalla ollut newyorkilainen agentti totesi, että yhdenkään kiintolevyn säilyminen tietojenpalautuskelpoisena olisi ollut erittäin epätodennäköistä.[136][137]
Vuonna 2004 komissio päätyi raportissaan siihen, että rahoitustarkastuksen, FBI:n ja muiden tahojen ”perusteelliset tutkimukset” eivät paljastaneet todisteita siitä, että kukaan, jolla oli ennakkotietoa iskuista, olisi hyötynyt pörssikaupasta. Komissio selvensi tätä lausetta alaviitteellä, jossa todettiin, että ”epätavallista kaupankäyntiä” oli todellakin tapahtunut, mutta että kaikilla osakekaupoilla oli viaton selitys, mukaan lukien United Airlinesilla ja American Airlinesilla käydyt kaupat.[138] Komissio ei raportissaan palannut WTC-kiintolevyjen tietojenpalautusoperaatioon.
Illinois’n yliopiston taloustieteen professori Allen Poteshman julkaisi vuonna 2006 analyysin iskuja edeltävistä lentoyhtiöitä koskeneista osakekaupoista.[139] Tämä California University Pressin julkaisema vertaisarvioitu tutkimus päätyi siihen, että pitkäaikaisten myyntioptioiden epätavallisen suuri määrä hieman ennen iskuja oli osoitus optiomarkkinoilla toimineiden sijoittajien tulevia iskuja koskevasta ennakkotiedosta. Ryhmä sveitsiläisiä taloustieteen asiantuntijoita julkaisi tammikuussa 2010 tutkimuksen, jonka mukaan sijoittajilla oli ilmeistä ennakkotietoa iskuista ainakin 13 kaupassa.[140] Kansainvälinen talousasiantuntijoiden ryhmä osoitti huhtikuussa 2010, että optiomarkkinoilla oli kaupankäyntivolyymissä juuri ennen syyskuun 11:nnen iskuja merkittävä pitkän aikavälin kaupankäynnistä poikkeava piikki. Ryhmä katsoi tutkimustulosten viittaavan siihen, että joillain tahoilla oli sisäpiirin tietoa lähestyvistä iskuista.[141]
Vaihtoehtoiset näkemykset Syyskuun 11. päivän terroriteoista

9/11-totuusliikkeen mukaan syyskuun 11. terroritekojen takana oli USA:n hallinnon edustajia, jotka halusivat toteuttaa iskut saadakseen syyn esimerkiksi uusien sotien aloittamiseen. Totuusliikkeen Architects & Engineers for 9/11 Truth -ryhmän mukaan WTC-tornien, etenkin WTC7:n tuho, täytti useat räjäytyspurun merkit, mutta ei tulipalosta johtuvan sortuman merkkejä.[142]Virallinen tutkinta kuitenkin sivuutti kaiken räjähteisiin viittaavan tutkinnan ja tarjosi vain tulipaloihin perustuvan selityksen, jota he kuitenkin pitivät epätodennäköisenä tapahtumien kulkuna.[143] Raskauttavimpana syynä epäillä hallintoa totuusliikkeen sivusto 911truth.org puolestaan pitää ilmapuolustuksen alas ajamista, iskuihin liittyvää ennakkotietoa ja yritystä peitellä hallinnon osallisuuteen viittaavia todisteita.[144]
Aihe mediassa
Tapahtumasta on tehty useita elokuvia, esimerkiksi Paul Greengrassin United 93, Oliver Stonen World Trade Center, Peter Marklen Flight 93 ja Stephen Daldryn Äärimmäisen lujaa ja uskomattoman läheltä ja myös kymmeniä salaliittoa käsitteleviä dokumenttielokuvia, esimerkiksi 9/11: Blueprint for Truth, Loose Change 9/11: An American Coup, 9/11 Mysteries, 9/11: The Falling Man, 9/11 Press for Truth ja 9/11 Truth: Hollywood Speaks Out.
Katso myös
Psykologinen sodankäynti
Epäsymmetrinen sodankäynti
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = NIST/John L. Gross & Therese P. McAllister| title = NIST NCSTAR 1-6, Federal Bulding and Fire Safety Investigation of the World Trade Center Disaster: Structural Fire Response and Probable Collapse Sequense of the World Trade Center Towers| publisher = NIST National Institute for Standard and Technology, U.S. Department of Commerce| year = 2005| id = CODEN: NSPUE2| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ronald Hamburger et al.| title = World Trade Center Building Performance Study/ Chapter 2: WTC 1 and WTC 2| publisher = Federal Emergency Management Agency| year = 2002| format = [ online version]}}
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: extra punctuation (link) CS1 maint: unrecognized language (link)
NIST: , National Institute of Standards and Technology
NIST/Arthur Scheuerman: , 8.12.2006
Firehouse: , Firehouse.com, Firehouse Magazine April 2002
Citation error, replace with{{cite book| author = Wright, Lawrence| title = The Looming Tower| publisher = Alfred P. Knopf| year = 2006| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Lentokonekaappaukset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta lentokonetta Yhdysvalloissa on kaapattu 1990-luvulla?


Clark Ashton Smith (13. tammikuuta 1893 – 14. elokuuta 1961) oli yhdysvaltalainen kirjailija, runoilija ja taiteilija. Hän on tullut tunnetuksi pääasiassa novellimuotoisesta tuotannostaan, joka koostuu lähinnä kauhu-, fantasia- ja tieteiskirjallisuudesta. Smith tunnetaan myös maineikkaassa Weird Tales -lehdessä 1930-luvulla julkaistuista tarinoista.
Elämä
Smith syntyi Auburnissa Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa ja oli vanhempiensa ainoa lapsi. Hän aloitti kirjoittamisen ja kuvataiteelliset harrastuksensa erittäin nuorena: ensimmäisen täysimittaisen romaaninsa hän kirjoitti neljätoistavuotiaana. Smith kävi elämänsä aikana koulua vain kahdeksan vuotta, mutta kehitti laajaa yleissivistystään, kielitaitoaan ja osaamistaan taiteiden saralla itseopiskelemalla muun muassa tietosanakirjojen avulla.
Smith kärsi lähes koko elämänsä terveysongelmista ja usein myös talousvaikeuksista, joiden syynä oli pääasiassa Smithin ongelmat yhdistää taiteenharjoittaminen fyysisempiin sivutöihin, joita hän ajoittain joutui tekemään elättääkseen itsensä ja vanhempansa. Hän asui suurimman osan elämästään perheen mökissä ja ylläpiti sosiaalista elämää lähinnä laajan kirjeenvaihdon avulla.
Merkittävintä kirjeenvaihtoa Smith kävi runoilija George Sterlingin kanssa. Sterling suhtautui nuoreen oppipoikaansa kannustavasti ja auttoi tätä saamaan ensimmäisen runokokoelmansa "The Star-Treader and Other Poems" julkaistuksi. Toinen Smithin pitkäaikainen kirjeenvaihtokumppani oli toinen "Weird Tales" -lehden vakikirjoittaja, H. P. Lovecraft, jota Smith huolimatta yli viisitoista vuotta kestäneestä kirjeenvaihdosta ei koskaan tavannut.
Vanhempiensa kuoltua itsekin pahoista sydänvaivoista kärsinyt Smith avioitui Carol Jones Dormanin kanssa ja muutti 61-vuotiaana asumaan vaimonsa ja tämän lasten kanssa Kaliforniaan Pacific Groveen. Näinä viimeisinä vuosinaan Smith työskenteli lähinnä puutarhurina. Smith kuoli nukkuessaan 14. elokuuta 1961 useiden sydänkohtausten jälkeen. Hänen tuhkansa haudattiin Auburniin lähelle vanhempien mökkiä.
Tuotanto
Nuoruuden tuotannossaan Smith keskittyi etupäässä runoihin, jotka tosin olitva voimakkaasti satu- ja fantasiateemojen värittämiä. Smithin ensimmäiset runot julkaistiin hänen ollessaan seitsemäntoistavuotias, ja niitä seurasi esikoisrunokokoelma 1912 ja kolme muuta kokoelmaa vuoteen 1925 mennessä. Smith kirjoitti elämänsä aikana yli 700 runoa.
Smith piti itseään etupäässä runoilijana, mutta kenties heikon taloudellisen tilanteensa seurauksena hän alkoi vuodesta 1925 lähtien kirjoittaa lehtiin weird fictioniksi kutsuttuja kertomuksia. Lovecraftin innostamana Smith alkoi kirjoittaa pulp-henkisiä fantastisia kertomuksia "Weird Tales" -lehteen. Smith, Lovecraft ja heidän ystävänsä Robert E. Howard ovat myöhemmin nousseet tunnetuimmiksi Weird Talesin tuotteliaista kirjoittajista, ja kaikki ovat tarinoissaan käyttäneet ja kehittäneet Lovecraftin alun perin kehittämää Cthulhu-mytologiaa. Smith sijoitti kertomuksensa usein joko historiallisiin aikakausiin tai vieraisiin fantasiamaailmoihin, muun muassa Atlantikseen, Howardin Hyperboreaan, sillä erotuksella, että kyseessä ei ollut Howardin Hyperborea, vaan Clark Ashton Smithin ikioma Hyperborea, Marsiin ja itse kehittämiinsä Averoigneen, Zothique'iin ja Xiccarphiin. Tarkkaan ottaen voi myös sanoa, että Mars ei ollut varsinaisesti olosuhteiltaan lähinaapuriplaneettaamme vastaava, vaan sekin oli Clark Ashton Smithin fiktiivinen luomus. Smithin kirjoitustyyliä on kuvattu omalaatuisen värikkääksi, runolliseksi, ja hänen käyttämässään kielessä vilisi eksoottisia nimiä ja epätavallisia sanoja, luultavasti osittain hänen itseopitun, tietosanakirjojen muokkaaman sivistyksensä seurauksena.
Smithin vuolas kirjoitustahti hiljeni vuodesta 1933 lähtien hänen vanhempiensa sairastumisen ja useiden hänen lähimpien ystäviensä (muun muassa Lovecraftin) kuolemien seurauksena. Smith siirtyi näinä vuosina takaisin runon pariin ja keskittyi sen lisäksi kuvanveistoon ja kuvataiteisiin, joiden parissa hän viihtyi elämänsä viimeisiin vuosiin asti. Vaikka Smithin taideteoksia esiteltiin muutamissa näyttelyissä, hän ei kuvataiteella saavuttanut elinaikanaan suurta suosiota eikä taloudellista menestystä.
Smithin laajaa tuotantoa on julkaistu runsaasti varsinkin hänen kuolemansa jälkeen. Tunnetuimpien, "Weird Tales" -aikojen novellien lisäksi on kokoelmina julkaistu myös Smithin kirjeenvaihtoa, runoja ja taidetta.
Suomennettu tuotanto
Citation error, replace with{{cite book| title = Viimeinen hieroglyfi| publisher = WSOY| year = 1994| version = Toimittanut Markku Sadelehto. Suomennos: Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Fan-sarja| id = ISBN 951-0-19571-5}}
Viimeinen hieroglyfi sisältää novellit:
Adomphan puutarha (The Garden of Adompha, 1938).
Ennustuksen hirviö (The Monster of the Prophecy, 1932).
Jäädemoni (The Ice-Demon, 1933).
Kaksoisvarjo (The Double Shadow, 1939).
Kiduttajien saari (The Isle of the Torturers, 1933).
Kuolleiden jumala (The Charnel God, 1934).
Laulavan liekin kaupunki (The City of the Singing Flame, 1931).
Malygriksen kuolema (The Death of Malygris, 1934).
Musta seitti (The Dark Eidolon, 1935).
Noitien Naat (Necromancy in Naat, 1935).
Saturnuksen portti (The Door to Saturn, 1931).
Valkoinen mato (The Coming of the White Worm, 1941).
Viimeinen hieroglyfi (The Last Hieroglyph, 1935).
Viimeinen loitsu (The Last Incantation, 1930).
Xeethra (Xeethra, 1934).
Eri kokoelmissa julkaistut suomennetut novellit:
Genius loci (Genius loci, 1933). Julkaistu kokoelmassa Outoja tarinoita 4. Toim. Markku Sadelehto, 1992, Jalava.
Gorgo (The Gorgon, 1932). Julkaistu kokoelmassa Outoja tarinoita 1. Toim. Markku Sadelehto, 1990, Jalava.
Satampra Zeiroksen tarina (The Tale of Satampra Zeiros, 1931). Julkaistu kokoelmassa Mustan jumalan suudelma. Toim. Markku Sadelehto, 1993, WSOY.
Ubbo-Sathla (Ubbo-Sathla, 1933). Julkaistu kokoelmassa Musta kivi. Toim. Markku Sadelehto, 1995, WSOY.
Velhojen valtakunta (The Empire of Necromancers, 1932). Julkaistu kokoelmassa Velhojen valtakunta. Toim. Juhani Hinkkanen, 1989, Jalava.
Suomentamatonta tuotantoa
Out of Space and Time, 1942.
Lost Worlds, 1944.
Genius Loci and Other Tales, 1948.
The Abominations of Yondo, 1960.
The City of the Singing Flame, 1981.
The Last Incantation, 1982.
The Monster of the Prophecy, 1983.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Sisättö, Vesa (toim.)| title = Ulkomaisia fantasiakirjailijoita| publisher = BTJ Kirjastopalvelu Oy| year = 2003| isbn = 951-692-539-1}}
Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Sivusto sisältää lähes koko Smithin kirjallisen tuotannon ja elämäkerrallista tietoa. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Juhani Hinkkanen: . Aikakone 3/1995.

