Carl "Calle" Jularbo (oik. Karl Oskar Karlsson, 6. kesäkuuta 1893 Avesta – 13. helmikuuta 1966 Nacka) oli ruotsalainen harmonikansoittaja, jota on nimitetty jopa Ruotsin "harmonikkakuninkaaksi".[1]
Tausta
Karl Karlsson syntyi köyhään torppaan Bergslagenissa Avestan lähistöllä. Hänen isänsä oli kulkukauppias ja perhe kuului niin sanottuihin "tattareihin" eli Ruotsin kiertolaisiin, yhteiskunnan ulkopuolella paljolti aikanaan olleeseen väestöryhmään. Karl-poika alkoi soittaa harmonikkaa jo viisivuotiaana kotona keittiössä ja naapuritaloissa pidetyissä tansseissa.[2]
Ura
Jularbo kiersi jo vuodesta 1900 lähtien Norjassa ja Ruotsissa pidettyjä soittokilpailuja, usein voitokkaasti[1].
Elinaikanaan hän nosti harmonikan suosion maassaan vaatimattomasta kansansoittimesta aikansa suosikkisoittimeksi. Häntä myös vastustettiin - esimerkiksi säveltäjä Hugo Alfvén kehotti polkemaan harmonikat palasiksi.[2] Jularbo on Carl Jularbo -museon tietojen mukaan Skandinavian eniten levytyksiä tehnyt solistimuusikko 1577 gramofonitaltioinnillaan, vaikka hän ei koskaan opetellut nuotteja.[3] Hän kiersi eritoten Norjassa ja Ruotsissa ja hänen konserttinsa saavuttivat kansanpuistoissa jatkuvasti yleisöennätyksiä.[2] Hänelle tunnusomainen soittotyyli oli melodian ehättäminen hieman bassosäestyksen edelle, mitä jäljiteltiin sittemmin laajalti.[1]. Jularbolla oli ilmiömäinen sävelmuisti ja sen johdosta laaja repertuaari, eikä hän opetellut koskaan lukemaan nuotteja.[4]
Jularbon tunnetuksi tekemiä melodioita olivat eritoten Elämää suomalaismetsissä (), Avestaforsens brus ja Drömmen om Elin. Jularbon loppuvuosia varjosti tapahtuma, jossa nämä sävelmät paljastuivat muiden tekemiksi, vaikka niitä oli pidetty Jularbon sävellyksinä. Jularbon piti allekirjoittaa lausunto, jossa hän sanoi, ettei ollut säveltänyt kyseisiä lauluja. Elämää suomalaismetsissä oli tanskalainen kansansävelmä, Drömmen om Elin oli alun perin Borgholmsvalsen ja Avestaforsens brus -sävelmä oli alun perin ollut Vals från Ovanåker. Jularbon poika Ebba on sanonut isänsä puolustukseksi, että plagiointi ei välttämättä ole ollut tietoista, vaan Jularbo olisi saattanut ohimennen kuulla laulut, jotka hänen hyvä sävelmuistinsa on taltioinut ja ne olisivat jälkikäteen sävellystyön yhteydessä pulpahtaneet esiin hänen omina teoksinaan.[2]
Jularbon omat muistelmat Med Dragspel i Högsätet ilmestyivät 1946[1]. Hänestä on tehty myös elokuva Kalle Karlsson från Jularbo vuonna 1955 sekä julkaistu hänen elämästään kertovaa kirjallisuutta. Avestan vanhassa kaupungissa sijaitsee Carl Jularbo -museo, joka avattiin hänen 100-vuotissyntymäpäivänsä kunniaksi 1993[4].
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Ruotsalaiset harmonikansoittajat
Luokka:Vuonna 1893 syntyneet
Luokka:Vuonna 1966 kuolleet
Luokka:Ruotsin romanit


Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede

Olivatko saamelaiset ensimmäisiä ihmisiä Suomessa?


Tintin seikkailut (), lyhyemmin pelkkä Tintti, on belgialaisen sarjakuvataiteilija Hergén luoma sarjakuva. Tintti on yksi 1900-luvun tunnetuimmista ja luetuimmista eurooppalaisista sarjakuvista: sitä on myyty yli 200 miljoonaa kappaletta ja käännetty yli 50 kielelle.
Päähenkilö Tintti on nuori lehtimies ja matkailija, jonka rinnalla kulkevat uskollinen koira Milou, kapteeni Haddock, professori Tuhatkauno ja monet muut hahmot.
Hergéä on kehuttu selkeästä mutta silti ilmeikkäästä piirrostyylistään, mukaansatempaavista tarinoista ja myöhempien kirjojen tarkasta taustatutkimuksesta. Sarja sisältää monia eri lajityyppejä, kuten meriseikkailua (Yksisarvisen salaisuus ja Rakham Punaisen aarre) ja tieteisfantasiaa (Päämääränä kuu ja Tintti kuun kamaralla). Kaikille Tintti-kirjoille, poliittisiin tarkoituksiin tehtyä ensimmäistä Tinttiä Neuvostojen maassa lukuun ottamatta, on ominaista tilannekomiikan runsaus, jonka rinnalle myöhemmissä kirjoissa tulee myös hienostuneempaa satiiria.
Ensimmäisissä Tinteissä seikkailun juoni on hyvin yksinkertainen, ja Tintti lähinnä törmäilee paikasta toiseen vieraalla maaperällä. Myöhemmissä Tinteissä kertomusten juonet ovat monimutkaisempia ja niissä on tehty seikkailun ympäristöä koskevaa taustatyötä realistisuuden lisäämiseksi. Mielenkiintoinen kokeilu on sarjan osa Castafioren korut, jossa tapahtumapaikkana toimii jatkuvasti kapteeni Haddockin kotikartano ja joka ei ole muiden Tintti-kirjojen tapaan seikkailukertomus.
Henkilöhahmot
Tintti

Tintti on Tintin seikkailujen päähenkilö. Hän teki ensiesiintymisensä belgialaisessa sanomalehdessä 10. tammikuuta 1929 ja perustui suurelta osin Hergén aiempaan Totor-partiolaishahmoon. Tintti on nuori belgialainen lehtimies, joka sekaantuu vaarallisiin tapauksiin ja selvittää ne sankarillisesti. Vaikka Tintti esitetään tunnettuna toimittajana, hänet harvemmin nähdään varsinaisessa työssään. Tintti on asenteiltaan suhteellisen neutraali ja muita henkilöhahmoja värittömämpi puhtoinen sankarityyppi. Tintin henkilö muuttuu jonkin verran myöhemmissä kirjoissa, alkaen Castafioren koruista. Hän ei enää aktiivisesti hakeudu seikkailuihin, vaan joutuu niihin ympäristön vaikutuksesta. Etenkin tämä näkyy kirjoissa Lento 714 ja Tintti ja Picarot.
Milou

Milou on Tintin valkoinen karkeakarvainen kettuterrieri, joka seuraa häntä kaikkialle. Tintin ja Miloun suhde on erittäin syvä, ja he toistuvasti pelastavat toinen toisensa hengen. Milou kommentoi seikkailuja omalla maanläheisellä tavallaan, mutta lukuun ottamatta Tinttiä Neuvostojen maassa, muut eivät Miloun kommentteja kuule - kyseessähän on koira. Kapteeni Haddockin tavoin Milou on perso alkoholijuomille, ja toikkaroi humalassa lähes joka seikkailussa. Milou pitää myös luista ja ruuasta, jota se häikäilemättä varastelee. Milou on vahvasti slapstick-tyyppinen hahmo, jolla on kliseeksi asti taipumusta törmäillä kulkiessaan esteisiin. Myös Miloun kissajahdeista, hämähäkkipelosta ja hassunkurisista ilmeistä ja eleistä revitään jatkuvasti huumoria. Milouta on myös helppo pitää sympaattisena tämän jouduttua pulaan.
Miloun nimi tulee Hergén ensimmäisen tyttöystävän nimestä Marie-Louise. Milou on kuitenkin uroskoira.
Kapteeni Haddock

Kapteeni Archibald Haddock on Tintin paras ystävä. Hän on merikapteeni, joka esiintyy ensimmäisen kerran kirjassa Kultasaksinen rapu. Ensimmäisessä kirjassaan Haddock on säälittävä alkoholisti, jonka juoppohulluuskohtaukset ovat useamman kerran suistaa Tintin turmioon. Myöhemmissä kirjoissa Haddock on voimakkaampi ja saa jopa sankarillisia piirteitä. Haddockin liiallinen juominen tosin jatkuu satunnaisesti. Haddockin inhimilliset piirteet ja sarkastisuus toimivat vastapainona Tintin sankarillisuudelle.
Haddockilla on taipumusta äkkipikaisuuteen ja hän käyttää värikästä kieltä parjatessaan hänet suututtaneita henkilöitä, eläimiä tai jopa asioita. Haddockin mielijuoma on Loch Lomond -merkkinen viski. Haddock asuu esi-isälleen kuuluneessa Moulinsartin linnassa, jonka professori Tuhatkauno ostaa hänelle kirjan Rakham Punaisen aarre lopussa.
Haddockin nimi tulee Hergén vaimonsa kanssa käymästä keskustelussa, jossa vaimo mainitsi että haddock on "surkea englantilainen kala" (englannin sana haddock merkitsee koljaa). Hergé poimi nimen välittömästi.
Professori Teophilus Tuhatkauno

Professori Teophilus Tuhatkauno on huonokuuloinen keksijä, joka esiteltiin alun perin Rakham Punaisen aarteessa. Tuhatkauno on ydinfysiikassa, kemiassa, mekaniikassa ja biologiassa ansioitunut tiedemies, joka kehittää monet tarinoiden keskeisistä laitteista, kuten hainmuotoisen pienoissukellusveneen Rakham Punaisen aarteessa, kuuraketin Tintissä kuun kamaralla ja yliäänilaitteen Tuhatkaunon tapauksessa. Tuhatkaunon keksinnöt heijastelevat oman aikansa teknologista kehitystä, esimerkiksi kuuraketti edusti 1950-luvun tiedemiesten optimistisia näkemyksiä avaruustoiminnan läpimurrosta ja sekä Syldavian että Bordurian tiedustelupalvelujen havittelema yliäänilaite oli Hergén satiirinen viittaus Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton väliselle asevarustelulle.
Tuhatkaunon huonokuuloisuus on ollut hahmon ensiesiintymisestä lähtien yksi Tintti-sarjakuvien toistuvista vitseistä. Tuhatkaunon kyvyttömyys ymmärtää muiden puhetta saattaa äkkipikaisen kapteeni Haddockin raivon partaalle, ja Rakham Punaisen aarteessa myös suvaitsevainen Tintti ärsyyntyi professorin huonokuuloisuudesta. Tuhatkauno kuulee hänelle lausutut sanat väärin ja yleensä täysin päinvastaisessa merkityksessä, mikä saa hänet reagoimaan omalaatuisilla lausahduksilla kuulemiinsa sanoihin. Tuhatkauno ei tiedä, että hänellä on kuulovamma, vaan hän selittää "vasemman korvansa olevan hieman huonokuuloinen". Tarinassa Päämääränä Kuu Tuhatkaunolle annettiin kuulokoje, joka on hänellä käytössä myös sarjakuvan jatko-osassa Tintti kuun kamaralla, mutta kahden tarinan jälkeen hän luopuu kuulokojeesta. Kuulokojeella varustettu Tuhatkauno on vakavamielisempi hahmo verrattuna muihin tarinoihin, jossa hän on vahvasti humoristinen henkilö. Tuhatkaunon huonokuuloisuuteen pohjautuvia kielellisiä vitsejä ei ole täysin voitu kääntää suomennoksiin, joten suomenkielisessä käännöksissä hän toisinaan vaikuttaa kuulevan dialogin kannalta epäolennaisia sanoja.
Tuhatkaunon hahmon esikuva oli Hergén mukaan sveitsiläinen fyysikko Auguste Piccard, johon Bianca Castafiore sotkee Tuhatkaunon Castafioren koruissa. Tuhatkaunon esikuvia olivat myös edellisten Tintti-seikkailujen omalaatuiset tiedemiehet, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Nestor Halambique ja Salaperäisen tähden Kustaa Kalisteinen.
Dupont ja Dupond

