AMC Gremlin oli kaksiovinen, amerikkalaisen subcompact-kokoluokan auto, jota American Motors Corporation (AMC) valmisti sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa. Lisäksi mallia valmisti lisenssillä meksikolainen Vehículos Automotores Mexicanos (VAM).
Oman aikakautensa amerikkalaisen autonvalmistuksen mittareilla Gremlin oli pieni, mutta myös hankinahinnaltaan ja käyttökuluiltaan edullinen auto.
Gremlinin suunnitteli, Richard A. Teaguen alkuperäisidean pohjalta, Hornetin lyhennetylle pohjalevylle, AMC:n suunnittelija Bob Nixon. Mallin tärkeimmät kilpailijat olivat Chevrolet Vega ja Ford Pinto, sekä tuontiautoista ikonimainen Volkswagen Kupla ja Pohjois-Amerikan markkinoille vahvaa tuloa tekevä Toyota Corona.
Gremlin esiteltiin markkinoille huhtikuun 1. päivänä vuonna 1970 ja kahdeksan tuotantovuotensa aikana mallia valmistettiin 671 475 kappaletta.
Vuosimallikohtaiset erot
1970
Ensimmäisenä mallivuotenaan Gremlin oli tarjolla kahtena eri versiona; "hinnat-alkaen"-versio oli kaksipaikkainen, kiinteällä takalasilla, kallimpi versio oli nelipaikkainen, alaskääntyvällä takaistuimella ja tavaratilaan paremman pääsyn mahdollistavalla avattavalla takalasilla. Vaikka Gremlin luokitellaan "hatchback"-malliksi, siinä ei ollut varsinaista isoa takaluukkua.
Yksi Gremlinin myyntivaltteja oli sen voimalinja. Muiden subcompact-luokan mallien joutuessa tyytymään nelisylinterisiin moottoreihin, ensimmäisen mallivuoden Gremlin oli varustettu vakiona 199 kuutiotuuman (3,3 l) 128 hevosvoimaisella kuusisylinterisellä rivimoottorilla ja optiolistalta oli valittavissa 232 kuutiotuuman (3,8 l) 145 hevosvoimainen versio. Nämä moottorit oli esitelty vuonna 1964 ja seitsemällä runkolaakeripukilla varustettuina ne olivat saaneet luotettavan ja taloudellisen moottorin maineen. 199 kuutiotuumaisen moottorin jatkeena oli vakiona kolmeportainen manuaalivaihteisto rattivalitsimella, 232 moottoriversion vakiovaihteisto oli sama mutta lattiavalitsimella. Kolmeportainen Borg-Warner-automaattivaihteisto rattivalitsimella oli saatavissa optiona molempiin moottorivaihtoehtoihin.
Kuusisylinteristen moottoreidensa ansiosta Gremlin oli muita saman kokoluokan autoja voimakkampi ja nopeampi, suuremmasta painostaan huolimatta. "Mechanics Illustrated"-lehden testissä Gremlin 232 automaattivaihteistolla saavutti kiihtyvyyden 0 - 60 mailia tunnissa ajassa 11,9 sekuntia ja huippunopeudeksi saatiin 100 mailia tunnissa. Mallin ensimmäisen vuoden myynti oli 25 300 kappaletta.
Tekniset tiedot

1971

Mallivuodelle 1971, neljän hengen versioihin, tuli tarjolle "X"-varustepaketti joka saavutti suuren suosion. Pakettiin kuului teippaukset korin kylkiin, korin värinen maskin kehys ja musta maski, erikoisvanteet Goodyear Polyglas D70x14 renkain, erillisistuimet edessä sekä "X"-embleemit.
Gremlinin kaksipaikkainen versio oli tarjolla toista ja samalla viimeistä kauttaan. Edellisen vuoden valinnaisesta 232 rivikuutosesta tuli vakiomoottori ja valinnaiseksi vaihtoehdoksi tuli pidempi-iskuinen, 258 kuutiotuuman (4,2 l) versio. Vuodelle 1971 moottoreiden puristussuhdetta laskettiin 8,5:1:sta 8:1:een. Tämä pudotti 232-moottorin tehon 135 SAE bruttohevosvoimaan, 258:n teho oli 150 SAE bruttohevosvoimaa.
Vuoden 1971 Gremlin oli hieman edellisvuotta kalliimpi. Mallia myytiin kyseisenä vuonna 53 480 kappaletta.
Tekniset tiedot

1972

Mallivuodelle 1972 Gremlin ei kokenut isoja ulkonäköön vaikuttavia muutoksia, mutta tekniikkapuolella tapahtui sitäkin enemmän. Valinnaiseksi moottorivaihtoehdoksi, kahden rivikuutosen rinnalle, tuli AMC:n 304 kuutiotuuman (5,0 l) V8-moottori. Valmistaja siirtyi käyttämään moottoreiden nimellistehon ilmoittamisessa uutta SAE nettohevosvoima-mittaustapaa. Tämän standardin mukaisesti 304:n ilmoitettu teho oli 150 hevosvoimaa, 232 rivikuutosen 100 hevosvoimaa ja 258 rivikuutosen 110 hevosvoimaa. Gremliniin tuli tarjolle myös täyssynkronoitu manuaalivaihteisto, tähän asti ainoa tarjolla ollut manuaalivaihteisto oli ollut synkronoimattomalla 1. vaihteella. Automaattivaihteistoissa siirryttiin käyttämään Chrysler Corporationin valmistamaa TorqueFlitea, aiemmin käytetyn Borg-Warnerin sijaan. AMC:n markkinointinimi uudelle automaatille oli Torque-Command. Myös auton alusta sai ajettavuutta ja turvallisuutta parantavia muutoksia.[1] Kaksipaikkainen perusversio pudotettiin pois mallistosta, sen myynti puolentoista vuoden tuotantonsa aikana oli vain 3017 kappaletta.
Vuonna 1972 AMC toi, ensimmäisenä autonvalmistajana, Pohjois-Amerikan markkinoille malliensa yhden vuoden tai 12 000 mailin täystakuun.[2] Samana vuonna kaikissa AMC:n moottoreissa tuli mahdolliseksi käyttää vähälyijyistä tai lyijytöntä bensiiniä. Autojen laatu oli kohdallaan ja asiakkaat kiittivät ostamalla 61 717 Gremliniä, joka oli 15 % edellisvuotta enemmän.
Tekniset tiedot