Luokka:Yhdysvaltalaiset novellikirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset runoilijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset kauhukirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Luokka:Vuonna 1893 syntyneet
Luokka:Vuonna 1961 kuolleet


Maybach Manufaktur oli saksalainen loistoautojen valmistaja. Yrityksen perusti Willhelm Maybach ja hänen poikansa vuonna 1909. Daimler valmistaa nykyään Maybach-brändillä hyvin ylellisiä, erikoisvarusteltuja Mercedes-Benz S-sarjaisia autoja.
Historiaa
Alku

Willhelm Maybach (1846–1929) perusti 1920-luvulla Maybach-Motorenbau GmbH -nimisen yrityksen, joka tunnettiin maailmansotien välisenä aikana aikansa laadukkaimpien autojen valmistajana, jolle tyypillistä oli tekninen edistyksellisyys. Toisen maailmansodan aikana kaikki saksalaiset panssarivaunut oli varustettu Maybach-moottoreilla, joista kuuluisin lienee Tigerissä ja Pantherissa käytetty HL 230. Vuonna 1966 Maybach-Motorenbau yhdistyi Daimler-Benzin kanssa, jonka jälkeen se tunnettiin nimellä Maybach Mercedes-Benz Motorenbau GmbH. Vuonna 1969 yhtiön nimeksi tuli Motoren- und Turbinen-Union Friedrichshafen GmbH, eli MTU.
Paluu

Daimler (entinen DaimlerChrysler) otti Maybach-nimen käyttöön vuonna 2002 tuotantoon tulleelle kalleimmalle automallilleen. Ne olivat Maybach 57 ja 62. Perustetun yrityksen nimeksi tuli Maybach Manufaktur. Myöhemmän ajan Maybachit perustuivat pääosin Mercedes-Benzin tekniikkaan.

Auton hinta oli (vuonna 2006) verottomana noin 300000euroa. Suomessa mallin 62 myyntihinta oli 680000 euroa, ja mallin 57 hinta 575850 euroa.
Rengasvalmistaja Fulda esitteli vuonna 2005 Exelero-nimisen konseptiauton. Kyseessä on massiivinen 5,7-metrinen Coupé-korinen auto jonka Maybach valmisti Fuldan tilauksesta merkin erikoisrenkaita varten.
Ensimmäinen Maybach tuotiin Suomeen 3.7.2003 Seinäjoen KäyttöAutoon. Auto tuotiin Saksasta sitä varten valmistetulla kuorma-autolla erikoiskuljetuksena. Autoa ei saanut käsitellä ilman tietynlaisia hanskoja ja haalareita. Matkantekoa seurattiin taukoamatta GPS-paikannusjärjestelmällä.
Auton pituus on 6,2metriä ja tehoa turboahdetussa V12-moottorissa on 550hv, ja auton omapaino on 2855kg. Varustukseen kuuluu muun muassa samppanjajääkaappi, kallistuvat lentoistuimet, himmentyvä lasikatto, tv-monitorit ja mittaristot takapenkkiläisille ja napin painalluksella sulkeutuvat takaovet. Autoa ei ostettu kaupasta, vaan se piti käydä itse tehtaalla tilaamassa.
Mercedes-Maybach
Merkin valmistus päätettiin lopettaa vuonna 2011,[1] ja viimeinen auto valmistui vuonna 2012. Maybach-brändi teki paluun 2014 muodossa Mercedes-Maybach.[2] Ensimmäinen uusi Maybach oli Mercedes-Maybach S 600 joka perustuu Mercedes-Benz S-sarjaan.
Daimler esitteli helmikuussa 2017 Mercedes-Maybach G650 Landauletin joka on Mercedes-Benz G-sarjan erikoisversio. Auto on koriltaan sekoitus katumaasturia ja landauletia.
Mallit
Mercedes-Maybach S 600
Mercedes-Maybach S 650 Cabriolet
Mercedes-Maybach G650 Landaulet
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Saksalaiset automerkit
Luokka:Lentokonemoottorivalmistajat
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Power Rangers on pitkään jatkunut yhdysvaltalainen lasten supersankaritelevisiosarja, joka perustuu japanilaisen tokusatsuformaatin Super Sentai -sarjoihin. Power Rangers -sarjan on luonut Haim Saban, joka sai idean sarjan luomiseen vieraillessaan Japanissa. Hänen ideanaan oli yhdistää japanilaista kuvamateriaalia englannikielisten näyttelijöiden kanssa tehtyihin kuvauksiin. Japanilaista kuvamateriaalia käytetään Power Rangereiden taistellessa zordeillaan sekä myös useimmiten heidän taistellessa rangerasuissaan hirviöitä vastaan. Myös sarjojen juonta on muokattu sopivammaksi länsimaisille katsojille ja välillä on luotu myös täysin japanilaisesta sarjasta poikkeava juoni. Saban yritti myydä ideaansa noin yhdeksän vuoden ajan kunnes vuonna 1992 Fox Kidsin silloinen puheenjohtaja Margaret Loesch suostui esittämään sarjaa kanavallaan.[1] Sittemmin Haim Sabanin omistama Saban Entertainment -yhtiö teki aiheeseen liittyviä televisiosarjoja vuosina 1993–2001. Mighty Morphin Power Rangers oli niistä ensimmäinen Power Rangers -sarja. Se perustui 16. Super sentai -sarjaan Kyoryū sentai Zyuranger.
Vuodesta 2002 vuoteen 2009 sarjan tuottamisesta vastasi Disney-yhtiö, joka osti FOXin perhepaketin ja sen seurauksena Fox Family -kanavasta tuli ABC Family.[2] Samassa ostossa myös Foxin omistuksessa ollut Haim Sabanin yhtiö Saban Entertainment siirtyi Disneyn omistukseen ja nimeksi vaihdettiin BVS Entertainment, joka jatkoi Power Rangers -sarjojen tuottamista.[2] Se aloitti sarjojen tekemisen vuonna 2002 sarjalla Power Rangers Wild Force. Se perustuu edellisten sarjojen tavoin japanilaiseen tokusatsu-formaattiin Super Sentai, ja on tiiviisti kytköksissä japanilaisiin oheistuotteisiin, kuten leluihin ja peleihin. Vuoden 2009 Power Rangers RPM -televisiosarjan, oli tarkoitus jäädä Power Rangersin viimeiseksi tuotantokaudeksi sarjan silloisen tuotantopäällikön Sally Campbellin ilmoitettua lehtihaastattelussa ettei Power Rangersista tulla kuvaamaan uutta tuotantokautta.[3]
12. toukokuuta 2010 Haim Sabanin uusi yhtiö Saban Brands kuitenkin osti Power Rangersin oikeudet takaisin itselleen ja alkoi tuottaa uutta sarjaa Nickelodeonille.[4] Sarja Power Rangers Samurai alkoi helmikuussa 2011 ja sitä valmistettiin kahden tuotantokauden ajan yhteensä 44 jaksoa. Yhteistyötä Nickelodeonin kanssa päätettiin jatkaa ainakin kahdella vuodella ja vuoden 2013 alussa alkoi uusi sarja nimeltä Power Rangers Megaforce, joka on samalla sarjan 20. tuotantokausi.
Suomessa sarjoja on esittänyt vaihtelevasti PTV4 ja MTV3, sekä maksullinen Jetix.
Power Rangerit
Power Ranger on kuvitteellinen hahmo, joka pystyy muuntautumaan voimakkaaksi supersankariksi. Ensimmäisillä tuotantokausilla se tapahtui Zordonin antamien voimanlähteiden avulla, mutta Power Rangers Lost Galaxy -sarjasta lähtien Rangereiden voimanlähteet ovat vaihdelleet aina mystisistä miekoista taikamaailman kristalleihin. Power Rangerit pukeutuvat kirkasvärisiin taisteluasuihin, jotka on yleensä tehty elastaanista. Lisäksi hahmoilla on päässään kypärät, joissa on läpinäkymättömät visiirit.[5] Sen ansiosta heidän henkilöllisyytensä pysyy salassa ja se myös suojaa heitä taisteluissa. Muuntautunut Power Ranger omaa useimmiten yli-inhimilliset voimat, kestävyyden ja taistelukyvyt. Muuntautumaton Ranger voi omata kyvyn telekineettisyyteen, supernopeuteen ja näkymättömyyteen. Nämä kyvyt eivät kuitenkaan ole suoraan yhteydessä hahmon rangervoimiin.
Rangerit työskentelevät yleensä viiden ryhmänä, joista useimmiten punaista asua pitävä henkilö on johtaja. Yleisimpiä rangereiden värejä ovat punainen, keltainen, sininen, vaaleanpunainen, vihreä, musta ja valkoinen. Myös rangereiden sankarinimet määräytyvät heidän pitämiensä asujen värien perusteella. Asut muistuttavat toisiaan ja yleensä ainoastaan niiden väritys, kypärän muoto ja visiiri poikkeavat toisistaan.
Sarjat

