Indiana on Yhdysvaltain osavaltio. Se liittyi Yhdysvaltoihin 19. osavaltiona vuonna 1816.
Pohjoisessa osavaltio rajoittuu Michigan-järveen ja Michiganin osavaltioon, idässä Ohioon, etelässä Kentuckyyn (rajajokena Ohio-joki) ja lännessä Illinoisiin. Liki  pitkä Wabash-joki jakaa osavaltion kahtia koillis-lounas-suunnassa.
Indianan pääkaupunki on Indianapolis. Muita suuria kaupunkeja ovat Fort Wayne, Evansville ja South Bend.[1]
Maantiede
Sijainti ja maastonmuodot
Pohjoisessa osavaltio rajoittuu Michigan-järveen ja Michiganin osavaltioon, idässä Ohioon, etelässä Kentuckyyn (rajajokena Ohio-joki) ja lännessä Illinoisiin.[2]
Indianassa on kolmea maastotyyppiä. Pohjoisimpana ovat Suurten järvien tasangot, joilla jääkausi on kasannut moreenia ja muovannut pieniä järviä. Niiden eteläpuolella on Tillin tasanko, joka on osa Maissivyöhykkeeksi kutsuttua hedelmällistä aluetta. Eteläisin osa ei ollut koskaan mannerjäätikön alla, ja niinpä siellä ovat jyrkimmät kukkulat.
Merkittäviä jokia ovat Ohio, Kankakee, Tippecanoe, Wabash ja White River.[2]
Ilmasto

Michigan-järven avoveden vaikutus lumisateeseen tuottaa noin viideosan Indianan sademäärästä. Yksi kaikkojen aikojen pahimmista lumimyrskyistä koettiin vuonna 1978, kun osavaltion eteläosassa satoi noin puoli metriä lunta ja pohjoisessa paikoin yli metri.[3]
Vuoden kuumin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Indianapolisissa on noin . Keskimääräinen alin on pakkasen puolella joulukuusta helmikuuhun, kylmimmillään tammikuussa −6,1.[4]
Vuosina 1950–2005 keskimäärin  vuodessa on ulottunut maahan asti Indianan alueella. Koko tuolla  jaksolla havaittiin kahdeksan tornadoa, jotka kuuluivat Fujitan asteikolla voimakkaimpaan luokkaan F5.[3]
Luonto
1800-luvun alussa lähes koko Indiana oli lehtimetsän peitossa. Osavaltion luoteisnurkkaan ulottui ruohotasanko Suurilta tasangoilta. Maanviljelyn, kaupungistumisen ja teollistumisen myötä ikimetsät ovat väistyneet. Nykyisissä, suurelta osin viljellyissä metsissä kasvaa monia puulajeja, joille on tyypillistä kirkas syysväri. Valkohäntäpeuran kanta on kasvanut suojelun ansiosta. Muita nisäkäslajeja ovat opossumit, haisunädät, pesukarhut, jänikset, maamyyrät ja lepakot. Kosteikoissa elää monia vesilintuja, kuten joutsenia, sorsia ja hietakurkia. Vesistöissä tavataan monenlasia kaloja, myös uhanalaisia järvisampia.[5]
Suurimmat kaupungit
Vuonna 2012 Indianassa oli neljä yli sadantuhannen asukkaan kaupunkia: Indianapolis, Fort Wayne, Evansville ja South Bend.[6]

Historia

Nykyisen Indianan osavaltion alueella eli paleointiaaneja jo tuhansia vuosia sitten. [7]
Sijaintinsa takia Indiana on ollut keskeinen alue liikuttaessa idästä länteen ja pohjoisesta etelään. Ranskalaiset turkismetsästäjät kulkivat sen kautta matkallaan Kanadasta Louisianaan. Britit valtasivat sen 1763.[8] Alueelle muutti idästä jatkuvasti uudisraivaajia, kun idässä alkoi tulla viljelysmaasta pulaa. Monet etsivät myös vapautta harjoittaa haluamaansa uskontoa.[7]
Nykyinen Indiana oli osa Luoteisterritoriota, josta se irroitettiin vuonna 1800 Indianan territorioksi. 1816 territorion eteläosa liittyi Yhdysvaltoihin Indianan osavaltioksi.[9]
National Road ulottui Indianaan asti vuonna 1829 ja loi yhteyden Yhdysvaltojen itäosiin.[10] 1832 alettiin rakentaa Wabash-Erie -kanavaa, joka yhdisti Ohiojoen Suuriin järviin. Näiden liikenneyhteyksien valmistaminen liitti Indianan tiiviimmin itärannikkoon, vaikka luontaiset vesireitit olisivat vieneet Meksikonlahdelle.
Vuosina 1780–1840 tehtiin sarja päätöksiä ja sopimuksia, joilla intiaanit karkoitettiin osavaltiosta lähes kokonaan vuoteen 1840 mennessä.[11]
Sisällissodassa Indiana oli Unionin puolella. Yli  liittyi Unionin armeijaan ja indianalaisten joukko oli Pohjoisvaltioista toiseksi suurin. Näiden lisäksi  liittyi paikallisjoukkoihin.[12]
Maakaasun löytyminen 1880-luvulla johti nopeaan talouskasvuun.[13]
Vuoden 1913 tulvissa menehtyi ainakin sata ihmistä.[14]
Ensimmäisen maailmansodan aiheuttama kysyntä vauhditti teollistumista. Indianan teollisuuden tärkeitä tuotteita tuohon aikaan olivat teräs, rauta, autot ja junanvaunut.[15] Ku Klux Klan oli voimissaan.
Suuren laman aikana otettiin käyttöön Indianan ensimmäinen tulovero. Kuvernööri julisti sotatilalait käyttöön lopettaakseen lakkoja.
Myös toisen maailmansodan aikana Indianan teollisuus osallistui varusteluun.
1970-luvun öljykriisi vaikutti autoteollisuuteen.
Vuonna 2008 oli jälleen pahoja tulvia. Ihmishenkien menetyksiltä vältyttiin, mutta taloudelliset tappiot olivat noin miljardi dollaria.[16]
Hallinto

Indianan lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 50 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on sata jäsentä. Alahuoneen jäsenet valitaan kahdeksi vuodeksi, senaattorit neljäksi vuodeksi kerrallaan.[17]
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttä kuvernööri. Vuodesta 2017 kuvernöörinä on ollut Eric Holcomb, jonka edeltäjästä Mike Pencestä tuli Yhdysvaltojen varapresidentti.
Osavaltio on jaettu .[18]
Indianassa on käytössä kuolemanrangaistus. Sähkötuolista siirryttiin tappavien ruiskeiden käyttöön vuonna 1995.[19]

Talous
Indianan bruttokansantuote vuonna 2010 oli 276 miljardia dollaria. Se oli Yhdysvaltojen osavaltioista 16. tilalla.[20]
Indianassa tuotetaan kivihiiltä, joka tuo kaksi kolmasosaa kaivosteollisuuden tuotoista. Muita kaivannaisia ovat hiekka, sora ja sepeli. Karjatalous tuottaa ennen kaikkea sikoja, mutta myös maitoa, nautakarjaa ja munia. Peltokasveista tärkeimpiä ovat maissi ja soijapavut.[21]
Vuonna 2013 Indianan kymmenen suurimman työnantajan joukossa oli viisi sairaalaa ja kolme yliopistoa. Suurin oli Indianan yliopiston yliopistollinen keskussairaala Bloomingtonissa, 30000 työntekijää.[22]
Indianassa tuloverotus on toteutettu tasaverona, ja sen veroprosentti oli vuonna 2013 alhaisin seitsemästä tasaveroa käyttävästä osavaltiosta eli 3,4 %.[23]
Liikevaihtovero on seitsemän prosenttia ja sitä sovelletaan muihin artikkeleihin paitsi elintarvikkeisiin ja lääkkeisiin.[24]
Omasta osavaltiossa tuotettu kivihiili kattaa noin puolet kulutuksesta. Hiilen lisäksi muista osavaltioista tuodaan maakaasua; 1800-luvun talouskasvun laukaisseet kaasuvarannot on käytetty jo loppuun.[5] Uusiutuvien energianlähteiden osuus on tarkoitus kasvattaa vuosien 2013–2018 neljästä prosentista kymmeneen prosenttiin vuoteen 2015 mennessä.[25]
Liikenne
Indianassa on kaikkiaan .[26] Suurin niistä on Indianapolis International.[27] Indianassa on myös kuusi satamaa – kolme  Michiganjärven rannalla osavaltion pohjoisosassa, kolme Ohiojoen varrella osavaltion etelärajalla.[28]
Väestö
Osavaltion väkiluku vuonna 2014 oli . Vuoden 2000 väestönlaskentatietojen mukaan noin  Indianan asukkaista on valkoihoisia, mustia on hiukan yli kahdeksan ja hispaanoja .[29]
Protestantteja on  väestöstä, katolisia 18, muita uskontoja kolme ja uskonnottomia 26.[30]
Kuuluisia indianalaisia ovat Michael Jackson, Janet Jackson, Axl Rose, Izzy Stradlin, James Dean, Adam Lambert.
Indianassa toimii kymmeniä yliopistoja ja korkeakouluja. Vuoden 2014 4icu-luokituksen mukaan niistä parhaita olivat[31]
Purduen yliopisto
Indianan yliopisto
Notre Damen yliopisto
Indianan ja Purduen yliopisto Indianapolisissa
Kulttuuri ja urheilu
Indianan osavaltion nimikkokukka on pioni ja tunnuslintu punakardinaali.[32]
Indianapolisissa toimivat Indianan taidemuseo ja Indianan sinfoniaorkesteri. Myös South Bendissä ja Fort Waynessä on sinfoniaorkesterit. Brownin piirikunta tunnetaan bluegrass-musiikista, ja siellä järjestetään vuosittain Bill Monroen perustamat bluegrassjuhlat. Cole Porter ja monet muut tunnetut lauluntekijöt ovat kotoisin Indianasta, samoin kuin kirjailija Kurt Vonnegut.[5]
Indianapolis 500 -moottoriurheilutapahtuma on järjestetty vuosittain Indianassa vuodesta 1911 alkaen.[33]
Evansville Icemen ja Fort Wayne Komets pelaavat jääkiekkoa ECHL-liigassa. Indianapolis Colts on amerikkalaisen jalkapallon NFL-joukkue.
Indianapolisissa pelaa NBA-joukkue Indiana Pacers ja naisten NBA:n Indiana Fever. Pacers oli ABA-liigan menestynein seura, kun sarja yhdistyi NBA:n kanssa 1976.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomalaisen filosofian historia esihistorialliselta ajalta nykyfilosofiaan.
Filosofia on Suomen samoin kuin maailmankin ensimmäinen akateeminen oppiaine. Turun Akatemiaa perustettaessa vuonna 1640 sen opettajakuntaan nimitettiin oikeustieteen, lääketieteen ja kolmen teologian professorin lisäksi kuusi filosofisen tiedekunnan professoria. 2000-luvun filosofialla on Suomessa kaikki tieteen ulkoiset tunnusmerkit: vakiintunut asema akateemisena oppiaineena, omat julkaisusarjat, tieteelliset seurat, kongressit ja kansainvälisen yhteistyön järjestöt.
Suomalaisen filosofian suuria nimiä ovat olleet muun muassa 1800-luvulla G. W. F. Hegelin ajattelua edustanut ja saksalaisesta idealismista vaikutteita saanut J. V. Snellman, jota on pidetty Suomen kansallisfilosofina[1], sekä 1900-luvulla Edvard Westermarck, Eino Kaila, Georg Henrik von Wright ja Jaakko Hintikka, jotka ovat liittäneet suomalaisen filosofian ennen kaikkea anglosaksisen eli brittiläisen ja amerikkalaisen filosofian yhteyteen.
Esihistoriallisen ajan ajattelu

Esihistoriallisena aikana suomalaista kaikkeutta ja elämää koskevaa ajattelua esitettiin erilaisina myytteinä ja kansanrunoina. Esihistoriallisen Suomen elämästä ja ajattelusta on säilynyt tietoa ainoastaan myöhemmin muistiin kirjoitettujen kansanrunojen kautta. Esimerkiksi Kalevalasta voidaan löytää kuvauksia ajan taruista ja käsityksistä, kuten erilaisia selvityksiä kaikkeuden rakenteesta sekä sen ensimmäisistä tapahtumista. Henkilökuvauksista voidaan puolestaan päätellä ajan moraali- ja yhteiskuntakäsityksiä.[2]
Ruotsin vallan aika
Katolinen keskiaika
Kun katolinen kirkko vakiinnutti itsensä Suomessa 1200-luvulla, se liitti maan samalla keskiajan eurooppalaiseen yhtenäiskulttuuriin, jonka yhteinen katolinen uskonto ja latinan kieli saivat aikaan. Samalla Suomi liitettiin katolisen kirkon filosofiseen järjestelmään. Sitä hallitsi skolastiikka, joka yhdisteli antiikin filosofiaa kirkon oppeihin. Skolastiikkaa korosti erityisesti logiikkaa. Metafyysiset opit perustuivat Aristoteleen ja kirkkoisien ajatusten pohjalle.
Keskiajalla sekä kirkollisiin että myös korkeisiin hallinnollisiin virkoihin pyrkivältä vaadittiin jonkinlaisia opintoja myös filosofian alalla. Filosofian opinnot olivat edellytyksenä varsinkin etenemiselle teologian opintoihin. Yhtenäiskulttuuri mahdollisti sen, että suomalaiset saattoivat lähteä opiskelemaan eurooppalaisiin yliopistoihin. Opiskelu oli kuitenkin hyvin kallista, ja niin Suomesta ulkomaille lähteneet opiskelijat kuuluivat yläluokkaan. Heistä tuli piispoja ja pappeja Suomen katolisen kirkon palvelukseen. Suosituimpia kohteita olivat Pariisi, Rostock ja Leipzig.
Tiedetään, että keskiajalla ainakin 150 suomalaista suoritti tutkintoja ja luennoi yliopistoissa eri puolilla Eurooppaa. Heiltä ei ole kuitenkaan säilynyt heidän kirjoittamikseen tunnistettuja kirjoituksia. Opiskelijoita on saattanut olla huomattavasti enemmän, sillä yliopistojen kirjoihin on usein kirjattu vain tutkinnon suorittaneet opiskelijat. Johannes Flicke tiedetään ensimmäiseksi teologisen tutkinnon Pariisissa suorittaneeksi suomalaiseksi. Tunnetuin Euroopassa opiskelleista on Olavi Maununpoika (-1460).[3]
Keskiajan Suomessa korkeampi koulutus oli puolestaan keskittynyt Turun katedraalikouluun. Siellä harjoitettiin skolastisen filosofian opetusta koko sen toiminnan ajan. Opetukseen kuului muun muassa aristotelisen ja ramistisen logiikan perusteita. Vuonna 1630 katedraalikoulun perintö siirtyi Turun kymnaasille.
Katso myös: keskiajan yliopisto
Reformaation aika