1973

Mallivuodelle 1973 AMC, muiden valmistajien tavoin, asensi autoihinsa Yhdysvaltain liittovaltion liikeeneturvallisuusviraston (National Highway Traffic Safety Administration, NHTSA) vaatimusten mukaiset puskurit, joiden tuli kestää, muotonsa muuttumatta, edessä 5:n mailin ja takana 2,5 mailin tuntivauhdilla tapahtuva törmäys. Gremliniin oli valinnaisvarusteena saatavilla myös taakse 5 mailin tuntinopeudella tapahtuvan törmäyksen kestävä puskuri.[3] Uutena valinnaisvarusteena oli Levi's-sisustuspaketti, joka sisälsi farkkukangasta imitoivat penkkien verhoilut, ovien irrotettavat farkkutaskut, yksityiskohtina kupariniitit ja keltaiset saumatikkaukset sekä etulokasuojien Levi's-logot.[4] Takaistuimen jalkatilat kasvoivat hivenen. X-paketin kylkiraidoitus muuttui hieman, kylkiraitaan tuli takapyörän aukon kohdalla pokkaus ylöspäin.
Myyntilukemat jatkoivat huimaa kasvuaan, 122 844 myytyä autoa oli 30% enemmän kuin edellisenä vuonna. Yhtenä tekijänä tässä oli varmasti valmistajan panostus kokoonpanon laatuun. Kyseisenä vuonna Gremlin sai puolueettoman kuluttajajärjestön testissä huippuarvosanat laadusta ja luotettavuudesta.
1974

Vuoden 1974 Gremlinin ulkonäkö muuttui uuden maskin ja massiivisempien puskureiden myötä. Leveän C-pilarin vaakasuuntaiset pokkaukset muuttuivat pystysuuntaan kallistetuiksi. "X"-paketin raidoitus muuttui "Lätkämaila"-malliseksi ja se yhdistyi C-pilarissa pystypokkausten raidoitukseen. Peräpeilin muotopokkaus jatkui "X"-versiossa maalattuna takapuskurin alle sekä sivusuunnassa kulmiin asti. Nämä muutokset olivat Richard Teaguen nerokkaita design-kikkoja, joiden avulla Gremlin saatiin näyttämään pidemmältä ja leveämmältä käytännössä nollabudjetilla.[5]
X-varustepaketin rinnalle tuli "Rallye-X"-paketti, johon kuului mm. kierrosluku-, öljynpaine- ja ampeerimittarit sisältävä, Hornetista peräisin oleva lisämittaripaketti, kuusisylinteristen moottorien yhteydessä kallistuksenvakaaja edessä (kahdeksikon kanssa etukallistuksenvakaaja oli vakiotavaraa), erikoisratti ja musta kojelauta.[6]
Perinteisesti elokuussa vaihtuva mallivuosi venytettiin nyt joulukuun loppuun. Näin vältyttiin vuonna 1975 edessä olevalta katalysaattorien asennuspakolta. AMC myi 171 128 Gremliniä vuonna 1974, tässä oli nousua edellisvuoden lukemaan liki 40%. Tämä tuli olemaan Gremlinien myynnin menestyksekkäin vuosi.
Tekniset tiedot 1973 - 74

1975

Mallivuodelle 1975 Gremlinin ulkonäköön kohdistuneet muutokset olivat vähäisiä.[7] Teknisellä puolella tapahtui enemmän. Kaikissa moottorivaihtoehdoissa siirryttiin käyttämään Prestoliten kärjetöntä sytytysjärjestelmää. Kaikki Yhdysvaltain markkinoilla myytävät versiot oli varustettu Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston (Environmental Protection Agency, EPA) vaatimusten mukaisilla katalysaattoreilla. Kuusisylinterisillä rivimoottoreilla ja manuaalivaihteistolla varustettuihin versioihin oli mahdollista saada valinnaisena varusteena sähköinen Laycock de Normanville -ylivaihde, joka pudotti vaihteiston välityssuhteen lukemaan 0,714:1. Yksikön päävirtakytkin oli sijoitettu suuntavilkkujen katkaisinvivun päähän. Kun virta oli kytketty, yksikkö kytki tasakaasulla ajettaessa ylivaihteen automaattisesti päälle, nopeuden ylittäessä 35 mailia tunnissa (56km/h) ja pudotti ylivaihteen pois nopeuden laskiessa alle 32 mailia tunnissa (51km/h). Kaasupolkimen pohjaan painaminen eli "kick down" kytki ylivaihteen myös pois päältä, jolloin saavutettiin nopeampi kiihtyvyys. Teräsvyörenkaat tulivat valinnaisiksi varusteiksi.[8]
Gremlinin myynnissä tapahtui 67 prosentin pudotus ja autoja myytiin 56 011 kappaletta. Mallin myyntiä söi sekä Volkswagenin uusi Rabbit, joka oli Golfin Pohjois-Amerikan markkinoille suunnattu versio, että AMC:n oma uutuusmalli Pacer.
1976

