Ikaalinen () on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu  ihmistä,[1] ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km2. Ikaalisten naapurikunnat ovat Hämeenkyrö, Jämijärvi, Kankaanpää, Parkano, Sastamala ja Ylöjärvi.
Ikaalisissa on käytössä entisen maalaiskunnan vaakuna. Sen on suunnitellut Pentti Papunen, ja se on vahvistettu vuonna 1956. Myös kauppalan vuonna 1961 vahvistettu vaakuna oli Papusen käsialaa.[3]
Ikaalinen on tunnettu Ikaalisten Kylpylästä, kansainvälisestä jokakesäisestä Sata-Häme Soi -festivaalista sekä aikoinaan menestyneestä Ikaalisten Tarmo -pesäpallojoukkueesta. Ikaalinen on ollut ja on yhä koulutus-, kauppa- ja hallintopaikkakunta.
Ikaalisten seurakunta kuuluu Tampereen hiippakuntaan ja Hämeenkyrön rovastikuntaan.
Maantiede
Ikaalisten keskustaajama eli entinen kirkonkylä ja kauppala, nykyinen Vanhakauppalan kaupunginosa sijaitsee niemessä Kyrösjärven rannalla. Kunnan alue ylettyy itä-länsi -suuntaisena molemmin puolin järven pohjoispään ympärille. Kyrösjärvi samoin kuin koko kunnan alue on osa Kokemäenjoen vesistöä. Pääosa Ikaalisista kuuluu Kyrösjärven vesialueeseen, mutta eräät kunnan itäosan järvet laskevat Näsijärveen. Ikaalinen sijaitsee keskellä vanhaa Ylä-Satakuntaa, ja se kuuluikin vuosisatojen ajan, aina 1990-luvulle saakka, Satakunnan maakuntaan ja Turun ja Porin lääniin. Tällöin Tampereen kasvavasta vaikutuksesta johtuen Ylä-Satakunnan kunnat tulivat osaksi Pirkanmaan maakuntaa ja Hämeen lääniä. Alueen liikenne suuntautuu pääasiassa Tampereelle, ja seudulla puhutaan hämäläismurteiden ylä-satakuntalaista alamurretta. Ikaalisten naapurikunnista kaupunkeja ovat myös entiseen Suur-Ikaalisiin kuuluneet pohjoinen Parkano ja läntinen Kankaanpää. Muita suuria naapurikuntia ovat eteläinen Hämeenkyrö ja itäinen Ylöjärvi. Tampereelle on Ikaalisista matkaa runsaat 50 kilometriä.
Tilastokeskuksen väestönennuste (uusi 9/2012):[4]
2020: 7173 as.
2030: 7192 as.
2040: 7189 as.
Ikaalisten pohjoisosaan ulottuu Ylöjärven (entisen Kurun) puolelta Seitsemisen kansallispuisto. Kaupungin alueen korkein maastonkohta, liki 200 metrin korkeudella merenpinnasta, sijaitsee koillisosassa Juhtimäen kylässä. Ikaalisten eteläosaa hallitsee Hämeenkankaan harjujakso, jonka korkein kohta on 188 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva Vatulanharju. Harjujakso jatkuu länteen Kankaanpään ja itään Hämeenkyrön puolelle.
Kaupunginosat

NimiKaupunginosan numeroHakala[5]5Hakumäki[6]6Kiviniemi[7]4Kurinranta[8]2Kylpylä[9]10Läykkälä[6]7Läykkälänlahti[10]8Rahkola[11]3Sarkkilanjärvi[12]9Teikangas[13]13Vanhakauppala[14]1
Kylät
Haapimaa, Heinistö, Heittola, Helle, Höytölä, Iso-Röyhiö, Jauhokuononmaa, Juhtimäki, Jyllinmaa, Kallionkieli, Kalmaankylä, Karhoinen, Karttu, Kiiala, Kilvakkala, Kolkko, Kovelahti, Kurkela, Leppäsjärvi, Leutola, Luhalahti, Läykkälä, Mansoniemi, Miettinen, Myllykarttu, Niemi, Pukara,  Riitiala, Sammi, Sarkkila, Saukko, Sisättö, Sikuri, Sipsiö, Tevaniemi, Vahojärvi, Varessalmi, Vatsiainen, Vatula, Vehuvarpe, Viljala, Vähäröyhiö ja Välikylä.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Ikaalisissa oli 7 119 asukasta, joista 4 203 asui taajamissa, 2 814 haja-asutusalueilla ja 102 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Ikaalisten taajama-aste on 59,9 %.[15] Ikaalisten taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:[16]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Ikaalisissa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[17]
Ikaalisten seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Ikaalisten alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.[18]
Historia

Eri puolilta Ikaalisten kaupunkia on tehty esinelöytöjä, jotka todistavat alueella olleen asutusta jo kivikaudella. Pysyvä asutus on tullut Ikaalisiin paikannimistöstä päätellen etelästä, muinaisen Sastamalan pitäjän ydinalueen Karkun ja Hämeenkyrön suunnasta. Perimätiedon mukaan Ikaalisista ja Parkanosta käytiin muinoin peninkulmien päässä Karkun kirkossa. Kyrösjärven vesistö ja Hämeenkangas olivat paljon käytettyjä kulkureittejä mahdollisesti jo toista tuhatta vuotta sitten. Jälkimmäistä pitkin kulki historiallinen Kyrönkankaantie Hämeestä Pohjanmaalle. Vesillä liikkumisen perinteitä pitivät yllä kirkkoveneet 1900-luvun alkuvuosikymmenille saakka, ja yksi ikaalislainen kirkkovene on lahjoitettu Seurasaaren ulkomuseoon Helsinkiin.[19]
Ikaalinen itsenäistyi Hämeenkyröstä vuonna 1641 omaksi kirkkoherrakunnakseen, Ikaalisten Kyröksi. Tätä ennen Ikaalinen oli ollut Hämeenkyrön kappelina jo yli sadan vuoden ajan. Näin muodostuneeseen Ikaalisten pitäjään kuuluivat myös nykyiset Jämijärvi, Kankaanpää, Karvia, Kihniö, Parkano ja Honkajoki.[20] Ikaalisten ensimmäinen kirkko lienee rakennettu jo keskiajalla. Sen tilalle valmistui 1640-luvulla nykyisen pohjoisen hautausmaan alueella sijainnut toinen kirkko, jonka tiedetään olleen särmikkäällä kuoriosalla varustettu pitkäkirkko. Kirkon eteläsivulla oli kaksi eteistä ja pohjoissivulla sakaristo. Nykyinen kirkko rakennettiin vuosina 1799–1801.[19]
Suurina nälkävuosina 1696–1697 kerrotaan Ikaalisissa kuolleen yli tuhat silloista pitäjän asukasta, ja nälänhädän tuhoisia seurauksia lisäsi vähän myöhemmin puhjennut isoviha. Talven 1714 aikana sekä ruotsalaiset että venäläiset joukot kulkivat Ikaalisten kautta matkallaan Pohjanmaalle. Myös pikkuvihan aikana kolmisenkymmentä vuotta myöhemmin sotajoukkoja liikkui Ikaalisten seudulla. Näiltä ajoilta on peräisin Suomen suurin rahakätkö, joka löytyi pellosta Vatsiaisten kylästä vuonna 1966. Löytö sisälsi 127 kappaletta ruotsalaisia "vaskiplootuja" vuosilta 1711–1740, yhteispainoltaan yli 211kg.[19]
1850-luvun lopulla Suomen taloudellinen kehitys kaipasi uusia kauppakeskuksia. Niinpä vuonna 1858 erotettiin Ikaalisten kunnasta yksi suuri tila Ikaalisten kauppalaksi. Perustamiskirja allekirjoitettiin 21. huhtikuuta 1858. Tuolloin perustettu kauppala käsitti vain sen alueen, jota nykyisin kutsutaan Wanhaksi kauppalaksi ja joka on nykyään Vanhakauppalan kaupunginosa. Alkuvaiheessa siellä oli vain muutamia kymmeniä asukkaita, jotka olivat pääosin hyvin toimeentulevia virkamiehiä ja muita ruotsinkielisiä säätyläisiä.[19] Ikaalinen oli Suomen vanhin kauppala, mutta se jäi myös pienimmäksi. Alueella ei ollut tarvetta talouskeskukselle, ja läheinen suurkaupunki Tampere vei väkeä. Ikaalinen ei kehittynyt juuri lainkaan; 1920-luvulla Ikaalisten kunnan väkiluku oli noin 12500, mutta kauppalan hädin tuskin 250. Ikaalisten kauppalan asemaa haittasi myös se, että se erosi muista kauppaloista siinä, että se oli epäitsenäinen kauppala. Kauppalalla oli vain rajoitettu itsehallinto-oikeus.[21] Ikaalisten maalaiskunta verotti myös kauppalan asukkaat, joilla oli vastaavasti äänioikeus kunnallisvaaleissa sekä kauppalassa että maalaiskunnassa. Kauppalan omat verotulot olivat hyvin vähäiset, joten maalaiskunta myönsi vuosittain avustuksia mm. kunnallisteknisiin töihin. 1960-luvun lopulla Ikaalinen oli ainoa suomenkielinen kauppala, jonka valtuustossa porvaripuolueilla oli 3/4 enemmistö. Ikaalisten seurakunta käsitti sekä kauppalan että maalaiskunnan.[19]
Silti alueella oli myös taloudellista elämää. Ensimmäinen kylpylaitos paikkakunnalle perustettiin jo 1884, ja se sai oppikoulun 1902 ensimmäisenä maaseutupitjänä koko Suomessa. Koulu oli vieläpä suomenkielinen. Ikaalisten yhteiskoulusta tuli yliopistoon johtava oppilaitos kuitenkin vasta 1930-luvun alussa.[19] Liikenneyhteydetkin paranivat, niinpä kulkijamäärän kasvaessa entistä useammat poikkesivat Ikaalisten Kirkonkylään Kyrösjärven rannalle. Nykyäänkin kolmostien vilkas Tampere–Vaasa-osuus kulkee aivan kaupungin ohitse. Rautatietäkin haviteltiin, sekä 1800-luvun lopulla että 1950-luvulla oli toiveissa saada Pohjanmaan rata kulkemaan Kyrösjärven länsirantaa maantien tavoin, mutta näin ei käynyt. Uuden Pohjanmaan radan Tampere–Seinäjoki-rataosuus viilettää Ikaalisten harvaväkisen itäosan halki, kaukana keskustasta, ja sen ainoa Ikaalisten alueella sijaitseva liikennepaikka Sisätön rautatieasema toimii yksinomaan junakohtauspaikkana. Liikenneyhteyksissä pohjoinen naapurikaupunki Parkano onkin vetänyt selvästi pitemmän korren. Vuonna 1938 valmistunut Haapamäki–Pori-rata sivuaa Ikaalisten luoteisrajaa, mutta sen merkitys oli Ikaalisten kannalta alusta lähtien hyvin vähäinen. Tällä jo vuosia sitten yleisestä käytöstä poistetulla rataosalla kulkee enää vain satunnaisesti sotilasjunia Parkanon ja Niinisalon välillä. Pitkään jatkunut höyrylaivaliikenne Kyrösjärvellä loppui 1940-luvun lopulla.[19]
Sisällissodan aikana Ikaalisten kauppalasta muodostui yksi valkoisten tärkeimmistä tukikohdista Satakunnan rintamalla, ja seudulla käytiin helmi–maaliskuun aikana kiivaita taisteluja. Kyröskosken suunnalta tulleet punaiset yrittivät vallata kauppalan ja kirkonkylän. Kauppala oli jo joutumaisillaan saarroksiin, kunnes eversti Ernst Linderin johtamat valkoiset saivat 10. maaliskuuta 1918 Ikaalisiin saapuneiden pohjalaisten apujoukkojen tukemina punaiset työnnetyiksi takaisin Hämeenkyrön puolelle ja sieltä kohti Tamperetta.[19]
Toisen maailmansodan jälkeen Ikaalisten kauppala alkoi yhä enemmän olla tarpeeton erikoisuus. Kun valtio alkoi vuoden 1960 jälkeen myöntää taas kaupunkioikeuksia kunnille ja kauppaloille, alettiin kaksois-Ikaalisissa hioa kuntaliitosta. Vuonna 1972 koko Ikaalisten kunta muutettiin itsenäiseksi kauppalaksi, joka sai vaakunakseen vanhan Ikaalisten maalaiskunnan vaakunan. Vanhan epäitsenäisen kauppalan väkiluku ennen yhdistymistä oli edelleen alle 800. Tätä loppuvaihetta kesti vain viisi vuotta, kun valtiovallan päätöksellä kaikista kauppaloista tuli kaupunkeja vuoden 1977 alusta. Viimeisimpien 30 vuoden aikana Ikaalinen on vähitellen teollistunut ja sen elinkeinorakenne muuttunut palveluvaltaiseksi.
Ikaalisiin asutettiin viime sotien jälkeen Kaukolan ja Pyhäjärven siirtoväkeä.[22]