Dupont ja Dupond ovat identtisiltä kaksosilta näyttävä poliisietsiväpari, jotka eivät kuitenkaan ole sukua toisilleen.[1] Dupont ja Dupond ovat vahvasti humoristisia hahmoja. He ovat työssään täysin epäpäteviä ja tyypillisesti päätyvät pidättämään vääriä henkilöitä, mutta saavat siitä huolimatta jatkuvasti merkittäviä ja kansainvälisiä tehtäviä. Dupontin ja Dupondin erottaa vain viiksien muodosta: Dupontilla viiksien päät kaartuvat hieman ulospäin.
Dupondtit ovat saaneet sekä olomuotonsa, vaatetuksensa että kävelytyylinsä ilmeisesti esikuvansa Charlie Chaplinin kulkuri-hahmolta. Dupontilla ja Dupondilla on yleensä mustat puvut, knallit ja kävelykepit, paitsi milloin he kansainvälisissä tehtävissä pukeutuvat valepukuihin "sulautuakseen joukkoon". Tällöin valeasut ovat täysin kliseenomaisia ja herättävät paikallisissa vain huomiota ja huvittuneisuutta. Epäpätevyyden ja hölmöyden lisäksi Dupontin ja Dupondin huumori perustuu erilaisiin törmäilyihin. Tyypillinen kuvio on, että kaksikosta toinen loukkaa itsensä, jonka jälkeen toinen moittii tätä tai nauraa tälle, mutta vain pienen hetken päästä toiselle osapuolelle käy aivan vastaavasti.
Tavanomainen sattumus on Dupontin ja Dupondin knallien uppoaminen iskun seurauksena niin syvälle päähän, että Tintti tai muu ulkopuolinen joutuu kiskomaan ne irti. He myös sotkeutuvat jatkuvasti sanoissaan, varsinkin silloin kun he yrittävät puhua turhan hienosti. Dupond ja Dupont saavat usein kuulla kunniansa kapteeni Haddockilta, joka ei voi sietää heidän hölmöilyjään.
Sivuhahmot