Reformaation jälkeen suomalaiset hankkivat koulutusta ennen kaikkea Saksasta, jossa Wittenbergin yliopistosta tuli protestanttisen teologian keskus.
Aikakauden merkittäviä suomalaisia teologeja olivat:[2]
Mikael Agricola (1510–1557)
Ericus Erici (1550-luku–1625)
Henricus Martini Fattbur (tai Fatebur)
Sigfridus Aronus Forsius (1550-l.–1624)
Johannes Canuti Forthelius
Marcus Henrici Helsingius (1555–1609)
Nicolaus Magni
Johannes Clementis Mentzius
Johannes Svenonis Raumannus
Pietari Särkilahti
1600-luku
Turun akatemia perustettiin vuonna 1640. Akatemian filosofisessa tiedekunnassa oli alussa neljä professuuria: 1) etiikka, valtio-oppi ja historia; 2) logiikka ja runous; 3) matematiikka; sekä 4) retoriikka. Kaksi ensin mainittua käsittivät filosofian tutkimuksen ja opetuksen, ja niiden voidaan katsoa vastaavan nykyisiä käytännöllisen ja teoreettisen filosofian aloja.[2]
Turun akatemiassa harjoitettu filosofia oli pitkään hyvin konservatiivista niin sanottua uusskolastista filosofiaa. Aikakauden vaikuttajia olivat muun muassa:[2]

Nicolaus Laurentii Nycopensis (–1664)
Andreas Thuronius (1632–1665)
Mikael Wexionius (1609–1680)
Johan Wassenius (1620/22–1691)
Georg Alanus (1609–1664)
Abraham Thauvonius (1622–1679)
Martin Stodius (1590–1675)
Enevald Svenonius (1617–1688)
Johan Gezelius vanhempi
Jakob Flachsenius (1633–1694)
Simon Tålpo (1652–1711)
Johannes Rungius (1666–1704)
Gabriel Juslenius (1666–1724)
Axel Kempe (1623–1682)
Samuel Gyldenstolpe (1650–1692)
Anders Wanochius (1651–1700)
Petrus Laurbecchius (1628–1705)
Martin Miltopaeus (1631–1679)
Daniel Achrelius
Johan Gezelius nuorempi
Lars Tammelin
1700- ja 1800-luku

1700- ja 1800-luvuilla Turun Akatemiassa vaikuttivat muun muassa:[2]
Daniel Juslenius (1676–1752)
Johan Bernhard Munster (1694–1714)
Johan Hartman (1682–1737)
Johan Wallenius (1698–1746)
Johan Welin (1705–1744)
Gabriel Heinricus
Karl Mesterton (1715–1773)
Jakob Haartman (1717–1788)
Wilhelm Robert Nääf (1720–1783)
Olof Schalberg (1733–1804)
Nils Hasselbom (1690-1764)
Henrik Hassel (1700–1776)
Karl Fredrik Mennander (1712–1786)
Henrik Gabriel Porthan (1739–1804)
Jakob Tengström (1755–1832)
Johan Arelin
Henrik Alanus
Johan Jakob Lagerström
Samuel Castrén
Algot Scarin (1684–1771)
Johan Bilmark (1728–1801)
Erik Johan Frosterus
Nils Magnus Tolpo
Gustaf Gadolin
Johan Bonsdorff
Gabriel Palander (1774–1821)
Anders Johan Lagus (1775–1831)
Fredrik Bergbom (1785–1830)
Gabriel Israel Hartman (1776–1809)
Akatemian ulkopuolella vaikuttivat muun muassa:[2]
Adolf Ivar Arwidsson (1751–1858)
Anders Chydenius (1729–1783)
Petter Forsskål (1732–1763)
Franz Mikael Franzén (1772–1847)
Venäjän vallan aika

Turun palon jälkeen Turun akatemia siirtyi Helsinkiin. 1800-luvun suomalaista filosofiaa hallitsi hegeliläisyys. Filosofian professorina toimi J. V. Snellmanin jälkeen Thiodolf Rein, joka perusti Suomen filosofisen yhdistyksen vuonna 1873. Hänen seuraajakseen siirtyi vuonna 1905 uuskantilainen Arvi Grotenfelt. Vuonna 1906 oppituoli jaettiin (uudelleen) teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan.
Vuosisadan vaihteen merkittävin filosofi oli moraalin tutkija ja sosiaaliantropologi Edvard Westermarck, josta tuli käytännöllisen filosofian professori 1906 ja joka oli myös professorina London School of Economicsissa vuosina 1907–1930.
Hegeliläisiä filosofeja olivat muun muassa:[2]
Germund Fredrik Aminoff (1796–1876)
Johan Henrik Avellan (1773–1832)
Axel Adolf Laurell (1801–1852)
Karl Sederholm (1789–1867)
Johan Vilhelm Snellman (1806–1881)
Johann Mathias Sundvall (1793–1843)
Johan Jakob Tengström (1787–1858)
Muita suuntauksia edustivat:[2]
Wilhelm Bolin (1835–1924)
Israel Hwasser (1790–1860)
Arvi Grotenfelt (1863–1941)
Carl Robert Sederholm (1818–1903)
Edvard Westermarck (1862–1939)
Yrjö Hirn (1870–1952)
Itsenäisyyden aika

1900-luku
Edvard Westermarck on vaikuttanut suomalaiseen filosofiaan ennen kaikkea moraalin syntyä ja kehitystä koskevilla tutkimuksillaan.[4] 1800- ja 1900-lukujen vaihteen ja 1900-luvun alun suomalaisessa filosofiassa vaikuttivat erityisesti kolme Westermarckin oppilasta:[2]
Rafael Karsten (1879–1956)
Rolf Lagerborg (1874–1959)
Gunnar Landtman (1878–1940)
Itsenäisyyden ajan ensimmäiset merkittävät ammattifilosofit olivat:[2]
Erik Ahlman (1892–1952)
Eino Kaila (1890–1958)
J. E. Salomaa (1891–1960)

Näistä suurin vaikutus on ollut Eino Kailalla, joka oli yhteyksissä Wienin piiriin ja toi Suomeen logiikan ja tieteenfilosofian harrastuksen ja saattoi suomalaisen filosofian näin nousevan loogisen empirismin yhteyteen.[4] Kaila oli Suomen kaikkien aikojen merkittävimpiä kulttuurivaikuttajia. Hän toimi filosofian professorina Turun yliopistossa 1921–1930, teoreettisen filosofian professorina Helsingin yliopistossa 1930–1948 ja Suomen Akatemian jäsenenä vuodesta 1948 kuolemaansa saakka (1958). Kailan vaikutus suomalaisen hengenelämän kehitykseen oli ratkaiseva. Vahvemmin kuin kukaan muu yksityinen henkilö Kaila kytki suomalaisen filosofian eurooppalaiseen perinteeseen luomalla yhteydet Wienin piiriin. Siten hän ”toi Suomeen” nykyaikaisen logiikan ja empiristien korostaman tieteellisen todellisuuskäsityksen.[5]
Kailan voidaan katsoa perustaneen suomalaisen analyyttisen filosofian perinteen. Jo varhainen analyyttinen filosofia edustajinaan Bertrand Russell ja G. E. Moore suhtautui hyvin arvostelevasti saksalaisperäiseen, hegeliläisesti suuntautuneen idealismin perinteeseen, jolla oli myös suomalaiset edustajansa. J. E. Salomaan filosofian historiaa käsittelevissä teoksissa näkyy saksalaisen idealismin vaikutus, ja myös Erik Ahlmanin töissä on idealistinen painotus. Ahlmanin oppilas Sven Krohn piti yllä idealistisen filosofian perinnettä. Samansuuntaista idealistisesti virittynyttä ajattelua antroposofiaan ulotettuna on edustanut Reijo Wilenius. Wileniuksen oppilaat, kuten lukuisia kansantajuisia teoksia julkaissut Kari E. Turunen, ovat olleet syrjässä suomalaisesta filosofiyhteisöstä.[6]
Kailan oppilaisiin ja vaikutuspiiriin kuuluivat:[2]

Oiva Ketonen (1913–2000)
Erik Stenius (1911–1990)
Georg Henrik von Wright (1913–2003)
Fenomenologiaa ovat edustaneet:[2]
Eino Krohn (1902–1987)
Sven Krohn (1903–1999)
Yrjö Reenpää (1894–1976)
Martti Siirala (1922–)
Muita filosofisia toimijoita olivat muun muassa:[2]
Urpo Harva (1910–1994)
F. J. Kantola (–1940)
Yrjö Kallinen (1886–1976)
Raili Kauppi (1920–1995)
Hannu Taanila (1939–)
Jussi Tenkku (1917–)
Reijo Wilenius (1930–)
Suomalainen nykyfilosofia
Suomalainen filosofia on ollut maailmalla arvostettua, ja useat suomalaiset filosofit ovat toimineet luottamustehtävissä filosofian alan kansainvälisissä järjestöissä.[7]
1900-luvun jälkimmäisen puoliskon suomalaista filosofiaa on hallinnut loogis-analyyttinen filosofia. Tutkimus on keskittynyt ennen kaikkea logiikkaan, induktiivisen tiedon teoriaan sekä tieteellisen selittämisen ja teorianmuodostuksen ongelmiin.[7] Suomalaiset filosofit ovat olleet hyvin perillä analyyttisen filosofian tieteenfilosofisesta ja tieto-opillisesta keskustelusta, jossa usein sovelletaan logiikan välineitä filosofisten ongelmien täsmentämisessä ja ratkaisemisessa.
Jaakko Hintikalla on ollut erittäin keskeinen rooli suomalaiseen nykyfilosofiaan toisaalta oppilaidensa ja toisaalta avaamiensa tutkimusaiheiden kautta. Hintikka aloitti von Wrightin oppilaana, ja vakiinnutti Suomen johtavaksi filosofiseksi suuntaukseksi juuri logiikkaan keskittyneen analyyttisen koulukunnan. Hintikka itse on tutkinut etenkin mahdollisten maailmojen semantiikkaa, kysymisen logiikkaa ja peliteoriaa. Hän toimii nykyään professorina Bostonin yliopistossa.[2]
Suomalainen mannermainen filosofia on jatkanut ennen kaikkea J. E. Salomaan, Erik Ahlmanin ja Sven ja Eino Krohnin fenomenologisia perinteitä. Muun muassa Esa Saarinen on harrastanut eksistentialismia.
1980-luvulta alkaen on alettu puhua ”postanalyyttisestä” ajattelusta. Tähän liittyy myös pragmatismin nousu Suomessa. Vuonna 1994 ilmestymisensä aloittanut filosofinen aikakauslehti Niin & näin on julkaissut varsinkin mannermaista filosofiaa edustavia artikkeleita. Toinen kotimainen filosofinen aikakausjulkaisu, Königsberg, perustettiin Tampereella 1996.
Erityisesti 1990-luvulla muutamat suomalaiset filosofit ryhtyivät aktiivisiksi julkisuuden henkilöiksi. Filosofia tuli takaisin lukioiden pakolliseksi oppiaineeksi. Avointen yliopistojen filosofian kurssit olivat 1990-luvun loppupuolella suositumpia kuin koskaan.[8]
Filosofian professuurit