Elokuvat
Vuonna 1995 valmistui ensimmäinen Power Rangers -elokuva, joka perustui ensimmäiseen Power Rangers sarjaan. Elokuva oli varsin tuottoisa 15 miljoonan dollarin budjettiin nähden. Se keräsi maailmanlaajuisesti yli 66 miljoonaa dollaria, josta Yhdysvalloissa saatu osuus oli hieman yli 38 miljoonaa dollaria.[6] Elokuva oli myös ehdolla Young Artist -palkinnon voittajaksi, kun Steve Cardenas oli ehdolla parhaaksi nuoreksi näyttelijäksi sivuroolissa.
Toinen elokuva valmistui vuonna 1997. Elokuvan nimi oli Power Rangers turbovaihteella, joka ei menestynyt kovinkaan hyvin. Erityisesti kritiikin kohteeksi joutui sarjalle ominaisen toiminnan puuttuminen lähes kokonaan. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti yli 9 miljoonaa dollaria[7], mikä oli huomattavasti vähemmän kuin edellisen elokuvan tuotto. Elokuva sai kuitenkin edellisen elokuvan tavoin Young Artist -ehdokkuuden, kun Blake Foster oli ehdolla parhaana nuorena pääosanesittäjänä.
Molemmat elokuvat julkaisi 20th Century Fox yhdessä Saban Entertainmentin kanssa.

Vuonna 2015 Lionsgate ilmoitti uuden Power Rangers -elokuvan olevan suunnitteilla vuodeksi 2017.[8] Se tulee olemaan uudelleenkäynnistys sarjalle, eikä jatkoa aikaisemmille elokuville. Kimberly Hartin rooliin valittiin Naomi Scott.[9]
Power Morphicon
Power Morphicon oli ensimmäinen Power Rangers tapahtuma, joka pidettiin Los Angelesissa vuonna 2007. Tapahtuma juhli Power Rangers -sarjan 15-vuotisjuhlaa, jossa olivat vieraina muun muassa ensimmäistä Punaista Rangeria näytellyt Austin St. John, Steve Cardenas, Jason Narvy, Walter Jones, Johnny Yong Bosch, sekä Operation Overdrivessa näytelleet James Maclurcan ja Rhoda Montemayor.
Seuraavat Power Morphicon -tapahtumat järjestettiin vuosina 2010 ja 2012. Kolmannessa tapahtumassa elokuussa 2012 julkaistiin vuoden 2013 Power Rangers Megaforcen näyttelijäkaarti. Lisäksi tapahtumassa oli paljon henkilöitä koko sarjan historian ajalta.
Seuraava Power Morphicon järjestetään luultavasti kesällä 2014.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead., (in French), , (in Polish)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin julkaistiin ensimmäinen Power Rangers elokuva?


Mosambikin tasavalta () eli Mosambik () on valtio eteläisessä Afrikassa. Sen rajanaapurit ovat Etelä-Afrikka, Swazimaa, Zimbabwe, Sambia, Malawi ja Tansania. Idässä se rajoittuu Intian valtamereen.[1] Mosambikissa on maan tilastokeskuksen arvion mukaan noin 26,4 miljoonaa asukasta, ja sen pinta-ala on hieman alle 800000 neliökilometriä. Mosambikin pääkaupunki on Maputo, ja maa on monipuoluedemokratia, jonka valtionpäämies on presidentti.
Arabikauppiaat liittivät Mosambikin rannikon kansainväliseen kauppaverkostoon. Portugalilaiset perustivat 1500-luvulla rannikolle useita kauppa-asemia, mutta koko Mosambik siirtyi varsinaisesti siirtomaahallintoon vasta 1800-luvun lopulla. Monet Afrikan siirtomaat itsenäistyivät pian toisen maailmansodan jälkeen. Portugalin siirtomaissa kehitys oli hitaampaa, eikä Portugali halunnut antaa itsenäisyyttä siirtomailleen. Mosambikin itsenäisyyssota alkoi 1964 ja loppui pian itsenäistymiseen Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen. Mosambik oli alkujaan kommunistinen yksipuoluevaltio Mosambikin kansantasavalta, jota Frelimo hallitsi. Renamo-liike käynnisti 1977 yli 10 vuotta kestäneen tuhoisan sisällissodan, joka raunioitti maan talouden.
Mosambik on yksi maailman köyhimmistä valtioista, mutta maassa on huomattavasti hyödyntymättömiä luonnonvaroja ja maan talouskasvu on ollut 1990-luvun alun jälkeen huomattavan nopeaa. Suurin osa väestöstä saa elantonsa omavaraisviljelystä. Mosambik on Portugalinkielisten maiden yhteisön ja Kansainyhteisön jäsen, vaikka maa ei ole koskaan ollut osa brittiläistä imperiumia.[2]
Maantiede ja luonto

Mosambik sijaitsee Kaakkois-Afrikassa. Sillä on yhteistä maarajaa Tansanian, Malawin, Sambian, Zimbabwen, Etelä-Afrikan ja Swazimaan kanssa. Mosambikin itäpuolella on Mosambikin kanaali, joka erottaa Madagaskarin Afrikan mantereesta. Maan jakaa kahtia pohjois-etelä-suunnassa Sambesijoki. Iso hautavajoama ulottuu eteläosastaan Mosambikiin. Mosambikin korkein kohta on Monte Binga, joka kohoaa 2436 metriin merenpinnan yläpuolelle.[1]
Mosambikia halkovista joista suurimpia ovat Sambesi ja Limpopo. Muita merkittäviä jokia ovat Buzi, Chinde, Komati, Maputo, Mazowe, Pungwe, Ruvuma, Save ja Shire. Niihin on rakennettu patoja ja tekoaltaita sähkön tuotantoa varten.[3][4][5] Monet joista tulvivat sadekaudella.[6] Mosambikissa on kaksi suurta järveä. Maan pohjoisosan Njassajärvi on Afrikan kolmanneksi suurin järvi ja kuuluisa kotoperäisistä kalalajeista. Mosambikin alueella järvestä on kolmasosa. Teten maakunnassa on Cahora Bassan tekojärvi.[7]
Nacalan luonnonsatama on 14 metriä syvä ja Kaakkois-Afrikan paras.[8] Maputon pohjoispuolella on miltei puolet maan pinta-alasta kattava rannikkotasanko, joka on maan tärkeimpiä viljelyalueita. Maan eteläosien sisämaa on pääosin kumpuilevaa savannia. Pohjoisosat ovat pääasiassa ylänköä.[9][10]
Limpopon luonnonpuisto maan eteläosassa, Gazan maakunnassa, on osa hanketta, jonka tavoitteena on luoda suuri yhtenäinen suojelualue kolmen valtion alueelle: Mosambikiin, Zimbabween ja Etelä-Afrikkaan.[11] Koko suojelualueen tavoitekoko on 4,4 miljoonaa hehtaaria.[12]
Mosambikin rannikolla Intian valtameressä olevat Bazaruton ja Quirimbasin saaristot ovat osittain kansallispuistoina ja houkuttelevat turisteja hiekkarannoilla ja koralliriutoilla.[13][14][15]
Etelä-Mosambikin maisemaa hallitsee pohjoista kohti kapeneva rannikkotasanko. Rannikolta sisämaahan mentäessä maa kohoaa portaittain High Veldin laakioiksi.[16] Sisämaan ylängön korkeus on 250–600 metriä.[17] Etelässä on hiekkakivitasankoja ja Sambesijoen pohjoispuolella niitä korkeampia graniittitasankoja. Mosambikin länsirajalla ylänkö muuttuu vuoristoksi. Luoteessa maa viettää jyrkästi Njassajärven rantaa kohti.[16] Mosambikin kallioperä muodostuu maan pohjois- ja luoteisosassa pääosin prekambrisen kauden kivilajeista. Etelämpänä taas on mesotsooisen ja kenotsooisen maailmankauden sedimenttejä.[18]
Eläimistö
Mosambikin eläimistö on monimuotoinen, ja sen metsistä löytyy edelleen aiemmin tuntemattomia eläinlajeja.[19] Eri lintulajeja on havaittu yli 750.[20] Nisäkäslajeja on laskettu 195, matelijoita 228 ja sammakkoeläimiä 59 lajia.[21]
Useimmat norsut, puhvelit ja seeprat elävät maan pohjoisosassa Niassan suojelualueella. Siellä on myös joitakin leijonia ja leopardeja.[22] Niassan alueella elää 450 yksilön populaatio erittäin uhanalaisia hyeenakoiria.[23]
Gorongosan kansallispuistossa oli ennen sisällissotaa noin 2200 norsua, sodan jälkeen vuonna 1994 niitä löydettiin enää sata.[24] Vuoteen 2011 mennessä määrä oli noussut jo kolmeensataan. Puistoon on istutettu myös naapurimaista tuotuja yksilöitä.[25]
Kasvisto