Mallivuodelle 1976 Gremlin sai uuden keulan ilmeen. Pyöreät ajovalojen kehykset vaihtuivat pyöristettyihin neliskulmaisiin  ja uudelleenmuotoillun maskin sisällä olevat vilkku-/parkkilamput vaihtuivat pyöreisiin. Tarjolle tuli uusi versio "Custom", joka sisälsi mm. uudenlaisen istuimien verhoilun ja lukuisia pienempiä yksityiskohtia.[9] "X"-varustepakettiin kuuluvan kylkiraidan muoto muuttui ja "lätkämailan" kaaren lisäksi raidoitus jatkui vaakasuorassa takakulmaan asti.[10] "X"-varustepaketti oli mahdollista saada vain Custom-version yhteyteen. Vaatimattomien myyntilukujen tähden 304 V8 -moottorioptio pudotettiin pois valikoimasta kesken mallivuoden. Kyseisenä vuonna tällä moottorilla, jonka teho oli nyt vaatimattomat 120 hevosvoimaa, varustettuja Gremlinejä oli myyty vain 826 kappaletta. Kaikkiaan V8-moottorilla varustettuja Gremlinejä myytiin vuosien 1972 ja 1976 välisenä aikana 40 994 kappaletta. Kesken mallivuoden tarjolle tuli 4-portainen manuaalivaihteisto. Vuonna 1976 Gremlinejä myytiin 52 941 kappaletta, joka oli 5,5% prosenttia edellisvuotta vähemmän.
Tekniset tiedot 1975 - 76

1977

Mallivuodelle 1977 Gremlinin kori uudistui täydellisesti. Auton keula lyheni neljä tuumaa ja koko keulan pellitys, mukaan lukien maski ja puskuri, oli täysin uutta. Myös auton peräosa muotoiltiin uusiksi. Lasinen takaluukku oli isompi kuin aiemmin ja myös takavalojen koko kasvoi. Rekisterikilpi siirtyi uuteen paikkaan ja se peitti nyt taakseen polttoainesäiliön täyttöaukon.
Mallivuoden alussa tarjolla oli entiset kuutosmoottorit, vakioversio 232 ja valinnainen 258. Molemmat moottorit oli varustettu kaksikurkkuisella kaasuttimella ja niiden viritysastetta oli hivenen korotettu venttiilien ajoitusta muuttamalla. Kesken mallivuoden, "Custom"-mallivesioon, tuli tarjolle valinnaisena moottorina AMC:n lisenssivalmisteinen, Volkswagenin 121 cid (2,0 l) rivinelonen. Tässä moottorissa oli ominaisuuksina mm. kannen yläpuolinen nokka-akseli. Lisäksi alumiininen sylinterikansi oli läpihengittävää mallia. Toinen uutuus oli valinnainen neliportainen Borg-Warner -manuaalivaihteisto, jonka sai sekä neli- että kuusisylinteristen moottorien jatkoksi. Tehostamattomat levyjarrut eteen tulivat vakiovarusteeksi, jarrutehostin oli valinnainen lisävaruste.
"X"-paketti sai uuden sisäverhoilun ja kylkiraidoitus uuden muodon.[11] "Custom"-version kylkiraita muistutti vanhaa "X":n "lätkämaila"-raidoitusta.[12] Vuonna 1977 Gremlin oli Pohjois-Amerikan markkinoilla edullisin amerikkalaisvalmisteinen auto. Edullisesta hinnasta ja uudistuneesta ulkonäöstä huolimatta mallin myyntiluvut jatkoivat laskuaan. Vuonna 1977 myytiin 46 171 Gremliniä, joka oli 13% vähemmän kuin edellisenä vuonna. Näistä 7558 yksilöä oli varustettu uudella 2-litraisella moottorilla.
Tekniset tiedot

1978

Viimeiselle mallivuodelleen Gremlin sai vielä varusteisiin ja ulkonäköön kohdistuneita muutoksia. Uudet vinyyliverhoillut erillisistuimet ja valinnainen keskikonsoli ja kojelaudan jalopuuimitaatiot kuuluivat Custom-varustukseen, samoin kuin korin ulkopuolella mm. lokasuojan kaarien koristelistat.[13] Kojelauta tähän viimeiseen Gremliniin tuli AMC:n uutuusmalli Concordesta. "X"-version kojelaudassa koriste-elementtinä käytettiin harjattua alumiinia. X-teippaus kulki nyt auton helmassa ja se oli ulkonäöltään yhteneväinen Concordin "Sport"-paketin raidoituksen kanssa.[14]
Kesken mallivuotta tuli tarjolle "GT"-paketti, johon kuului mustien maskin taustapeilin, lasinpyhkijän varsien ja sivuikkuinoiden kehysten lisäksi lasikuituiset etuspoileri ja lokasuojien levikkeet sekä korinväriset puskurit. Muuta varustusta olivat parempi meluneristys, DR70 X 14 -vyörenkaat erikoisvanteilla sekä etukallistuksenvakaaja. GT-versioita valmistettiin alle 2000 kappaletta, kaikki ne oli varustettu 258-rivikuutosella. Viimeisenä tuotantovuotenaan Gremlineitä myytiin enää 22 104 kappaletta, mikä on alle puolet edellisvuoden lukemista. Koko tuotantohistoriansa aikana Gremlinejä valmistettiin 671 475 kappaletta.
Tekniset tiedot
N = Ei saatavilla, S = Vakiovaruste, O = Valinnaisvaruste, NF = 49 states ei saatavilla, Kalifornia vakiovaruste