Varsin monet yliopistojen filosofian alan professorit ovat Jaakko Hintikan entisiä oppilaita:[2]
Ilkka Niiniluoto (1946–), filosofian professori, Helsingin yliopisto (virkavapaa)[9]
Veikko Rantala (1933–), filosofian professori emeritus, Tampereen yliopisto
Juhani Pietarinen (1938–), käytännöllisen filosofian professori emeritus, Turun yliopisto
Raimo Tuomela (1940–), käytännöllisen filosofian professori emeritus, Helsingin yliopisto
Leila Haaparanta (1954–), filosofian professori, Tampereen yliopisto[10]
Gabriel Sandu (1954–), teoreettisen filosofian professori, Helsingin yliopisto[9]
Matti Sintonen (1951–), teoreettisen filosofian professori (mvs.), Helsingin yliopisto[9] (Tampereen yliopisto[10])
Muut nykyiset professuurit:
Timo Airaksinen (1947–), käytännöllisen filosofian professori, Helsingin yliopisto
Jan von Plato (1951–), filosofian (ruots.) professori, Helsingin yliopisto[9]
Heta Gylling (1955-), käytännöllisen filosofian professori, Helsingin yliopisto
Lars Hertzberg (1943–), filosofian professori, Åbo Akademi
Olli Koistinen (1956)–, teoreettisen filosofian professori, Turun yliopisto[11]
Eerik Lagerspetz (1956), käytännöllisen filosofian professori, Turun yliopisto[11]
Sami Pihlström, (1969–), käytännöllisen filosofian professori, Jyväskylän yliopisto
Uskali Mäki, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto
Seppo Sajama (1952–), filosofian professori, Joensuun yliopisto
Kari E. Turunen (1948–), filosofian apulaisprofessori (määräaikainen), Kuopion yliopisto
Petri Ylikoski, filosofian määräaikainen professori, Tampereen yliopisto[10]
Mikko Yrjönsuuri, teoreettisen filosofian professori, Jyväskylän yliopisto
Aiempia professuureja:
Juha Räikkä (1965–), käytännöllisen filosofian professori, Turun yliopisto
Ulkomailla vaikuttavia:
Lilli Alanen (1941–)
Risto Hilpinen (1943–), Miamin yliopisto[12]; aiempi teoreettisen filosofian professori, Turun yliopisto
Martin Kusch (1959–)
Muita filosofian tutkijoita
Sara Heinämaa
Juha Himanka
Heikki Ikäheimo
Leena Kakkori
Heikki Kannisto
Toni Kannisto
Antti Kauppinen
S. Albert Kivinen (1933–)
Petter Korkman
Jussi Kotkavirta
Markus Lammenranta
Susanna Lindberg
Olli Loukola
Lauri Mehtonen
Olli-Pekka Moisio
Pentti Määttänen
Ilkka Patoluoto
Sami Pihlström
Tapio Puolimatka
Panu Raatikainen
Pauliina Remes
Martina Reuter
Juha Sihvola
Hannu Sivenius
Mikko Yrjönsuuri
Juha Varto
Thomas Wallgren
Muiden tieteiden filosofisesti suuntautuneita tutkijoita
Aulis Aarnio (1937–) (oikeustiede, oikeusfilosofia)
Arto Haapala (1959–) (estetiikka)
Lars D. Eriksson (oikeustiede, oikeusfilosofia)
Jukka Gronow (yhteiskuntatiede)
Jyrki Hilpelä (kasvatustiede)
Juha Hämäläinen (sosiaalipedagogiikka)
Juhani Ihanus (1954–) (psykologia)
Esa Itkonen (1944–) (yleinen kielitiede)
Timo Kaitaro
Kari Kantasalmi (aikuiskasvatus)
Jukka Kemppinen (oikeustiede, oikeusfilosofia)
Simo Knuuttila (1946–) (teologia)
Markku Koivusalo (yhteiskuntatiede , poliittinen filosofia)
Tarmo Kunnas (1942–) (kirjallisuus)
Anto Leikola (1937–) (oppihistoria, biologia)
Kaarlo Makkonen (1923–) (oikeustiede, oikeusfilosofia)
Pentti Malaska (1934–) (tilastotiede)
Juha Manninen (1945–) (yleinen aate- ja oppihistoria)
Panu Minkkinen (oikeustiede),oikeusfilosofia)
Jukka Laari (sosiologia)
Arto Noro (yhteiskuntatiede)
Hannu Nurmi (1944–) (yhteiskuntatiede)
Mika Ojakangas (yhteiskuntatiede ,poliittinen filosofia)
Kari Palonen (yhteiskuntatiede)
Tuija Pulkkinen (yhteiskuntatiede ,poliittinen filosofia)
Keijo Rahkonen (yhteiskuntatiede)
Pauli Siljander (kasvatustiede)
Simo Skinnari (kasvatustiede)
Juha Suoranta (kasvatustiede)
Pertti Töttö (sosiologia)
Ilkka Tuomi (tietojenkäsittelytiede)
Reijo Työrinoja (1948–) (teologia)
Simo Vehmas (erityispedagogiikka)
Jussi Vähämäki (yhteiskuntatiede)
Veli-Matti Värri (kasvatustiede)
Kari Väyrynen (kasvatustiede)
Filosofisia ajattelijoita ja esseistejä
Torsti Lehtinen
Heidi Liehu
Pentti Linkola
Tuomas Nevanlinna
Aapo Riihimäki
Yhdistyksiä
Suomen filosofinen yhdistys
Julkaisuja
Acta Philosophica Fennica – Suomen filosofisen yhdistyksen julkaisusarja
Ajatus – Suomen filosofisen yhdistyksen vuosikirja
Niin & näin – Filosofinen aikakauslehti
Paatos – Filosofinen kulttuurilehti
Lähteet
Follesdal, Dagfinn: Scandinavia, philosophy in. Teoksessa .

Lehtinen, Anja Inkeri: Suomen keskiajan filosofian lähteistä. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Knuuttila, Simo & Manninen, Juha & Niiniluoto, Ilkka (toim.)| title = Aate ja maailmankuva. Suomen filosofista perintöä keskiajalta vuosisadallemme| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1979| isbn = 951-0-08827-7}}
Niiniluoto, Ilkka: Filosofia Suomessa. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Nordin, Svante| title = Filosofian historia. Länsimaisen järjen seikkailut Thaleesta postmodernismiin| location = Oulu| publisher = Pohjoinen| year = 1999| version = (Filosofins historia. Det västerländska förnuftets äventyr från Thales till postmodernismen, 1995.) Suomentanut Jukka Heiskanen| isbn = 951-749-292-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pihlström, Sami| title = Filosofin käytännöt. Pragmatismin perinteen vaikutus suomalaisessa filosofiassa 1900-luvulla| location = Helsinki| publisher = Unipress| year = 2001| isbn = 951-579-129-4}}
von Wright, Georg Henrik: Katsaus filosofian tilaan Suomessa. Citation error, replace with{{cite book| author = Niiniluoto, Ilkka & Saarinen, Esa| title = Vuosisatamme filosofia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1986| isbn = 51-0-12166-5}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Pietarinen, Juhani| title = Suomalaisen filosofian vaiheita| location = Turku| publisher = Areopagus| year = 2015| isbn = 978-952-99791-8-9}}
Aiheesta muualla
. Filosofia.fi.
. Niin & näin – filosofinen aikakauslehti.
Luokka:Filosofian historia

Luokka:Suomen tieteen historia


Jehovan todistajat on lopun ajan odotusta ja kristinuskon juurille palaamista korostava kristillinen liike, joka eroaa valtavirran kristinuskosta esimerkiksi siten, ettei se hyväksy kolminaisuusoppia.[1] Jehovan todistajien jäsenmäärän arviot vaihtelevat maailmanlaajuisesti 6 miljoonasta[2] yli 8,3 miljoonaan 240 eri maassa (2016).[3][2] Liikkeen päättävä elin, Warwickissa (New York) kokoontuva yhdeksänjäseninen Jehovan todistajien hallintoelin, koordinoi liikkeen toimintaa ja käytäntöjä. Hallintoelin päättää liikkeen raamatuntulkinnasta.[4]
Suomessa Jehovan todistajat on  neljänneksi suurin uskonnollinen yhteisö evankelis-luterilaisen, ortodoksisen kirkon ja Suomen Helluntaikirkon jälkeen rekisteröidyistä uskonnollisista yhdyskunnista suurin.[5][6] Tilastokeskuksen väestörakennetilaston mukaan Jehovan todistajien jäsenmäärä oli Suomessa vuoden 2016 lopussa 17 979. Jäsenmäärä on vähentynyt 2010-luvulla noin 1 100 hengellä.[7]
Uskontona Jehovan todistajat korostavat raamatuntulkintansa noudattamista käytännön elämässä, Jehova-nimen käyttöä Jumalan nimenä ja  heidän uskonnollisen yhdyskuntansa asemaa ainoana oikeana tosi kristittyjen uskontokuntana. He uskovat maallisten valtajärjestelmien ja muiden uskontojen tuhoutuvan lähitulevaisuudessa Harmagedonin sodassa.[8] Uskonnollisten erojen johdosta suurimmat kristityt uskontokunnat eivät pidä Jehovan todistajia kristittyinä.
Jehovan todistajat julkaisevat lehtiä Vartiotorni ja Herätkää!, ja heillä on omat seurakuntarakennuksensa, joita kutsutaan valtakunnansaleiksi.
Liikkeen luokittelu kristillisessä teologiassa
Jehovan todistajien uskonto eroaa kristinuskosta monin tavoin, kuten hylkäämällä kolminaisuusopin[9], pitämällä Jeesusta arkkienkeli Mikaelina,[10] sekä kieltämällä Raamatun ilmoittaman iankaikkisen kadotuksen olemassaolon, rajoittamalla taivaaseen pääsyn vain  144000 voidellulle ihmiselle[11], sekä uskoessaan Jeesuksen palanneen maan päälle vuonna 1914 näkymättömästi, tämä on nykyinen käsitys, Jehovan todistajat opettivat aiemmin Jeesuksen palanneen vuonna 1874.[12]
Jehovan todistajat on monoteistinen uskonto, joka pohjautuu juutalais-kristilliseen traditioon. Yleisen käsityksen mukaan Jehovan todistajia ei kuitenkaan lueta kuuluvaksi kristillisiin liikkeisiin, koska Jehovan todistajat eivät tunnusta oppia kolmiyhteisestä Jumalasta ja Kristuksen jumaluudesta. Näin ollen Jehovan todistajat eivät myöskään hyväksy niin sanottuja ekumeenisia uskontunnustuksia, joissa nämä opit on määritelty, eivätkä muutoinkaan yleiskirkollista kristinuskon tulkintaperinnettä. Jehovan todistajat pitävät kolminaisuutta kreikkalaisen eli hellenistisen kulttuurin lisänä, joka hyväksyttiin opinkappaleeksi vasta 300-luvulla jaa., ja jota ei heidän mukaansa juutalaisilla tai alkukristityillä ollut.
Jehovan todistajat katsovat, että Jeesuksen ja apostolien saarnaama alkuperäinen kristinusko on nykyisessä kristikunnassa turmeltunut[13] ja että Jumala itse ennallisti puhtaan palvonnan 1800-luvun lopulla Charles Taze Russellin ja hänen ympärilleen syntyneen raamatuntutkijoiden ryhmän kautta. Jehovan todistajat pitävät kristillisiä kirkkoja turmeltuneina, ja he irtisanoutuvat kaikesta ekumeenisesta yhteistoiminnasta muiden uskonnollisten liikkeiden kanssa. Kristillisiä kirkkoja Jehovan todistajat pitävät Suurena Babylonina ja porttona Raamatun Ilmestyskirjan tulkintansa mukaan.[14] Jehovan todistajien mukaan on siten oltava vain yksi oikea palvonnan muoto.
Jehovan todistajat käyttävät opetustyössään ja omissa kokouksissaan toimittamaansa Raamatun Uuden maailman käännöstä, jossa merkittävin ero moniin muihin käännöksiin on Jehova-nimen käyttö yli 7 000 kertaa.[15]
Maailmanlopun odotus

Maailmanlopun eli Harmageddonin odotus on keskeisessä asemassa Jehovan todistajien opissa. Tämän pohjalta Jehovan todistajia on pidetty eskatologisena. Todistajat eivät usko koko planeetan tuhoutuvan, vaan että nykyinen maailmanjärjestys kansallisvaltioineen ja kansakuntineen korvataan Jumalan valtakunnalla ja sen kannattajien asuttamalla paratiisilla.
Liikkeen perustajana pidetty Vartiotorni-seuran presidentti Charles Russell odotti Jumalan valtakunnan toteutuvan maan päällä ja Harmageddonin taistelun tapahtuvan jo vuonna 1914. Vaikka tämä odotus ei toteutunutkaan, Jehovan todistajat uskovat nykyisinkin, että vuonna 1914 alkoi ”lopun aika”.
Myöhemmin Jehovan todistajat ovat asettaneet odotuksia Harmageddonin alkamisesta muun muassa vuosille 1925 ja 1975, ja vielä 1980-luvulla pidettiin epätodennäköisenä nykyisen maailmanjärjestyksen säilymistä vuosituhannen vaihteeseen.[16]
He uskovat, että Harmagedonin taistelua edeltää poliittisten hallitusvaltojen kääntyminen Yhdistyneiden Kansakuntien johdolla maailman vääriä uskontoja vastaan ja tuhoavan ne Raamatun Ilmestyskirjan profetioiden toteutumiseksi.[17] Tätä seuraa heidän mukaansa Harmageddonin taistelu, jossa hallitusvallat tuhotaan ja jossa säilyvät Jehova Jumalalle uskollisten lisäksi myös ne, joiden sydämentilan Jumala havaitsee oikeaksi, mutta jotka eivät ole saaneet mahdollisuutta oppia Raamatun totuutta Jumalasta.
Syntyvaiheet ja historia