Ikaalinen nykyisin
Kaupunginhallituksen nykyinen puheenjohtaja on Ilmo Kalli ja kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Reijo Leppänen. Kaupunginjohtajana toimii Kari Tolonen.
Syksyllä 2007 Ikaalinen ja Parkano kävivät neuvotteluja kuntaliitoksesta, mutta neuvotteluissa ei saavutettu riittävää yksimielisyyttä hankkeen toteuttamiseksi. Ratkaisematta jääneet erimielisyydet koskivat muun muassa tulevan kaupungin nimeä sekä hallintoelinten sijoituspaikkaa. Vuonna 2009 Jämijärvi kutsui entisen Suur-Ikaalisten pitäjät mahdolliseen liitosselvityksen tekoon. Ikaalinen kuitenkin jättäytyi pois alkuvaiheissa. Parkano, Jämijärvi ja Kankaanpää jatkavat yhä selvitystä ja tekivät  päätöksen 2012 ja uutta kuntaa ei tullut. Nyt vuonna 2013 Ikaalinen on uudelleen kiinnostunut Jämijärvestä uuden valtuuston tultua valtaan. Ikaalisille tärkeää on 3-tien akselin suuntainen kuntayhteistyö, josta Hämeenkyrö on tärkein kumppaniehdokas.
Koulutus
Tampereen ammattikorkeakoulun Ikaalisten yksikkö, joka kouluttaa matkailualan, liiketalouden ja tietojenkäsittelyn tradenomeja. Nuorisoasteen koulutus päättyi keväällä 2014, mutta tutkintoon johtava aikuiskoulutus jatkuu, samoin kehittämisyksikön toiminta.
Samoissa tiloissa toimii myös ammatillista peruskoulutusta tarjoava oppilaitos Ikaalisten kauppaoppilaitos, jossa voi opiskella liiketaloutta (merkonomi) ja tietojenkäsittelyä (datanomi).
Ikaalisten käsi- ja taideteollisuusoppilaitos järjestää esinesuunnittelun ja valmistuksen (esimerkiksi erikoismetallityöt, soitinrakennus), tekstiilin ja vaatetuksen suunnittelun ja valmistuksen, graafisen suunnittelun sekä ympäristön suunnittelun ja rakentamisen koulutusta. Siellä on myös maan ainut aseseppälinja. Kihniössä aiemmin toiminut lasialan koulutus siirty Ikaalisiin syksyllä 2014.
Ikaalisissa järjestetään myös aikuiskoulutusta, jonka kaikkein tunnetuin koulutusohjelma on artistikoulutus, jossa yhdistetään taiteellinen ja kaupallinen koulutus. Tämä ohjelma täytti vähän aikaa sitten 10 vuotta ja vuosien kuluessa sieltä on valmistunut tangoprinssejä ja -prinsessoja ja muita artisteja.
Ikaalisissa toimii myös Ikaalisten yhteiskoulun lukio. Ylen lukiovertailun mukaan Pirkanmaan ykköslukio löytyy Ikaalisista, jossa opiskelijoista peräti 51,2 prosenttia jatkaa opintojaan korkeakoulutasolla heti ylioppilaslakin saatuaan.
Matkailu
Ikaalisissa järjestetään vuosittain Sata-Häme Soi -tapahtuma, joka sisältää Kultaisen ja Hopeisen harmonikan kilpailut sekä varietee-harmonikan kansainvälisen kisan nimeltä Primus Ikaalinen
Ikaalisten Kylpylä
Kylpylään kuluu soitinmuseo Akordia (joka esittelee varsinkin harmonikkoja) ja Kylpylän lomakylä
Mansocamping leirinkeskus, Mansoniemessä. Ikaalisista noin 15km valtatie 3:a Vaasaan
Kolmen tähden Toivolansaari -leirintäkeskus, Ikaalisten keskustan liepeillä Toivolansaaressa
Elämystoimintaa: Luomahaaran luonto- ja melontaretket ja Sata-Hämeen Retket
Kuvia

Rahkolan talon päärakennus
Oma tupa
Ikaalisten kaupungintalo
Vesitorni on Ikaalisten keskustan maamerkki
Vuonna 2011 pystytetty tuulivoimala on Ikaalisten maamerkkinä Valtatietä 3 ajaville
Eräsen kauppatalo
Jäätie Kyrösjärven yli
Ikaalisten yhteiskoulu
Ikaalisten kylpylä

Liikunta
Liikuntapaikat
Tevaniemen kuntopolku/latu ja jääkiekkokenttä
Vatulan hiihtokeskus, Vatulan valaistu kuntorata/-latu
Mansoniemen kuntopolku/latu
Poltinkosken golfkenttä
Läykkälänlahden urheilukenttä
Ikaalisten pesäpallokenttä
Toivolansaaren pururata
Ikaalisten tenniskenttä
Ikaalisten liikuntahalli
Urheiluseurat
Ikaalisten Urheilijat (IkU; yleisurheilu, hiihto, jääkiekko, jalkapallo, koripallo, salibandy, kamppailu)
Mansoniemen Meno (hiihto)
Ikaalisten Nouseva-Voima (Nouski; suunnistus)
Ikaalisten Työväen Urheilijat
Ikaalisten Tarmo
Ikaalisten Ratsastusseura IRAS
Lahdenpohjan Vesa
Luhalahden Luja
Ikaalisissa toimivat mediat
UutisOiva ja Radio SUN -paikallisradio.
Teollisuus
J.W.Suominen Yhtymä Oyj
Upofloor Oy
Katsa Oy
Ikaalisissa syntyneitä tai siellä vaikuttaneita tunnettuja henkilöitä