Näiden ohella Tintissä on useita sivuhahmoja, jotka esiintyvät useammassa kuin yhdessä seikkailussa. Näistä merkittävimpiä ovat Khemedin emiiri Ben Kalish Ezab ja hänen ilkikurinen poikansa Abdullah, santheodoroslainen kenraali Alcazar, konnamainen merimies Allan, diivamainen italialainen oopperalaulajatar Bianca Castafiore, portugalilainen kauppias Oliveira da Figueira, roistomainen saksalaistohtori J. W. Müller, Moulinsartin linnan hovimestari Nestor, rikollispäällikkö Roberto Rastapopoulos ja vakuutusyhtiö Turman johtaja Seraphin Lampion.
Kuvitteellisia maita
Myöhempiin seikkailuihin Hergé loi useita kuvitteellisia maita. Tintti-tarinoiden valtioista yksityiskohtaisimmin kuvattu lienee Balkanin niemimaalla sijaitseva rauhanomainen Syldavian kuningaskunta, jonka esikuvana on Hergén itsensä mukaan toiminut Albania. Syldavian vihamielinen ja valloitushaluinen rajanaapuri on erilaisten sotilashallitusten hallinnoima Borduria (pääkaupunkinaan Szohôd), joka tarinassa Kuningas Ottokarin valtikka edustaa silloista natsi-Saksaa; Tuhatkaunon tapauksessa Borduria on kuitenkin muuttunut stereotyyppiseksi itäblokin kommunistidiktaaturiksi. Kuningas Ottokarin valtikassa Tintti puolustaa Syldaviaa Borduriaa vastaan, mutta Tuhatkaunon tapauksessa Syldavia onkin siirtynyt "pahojen puolelle" tavoittelemaan Tuhatkaunon kehittämää asetta.
Etelä-Amerikassa sijaitseva San Theodoros on satiirinen parodia tyypillisestä banaanitasavallasta, jossa vallankaappaukset ovat jokapäiväisiä ja sotilaat vaihtavat jatkuvasti puoliaan. Seikkailussa Tintti ja Picarot ulkovallat sekaantuvat San Theodorosin sisäisiin asioihin: Neuvostoliiton kaltainen Borduria kannattaa kenraali Tapiocan hallintoa, ja kapitalistinen International Banana Company taasen tukee kenraali Alcazarin johtamaa Picarot-sissiliikettä. Maan rajanaapuri Nuevo Rico on hyvin samankaltainen maa. Särkyneessä korvassa molemmat maat käyvät kilpailevien brittiläisen ja yhdysvaltalaisen öljy-yhtiön yllytyksen seurauksena keskenään sodan öljyrikkaan Gran Chapon maa-alueen hallinnasta. San Theodorosin ja Nuevo Ricon välinen sota on parodia Bolivian ja Paraguayn vuosina 1932–35 käydystä Chacon öljysodasta, jossa sotivia maita tukivat Standard Oil ja Shell.
Tintti-seikkailuissa Mustan kullan maa ja Seikkailu Punaisella merellä nähdään myös Arabian niemimaalla sijaitseva Khemed, jonka hallitsijan emiiri Ben Kalish Ezabin valtaa uhkaa jatkuvasti vallanhimoinen šeikki Bab El Ehr. Salaperäisen tähden uusitussa versiossa Yhdysvallat on vaihdettu São Ricoksi, joka nimestään päätellen sijaitsee San Theodorosin ja Nuevo Ricon tavoin Etelä-Amerikassa. Faaraon sikareissa ja Sinisessä lootuksessa esiintyy Rawhajpoutahlahin maakunta Intiassa. Sinisessa lootuksessa myös pikaisesti mainitaan Poldomoldaquen ja Poldavian kuvitteelliset valtiot. Lennossa 714 Rastapopoulosin kätyreinä toimii joukko vapaustaisteilijoita, jotka ovat kotoisin sisällissodan kouriin joutuneesta Sondonesiasta.
Tintin ideologia
Ensimmäinen Tintti-kirja, Tintti Neuvostojen maassa, oli poliittinen satiiri Neuvostoliiton oloista. Tarinan sisällön on sanottu olleen pitkälti Norbert Wallezin, Tintin julkaisseen lehden syvästi katolisen päätoimittajan tilaama, mutta Hergé ei pannut asiassa vastaan, vaan sanoi myöhemmin katsoneensa olevansa oikealla puolella. Tintti Neuvostojen maassa julkaistiin suomeksi vasta 1986. Lähteenä albumissa oli käytetty vain Belgian entisen Neuvostoliiton konsulin Joseph Douillet'n kirjaa.
Seuraavaksi Hergé olisi halunnut sijoittaa tarinan Yhdysvaltoihin, maahan joka kiehtoi häntä, mutta Wallez oli eri mieltä: hän ei pitänyt protestantismin ja liberalismin hallitsemasta Amerikasta. Sen sijaan hän tilasi Hergéltä Belgian Kongoon sijoittuvan seikkailun, koska siirtomaa tarvitsi siihen aikaan valkoisia työläisiä. Lopputulos Tintti Afrikassa heijasti aikansa kolonialistisia asenteita. Vuoden 1946 väriversioon Hergé muutti pahiten ajastaan jälkeenjääneitä kohtia: esimerkiksi kongolaisten lasten Belgian historian oppitunti vaihdettiin matematiikantunniksi. Kirjan isällinen suhtautuminen kongolaisiin lienee ollut kuitenkin enemmän naiivi kuin rasistinen, ja joka tapauksessa albumi toi sarjakuvaan tärkeän elementin: kansainvälisen kaupan.
Käännekohdat
Tintti Amerikassa merkitsi käännekohtaa. Amerikka-kuvaus oli kylläkin edellisten tapaan vielä hyvin karrikoitu, johtuen pitkälti Hergén vähäisestä Amerikka-tietämyksestä: Amerikka oli Al Caponen, cowboyiden ja "suurten asioiden" maa. Hergé kuitenkin otti puolustavan kannan työläisten, intiaanien ja mustien oikeuksia kohtaan. Hän arvosteli lynkkayksia, intiaanien maiden viemistä ja Yhdysvaltain liike-elämän raakuutta.
Vielä käänteentekevämpi oli Kiinaan sijoittunut viides albumi, Sininen lootus. Zhang Chongren, Brysselissä opiskellut kiinalainen, oli kuullut Hergén suunnittelevan Kiinaan sijoittuvaa seikkailua, ja vetosi Hergéen, jotta tämä ei kuvaisi kiinalaisia perinteisten eurooppalaiskliseiden mukaisiksi. Zhangin opastuksella Hergé teki ensimmäistä kertaa myöhemmin leimalliseksi tullutta tarkkaa tutkimustyötä, jonka johdosta kuvaus vieraasta maasta on huomattavasti aiempia tarkempi. Kirja kritisoi voimakkaasti japanilaisten ja länsimaalaisten sekaantumista Kiinan asioihin ja kiinalaisiin kohdistettua rasismia.
Toinen maailmansota
Toinen maailmansota vaikutti useisiin Tintti-albumeihin, sekä itsessään että Belgian natsimiehityksen kautta. Vaikka Hergé itse oli lähellä Belgian äärioikeistolaista rexististä liikettä, oli Kuningas Ottokarin valtikka selvästi natsivastainen: Bordurian tukema Musstler (Muss</b>olini-Hi<b data-parsoid='{"dsr":[15982,15992,3,3]}'>tler) pyrkii kaappaamaan vallan Syldavian kuninkaalta Muskar XII:lta. Tarina perustuu hyvin suoraan Itävallan Anschlussiin eli Saksaan liittämiseen vuonna 1938.
Kiistellympi tapaus on miehityksen aikana kirjoitettu Salaperäinen tähti, joka kertoo kahdesta kilpailevasta tutkimusryhmästä tavoittelemassa Jäämerelle pudonnutta meteoriittia. Hergé pyrki valitsemaan niin sadunomaisen aiheen kuin suinkin välttääkseen sensuurin. Kuitenkin Tintin ryhmä on valittu yksinomaan akselivaltojen tai neutraalien maiden tiedemiehistä, kun taas kilpaileva ryhmä koostuu amerikkalaisista. Kilpailevan ryhmän taustalla olevalla häikäilemättömällä Blumenstein-pankkiirilla on lisäksi juutalainen nimi ja stereotyyppisen juutalaisen elkeet. Myöhemmässä versiossa pankkiirin nimi muutettiin Bohlwinkeliksi ja Amerikka-viittaukset vaihdettiin kuvitteelliseen Sao Ricon eteläamerikkalaiseen valtioon. Vaikka nimi "Bohlwinkel" pohjautuikin belgialaiseen makeiskauppaa merkitsevään bolwinkel-sanaan, myöhemmin Hergélle ilmeni, että "Bohlwinkel" oli myös suosittu sukunimi Israelissa.
Loput natsimiehityksen aikana kirjoitetut tarinat välttivät kannanottoja: Yksisarvisen salaisuus, Rakham Punaisen aarre ja Seitsemän kristallipalloa ovat epäpoliittista aarteenetsintää kaukaisissa maailmankolkissa.
Sodan jälkeen
Sodanjälkeiset kirjat ovat poliittisesti vähemmän kiisteltyjä. Ensimmäinen sodan jälkeen ilmestynyt kirja, Auringon temppeli, on jatkoa Seitsemälle kristallipallolle. Myöhemmissä kirjoissa tyypillisiä teemoja ovat ihmisoikeudet, antirasismi ja antitotalitarismi. Seikkailu punaisella merellä tosin toi rasismisyytöksiä, jonka johdosta Hergé uusi kirjan dialogia myöhempiin versioihin. Muita teemoja ovat muun muassa öljypolitiikka, huumeet, kansainvälinen kauppa ja aseiden salakuljetus.
Hergé sivusi natsiteemoja tarinassa Tuhatkaunon tapaus, jossa esitellyn Bordurian valtion poliisit käyttävät olkavarressaan punaisia nauhoja, joiden valkoisen kehän sisälle on sijoitettu musta, viiksiä muistuttava symboli. Myös Szohodin militaristinen asennoituminen maailmanpolitiikkaan on viittaus natseihin.
Uransa alkuaikoina Hergé teki Tintistä silloiseen poliittiseen tilanteeseen sopivan, ja toimi samoin uransa lopulla. Näin Hergé dokumentoi 1900-luvun aikana tapahtuneita muutoksia.[2]
Jatkumo
Tintti-tarinoiden jatkumo alkoi Faaraon sikareista, jolle Hergé teki suoran jatko-osan Sininen lootus. Faaraon sikareissa Hergé teki juonesta ensimmäisen kerran yhtenäisen tarinan edellisten seikkailujen episodimaisen rakenteen sijasta, ja Sinisestä lootuksesta lähtien hän pyrki kuvaamaan hahmot ja ympäristön todenmukaisesti. Kolmeen ensimmäiseen tarinaan Tintti Neuvostojen maassa, Tintti Afrikassa ja Tintti Amerikassa ei ole tehty viittauksia myöhemmissä tarinoissa, joten niiden tapahtumia ei ole tunnustettu Faaraon sikareiden jälkeisissä kertomuksissa. Kultasaksisessa ravussa Hergé esitteli kapteeni Haddockin, Yksisarvisen salaisuudessa hän toi tarinoihin Moulinsartin kartanon ja sen jatko-osassa Rakham Punaisen aarteessa esiteltiin professori Tuhatkauno. Moulinsartin linnasta Hergé teki tarinoiden keskeisimmän tapahtumaympäristön, ja esimerkiksi Castafioren koruissa kaikki juonen tapahtumat sijoittuvat Moulinsartin tontin sisäpuolelle. Hän myös muokkasi hahmoja myöhemmissä tarinoissa; esimerkiksi Kuningas Ottokarin valtikassa hän antoi etsiväkaksikolle nimet "Dupont" ja "Dupond", vaikka edellisten tarinoiden alkuperäisissä painoksissa heiltä olivat puuttuneet nimet. Hergé myös esitteli tarinoissa kuvitteellisia maita, joissa päähahmot seikkailevat myös myöhemmissä tarinoissa.
Tyypillinen kerrontatapa sarjakuvien jatkumossa on esitellä hahmoja, jotka ovat tehneet ensiesiintymisensä edellisissä seikkailuissa. Osasta hahmoista Hergé teki sarjan vakiohahmoja, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Bianca Castafioresta ja Yksisarvisen salaisuuden Nestorista. Faaraon sikareiden etsiväkaksikosta Dupontista ja Dupondista,  Kultasaksisen ravun kapteeni Haddockista Rakham Punaisen aarteen professori Tuhatkaunosta Hergé päätti tehdä sarjan keskeiset hahmot Tintin ja Miloun rinnalle. Ensimmäisen kerran Hergé esitteli useita edellisissä tarinoissa esiteltyjä hahmoja Seitsemässä kristallipallossa, jossa nähdään Castafioren ja Nestorin ohella myös Särkyneen korvan kenraali Alcazar. Eniten vanhoja hahmoja Hergé esitteli Seikkailussa Punaisella merellä, jossa ovat mukana Nestorin, Castafioren ja Alcazarin ohella myös Ben Kalish Ezab, Abdullah ja Bab El Ehr Mustan kullan maasta, Dawson Sinisestä lootuksesta, Oliveira da Figueira Faaraon sikareista ja Mustan kullan maasta, J. W. Müller Mustan saaren salaisuudesta ja Mustan kullan maasta, Allan Kultasaksisesta ravusta, Roberto Rastapopoulos Faaraon sikareista ja Sinisestä lootuksesta ja Seraphin Lampion Tuhatkaunon tapauksesta.
Tunnelman ja juonijatkumon pysyvyyden takia Hergé kuvasi hahmojen reaktioita edellisten seikkailujen jäljiltä; esimerkkinä Lennossa 714 Tintti hämmentyy nähdessään pääkonnan Rastapopoulosin, joka oli viime kerralla tarinan Seikkailu Punaisella merellä loppuratkaisussa lavastanut oman kuolemansa. Vastaavasti tarinan Tintti kuun kamaralla jälkeisissä seikkailussa tehdään viittauksia Tintin ja hänen kumppaneidensa kuumatkaan: Tuhatkaunon tapauksessa Bordurian pääkaupungin Szohôdin lentoaseman poliisi onnittelee Tinttiä ja Haddockia onnistuneesta kuumatkasta, ja Lennossa 714 Haddock kertoo olevansa kumppaneidensa kanssa matkalla kansainväliseen avaruuskonferenssiin Sydneyssä, koska he ovat kunniavieraita ensimmäisinä kuumatkailijoina.