1870-luvun alkupuolella Alleghenyssä Pennsylvanian osavaltiossa Yhdysvalloissa nykyisen Pittsburghin alueella alkoi toimia suhteellisen vaatimaton, Charles Taze Russellin vetämä raamatuntutkiskeluryhmä. Russell sai vahvoja vaikutteita adventistiliikkeeltä erityisesti maailmanlopun päivämäärän ennustusten laatimisessa. Hän korosti muun muassa henkilökohtaista uskoa, vastustaen järjestäytymistä kirkon kaltaiseksi organisaatioksi ja sen tärkeyttä, että hänen ympärilleen muodostunut ryhmä tunnettaisiin vain kristittyinä eikä muulla erityisellä nimellä.[18]
Vuonna 1881 perustettiin Siionin Vartiotornin traktaattiseura ja Russellista tuli sen presidentti. Yhdistyksen nimi muutettiin myöhemmin Vartiotornin Raamattu- ja Traktaattiseuraksi. Yhdistys perustettiin julkaisemaan ja levittämään Russellin kirjoittamaa uskonnollista kirjallisuutta.
Vuosina 1916–1942 liikkeen johdossa toiminut Joseph Franklin Rutherford sai vuonna 1884 käsiinsä muutamia Russellin kirjoja ja vakuuttui hänen sanomastaan. Hänet kastettiin raamatuntutkijaksi 1906, ja hänestä tuli myöhemmin Vartiotorni-seuran virallinen neuvonantaja. Rutherford valittiin seuran johtajaksi tammikuussa 1917 Russellin kuoleman jälkeen. Kesällä 1917 liikkeen johto jakaantui, ja osa jäsenistä kääntyi Rutherfordin linjaa vastaan. Valtataistelu kärjistyi ja sen seurauksena liikkeestä irtosi itsenäisiä raamatuntutkijoiden ryhmiä.
Vuosina 1918–1919 Rutherford aloitti maailmanlaajuisen esitelmäsarjan nimeltä Maailma on loppunut, mutta miljoonat, jotka nyt elävät, eivät kuole koskaan.
Vuonna 1931 Rutherfordin johtamat raamatuntutkijat ottivat nimekseen Jehovan todistajat, viitaten Raamatun Jesajan kirjan 43. lukuun ja jakeisiin 10–12. Nimenmuutos pois Russelliin miellettävistä raamatuntutkijoista oli yksi Rutherfordin merkittävimmistä siirroista liikkeen sisällä häntä vastustaneita vastaan. Tämän jälkeen järjestö on ollut itsenäinen, lähetystyötä painottava ja aktiivisesti levittäytyvä uskonto. Raamatuntutkijoiksi itseään kutsuvia, Russellin alkuperäisten näkemysten kannattajia kokoontuu yhä lähinnä Yhdysvalloissa, mutta toiminta on pienimuotoista.
Vuosina 1942–1975 Vartiotorniseuran johdossa oli Nathan Homer Knorr. Vuonna 1943 perustettiin Vartiotornin raamattukoulu Gilead, joka valmentaa lähetystyöntekijöitä. Koulu sijaitsee Pattersonissa New Yorkissa. Knorrin aikana yhteisön jäsenmäärä kasvoi 115000:sta noin kahteen miljoonaan, eli lähes 800 prosenttia.[19]
1960- ja 1970-luvun taitteessa liikkeen jäsenten keskuudessa uskottiin yleisesti maailmanlopun tulevan vuonna 1975. Liikkeen lehdissä ja muissa julkaisuissa käsiteltiin sitä, mitä vuosi 1975 toisi tullessaan ja esitettiin lukuisia spekulaatioita siitä, mitä vuonna silloin tai siihen mennessä tapahtuisi. Vuotta pidettiin profeetallisena ja erityisenä, koska Jehovan todistajat uskoivat ihmiskunnan kuuden tuhannen vuoden olemassaolon tulevan täyteen juuri 1975. Kun vuotta 1975 koskeva odotus ei toteutunut, vuosina 1975–1980 liikkeen jäsenten aktiivisuus saarnaamistyössä väheni huomattavasti ja monet jättivät liikkeen. Vuosina 1977 ja 1978 liikkeen maailmanlaajuinen jäsenmäärä poikkeuksellisesti väheni.[20]
1970- ja 1980-lukujen taitteessa vuoden 1975 pettymyksen jälkeen liikkeen päätoimistossa Yhdysvalloissa muodostui itsenäistä raamatuntulkintaa harjoittavia ryhmiä.
Vuonna 1976 Brooklynissa sijaitsevassa maailmankeskuksessa toimivaa hallintoelintä laajennettiin; hallinnolliset tehtävät jaettiin ja delegoitiin hallintoelimen jäsenistä muodostuneille komiteoille. Nykyään toiminnan johdossa ei ole yksittäistä henkilöä, vaan päätökset tekee hallintoelin. Knorrin kuoleman jälkeen seuran ”presidentteinä” eli puheenjohtajina ovat toimineet Frederick William Franz sekä Milton G. Henschel, joka oli seuran viimeinen näkyvä presidentti. Nykyään Vartiotorni-seuran puheenjohtajana toimii Don A. Adams, mutta virka on lähinnä muodollinen.
Ajanjakson merkittävin opillinen muutos oli vuonna 1995 kumottu sukupolviopetus. Hylätyn käsityksen mukaan maailmanloppu tulisi ennen kuin viimeiset vuonna 1914 elossa olleet kuolevat. Muutoksen jälkeen Jehovan todistajat painottivat edelleen, että maailmanloppu on lähellä, mutta ei asettanut sen tulemiselle määräaikaa tai takarajaa ennen vuotta 2010. Tuolloin todistajat alkoivat opettaa, että Harmagedonin sota käydään ilmeisesti viimeistään ennen kuin kaikki ne, jotka ovat eläneet osittainkin samanaikaisesti vuonna 1914 elossa olleiden kanssa, ovat kuolleet.[21]
Jehovan todistajien toiminta on voimakkaasti laajentunut vielä vuoden 1975 jälkeenkin. Liikkeeseen kuuluu nykyään 8 miljoonaa jäsentä, ja sillä on toimintaa yli 240 maassa.
Toiminnan alku Suomessa

Suomessa toiminta alkoi vuonna 1910.
Tilastoja

Maailmanlaajuisesti uusia kastettuja on 250000–300000 vuosittain. Vuonna 2014 kastettiin 275581 jäsentä.[22] Aktiivisten julistajien kuukausittaiseksi huipuksi ilmoitetaan vuonna 2015 yli 8,2 miljoonaa, ja heitä oli 240 maassa. Julistajat raportoivat saarnaamistyötä kautta maailman 1933473968 tuntia. He johtivat keskimäärin 9708968:aa maksutonta raamatuntutkiskelua.[23]
Vuonna 2015 aktiivisia sananpalvelijoita oli järjestössä 8220105. Kasvua vuodesta 2014 oli 1,5 prosenttia. Jäsenmäärään lasketaan virallisesti vain aktiiviset, kastetut sananpalvelukseen osallistuneet seurakuntalaiset. Jäsenet käyttivät saarnatyöhön yli 1,93 miljardia tuntia. Jeesuksen kuoleman muistojuhlassa oli läsnä 19862783 henkeä. Jehovan todistajien seurakuntia on maailmassa vähän alle 118016, ja toimintaa järjestöllä on 240 maassa ja territoriossa. Suomessa oli vuonna 2015 aktiivisia jäseniä keskimäärin 18574. Suomessa jäsenet käyttivät saarnatyöhön 3069284 tuntia, ja muistojuhlassa oli läsnä 25924 henkilöä.[24][25][26]
Suomessa Jehovan todistajat on kolmanneksi suurin rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta.[27] Vuonna 2011 oli keskimäärin 18710 jäsentä.[22] Jäsenmäärä on viime vuosina pysynyt käytännössä samana: vuonna 2014 vähennystä edellisestä vuodesta oli 22 jäsentä, ja tuona vuonna liikkeen jäseneksi kastettiin 236 jäsentä.[22]
Julkaisutoiminta

Jehovan todistajat tarjoavat kiinnostuneille mahdollisuuden maksuttomaan raamatuntutkiskeluun liikkeen julkaisemia apuvälineitä käyttäen. Muutaman viime vuoden ajan pääasiassa on käytetty kirjaa Mitä Raamattu todella opettaa uusien opettamisessa. Järjestö julkaisee myös kahta lehteä. Vartiotorni on järjestön oman ilmoituksen mukaan painosmäärältään maailman suurin uskonnollinen lehti. Kutakin numeroa painetaan keskimäärin 52946000 kappaletta 240 kielellä.[28] Aiemmin lehdet olivat saatavilla nimellistä korvausta vastaan, mutta nykyisin halukkaat voivat antaa niiden kustannuksien kattamiseksi vapaaehtoisen lahjoituksen. Herätkää! on edellisen sisarlehti ja painottuu ajankohtaisiin asioihin. Vartiotorni ilmestyy kahdesti kuussa. Vuoden 2008 alusta lähtien toinen kuukausittaisista numeroista on pääasiassa liikkeen jäsenille tarkoitettu ja sisältää viikoittaiset, valtakunnansalilla sunnuntaisin tutkittavat aineistot. Herätkää!-lehti ilmestyy kerran kuussa.
Vuonna 2012 avattiin Jw.org-verkkosivusto, joka on luettavissa yli 500 kielellä ja josta voi ladata todistajien kirjallisuutta yli 750 kielellä. Se on maailman käännetyin verkkosivusto (8/2014)[29]
Vuonna 2014 avattiin JW Broadcasting -verkkosivusto, joka sisältää perheystävällistä netti-televisiota tekstitettynä ja suoria lähetyksiä sekä monia järjestön videoita, musiikkia, audiodraamoja ja dramatisoitua raamatunlukua.[30]
Hallinto

Liikkeen toiminta on erittäin järjestäytynyttä, ja sen hallinto on jaettu useisiin pieniin portaisiin. Sen ylin johto on Warwickissa, New Yorkin osavaltiossa sijaitseva hallintoelin. Kussakin maassa toimintaa johtaa haaratoimisto. Suomen haaratoimisto sijaitsee Vantaan Tikkurilassa. Haaratoimistoa johtaa niin sanottu haaratoimistokomitea. Sen lisäksi maa on jaettu alueisiin, joiden toimintaa ohjaa aluevalvoja, ja näitä Suomessa on kaksi. Alueet puolestaan on jaettu kierroksiksi. Jokaisella kierroksella on kierrosvalvoja, joka vuoroviikoin vierailee kaksi kertaa vuodessa kierroksensa jokaisessa seurakunnassa. Suomessa on 17 kierrosta.
Kierrokset muodostuvat seurakunnista, jotka ohjaavat paikallisten sananpalvelijoiden toimintaa. Kierrosvalvojia ja piirivalvojia sanotaan myös matkavalvojiksi. Seurakuntaa johtaa vanhimmisto, jonka valinnasta huolehtivat ylemmät portaat. Jokaisessa seurakunnassa on muun muassa vanhimmiston koordinaattori, palvelusvalvoja, sihteeri, Vartiotornin tutkistelun valvoja ja teokraattisen palveluskoulun valvoja. Useat näistä tehtävistä kiertävät vuosittain. Raamatun ohjeeseen perustuen vain miespuolisia käytetään seurakunnan valvojina ja opettajina. Lisäksi seurakunnissa on nimitettyjä avustavia palvelijoita, joista jokaisella saattaa olla jokin nimenomainen tehtävä kuten vastata seurakunnan kirjallisuudesta, huolehtia äänentoistolaitteista ja lavasta tai toimia konventeissa yleisöpalvelijoina. Kaikki vanhimmat ovat jossain vaiheessa ensin avustavia palvelijoita.
Toiminnan rahoitus
Jehovan todistajat käyttävät rahaa muun muassa haaratoimistojen ja konventtisalien rakentamiseen sekä seurakuntien rakentamien valtakunnansalien ylläpitoon. Koska Vartiotorni-seura julkaisee uskonnollista kirjallisuutta, rahaa tarvitaan myös painokoneiden ja -tarvikkeiden hankintaan ja huoltoon. Haaratoimistoissa tapahtuvan painamisen suorittavat haaratoimiston tiloissa asuvat vapaaehtoistyöntekijät, joille järjestetään ylläpito ja nimellinen rahallinen korvaus henkilökohtaisia tarpeita varten. Myös jotkin muut järjestölle kokoaikaista työtä tekevät, esimerkiksi lähetystyöntekijät, saavat korvausta. Kenellekään ei kuitenkaan makseta varsinaista palkkaa.
Kaikki toiminta rahoitetaan jäseniltä ja toiminnasta kiinnostuneilta saatavilla lahjoituksilla.[31] Vartiotorni-seura myöntää lainaa yksittäisille seurakunnille, jotka haluavat rakentaa käyttöönsä valtakunnansalin tai peruskorjata sen.[32]
Järjestöllä oli 1990-luvulle saakka käytössä erityinen kirjallisuuden hinnasto, jonka perusteella veloitettaessa jokainen seurakunnan julistaja hankki maksullista kirjallisuutta omaan käyttöönsä ja edelleen myytäväksi saarnaamistyössä. Vuoden 1990 tammikuussa Yhdysvaltojen korkein oikeus päätti uskonnollista kirjallisuutta myyvän televisio-evankelistan Jimmy Swaggartin tapauksessa, että uskonnollisen kirjallisuuden myynnistä täytyi maksaa veroa. Vartiotorni-seura toimitti tapauksen oikeuskäsittelyn yhteydessä ns. amicus curiae -vetoomuksen, jolla se vetosi uskonnollisen kirjallisuuden myynnin verovapauden säilyttämisen puolesta.[33] Maaliskuusta 1990 alkaen kirjallisuudella ei ollut Yhdysvalloissa enää hinnastoa, vaan kirjallisuuden tuottaminen rahoitettiin vapaaehtoisin lahjoituksin. Käytäntö levisi vuosikymmenen kuluessa kaikkiin maihin, joissa Jehovan todistajilla oli toimintaa.
Vartiotorni-seura ei ole julkaissut yleisön saataville lukuja omaisuudestaan tai toiminnan taloudellisesta laajuudesta. Vuonna 2003 Newsday.com-julkaisu sijoitti New Yorkiin rekisteröidyn Vartiotorni-seuran New York City Top Private Companies 2003 -listan 34. sijalle sen vuosittaisten noin 951 miljoonan dollarin tulojen perusteella.[34]
Entinen hallintoelimen jäsen Raymond Franz on esittänyt kritiikkiä omaisuuden asemasta Jehovan todistajien toiminnassa. Hän kertoo[35] kirjassaan Crisis of Conscience Meksikon Jehovan todistajista. Franzin mukaan Meksikon lainsäädännön kiellettyä kaikilta uskonnollisilta järjestöiltä omaisuuden kuten kiinteistöjen omistamisen Vartiotorni-seura kehotti New Yorkin päätoimistosta käsin Meksikon Jehovan todistajia luopumaan julkisissa kokouksissa ja konventeissaan rukouksista ja lauluista sekä kenttäpalveluksessa Raamatun käytöstä voidakseen säilyttää valtakunnansalinsa hallinnassaan. He rekisteröityvät uskonnollisen yhdyskunnan sijaan kulttuuriyhdistykseksi, ja heidän kokoontumisiaan kutsuttiin ”kulttuuritapaamisiksi” ja seurakuntia ”yhtiöiksi”. Sellaisista nimityksistä kuin ”kaste” luovuttiin, jotta valtakunnansalit eivät olisi siirtyneet valtion hallintaan, vaikka kokoontumista tiloissa ei olisi rajoitettu. Franzin mukaan tämä järjestely säilytettiin aina lainmuutokseen 1990-luvun vaihteeseen saakka.
Rakennus- ja humanitaarinen työ