Sulo Aittoniemi, kansanedustaja (SMP, Keskusta)
Pentti Alhonen, ympäristögeologi, mikropaleontologi ja limnologi
Outi Borgenström, suunnistaja
Heikki Eränen, kotiseutuneuvos
Felix Frang, taidemaalari
Oskar Gripenberg, jalkaväenkenraali
Edvard Gylling, poliitikko (SDP, SKP), tilastotieteilijä
Lauri Hietanen, SOK:n pääjohtaja, ministeri, vuorineuvos
Jari Huhtasalo, laulaja, diakoni
Riku Huhtasalo, pällikkökapellimestari, musiikkimajuri
Päivi Ikola, pesäpalloilija
S. Albert Kivinen, filosofi
Tapani Klöf, kenraalimajuri
Vilho Korhonen, kansakoulunopettaja, kansanedustaja
Jarmo Kujanpää, jalkapalloilija
Kalervo Kurkiala, kappalainen (1931-38)
Lauri Leppihalme, kansanedustaja (Maalaisliitto)
Pirjo Markkola, professori
Valtteri Mikonmäki, kansanedustaja (Maalaisliitto), kirkkoherra

Nils Osara, professori, Metsähallituksen pääjohtaja
Leo Pahlama, taiteilija
Pentti Papunen, tietokirjailija
Eila Pienimäki, iskelmälaulaja
Matti Pitkänen, maastohiihdon olympiamitalisti
Krista Pärmäkoski, maastohiihtäjä
Esko Raipia, näyttelijä
Teemu Rajamäki, Uniklubin entinen basisti
Yrjö Roos, Suomen laivaston komentaja
Lempi Rothovius, eläessään Suomen vanhin ihminen
Eino Salmelainen, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja
Samuli Samuelsson, pikajuoksija
Eero Selin, viulutaiteilija, kapellimestari
Yrjö Selin, sellotaiteilija, professori
Timo Sinervo, kiekonheittäjä
Bertel Strömmer, arkkitehti
Goony Strömmer, jazzpianisti, arkkitehti
Jussi Tasala, korkeushyppääjä

Ruokakulttuuri
Ikaalisten pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla pariloitu silakka ja kehäjuusto.[23]
Ystävyyskunnat
 Ljusdalin kunta (Ruotsi)
 Tynset (Norja)
 Landkreis Stade (Saksa)
 Palamuse (Viro)
 Gagra (Georgia)
Katso myös
Luettelo Ikaalisten julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


thumb
100 metrin juoksu on pikajuoksulaji ja yleisurheilun ulkoratojen lyhin virallinen juoksumatka. Olympialaisten ohjelmassa 100 metrin juoksu on ollut ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista 1896 lähtien.
Historiaa
Ennen juostiin myös 100 jaardin (91,44 metriä) kilpailuja, usein ruoholla. Vuoteen 1887 asti kilpailijat lähtivät matkaan seisovasta asennosta. Yhdysvaltalainen James H. Sherrill oli ensimmäinen, joka kaivoi itselleen lähtökuopat ja starttasi kyyryasennosta. 1920-luvun lopulla kuvaan tulivat lähtötelineet, jotka kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF lopulta hyväksyi 1937. Vuotta myöhemmin IAAF määräsi, ettei uusia ennätyksiä enää hyväksytä ilman tuulen voimakkuuden mittausta itse paikalla. Korkeimmaksi hyväksytyksi tuulilukemaksi päätettiin kahden metrin myötätuuli. Vuoden 1977 alusta ennätyksiksi on hyväksytty ainoastaan sähköisesti otettuja aikoja. Nykyisillä kameroilla saadaan tiukoissa maaliviivataistoissa juoksijoiden välille tarvittaessa sekunnin tuhannesosankin ero, jotta voittaja saadaan selville.
100 metrin juoksu arvokilpailuissa
100 m olympialaisissa

100 metrin juoksu on ollut olympialaisten lajivalikoimaan ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista lähtien, vuodesta 1896. Juoksumatkaa ovat hallinneet olympialaisissa sekä miesten että naisten puolella Yhdysvaltain ja viime vuosina Jamaikan juoksijat. Menestyneimmät miesurheilijat 100 metrin matkalla ovat kolme olympiakultaa voittanut Jamaikan Usain Bolt ja kahdesti voittanut Yhdysvaltain Carl Lewis. Naisissa kaksi olympiakultaa ovat saavuttaneet Yhdysvaltain Wyomia Tyus ja Gail Devers, sekä Jamaikan Shelly-Ann Fraser-Pryce[1][2][3]
100 m yleisurheilun MM-kilpailuissa

Yleisurheilun MM-kilpailuissa 100 metrin juoksu on ollut kisahistorian alusta alkaen. Myös MM-kilpailuissa ovat parhaiten menestyneet Yhdysvaltain ja Jamaikan urheilijat.[4]
Kaikkien aikojen nopeimmat ajat (yksi aika urheilijaa kohden)
Miehet (maailma)
Lähde: IAAF[5]

AikaTuuli (m/s)UrheilijaKansallisuusPaikkaPäivämäärä1.9,58+0,9Usain BoltBerliini, Saksa16. elokuuta 20092.9,69+2,0Tyson GayShanghai, Kiina20. syyskuuta 2009–0,1Yohan BlakeLausanne, Sveitsi23. elokuuta 20124.9,72+0,2Asafa PowellLausanne, Sveitsi2. syyskuuta 20085.9,74+0,9Justin GatlinDoha, Qatar15. toukokuuta 20156.9,78+0,9Nesta CarterRieti, Italia29. elokuuta 20107.9,79+0,1Maurice GreeneAteena, Kreikka16. kesäkuuta 19998.9,80+1,3Steve MullingsEugene, Yhdysvallat4. kesäkuuta 20119.9,82+1,7Richard ThompsonPort of Spain, Trinidad ja Tobago21. kesäkuuta 2014+1,3Christian ColemanEugene, Yhdysvallat7. kesäkuuta 2017
Ben Johnson juoksi 100 metriä aikaan 9,79 vuonna 1988, Tim Montgomery aikaan 9,78 vuonna 2002, mutta heidän aikansa mitätöitiin dopingkäryjen takia.
Naiset (maailma)
Lähde: IAAF[6]

AikaTuuli (m/s)UrheilijaKansallisuusPaikkaPäivämäärä1.10,49±0,0Florence Griffith-JoynerIndianapolis, Yhdysvallat16. heinäkuuta 19882.10,64+1,2Carmelita JeterShanghai, Kiina20. syyskuuta 20093.10,65+1,1Marion JonesJohannesburg, Etelä-Afrikka12. syyskuuta 19984.10,70+0,6Shelly-Ann Fraser-PryceKingston, Jamaika29. kesäkuuta 2012+0,3Elaine ThompsonKingston, Jamaika1. heinäkuuta 20166.10,73+2,0Christine ArronBudapest, Unkari19. elokuuta 19987.10,74+1,3Merlene OtteyMilano, Italia7. syyskuuta 1996+1,0English GardnerEugene, Yhdysvallat3. heinäkuuta 20169.10,75+0,4Kerron StewartRooma, Italia10. heinäkuuta 200910.10,76+1,7Evelyn AshfordZürich, Sveitsi22. elokuuta 1984+1,1Veronica Campbell-BrownOstrava, Tšekki31. toukokuuta 2011
Miehet (Suomi)

AikaUrheilijaPaikkaPäivämäärä1.10,21Tommi HartonenVaasa, Suomi23. kesäkuuta 20012.10,23Markus PöyhönenJoensuu, Suomi20. heinäkuuta 20023.10,26Jonathan Åstrand Tampere, Suomi12. kesäkuuta 20114.10,30Eetu RantalaLahti, Suomi15. kesäkuuta 201410,30Samuli SamuelssonSeinäjoki, Suomi21. heinäkuuta 20176.10,31Samuel PurolaMannheim, Saksa1. heinäkuuta 20177.10,34Jarkko RuostekiviTampere, Suomi20. kesäkuuta 20078.10,38Stefan KoivikkoJoensuu, Suomi20. heinäkuuta 200210,38Ville MyllymäkiOulu, Suomi22. heinäkuuta 201610.10,40Kari LouramoLahti, Suomi19. elokuuta 200010,40Nghi TranTallinna, Viro16. elokuuta 200510,40Joni RautanenJämsänkoski, Suomi4. heinäkuuta 2010
Naiset (Suomi)

AikaUrheilijaPaikkaPäivämäärä1.11,13Helinä MarjamaaLahti, Suomi19. heinäkuuta 19832.11,19Mona-Lisa PursiainenVarsova, Puola4. elokuuta 19733.11,24Sisko HanhijokiTokio, Japani26. elokuuta 19914.11,27Johanna ManninenVaasa, Suomi23. kesäkuuta 20075.11,30Sanna KyllönenLappeenranta, Suomi19. heinäkuuta 1997Hanna-Maari LatvalaZürich, Sveitsi12. elokuuta 20147.11,44Sari KeskitaloDebrecen, Unkari12. heinäkuuta 20078.11,48Nooralotta NeziriTurku, Suomi21. toukokuuta 20169.11,49Heidi HannulaLahti, Suomi19. elokuuta 200010.11,58Ilona RantaParikkala, Suomi11. heinäkuuta 2007
Lähde[7]
Maanosien ennätykset
Miehet
Lähde: IAAF[8]