Viimeinen valmiina julkaistu Tintti-tarina Tintti ja Picarot voidaan nähdä eräänlaisena jatkumon huipentumana. Tarina viedään Särkyneessä korvassa esiteltyyn San Theodorosin banaanitasavaltaan, jossa esitellään tarinan hahmoista Alcazar, Pablo, tohtori Ridgewell ja edellisissä tarinoissa vain mainittu kenraali Tapioca. Pääkonnan rooliin nousee Tuhatkaunon tapauksesta tuttu Szohôdin poliisipäällikkö Sponsz, joka tahtoo kostaa nöyryytyksensä Tintille. Bordurian diktaattorin Plekszy-Gladzin viiksistihallinto on liitossa Tapiocan hallituksen kanssa, joten Tuhatkaunon tapauksessa nähdyt Plekszy-Gladzin viiksisymbolit tekevät myös paluun. Haddockin lempijuoman, Loch Lomond -viskin valmistajalla on myös oma sivuroolinsa Tapiocan hallitusta kannattavien yritysten joukossa.
Sovinismi
Hergéä on toisinaan syytetty sovinismista, koska naishahmot puuttuvat lähes tyystin tai ovat hyvin kliseisiä. Hergé kiisti syytökset ja sanoi, "minusta naiset eivät kuulu Tintin maailmaan, joka on miehisen ystävyyden valtakuntaa...".
Uudelleenpiirtämisistä
Tintti-sarjakuvia piirrettiin Hergén studioilla uusiksi kansainvälistä levitystä varten. Esimerkiksi Salaperäisen tähden vihamielisen retkikunnan Yhdysvaltain lippu vaihtuu Sao Ricon lipuksi ja Mustan kullan maan brittisotilaat arabeiksi. Samalla Hergé "ajankohtaisti" yksityiskohtia. Faaraon sikareissa Tintti hämmästyy suuresti, kun šeikki esittelee hänelle Päämääränä Kuu -albumin, seikkailun, jonka Tintti kokee vasta paljon myöhemmin.
Koska Hergé piirsi Tinttiä jo 1920-luvulta saakka, sarjakuva on kokenut julkaisu- ja piirrosasussa useita muutoksia. Ensin Hergé piirsi tarinansa jatkokertomuksiksi lehtiin ja myöhemmin ne julkaistiin kirjoina. Ensimmäinen Tintti-kirja Tintti neuvostojen maassa ilmestyi vuonna 1930. Hergén tyylin kehitystä voi seurata tämän albumin suomennoksesta, sillä poliittisen asenteellisuuden vuoksi tätä seikkailua ei ole muutettu lainkaan vuoden 1930 asusta.
62 sivua
Toisen maailmansodan aikaan paperin hinta Keski-Euroopassa nousi huomattavasti ja Tintin ranskalainen kustantaja Casterman hankki uuden offsetpainokoneen. Kustantaja pyysi Hergéä tekemään uudet albuminsa 62-sivuisiksi paperin kulutuksen vähentämiseksi. Aikaisemmat kirjathan olivat olleet 120–140-sivuisia. Uusi painokone mahdollisti nelivärisyyden, joten uudeksi Tintti- ja sarjakuvaformaatiksi yleensäkin tuli 62-sivuinen nelivärinen albumi.
1930-luvulla julkaistuilla Tintin seikkailuilla oli menekkiä 1940-luvullakin. Hergé palkkasi jo sodan aikana piirtäjiä vanhojen albumien muutostöitä tekemään. Tästä piirtäjäryhmästä kehittyi vuonna 1950 perustettu Studios Hergé -osakeyhtiö. Piirtäjäryhmään kuuluivat muun muassa Bob De Moor, Roger Leloup ja Edgar P. Jacobs, jotka itsekin ovat luoneet menestyksekkäitä sarjakuvahahmoja. Viimeksi mainittu on kuvattu Faaraon sikareiden kannessa muumioituna egyptologina.
Mustan saaren salaisuus
Mustan saaren salaisuus on kohdannut vuosien varrella eniten muutoksia: se on piirretty uudelleen kolmeen kertaan. Ensimmäinen mustavalkoinen 124-sivuinen albumi ilmestyi vuonna 1938, ja 62-sivuiseksi ja neliväriseksi seikkailu muuttui vuonna 1943. 1960-luvulla seikkailu piirrettiin jälleen kokonaan uudelleen Tintin brittiläisen kustantajan pyynnöstä. 1950-luvun viimeisinä vuosina Tintti löi itsensä läpi saarivaltiossa ja koska Mustan saaren salaisuus tapahtuu Brittein saarilla olisi albumi ollut omiaan siellä julkaistavaksi. Vuoden 1943 versiossa oli kuitenkin runsaasti Isoa-Britanniaa koskevia asiavirheitä, joten Hergé suostui kustantajan pyyntöön ja uusi versio ilmestyi ranskaksi vuonna 1965 ja englanniksi vuonna 1966.
Jotta yksityiskohdat uuteen Mustan saaren salaisuuteen tulisivat varmasti oikein, Hergé lähetti kollegansa Bob de Moorin Brittein saarille kokoamaan aineistoa. Erityisesti de Moorin tuli tutustua Sussexin kallioiden erityismuotoihin, rekisterikilpiin ja rautatiesiltoihin. Hän vieraili muun muassa Scotland Yardissa, paloasemalla ja Edinburghin poliisin räätäliosastolla, josta hän sai mukaansa täydellisen skottipoliisin univormun. Englantilaisen ja skotlantilaisen poliisin virka-asut kun poikkesivat hieman toisistaan.
Uudelleenpiirtämisen yhteydessä Hergé ajanmukaisti monta yksityiskohtaa, mutta tarinan juoni jäi entiselleen. Belgialaisen tutkijan Benoît Peetersin silmään on erityisesti jäänyt palolaitos. Hergé vaihtoi palokärryjen tilalle nykyaikaiseen paloauton. Paloaseman lukkoa ei kuitenkaan ole uusittu ja se on edelleen avattava 1930-luvun suurella avaimella. Ajanmukaistaminen toi mukanaan pieniä anakronismeja.
Vuonna 1996 Ranskassa julkaistiin uudelleen myös vuoden 1943 Mustan saaren salaisuus. Tintin seikkailujen digitalisointi aloitettiin tästä albumista. Alkuperäisten painofilmien käsittelyn yhteydessä on korostettu ajan haalistamia mustia viivoja. Hergéhän on niin sanotun selkeän viivan koulukunnan perustaja, joten viivojen korostus on ollut taiteelliselta kannalta erittäin olennainen.
Vielä 1980-luvulla sarjoja korjailtiin uusissa painoksissa. Tintti Amerikassa -albumin ensimmäisessä suomenkielisessäkin painoksessa oli vielä tummaihoisia sivuhahmoja, jotka myöhemmissä painoksissa on muutettu valkoihoisiksi.
Tintti Suomessa
Nykyään Tintti kumppaneineen on yleismaailmallisesti tunnettu, mutta maailmanmaine ei kuitenkaan syntynyt hetkessä. Tintti löi itsensä läpi Suomessa ja suuressa osassa muutakin maailmaa vasta 1970-luvulla, vaikka Tinttiä oli yritetty tuoda esiin jo aiemmin. 1950-luvulla sarjakuvaa julkaistiin nimellä Tim Uudessa kuvalehdessä. Vuosina 1961–62 WSOY julkaisi suomeksi neljä Tintti-albumia. Nämä kovakantiset sarjakuvakirjat eivät löytäneet suomalaista ostavaa yleisöä ja kustantaja jätti julkaisemisen sikseen. 1960-luvun taitteessa Tinttiä yritettiin markkinoida kansainvälisesti myös ranskaa puhumattomiin maihin - Suomen lisäksi markkinointi epäonnistui muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa. Eräänä syynä saattoi olla väärin arvioitu kohderyhmä: Tinttiä markkinoitiin Suomessa ja Ruotsissa nimenomaan lapsille, mistä syystä esimerkiksi sopimattomaksi katsotun viskin nimi vaihdettiin "malspiikiksi". Kun kovakantisia albumeita kuitenkin myytiin vain kirjakaupoissa, eivät kohderyhmä ja tarjonta kohdanneet.
Sen sijaan esimerkiksi Isossa-Britanniassa ja Tanskassa Tintti otettiin mielihyvällä vastaan. Varsinaisen läpilyönnin Tintti teki Suomessa 1970-luvun alussa, jolloin Otava alkoi julkaista Tintin seikkailuja. Otava sai vinkin julkaisemiseen Ruotsista, jossa Tintin menestys oli alkanut paria vuotta aiemmin.[3] Otava julkaisi 2000-luvulla Tintit värillisinä kovakantisina versioina sekä myöhemmin
mustavalkoiset versiot alkupään albumeista.
Tintti-albumien suomentajina toimivat Heikki ja Soile Kaukoranta sekä Jukka Kemppinen. Vuonna 2015 Otava alkoi julkaista Heikki Kaukorannan suomennoksia varhaisten Tintti-seikkailujen alkuperäisistä mustavalkoisista versioista uutena sarjana nimellä Lehtimies Tintti seikkailee.
Vuoden 2011 elokuva
Steven Spielbergin ohjaama Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus -animaatioelokuva tuli esitykseen 2011. Elokuvan tarina perustuu albumeihin Kultasaksinen rapu, Rakham Punaisen aarre ja Yksisarvisen salaisuus.[4] Elokuvassa käytetään liikkeentunnistustekniikkaa, jolla näyttelijöiden liikkeet siirretään tietokoneelle kolmiulotteisen animaation liikkeiden pohjaksi. Tinttiä esittää Jamie Bell[5] ja Kapteeni Haddockia Andy Serkis.
Tintti-albumit alkuperäisessä ilmestymisjärjestyksessä
Tintti Neuvostojen maassa, 1930
Tintti Afrikassa, 1931
Tintti Amerikassa, 1932
Faaraon sikarit, 1934
Sininen lootus, 1936
Särkynyt korva, 1937
Mustan saaren salaisuus, 1938
Kuningas Ottokarin valtikka, 1939
Kultasaksinen rapu, 1941
Salaperäinen tähti, 1942
Yksisarvisen salaisuus, 1943
Rakham Punaisen aarre, 1944
Seitsemän kristallipalloa, 1948
Auringon temppeli, 1949
Mustan kullan maa, 1950
Päämääränä kuu, 1953
Tintti kuun kamaralla, 1954
Tuhatkaunon tapaus, 1956
Seikkailu Punaisella merellä, 1958
Tintti Tiibetissä, 1960
Castafioren korut, 1963
Lento 714, 1969
Tintti ja Picarot, 1976
Tintti ja aakkostaide, 1986
Muut albumit
Tintti ja nollapiste, Hergén hylkäämä sarjakuva-albumiprojekti, jonka käsikirjoitus ei ollut hänen
Tintti Haijärvellä, samannimisestä animaatioelokuvasta tehty sarjakuva-albumi, joita kumpaakaan Hergé ei ollut tekemässä
Un jour d'hiver, dans un aéroport, Hergen keskeneräinen kolmisivuinen luonnos [6]
Tintti-animaatiot
Le crabe aux pinces d'or (1947), stop motion -animaatioelokuva
Les Aventures de Tintin, d'après Hergé (1957–1962), animaatiosarja
Tintti ja auringon temppeli (1969), animaatioelokuva
Tintti Haijärvellä (1972), animaatioelokuva
Tintin seikkailut (1991), animaatiosarja
Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011), animaatioelokuva
Lisäksi Tintistä on tehty kaksi tavallista elokuvaa, Tintti ja merirosvon aarre (1961) sekä Tintti ja siniset appelsiinit (1964).
Lähteet
Reijo Valta. Brestin jyräys! WSOY:n Tintit. Ok Jyväs-Ainola 2005.
Erkki Vettenniemi, Juha Petäjä, "Maailman tunnetuin lehtimies lähti Neuvostojen maahan 75 vuotta sitten", Helsingin Sanomat, 10. tammikuuta 2004.
Jukka Rislakki: "Tintti poliittisena eläimenä", Näköpiiri 8/1979.
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Backgammon on kahden pelaajan lautapeli. Pelissä molemmilla pelaajilla on 15 nappulaa, jotka liikkuvat 24 kolmion (kiilan) välillä kahden nopan silmäluvun mukaan. Pelin tavoitteena on saada ensimmäisenä kaikki nappulat laudalta. Backgammon on siis eräänlainen nopeuskilpailu.
Historia
Backgammon lienee kotoisin Iranin itäisiltä rajaseuduilta läheltä Afganistania. Pelin nimi tulee luultavasti keskienglannin sanoista back ’taka-, takapuolinen’ ja gamen ’peli’.[1]
Pelaaminen
Säännöt on yksinkertaista oppia, mutta strategiaa ja muun muassa parhaita aloituksia kullekin noppalukuparille on tutkittu paljon.
Laudan kummallakin puolella on 12 kiilan rivi. Kiilat on numeroitu 1:stä 24:ään, ja nappulat liikkuvat aina suuremmasta kiilaluvusta pienempään päin. Pelaajat liikuttavat nappuloitaan vastakkaisiin suuntiin, joten ensimmäisen pelaajan 1-kiila on toisen pelaajan 24-kiila. Joissakin tallennetuissa peleissä kiilojen numerointi pidetään samana yhden pelaajan näkökulmasta.
Alkutilanteessa kummallakin pelaajalla on kaksi nappulaa 24-kiilalla, kolme nappulaa 8-kiilalla sekä viisi nappulaa 6- ja 13-kiiloilla.
Kiilat 1–6 muodostavat kotikentän. Pelaaja ei voi kotiuttaa (ottaa pois laudalta) omia nappuloitaan, elleivät ne kaikki ole pelaajan omalla kotikentällä. Kiiloja 7–12 sanotaan ulkokentäksi, 13–18 ovat vastustajan ulkokenttää ja 19–24 ovat vastustajan kotikenttää.
Aluksi molemmat pelaajat heittävät noppaa, ja suuremman silmäluvun saanut aloittaa. Jos silmäluvut ovat samat, heitetään noppia uudestaan. Pelaajat siirtävät vuorotellen ja heittävät kahta noppaa jokaisen vuoron alussa.