Suurin osa Mosambikin maa-alasta, 70 prosenttia, on miombo-savannia, jonka pääasiallinen kasvisuku on leimupuut. Saman suvun puita ja pensaita kasvaa muuallakin Afrikassa, mutta Mosambikissa leimupuu-pensastot ovat korkeampia ja tiheämpiä kuin muualla. Maan eteläosan savanneilla ja toisaalta pohjoisosien jokivarsilla kasvaa myös akaasioita. Sambesin suistossa ja muilla tulvien vaivaamilla alangoilla on ruoikkoisia soita ja niiden keskellä palmyrapalmuja. Rannikoilla kasvaa palmulehtoja ja tiheää pensastoa. Varsinaista metsää on vain Gorongosa-vuoren rinteiden ja läntisen Zambezian ylänköalueiden sademetsissä sekä Cabo Delgadon ja Dondon kuivien ylänköjen metsissä.[26] Rannikon mangrovevyöhyke on 2700 kilometriä pitkä ja yksi Afrikan laajimmista.[27]
Mosambikissa tiedetään esiintyvän ainakin 5600 eri kasvilajia.[21] Kotoperäisiä lajeja on 250. Yksin Chimanimanin vuoristossa kasvaa 45 kotoperäistä lajia. Toinen kasvistostaan kuuluisa alue on kosteikkoalue, joka jatkuu St. Lucian suomaan luonnonsuojelualueelta Etelä-Afrikan puolelta Maputon maakuntaan,[22] ja jopa Xai-Xain kaupunkiin asti.[28]
Ilmasto
Mosambikissa on trooppinen ilmasto. Sadekausi on marraskuusta maaliskuuhun.[9] Lämpimin kuukausi on tammikuu, viilein heinäkuu.[29]
Etenkin maan pohjoisosissa vuotuinen sademäärä on suuri. Sateisimpia osia ovat toisaalta ylänköalueet Zimbabwen ja Malawin rajalla, toisaalta rannikko Maputon ja Beiran väliltä, joka on alttiina pasaatituulten tuomille sateille ympäri vuoden. Tyypillinen sademäärä siellä on 1000–1500 millimetriä vuodessa.[30] Sambesijoen eteläpuolella ilmasto on paljon kuivempaa.[9] Siellä vuotuinen sademäärä jää 500–750 millimetriin, paikoin jopa alle 400 millimetrin. Madagaskarin vuoristoinen saari suojaa osaa rannikon alavista osista pasaatituulilta, kovimmilta sateilta ja myös trooppisilta sykloneilta, jotka kulkevat useimmin Madagaskarin itäpuolelta.[30]
Kuivuus, aavikoituminen ja trooppisten syklonien aiheuttamat kaatosateet aiheuttavat ympäristöongelmia. Vuonna 2000 koetut tulvat ja hirmumyrsky olivat pahimmat 50 vuoteen. Sadattuhannet perheet joutuivat lähtemään kodeistaan.[31] Väestön katastrofivalmius on kuitenkin parantunut, ja kevään 2007 tulvatuhot olivat merkittävästi pienemmät. Keväällä 2008 tulva-alueilla tehtiin suuria evakuointeja.[32]

Historia

Varhaiset vaiheet
Mosambikin ensimmäiset asukkaat olivat saneja (busmanneja). Muutaman viimeisen vuosisadan aikana ennen ajanlaskun alkua alueelle saapui pohjoisesta bantukansojen jäseniä.[2] Keskiajalla Mosambikin rannikolle saapui arabikauppiaita, jotka liittivät sen osaksi Intiaan ja Arabian niemimaalle ulottuneita kauppaverkostoja ja toivat islamin alueelle. Arabien ja persialaisten reitit ulottuivat etelässä Mosambikin saarelle asti, ja koko maa sai nimensä saarella eläneen Musa Bin Biki -nimisen arabisheikin mukaan, jonka Vasco da Gama kohtasi siellä vuonna 1498.[33]
Alueella on elänyt varsin löyhästi organisoituneita heimoja, jotka ajoittain muodostivat liittoja. Keskisen Mosambikin alueella nämä liittoumat yhdistyivät 1100-luvulla Zimbabwen kuningaskuntaan, joka samoin kuin sen seuraaja Mwene Mutapan kuningaskunta sijaitsi nykyisten Mosambikin ja Zimbabwen alueilla.[33][34] Bantukansojen hallitsema Maravi-valtakunta levisi Malawi-järveltä kohti Intian valtameren rannikkoa, ja kattoi laajimmillaan 1600-luvun puolivälissä suuria alueita nykyisen Mosambikin pohjoisosista, Mogincualin ja Angochen välille asti. Nykyisen Niassan maakunnassa eli yao-kansaa, joka muodosti löyhärakenteisen valtakunnan. Nampulan ja Zambezian maakunnissa makuat ja lomwet järjestäytyivät enimmäkseen kyläyhteisöiksi, mutta 1500-luvulla kehittyi jonkinlaisia laajempia valtarakenteita. Etelässä kylä- ja heimotason hallinto säilyi pisimpään, ja ensimmäinen järjestäytynyt valtakunta oli vasta Soshanganen hallitsema Gazan kuningaskunta 1800-luvulla.[34]
Eurooppalaiset yhteydet

Portugalilainen Vasco da Gama saapui Mosambikin rannikolle vuonna 1498, jolloin alueella oli useita arabien asutuskeskuksia ja paikallisia sulttaanikuntia. 1500-luvulla portugalilaiset rakensivat ja valtasivat useita satamia ja tukikohtia Intiaan suuntautuneen kaupan välietapeiksi.[35] Alun perin portugalilaisten tärkein tukikohta oli Mosambikin saarella sijainnut São Sebastião de Moçambiquen kaupunki. Kullan rinnalle kauppatavaraksi nousi ensin norsunluu ja myöhemmin orjat. On arvioitu, että Mosambikin satamien kautta myytiin yli miljoona orjaa.[34] Arabien ja portugalilaisten harjoittama orjakauppa maassa jatkui vuoteen 1877.[35]
Portugalilaisten mielenkiinto keskittyi rannikon kauppasatamiin. Sisämaasta he valtasivat vähitellen arabien perustamia kauppapaikkoja kuten Teten ja Senan. 1600-luvulla portugalilaiset läänittivät suuria alueita prazos-nimisiksi suurtiloiksi.[34] Berliinin sopimuksen ja Transvaalin kultakuumeen jälkeen 1800-luvun lopulla portugalilaiset ottivat myös sisämaan tiukemmin hallintaansa.[35] Vuonna 1878 Portugalin hallitus luovutti suuren osan maata yksityisen, pääasiassa brittiläisomisteisen, Mozambique Companyn hallintaan. Komppanioiden valta jatkui vuoteen 1932 asti.[2] Suurimmat näistä olivat Zambezia Company, joka toimi nykyisten Teten ja Zambezian maakuntien alueella, Mozambique Company Manicassa ja Sofialassa ja Niassa Company Cabo Delgadossa ja Niassan maakunnassa. Näistä vain ensiksi mainittu tuotti voittoa.[34]
Yhdistynyt kuningaskunta ja Portugali sopivat Mosambikin siirtomaan rajoista vuonna 1891.[2] Siirtomaakaudella Mosambikia kehitettiin eurooppalaissiirtolaisten ehdoilla, eikä alkuperäisasukkaiden oloista piitattu.[35] Oloihin turhautuminen nostatti ensimmäisen kapinan vuonna 1917, jolloin Portugali menetti hallinnan osassa siirtomaata peräti kolmeksi vuodeksi.[33]
1900-luvun alussa naapurimaissa Etelä-Afrikassa ja Rhodesiassa perustettiin suuria kultakaivoksia, ja monet etelämosambikilaiset muuttivat sinne töihin.[34]
Itsenäinen Mosambik
Itsenäistymisestä sisällissotaan