MaanosaAikaTuuli (m/s)UrheilijaKansallisuusPaikkaPäivämääräAasia9,91+1,8Femi OgunodeWuhan, Kiina4. kesäkuuta 2015+0,6Femi OgunodeGainesville, Yhdysvallat22. huhtikuuta 2016+0,2Su BingtianMadrid, Espanja22. kesäkuuta 2018+0,8Su BingtianPariisi, Ranska30. kesäkuuta 2018Afrikka9,85+1,7Olusoji FasubaDoha, Qatar12. toukokuuta 2006Etelä-Amerikka10,00+1,6Robson da SilvaMéxico, Meksiko22. heinäkuuta 1988Eurooppa9,86+0,6Francis ObikweluAteena, Kreikka22. elokuuta 2004+1,3Jimmy VicautSaint-Denis, Ranska4. heinäkuuta 2015+1,8Jimmy VicautMontreuil, Ranska7. kesäkuuta 2016Pohjois-Amerikka9,58+0,9Usain BoltBerliini, Saksa16. elokuuta 2009Oseania9,93+1,8Patrick JohnsonMito, Japani5. toukokuuta 2003
Naiset
Lähde: IAAF[9]

MaanosaAikaTuuli (m/s)UrheilijaKansallisuusPaikkaPäivämääräAasia10,79±0,0Li XuemeiShanghai, Kiina18. lokakuuta 1997Afrikka10,78+1,6Murielle AhouréMontverde, Yhdysvallat11. kesäkuuta 2016Etelä-Amerikka 10,91–0,2Rosângela Santos Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta6. elokuuta 2017Eurooppa10,73+2,0Christine ArronBudapest, Unkari19. elokuuta 1998Oseania 11,11 +1,9Melissa Breen Canberra, Australia9. helmikuuta 2014Pohjois-Amerikka10,49±0,0Florence Griffith-JoynerIndianapolis, Yhdysvallat16. heinäkuuta 1988
Miesten 100 metrin juoksun ennätyksen kehitys

Yhdysvallat on ollut hallitseva miesten 100 metrillä. Pisimpään kestänyt ennätys on ollut Jesse Owensin vuonna 1936 juoksema 10,2, jonka rikkomiseen meni yli 20 vuotta.[10]
Käsiajanoton aikakausi

aikatuuliurheilijakansalaisuuspäivämääräpaikka10,6Don LippincottYhdysvallat6.7.1912TukholmaJackson ScholzYhdysvallat16.9.1920Tukholma10,4Charlie PaddockYhdysvallat23.4.1921Redlands, Kalifornia, USAEddie TolanYhdysvallat8.8.1929TukholmaEddie TolanYhdysvallat25.8.1929Kööpenhamina10,3Percy WilliamsKanada9.8.1930TorontoEddie TolanYhdysvallat1.8.1932Los AngelesRalph MetcalfeYhdysvallat12.8.1933BudapestEulace PeacockYhdysvallat6.8.1934OsloChris BergerAlankomaat26.8.1934AmsterdamRalph MetcalfeYhdysvallat15.9.1934OsakaRalph MetcalfeYhdysvallat23.9.1934Dairen, KiinaTakanori YoshiokaJapani15.6.1935Tokio10,2Jesse OwensYhdysvallat20.6.1936ChicagoHarold DavisYhdysvallat6.6.1941Compton, Kalifornia, USALloyd LaBeachYhdysvallat15.5.1948Fresno, Kalifornia, USABarney EwellYhdysvallat9.7.1948Evanston, Illinois, USAEmmanuel McDonald BaileyIso-Britannia25.8.1951BelgradHeinz FüttererLänsi-Saksa31.10.1954JokohamaBobby Joe MorrowYhdysvallat19.5.1956HoustonIra MurchisonYhdysvallat1.6.1956Compton, Kalifornia, USABobby Joe MorrowYhdysvallat22.6.1956Bakersfield, Kalifornia, USAIra MurchisonYhdysvallat29.6.1956Los AngelesBobby Joe MorrowYhdysvallat29.6.1956Los Angeles10,1Willie WilliamsYhdysvallat3.8.1956BerliiniIra MurchisonYhdysvallat4.8.1956BerliiniLeamon KingYhdysvallat20.10.1956Ontario, Kalifornia, USALeamon KingYhdysvallat27.10.1956Santa Ana, Kalifornia, USARay NortonYhdysvallat18.4.1959San Jose, Kalifornia, USA10,0Armin HaryLänsi-Saksa21.6.1960ZürichHarry JeromeKanada15.7.1960SaskatoonHoracio EstevezVenezuela15.8.1964CaracasBob HayesYhdysvallat15.10.1964TokioJim HinesYhdysvallat27.5.1967Modesto, Kalifornia, USAEnrique FiguerolaKuuba17.6.1967BudapestPaul NashEtelä-Afrikka2.4.1968Krugersdorp, Etelä-AfrikkaOliver FordYhdysvallat31.5.1968AlbuquerqueCharles GreeneYhdysvallat20.6.1968SacramentoRoger BambuckYhdysvallat20.6.1968Sacramento9,9Jim HinesYhdysvallat20.6.1968SacramentoRonnie Ray SmithYhdysvallat20.6.1968SacramentoCharles GreeneYhdysvallat20.6.1968Sacramento+0,9Eddie HartYhdysvallat1.7.1972Eugene, Oregon, USA+0,9Reynaud RobinsonYhdysvallat1.7.1972Eugene, Oregon, USA+1,3Steve WilliamsYhdysvallat21.6.1974Westwood+1,7Silvio LeonardKuuba5.6.1975Ostrava, Tšekkoslovakia+0,0Steve WilliamsYhdysvallat16.7.1975Siena-0,2Steve WilliamsYhdysvallat22.8.1975Berliini+0,7Steve WilliamsYhdysvallat27.3.1976Gainesville, Florida, USA+0,7Harvey GlanceYhdysvallat3.4.1976Columbia, Etelä-Carolina, USA+0,7Harvey GlanceYhdysvallat1.5.1976Baton Rouge, Louisiana, USA+1,7Donald QuarrieJamaika22.5.1976Modesto, Kalifornia, USA
Sähköisen ajanoton aikakausi

aikatuuliurheilijakansalaisuuspäivämääräpaikka9,95+0,3Jim HinesYhdysvallat14.10.1968México9,93+1,4Calvin SmithYhdysvallat3.7.1983Colorado Springs, Colorado, USA+1,0Carl LewisYhdysvallat30.8.1987Rooma+1,1Carl LewisYhdysvallat17.8.1988Zürich9,92+1,1Carl LewisYhdysvallat24.9.1988Soul9,90+1,9Leroy BurrellYhdysvallat14.6.1991New York9,86+1,2Carl LewisYhdysvallat25.8.1991Tokio9,85+1,2Leroy BurrellYhdysvallat6.7.1994Lausanne9,84+0,7Donovan BaileyKanada29.7.1996Atlanta9,79+0,1Maurice GreeneYhdysvallat16.6.1999Ateena9,77+1,6Asafa PowellJamaika14.6.2005Ateena+1,5Asafa PowellJamaika11.6.2006Gateshead+1,0Asafa PowellJamaika18.8.2006Zürich9,74+1,7Asafa PowellJamaika9.9.2007Rieti, Italia9,72+1,7Usain BoltJamaika31.5.2008New York, Yhdysvallat9,69±0,0Usain BoltJamaika16.8.2008Peking9,58+0,9Usain BoltJamaika16.8.2009Berliini
Naisten 100 metrin juoksun ennätyksen kehitys

aikatuuliurheilijakansalaisuuspäivämääräpaikka11,08+1,2Wyomia TyusYhdysvallat15.10.1968México11,07-0,2Renate StecherItä-Saksa2.9.1972München11,04+0,6Inge HeltenLänsi-Saksa13.6.1976Fürth11,01+0,6Annegret RichterLänsi-Saksa25.7.1976Montreal10,88+2,0Marlies Oelsner-GöhrItä-Saksa1.7.1977Dresden10,81+1,7Marlies GöhrItä-Saksa8.6.1983Berliini10,79+0,6Evelyn AshfordYhdysvallat3.7.1983Colorado Springs10,76+1,7Evelyn AshfordYhdysvallat22.8.1984Zürich10,49+0,0Florence Griffith-JoynerYhdysvallat16.7.1988Indianapolis
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Pikajuoksu
Luokka:Yleisurheilun olympialajit

Mikä oli viimeinen maailmanennatys 100 metrin juoksussa käsiajanoton aikakaudella?a 2009_