Mitat

Gremlin autourheilussa

Gremlin ei ollut edes 304 V8-moottorisena versiona tarkoitettu miksikään nuoren ostajakunnan muskeliautoksi, vaan enemmänkin perinteisellä amerikkalaisella reseptillä valmistetuksi, nuorison ja nuorten pariskuntien ensiautoksi. Edullisen hankintahintansa ja kevyen korinsa, jonka sisään mahtui kuitenkin V8-moottori, ansiosta Gremlin oli kuitenkin yksityiskuljettajien ja -tallien suosima auto etenkin mutkaradoilla, mutta se pärjäsi kohtuudella myös hitailla ovaaliradoilla.
Pienen ja kevyen korinsa ansiosta Gremlin oli suosittu aihio myös kiihdytysradoilla, täälläkään ei auton edullisesta hankintahinnasta ollut yksityistiimeille haittaa. AMC pyöritti vuonna 1972 myös kolmea tehtaan omaa Pro Stock-Gremliniä Yhdysvaltojen suurissa kiihdytyskisoissa. Yksi näistä autoista, jota ajoi Rich LaMont, on entisöity alkuperäiseen kisakuntoonsa ja sillä ajetaan edelleen kiihdytysautojen veteraaniluokkien lähtöjä. Tekniikkana autossa on AMC:n 401 kuutiotuumainen (6,6 l) V8 ja manuaalivaihteisto. Autolla vedetään 8,75 sekunnin varttimailiaikoja, loppunopeuden ylittäessä 150 mailia tunnissa (240km/h).

Randall 401-XR

Vuonna 1972 Arizonan Mesassa toiminut AMC-jälleenmyyjä Randall sai tehtaan suostumuksen valmistaa ja myydä 401 kuutiotuumaisellä  (6,6 l) V8-moottorilla varustettuja Gremlinejä. Autot tulivat tehtaalta 304 V8:n vaatimalla etujousituksella ja kallistuksenvakaimella. Fyysisestihän moottorit olivat samankokoiset ja painoakaan ei isommalla moottorilla ollut juurikaan enempää, joten auton ajettavuus pysyi sellaisena kuin se oli tehtaalla suunniteltu. Randallin muokkaamina Gremlinit kulkivat tehtaan vakioviritteisellä moottorilla neljännesmailin aikaan 12-13 sekuntia, loppunopeuden ollessa 115 mailia tunnissa (185km/h). Autot olivat silti täysin käyttökelpoisia päivittäisessä liikenteessä. Randall 401-XR-mallinimellä (X niin kuin Gremlin X, R niin kuin Randall) kulkeneita autoja valmistettiin vuosien 1972 - 1974 välisenä aikana kaikkiaan vain kaksikymmentä kappaletta.
Meksiko

AMC:n osaomistuksessa ollut Vehiculos Automotores Mexicanos (VAM) valmisti Gremlinejä lisenssillä Meksikossa. Kun Gremlin esiteltiin Pohjois-Amerikan markkinoille vuonna 1970, VAM jatkoi edukkaimpana mallinaan Rambler Americanin valmistamista aina vuoteen 1974 asti. VAM:in valmistamien versioiden varusteet, verhoilu ja usein myös mallinimet poikkesivat AMC:n vastaavista. Gremlin oli kolmas VAM-valmiste, joka ei kantanut "Rambler"-nimeä, aiemmat olivat vuoden 1968 Javelin- ja 1972 Classic -mallit. Meksikon markkina-alueella "Gremlin"-nimen käyttö jatkui VAM:in valmistaman AMC Spiritin mallinimenä vuosina 1979 – 1983, kun Gremlin poistui Pohjois-Amerikan markkinoilta jo 1978.
Australia

Yksi Gremlin valmistui AMC:n yhteistyökumppani Australian Motor Industriesin (AMI) kokoonpanemana. AMC laivasi Completely Knocked Down (CKD)-sarjat Australiaan, jossa ne kokoonpantiin, tarpeellisella määrällä paikallisten valmistajien komponentteja. Näin vältyttiin autojen korkeilta tuontitulleilta. AMI kokoonpani ja markkinoi AMC:n AMX-, Hornet-, Javelin- ja Matador-malleja "Rambler"-nimen alla. Niinpä tämä ainokainen, koekäyttöön tuotu yksilökin sai nimen Rambler Gremlin. Mallin kokoonpanoa Australiassa ei kuitenkaan aloitettu.
Aiheesta muualla

Lähteet

Gremlin
Luokka:C-segmentin autot
Luokka:1970-luvun autot

Mikä oli AMC Gremlinin viimeinen valmistus vuosi?


Seinäjoki on Suomen kaupunki ja Etelä-Pohjanmaan maakuntakeskus, joka sijaitsee samannimisen joen molemmin puolin Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Seinäjoki on yksi Suomen nopeimmin kasvavista maakuntakeskuksista.[1] Seinäjoen asukasluku on 62871 (30.4.2018).
Seinäjoki oli alun perin pieni Pohjanmaan radan asemakylä, joka syntyi ratojen risteyskohtaan Ilmajoen kunnan syrjäkylällä. Ennen vuotta 1959 oli olemassa sekä Seinäjoen kauppala että Seinäjoen maalaiskunta, ja vuonna 1960 Seinäjoesta tuli yksi Suomen kuudesta ensimmäisestä niin sanotusta uudesta kaupungista.
Vuoden 2005 alusta siihenastinen Seinäjoen kaupunki ja Peräseinäjoen kunta lakkautettiin ja ne yhdistettiin uudeksi kunnaksi, joka otti käyttöönsä Seinäjoki-nimen ja kaupunki-nimityksen.[2] Samanlainen kuntajaon muutos tapahtui myös vuoden 2009 alusta, jossa mukana olivat Seinäjoen kaupunki, Nurmon ja Ylistaron kunnat.[3]
Seinäjoen keskustan etelälaidalla kaupunkikuvaa hallitsee alun perin Alvar Aallon suunnittelema rakennusryhmä eli Aaltokeskus, joka muodostuu Lakeuden Ristin kirkosta, kaupungintalosta, kaksiosaisesta pääkirjastosta ja kaupunginteatterista. Kaupunki tunnetaan myös Tangomarkkinoista, Provinssirockista, Vauhtiajoista, salibandyjoukkue Peliveljistä, Veikkausliigassa pelaavasta jalkapalloseura SJK:sta sekä Superpesiksessä pelaavasta Seinäjoen JymyJusseista.
Markkina-alueeltaan Seinäjoki on maan kuudenneksi suurin[4] ja koulutustasoltaan maan kahdeksas. Seinäjoki on vireä urheilukaupunki: Seinäjokelaisjoukkueet ovat saavuttaneet Suomen mestaruuksia lentopallossa, amerikkalaisessa jalkapallossa, pesäpallossa, maahockeyssa, salibandyssa ja jalkapallossa. Muita kansallisen tason menestyslajeja ovat paini, yleisurheilu, pikaluistelu, uinti, ampumahiihto ja moottoriurheilu. Seinäjoella ilmestyy maakuntalehti Ilkka.
Maantiede
Seinäjoen naapurikunnat ovat pohjoisessa Kauhava, koillisessa Lapua, idässä Kuortane ja Alavus, etelässä Virrat ja Kihniö, lännessä Ilmajoki ja Kurikka ja luoteessa Isokyrö.
Seinäjoen keskustan etelälaidalla kaupunkikuvaa hallitsee alun perin Alvar Aallon suunnittelema rakennusryhmä eli Aaltokeskus, joka muodostuu Lakeuden Ristin kirkosta, kaupungintalosta, kaksiosaisesta pääkirjastosta ja kaupunginteatterista.[5]
Seinäjoen kaupungin alueella on kaikkiaan 27 järveä, joista suurimmat ovat Hirvijärven tekojärvi, Kalajärvi ja Kyrkösjärven tekojärvi.[6]
Seinäjoen Natura-kohteita ovat vanhat kuusivaltaiset metsät Pelman metsä ja Nättypii, sekä suoalueet Peränevanholma, Pirjatanneva, Paukaneva ja Haukilamminneva.[7]