Jehovan todistajat tunnetaan rakennustyöstään. Kansainväliset ja alueelliset rakennusryhmät tekevät valtakunnansaleja ns. pikasali-menetelmällä. Pikasali tarkoittaa, että suuri ryhmä jäseniä rakentaa valtakunnansalin yhden tai kahden viikonlopun aikana valmiiden perustusten päälle. Myös suuret rakennusprojektit toteutetaan lähes kokonaan vapaaehtoisvoimin. Kaikki Jehovan todistajien seurakunnat Suomessa kokoontuvat nykyisin tarkoitukseen rakennetuissa valtakunnansaleissa.
Järjestö osallistuu varojen salliessa jonkin verran hätäapuluontoiseen avustustyöhön. Afrikassa on avustettu järjestön hutu- ja tutsi-todistajia Ruandan verilöylyn aikaan. Humanitaarinen työ on ensisijaisesti muiden jäsenten auttamista. Paikoin liikkeen rakennuksia on voitu käyttää tilapäissuojina. Lääkkeitä ja vaatteita on jaettu muutamille kouluille ja orpokodeille Gomassa.[36]
Näkemykset ja käytännöt
Näkemysten perusta

Jehovan todistajat ovat protestanttisten kirkkojen kanssa yhtä mieltä siitä, että Raamattu on uskon ja opin ylin ohje. Heidän mukaansa Raamattu on kaikilta osin erehtymätön ja ristiriidaton.
Liikkeen jäseniltä vaaditaan hallintoelimen kulloisenkin raamatuntulkinnan hyväksymistä, eikä päälinjoista poikkeavan näkemyksen muodostamista hyväksytä. Poikkeavan tulkinnan esille tuominen saattaa johtaa jopa erottamiseen seurakunnasta.
Jehovan todistajien raamatuntulkinta on liikkeen historian aikana kokenut lukuisia muutoksia. Jatkuvat oppimuutokset ovat liikkeen mukaan ”Raamatun ymmärtämisessä tapahtunutta edistymistä” ja ”valon kirkastumista”. Jehovan todistajat käyttävät puhekielessä ja kirjallisuudessa liikkeen kulloinkin voimassa olevasta raamatuntulkinnasta ja oppijärjestelmästä yleiskäsitettä ”totuus”.
Liikkeen piirissä on laadittu oma englanninkielinen raamatunkäännös, Uuden maailman käännös, josta suomennos on tehty. Kääntäjien mukaan siinä on pyritty mahdollisimman sanatarkkaan käännökseen alkutekstistä nykyenglantiin ja sitä kautta muihin kieliin. Jotkut raamatunoppineet arvostelevat Uuden maailman käännöksen käännösratkaisuja Jehovan todistajien raamatuntulkintaa tukeviksi.[37]
Katso myös: Jehovan todistajien Uuden maailman käännös
Opetukset

Liikkeessä korostetaan Jumalan persoonanimen Jehova käyttöä. Jehovan todistajat eivät usko kolminaisuuteen. Jeesus Kristus on heidän mukaansa Jumalan poika, luotu olento. Jehovan todistajat uskovat, että Jeesus on tällä hetkellä Kuningas taivaassa. Hänellä on alku, kun taas Jehova Jumalalla ei ole alkua eikä loppua. Pyhä Henki taas on Jumalan toimiva voima. Heidän mukaansa ihminen on Jumalan luoma kokonaisuus, elävä sielu. Syntiinlankeemuksen jälkeen ihminen on luonnostaan kuolevainen, mutta hän voi saada kuolemattomuuden Jumalan lahjana (ns. konditionalismi). Ihmisen pelastus perustuu Jeesuksen kidutuspaalussa kärsimään kuolemaan, sovintouhriin eli lunnaisiin. Helvetin olemassaolo ikuisena kidutuspaikkana kiistetään. Syntiset ihmiset hävitetään Jumalan määräaikana olemattomiin (ns. annihilationismi).
Jehovan todistajien mukaan ihmiskunta on elänyt vuodesta 1914 lähtien Matteuksen 24. luvussa mainituissa ”viimeisissä päivissä”. He uskovat, että tulevaisuudessa Jehova Jumala poikansa Jeesuksen Kristuksen välityksellä hävittää nykyisen maailmanjärjestyksen ja sen kannattajat Harmageddonin sodassa. Sen jälkeen uskolliset kristityt ennallistavat maapallon Edenin puutarhan kaltaiseksi paikaksi, jossa ihmiset saavat asua ikuisesti. Harmagedonin jälkeen uskotaan alkavan ylösnousemus, jossa ennen Harmagedonia kuolleet uskolliset Jumalan palvelijat herätetään eloon kuolleista. Jeesus Kristus ja valitut 144 000 taivaassa olevaa johtavat ihmisiä paratiisin ennallistustöissä.
Tuhannen vuoden kuluttua Harmagedonista Kristus luovuttaa kuninkuuden takaisin Jumalalle, jolloin Harmagedonissa ”syvyyteen heitetty” Saatana päästetään vapaaksi koettelemaan viimeisen kerran ketkä ovat uskollisia Jumalalle. Tämän koetuksen jälkeen Jumala tuhoaa Saatanan lopullisesti. Jehovan todistajien mukaan ihmiset on ennen viimeistä koetusta saatettu takaisin samanlaiseen täydelliseen tilaan, jossa Adam ja Eeva alun perin olivat ennen syntiinlankeemusta.
Jehovan todistajien kastekäsitys on baptistinen eli sellainen, että kastaa kuuluu vain uskonsa tunnustaneita. Jehovan todistajien kasteet ovat baptistisen kastekäsityksen omaavien kristillisten yhteisöjen tapaisia sikälikin, että kaste toimitetaan upoksissa käyttämällä. Baptistisenkaan kastekäsityksen omaavat kristilliset yhteisöt eivät kuitenkaan pidä Jehovan todistajien kasteita pätevinä, koska Jehovan todistajat eivät tunnusta kolminaisuusoppia. Jehovan todistajat puolestaan eivät pidä pätevinä mitään muita kasteita kuin omiaan.
Jehovan todistajat uskovat raamatuntulkintansa pohjalta, että kristittyjä on kahta luokkaa: orjaluokan 144000 voideltua, jotka kuolleessaan menevät taivaaseen hallitsemaan ihmiskuntaa Jeesuksen Kristuksen kanssa, ja maanpäälliseen paratiisiin pääsyä odottavat muut Jehovan palvojat. Apostolit, varhaiskristityt ja nykyisin noin 11000 orjaluokan jäseneksi tunnustautuvaa muodostavat tuon 144000 taivaallisen hallitsijan joukon.
Jumalan palveleminen
Liikkeen jäsenet uskovat, että uskollisia Jumalan palvelijoita on ollut kautta ihmiskunnan historian aina Vanhan testamentin Aabelista alkaen.[38] Maan päällä ollessaan Jeesus Kristus opetti totuuden Jumalasta ja perusti kristillisyyden. Heidän käsityksensä mukaan alkuperäinen kristillisyys kuitenkin turmeltui ja katosi apostolien ajan jälkeen. Tällöin kirkko alkoi kahmia itselleen maallista valtaa muuttaen opin osin pakanalliseksi ja yritti tukahduttaa puhtaan palvonnan. Jehovan todistajien jäsenet kuitenkin ajattelevat, että kaikkina vuosisatoina Jumalalla on ollut maan päällä ainakin joitakin vilpittömiä palvelijoita heihin kohdistuneesta vainosta huolimatta.
Liikkeen nykyinen toiminta alkoi 1870-luvun alkupuolella eräästä Raamattua tutkivasta ryhmästä Alleghenyssä Pennsylvaniassa. Heidät tunnettiin tuolloin raamatuntutkijoina. Yhteisön käsityksen mukaan Jehova Jumala alkoi tuolloin koota kansaansa. Adventisteilta vaikutteita saanut Raamatuntutkijat-ryhmän johtaja Charles Taze Russell julisti, että Jeesus oli jo läsnä näkymättömästi vuodesta 1874 alkaen. Samalla hän alkoi tutkia kriittisesti kristillisten kirkkojen oppeja. Jehovan todistajat uskovat, että vuonna 1919 Jumala havaitsi, että maan päällä vain nuo raamatuntutkijat saarnasivat Kristuksen näkymätöntä läsnäoloa ja puhdasta kristillistä oppia. Tämän pohjalta Jehovan todistajat uskovat, että he ovat ainoita tosikristittyjä ja että Jumala ohjaa yhteisöä.[39]
Kokoukset

Kokoontumispaikkoja ovat valtakunnansalit, jotka ovat heidän jumalanpalveluspaikkojaan. Valtakunnansalit ovat yleensä yksinkertaisia ja vaatimattomasti koristeltuja. Jumalanpalveluksessa ei käytetä kuvia, joten saleissa ei myöskään ole ikoneita eikä uskonnollista kunnioitusta saavia maalauksia. Miehet hoitavat seurakunnissa opetuksen. Palveluksessa seurakuntalaiset kutsuvat toisiaan yleensä veljiksi ja sisariksi, esimerkiksi veli Virtanen. Kokouksia on yhteensä 3–4 tuntia viikossa. Joka kokouksessa käsitellään raamatullisia aiheita eri tavoilla.
Erityisesti yleisölle suunnattu kokous on sunnuntaina pidettävä 30 minuutin mittainen yleisöesitelmä ja sen jälkeen tapahtuva tunnin mittainen Vartiotorni-lehden tutkistelu. Tutkistelussa käydään läpi yksi lehden Raamattua tulkitsevista artikkeleista. Artikkelit on jaettu numeroituihin kappaleisiin. Niin sanottu Vartiotornin yhteenvetojen lukija lukee kappaleen kerrallaan, ja tämän jälkeen puheenjohtaja esittää yleisölle lehteen painetut, luettuun kappaleeseen kuuluvat kysymykset. Vastaukset löytyvät yleensä suoraan kappaleista, mutta osa kysymyksistä on luonteeltaan pohtivia, ja erityisesti kokeneemmat Jehovan todistajat esittävät niihin vastauksena liikkeen opin puitteissa olevia näkökulmia.
Arkena on valtakunnansalissa yksi kokous Kristityn elämä ja palvelus, joka aloitti vuoden 2016 alusta.[40]
Kokous kestää kokonaisuudessaan 1h 45min ja sen osat ovat:
Jumalan sanan aarteita. Ohjelmassa käsitellään viikoittaisen raamatunlukuohjelman piirteitä.
Valmennusta kenttäpalvelukseen. Käsittelee nimensä mukaisesti saarnaamistyön eri muotoja, sisältää pari-kolme harjoitustehtävää.
Elämä kristittynä (45min), sisältää
yksi tai kaksi osuutta, jotka auttavat kuulijoita soveltamaan Raamatun periaatteita (15min)
Seurakunnan raamatuntutkistelu, käsitellään kysymyksin ja vastauksin. (30min)
Aiemmin seurakuntalaiset lisäksi kokoontuivat arkena pienissä määrätyissä ryhmissä yksityiskoteihin kirjantutkiskeluksi kutsuttuun tilaisuuteen, mutta vuoden 2009 alusta alkaen seurakunnan kirjantutkiskelu valtakunnansalilla korvasi yksityiskodeissa pidettävän tilaisuuden. Kokousten ohjelma ja käytettävät julkaisut ovat yhtenäiset kautta maailman, joten missä tahansa päin maailmaa Jehovan todistajat käyvät läpi kokouksissa saman aineiston. Seurakunnan kokoukset aloitetaan ja päätetään yhteislaululla (nk. Valtakunnan laulut) ja rukouksella, jonka pitää joku veljistä lavalta salin etuosasta. Myös kokousten välissä lauletaan. Kokous päättyy lauluun ja rukoukseen.
Kokousten lisäksi Jehovan todistajat järjestävät suurempia tapahtumia, konventteja, kolme kertaa vuodessa: kaksi pienempää kierroskonventtia, joihin kokoontuvat kaikki kierroksen osan seurakunnat (yleensä 5–7 seurakuntaa ja noin 500 henkeä), ja isompi aluekonventti kesällä, johon kokoontuvat piiriin kuuluvat jäsenet (yleensä noin 4 000–6 000 Jehovan todistajaa kerralla. Kesän aluekonventit Suomessa järjestetään tavallisimmin Helsingissä, Tampereella ja Oulussa. Lisäksi on ruotsinkielinen aluekonventti Hämeenlinnassa. Yhteispohjoismainen englanninkielinen aluekonventti kiertää vuorovuosin eri Pohjoismaissa. Vuonna 2016 se pidettiin Helsingissä. Konventtisalit, joissa kierroskonventit pidetään, ovat ulkoasultaan samanlaisia kuin pienemmät valtakunnansalit. Suomessa on kolme konventtisalia, yksi Hämeenlinnassa, yksi Varkaudessa sekä Oulun konventtisali Ouluun kuuluvassa Kellossa.
Uskonnolliset symbolit ja juhlapyhät