Nopanheiton jälkeen pelaajan täytyy – mikäli mahdollista – liikuttaa nappuloita noppien osoittaman silmäluvun verran. Jos pelaaja heittää esimerkiksi numerot 6 ja 3, hänen täytyy liikuttaa yhtä nappulaa kuuden kiilan verran eteenpäin sekä toista nappulaa kolmen kiilan verran eteenpäin. Noppien järjestyksellä ei ole merkitystä. Kahden siirron täytyy olla erillisiä: joko kuusi ja kolme tai kolme ja kuusi. Jos pelaaja siirtää samaa nappulaa 6 + 3, nappulan täytyy voida pysähtyä vapaaseen kiilaan kuutosen tai kolmosen kohdalle. Jos pelaaja heittää tuplat eli saa molemmilla nopilla saman silmäluvun, hän saa käyttää silmäluvut kahteen kertaan. Jos pelaaja saa esimerkiksi kaksi nelosta, hän saa käyttää siirtoihinsa silmäluvut 4 + 4 + 4 + 4.
Pelaaja joutuu luovuttamaan vuoronsa, jos hänellä ei ole nopanheiton jälkeen laillisia siirtoja. Jos pelaajalla on käytettävissään vain yksi laillinen siirto, hänen on suoritettava siirto ja jätettävä toinen siirto käyttämättä. Jos pelaajalla on käytettävissään yksi laillinen siirto kummalla nopalla tahansa, muttei molemmilla, hänen on pelattava tällöin suurempi numero.
Pelaaja voi alkaa kotiuttamaan, kun hänen kaikki nappulansa ovat hänen omalla kotikentällään. Esimerkiksi jos pelaaja heittää 5 ja 2, hän saa siirtää pois pelilaudalta kiiloissa 2 ja 5 olevat nappulat. Jos pelaaja heittää luvun eikä hänellä ole siinä kiilassa nappulaa ja nappuloita on vain pienemillä kiiloilla, hän saa siirtää suurimmasta kiilasta nappulan. Pelin alussa päätetään, moneenko pisteeseen peliä halutaan pelata. Tällöin pisteet jaetaan seuraavasti:
Jos pelaaja on kotiuttanut vähintään yhden nappulan, voittaja saa yhden pisteen.
Jos vastustaja ei ole kotiuttanut yhtään nappulaa, voittaja pelaa gammonin ja saa kaksi pistettä.
Jos vastustaja ei ole kotiuttanut yhtään nappulaa ja hänellä on vähintään yksi nappula voittajan kotikentällä pelin päätyttyä, voittaja pelaa backgammonin ja saa kolme pistettä.
Useimmissa backgammon-seteissä on mukana tuplauskuutio, tai lyhyemmin sanottuna kuutio, jonka sivuihin on kirjoitettu luvut 2, 4, 8, 16, 32 ja 64. Kuutio on pelin alkutilanteessa käännettynä niin, että luku 64 on päällimmäisenä. Tämä tarkoittaa, että pelin arvo on 1. Gammoneista saa tällöin 2 pistettä ja backgammonista 3 pistettä. Kummallakin pelaajalla on alkutilanteessa mahdollisuus tuplata panos, jos katsoo voittomahdollisuutensa olevan riittävän suuri. Tuplaaminen on tehtävä pelaajan omalla vuorolla, ennen kuin hän on heittänyt noppia. Hän ottaa kuution, asettaa sen vastustajan eteen, numero 2 käännettynä näkyviin ja usein ilmoittaa ääneen tuplaavansa. Vastapelaajalla on nyt kaksi vaihtoehtoa: Hän voi joko kieltäytyä tuplauksesta, eli dropata (pass), jolloin hän häviää yhden pisteen tai sen pistemäärän joka tuplauskuutiossa oli ennen tuplausta. Hän voi myös ottaa tuplauksen vastaan (take), jolloin pelin arvo on nyt kaksinkertainen. Gammonin arvo on nyt 4 pistettä ja backgammonin 6. Tuplauksen jälkeen tuplauksen tehnyt pelaaja jatkaa heittämällä noppia ja peli jatkuu normaalisti. Tuplauskuutio on nyt ainoastaan sen pelaajan hallussa, joka otti tuplauksen vastaan. Hän voi myös halutessaan tuplata, jolloin pelin arvo (sekä gammonien ja backgammonien arvo) kaksinkertaistuu.
Useissa kulttuureissa ei käytetä tuplauskuutiota. Myös aloittelijoiden ja kasuaalien pelaajien kesken sitä ei usein myöskään käytetä.  Modernissa länsimaisessa backgammonissa sen sijaan sitä yleensä käytetään kahdenlaisissa pelityyleissä: rahapelissä ja otteluissa. Kummassakin tyylissä tuplauskuution käyttöön liittyy omat erikoissääntönsä. Otteluissa pelataan useita pelejä johonkin ennalta sovittuun pistemäärään saakka, joka on aina jokin pariton luku, kuten 5, 7 tai 9. Pidemmissä otteluissa sattuman vaikutus lopputulokseen vähenee ja taidon vaikutus kasvaa.
Otteluissa on käytössä Crawford-sääntö: Kun jompikumpi pelaajista saavuttaa ensimmäistä kertaa pistemäärän joka on yhtä pistettä vähemmän kuin ottelun päätepiste, niin seuraava peli on niin sanottu Crawford-peli, jossa tuplauskuutio ei ole käytössä. Tällöin häviöllä olevan pelaajan on voitettava tämä peli normaalisti, jotta voisi edelleen olla mukana pelissä. Crawford-sääntö on tapa palkita johdossa olevaa pelaajaa. Muutoin häviöllä olevan pelaajan strategia olisi tuplata välittömästi, jolloin johdolla olevan pelaajan etulyöntiasema vähenisi automaattisesti. Häviöllä olevan pelaajan oikea tuplausstrategia onkin tuplata heti Crawford-pelin jälkeisen pelin alussa. Crawford-peleissä gammonien ja backgammonien arvo säilyy samana, jolloin häviöllä oleva pelaaja voi joissakin pistetilanteissa voittaa koko ottelun jo Crawford-pelina aikana.
Rahapelissä on useita sääntöjä, joiden käytöstä tulee sopia ennen pelin aloittamista. Useimmiten käytössä on Jacoby-sääntö, mikä tarkoittaa, että gammoneilla ja backgammoneilla ei ole lisäarvoa jos tuplauskuutiota ei ole käännetty pelin aikana kertaakaan. Tämä sääntö kannustaa tuplaamaan ajoissa, saattaa nopeuttaa peliä ja tekee siitä jännittävämmän. Toinen usein käytetty sääntö on beaver. Tuplattu pelaaja voi tuplausta vastaanottaessaan tuplata välittömästi uudestaan, mutta tuplauskuutio jää edelleen tuplatun pelaajan haltuun. Alkuperäisen tuplauksen tekijä voi tavalliseen tapaan joko ottaa tuplauksen vastaan, tai dropata, jolloin hän häviää sen pistemäärän mikä kuutiossa oli ennen beaveria. Harvemmin käytössä olevia sääntöjä on raccoon, jonka mukaan beaverin vastaanottaja voi kääntää kuution vielä uudestaan. Joskus saatetaan myös käyttää sääntöä jonka mukaan tuplauskuutiota käännetään automaattisesti jos molemmat pelaajat saavat saman silmäluvun aloitusheiton aikana.
Backgammonin merkintäsysteemi
Backgammon-kirjallisuudessa käytetään erityistä merkintäsysteemi siirtojen demonstroimiseksi. Pelilauta koostuu 24:stä kiilasta jotka on numoeroitu alkaen pelaajan oman kotipesän ensimmäisestä pisteestä ja päättyen vastapelaajan kotipesän viimeiseen pisteeseen Kuvassa esiintyvät numerot ovat musta numeroita. Valkoisen numerot taas merkitään hänen näkäkulmastaa. Valkoisen ensimmäinen piste on 1 ja viimeinen 24, missä hänellä on kaksi takamiestä.
Merkinnät
Noppien silmäluvut merkitään numeroin, jotka erotetaan viivalla. Esim. 3-1