Suuralueet osa-alueineen ja kylineen

1. Ylistaro: (Alapää, Asemanseutu, Kainasto, kirkonkylä, Teräsmäki)
2. Kylänpää: (Hanhikoski, Kylänpää, Untamala)
3. Lakeus: (Halkosaari, Kiikku, Kitinoja, Niemistönmaa)
4. Läntinen: (Alakylä, Huhtala, Jouppi, Jouppila, Kultavuori, Pruukinranta)
5. Kantakaupunki: (Hallila, Itikka, keskusta, Länsi-Kivistö, Marttila, Pohja, Puukapernaumi, Rengastie, Uppa)
6. Kasperi: (Hallilanvuori, Itä-Kivistö, Kasperi)
7. Östermyra: (Kärki, Pajuluoma, Simuna, Soukkajoki, Törnävä)
8. Keski-Seinäjoki: (Honkakylä, Lehtimäenkylä, Riskunmäki, Viitala, Ämmälänkylä)
9. Peräseinäjoki: (Haapaluoma, kirkonkylä, Luomankylä)
10. Kihniä: (Kihniänkylä, Siltala-Juupakylä)
11. Nurmo: (kirkonkylä, Koliini, Nurmonjokilaakso, Teppo)
12. Ruuhikoski: (Huumo, Veneskoski)
13. Hyllykallio: (Hyllykallio, Kapernaumi, Kertunlaakso, Roves, Tanelinranta)
14. Kuoras: (Koura, Viitalankylä, Ylijoki)
[8]
[9]
Historia
Seinäjoen esihistoria

Seinäjoen alue on muun Etelä-Pohjanmaan maakunnan tavoin entistä meren pohjaa. Nykyisen Itämeren paikalla aikoinaan ollut Litorinameri peitti maakunnan aluetta alleen vielä 2000 eaa. Seinäjoen alue sijaitsi tuolloin juuri meren muodostaman lahdekkeen rannikolla.
Samalta ajalta on löydetty todisteita kivikautisesta asutuksesta alueelta. Kivikautisia esinelöytöjä oli vuoteen 1970 mennessä tehty lähes 50 kappaletta.[10] Löydöt ovat olleet pääasiassa ns. pohjalaista kirvestyyppiä edustavia kirveitä, talttoja ja reikäkiviä, joita on valmistettu sädekiviliuskeesta. Asutusta on tuolloin ollut löytöjen perusteella mm. nykyisten Törnävän, Hallilan ja Kivistön alueilla sekä Katilankylässä ja Niemistönmaalla.[11]
Seinäjoen synty ja varhainen asutus
Seinäjoen alue kuului 1700-luvun loppupuolelle saakka Suur-Ilmajoen hallintopitäjään. Pitäjään kuuluivat lisäksi nykyiset Alavuden, Ilmajoen, Jalasjärven, Kauhajoen, Peräseinäjoen ja Kurikan alueet sekä Virtain Kurjenkylä. Pohjois–etelä-suunnassa pitäjän pituus oli noin 80 km ja itä–länsi-suunnassa noin 100 km. Pinta-ala ilman vesiä oli noin 4500 neliökilometriä.[12]
Kulkureittinä käytetyn Seinäjoen vesistön ympärillä olevalle alueelle muodostui ennen pitkää Suur-Ilmajoen Seinäjoen kylä. Alue oli varsin laaja, n. 70 km, joten osaa alueista laskettiin kuuluvaksi toisiin kyliin, kuten esimerkiksi nykyisen Alakylän alue laskettiin kuuluvaksi Ilmajoen Peltoniemen kylään ja osaa joen keskijuoksun maista Röyskölän kylään. Varsinainen kyläjako suoritettiin vuoden 1793 maakirjaan, jolloin Seinäjoen varrella olevat alueet luokiteltiin seuraavasti: Ala-Seinäjoki eli nykyinen Seinäjoen kantakaupungin alue, Peräseinäjoki ja Alavuden Peräseinäjoki.[13]