Vaikka toisen maailmansodan jälkeen muut Euroopan maat myönsivät siirtomailleen itsenäisyyden, Portugali päätti pitää omista siirtomaistaan kiinni. Mosambikin asema muutettiin merentakaiseksi maakunnaksi. Samoihin aikoihin myös portugalilaisten maahanmuutto Mosambikiin kasvoi. Vuonna 1975 Mosambikissa asui noin 250000 portugalilaista.[33]
Vuonna 1962 Dar es Salaamissa perustettiin Mosambikin itsenäisyyden asiaa ajava Frelimo-liike (Mosambikin vapautusrintama). Frelimo käynnisti 1964 sissisodan itsenäisyyden saavuttamiseksi. Mosambik itsenäistyi Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen 25. kesäkuuta 1975. Maahan perustettiin Frelimon johtama marxilainen yksipuoluejärjestelmä. Ensimmäiseksi presidentiksi nousi Samora Machel. Itsenäistymisen jälkeen roturistiriidat kiristyivät, ja moni portugalilaissyntyinen pakeni maasta.[33] Lähtiessään portugalilaiset hävittivät jättämänsä omaisuuden. Yksi siirtomaa-ajan muistomerkki on Maputon rantabulevardilla sijaitseva loistohotellin raunio, jonka hissikuilut portugalilaiset ovat valaneet täyteen betonia.[35]
Rajanaapurit Rhodesia ja Etelä-Afrikka pelkäsivät itsenäisyysaatteiden ja marxismin leviävän Mosambikista laajemmalle, ja ne tukivat Mosambikin kansallisen vastarintaliikkeen Renamon toimintaa. Vastaavasti Mosambik tuki maiden valkoisten vähemmistövaltaa vastaan sotivia sissiliikkeitä, joilla oli tukikohtia Mosambikin puolella. Aseelliset yhteenotot ja rajojen sulkemiset veivät Mosambikilta merkittäviä tuloja, jotka olivat kertyneet maan kauttakulkumaksuista. Frelimon ja Renamon välinen valtataistelu johti pian sisällissotaan.[35]
Yhteenotot Rhodesian kanssa loppuivat 1980, kun Zimbabwe itsenäistyi. Etelä-Afrikka, joka tuki Renamoa, valloitti jopa Maputon hetkellisesti, kunnes maat solmivat rauhan Nkomatin sopimuksella 1984. Etelä-Afrikan puolustusvoimat antoi kuitenkin sopimuksen jälkeenkin salaista tueka Renamolle, jota auttoi myös Malawin presidentti Hastings Banda, joka tarjosi Renamolle turvapaikan maastaan. Mosambikin presidentti Machel vieraili 1986 Malawissa neuvottelemassa Bandan kanssa Malawin tuen lopettamisesta. Paluumatkalla Machel kuoli lento-onnettomuudessa.[36] Hänen seuraajakseen valittiin Joaquim Chissano.[35]
Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon heikentyessä sisällissota päättyi vuonna 1990 aselepoon. Samana vuonna kirjoitettiin uusi perustuslaki. Vuonna 1992 tehtiin rauhansopimus ja Mosambikista tuli monipuoluedemokratia. Vuoteen 1995 saakka sopimusta valvoivat Mosambikissa YK:n rauhanturvaajat.[37] Sisällissodan aikana noin 900000 siviiliä kuoli ja yli viisi miljoonaa evakuoitiin. 1,7 miljoonaa ihmistä pakeni naapurimaihin. Myös maamiinat johtivat useisiin vakaviin loukkaantumisiin ja kuolemiin.[35]
Rauhan aika
Vasemmistolainen Frelimo on voittanut vuosien 1994 ja 1999 presidentin- ja parlamenttivaalit, mutta oikeistolainen Renamo on maan toiseksi suurin puolue. Vuonna 1995 Mosambik liittyi Kansainyhteisöön ensimmäisenä maana, joka ei ole koskaan ollut osa brittiläistä imperiumia. Vuonna 1996 Mosambikista tuli yksi Portugalinkielisten maiden yhteisön perustajajäsenistä.[38]
Helmikuussa 2004 valittiin maan ensimmäinen naispääministeri, Luísa Diogo.[39]
Vaihtelevat säät, vuosien 2001 ja 2008 tulvat ja vuoden 2009 kuivuus koettelivat maata ja lisäsivät avuntarvetta.[2] Vaikka luonnonkatastrofit koittelivat köyhää maata, talous kasvoi voimakkaasti velkahelpotusten ja talousuudistusten ansiosta.[40]
Vaikka talous kasvoi Mosambikissa, köyhyys oli edelleen laajalle levinnyttä. Tämän epätasapainon takia  hallituksen ja Renamon välit kiristyivät uudelleen vuonna 2013, ja Renamo irtisanoutui lokakuussa vuoden 1992 rauhansopimuksesta.[40]
Presidentti Guebuzan kahden kauden jälkeen presidentiksi 2014 valittiin myös Frelimoa edustanut entinen puolustusministeri Filipe Nyusi. Hänen vastaehdokkaansa, Remamon Afonso Dhlakama piileskeli ennen presidentinvaaleja vuoristossa ja saapui allekirjoittamaan rauhansopimuksen hallituksen kanssa vain muutama viikko ennen vaaleja.[41]
Politiikka ja yhteiskunta

Mosambik on monipuoluedemokratia. Valtionpäämies on presidentti, joka valitaan suorilla kansanvaaleilla viideksi vuodeksi kerrallaan. Filipe Nyusi aloitti presidenttikautensa tammikuussa 2015.[42]. Hallitusta johtaa pääministeri, joksi presidentti nimitti tammikuussa 2015 Carlos Agostinho do Rosário.[43] Mosambikin parlamentti koostuu 250 jäsenestä, joiden toimikausi on viisi vuotta. Äänioikeus on jokaisella kahdeksantoista vuotta täyttäneellä.[44]
Mosambik on osa Eteläisen Afrikan Kehitysyhteisöä (SADC).[45] Se kuuluu myös Islamilaiseen konferenssiin vuodesta 1994 alkaen. Maan ulkopolitiikan tavoitteena on pitää hyvät suhteet kaikkiin naapurimaihin ja tärkeisiin kehitysyhteistyökumppaneihin. Rotusorron aikana suhteita kiristi Mosambikin avoin tuki Rhodesian ja Etelä-Afrikan sorretuille mustille. Kylmän sodan aikana maata tuki Neuvostoliitto liittolaisineen.[46]
Kuolemanrangaistus kiellettiin Mosambikissa vuoden 1990 perustuslaissa.[47] Toisin kuin monissa naapurimaissa, homoseksuaalisuus sinänsä ei ole Mosambikissa laitonta.[48] Lain epäselvä maininta ”luonnonvastaisuudesta” on joskus tulkittu kommentiksi homoseksuaalisuudesta.[49]
Kehityksen haasteet

Viime vuosien talouskasvusta huolimatta Mosambik on yksi maailman köyhimmistä maista. YK:n kehitysohjelma UNDP on mitannut eri valtioiden kehitystä odotettavissa olevan elinajan, lukutaidon, koulutuksen ja elintason perusteella. Mitta-asteikkoa kutsutaan Inhimillisen kehityksen indeksiksi (, HDI). Mosambik sijoittuu aivan asteikon häntäpäähän: vuonna 2007 se oli sijalla 172 kaikista 182:sta mukana olleesta maasta. Vuodesta 1980 vuoteen 2007 Mosambikin HDI nousi vuosittain 1,34 % arvosta 0,280 nykyiseen lukemaan 0,402.[50]
Itsenäistymisen jälkeinen sisällissota kesti 16 vuotta, ja jälleenrakennus pääsi käyntiin kunnolla vasta vuoden 1992 rauhansopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Maata ovat kuitenkin koetelleet paitsi tulvat, myös ruokapula, valtionvelka sekä aids.[1][2]
Mosambikille on myönnetty velkahelpotuksia, koska se on kyennyt täyttämään sille asetetut ehdot talouden muuttamisesta.[51]
Kehitysyhteistyö
Hyvästä kehityksestä huolimatta Mosambik on riippuvainen ulkoisesta kehitysavusta, jota se saa myös Suomelta. Suomen tuki Mosambikissa on suunnattu koulutukseen ja maaseudun kehittämiseen ja demokratian edistämiseen.[52] Aikaisempaa tukea metsäohjelmalle leikattiin vuonna 2012 väärinkäytösten takia.[53]
Kehitysyhteistyöllä on saavutettu hyviä tuloksia terveyssektorilla. Rokotusohjelmat ovat johtaneet lapsikuolleisuuden vähenemiseen. Myös malariatapauksia on aiempaa vähemmän, ja puhtaan juomaveden saatavuus on parantunut.
Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n mukaan malaria ja HIV/AIDS vähentävät Mosambikin bruttokansantuotteen kasvua noin prosenttiyksikön vuodessa.[54][55]
Vaikka köyhyys vähenee Mosambikissa, yli puolet väestöstä elää äärimmäisessä köyhyydessä.[56] Vuosina 1997–2003 köyhyydessä elävien osuus saatiin vähenemään viidenneksellä. Myös vuosille 2006–2009 laaditun köyhyyden vähentämissuunnitelman toteutus on lähtenyt tehokkaasti käyntiin.
Mosambikin uskotaan saavuttavan YK:n vuosituhattavoitteen köyhyyden puolittamisesta vuoteen 2015 mennessä.[54]
Mosambikissa tuloerot ovat pienemmät kuin monissa muissa Afrikan maissa. Etenkin maaseudun köyhyys on vähentynyt, ja köyhimpienkin ostovoima on parantunut. Maatalouden tuottavuutta rajoittavat kuitenkin kuivuuskaudet ja tulvat. Noin 44 % mosambikilaisista kärsii ruokapulasta, ja joka neljäs lapsi on ikäänsä nähden alipainoinen.[56]
Aluejako ja suurimmat kaupungit