Antti Joonas ”Jone” Nikula[1] (s. 30. maaliskuuta 1970 Helsinki) on suomalainen juontaja, toimittaja sekä televisio- ja radiopersoona. Hänet tunnetaan muun muassa MTV3:n televisio-ohjelmista Idols, jossa ollut vakituisena tuomarina alusta alkaen, Tanssii tähtien kanssa sekä Subin Äijät-sarjasta.
Ura
Nikulan mediaura alkoi lukioikäisenä Radio Cityn kesätoimittajana, mistä kehkeytyi lopulta monivuotinen työsuhde.[2] Sittemmin hän on työskennellyt muun muassa Elmun hallituksen puheenjohtajana, EMI Finlandin markkinointipäällikkönä ja Hanoi Rocksin kiertuemanagerina.[3]
Suuren yleisön tietoisuuteen Nikula on noussut televisioesiintymisiensä myötä. Hän toimi uusia laulajakykyjä etsivän Idols-ohjelman tuomarina ohjelman ensimmäisestä kaudesta 2003–2004 lähtien[4], mutta ei ole mukana Idolsin palatessa ruutuihin kahdeksannen kauden merkeissä syksyllä 2017[5]. Keväällä 2006 hän oli mukana Tanssii tähtien kanssa -tanssiohjelmassa, jossa hän sijoittui Katja Koukkulan opettamana kolmanneksi[6] ja syksyllä 2010 oli myös yksi kisan tuomareista[7]. Vuosina 2007–2008 hän esiintyi Kotiteollisuus-yhtyeen Jouni Hynysen kanssa Äijät-ohjelmassa, jossa kaksikko kokeili erilaisia miehisiksi koettuja ammatteja ja harrastuksia. Hän on toiminut myös Levyraati-ohjelman levylistan valitsijana.
Nikula on kirjoittanut suomalaisen metallimusiikin historiikin Rauta-aika (2002) sekä unikirjan Unia julkuista (2007). Hän oli vuosina 2006–2008 ilmestyneen Kaupungin aika -aikakauslehden (alun perin Ovi) päätoimittaja.[8] Hänet valittiin vuonna 2008 yrittäjälehti Firman päätoimittajaksi.[9]
Vuonna 2007 Nikula juonsi Radio Rockilla ensin Uuden rockin iltaa[10] ja sittemmin Jonen päivävuoroa klo 11–14[11].
Nikulaa kuullaan 2007 julkaistulla Before the Dawnin singlellä Faithless, jolla hän esittää yhtyeen kanssa cover-version Panteran kappaleesta ”Mouth for War”.
Ranneliike nimesi Nikulan homofobian vastaisen työn hyvän tahdon lähettilääksi vuonna 2007.[12] Hän toimii myös Kissakaveria ei jätetä -kampanjan kummina.[13]
Kesäkuussa 2009 Jone Nikula syyllistyi rattijuoppouteen ajettuaan autoa Seinäjoella humalassa.[14] Alkometri näytti 0,25 milligrammaa alkoholia uloshengitysilmassa, mikä vastaa reilua puolta promillea. [15] Hänet tuomittiin Seinäjoen käräjäoikeudessa 30 päiväsakkoon. Yhteensä Jone Nikula joutui maksamaan 1 100 euroa sakkoa. Rattijuopumuksensa vuoksi hän menetti mainossopimuksen viinien maahantuojan kanssa. [16]
Toukokuussa 2015 Julkisen sanan neuvosto antoi kaikkien aikojen ensimmäisen vakavan huomautuksensa Radio Rockille Jone Nikulan vääriin tietoihin perustuneista syytöksistä hänen kommentoidessaan hinkuyskään kuolleen vauvan uutistapausta. Neuvoston mukaan radioasema rikkoi vaatimusta lapsiuhrin ja tämän vanhempien hienotunteisesta kohtelusta sekä tietojen tarkistamisesta.[17]
Yksityiselämä
Nikulan isä on entinen oikeuskansleri, kansanedustaja ja ministeri Paavo Nikula ja äiti taidehistorian professori Riitta Nikula.[2] Nikulan veli Stuba Nikula on Helsingin kulttuurijohtaja.[18]
Nikula avioitui tanssija Hanna Karttusen kanssa elokuussa 2014.[19] Aiemmin hän on ollut kihloissa juontaja Ellen Jokikunnaksen kanssa.[20]
Nikula on sotilasarvoltaan reservin kapteeni.[21]
Teokset
Citation error, replace with{{cite book| title = Rauta-aika. Suomimetallin historia 1988–2002| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2002| id = ISBN 978-951-027-367-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahokas, Pauliina & Pesonen, Raimo & Nikula, Jone (toim.)| title = Artist ABC| location = Helsinki| publisher = T2 Promotions| year = 2004| id = ISBN 978-952-917-824-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Unia julkuista| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2007| id = ISBN 978-951-032-886-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = 20 vuotta Tuskaa!| location = Helsinki| publisher = Like Kustannus| year = 2017| id = ISBN 978-952-011-563-0}}
Käännökset
Citation error, replace with{{cite book| author = Christe, Ian| title = Pedon meteli. Heavy metallin vanha ja uusi testamentti| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2006| id = ISBN 978-951-031-126-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Reed, Ben| title = Korjaussarja. Krapulaisen käsikirja| location = Helsinki ; Jyväskylä| publisher = Minerva Kustannus| year = 2008| id = ISBN 978-952-492-153-4}}
Lähteet

Aiheesta muualla
.

Luokka:Suomalaiset juontajat
Luokka:Suomalaiset musiikkivaikuttajat
Luokka:Suomalaiset päätoimittajat
Luokka:Suomalaiset radiotoimittajat
Luokka:Suomen Idols
Luokka:Suomentajat
Luokka:Suomalaiset tietokirjailijat
Luokka:Vuonna 1970 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt


Sastamala on Suomen kaupunki Pirkanmaan maakunnassa, Satakunnan maakuntarajan tuntumassa. Kaupungin väkiluku on  asukasta (30.4.2015)[1] ja pinta-ala km², josta km² on maata ja km² sisävesiä (1.1.2015)[2]. Sastamala on pinta-alaltaan Pirkanmaan suurin kunta ja sen naapureita ovat Huittinen, Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kankaanpää, Kokemäki, Nokia, Pori, Punkalaidun, Ulvila, Urjala ja Vesilahti.
Maantiede
Sastamala sijaitsee Kokemäenjoen vesistön molemmin puolin Pirkanmaan lounaiskulmassa. Kuntaa jakavat Kokemäenjoki, Liekovesi, Rautavesi ja Kulovesi. Muita merkittäviä vakavesiä kunnan alueella ovat Houhajärvi, Ylistenjärvi, Kiikoisjärvi ja Mouhijärvi.[3]
Sastamalassa on 11 Natura-kohdetta: Kuorsumaanjärvi, Lavijärven-Palojärven kalliot, Puurijärvi-Isosuo, Kiikoisten metsä, Kilpijoen ranta, Kiimajärvi, Kilpikoski, Vehmaanniemi, Pirunvuori, Hanhijärvi-Keskinen-Tapiolanjärvi ja Ekojärvi.[4]
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Sastamalassa oli 24820 asukasta, joista 16754 asui taajamissa, 7816 haja-asutusalueilla ja 250 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Sastamalan taajama-aste on 68,2 %.[5] Sastamalan taajamaväestö jakautuu yhdeksän eri taajaman kesken:[6]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Kylät

Sastamalassa on yhteensä 161 kylää, ja kunnan väestöstä kaksi kolmasosaa asuu maaseudulla ja kylissä. Kylät ovat järjestäytyneet yli 40:een kyläyhdistykseen.[7] Kyläjako on luotu isojaon myötä 1700-luvulla, eikä se siten täysin vastaa nykytilannetta.[8] Esimerkiksi Illo ja Putaja sijaitsevat muiden kylien mailla, eikä niitä löydy luettelosta.
Keskusta-alueen kaupunginosat
Hoppu, Iisa, Kalliala, Kaukola, Ketola, Lousaja, Marttila, Myllymaa, Nokkakylä, Nuupala, Näntölä, Ojansuu, Parviala, Pitkämäki, Raivio, Roismala, Ruoksamo, Sastamala, Sileekallio, Sylvää, Tyrväänkylä, Varila, Vinkinmäki, Vinkki, Vinkkilä
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Sastamalassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[9]
Sastamalan seurakunta (ent. Vammalan seurakunta)
Karkun kappeliseurakunta
Keikyän kappeliseurakunta
Kiikan kappeliseurakunta
Kiikoisten kappeliseurakunta
Mouhijärven kappeliseurakunta
Suodenniemen kappeliseurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Sastamalan alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.[10]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Sastamalan kaupungin nykyisellä alueella.[9]
Karkun seurakunta (yhdistetty Tyrvään seurakunnan kanssa Vammalan seurakunnaksi 2004)
Keikyän seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2009)
Kiikan seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2009)
Kiikoisten seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2013)
Mouhijärven seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2009)
Suodenniemen seurakunta (liitetty Vammalan seurakuntaan 2007)
Tyrvään seurakunta (yhdistetty Karkun seurakunnan kanssa Vammalan seurakunnaksi 2004)
Historia
Vammalan Ristimäen 300-luvulle ajoitettu röykkiöhauta miekanosineen muistuttaa rannikkoseutujen vauraita nuoremman roomalaisajan asehautauksia. Se on myös sisämaan ainoa hauta joka vastaa rannikon hautausperinnettä kyseisenä aikana.[11] Merovingiajalla kalmistot yleistyvät Sastamalan alueella, mikä osaltaan kertoo väestönkasvusta ja asutuksen tihentymisestä.[12] Sastamalan pitäjä oli suuri Satakunnan historialliseen maakuntaan kuulunut pitäjä.
Sastamala-nimi esiintyi ensimmäisen kerran muodossa Sastamall eräässä kuningas Birger Maununpojan kirjeessä vuodelta 1300 tai 1303.
Uusi Sastamalan kaupunki syntyi vuoden 2009 alussa, kun Vammala, Mouhijärvi ja Äetsä yhdistyivät. Aiemmin vuonna 1973 Vammalaan oli liitetty Tyrvää ja Karkku. Äetsän kunta oli taas muodostunut Kiikan ja Keikyän yhdistyessä vuonna 1981. Suodenniemi liittyi Vammalaan vuonna 2007 ja Kiikoinen uuteen Sastamalaan vuonna 2013.
Sastamalan vaakuna on entisen Karkun kunnan vaakuna, jonka on suunnitellut Lauri Ahlgrén.
Hallinto
Sastamalan kaupunginjohtaja vuodesta 2013 on Jarkko Malmberg.[13]
Sastamalan kaupunginvaltuustossa on 43 jäsentä, ja niiden paikkajako menee puolueittain seuraavasti:[14]
Keskusta, 12 paikkaa
SDP, 11 paikkaa
Kokoomus, 8 paikkaa
Kristillisdemokraatit, 4 paikkaa
Perussuomalaiset, 3 paikkaa
Vasemmistoliitto, 3 paikkaa
Vihreät, 2 paikkaa
Talous
Vuonna 2015 kunnassa oli 8426 työpaikkaa. Niistä 8,5% oli alkutuotannossa (maa-, metsä- ja kalataloudessa), 63% palveluissa ja 27% jalostuksessa. Työttömien osuus työvoimasta oli 12,3%.[15]
Eniten yhteisöveroa maksavat rakennussuunnittelualan yritys Partnos, kumi- ja muovituotteita valmistava Teknikum ja kaukolämmityksen läppäventtiileitä valmistava Vexve.[16]
Liikenne