Seinäjoen kylän taloluku 1557–1700[14]VuosiTaloluku155731570416087166810170011

Asutuksen synty alueella oli muun Etelä-Pohjanmaan tavoin varsin hidasta. Keskiajan loppuun mennessä koko Etelä-Pohjanmaan alueella oli vain 800 taloa, joista valtaosa Kyrönmaan alueella. Suur-Ilmajoen alueella näistä taloista oli merkitty vuonna 1546 96 kappaletta. Vuonna 1557 Seinäjoen alueelle oli merkitty ensimmäiset kolme taloa joiden omistajiksi oli merkitty Martti Pentinpoika, Matti Juhonpoika ja Klemetti Pietarinpoika. Nämä talot olivat todennäköisesti Marttilan, Upan ja Joupin talot. Klemetti Pietarinpojan nuorempi poika Jaakko perusti isänsä omistamasta Joupin talosta vielä vuoden 1570 tienoilla Jouppilan talon. Seinäjoen alue säilyi nelitaloisena 1600-luvun ensimmäiselle vuosikymmenelle asti.[15] 1653 maakirjassa Seinäjoen taloiksi mainitaan Marttila, Jouppi, Jouppila, Uppala ja Leppälä, joista neljä ensimmäistä kuuluivat Ala-Seinäjoen alueelle. Marttila ja Uppa sijaitsivat Seinäjoen itärannalla, Seinäjoen ja Pajuluoman välissä. Jouppi ja Jouppila sijaitsivat joen vastakkaisella rannalla.
1700-luvun alkuun mennessä talojen määrässä oli tapahtunut seuraavaa kehitystä: 1670 Upan viereen syntyi Sipi Yrjönpojan perustama Hallila, 1692 Risto Tanelinpojan raivaama Huhtala syntyi Upasta katsottuna Seinäjoen vastakkaiselle rannalle, 1694 Marttilasta muodostuivat halkomalla Ala-Marttila ja 'Pakkari' eli Yli-Marttila ja samana vuonna Matti Jaakonpojan perustama Myllymäki Jouppilan ja Huhtalan väliin ja 1692 Klemetti ja Matti Matinpoikien perustama Niemisen- eli Niemistönmaa Seinäjoen ja Kyrönjoen väliin.[16]
Yhteydet Seinäjoelta Ilmajoen kirkolle olivat 1700-luvulla huonot ja pidemmät kuin Ylinurmon eli Nurmon kylään. Nurmolaiset rakensivat yhdessä seinäjokelaisten kanssa saarnahuoneen 1725, mikä johti Nurmon saarnahuonekunnan muodostamiseen 1765. Seinäjoki, jota oli isonvihan jälkeen alettu kutsua Alaseinäjoen kyläksi, tuli osaksi saarnahuonekuntaa.
Kunnallisesti Alaseinäjoen kylä kuului yhä Ilmajoen kirkko- ja hallintopitäjään. Peräseinäjoen kappeliseurakunta perustettiin 1798, jolloin Alaseinäjokea alettiin kutsua uudelleen Seinäjoeksi. Samana vuonna perustettiin Tikkukosken rannalle Östermyran rautaruukki. Seinäjoen ruotsinkielinen nimi Östermyra ei enää ole käytössä.
Ruukin aika
Seinäjoen myöhempään keskeiseen asemaan vaikutti suuresti Abraham Wasastjernan perustama Östermyran ruukki. Vuodesta 1778 Falander, kuten hänet tuohon aikaan tunnettiin, ryhtyi harjoittamaan Vaasasta käsin innokasta laivojen rakentamista ja välitystä. Tähän tarvittiin paljon puutavaraa, jota riitti Seinäjoen ja lähialueen metsissä.[17] Falander aloittikin Kyrönjoen pää- ja sivuhaarojen perkaustyön ja ensimmäiset tukit uitettiin Kolkkiin ja Svartöhön keväällä 1782. Östermyran ruukki perustettiin vuonna 1798 ja Seinäjoen seutu tempautui kyliä myöten mukaan Falanderin sahaustoimintaan.
Suomen sodan aika
Suomen sota ei jättänyt Seinäjokea koskemattomaksi, vaikka paikkakunta hyötykin jonkin verran tuolloin syrjäisestä asemastaan. Hyökkäyksen tapahtuessa helmikuun 1808 lopussa Vaasan läänin maaherra käski pitäjien asukkaiden kokoontua päättämään nostoväen asettamisesta. Seinäjoella päätettiin ilmeisesti muun maakunnan tapaan sopivaksi, että mies lähtisi talosta sotaan.[18] Seinäjoen seudulla mieliala sotaa kohtaan oli levoton, ja poiketen sodan johdosta kansa olisi ollut valmis käymään vihollista vastaan isonvihan ajan tapaan. Molempien osapuolten sotaväen vaatimukset rasittivat kansaa myös Seinäjoella, mikä vaikutti edesauttavasti seinäjokelaisten osallistumiseen Kauhajoen kapinaan. Ilmajokelaisten rinnalla varsin keskeistä osaa kapinassa näytteli seinäjokelainen Tuomas Uppa, joka oli jo ennen kapinaa lietsomassa vastarintaa.
Kapinan jälkeen ja sodan käännyttyä venäläisten voitoksi tapahtui kansan mielialassa ratkaiseva käänne. Kapinan ilmajokelaista johtohenkilöä Salomon Hannellesta suorastaan vihattiin, ja venäläisystävälliset mielipiteet saivat ymmärrystä. Syksyllä 1808 vaadittu uskollisuudenvala tuli Seinäjoella vannotuksi varsin yleisesti. Venäläisten sotapäällikkö Friedrich Wilhelm von Buxhoevden määräsikin 6. syyskuuta 1808 vastaavasti suoritettavaksi vahingonkorvaukset sodasta kärsineille. Vaatimukset oli tutkittava käräjillä, mikä herätti tyydytystä kansassa.[19] Seinäjoen korvaussumma oli 648 riksiä, 8 killinkiä ja 4 runstykkiä. Korvaus käsitti suurelta osin hevosia ja ajoneuvoja.[20] Kokonaisuudessaan Seinäjoki selvisi Suomen sodasta suhteellisen vähillä vahingoilla.
Rautatien rakentaminen ja Seinäjoen kaupungistuminen
1850-luvulla aloitettiin toimet Seinäjoen erottamiseksi Nurmon kappelista. Syyksi mainittiin etenkin sairaille ja vanhuksille pitkä ja hankala kirkkomatka. Myös Ilmajoki halusi liittää Seinäjoen takaisin entiseen emäseurakuntaan. Nurmolaisten kovasta vastuksesta huolimatta senaatti hyväksyi seinäjokelaisten anomuksen perustaa oma kappeliseurakunta vuonna 1863. Itsenäisen kunnallishallinnon Seinäjoki sai 1868. Vuonna 1900 Seinäjoesta tuli itsenäinen kirkkoherrakunta.
1850-luvulla tehtiin ensimmäiset suunnitelmat rautateiden rakentamiseksi ja nämä suunnitelmat ulottuivat Pohjanmaalle saakka. Pohjanmaan radan lähtökohtana pidettiin Tamperetta ja vuonna 1862 ensimmäisen rautatien valmistuessa Helsingistä Hämeenlinnaan, tutkittiin silmävaraisesti ratasuunta Tampereen länsipuolelta Peräseinäjoelle asti.[21] Helsingin valtiopäivillä (1863–1864) pohjalaiset edusmiehet toivat ensimmäisen kerran esille maakunnan liikennetarpeet, vaatien rautatien ulottamista maakuntaan.[22] Asiaa käsiteltiin useilla valtiopäivillä ja vuoden 1877–1878 valtiopäivillä oltiin varsin yksimielisiä Pohjanmaan yhdistämisestä rataverkkoon.[23]
Vuonna 1883 vihittiin käyttöön Tampere–Vaasa-rautatie, joka kulkee Seinäjoen kautta. Tämä ja 1885 liikenteelle avattu Kokkolan rata sekä 1913 valmistunut Kristiinankaupungin rata nosti Seinäjoen tärkeäksi rautateiden risteysasemaksi. 1970-luvun alussa avautui oikorata Tampereelta Seinäjoelle, jonka myötä liikenneyhteydet Seinäjoelta parantuivat entisestään. Vuonna 1968 kuitenkin lakkautettiin henkilöliikenne Kristiinankaupungin radalla. Seinäjoen vanha rautatieasema purettiin 1960-luvun loppupuolella ja vuonna 1969 valmistui Heikki Castrénin suunnittelema uusi keskusliikenneasema, joka oli valmistuttuaan Suomen toiseksi suurin rautatieasemarakennus Helsingin rautatieaseman jälkeen.[24]
Seinäjoen asema-alueesta muodostettiin taajaväkinen yhdyskunta vuonna 1920. Kun sijainti pääradan ja toisen rautatien risteyksessä oli huomattavasti kasvattanut Seinäjoen kirkonkylää ja paikkakunnalle oli valmistunut muun muassa Törnävän sairaala 1920-luvulla, alettiin tutkia mahdollisuutta muuttaa kirkonkylä kauppalaksi. Vaihtoehtona oli esillä myös koko Seinäjoen kunnan muuttaminen kauppalaksi, mutta vuonna 1931 Seinäjoen kirkonkylä jaettiin Seinäjoen kauppalaksi ja Seinäjoen maalaiskunnaksi. Tämä jako jäi lyhytaikaiseksi, sillä jo vuoden 1959 alussa Seinäjoen maalaiskunta liitettiin Seinäjoen kauppalaan. Kaupunki Seinäjoesta tuli vuonna 1960.
Viime sotien jälkeen Seinäjoelle asutettiin Jaakkiman ja Lumivaaran siirtoväkeä.
Nimen alkuperä
1500-luvulla Seinäjoen alueelle muodostunutta kylää kutsuttiin usein Koskenalustan kyläksi, sillä se sijaitsi Seinäjoessa olevan Korpikosken alapuolella. Nimi poistui käytöstä 1600-luvun alkuun mennessä, ja kylän nimeksi tuli Seinäjoki, joka lienee joen nimenä kylää vanhempi.
Seinäjoki-nimen alkuperästä on monta teoriaa. Erään tulkinnan mukaan Seinäjoki on ollut muinoin nautinta-alueiden raja. On myös pohdittu sitä mahdollisuutta, että Kangasalta kotoisin olleet uudisasukkaat tai eränkävijät olisivat tuoneet nimen mukanaan. Tuomo Tuomen tutkimus ja kansanperinne antaa Seinäjoki-nimen alkuperäksi sen rantojen poikkeuksellisen jyrkkäreunaisuuden.[25]
Hallinto
Päätöksenteko