Mosambik jakautuu 10 maakuntaan eli provinssiin, ja lisäksi pääkaupunki Maputolla on maakunnan asema. Provinssit jakautuvat piirikuntiin,[57] jotka jakautuvat edelleen paikkakuntiin ().
Useimmat maakuntien rajat periytyvät siirtomaakaudelta. Vuonna 1892 maa oli jaettu Sambesi-jokea myöten kahtia: Mozambiqueen ja Lourenço Marquesin alueeseen. Mozambique muodostui Cabo Delgadosta (joka oli entinen Niassa Companyn hallintoalue), Mozambiquesta ja Zambeziasta, josta vuonna 1902 erotettiin Teten alue. Eteläosa oli jaettu Lourenço Marquesiin, Inhambaneen, Gazaan, Manicaan ja Sofalaan, joka puolestaan muodostui entisestä Mozambique Companyn alueesta.[58]
Maakunnat toimivat presidentin- ja parlamenttivaaleissa vaalipiireinä.[59] Vuoden 2004 perustuslaissa niille määriteltiin myös oma paikallisvaaleilla valittava hallintoelin, eräänlainen maakuntavaltuusto (), mutta sillä on hyvin vähäiset valtaoikeudet. Valtuusto voi vain hyväksyä (tai hylätä) maakuntahallituksen laatiman budjetin, ja rajoitetusti seurata sen toteutumista. Valtuusto kokoontuu kahdesti vuodessa, kymmenen päivän istuntokaudelle kerrallaan.[60]

Vuonna 2014 Mosambikin suurimmat kaupungit olivat:[63]
Maputo 1,2 miljoonaa asukasta
Matola 893000
Nampula 605800
Beira 459400
Chimoio 304900
Nacala 238000
Quelimane 236000
Talous
Luonnonvarat, elinkeinot ja valuutta

Mosambikilla on paljon huonosti hyödynnettyjä luonnonvaroja, kuten maaöljyä, kuparia, kivihiiltä, bauksiittia ja mahdollista vesivoimaa.[9] Luonnonvarojen hyödyntämistä laillisesti ja kestävän kehityksen mukaisesti on jo alettu suunnitella muun muassa lainsäädännön ja verouudistusten voimin.[64] Myöskään viljelykelpoisesta maasta ja metsästä ei ole pulaa. Taloudellisesti hyödynnettäviä trooppisien puulajien metsiä on edelleen jäljellä useilla alueilla. Maan satamat ovat nykyaikaisia ja yhteydessä rautatieverkkoon. Meressä on runsaasti kalaa, ja rannikon saaret soveltuvat hyvin turismiin.[65]
Mosambikin bruttokansantuote jakautui vuonna 2013 seuraavasti:  palvelut 46%, teollisuus 25% ja maatalous 29%.[1] Tärkeimmät teollisuuden alat ovat elintarvike-, juoma-, tupakka-, tekstiili-, ruokaöljy-, saippua- ja muu kulutustavarateollisuus. Mosambikin talous on riippuvainen ulkomaisista investoinneista.[65]
Mosambikin valuutta on metical, joka korvasi escudon vuonna 1980. Metical jakautuu sataan centavoon.[66]
Taloushistoria
Siirtomaa-aikana Mosambik oli Afrikan neljänneksi teollistunein maa. Itsenäistymisen jälkeen maan teollisuus kuitenkin pysähtyi lähes täysin ensimmäisen kymmenen vuoden aikana, koska lähes kaikki valkoiset lähtivät maasta ja Frelimon talouspolitiikan suunnasta ei ollut varmuutta. Monet yrittäjät jättivät yrityksensä ja tuhosivat koneet lähtiessään. Valkoisen väestön lähtiessä maa menetti koulutetun työvoiman, pääoman ja yritysten johdon. Tilanne pysyi tällaisena aina 1980-luvun lopulle, kunnes 1990-luvulla Frelimo aloitti taloudelliset uudistukset ja yksityistämisen. Yksityiset sijoittajat ostivat valtiolta satoja yrityksiä 1990-luvulla. Osa investoinneista kuitenkin epäonnistui aikaisempien virheiden takia.[65]
Sisällissodan aikana maan talous oli vaikeuksissa työvoimapulan ja Frelimon jäykän suunnitelmatalouden vuoksi. Sisällissodan päättymisen jälkeen maataloustuotanto kääntyi nousuun. Frelimo siirtyi markkinatalouden suuntaan ja yksityisti tuotantolaitoksia useilla tärkeillä teollisuuden aloilla. Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF) ja Maailmanpankki vapauttivat Mosambikin kahdesta kolmasosasta maan valtionvelasta vuonna 1999. Tämä enteili hyvää talouden kasvulle, mutta vuoden 2000 tulvissa tuhoutui yli 100000 hehtaarin sato, yli 40000 kotieläintä kuoli ja infrastruktuuri kärsi pahoin.[65]
Maan kaivannaisvarat tunnettiin huonosti siirtomaa-ajalla. Onkin arvioitu, että Mosambikissa suoritettiin enemmän geologisia tutkimuksia vuosien 1977–1983 välillä kuin ajanjaksoa edeltäneiden sadan vuoden aikana. Tutkimuksissa löydettiin rikkaat kivihiili-, suola-, rautamalmi- ja fosfaattiesiintymät. Lisäksi löydettiin kultaa, tantaalia, kromia, kuparia, bauksiittia, nikkeliä ja muita kaivannaisia. Vuonna 1999 Gazan alueelta löydettiin maailman suurin titaaniesiintymä. Lisäksi Mosambikista on löydetty maakaasua. Näitä luonnonvaroja ei kuitenkaan voida hyödyntää ilman mittavia ulkomaalaisia investointeja.[65]
Teten provinssista on löydetty malmeja ja teollisuusmineraaleja kuten kivihiiltä, kultaa, rautaa ja fluoriittia. Cabo Delgadossa taas tuotetaan marmoria.[67]
Sisällissodan päätyttyä vuonna 1992 Mosambik oli yksi maailman köyhimmistä maista. Vuoden 1997 jälkeen Mosambikin talous lähti kasvuun.[1] Vuonna 2015 Mosambikin bruttokansantuote oli maan tilastokeskuksen mukaan 601 Yhdysvaltain dollaria henkeä kohden.[68] Vielä 1980-luvun puolivälissä se oli ollut 120 dollaria.[46] IMF tarkkailee maan taloutta, joka on ollut hyvässä kasvussa; myös inflaatio on laskenut.[64] Vuosina 2003-2013 talous kasvoi 6-8% vuodessa, mikä on Afrikan nopeimpia talouskasvulukuja.[1]
Maailmanpankin rahoituksella perustettu Mozalin alumiinisulattamo valmistui vuonna 2000, ja sitä laajennettiin 2003. Tämä yksittäinen projekti tuotti alkuvuosinaan 3 % kansantuotteesta ja 5-10 % talouskasvusta. Se toi myös tärkeää ulkomaanvaluuttaa.[1][69] Toisaalta Mosambik on syyttänyt Maailmanpankkia cashew-pähkinöiden tuotannon romahduksesta: kun maa lopetti maataloustuet, se hävisi kilpailussa tukiaisia jatkaville länsimaille.[70]
Ulkomaankauppa
Maan bruttokansantuotteesta poikkeuksellisen suuri osa koostuu viennistä, joka on kapea-alaista. Valtio pyrkii tuilla monipuolistamaan vientiä.[64] Vuonna 2008 Mozalin alumiinisulatossa tuotettu alumiini oli maan selvästi suurin vientituote. Mozal tuotti Mosambikin ulkomaanviennistä peräti 54,7 prosenttia. Mozalin tuotteiden yhteisarvo vientiin oli 1,48 miljardia dollaria 2008. Toiseksi suurin vientituote oli Cahora Bassan vesivoimalassa tuotettu sähkö, jota vietiin ulkomaille 221,2 miljoonan dollarin arvosta. Seuraavaksi suurimmat vientituotteet olivat maakaasu (152 miljoonaa), tupakka (132,1 miljoonaa), sokeri (71,4 miljoonaa).[71]
Vuonna 2015 Mosambikin vienti tuotti 3,413 miljardia dollaria, kun tuontiin käytettiin 8,334 miljardia. Ulkomaankauppa oli siis melkein viisi miljardia alijäämäistä. Viennistä peräti 28,5 prosenttia suuntautui Alankomaihin. Seuraavaksi suurimmat vientikohteet olivat Etelä-Afrikan tasavalta, Intia, Singapore ja Britannia. Tuonnista puolestaan 28,8 prosenttia tuli Etelä-Afrikasta. Seuraavaksi suurimmat tuontikumppanit olivat Kiina, Bahrain, Alankomaat ja Portugali.[72]
Maatalous

Suuri osa maan väestöstä elää maaseudulla ja lähinnä omavaraisviljelystä.[1] Miinanraivaus on ollut tarpeen, jotta maataloustuotanto on saatu uudelleen käyntiin.[73][74]
Tuotantomäärältään suurin maataloustuote on maniokki ja viljelysalaltaan suurin on maissi. Muita keskeisiä maataloustuotteita ovat sokeriruoko, puuvilla, maapähkinä, durra, tupakki, cashew-pähkinä, riisi ja sitrushedelmät.[75] Maan vilja-aitaksi kutsutaan Gazan maakuntaa, ja erityisesti riisin viljely keskittyy Limpopon laaksoon. Inhambanessa kasvatetaan mandariineja, Manicassa ja Maputossa myös muita hedelmiä ja vihanneksia. Zambeziassa kasvaa paljon kookospalmuja ja teetä.[76]
Arviolta 80% maan väestöstä turvautuu kotitarveviljelyyn ja -kalastukseen. Mosambik ei kuitenkaan ole ruuantuotannon suhteen omavarainen.[65] Tsetsekärpänen estää monilla alueilla lihakarjankasvatuksen, koska se levittää unitautia.[16]
Turismi