Siirrot merkitään numeroina, jotka erotetaan kauttaviivalla. Siirrot erotetaan pilkulla ja välilyönnillä

Jos kaksi nappulaa siirretään yhdessä samaan pisteeseen, merkitään siirron perään sulkuihin se, montako nappulaa on siirrety. esim. 6-6: 24/18(2), 13/7(2)

Syöminen ilmaistaan asteriksilla *. esim. 4-3: 24/20*, 13/10

Tultaessa paarilta sisään merkitään esimerkiksi BAR/4, 5/1*

Kun pelaaja ei pääse sisään merkitään pelkkä viiva. Muitakin käytäntöjä on.

Ulosheittetty nappula merkitään 3/off.
Taktiikka ja strategia

Yleistä strategiasta
Backgammon kuuluu juoksupeleihin joissa tarkoituksena on päästä maaliin ennen vastustajaa. Tästä syystä on yleensä suositeltavaa syödä vastustajan nappuloita aina kuin mahdollista, sekä välttää itse tulemasta syödyksi. Erityisen hyödyllistä tämä on silloin kun syötävä nappula on vastustajan puolella lautaa, koska tällöin hän joutuu siirtymään takaisin päin pitkän matkaa. Syömisellä on useita hyötyjä: Se antaa etumatkaa juoksupelissä, sekä pakottaa vastustajan käyttämään puolet heitostaan palatakseen takaisin pelilaudalle. Vastustaja saattaa myös olla kykenemätön tulemaan sisään lainkaan. Kahden nappulan syöminen on usein erittäin vahva siirto.
Sen pelaajan jolla on etumatka juoksupelissä kannattaa pyrkiä välttämään turhia riskejä. Jäljessä olevan pelaajan tulisi pyrkiä hyökkäämään aggressiivisesti vastustajan nappuloita vastaan. Molempien pelaajien yhtenä päätavoitteena on myös rakentaa pisteitä omaan kotipesäänsä, mieluiten järjestyksessä 5-pisteestä alempiin pisteisiin, 4:een ja 3:een. Pisteiden rakentaminen vaatii kuitenkin kohtuullista riskien ottoa. Omalle ulkokentälle kannattaa jättää yksittäisiä nappuloita rakentajiksi, jotka lisäävät niiden nopan kombinaatioden määrä, jotka pystyvät muodostamaan uusia hyödyllisiä pisteitä. Nappuloiden kasaaminen pisteisiin, joissa jo on useita ylimääräisiä nappuloita on usein pitkällä aikavälillä vaarallisempaa. Kotipesän pisteet sekä vaikeuttavat vastustajan pääsyä takaisin pelilaudalle että toimivat esteenä, joka vaikeuttaa hänen pääsyään ulkokentälle. Tällainen usean peräkkäisen pisteen muodostama este on prime(eng.). Vahvin mahdollinen prime muodostuu kuudesta peräkkäisestä pisteestä. Sen yli on mahdoton hypätä millään silmäluvulla, ennen kuin se pelin kuluessa hajoaa.
Puolustuksen kannalta tärkeä tavoite on rakentaa piste vastustajan kotipesään johonkin korkeaan pisteeseen kuten 4 tai 5. Myös vastustaja 7-piste, eli paaripointti on arvokas. Tällaista pistettä kutsutaan ankkuriksi. Sen tarkoitus on estää vastustajaa sulkemasta pelaajaa ulos pelilaudalta tai rakentamasta primea hänen eteensä.
Todennäköisyydet
Kahta noppaa heittäessä on mahdollista saada 36 erilaista kombinaatiota. Kuusi näistä on tuplia: 1-1, 2-2, 3-3, 4-4, 5-5, 6-6. Loput kolmekymmentä yhdistelmää voivat tulla kahdella tavalla. Esimerkiksi heitto 5-2 on sama kuin 2-5. Tuplat ovat siten huomattavasti epätodennäköisempiä kuin muut kombinaatiot. Yhteensä erilaisia yhdistelmiä on näin ollen 21.
Jonkin tietyn numeron todennäköisyys on 11/36 eli noin 31 prosenttia. Esimerkiksi kombinaatiot, joissa esiintyy numero 3, ovat 1-3, 3-1, 2-3, 3-2, 3-3, 4-3, 3-4, 5-3, 3-5, 6-3 ja 3-6. Jos pelaajan täytyy jättää yksittäisiä nappuloita, ne kannattaa jättää yli kuuden askeleen päähän vastustajan nappuloista, sillä tällainen "epäsuora hit" on paljon epätodennäköisempi kuin "suora hit". Erilaiset kombinaatiot, jotka voivat syödä 6:n askeleen päässä oleva nappula ovat kaikki 6:t, tupla-2, tupla-3, 1-5, 5-1, 2-4 ja 4-2, eli yhteensä 17 eri kombinaatiota. Kombinaatioita, joilla pystyy syömään 7:n askeleen päässä olevan nappulan on sen sijaan ainoastaan kuusi: 1-6, 6-1, 2-5, 5-2, 3-4 ja 4-3. Mitä useampi nappula on vastustajan nappuloiden iskuetäisyydellä, sen suurempi todennäköisyys niillä on tulla syödyksi. Kombinaatiota, joilla saa edes toisen jostakin kahdesta numerosta on 20 ja kolmen numeron tapauksessa jo 27 kappaletta.
Duplikaatio ja diversikaatio
Duplikaatio on taktinen periaate, jonka tarkoitus on vähentää vastustajan hyödyllisten kombinaatioiden lukumäärää. Jos pelaajan esimerkiksi täytyy jättää kaksi nappulaa alttiiksi vastustajan hyökkäykselle, nappulat kannattaa jättää yhtä suuren etäisyyden päähän vastustajan nappulasta. Vastustajan todennäköisyys syödä ainakin toinen nappuloista, jotka ovat 3:n ja 4:n askeleen päässä on huomattavasti suurempi kuin syödä ainakin toinen nappuloista, jotka ovat kumpikin 5:n askeleen päässä. Duplikaatio ei kuitenkaan ole syy asettaa useita nappuloita vaaraan. Yhden uhanalaisen nappulan jättäminen on aina turvallisempaa kuin kahden jättäminen. Toinen esimerkki duplikaatiosta on esimerkiksi se, että vastustaja tarvitsee jonkin silmäluvun hypätäkseen primen yli, jolloin oma nappula kannattaa jättää syötäväksi samalla silmäluvulla.
Diversikaatio on duplikaation vastakohta. Sen tarkoitus on lisätä pelaajan omien hyödyllisten kombinaatioden määrää. Yleinen esimerkki on se, että omalle ulkokentälle jätetään blotteja, tarkoituksena käyttää niitä kotipesän pisteiden rakentamiseen.
Avausstrategia
Ensimmäisten siirtojen tavoitteita ovat kotipesän pisteiden rakentaminen, takamiesten aktivointi, ankkurin rakentaminen ja rakentajien tuominen omalle ulkokentälle. Ensimmäinen siirto ei voi olla tupla, mutta toisen pelaajan aloitussiirtoja ne voivat olla. Osa avausheitoista kannattaa pelata aina samalla tavalla. Tällaisia heittoja ovat ne jotka muodostavat jonkin tärkeän pisteen. Arvokkain piste on 5-piste, sillä se on samalla sekä kotipesän piste, että vaikeuttaa vastustajan pääsyä ulkokentälle. Jos voi valita joko oman kotipesän pisteen tekemisen ja vastustajan lautapuoliskon puolella syömisen välillä, kannattaa yleensä syödä. Omalla puolella syöminen taas on heikompi siirto kuin kotipesän pisteen tekeminen. Mikäli vastustaja on siirtänyt yksittäisen nappulansa pelaajan 5-, 4- tai 7-pisteeseen, tämä nappula kannattaa usein syödä, jotta tämä ei pystyisi rakentamaan siihen ankkuria.
Ohessa on lueteltu avausheittojen siirtomahdollisuuksia eri tavotteiden mukaan. Monet heitot voidaan pelata useammalla tavalla. Toiset tavoista ovat selkeästi vahvempia, mutta toiset riippuvat enemmänkin pelaajan omasta pelityylistä. Avaussiirtojen vastaukset saattavat myös vaatia jonkin tietyn variaation pelaamista.
Pisteen tekevät siirrot
3-1: Siirto tekee 5-pisteen. Tämä on paras avausheitoista.

4-2: Tekee 4-pisteen.

5-3: Tekee 3-pisteen.

6-1: Tekee paaripointin, eli 7-pisteen.

(6-4): Tekee 2 pisteen. Tämä siirto on saavuttanut jälleen suosiota viime aikoina. Ennen 2-pisteen ajateltiin olevan liian syvällä kotipesässä, jolloin nämä nappulat eivät voisi osallistua peliin aktiivisesti. Nykyään jokaista kotipesän pistettä kuitenkin pidetään arvokkaana. Tämä ei kuitenkaan ole suosituin siirtovalinta tälle heitolle hyvien pelaajien keskuudessa.

Juoksusiirrot
6-5: Ensimmäisenä siirtona tämä heitto pelataan käytännössä aina viemällä toinen takamiehistä 24-pisteestä omaan midpointtiin, eli 13-pisteeseen (merkitään 24/13).

6-4: Juoksee vastustajan ulkokentälle, 24/14. Kuten 2-pisteen tekeminen, tämäkään ei ole paras siirto tälle heitolle. Se saattaa kuitenkin olla varteenotettava vaihtoehto heikommalle pelaajalle, joka pelaa taitavampaa pelaajaa vastaan. Mikäli nappula pääsee pakoon, tämä siirto yleensä luo yksinkertaisempia asemia, jotka antavat voittomahdollisuuksia heikommallekin pelaajalle. Ongelmana on kuitenkin se, että nappula täytyy saada turvaan mahdollisimman pian ja tämä vie arvokasta aikaa, jota voisi paremmin käyttää hyväksi pelin kehittämiseem muualla laudalla. Jos taas nappula joutuu syödyksi, pelaaja joutuu palaamaan takaisin, menettäen juoksupelimahdollisuuksiaan, eikä ole saavuttanut siirrollaan mitään.

(6-3): Juoksee vastustajan ulkokentälle, 23/15. Siirto on vielä huonompi kuin juokseminen siirrolla 6-4, sillä nyt nappulan saaminen turvaan on epätodennäköisempää.

(6-2): 23/16. Tämä on edellisiäkin heikompi siirto.

Splittaavat siirrot
Splittaus tarkoittaa takamiesten hajauttamista eri pisteisiin. Nämä voidaan jakaa suuriin splitteihin, jolloin nappula viedään vastustajan 4-, 5, tai 7-pisteisiin, sekä pieniin splitteihin, joissa nappula siirretään vastustajan 2- tai 3-pisteeseen. Suurien splittien tarkoitus on yleensä valmistautua rakentamaan ankkuri vastustajan kotipesään tai paaripointtiin. Pienet splitit lisäävät mahdollisuuksia rakentaa ankkuri, vaikeuttavat vastustajan kotipesän rakentamista ja antavat suuremmat mahdollisuudet syödä vastustajan ulkokentällä.
2-1: 24/23, 13/11. Splittaa takamiehet ja tuo rakentajan omalle ulkokentälle.

5-1: 24/23, 13/8. Takamiehet splitataan 1:llä ja pelataan nappula midpointista 8-pointtiin. Pidetään yhtenä heikoimmista heitoista.

5-2: 24/22, 13/8. Sama idea kuin edellä.

2-3: 24/21, 13/11. Splittaaminen 21-pisteeseen (vastustajan 4-piste) on parempi kuin splittaaminen 22-pisteeseen, koska 21-piste on arvokkaampi. Toinen nappula tuodaan rakentajaksi omalle ulkokentälle.

4-3: 24/20, 13/10 tai 24/21, 13/9. Vastustajan 5-piste on arvokkaampi kuin 4-piste, mutta 5-pisteessä oleva blotti on alttiimpi hyökkäyksille, koska se on piste, jonka tämä kaikkein eniten haluaa tehdä. Lähi-idässä suositaan joskus siirtoa 24/21, 24/20, mutta tämä tuo kaksi nappulaa suoralle iskuetäisyydelle.

6-4: 24/18, 13/9. Tämä on parempi siirto kuin juokseminen 14-pisteeseen.

6-3: 24/18, 13/10. Sama idea kuin edellä.

6/2: 24/18, 13/11. Sama idea kuin edellä.
Slottaavat siirrot
Slottaaminen tarkoittaa blotin jättämistä johonkin kiilaan, tarkoituksena tehdä siihen piste seuraavan vuoron aikana. Tämä on nopeampi tapa tehdä pisteitä, kuin odottaa sopivien kombinaatioiden tulemista. Blotti on kuitenkin vaarassa tulla syödyksi. Avaussiirtojen tapauksessa slotataan 5-piste. Nämä siirrot olivat suuressa suosiossa 70-luvulla, kun ajateltiin, että 5-pisteen tekemiseksi oli perusteltua ottaa suuriakin riskejä. Juoksupelin merkitys aliarvioitiin. Nykyään splittaavat avaussiirrot ovat nousseet taas suosioon, mutta slottaamista käytetään edelleen. Slottaaminen usein tuottaa monimutkaisempia asetelmia kuin splittaaminen, jolloin taidon merkitys korostuu. Tämä on syy miksi ekspertit yhä slottaavat. Heikomman pelaajan kannattaa taas splitata näillä heitoilla.
2-1: 13/11, 6/5. Tietokoneanayysien mukaan slottaaminen 1-2:lla on käytännössä yhtä hyvä siirto kuin splittaaminen.

5-1: 13/9, 6/5. Tämän heiton tapauksessa slottaaminen on hieman heikompi siirto kuin splittaaminen.

4-1: 13/8, 6/5. Tämä on huonoin slottaavista siirroista. Blotti 9 pisteessä suurentaa riskiä tulla syödyksi. Splittaaminen on suositeltavampaa, vaikkakaan slottaaminen ei ole suuri virhe.