Seinäjoen kaupunginjohtajana on toiminut vuodesta 2005 Jorma Rasinmäki[26]. Ylintä päätösvaltaa Seinäjoen kaupungissa käyttää 51-jäseninen kaupunginvaltuusto, joka päättää kaupungin talouden ja rahoituksen perusteista sekä kaupungin hallinnon rakenteesta. Kaupunginvaltuusto myös valitsee luottamushenkilöt ja tärkeimmät viranhaltijat. Kaupunginvaltuusto valitaan kunnallisvaaleilla neljän vuoden välein.[27] Kaupunginvaltuuston puheenjohtajana toimii Kimmo Heinonen (kok.), 1. varapuheenjohtajana Kati Ojaniemi (kesk.) ja 2. varapuheenjohtajana Aarne Heikkilä (sd.).[28]
Kaupungin hallintoa johtaa 13-jäseninen kaupunginhallitus. Sen tehtävä on valmistella kaupunginvaltuustossa käsiteltävät asiat ja huolehtia, että valtuuston päätökset toteutetaan. Kaupunginhallitus huolehtii myös kaupungin yleisestä kehittämisestä sekä valvoo viranhaltijoiden toimintaa ja kaupungin taloushallintaa.[27] Kaupunginhallituksen puheenjohtaja toimii Pasi Kivisaari (kesk.), 1. varapuheenjohtajana Raimo Ristilä (kok.) ja 2. varapuheenjohtajana Piia Kattelus (kp.).[29]
Lautakunnat valmistelevat kaupunginhallituksen tai kaupunginvaltuuston käsiteltäväksi kuuluvat asiat ja huolehtivat päätöksen täytäntöönpanosta. Lautakunnan tehtävänä on huolehtia toimialansa kehittämisestä sekä ohjata sen suunnittelua ja toteutusta. Kaupunginvaltuusto valitsee lautakunnat kunnallisvaalikauden ajaksi neljän vuoden välein.[30]