Ennen sisällissotaa Mosambik oli yksi eteläisen Afrikan suosituimmista turistikohteista. Tuhannet eteläafrikkalaiset ja rhodesialaiset turistit vierailivat Etelä-Mosambikin rannoilla ja eteläisen rannikon saarilla. Gorongosan kansallispuisto oli yksi alueen tärkeimmistä turistikohteista. Turismi kuitenkin loppui itsenäistymisen ja sisällissodan puhkeamisen vuoksi. Vuonna 1972 maassa vieraili 292000 matkustajaa, mutta vuonna 1981 vierailijoita oli vain 1000. Mosambikin rauhoituttua turismi oli maan nopeimmin kasvava teollisuuden ala 1990-luvun lopulla. Maahan nimitettiin turismiministeri vuoden 1999 vaalien jälkeen.[65]
Liikenne

Mosambikin tieverkko on 30983 kilometriä pitkä. Pääteiden pituus on 6395 kilometriä, ja päällystettyjä teitä on 7265 kilometrin verran.[77] Sisämaakaupungeista rannikkokaupunkeihin vievät tiet ovat huonossa kunnossa, ja matka kestää usein kauan. Maassa toimii useita yksityisiä linja-autoyhtiöitä, jotka liikennöivät päivittäin. Mosambikilaisten keskuudessa suosittu liikennemuoto on niin sanottu chapa, kuorma-auto, johon on asennettu matkustajia varten penkit.[78]
Mosambikissa on rautateitä yhteensä lähes 4800 kilometriä.[1] Ne rakennettiin siirtomaa-aikana tuomaan tarvikkeita sisämaasta Intian valtameren satamakaupunkeihin. Rautatiet kärsivät pahoin sisällissodan aikana, eikä maan eri osien välillä ole toimivaa yhteyttä. Myös tulvat ovat aiheuttaneet pitkiä katkoja rautatieliikenteessä. Pohjoisin osa rataverkostoa yhdistää Nacalan satamakaupungin Malawiin, jolla ei ole omia satamia.[79] Vanhin rataosa on maan keskiosissa, ja se palvelee Beiran satamaa. Siihen kuuluu 600-kilometrinen Senan rata ja 300-kilometrinen Machipanda-rata.[80] Eteläisin osa yhdistyy Swazimaan ja Zimbabwen rautateihin, ja sen satamapaikkoja ovat Maputo ja Matola.[81] Maputon satama on Kaakkois-Afrikan vilkkain, ja sen kautta Mosambikin naapurimaat vievät tavaroita ja raakamateriaalia ulkomaille.[78]
Mosambikissa on 21 lentokenttää, joiden kiitotie on päällystetty.[1]  Kentistä kahdeksan on varustettu mittarilentolähestymisten (IFR) vaatimin laittein. Viidellä toimii tulli, joten ne soveltuvat siltä osin kansainväliseen liikenteeseen: Beira, Maputo, Nampula, Pemba ja Vilankulu.[82]
Väestö

Etnisesti Mosambikin väestö koostuu lukuisista afrikkalaisista kansoista. Muita kuin afrikkalaisia on vain prosentin verran. Afrikkalaiset edustavat noin 200 eri etnistä ryhmää. Etninen hajanaisuus on peräisin kolmesta suuresta muuttoliikkeestä. Ensin vuoden 1000 paikkeilla bantuekspansio toi kymmeniä banturyhmiä maahan lännestä ja pohjoisesta. Toiseksi 1800-luvun alkupuolella mfecaneliikkeen aikana maahan muutti etelästä ihmisiä, jotka pakenivat nykyisen Etelä-Afrikan alueelta zulujen valtakunnan väkivaltaista laajenemista. Kolmas, hajanainen muuttoliike on tuonut rannikolle viimeisten 500 vuoden aikana arabeja, persialaisia, intialaisia ja portugalilaisia.[83]
Makuat ja lomwet ovat tärkeimmät ryhmät pohjoisessa. Senat ja ndaut ovat enemmistönä Sambesin laaksossa, ja maan eteläosissa asuu pääosin tsonga- ja shangaan-kansaa. Šonat ovat enemmistönä Sofalan ja Manican maakunnissa.[84]
Maassa asuva kirjailija Henning Mankell on kuvaillut kansojen eroja siten, että pohjoisessa kulttuuri muistuttaa Malawin kulttuuria ja naisen asema on tärkeä. Keskiosassa shona-kieliryhmän kansoilla on patriarkaalinen, mutta ei kovin sotaisa kulttuuri, kun taas maan eteläisimmässä osassa kaakkoinen bantukulttuuri on selvimmin maskuliininen soturikulttuuri.[85]

Perustuslain mukaan Mosambikissa on uskonnonvapaus. Vuoden 2007 väestönlaskennassa katolisia oli 28, protestantteja 27, muslimeita 18 prosenttia. Muita uskontoja ilmoitti harjoittavansa noin 9 prosenttia väestöstä ja täysin uskonnottomiksi laskettiin 18 prosenttia. Uskonnolliset johtajat arvioivat, että suuri osa uskonnottomiksi lasketuista harjoittaa perinteisiä animistisia uskontoja, joille ei ollut omaa vaihtoehtoa väestönlaskentalomakkeessa. Myös kristittyjen ja muslimien uskonnonharjoittamiseen on sulautunut paikallisia perinteitä ja rituaaleja.[86]
Katolinen kirkko Mosambikissa jakautuu kahteentoista hiippakuntaan, joista arkkihiippakuntia ovat Beira, Maputo ja Nampula.[87]
Kansanterveys

HIV/AIDS on maassa vakava kansanterveysongelma, n. 11 prosenttia aikuisväestöstä arvioidaan olevan HIV-positiivisia.[1] Sen seurauksena tuberkuloosi on myös yleistymässä.  Lääkityksen epäsäännöllisyyden takia tuberkuloosista on kehittynyt myös kantoja, jotka eivät reagoi lääkkeisiin.[88]
Muita tarttuvia tauteja ovat kolera ja muut bakteerien ja alkueläimien aiheuttamat vatsainfektiot, A-hepatiitti, lavantauti, malaria, rutto, skistosomiaasi ja vesikauhu eli rabies.[1] Koleraa on esiintynyt maassa säännöllisesti vuodesta 1973 alkaen. Kevään 2009 sadekaudella koettiin erityisen paha epidemia, jossa kuoli ainakin 157 ja sairastui 12000 henkeä.[89]
Yleisimmät syöpätaudit Mosambikissa ovat Kaposin sarkooma, kohdunkaulan syöpä, lymfooma, silmäsyöpä ja rintasyöpä.[90] Myös maksasyöpä on Mosambikissa huomattavan yleistä. Arvioitu päivittäinen aflatoksiinin saanti on myös huomattavan korkea; mistään maasta ei ole raportoitu korkeampaa (1974).[91] Aflaktosiinin ja maksasyövän välinen yhteys on havaittu useissa tutkimuksissa.[92] Mosambikissa sairaus on kuutisentoista kertaa yleisempi kuin Yhdysvalloissa.[93]
Myös maamiinat ovat olleet merkittävä vaaratekijä. Toistuvat tulvat ovat siirtäneet miinoja, mikä aiheuttaa uusia riskejä. Vuonna 1995 arvioitiin miinojen aiheuttavan 50-60 onnettomuutta joka kuukausi. Vuonna 2000 arvioitiin maassa olevan 9000-12000 henkeä, joilta puuttuu ainakin yksi raaja.[73][74][94] Maan pohjoisosista miinat on raivattu, keski-  ja eteläosissa työ jatkuu.[95]
Kielet
Useimmat asukkaat puhuvat äidinkielenään paikallisia kieliä. Kaikkiaan maassa lasketaan puhuttavan 18 bantukieltä ja useita murteita.[96] Jos kielet jaetaan neljään pääryhmään, makhuwan eli makuan ja sen murteiden puhujia on noin 40 %, tsongan puhujia lähes 20 %, kun taas njandžaa ja šonaa puhuu kumpaakin noin kymmenen prosenttia väestöstä.[97] Virallinen kieli on portugali, jota puhuu äidinkielenään 8,8 % ja toisena kielenään 27% väestöstä.[1] Arabit, kiinalaiset ja intialaiset puhuvat omia kieliään ja käyttävät portugalia vasta toisena kielenään. Koulutetuimmat mosambikilaiset puhuvat myös englantia, jota opetetaan koulussa toisena tai kolmantena kielenä ja käytetään yritysmaailmassa. Yliopistossa englanti ja portugali ovat pakollisia oppiaineita, ranska valinnainen tietyillä linjoilla.[98]
Koulutus