Lähteet
 - Suomen Backgammon yhdistys
Viitteet

Luokka:Kilpajuoksulautapelit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Kilpapelit


Ahlstrom Oyj (vuoteen 2001 A. Ahlström Osakeyhtiö) oli suomalainen kuitumateriaaleja valmistava yritys. Vuonna 2017 Ahlstrom fuusioitui ruotsalaisen kuituyritys Munksjön kanssa Ahlstrom-Munksjöksi.[1][2]
Ahlstrom Oyj syntyi vuonna 2001 silloisen A. Ahlström Osakeyhtiön jakautuessa kolmeksi uudeksi yhtiöksi. Ahlstrom Oyj:lle siirtyi jakautumisessa A. Ahlström Osakeyhtiön teollinen liiketoiminta. Kaksi muuta uutta yhtiötä olivat sijoitusyhtiö Ahlström Capital Oy ja perheyhtiö A. Ahlström Osakeyhtiö. Alkuperäinen A. Ahlström Osakeyhtiö oli perustettu vuonna 1908 jatkamaan Antti Ahlströmin 1800-luvun puolivälissä aloittamaa liiketoimintaa. Ennen listautumistaan pörssiin vuonna 2006 yhtiö oli kokonaan Ahlströmin suvun omistama perheyhtiö.
Historia
A. Ahlström Oy:n juuret ulottuvat vuoteen 1851, jolloin Antti Ahlström (1827–96) aloitti liikemiesuransa. Jo alussa hän oli monialayrittäjä: talo eli maanviljelyn lisäksi jauhomyllyn, saviastiatehtaan, pienen lumppupaperitehtaan ja osin omistetun sahan tuotoilla. Vuosina 1866–74 Ahlström panosti voimakkaasti laivanvarustamiseen, josta kerätyt pääoman hän kuitenkin sijoitti maalle, yhteen sahaan ja neljään ruukkiin. 1880- ja 1890-luvuilla Ahlström hankki omistukseensa sahoja ja rautaruukkeja, joista jälkimmäiset erikoistuivat jatkojalostustuotteisiin. Antti Ahlströmin kuollessa 1896 hänen omistuksessaan oli kaikkiaan neljätoista sahaa ja neljä ruukkia.
[3]
Antti Ahlströmin kuoleman jälkeen liiketoimintaa alkoi johtaa hänen puolisonsa Eva Ahlström (1848–1920).[3] Häntä pidetään Suomen ensimmäisenä naispuolisena teollisuusjohtajana.[4]
Vuosiksi 1908–31 konsernin otti johtoonsa Antin ja Evan vanhin poika, myöhempi vuorineuvos Walter Ahlström. Hänen kuollessaan joulukuussa 1931 Ahlström-konserni oli Ahlstromin mukaan Suomen suurin teollisuusyritys. Sillä oli yli 30 tuotantoyksikköä ja yli 5000 työntekijää.[3] Walter Ahlströmin aikana pääasiallisesti sahayritys muuttui kemiallista ja mekaanista metsäteollisuutta, konepajoja ja lasitehtaita sisältäväksi monialayritykseksi. Walter Ahlströmin aikana yritys sai muodon, jonka se säilytti suurin piirtein muuttumattomana yli puoli vuosisataa.
Ensimmäisen maailmasodan aikana sahatavaran vienti Suomesta romahti, mutta talouden elvyttyä Ahlström pääsi erinomaisiin tuloksiin, paljolti kiitos sotavuosien aikana varastoimansa puutavaran ansiosta. 1917 yritys osti lasiyritys Iittalan. Sodan jälkeen alkoi paperintuotanto; 1921 yrityksellä oli neljä modernia sellutehdasta ja Varkaudessa juuri toimintansa aloittanut Euroopan suurin paperitehdas. Vielä Walter Ahlströmin aikana Suomessa yleisesti siirryttiin mekaanisesta puunjalostuksesta kemialliseen, yleensä paperinvalmistukseen.[3]
Yhtiöllä oli Varkauden Pirtinniemessä A. Ahlströmin Varkauden konepaja [5], joka oli siirretty Varkauden telakan yhteyteen.[6]
Sodan päättyessä Ahlströmin palveluksessa oli 11000 työntekijää.
1937 valmistui yrityksen pääkonttoriksi Helsinkiin Walter Jungin suunnittelema Teollisuuspalatsi. Sen alakerrassa Eteläesplanadilla alkoi toimia Aino Aallon, Alvar Aallon ja Dora Jungin sisustama ravintola Savoy.[3]
Toisen maailmansodan jälkeen yrityksen kemiallinen puunjalostus keskittyi Varkauteen ja mekaaninen Karhulaan. 1950 luvulla myös Iittalan lasitehdas saavutti mainetta, suomalaisten lasimuotoilijoiden Tapio Wirkkalan ja Timo Sarpanevan saadessa tunnustusta kerta toisensa jälkeen Milanon Triennaaleilla.[3]
Ahlström osti enemmistön italialaisesta paperitehtaasta Cartiere Giacomo Bosso S.p.A.:sta vuonna 1963. 1970–luvulla nähtiin panostusta muun muassa lasivillatuotantoon. 1979 Ahlström hankkikin omistukseensa Saksan Osnabrückissä sijaitsen Kämmererin paperitehtaan. Edelleen 1980–luvulla Ahlströmin painopiste siirtyi sanoma- ja aikakauslehtipaperista erikoispapereihin. Ja 1987 konepajatuotteiden osuus yrityksen liikevaihdosta ylitti kaikki muut tuotteet, mukaan lukien puujalosteet. Samana vuonna Ahlström rakensi Etelä-Koreaan autoteollisuuden tarpeisiin erikoispaperia tuottavan paperitehtaan, nousten näissä tuotteissa yhdeksi maailman johtavaksi valmistajaksi. 1991 Saksan markkinat laajenivat, kun yhtiö osti sieltä vielä uuden, kierrätettyä tapettipaperia valmistavan tehtaan.[3]
1996 muodostettiin Ahlstrom Paper Group. Kahden ranskalaisen yrityksen osto teki Ahltrömista yhden maailman suurimmista valmistajista erikoispapereissa, lasikuidussa ja suorakuituisissa tuotteissa.[3].
Konserni jaettiin 30. kesäkuuta 2001 kolmeksi uudeksi erilliseksi yhtiöksi. Teollisen liiketoiminnan ytimen muodosti Ahlstrom Oyj, joka listautui Helsingin pörssiin vuonna 2006. Kaksi muuta yhtiötä, sijoitusyhtiö Ahlström Capital Oy ja perheyhtiö A. Ahlström Osakeyhtiö, joka vastasi perheyrityksen kiinteistöistä jäivät Ahlströmin suvun omistukseen.[3]
Ahlstromin metsäteollisuus Suomessa
A. Ahlströmin omistuksessa olivat ennen Varkauden paperitehdas ja muu sen yhteydessä oleva metsäteollisuus sekä Kauttuan paperitehdas kokonaisuudessaan. Myös Korkeakosken kartonkitehdas Karhulassa ja osa Sunilan sellutehtaasta kuuluivat A. Ahlströmille. Varkauden metsäteollisuus myytiin vuonna 1987 Enso Gutzeitille. Kauttuan paperitehdas myytiin Jujo Thermalille.
Karhulan kartonkitehdas oli Ahlstromiin kuuluvan hylsykartonkeja valmistavan Alcore-yhtiön omistuksessa. Myöhemmin amerikkalainen Sonoco ja Alcore yhdistivät toimintansa Sonoco-Alcore-yhtiöksi, jonka Sonoco on lunastanut kokonaan itselleen.
Sunilan sellutehtaan omistaja on eri omistusjärjestelyjen jälkeen, vuodesta 2009 alkaen Stora Enso Oyj.[7]
Paperiteollisuuden koneiden valmistus
Ahlstrom Oyj:n edeltäjä A. Ahlström Osakeyhtiön Karhulan konepaja valmisti ennen myös paperi- ja kartonkikoneita sekä muita paperi- ja selluteollisuuden laitteita, mutta myi nämä liiketoiminnat Valmetille (1987) ja itävaltalaiselle Andritz AG:lle (2001). Pumppuja ja sekoittimia valmistanut Ahlström Pumput -yksikkö myytiin sveitsiläiselle Sulzerille (2000).
Eräs Karhulan konepajan tuotteista oli nk. Karhulan A-tela, joka kehitettiin 1960-luvun lopussa. Ahlström myi lisenssin telaan amerikkalaiselle Farrellille 1970-luvulla.
Ahlströmin valmistamia paperi- ja kartonkikoneita Suomessa:
Kankaan paperitehdas, PK2, Käyttöönottovuosi: 1936, suljettu 2008
Jämsänkosken paperitehdas, PK4, Käyttöönottovuosi: 1974
Pankakosken kartonkitehdas, KK1, Käyttöönottovuosi: 1912, suljettu: 1979
Pankakosken kartonkitehdas, KK2, Käyttöönottovuosi: 1912, suljettu: 1979
Tervakosken paperitehdas, PK6, Käyttöönottovuosi: 1948, suljettu: 19xx
Tervakosken paperitehdas, PK9, Käyttöönottovuosi: 1961, suljettu: 198x
Myös muut Tervakosken vuoden 1948 jälkeen valmistuneet paperikoneet ovat Ahlströmin toimittamia.
Ahlströmin tehdastekniikkaa käyttäviä tuotantolaitoksia:
Oy Metsä-Botnia AB:n Äänekosken sellutehdas.
Johto
Yrityksen johdossa olleet
A. Ahlström Osakeyhtiö

kauppaneuvos Antti Ahlström, toimitusjohtaja 1851-1896
Eva Ahlström, toimitusjohtaja 1896-1904
vuorineuvos Walter Ahlström, pääjohtaja 1904-1931
vuorineuvos Harry Gullichsen, pääjohtaja 1932-1954
vuorineuvos Hans Ahlström, pääjohtaja 1954-1960

vuorineuvos, vapaaherra Bengt Rehbinder, pääjohtaja 1960-1973
vuorineuvos Lars Mikander, pääjohtaja 1973–1981
vuorineuvos Krister Ahlström, pääjohtaja 1982-1998
vuorineuvos Juha Rantanen, pääjohtaja 1998–2001

Ahlstrom Oyj
vuorineuvos Juha Rantanen, toimitusjohtaja 2001-2004
Risto Anttonen, toimitusjohtaja 2004-2008
Jan Lång, toimitusjohtaja 2009-2014
Marco Levi, toimitusjohtaja 2014-2016
Sakari Ahdekivi, väliaikainen toimitusjohtaja 2016-2017
Lähteet

Kirjallisuutta
Schybergson, Per: Työt ja päivät. Ahlströmin historia 1851–1981. Helsinki 1992.
Aiheesta muualla
 (.doc)

Luokka:Entiset suomalaiset pörssiyhtiöt
Luokka:Suomalaiset paperinvalmistajat
Luokka:Paperikoneet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Suomen ensimmäinen puunjalostaja yritys?