Sastamalan läpi kulkevat Tampereen ja Porin välinen valtatie 11 ja Tampereen ja Rauman välinen valtatie 12. Kiikasta alkaa Kankaanpään kautta Kauhajoelle kulkeva kantatie 44. Kaupungista kulkee myös lukuisia seututeitä Hämeenkyröön, Punkalaitumelle, Vesilahdelle, Nokialle ja Laviaan.
Sastamalan läpi kulkee myös Tampere–Pori-rautatie. Junat pysähtyvät kaupungissa Vammalan ja Karkun rautatieasemilla.
Sastamalan lähimmät lentoasemat ovat Tampere-Pirkkalan lentoasema ja Porin lentoasema.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Kulttuuri
Suomen kirjapääkaupunki
Sastamalassa on pitkät perinteet kirjallisuuden parissa. Yksi suurimmista teematapahtumista on kaupungin keskustassa kesäisin järjestettävä Vanhan kirjallisuuden päivät. Heinäkuussa 2011 Sastamalaan avattiin lisäksi suomalaisen kirjan museo Pukstaavi, joka edistää suomalaista kirjakulttuuria ja lukemista. Pukstaavi on valtakunnallinen museo, joka kertoo yleistajuisesti suomalaisen kirjan kulttuurihistoriasta ja yhteiskunnallisesta merkityksestä. Vuoden 2013 alussa Sastamalan kaupunki julistautui Suomen kirjapääkaupungiksi. Tästä lähtien kaupunki on valinnut vuosittain vuoden Kirjapään. Ensimmäiset vuoden Kirjapäät ovat kirjailijat Mauri Kunnas 2013 ja Marko Vesterbacka 2014, hallintojohtaja Hannu Nikkilä 2015 ja kirjakauppias Sirkka-Liisa "Samu" Leino 2016.
Nähtävyydet ja tapahtumat

Sastamalan keskiaikainen kirkko
Tyrvään Pyhän Olavin kirkko
Vanhan kirjallisuuden päivät
Sastamala Gregoriana
Laskettelukeskus Ellivuori
Pirunvuori
Herra Hakkaraisen talo
Kulttuuritalo Jaatsi, Akseli Gallen-Kallelan lapsuudenkoti
Lakeside Golf Vammala
Vammalan Auto- ja traktorimuseo
Marskin salonkivaunu Stormin Shell-huoltoasemalla
Otamussilta
Häijään Markkinat
Sarkia-museo
Äetsän voimalaitos
Keikyän kotiseutumuseo
Kokemäenjoki
Rautavesi, Liekovesi ja Kulovesi
Suomalaisen kirjan museo Pukstaavi
Ystävyyskaupungit
Sastamalan ystävyyskaupungit ovat (tilanne joulukuu 2015):[17]

 Skövde, Ruotsi
 Ringsted, Tanska
 Halden, Norja

 Pihtla, Viro
 Kašin, Venäjä

 Kuressaare, Viro
 Vásárosnamény, Unkari

Katso myös
Luettelo Sastamalan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet
 18.6.2007
Satakunnan Kansa, elokuu 2007

 Tyrvään Sanomat, tammikuu 2013
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on Sastamalan väkiluku vuonna 2018?


Avaruus on tähtitieteessä pääosin tyhjiön muodostama osa maailmankaikkeutta Maan ilmakehän ulkopuolella. Tarkkaa rajaa maapallon ilmakehän loppumisen ja avaruuden alkamisen välille ei voida asettaa, koska ilmakehän tiheys alenee maapallon painovoimakentän heikentyessä Maasta loitonnuttaessa eikä ole olemassa selkeää rajaa, mutta avaruuden voidaan katsoa alkavan 100 kilometrin korkeudella sijaitsevasta Kármánin rajasta.[1] Tällä korkeudella ilmakehän tiheys on enää vain noin 1/2200000 maanpinnan ilmakehän tiheydestä.
Avaruus on lähes yksinomaan tyhjiö. Tyhjiötä täyttävä massa on pimeässä aineessa, tähdissä ja planeetoissa. Tähtienvälisessä avaruudessa leijuu silti erittäin pienitiheyksisiä vetypilviä (tiheys on suuruusluokkaa yksi atomi kuutiosenttimetrissä) sekä fotoneita, neutriinoita ja muita alkeishiukkasia. Osa tähtienvälisestä aineesta on molekyyleinä (molekyylipilvet) sekä pölyhiukkasina, joiden arvellaan koostuvan etupäässä grafiitista ja silikaateista.
Suurin osa avaruuden massasta on nykytiedon mukaan niin sanottua pimeää ainetta. Pimeän aineen koostumusta ei tiedetä tarkasti, mutta on arveltu, että se voisi koostua esimerkiksi neutriinoista, pienistä mustista aukoista tai toistaiseksi tuntemattomista alkeishiukkasista.[2]
Mistä avaruus alkaa?
Maan ilmakehä ohenee ylöspäin mennessä, eikä ilmakehän ja avaruuden välillä siksi ole selkeää rajaa.
8000 metriä merenpinnasta: Kuolemanvyöhyke, jonka yläpuolella ilman happipitoisuus ei riitä elossapysymiseen.[3]
8848 metriä merenpinnasta: Mount Everest, maapallon korkein kohta.
10–18 kilometriä: Tropopaussi – troposfääri loppuu ja stratosfääri alkaa.
80,5 kilometriä (50 mailia): NASA:n käyttämä avaruuden raja.
100 kilometriä: Kármánin raja, avaruuden raja Fédération Aéronautique Internationalen mukaan.[1]
110 kilometriä: Revontulten alin raja.
360 kilometriä: Kansainvälisen avaruusaseman keskietäisyys maasta
35786 kilometriä: Geostationaarinen rata. Tällä radalla olevat satelliitit pysyvät maahan nähden paikallaan.
320000 kilometriä: Yksi Lagrangen pisteistä, missä Maan ja Kuun vetovoimat ovat yhtä suuret.
Historiallisia käsityksiä
400-luvulla kreikkalainen filosofi Parmenides totesi, että avaruudessa ei mitenkään voi olla tyhjiötä. Länsimaat uskoivat satoja vuosia tämän olevan totta. Vielä 1600-luvulla ranskalainen filosofi René Descartes väitti, että avaruuden on pakko koostua jostain.
Muinaisessa Kiinassakin oli monenlaisia erilaisia teorioita avaruudesta, jotka muistuttavat paljon nykyisiä ymmärryksiä. 100-luvulla astronomi Zhang Heng oli vakuuttunut että avaruus on loputon ja jatkuu kauas oman aurinkokuntamme ulkopuolelle. Säilyneet kirjat Hsüan Yeh -koulusta muinaisesta Kiinasta sanoivat, että taivas on rajaton, ”tyhjä, ja vailla ainetta”. Lisäksi ”Aurinko ja Kuu, tähdet seuranaan, kelluvat tyhjässä avaruudessa, liikkuen tai paikoillaan”.

Italialainen tieteilijä Galileo Galilei tiesi, että ilmalla on massaa ja painovoima pystyy vaikuttamaan siihen. Vuonna 1640 hän osoitti, että vakaa voima vastustaa tyhjiön muodostumista. Hänen oppilaansa Evangelista Torricelli pystyi vuonna 1643 valmistamaan koneen, joka pystyi luomaan tyhjiön. Tämä kokeilu antoi alun ensimmäiselle elohopea-ilmapuntarille, joka oli vallankumouksellinen keksintö Euroopassa. Ranskalainen filosofi Blaise Pascal väitti, että jos elohopeapylväs olisi tuettu ilmalla, niin pylvään pitäisi olla lyhyempi korkealla, jossa ilmanpaine on matalampi. Vuonna 1648, hänen lankonsa Florin Périer kokeili laitetta Puy de Dôme-vuorella Keski-Ranskassa, ja totesi että elohopeapylväs oli noin kahdeksan senttiä lyhyempi. Tämä muutos ilmanpaineessa havaittiin myös, kun puoliksi täynnä oleva ilmapallo kannettiin vuorenhuipulle ja sen huomattiin laajentuvan noustessa.