Liikkeessä ei hyväksytä uskonnollisten symbolien, kuten ristin tai kuvien, käyttöä. Kuvien ja symbolien käyttöä pidetään epäjumalanpalveluksena. Vaikka risti oli vielä osittain käytössä Russellin aikana, nykyisin Jehovan todistajat eivät käytä ristiä perustellen sitä seuraavasti:
Jeesuksen teloitusväline ei saa olla arvostuksen kohde, koska se on surmaamisväline.
Jeesuksen uskotaan teloitetun suorassa paalussa, ei ristillä.
Risti tuli heidän mukaansa varhaiseen kristinuskoon pakanakäännynnäisten mukana. Perusteina käytetään sitä, että monet muinaiset pakanakansat, kuten egyptiläiset ja babylonialaiset, käyttivät ristejä uskonnollisissa toimituksissa.
Risti ja kruunu seppeleen ympäröimänä oli raamatuntutkijoiden ja myöhemmin Jehovan todistajien tunnus vuosina 1891–1931.[41] Ristin käytöstä luovuttiin, kun liikkeessä alettiin tulkita ristin liittyvän pakanallisiin uskontoihin. Tunnus, jossa risti esiintyy, on liikkeen perustajan Charles Taze Russellin haudalla. Nykyisin ristiä ei käytetä osana visuaalista ilmettä julkaisuissa tai liikkeen logossa, vaan ristin ja kruunun on korvannut torni.
Liikkeessä ei myöskään hyväksytä kirkollisten juhlapyhien viettoa, koska joulun, pääsiäisen, juhannuksen ja muiden juhlapyhien alkuperä on Jehovan todistajien käsityksen mukaan pakanuudessa. Lisäksi kyseisiin juhliin liittyy heidän mukaansa pakanuudesta peräisin olevia tapoja, kuten joulukuusi ja pääsiäismunat, sekä joskus myös moraalittomuutta. Ainoa vuotuinen uskonnollinen juhlapäivä, jota Jehovan todistajat viettävät, on Jeesuksen kuoleman muistojuhla eli muistonvietto keväällä, juutalaisen pesahin aikoihin.
Saarnaamistyö
Jokaisen seurakunnan jäsenen odotetaan saarnaavan mahdollisuuksiensa mukaan haluamallaan tavalla. Tavallisesti Jehovan todistajat tunnetaan ovelta ovelle -saarnaamisestaan. Kunkin kalenterikuukauden lopussa kukin seurakunnan jäsen palauttaa seurakuntaansa raportin, jossa ilmoitetaan kuukauden ajalta julistamistyön määrä sekä tiedot saarnaamistyössä jaetuista painotuotteista. Jokaisen kastetun todistajan on tehtävä saarnaamistyötä vähintään tunti kuukaudessa, mikä voi käytännössä olla vaikkapa keskustelua hengellisistä asioista ei-uskovan sukulaisen kanssa. Seurakunnassa ei voi saada vastuutehtäviä, ellei käytä saarnaamistoimintaan riittävästi aikaa. Poikkeuksena yhden tunnin vaatimuksesta voi seurakunnan vanhimmista muodostettu palveluskomitea sallia erityistapauksessa raportoinnin saarnaamistyötä vain 15 minuuttia kuukaudessa. Kevennetyn järjestelyn pariin voi päästä, mikäli saarnaaminen on hankalaa esimerkiksi iän tai sairauden vuoksi.[42] Mikäli jäsen ei raportoi kuukaudessa vähintään yhtä tuntia tai kevennetyssä tapauksessa 15 minuuttia, häntä kutsutaan epäsäännölliseksi julistajaksi. Mikäli raportoimattomuus edelleen jatkuu puolen vuoden ajan, julistajasta tulee toimeton.[43]
Järjestys ja säännöt seurakunnissa

Jehovan todistajien seurakunnissa kurinpidon hoitaa vanhimmisto. Vanhimmistoilla on käytettävissään Vartiotorni-seuran julkaisema kirja Kiinnittäkää huomiota itseenne ja koko laumaan, jossa annetaan muun muassa kurinpitomenettelyä koskevia yksityiskohtaisia ohjeita vanhimmille. Tavallinen liikkeen jäsen ei voi saada kirjaa katsottavaksi, eikä siihen viitata muussa liikkeen julkiseksi tarkoittamassa materiaalissa. Kirjan ohjeistuksia täydennetään aika ajoin. Kurinpitotoimia ovat muun muassa julkinen ojennus ja erottaminen. Erottamista edeltää seurakunnallisen oikeusistuimen eli oikeuskomitean istunto, jossa henkilön synnin vakavuutta arvioidaan ja päätetään mahdollisesta kurinpitotoimista. Erottamisen jälkeen vanhimmiston jäsenet pyrkivät käymään kunkin erotetun luona kerran vuodessa ohjatakseen hänet takaisin seurakunnan piiriin.
Vakaviksi luokiteltuja syntejä
Esimerkiksi seuraavat synnit luokitellaan sellaisiksi vakaviksi synneiksi, jotka katumattomina tekoina johtavat erottamiseen seurakunnasta:
Esiaviollinen seksi, aviorikos, räikeä epäpuhtaus [44]
Homoseksuaalinen seksi [45]
Luopumus: se, että kiistää jonkin Jehovan todistajien perusopetuksista tai osallistuu aktiivisesti muun uskontokunnan toimintaan [46][47]
Se, ettei karta verta (verensiirtojen ottaminen, veren luovuttaminen, veren syöminen)[48]
Uhkapelien pelaaminen [49]
Tupakointi tai huumeiden käyttö [44]
Alkoholin liiallinen väärinkäyttö [50]
Ehdokkaaksi asettuminen poliittisissa vaaleissa tai poliittinen toiminta esimerkiksi puolueissa [51]
Liikkeestä eroaminen
Jehovan todistajista voi erota kahdella tavalla:
Virallisella ilmoituksella. Henkilö voi joko suullisesti tai kirjallisesti ilmoittaa, ettei hän halua enää olla Jehovan todistaja.
Omalla toiminnallaan. Henkilö voi omalla käytöksellään osoittaa, ettei hän enää kuulu Jehovan todistajiin.[52]
Suhtautuminen seurakunnasta erotettuihin ja eronneisiin
Liikkeessä tuomitaan jyrkästi jäsenten kanssakäyminen seurakunnasta erotettujen tai eronneiden kanssa ei-välttämättömissä asioissa. Erottamisesta sanotaan:

Jehovan todistajat kehottavat liikkeen jäseniä välttämään läheistä kanssakäymistä myös sellaisten perheenjäsenten ja sukulaisten kanssa, jotka ovat eronneet tai tulleet erotetuiksi seurakunnasta. Samassa taloudessa asuvista kuitenkin sanotaan: ”Merkitseekö tämä sitä, että kristittyjen, jotka elävät erotetun perheenjäsenen kanssa samassa taloudessa, on vältettävä puhumista, syömistä ja päivittäistä kanssakäymistä hänen kanssaan? Vartiotornissa 15.4.1991 sivun 22 alaviitteessä sanotaan: ”Jos kristityssä huonekunnassa on erotettu sukulainen, hän on silti mukana huonekunnan normaaleissa jokapäiväisissä töissä ja toimissa.” Näin ollen perheenjäsenten päätettäväksi jää, missä määrin erotettu voisi olla mukana yhteisillä aterioilla ja muissa perheen toimissa. Toisaalta he eivät halua antaa veljille seurakunnassa sellaista vaikutelmaa, että kaikki on samoin kuin ennen erottamista.”[53] – – ”[Perheenjäsenen erottaminen tai eroaminen] merkitsee muutoksia siihen hengelliseen yhteenkuuluvuuteen, joka on saattanut vallita kodissa.”[54] Jos erotettu sukulainen asuu omassa taloudessa, kuten kotoa pois muuttanut aikuinen lapsi tai aikuiset sisarukset, yhteydenpito tällaiseen voidaan lopettaa lähes kokonaan:

Erotetulla on mahdollisuus palata takaisin Jehovan todistajaksi, mikäli hän on lakannut menettelemästä tai ajattelemasta tavalla, jonka takia hänet erotettiin. Mikäli erotettu tulee valtakunnansalille päästäkseen takaisin seurakunnan piiriin, hänet ohjataan vanhimmiston jäsenten puheille. Seurakunnan jäsenet eivät keskustele erotetun kanssa myöskään valtakunnansalilla sinä aikana, kun erotettu osoittaa katumustaan käymällä kokouksissa. Takaisinpääsyyn edellytettävä aika saattaa tapauksesta riippuen kestää muutamista kuukausista vuosiin. Erotetun tai eronneen, joka haluaa liittyä takaisin seurakuntaan, tulee osoittaa takaisinottoanomus hänet erottaneelle oikeuskomitealle. Komitea harkitsee anomusta ja antaa tarvittaessa ohjeita kuinka erotetun tulisi menetellä täyttääkseen paremmin vaatimukset takaisin ottamiseen. Mikäli erotettu hyväksytään takaisin seurakunnan jäseneksi, seurakuntalaiset, sukulaiset ja ystävät voivat jälleen tervehtiä, keskustella ja olla hänen kanssaan muutoinkin tekemisissä.
Mikäli liikkeen jäsen toistuvasti seurustelee seurakunnasta erotettujen tai eronneiden henkilöiden kanssa, seuraa siitä mahdollisten seurakunnallisten luottamustehtävien menetys ja lopulta seurakunnasta erottaminen. Sitä, joka on itse eronnut seurakunnasta, kohdellaan samalla tavalla kuin erotettua. Erottaminen koskee vain kastettua seurakunnan jäsentä. Niitä, jotka eivät ole käyneet kasteella ja jotka poistetaan tai poistuvat itse seurakunnan toiminnasta, ei kohdella edellä mainitulla tavalla, vaan kastetut liikkeen jäsenet voivat edelleen olla heidän kanssaan tekemisissä omantuntonsa mukaan.
Tavat