Mosambikin tilastokeskuksen mukaan 44,9 prosenttia mosambikalaista osaa lukea.[99] Sukupuolten väliset erot lukutaidossa ovat suuret: vuonna 2009 miehistä 67 prosenttia mutta naisista vain 46 prosenttia osaa lukea.[100] Vuonna 2011 arvioitiin koulunsa aloittaneiden poikien jatkavan opintojaan keskimäärin 10 vuotta, tyttöjen 9 vuotta.[1]
Koska siirtomaakaudella koulutukseen ei kiinnitetty huomiota, maan itsenäistymisen jälkeen yli 90 % väestöstä oli lukutaidottomia. Opetussektorin valtavissa haasteissa on 1990- ja 2000-luvun aikana tehty suuria edistysaskeleita. Vuosina 1997–2003 peruskoulun aloitti jo yli puolet kouluikäisistä lapsista. Nykyisin jopa 70 prosenttia lapsista aloittaa koulunkäynnin.[54]
Koulutus on ollut pääsääntöisesti portugalinkielistä, mutta vuodesta 2004 alkaen on kielellisesti yhtenäisillä alueilla lisätty äidinkielen opintoja peruskoulun kahdelle alimmalle luokalle. Peruskoulutus, ensimmäiset seitsemän vuotta, on ilmaista ja pakollista. Monet koulut ovat niin täynnä, että opetusta annetaan kahdessa tai jopa kolmessa vuorossa.[96]
Eduardo Mondlane -yliopisto Maputossa on maan vanhin yliopisto. Se avattiin vuonna 1969.[101] Sen lisäksi merkittäviä yliopistoja ovat Universidade Pedagogica ja katolinen yliopisto (Universidade Catolica de Mocambique). Universidade Pedagogican pääpaikka on Maputossa, mutta se järjestää opetusta myös yhdeksässä muussa kaupungissa. Siinä on kuusi tiedekuntaa.[102] Katolinen yliopisto pitää päämajaansa Beirassa mutta toimii myös kuudella muulla paikkakunnalla.[103]
Kulttuuri ja media

Arkkitehtuuri

Perinteisimmät rakennukset tehdään paikallisista aineista: savesta, puusta ja ruohosta. Saviseinäiset talot ovat useimmiten pyöreitä, joskus nelikulmaisia, ja niissä on yhdestä kolmeen huonetta. Oksista ja puunrungoista tehdyt kattotuolit kannattelevat ruokokattoa, jonka leveät räystäät luovat varjoisan ulkoterassin talon joka puolelle. Räystäät myös suojaavat käsittelemättömiä seiniä. Seiniä saatetaan koristella luonnonväreillä maalatuilla kuvioilla.[104] Kaupungeissa eurooppalaisvaikutteiset rakennukset muodostavat ”sementtikaupungin” () kun taas afrikkalaismallisten talojen kaupunginosaa kutsutaan ruokokattokaupungiksi. .[105] Monet siirtomaa-aikana tehdyt rakennukset ovat tuhoutuneet sotien aikana, mutta paikoin, etenkin Pembassa ja Mosambikinsaarella on säilynyt jäänteitä lähes 400 vuotta vanhasta arkkitehtuurista.[106][107]
Kulttuuripolitiikka ja perinteiset taidemuodot

Frelimon kulttuuripolitiikka suosi kirjallisuuden sijasta tanssia, musiikkia, laulua ja kuvataidetta, sillä niitä pidettiin selvemmin perinteisinä taidemuotoina.[108] Maputoon perustettiin pian vuonna 1975 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen taidekeskus Centro de Estudos Culturais in Maputo, jossa kehittyi omaleimaista modernia kuvataidetta.[109] Samoihin aikoihin hallitus perusti myös Kansallisen elokuvainstituutin (INC), jota ei kuitenkaan enää ole.[110] Yksi ensimmäisistä itsenäistymisen jälkeen perustetuista kulttuurilaitoksista on Kansallinen tanssiryhmä CNCD (). Siinä on noin 50 jäsentä. Ryhmä esiintyy vuodessa yli 300 kertaa sekä eri maakunnissa että ulkomaankiertueilla. Se yhdistää modernia tanssia eri etnisten ryhmien perinteisiin kansantansseihin.[111] CNCD aloitti harrastajaryhmänä mutta koostuu nykyisin ammattilaisesiintyjistä.[112]
Mosambik tunnetaan perinteisistä puu- ja norsunluuveistoksistaan. Maan tunnetuin kuvanveistäjä on Alberto Chissano. Erityisesti Cabo Delgadon alueella elävän makonde-heimon perinteisiin kuuluvat symboliset, taidokkaat puuveistokset. Tunnetuin nuorista makondeveistäjistä on Nkatunge. Maalaustaiteilijoista maineikkain on Malangatana. Muita tunnettuja taiteilijoita ovat Euroopassakin näyttelyitä pitäneet Bertina Lopes ja Roberto Chichorro.[113][114][115]
Mosambikilainen musiikki on usein portugalilaisvaikutteista. Yleisin nykymusiikin tyylilaji on marrabenta. Suosittuja yhtyeitä ovat muun muassa Ghorwane,[116] Mabulu, Eyuphuro, ja Kapa Dêch.
Ruotsalainen kirjailija Henning Mankell on viettänyt vuodesta 1986 alkaen puolet ajastaan Mosambikissa, missä hän on Teatro Avenida -nimisen teatterin taiteellinen johtaja.[117]
Kirjallisuus
Mosambikin kirjallisuus keskittyi siirtomaa-aikana käsittelemään kansallismielisiä aiheita. Tämän vaiheen merkittävimmät kirjailijat olivat Rui de Noronha ja Noémia de Sousa. José Craveirinha alkoi käsitellä 1940-luvulla runoissaan mosambikilaisten yhteiskunnallista todellisuutta ja yllytti kapinointiin. Häntä pidetään nykyään Mosambikin tärkeimpänä runoilijana.[113] José Craveirinha sai Camões-palkinnon vuonna 1991.[118]
Itsenäisyystaistelun aikana Frelimon sissit kirjoittivat taistelustaan runoja. Yksi parhaista tämän vaiheen runoilijoista oli Marcelino dos Santos. Itsenäisyystaistelua seurasi sisällissota, jonka aikana uusina kirjailijoina nousivat esiin Mia Couto, Ungulani Ba Ka Khosa, Heliodoro Babtista ja Eduardo White. Couto on edelleen tärkeä toimija Mosambikin kirjallisuuspiireissä ja hyvin tunnettu portugalinkielisissä maissa. Mia Couton romaaneja on käännetty useille kielille, myös suomeksi. Nykyisistä kirjailijoista merkittäviä ovat myös Lília Momplé ja Paulina Chiziane, jonka Balada de Amor ao Vento oli ensimmäinen julkaistu mosambikilaisen naisen kirjoittama romaani. Muita kirjailijoita ovat João dos Santos Albasini, Heliodoro dos Santos Baptista, Rui Knopfli, Luís Bernardo Honwana ja Noémia de Sousa.[113][118]
Useimmat mosambikilaiset kirjailijat ja runoilijat kirjoittavat portugaliksi. Maassa julkaistaan vuosittain vain noin 20 kirjaa, ja painokset ovat useimmiten vain muutamia satoja.[108]
Ruoka ja alkoholikulttuuri

Perinteinen mosambikilainen ruoka koostuu paksusta viljapuurosta, joka muistuttaa rakenteeltaan perunasosetta. Siihen voidaan käyttää jauhettua riisiä, maissia tai maniokkia. Lisukkeena on kastiketta, johon käytetään vihanneksia, papuja tai pähkinöitä ja joskus kanaa. Myös hirssiä ja bataattia kasvatetaan kotitarpeiksi.[119][120] Rannikolla käytetään luonnollisesti myös kalaa ja äyriäisiä. Portugalilaisten vaikutus näkyy viinin, myös portviinin, käytössä ruoanlaitossa.[121]
Mosambikissa juodaan alle kaksi litraa puhdasta alkoholia henkeä kohti vuodessa. Noin 23 % vuosittaisista auto-onnettomuuksista johtuu rattijuopumuksesta.[122]
Media
Vähäisen lukutaidon takia televisio ja radio ovat tärkeimmät joukkotiedotusvälineet. Maassa ilmestyy kuitenkin kaksi päivittäistä sanomalehteä, valtion osittain omistama Notícias ja yksityinen Diario de Mocambique. Valtiollinen radiokanava Antena Nacional on useimpien mosambikilaisten pääasiallinen tiedonsaantikanava. Kaupungeissa katsotaan televisiota: valtiollinen TVM ja yksityinen STM ovat tärkeimmät omat kanavat, ja myös portugalilainen RTP Africa ja brasilialaisten omistama TV Miramar saavat paljon katsojia.[123]
Urheilu

Mosambikin ainoa olympiamitalisti on yleisurheilija Maria Mutola. Hän saavutti 800 metrin juoksussa pronssia Atlantassa 1996 ja kultaa Sydneyssä 2000.[124] Mosambik on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin vuodesta 1980.[125]
Mosambikin suosituimmat urheilulajit ovat jalkapallo, koripallo ja kriketti, joita monet mosambikilaiset harrastavat. Mosambikin kuuluisin koripalloilija on naisten NBA:ssakin pelannut Clarisse Machanguana.[126]
Jalkapallon ylin sarjataso Mosambikissa on Moçambola.[127] Mosambikin jalkapallomaajoukkue ei ole selviytynyt kertaakaan MM-kilpailujen lopputurnaukseen.[128] Afrikan-mestaruuskilpailussa se on päässyt lopputurnaukseen neljästi ja karsiutunut aina alkulohkoissa.[129][130][131][132] Portugalin maajoukkueessa pelannut mosambikilaissyntyinen Eusébio oli vuoden 1966 jalkapallon MM-kilpailujen paras maalintekijä.[133]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| title = Anuário Estatístico 2015 – Moçambique| publisher = Instituto Nacional de Estatística| year = 2016| language = (in Portuguese)Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 22.10.2016}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Briggs, Philip| title = Mozambique, 4th: The Bradt Travel Guide| publisher = Bradt Travel Guides| year = 2007| id = ISBN 9781841621777| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google Books]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kiljunen, Kimmo| title = Valtiot ja liput| publisher = Otava| year = 2004| id = ISBN 951-1-18177-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = King, David C.| title = Mozambique| publisher = Marshall Cavendish| year = 2007| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google Books]| accessdate = 29.11. 2009}}
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = Streissguth, Thomas| title = Mozambique in Pictures| publisher = Twenty-First Century Books| year = 2009| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google Books]| accessdate = 9.12. 2009}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (in Portuguese)
 (in Portuguese)
CS1 maint: unrecognized language (link)

Luokka:Itä-Afrikka
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:43 Afrikka