Keith Thomas Armstrong[1] (s. 11. lokakuuta 1957 Corbridge, Englanti, Iso-Britannia) on englantilais-suomalainen jalkapallovalmentaja, joka on tehnyt myös mittavan pelaajauran Suomessa.
Tausta
Armstrong varttui Newcastlessa vuokratalossa. Jo kolmivuotiaasta lähtien hän potki palloa kadulla. Äiti oli vihainen, kun kenkien kärjet menivät pilalle. Ensimmäinen Armstrongin paikanpäällä näkemä liigaottelu lienee sijoittunut kauteen 1967–1968, jolloin Newcastle voitti Southamptonin 3–0. Tupa oli täysi, katsojia 35000. Sen jälkeen koululle mentiin kahdeksaksi, vaikka tunnit alkoivat vasta yhdeksältä. Tunnin verran pojat pelasivat jalkapalloa ennen koulun alkamista.[2]
Nuorena miehenalkuna hän sai ns. oppipoikasopimuksen Sunderlandiin, mutta hän pelasi lainalla ainakin Newportissa, Scunthorpessa ja  Workingtonissa. Viimemainitussa hän teki 16 pelissä 15 maalia, ja hänestä kiinnostuivat muun muassa Everton ja kotikaupungin Newcastle United. Kotoinen harakat oli kuitenkin ainoa vaihtoehto. Ennen yhtään peliä seuran toimistoon tuli soitto Suomesta, jonne oli luvattu yksi pelaaja lainalle, ja kun Armstrong sattui olemaan paikalla, niin häneltä kysyttiin, haluaako hän lähteä Suomeen. Hän halusi.[2]
Pelaajaura
Armstrong tuli Suomeen vuonna 1979 Oulun Palloseuraan lainapapereilla suosikkiseurastaan Newcastle Unitedista. Suomessa Armstrong pelasi kaiken kaikkiaan yhdeksässä eri seurassa ja voitti kolme Suomen mestaruutta. Hän pelasi urallaan myös Hongkongissa.
Tie Suomeen
Päätyminen OPSiin vuonna 1979 oli sattuman kauppaa. Armstrong kertoo olleensa allekirjoittamassa sopimusta Newcastlen kanssa, kun manageri Bill McGarrylle soitettiin. McGarry oli aiemmin luvannut lainata yhden pelaajistaan Suomeen pariksi kuukaudeksi. Matkalle aiottiin lähettää Jim Pearson, mutta hän loukkaantui. Pearsonin sijaan Suomeen päätyi Armstrong, jonka nouseminen Newcastlen edustusjoukkueeseen ja peliajan saaminen näytti tuolloin epätodennäköiseltä.[3]
Vuonna 1984 muutosta Suomeen tuli perhesyiden takia pysyvä. Armstrong sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1991.[4]
Valmentajaura
Armstrong erosi suomalaisesta vaimostaan vuoden 1992 tienoilla ja aikoi lähteä Suomesta, mutta tarjous Rovaniemen Palloseurasta sai hänet jäämään Suomeen.[2] Tätä ennen hän oli toiminut pelaajavalmentajana Vasa IFK:ssa ja IFK Mariehamnissa.
RoPSin hän johdatti Suomen Cupin finaaliin. Hän valmensi RoPS:ssa kaksi kautta, joiden jälkeen hän vaihtoi TP-Seinäjokeen, koska rovaniemeläisseuran johtoporras oli etsinyt uutta valmentajaa huolimatta Armstrongin jatkohaluista. TP-Seinäjoen hän nosti Veikkausliigaan, mutta vaihtoi itse kuitenkin seuraa Ykköseen pudonneeseen FC Hakaan.
Armstrong aloitti Hakassa vuonna 1997 ja nosti sen heti takaisin liigaan. Tämän jälkeen Haka voitti harvinaiset kolme mestaruutta peräkkäin (1998, 1999, 2000). Europeleissä Armstrong ei kuitenkaan saavuttanut menestystä, vaikkakin Haka pääsi Mestarien liigan kolmannelle karsintakierrokselle Liverpoolia vastaan.
Vuonna 2002 Armstrong siirtyi Hakasta toiseen suomalaiseen mahtiseuraan Helsingin Jalkapalloklubiin. HJK:n hän palautti kultakantaan ottamalla kaksi mestaruutta vuosina 2002 ja 2003. Näin Armstrongilla oli koossa jo viisi Suomen mestaruutta valmentajana. Kaudella 2004 HJK ei kuitenkaan kyennyt enää uusimaan mestaruuttaan ja se sijoittui sarjataulukon keskivaiheille. Kaudeksi 2005 HJK nuorensi joukkuettaan paljon. Armstrong luotsasi sen kuitenkin ehkä hieman yllättäenkin Veikkausliigan toiselle sijalle ja vuonna 2006 uusi hopeasijan. Kaudella 2007 HJK ei menestynyt seurajohdon ja yleisön asettamien odotusten mukaisesti, jonka johdosta Armstrong erotettiin joukkueen peräsimestä syyskuussa joukkueen majaillessa kahdeksannella sijalla liigassa.
Vuosina 2012–2014 Armstrong toimi urheilutoimenjohtajana Seinäjoen Jalkapallokerhossa. Kaudella 2015 hän valmensi Tampereen Ilvestä,[5][6] mutta sai sieltä potkut lokakuussa 2015.[7] Amstrong nosti asiasta oikeusjutun Ilvestä vastaan ja sen käsittely Pirkanmaan käräjäoikeudessa alkoi toukokuussa 2016.[8] Käräjäoikeus asettui seuran kannalle jutussa ja määräsi hänet korvaamaan Ilves Edustus Oy:lle 15 903 euroa.[9] Armstrong valitti tuomiosta Turun hovioikeuteen.[10] Marraskuussa 2017 hovioikeus kumosi käräjäoikeuden tuomion ja määräsi Ilveksen maksamaan Armstrongille 17 200 euron korvaukset työsopimuksen perusteettomasta päättämisestä. Lisäksi Ilves joutui maksamaan Armstrongin oikeudenkäyntikuluja käräjäoikeudessa 13 000 euroa ja hovioikeudessa 12 000 euroa sekä maksamattomista puhelin- ja tietoliikennekuluista 1 022,58 euroa.[11]
Marrakuussa 2016 FC Haka julkisti tehneensä 1+1-vuotisen valmentajasopimuksen Armstrongin kanssa.[12] Lokakuussa 2017 sopimusta jatkettiin kahdella vuodella.[13]
Vuosina 1999 (Haka), 2000 (Haka) ja 2003 (HJK) Armstrong on palkittu vuoden jalkapallovalmentajan tittelillä.
Valmennuksessa hän uskoo ”kurinalaiseen pakkaan” ja vahvaan puolustukseen. Hollantilainen ”totaalinen jalkapallo”, sen tiukka joukkuekuri ja samanaikainen luovuus on hänelle esikuvana.[2]
Armstrong perusti syksyllä 2006 oman koulutusyrityksen, Keke Armstrong Oy:n.[14]
Ura kommentaattorina
Valmennusuran ohella Armstrong on toiminut kommentaattorina televisiossa. Hänen ensimmäinen tehtävänsä kommentaattorina sattui vuonna 1998 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen yhteydessä. Katsojat saivat huomata, että tämä kommentaattori todella tiesi jotain jalkapallosta. Hän pystyi myös kokoamaan itsensä kyyneleiden partaalta Englannin hävittyä Argentiinalle rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Kisojen jälkeen Ilta-Sanomat järjesti äänestyksen kisojen suosituimmasta kommentaattorista, ja Armstrong voitti ylivoimaisesti. Hänestä oli tullut julkkis uudessa kotimaassaan.[2]
Armstrong on sittemmin ollut studiokommentaattorina muun muassa useissa jalkapallon MM- ja EM-kisoissa sekä Nelosen Mestarien liigan ja Canal+:n Englannin valioliigan lähetyksissä.[15][16] Armstrong on toiminut myös Futis+-ohjelman asiantuntijana.[17]
Armstrong sanoo, että kommentaattorin työssä on hyväksi, ”että ei ole niin hyvä suomi”. Hän selittää jalkapalloa samalla tavalla kuin sitä selitetään 10-vuotiaille junnuille.[2]
Muuta
Armstrong osallistui keväällä 2006 Tanssii tähtien kanssa -ohjelmaan kilpailijana.
Meriitit
Pelaajana
Suomen mestaruus (3): 1979, 1980, 1984
Valmentajana
Suomen mestaruus: (5): 1998, 1999, 2000, 2002, 2003
Suomen Cup (3): 1997, 2003, 2006
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Vuorinen, Juha & Kasila, Markku| title = Pelimiehet. Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006| publisher = Suomen urheilumuseosäätiö| year = 2007| id = ISBN 978-952-99075-9-5| page = 24}}
Viitteet

Luokka:Suomen englantilaiset
Luokka:Suomalaiset jalkapallovalmentajat
Luokka:Suomalaiset jalkapalloilijat
Luokka:Englantilaiset jalkapallovalmentajat
Luokka:Englantilaiset jalkapalloilijat
Luokka:Jalkapallon Suomen mestarit
Luokka:Veikkausliigan legendat
Luokka:Vuonna 1957 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Missä Englannin liigan joukkueessa Keijo 'Keke' Armstrong aloitti uransa?


Hepoasteet ovat päiväntasaajan kummallakin puolen leveysasteilla30–35 sijaitsevat subtrooppiset alueet. Hadleyn kiertoliikkeen vuoksi ilmavirtaus on näillä alueilla laskeva, mikä aiheuttaa lähes pysyvän korkeapaineen. Alueille ovat tyypillisiä kuumuus, kuivuus ja heikot tuulet. Tyynet alueet aiheuttivat purjelaiva-aikakaudella hepoasteita ylittäville laivoille usein huomattavia viivytyksiä. Manneralueilla hepoasteilla sijaitsevat maapallon suuret aavikot.
Hepoasteilta navoille päin vallitsevia tuulia ovat länsituulet, kun taas hepoasteilta päiväntasaajalle vallitsevana on idästä länteen puhaltava pasaati.
Käsitteen alkuperästä
Hepoasteiden () nimitystä on selvitetty kolmella teorialla. Länsi-Intiaan hevosia kuljettaneille espanjalaislaivoille nämä leveysasteet usein aiheuttivat siinä määrin viivytystä että hevosia jouduttiin teurastamaan vesivarastojen säästämiseksi, painolastin vähentämiseksi ja miehistön ravinnoksi. Nimi olisi siten tullut meressä kelluvista hevosenraadoista.[1]
Toisena selityksenä käsitteen alkuperälle pidetään kuitenkin merimiesten käyttämää  ns. kuolleen hevosen (dead horse) seremoniaa. Siinä merimiehet kiertelivät olkihevosella laivan kantta heittääkseen sen lopulta mereen. Miehistö sai usein osan palkastaan pestin alussa ja useilla palkka hupeni nopeasti. Seurasi rahaton niin sanottu "kuolleen hevosen aika", joka usein kesti kuukauden tai pari. Seremonialla juhlistettiin sitä että kuolleen hevosen velka oli kärsitty kun seuraava palkkaerä maksettiin. Usein seremonia sijoittui juuri tyvenille vesille, jolloin niitä alettiin kutsua rituaalin mukaan hepoasteiksi.
Kolmas selitys on englannin termi work like a horse kovalle fyysiselle raatamiselle. Tyypillinen tapa ylittää hepoasteet ja tyven oli laskea laivavene veteen, kytkeä hinausköysi ja komentaa miehet soutamaan. Laivan hinaaminen soutuveneellä soutamalla on ollut kovaa työtä, ja toisaalta laivavene on "valjastettu" työhevosen tavoin vetämään laivaa. Merimiehet ovat tällöin joutuneet "työskentelemään kuin hevonen" hepoasteilla.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Meteorologia
Luokka:Leveyspiirit

Missä sijaitsee ns. hevosen leveysasteet?