Vuonna 1650 saksalainen tieteilijä Otto von Guericke rakensi ensimmäisen tyhjiöpumpun. Tämä oli laite, joka todistaisi Aristoteleen teorian horror vacuin vääräksi. Hän myös arveli, että ilmakehä ympäröi maapalloa kuin kuori, ja että ilman tiheys vähenee noustessa ylöspäin. Hän myös totesi, että maapallon ja Kuun välissä on pakko olla tyhjiö.
1400-luvulla saksalainen teologi Nicolaus Cusanus arveli, että universumilla ei ole keskustaa tai ympärysmittaa. Hän uskoi, että universumi ei ehkä ole loputon, mutta niin suuri, että sillä ei voisi olla rajaa. Nämä ideat loivat spekulointia avaruuden loputtomuudesta, jota harrasti italialainen filosofi Giordano Bruno 1500-luvulla. Hän jatkoi Kopernikuksen aurinkokeskistä kosmologiaa niin pitkälle, että uskoi loputtoman universumin koostuvan aineesta nimeltä eetteri, joka ei loisi vastusta avaruudessa liikkuville massoille. Englantilainen filosofi William Gilbert oli osittain samaa mieltä. Hän totesi että tähdet ovat näkyvissä vain siksi, että niitä ympäröi ohut eetteri tai tyhjiö. Eetteri-konsepti sai alkunsa kreikkalaisilta filosofeilta kuten Aristoteleelta. Nämä kokivat avaruuden kankaana, jossa taivaalliset esineet ovat upotettuina.
Teoria universumista täynnä valoeetteriä pysyi suosiossa joidenkin tieteilijöiden kesken vielä 1900-luvulle asti. Valoeetterin nähtiin olevan aine, jonka läpi valo pystyisi leviämään. Vuonna 1887 Michelsonin–Morleyn koe yritti havaita maan liikkeitä valoeetterin avulla etsien muutoksia valonnopeudessa riippuen maan liikesuunnasta. Tulokseton koe osoitti, että teoriassa on jotakin vikaa, joten konsepti valoeetteristä hylättiin. Konsepti korvattiin Einsteinin suhteellisuusteorialla, joka sanoo että valonnopeus tyhjiössä on muuttumaton.
Katso myös
Astrofysiikka
Kaupallinen avaruustoiminta
Avaruustoiminta
Avaruustutkimus
Kármánin raja
Kosmologia
Planeettainvälinen avaruus
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Voiko maapallolla kokea painovoimattomuutta?