Suhde yhteiskuntaan
Jehovan todistajien opit painottavat yleensä rehellistä työtä sekä verojen, maksujen ja muiden velvoitteiden suorittamista samoin kuin kohtuullisuutta alkoholin käytössä. He pyrkivät noudattamaan lainsäädäntöä niin kauan kuin se ei ole ristiriidassa heidän vakaumuksensa kanssa.
Jehovan todistajat uskovat, että kristittyjen täytyy pysyä puolueettomina suhteessa yhteiskuntaan ja poliittisiin järjestelmiin. Siksi he eivät pidä puolueisiin kuulumista sopivana. Jehovan todistajat eivät myöskään äänestä eivätkä asetu ehdokkaiksi poliittisissa vaaleissa.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Vartiotorni-seura on edellyttänyt seurakuntien jäseniltä asepalveluksesta ja vuoteen 1996 asti siviilipalveluksesta kieltäytymistä.[55] Jehovan todistajia on tästä syystä vangittu, ja kieltäytyminen on toisinaan aiheuttanut liikkeen jäsenille vakavia vaikeuksia totalitaarisissa maissa. Toisen maailmansodan aikana Saksassa noin 2000 liikkeen jäsentä menehtyi keskitysleireillä ja vankiloissa kieltäydyttyään esittämästä natsitervehdystä ja palvelemasta asevoimissa.[56][57] Jehovan todistajiin kohdistettiin väkivaltaa myös joissakin muissa maissa, sillä heidän katsottiin olevan uhka sotaponnisteluille ei-nationalistisen maailmankatsomuksensa vuoksi. Tämän jälkeen Vartiotorni-seuran toiminta kiellettiin esimerkiksi Kanadassa, Australiassa ja Suomessa.[58] Suomessa Vartiotorni-seuran toiminnan kieltämistä edelsi sen julkaisujen Hallitus ja rauha ja Vapaus kansoille takavarikointi 18.1.1940 oikeusministeriön päätöksellä.[59]
Arvostelua ja toiminnan rajoituksia
Vaikka Jehovan todistajista eroaminen on sinänsä helppoa, entisten jäsenten mukaan eroaminen koetaan kuitenkin vaikeaksi, sillä Jehovan todistajiksi jääneet ystävät, perheenjäsenet ja sukulaiset pakotetaan karttamaan seurakunnasta erotettua tai eronnutta. Seurakuntien sisäisen oikeudenkäytön piirteiden, kuten kielteiseen suhtautumiseen seurakunnan jäsenten välisiin maallisiin oikeudenkäynteihin, on pelätty edesauttavan muun muassa lasten hyväksikäyttäjien toimintaa. Esimerkkinä tästä on toimintaa arvostellut entinen hallintoelimen avustaja Barbara Anderson.[60]
Ranskassa vuonna 1996 parlamentaarinen selvitystyöryhmä luokitteli järjestön yhdeksi 173 vaaralliseksi epäillyistä lahkosta, joita tarkkailemaan perustettiin erityinen toimielin.[61] Sittemmin Jehovan todistajien toiminnan verovapaus Ranskassa poistettiin ja valtio vaati Ranskan Jehovan todistajilta suurta jälkiveroa takautuvasti vuosilta 1993–1996. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin teki vuonna 2011 päätöksen, että Ranska on tässä rikkonut Jehovan todistajien oikeuksia, ja heinäkuussa 2012 se määräsi Ranskan maksamaan 4,5 miljoonaa euroa todistajille. Venäjällä oikeus päätti maaliskuussa 2004 kieltää liikkeen toiminnan Moskovan alueella. Oikeuden mielestä liikkeen käytännöt rikkovat perheitä, ajavat itsemurhaan ja uhkaavat sen jäsenten terveyttä kieltämällä verensiirrot.[62] Kulttien ja uususkontojen toimintaa käsittelevä järjestö tosin toteaa, että ”kulttien vastaisten liikkeiden asennetta Jehovan todistajia ja muita uskonnollisia yhteisöjä kohtaan pidetään ihmisoikeusasianajajien piirissä syrjivänä; useimmat kulttien vastaiset järjestöt eivät ole pystyneet toimittamaan väitteidensä tueksi todisteita; useimmat järjestöt eivät ole maininneet Jehovan todistajien panosta uskonnonvapauden puolesta”.[63]
Venäjän korkein oikeus on julistanut Jehovan todistajain hallintokeskuksen ääriliikkeeksi 20. huhtikuuta 2017. Päätös merkitsee YLEn mukaan sitä, että sen toiminta katsotaan kielletyksi ja varat takavarikoidaan.[64][65]
YK-NGO-liittolaisuusjäsenyys 1992–2001
Jehovan todistajien Vartiotorni-seura haki vuonna 1991 YK:n tiedotusosaston NGO-liittolaisjäsenyyttä, ja se hyväksyttiin NGO-jäseneksi vuonna 1992. Vartiotorni-seuran erikoisalaksi mainittiin ihmisoikeudet, ja se julkaisi tuona aikana muutamia YK:ta ja ihmisoikeuksia myönteisessä valossa käsitteleviä kirjoituksia etenkin Herätkää!-lehdessä.[66] Jehovan todistajat osallistuivat eri järjestöjensä kautta myös YK:n ihmisoikeuskomission toimintaan.[67]
Liittolaisjäsenyys päättyi vuonna 2001[68] vain päiviä sen jälkeen, kun jäsenyys tuli julkisuuteen,[69] ja esiin nostettiin se, että Jehovan todistajat pitävät teologiassaan YK:ta Ilmestyskirjan petona ja ovat maininneet sen olevan ”Jumalan valtakunnan Jumalaa pilkkaava väärennös”[70] ja että he ovat jo vuosia arvostelleet muita uskontokuntia yhteistyöstä YK:n kanssa.[71]
Lukuisista yhteydenotoista johtuen YK julkaisi 4.3.2004 internetsivuillaan asiaa koskevan tiedotteen,[72] jossa mainittiin Jehovan todistajien YK-liittolaisuuteen vaaditun muun muassa, että järjestö jakaa YK:n peruskirjan ihanteet. Uskontokunta ei ole kommentoinut tapausta.
Asepalveluksesta ja siviilipalveluksesta kieltäytyminen
Jehovan todistajat uskovat, että kristittyjen tulee pidättäytyä väkivallasta ja aseellisen puolustuksen harjoittelemisesta. Asepalveluksen suorittamisesta kieltäytyminen on johtanut tuhansien asevelvollisuusikäisten Jehovan todistajien vangitsemisiin eri maissa. Jehovan todistajat kieltäytyivät vuosikymmenien ajan myös asepalvelusta korvaavan siviilipalveluksen suorittamisesta. Vartiotorni-seura perusteli siviilipalveluksesta kieltäytymistä muun muassa siten, että siviilipalvelus oli tarkoitettu pelkästään asepalveluksen korvikkeeksi, ja sen suorittaminen rikkoisi Raamatussa kristityille annettua kehotusta pysytellä puolueettomina.[73] Nämä perustelut kumottiin ja näkemystä siviilipalveluksesta muutettiin vuonna 1996, jolloin Vartiotorni-lehti salli liikkeen jäsenille siviilihallinnon alaisen, ei-sotilaallisen siviilipalveluksen suorittamisen.[74] Ennen muutosta tuhannet Jehovan todistajat eri maissa kärsivät vankilatuomion kieltäydyttyään asepalveluksesta ja myös sitä korvaavasta siviilipalveluksesta.
Useat Euroopan maat, kuten Ruotsi,[75] Saksa, Hollanti, Ranska, Puola[76] ja Suomi, ovat sittemmin toisen maailmansodan jälkeisenä ajanjaksona eri järjestelyjä käyttäen vapauttaneet Jehovan todistajat rauhanaikaisen asepalveluksen ja siviilipalveluksen suorittamisesta.[77] Muualla maailmassa vapautus palveluksesta on annettu esimerkiksi Israelissa,[78] Armeniassa[79] ja Kirgisiassa[80]. Sellaisissa maissa, joissa Jehovan todistajilla ei ole vapautusta, kuten Kreikassa ja Venäjällä, monet heistä suorittavat nykyisin siviilipalveluksen. Joulukuussa 2005 yli tuhat Jehovan todistajaa oli aseistakieltäytymisen takia vangittuna Etelä-Koreassa, koska maan lainsäädäntö ei tunne lainkaan mahdollisuutta siviilipalvelukseen.[81][82]
Totaalikieltäytyminen Suomessa
Suomessa vuonna 1987 voimaan tulleen lain mukaan Jehovan todistajien on ollut mahdollisuus saada vapautus asevelvollisuuden suorittamisesta rauhan aikana.[83] Asevelvollisuusikäinen Jehovan todistaja saa seurakunnan todistuksella lykkäystä kolme vuotta kerrallaan kunnes täyttää 28 vuotta, jolloin hänet seurakunnan jäsenenä vapautetaan rauhanaikaisesta palveluksesta.
Ennen vapautuslain voimaantuloa Jehovan todistajat tuomittiin totaalikieltäytyjinä vapausrangaistuksiin. Toisen maailmansodan aikana tuomio kieltäytymisestä oli esimerkiksi kolme ja puoli vuotta kuritushuonetta.[84] Vuodesta 1947 vuoteen 1961 kieltäytyviä Jehovan todistajia pidettiin Hangon Rannikkopatteriston järjestämässä ja vartioimassa leirissä Raaseporin ulkosaaristossa Hästö-Busön linnakesaarella 240 vuorokautta, jonka päälle annettiin 3–6 kuukauden vankeusrangaistus.[85] Vuonna 1959 kieltäytymisrangaistuksia pidennettiin. Vuodesta 1961 lähtien Jehovan todistajat määrättiin palvelemaan Karvian erityistyölaitokseen, joka perustettiin vuonna 1960 lakkautetun Karvian varavankilan tilalle.[86][87] Karvian erityistyölaitoksessa Jehovan todistajien pakollinen palvelusaika oli noin kaksi vuotta[88], ja se oli suoritettava suljettuna, ilman mahdollisuutta liikkua laitoksen alueella tai sen ulkopuolella.[89] Laitoksen olosuhteita alettiin julkisuudessa luonnehtia keskitysleirimäisiksi.[90][89]
Presidentti Urho Kekkonen vieraili laitoksessa elokuussa 1968 ja laitos suljettiin vuonna 1969.[91] Jehovan todistajia alettiin tuomita muiden kieltäytyjien tavoin yhdeksän kuukauden vankeusrangaistuksiin, kunnes vapautusmenettely astui voimaan vuonna 1987.
Puolustusministeriö ilmoitti 4. joulukuuta 2006 aikeista asettaa työryhmä selvittämään Jehovan todistajien asevelvollisuuden suorittamisesta vapauttamisen tarpeellisuutta.[92] Jehovan todistajien maanpuolustusvelvollisuutta selvittänyt toimikunta, joka asetettiin tehtäväänsä 14.3.2007, sai toimeksiannokseen selvittää Jehovan todistajien vapauttamisesta asevelvollisuuden suorittamisesta eräissä tapauksissa annetun lain tarpeellisuuden ja suhteen perustuslain säännöksiin sekä tehdä ehdotuksen sääntelyn uudistamiseksi. Toimikunta ei kyennyt tekemään lainsäädännöllistä ehdotusta asian ratkaisemiseksi vaan päätyi ehdottamaan asiasta laajaa lausuntokierrosta.[93]
Vuonna 2008 järjestetyltä laajalta lausuntokierrokselta saadut lausunnot olivat siinä määrin keskenään erimielisiä, että asiaan ei saatu lausuntokierroksen kautta ratkaisua.[94] Vuonna 2009 Puolustusvoimat pyysi ulkomailta lausuntoja siitä, miten asia on muissa maissa hoidettu. Puolustusministeriön tarkoitus oli perustaa jälleen työryhmä pohtimaan Jehovan todistajien vapautusta asevelvollisuudesta. Puolustusministeriön edustajan mukaan on mahdollista, että asialle ei lopulta tehdä mitään.[95]
Suomen Jehovan todistajien tiedottajan mukaan Jehovan todistajat kieltäytyvät ”asevelvollisuuden suorittamisesta sen kaikissa muodoissa” ja sen takia edelleen myös ”maanpuolustusvelvollisuudesta johdetusta” siviilipalveluksesta.[96][97] Vuosittain noin 150 Jehovan todistajaa hakee kutsunnoissa lykkäystä Jehovan todistajien vapautuslain perusteella.[98][99]
Moraali
Järjestön jäsenten moraalikäsitykset perustuvat liikkeen raamatuntulkintaan. He uskovat, että Raamatun mukaan ihmiselämä alkaa hedelmöityksestä, joten aborttia pidetään murhana. Homoseksuaalisuuden, esiaviollisen ja avioliiton ulkopuolisen seksin harjoittamista pidetään vakavana syntinä eli seurakunnasta erottamisen perusteena. Jumalanpalveluksessa pukeutuminen pidetään siistinä: länsimaissa kuten Suomessa miehet pitävät kokouksissa ja muissa hengellisissä kokoontumisissa pukua ja naiset mekkoa tai hametta. Viihde, joka sisältää rahan tai omaisuuden ihannointia, väkivaltaa, seksiä tai spiritismiä, tuomitaan. Korvakorut tai pitkät hiukset voivat miehillä estää vastuullisen aseman tai muiden tehtävien saamisen seurakunnan toiminnassa. Myöskään partaa ei pidetä suositeltavana, riippuen osin paikallisesta kulttuurista. Tärkeänä pidetään hyvää käytöstä ja lähimmäisenrakkautta sekä seurakunnassa että sen ulkopuolella.
Perhe-elämä
Seurustelu ja avioliitto
Jehovan todistajien opetuksen mukaan seurustelun tulee aina vakavasti tähdätä avioliittoon. Seurustelua suositellaan vain toisen kastetun Jehovan todistajan kanssa.[100] Liikkeen ohjeiden mukaan seurustelevan parin tulee välttää kahdestaan oleskelua sellaisissa tiloissa, joissa he saattaisivat syyllistyä sukupuoliseen kanssakäymiseen tai hellyydenosoituksiin, joita järjestö pitää sopimattomina.[101] Tämän vuoksi järjestön ohjeissa suositellaan, että seurustelevalla parilla on mukanaan aina ”esiliina” eli seuralainen, kun he viettävät aikaa paikassa, joka ei ole julkinen tila.[102]
Jehovan todistajia kehotetaan avioitumaan vain toisen todistajan kanssa.[100] Sen perustana pidetään Raamatussa 1.Korinttilaiskirjeessä () annettua neuvoa avioitua ”vain Herrassa”. Ulkopuolisen kanssa avioituminen ei johda erottamiseen seurakunnasta, mutta joitakin seuraamuksia on: esimerkiksi kaikkien seurakunnassa suoritettavien tehtävien menettäminen.[103] Jos ulkopuolisen kanssa avioituneen vanhemmat hyväksyvät avioliiton tai antavat sille ”hiljaisen hyväksynnän”, voi seurauksena olla palvelusetujen, kuten vanhimmistossa palvelemisen, menettäminen.
Perhe-elämässä noudatetaan tulkintaa Raamatun antamasta mallista. Mies on perheen pää ja tekee lopulliset päätökset. Vaimon tehtävä on tukea ja neuvoa miestä sekä kunnioittaa tehtyjä päätöksiä. Miestä kehotetaan rakastamaan sekä kunnioittamaan vaimoaan ja hoitamaan perhettään kuten Kristus seurakuntia. Perheessä aviomiehen tulee kantaa vastuu päätöksistä ja niiden seurauksista Jumalan edessä. Hänen tulee ottaa huomioon vaimonsa toiveet ja perheen etu. Vanhemmilla on vastuu opettaa lapsiaan. Tämä tapahtuu osittain perhetutkiskelumenetelmällä, jossa tutkitaan Vartiotorni-seuran julkaisemaa materiaalia. Lapsia ei kasteta syntyessä, vaan kaste tapahtuu lapsen omasta päätöksestä.
Avioero
Avioliittoa pidetään pyhänä, eikä sitä pidä purkaa muulloin kuin uskottomuuden vuoksi. Jos avioliitto puretaan perusteetta, osapuolet eivät voi tahoillaan avioitua uudelleen ennen kuin uskottomuus on osoitettu. Syynä on se, että Jehovan todistajat katsovat perusteetta puretun avioliiton olevan yhä voimassa Jumalan ja seurakunnan edessä, kunnes aviorikos on tapahtunut. Jos kuitenkin avioidutaan uudelleen, ”luvatta” avioituva yleensä erotetaan seurakunnasta.[104]
Seksi
Jehovan todistajien mukaan seksi kuuluu vain avioliittoon. Kaikkea seksuaalista käyttäytymistä muun kuin vihityn aviopuolison kanssa pidetään syntinä.[105] Myös itsetyydytys on kiellettyä, vaikkakaan sitä ei pidetä vakavana syntinä, vaan epäpuhtaana tapana, jonka harjoittamisesta tulee pyrkiä eroon muun muassa rukoilemalla anteeksiantoa Jumalalta.[106] Ehkäisyä ei kielletä, vaan seurakunnan jäsenille annetaan valinnanvapaus päättää elämänsä suunnasta: hankkiako perhe vai ei. Molempiin vaihtoehtoihin on jehovan todistajien mukaan löydettävissä raamatullisia perusteita. Aborttia ei hyväksytä.[107] Jehovan todistajat uskovat, että avioparienkin tulisi käyttää kohtuullista itsehillintää keskinäisessä seksuaalisessa kanssakäymisessään.
Alkoholi ja muut päihteet
Jäsenet saavat käyttää alkoholia, mutta humalahakuinen juominen on syntiä, ja alkoholismi voi olla erottamisen peruste. Tupakointi on liikkeen jäseniltä kiellettyä, koska se saastuttaa elimistöä 2. Korinttilaiskirjeen 7:1:n mukaisesti. Se kiellettiin 1970-luvulla, jolloin seurakunnan jäsenellä, joka tupakoi, oli puoli vuotta aikaa lopettaa tai hänet erotettaisiin seurakunnasta. Huumeiden käyttöä pidetään niin ikään syntinä. Lääkärin määräämiä lääkkeitä sen sijaan saa käyttää ohjeen mukaan.
Suhtautuminen ulkopuolisiin, kritiikkiin ja mediaan
Jehovan todistajat suhtautuvat kielteisesti jäsentensä läheiseen ystävystymiseen ulkopuolisten kanssa.[108] Jäseniä ei kannusteta osallistumaan aktiivisesti esimerkiksi koulun kerhoihin, urheiluseurojen tai kansalaisjärjestöjen toimintaan.[109] Kuitenkin kehotetaan olemaan avoin ja huomaavainen kaikille uskonnosta, rodusta, sukupuolesta tai iästä riippumatta.
Jehovan todistajien mukaan erityisesti entiset Jehovan todistajat levittävät siitä televisiossa ja sanomalehdissä joskus valheellisia tai vääristeltyjä tietoja. Tiedotusvälineissä on kerrottu tapauksista, joissa Jehovan todistaja on kieltäytynyt verensiirrosta tai kieltänyt sellaisen antamisen lapselleen, ja esitetty syytöksiä hyväksikäyttötapausten peittelystä seurakunnissa. Jehovan todistajien johto kieltää kaikki heitä kohtaan esitetyt syytökset ja pitää niitä vastustajien organisoimana panetteluna.[110]
Järjestö syyttää entisiä aktiivisia jäseniään eli luopioita vääristelyiden, valheiden ja puolitotuuksien levittämisestä. Jehovan todistajat suhtautuvat erittäin kielteisesti siihen, että entiset jäsenet ovat arvostelleet Jehovan todistajien toimintatapoja ja opetuksia julkisuudessa ja internetissä.[111]
Järjestö suosittelee, että seurakuntalaiset välttäisivät hakukoneiden käyttämistä etsittäessä tietoa Jehovan todistajista, sillä niiden kautta voi joutua entisten jäsenten ylläpitämille sivustoille.[112] Todistajat ovat yhä suorasukaisemmin kieltäneet jäseniään lukemasta internetistä aineistoa, jossa Jehovan todistajien uskonkäsityksiä tai toimintatapoja arvostellaan, vaikka muutoin todistajat mielellään hakeutuvat hengellisiin keskusteluihin eri tavalla ajattelevien kanssa. Tällaisten kriittisten tekstien lukemisen pelätään heikentävän Jehovan todistajien uskoa, koska entiset Jehovan todistajat eroavat muista keskustelukumppaneista siten, että he ovat joskus itsekin uskoneet Jehovaan, ja uskonsa menetettyään arvostelevat entisten veljiensä toimintaa.[111] Jehovan todistajat uskovat, että heihin kohdistettu kritiikki muiden kuin entisten jäsenten taholta on vainoa, joka kohdistuu heihin syyttä, ja että se todistaa Jehovan todistajien olevan se ns. tosi uskovien ryhmä, jota vainotaan Raamatun ennustusten toteutumiseksi.[113]
Vartiotorni-seura on viime aikoina puolustanut oikeuksiaan aktiivisemmin Internetissä julkaistua aineistoa vastaan. Tammikuussa 2006 The Guardian kertoi verkkoversiossaan, että lainauksia Vartiotorni-seuran julkaisemasta kirjallisuudesta esittänyt suosittu kanadalainen sivusto Quotes.Watchtower.ca suljettiin.[114] Jehovan todistajien laillinen yhdistys oli esittänyt sivuston pitäjälle 100000 Kanadan dollarin haasteen sulkea sivusto vedoten tekijänoikeusrikkomuksiin ja syyttämällä tekijää siitä, että tämän päätarkoitus on kiusata asianomistajaa lainaamalla valikoidusti Jehovan todistajien julkaisemaa kirjallisuutta.
Veri- ja elinsiirrot

Jehovan todistajat kieltäytyvät verta sisältävien elintarvikkeiden käyttämisestä ja verensiirroista. Tämä opetus perustuu heidän käsitykseensä Raamatun käskystä ”karttaa verta”. Heidän mukaansa verta ei saa säilyttää myöhempää käyttöä varten, ja siksi he pitävät myös veren luovuttamista sopimattomana. Kieltäytyminen verestä koskee kokoveren lisäksi myös verestä erotettuja punasoluja, valkosoluja, veriplasmaa ja verihiutaleita. Edellisistä eroteltujen veren osien, kuten hemoglobiinin ja albumiinin, vastaanottaminen jätetään nykyisin kunkin liikkeen jäsenen henkilökohtaisesti harkittavaksi. Tätä perustellaan muun muassa sillä, että sikiö saa raskauden aikana äidiltään joitakin veren pienempiä osasia.
Jehovan todistajien verioppien aiheuttamien vältettävissä olleiden kuolemantapausten määrää ei tunneta, mutta ottaen huomioon Jehovan todistajien määrän maailmanlaajuisesti, kuolemantapauksien määrä liikkuu vähintään tuhansissa. Pelkästään synnytyksissä äitien kuolinriskin tiedetään kasvavan yli tuhatkertaiseksi, 0,1 prosenttiin alle 0,0001 prosentista, kun äiti kieltäytyy verensiirroista.[115] Ottaen huomioon Jehovan todistajien lukumäärän, tämä merkitsee ainakin 1450 vältettävissä ollutta äidin synnytyskuolemaa vuosina 1995–2006.[116]
Nykylääketieteessä kokoverensiirrot ovat harvinaisempia, ja yhä useammin leikkauksissa ja lääkkeissä käytetään jotain veren komponenttia. Järjestön jäsenet voivat hyväksyä oman veren kierrättämisen suljetussa järjestelmässä, jos se ei katkaise normaalia verenkiertoa ja varastoitu veri lasketaan suoraan takaisin ilman pitempää varastointia. Omantunnon kysymys on myös, hyväksyykö lääkkeen sekoittamisen omaan vereen kehon ulkopuolella. Veren pienemmät osaset salliva oppimuutos on tullut 2000-luvulla.[117] Jehovan todistajien edustajat ovat maininneet, että veriplasman määrän lisääminen on yleinen tapa hoitaa potilasta hätätilanteessa.[118]
Jehovan todistajat kertovat myös että nykytieteen valossa vaihtoehtoiset, verettömät hoitovaihtoehdot ovat turvallisempia potilaalle ja maksavat vähemmän.[119]
Elinsiirrännäisen ottaminen on nykyisin kunkin liikkeen jäsenen omantunnon mukaisesti päätettävissä oleva asia,[120] vaikka sen yhteydessä elimistöön tulee runsaasti ulkopuolisia valkosoluja. Jehovan todistajat kieltäytyivät elinsiirroista vuosina 1967–1980, jolloin niitä pidettiin liikkeen kirjallisuudessa ”kehon ravitsemisena ihmislihalla” eli kannibalismina.[121] Vaikka Jehovan todistajat pyrkivät estämään myös alaikäisille lapsille tehtävät verensiirrot, oikeusistuimet länsimaissa, myös Suomessa,[122] ovat puuttuneet asiaan ja huostaanoton kautta antaneet lapselle vereen liittyvää välttämättömänä pitämäänsä hoitoa.
Kritiikkiä

Liikkeeseen on kohdistettu kritiikkiä koskien muun muassa Jehovan todistajien käsityksiä verensiirroista, puolueettomuudesta, asepalveluksesta sekä heidän tavastaan kohdella liikkeen entisiä jäseniä.
Kritiikki näkyy usein internetin keskustelupalstoilla ja mediassa, joissa Jehovan todistajien edustajien kommentit tai heidän julkaisemansa kirjallisuus edustavat usein vähemmistöä entisten liikkeen jäsenien haastatteluiden ja heidän julkaisemansa aineiston rinnalla. Kritiikin seurauksena on myös syntynyt järjestöstä eronneiden pienempiä uskonnollisia ryhmiä.
Jehovan todistajia arvostellaan oppien muuttamisesta aika ajoin ja menetelmän ei-raamatullisuutta.[4]
Kristillinen lehdistö on kritisoinut Jehovan todistajien ennustamien useiden maailmanlopun päivämäärien ohittumista ilman, että mitään erityistä olisi tapahtunut, liikkeen oppien koko uskottavuutta nakertavana tekijänä.[123]
Jehovan todistajia on arvosteltu siitä, että he pitävät nykyistä asianjärjestystä turmeltuneena ja pian lähestyvän Harmagedonin takia tuhoon tuomittuina ja että he uskovat kaikkia muita uskontoja ja uskontokuntia sekä poliittisia järjestelmiä hallitsevan Saatana Panettelija. Etenkään muiden uskontojen kanssa ei haluta olla missään yhteistoiminnassa, politiikkaan osallistumista pidetään hyödyttömänä ja Saatanan puolelle asettumisena Jumalan valtakuntaa vastaan. Jehovan todistajat uskovat Jumalan valtakunnan ratkaisevan kaikki maapallon ongelmat tulevaisuudessa. Tämä yhteiskuntanäkemys kohtaa kriittistä suhtautumista.[124]
Saksassa viranomaiset estivät pitkään Jehovan todistajien hyväksyminen julkisoikeudelliseksi yhteisöksi muun muassa heidän kielteisen äänestämistä koskevan kantansa takia. Jehovan todistajat ovat kuitenkin eri maissa pyrkineet aktiivisesti rekisteröitymään uskontokunnaksi valtion kirkkokunnilta odottamalla tavalla.
Jehovan todistajien suhtautumista vereen on kritisoitu. Jehovan todistajien nykyinen verioppi jakaa veren useisiin osasiin, joista osa on liikkeen jäseniltä kiellettyjä, osa ei. Jakoa on syytetty mielivaltaiseksi ja väitetty, ettei se perustu millään tavalla Raamattuun. Jehovan todistajat eivät myöskään hyväksy verenluovutusta.
Jehovan todistajat ovat saaneet kritiikkiä siitä, että he vaativat jäseniään karttamaan entisten seurakunnan jäsenten kanssa tekemisissä olemista. Näitä erotettuja tai eronneita ei tule tervehtiä, ja heitä pyritään karttamaan. Entiset Jehovan todistajat ovat toisinaan antaneet järjestön toimintatapaa arvostelevia haastatteluja televisiossa, radiossa[125][126] ja lehdistössä.[127] Entisten jäsenten ja jättämistä harkitsevien kohtelu on esitetty ”hengellisenä väkivaltana”.[128]
Jehovan todistajia on syytetty myös heidän yhteisössään tapahtuvan lasten seksuaalisen hyväksikäytön peittelystä.
Suhtautuminen Jehovan todistajiin Suomessa
Suomessa entiset Jehovan todistajat ovat Uskontojen uhrien tuki ry:n kanssa järjestäneet mielenosoituksia Jehovan todistajien suurimman vuosittaisen kokoontumisen yhteydessä vuodesta 1999 asti.[129] Vuonna 2006 mielenosoitus järjestettiin Helsingin lisäksi myös Tampereella pidettävän piirikonventin yhteydessä. Uskontojen Uhrien Tuki Ry:n mukaan Jehovan todistajat on eniten sitä työllistävä uskontokunta.[130]
Vuonna 1999 tehdyssä Kirkkomonitor 99 -tutkimuksessa Jehovan todistajat olivat suurin ei-kristillinen yhteisö. Tutkimuksessa kysyttiin muun muassa ihmisten suhtautumista hengellisiin asioihin ja eri uskontoihin. Tutkimukseen osallistuneista 71 prosenttia suhtautui järjestöön kielteisesti, kun taas myönteisesti heihin suhtautui 4 prosenttia.[131] Jehovan todistajat itse eivät pidä tällaista suhtautumista heihin yllättävänä.
Katso myös
Luettelo tunnetuista Jehovan todistajista
Jehovan todistajat Suomessa
Lähteet
Julkaisut ovat Vartiotornin Raamattu- ja Traktaattiseuran (Watch Tower Bible and Tract Society) julkaisemia ellei toisin mainita.
Viitteet

Kirjallisuutta
Yhteisöön kuuluvien tai kuuluneiden
A. H. Macmillan: Usko marssilla: Elämäni Jehovan todistajana ()  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Raymond Franz: Crisis of Conscience (Pehmeäkantinen ISBN 0-914675-23-0, Kovakantinen ISBN 0-914675-24-9)
Raymond Franz: In Search of Christian Freedom ISBN 0-914675-16-8
Muiden
M. J. Penton: Apocalypse Delayed, University of Toronto Press. 1997
Citation error, replace with{{cite book| author = Matti Liljeqvist| title = Torni ja temppeli: Jehovan todistajien ja mormonien kohtaaminen| location = Kauniainen| publisher = Perussanoma| year = 2004| isbn = 951-888-371-8}}
M. J. Penton: Jehovah’s Witnesses and the Third Reich
Citation error, replace with{{cite book| author = Seija Ronimus| title = Vartiossa maailmaa vastaan: Tutkimus Jehovan todistaja -yhteisöstä eronneiden kokemuksista| location = Turku| publisher = Turun yliopisto| year = 2011| version = Väitöskirja. Turun yliopiston julkaisuja. Sarja C, Scripta lingua Fennica edita, osa 318| isbn = 978-951-29-4722-5| format = [ online version] (pdf)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Aila Ruoho| title = Vartiotornin varjossa. Toisenlainen totuus jehovantodistajuudesta| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2015| isbn = 978-952-300-164-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ron Rhodes| title = The Challenge of the Cults and New Religions| location = United States| publisher = Zondervan| year = 2001| isbn = 978-0-310-23217-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Harri Heino| title = Mihin Suomi tänään uskoo| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1997| id = ISBN 951-021-197-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pasi Turunen| title = Vartiotorni valtakunta uudessa valossa| location = Saarijärvi| publisher = Kuva ja Sana| year = 2005| id = ISBN 951-585-135-1}}
Elokuvia

Aiheesta muualla

Liikkeen virallista tiedotusta

 -verkkosivusto
Kriittistä tarkastelua
Uskontojen uhrien tuki UUT ry ja sen

JT-tuki,  entisille ja nykyisille Jehovan todistajille

Jehovan todistajien Uuden Maailman käännös -raamatunkäännöksen
Veljesseura, vertaistukea entisille Jehovan todistajille,
 Yle, 2017
 Yle, 2018
Muita sivuja

Ohjelmia Jehovan todistajista Yleisradion

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

Luokka:Kristinusko

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Paljonko Jehovalaisia uusia kastettuja arvioidaan olevan vuosittain?