Rick Riordan (s. 5. kesäkuuta 1964 San Antonio, Texas, Yhdysvallat)[1] on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on kirjoittanut Percy Jackson -nuortenkirjasarjan. Fantasiasarjan aloittaa Salamavaras (2005).
Riordan on kirjoittanut Percy Jackson -sarjan lisäksi tälle jatkoa olevan Olympoksen sankarit -sarjan sekä rikosromaanisarjan Tres Navarre. Hän on opettanut englantia ja historiaa kouluissa. Hän asuu vaimonsa ja kahden poikansa kanssa syntymäkaupungissaan San Antoniossa. Riordan on myös kirjoittanut The 39 Clues -kirjasarjan ensimmäisen kirjan The Maze of Bones () Riordanin  nuortenkirjasarja on nimeltään Kanen aikakirjat, joka sekoittaa Percy Jacksonien tapaan suuria muinaiskulttuureja tähän päivään. Kanen aikakirjat kertoo muinaisen Egyptin jumalista. Riordanin Punainen pyramidi voitti vuoden 2010 School Library Journal-palkinnon.[2]
Näiden jälkeen
Riordan on aloittanut kirjasarjan "Magnus Chase", joka edellisten sarjojen tavoin sekoittaa muinaiskulttuureita nykyaikaan. Sarja kertoo viikinkijumalista. Riordan on kirjoittanut myös Olympoksen Sankarit-sarjan jälkeiseen aikaan sijoittuvan kirjasarjan The Trials of Apollo, joka kertoo muiden jumalten rangaistuksena puolijumalaksi muutetun Apollonin seikkailuista. Kirjasarjan ensimmäinen ja toinen osa on käännetty suomeksi.
Percy Jackson & The Olympians -sarja
Salamavaras (2005, suomeksi 2007)
Hirviöidenmeri (2006, suomeksi 2008)
Titaanien kirous (2007, suomeksi 2009)
Labyrinttitaistelu (2008, suomeksi 2010)
Jumalten sota (2009, suomeksi 2010)
Percy Jackson & The Olympians -fanikirjat
The Demigod Files (ei suomennettu)
Demigods and Monsters (ei suomennettu)
Demigod diaries (ei suomennettu)
Olympoksen sankarit -sarja
()
Eksynyt sankari (2010, suomeksi 2011)
Merenjumalan poika (2012, suomeksi 2012)[3]
Athenen merkki (2012, suomeksi 2013)
Haadeksen talo (2013, suomeksi 2014)
Olympoksen veri (2014, suomeksi 2015 maaliskuu)[4])[5]
Kanen aikakirjat -sarja
()
Punainen pyramidi (2010, suomeksi 2011)
Liekehtivä valtaistuin (2011, suomeksi 2012)
Pedon varjo (2012, suomeksi 2013)
Magnus Chase -sarja
(engl. Magnus Chase)
Kesän miekka (2015, suomeksi 2016)
Thorin vasara (2016, suomeksi 2017)
Kuolleiden laiva (2017, suomeksi 2018)
Apollon-sarja
(engl. The Trials of Apollo)
Vaiennut oraakkeli (2016, suomeksi 2017)
Synkkä ennustus (2017, suomeksi 2018)
The Burning Maze (2018, ei suomennettu)
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Vuonna 1964 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Vuosien 2007–2008 maailman ruokakriisi kertoo vuosina 2007-2008 alkaneiden ravinnon maailmanmarkkinahintojen nousun aiheuttamasta yhteiskuntakriisistä. YK:n Maailman ruokaohjelma WFP ja Elintarvike ja maatalousjärjestö FAO raportoivat ruokamellakoista 30 maassa toukokuussa 2008. Järjestöt vaativat ruoka-avun lisäämistä muun muassa EU:n kehitysapuministereiltä Brysselissä. Järjestöjen mukaan hätäavun lisäksi maiden omaa maataloutta on tehostettava. Ruokakriisi haittaa vakavasti 100 miljoonan ihmisen elämää.[1]
FAO:n mukaan 37 maata on ruokakriisissä, joista 21 maata on Afrikassa. Afrikan riisistä on puolet tuontitavaraa ja vehnästä 85 %. Maailmanpankin mukaan ruoan maailmanmarkkinahinta on noussut 83 % kolmessa vuodessa. [2] FAO:n mukaan (vuonna 2010) maailmanmarkkinahinnat ovat pudonneet vuoden 2008 huippuluvuista, mutta hinnat ovat korkeampia kuin vuonna 2006 ja hintojen arvioidaan jatkavan vaihtelevina.[3]
Kriisin syyt
Maailmanlaajuisen kriisin taustalla on useita samanaikaisia tekijöitä. Ilmastonmuutos on aiheuttanut epätavallisia kuivuuskausia ja tulvia. Öljyn hinnan nousu on korottanut lannoitteiden, ruoan kuljetuksen ja teollisen maatalouden kustannuksia. Niiden seurauksena viljelypinta-alaa on vähennetty. Myös biopolttoaineiden lisääntyvä käyttö on korvannut viljanviljelyn peltoalaa. Ruokatottumukset ovat muuttuneet, erityisesti lihan syönnin suosio on kasvanut elintason kohoamisen myötä Aasian maissa. Kaikki nämä tekijät yhdessä ruokavarastojen koon rajoittamisen ja ruokateollisuuden pörssiosakkeiden epävakauden kanssa ovat aiheuttaneet maailmanlaajuisen ruokakriisin [4].
Omavaraisuus
Toimittaja Aileen Kwan mukaan ruokakriisin syynä on rajojen avaaminen ulkomaisille tuotteille ja kotimaisen maatalouden laiminlyönti. Kansainvälisen valuuttarahaston IMF:n ja Maailman kauppajärjestö WTO:n vaatimat rakennemuutosten ehdot ovat hänen mukaansa olleet tuhoisia maiden omalle elintarviketuotannolle ja vähentäneet niiden elintarviketuotannon omavaraisuutta. Kahtena viime vuosikymmenenä viljelijöille maksetut investointituet on lakkautettu, pienviljelijöitä ohjattiin suuntautumaan kotimarkkinoiden sijaan kansainvälisille markkinoille ja markkinat avattiin ulkomaisille tuottajille. Tuki suunnattiin vientiin peruselintarvikkeiden tuen sijaan. Tämän johdosta tuontituotteet ovat korvanneet monissa maissa paikallisesti tuotetut elintarvikkeet viimeisten 20 vuoden aikana.[5]
Esimerkiksi FAO:n kustantaman vuonna 2006 julkaistun raportin mukaan Kamerun sovelsi riisin tuotantoon Kansainvälisen valuuttarahaston ja Maailman kauppajärjestön politiikkaa vuodesta 1994: viljelyn tuki lopetettiin, lannoitetuotanto yksityistettiin ja tuontitulli lakkautettiin. Köyhimmät viljelijät joutuivat lopettamaan viljelyn kokonaan kalliiden lannoitteiden vuoksi. Riisin tuonti kasvoi 152000 tonnista 301000 tonniin vuosina 1999-2004. Paikallisen viljelyn kannattavuus laski ja se vähentyi 31 prosenttia vuosina 1999-2004. Toinen WTO:n ohjeiden mukaan tuontirajoituksia vähentänyt maa oli Norsunluurannikko. Vuosina 1997-2004 maan oma riisintuotanto väheni 40 prosenttia tuonnin kasvun vuoksi.[5] Liberia puolestaan tuo ulkomailta 90 prosenttia riisistä, vaikka maa voisi tuottaa sitä itsekin.[2]
Bernissä kriisikokouksessa YK:n pääsihteeri Ban Ki-Moon, Maailmanpankin pääjohtaja Robert Zoellick ja WTO:n pääjohtaja Pascal Lamy puolustivat vapaakauppaa ratkaisuna ongelmaan.[5]
Kustannukset
Viljelyyn tarvittavien siementen ja lannoitteiden hinnat ovat nousseet.[2]
Rakenteet
Tutkija Gutu Olana Wayessan mukaan (Helsingin yliopisto, Kehitysmaatutkimuksen laitos) ruokaongelmassa on kyse myös resurssien jakamisesta. Afrikan ja Etiopian pitäisi pystyä tuottamaan ruokaa ihmisilleen ilman ruoka-apua. Hänen mukaansa ratkaisuksi ei pitäisi miettiä vain tuotannon lisäämistä henkeä kohti, vaan myös etnisiä suhteita, demokratiakysymyksiä, ihmisoikeuskysymyksiä ja sananvapautta. Esimerkiksi vaikka Etiopian talous on viime vuosina kasvanut, se ei ole hyödyttänyt köyhiä. UNICEF varoitti kesäkuussa 2008 kuuden miljoonan lapsen nälänhädästä Etiopiassa. Ruoan hinnan nousu ja kuivuus vaikeuttavat tilannetta entisestään. Etiopian hallitus lisäsi vehnän tukea kriisin vuoksi.[2]
Ylijäämäviljaa ei ole
Aiemmin kolmannen maailman nälänhätään vaikutti ruokaviljelmien muuttaminen kaupalliseen käyttöön esimerkiksi tupakan tuotantoon. Tuolloin kolmannen maailman nälkää torjuttiin suurten viljantuottajamaiden ylijäämäviljalla. Nyt ylijäämäviljaa ei enää ole, sillä energian tuottaminen autojen polttoaineeksi on poistanut ylijäämäviljan markkinoilta [6]. Vuonna 2006 maailmassa oli yhtä ihmistä varten varattu 0,416 hehtaaria viljelysmaata. Yhdysvalloissa luku oli 0,559 hehtaaria. Vuonna 2005 viljelyksessä oli 2684 miljoonaa hehtaaria. [7].
Kuivuus, satotappiot, varastot, keinottelu ja kysynnän kasvu
Kuivuudesta aiheutuneet Australian satotappiot, maailman ravinnon varmuusvarastojen vähennykset, pörssikeinottelu ja ainakin kasvavasta lihan tuotannosta johtuva kysynnän kasvu ovat myös nostaneet ravinnon maailmanmarkkinahintoja.
Biopolttoaineet
EREC:n mukaan nälkä perustuu köyhyyteen, ei ravinnon puutteeseen. EREC:n mukaan pääsyiksi elintarvikkeiden hintojen nousuun on arvioitu Aasian kysynnän kasvu, ilmastosta aiheutuneet (kuivuus, tulvat) satotappiot joissain päätuottajamaissa, vientirajoitukset, taloudellinen spekulointi ja kallis öljy. Merrill Lynch:n mukaan öljyn hinta olisi 15 % korkeampi ilman biopolttoaineita. Alle prosentti maailman maatalousmaasta käytetään biopolttoaineiden tuotantoon.[8]
Euroopan komission ja Euroopan parlamentin mukaan 20-22.5.2008 EU:n biopolttoaineita ei voida pitää syynä ravinnon hinnan nousuun viimeisten 18 kuukauden aikana. EU:n maatalousmaasta käytetään vain 2-3 % biopolttoaineiden tuotantoon. Sen sijaan biopolttoaineet lisäävät energiaturvallisuutta, estävät ilmastonmuutosta ja ovat ainoa kestävä vaihtoehto fossiiliselle öljylle.[9]
Mikäli yhden ihmisen tarvitsema viljelysala säilyy entisellään, tarvitaan maailmassa vuonna 2050 viljelysmaata 3820 miljoonaa hehtaaria eli noin 43 % enemmän kuin nykyään. Jo nyt lähes puolet maailman väestöstä kärsii aliravitsemuksesta. Mikäli väestönkasvu säilyy ennusteiden mukaisena, ihmisten ravinnon tuottaminen tulee olemaan valtava haaste. Siihen ei riitä nykyinen tehomaatalouskaan, joka perustuu uusiutumattomien luonnonvarojen käyttöön monin tavoin. Biopolttoaineet tuotetaan lähes kokonaan ruokakasveista ja ne siis kilpailevat ruoantuotannon kanssa. Liikenteen polttoainetarve on valtava. Niin kauan kuin mittaviin kulutusta rajoittaviin toimiin ei ryhdytä, tekniikan tohtori Kimmo Klemolan mielestä  on  kestämätöntä valmistaa ruoasta autoja varten biopolttoaineita [10].
Seuraukset
Ruokamellakat
Ainakin seuraavissa maissa on ollut vuonna 2008 ruokamellakoita, joissa on vastustettu korkeita hintoja tai jotka muuten saivat sytykkeensä ruokakriisistä: Egypti, Haiti, Jemen, Filippiinit, Kamerun, Mosambik, Marokko ja Indonesia. [11]. Toukokuussa 2008 mellakointia oli myös Somalian pääkaupungissa Mogadishussa, jossa hallitus joutui puuttumaan niihin sotilaallisesti.[12]
Ruokakriisin vaikutukset terveyteen
Ruoan kallistuminen johtaa aterioiden laadun heikkenemiseen. Vähäravinteinen ruokavalio puolestaan jouduttaa osaltaan hivin kehittymistä aidsiksi ja altistaa hiv-positiiviset vaarallisille infektioille, kuten tuberkuloosille. Monipuolinen ravinto on olennainen osa hiv-hoidon onnistumista. Virusta kantavat aikuiset tarvitsevat päivässä 10-30 prosenttia enemmän energiaa kaloreilla mitattuna kuin terveet aikuiset. Kasvuikäiset hiv-positiiviset lapset puolestaan tarvitsevat jopa kaksinkertaisen määrän energiaa muihin ikätovereihinsa verrattuna. Lisäksi hiv-lääkkeet aiheuttavat vatsavaivoja tyhjään vatsaan otettuna. Tämä voi johtaa siihen, ettei sairastunut halua ottaa lääkkeitä lainkaan.
IFPRI eli Kansainvälinen elintarvikepolitiikan tutkimuslaitos etsii ratkaisuja nälkä- ja köyhyysongelmiin. Esimerkiksi Keniassa kalakauppiaana toimivat naiset saattavat myydä kalastajille seksiä ilman ehkäisyä, jotta rahaa jäisi riittävästi kallistuvien peruselintarvikkeiden ostamiseen. Pohjois-Afganistanissa jotkut naiset ja nuoret tytöt joutuvat jo turvautumaan prostituutioon ruoan kallistumisen takia. YK:n mukaan yhä korkeammalle kipuavat hinnat suistivat viime vuonna 50 miljoonaa ihmistä nälänhädän partaalle. Hinnannousun taustalla ovat muun muassa biopolttoaineiden käytön lisääntyminen, ruoan kysynnän kasvu vaurastuvassa Aasiassa, viljelyalueiden kuivuus sekä keinottelu elintarvikkeiden hinnoilla [13].
YK:n toimet
Köyhissä maissa perheen tuloista ruoka nielee 70-80 prosenttia, Suomessa ruoan osuus kulutusmenoista on 12 prosenttia. Suomessa ruoan kuluttajahintojen ennustetaan nousevan 6-8 prosenttia vuonna 2008.[14]
Yhdistyneet kansakunnat on perustanut korkeatason ”palokunnan” torjumaan maailman ruokakriisin aiheuttamia ongelmia. YK pyrkii järjestämään 48 miljardia dollaria lisärahoitusta Maailman elintarvikeohjelmalle (WFP).[15]
Katso myös

Afrikan sarven ruokakriisit
Kuivuus
Ruoka-apu
Nälänhätä
Nälkäpäivä
Lähteet

Aiheesta muualla
Focus on the Global South: , (pdf), toukokuu 2008, CUSRI Chulalongkorn University, Thaimaa. Aikakausjulkaisu; artikkeleita ruokakriisistä 2008 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Maatalouspolitiikka
Luokka:Köyhyys
Luokka:Kansainvälinen talous
Luokka:2000-vuosikymmen

Mitkä maat kärsivät maailman ruokakriisin aikaan hintojen noususta?