Vaalitulokset
Annetut äänet viimeisimmissä kunnallisvaaleissa.[31] (lähde: YLE, Vaalitulospalvelu)

Kuntaliitokset
Vuonna 1959 Seinäjokeen liitettiin Seinäjoen maalaiskunta, josta Seinäjoen kauppala oli erotettu 1930-luvulla.
31. joulukuuta 2004 siihenastinen Seinäjoen kaupunki lakkautettiin ja se yhdistettiin Peräseinäjoen kunnan kanssa uudeksi kunnaksi 1. tammikuuta 2005 alkaen. Uusi kunta otti käyttöönsä Seinäjoki-nimen ja kaupunki-nimityksen.[2] Seinäjoen pinta-ala kasvoi 603km²:iin aiemmasta 134km²:stä.
31. joulukuuta 2008 siihenastinen Seinäjoen kaupunki, joka ehti elää vain neljä vuotta, lakkautettiin ja se yhdistettiin kahden muun kunnan, Nurmon ja Ylistaron kanssa uudeksi kunnaksi 1. tammikuuta 2009 alkaen. Tilalle perustettiin niiden silloiset alueet käsittävä uusi kunta, joka otti käyttöönsä Seinäjoki-nimen ja kaupunki-nimityksen.[3]
Ilmajoen Munakan kylä on myös ilmaissut kiinnostuksensa liittyä Seinäjoen kaupunkiin. Vuonna 2012 kylän asukkaat laativat adressin kylän liittämisestä Seinäjokeen. Laadittu adressi toimitettiin sekä Ilmajoen kuntaan että valtiovarainministeriöön.[32] Uuden Seinäjoen väkiluku on noin 58985 asukasta, mikä tekee Seinäjoesta samaa kokoluokkaa olevan kaupungin Rovaniemen, Vaasan ja Kotkan kanssa. Laajinta kannatusta kuntien yhdistäminen sai Seinäjoella ja Ylistarossa, kun taas Nurmossa esiintyi jyrkkää vastustamista kuntaliitokseen, mikä tuli ilmi muun muassa kansanäänestyksessä. Nurmon kunnanvaltuusto keskusteli asiasta neljä ja puoli tuntia ennen päätöksentekoa. Merkittävä osa nurmolaisista asuu toiminnallisesti Seinäjoen esikaupungiksi muodostuneella Hyllykalliolla. Ylistaro puolestaan on etäämmällä Seinäjoen kaupungista sekä oli selvästi harvemmin asuttu maatalousvaltainen kunta.
Talous
Seinäjoen vähittäiskaupan volyymi on 703 miljoonaa euroa vuodessa ja moottoriajoneuvojen kaupassa Seinäjoki on Suomen suurimpia.[33] Seinäjoelle on suunnitteilla yksi Suomen suurimmista kauppakeskuksista, Ideapark Seinäjoki.[34] Vuonna 2012 Seinäjoen kaupunki ja Ikea solmivat vuoden 2015 lopussa rauenneen aiesopimuksen Ikea-tavaratalon toteuttamisesta.[35] Ylistaron alueella sijaitsee Suomen suurin navetta, jossa on tilaa 600 lehmälle.[36]
Suurimpia työnantajia

Yritykset:
Atria Oyj (1 700)
SSAB (ent. Rautaruukki) (400)
Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa EEPEE (320)
Valio Oy (300)
SOL Palvelut Oy (250)
Ilkka-Yhtymä Oyj (223)
Seinäjoen Käyttöauto Oy (235)
ISS Palvelut Oy (170)
Anvia Oyj (169)
Janita Oy (153)
Luoman Puutuote Oy (120)
YIT Oyj (100)
Peab Oy (100)

Julkiset työnantajat:
Seinäjoen kaupunki (2979)
Etelä-Pohjanmaan sairaanhoitopiiri (2300)
Seinäjoen koulutuskuntayhtymä Sedu (750)[37]
Seinäjoen ammattikorkeakoulu (400, osin Ilmajoella)[38]
Posti (400)
VR-Konserni (347)
Eskoon sosiaalipalvelujen kuntayhtymä (340)
Etelä-Pohjanmaan ELY (165)
Seinäjoen seurakunta (145)

Seinäjoen teknologia- ja innovaatiokylä on nimeltään Triano.
Väestö
Seinäjoki on asukasluvultaan Suomen 17. suurin kunta, asukasluku oli 60004, joka vastaa 30,9% Etelä-Pohjanmaan maakunnan asukasluvusta ja 1,10% koko Suomen asukasluvusta (31.7.2013).[39]
Kantakaupungin alueella asuu n. 34000 asukasta, vanhan Peräseinäjoen alueella n. 3500 asukasta, vanhan Ylistaron alueella n. 5500 asukasta ja vanhan Nurmon alueella n. 12500 asukasta.

Väkiluvun kehitys
Oheisessa kaaviossa esitettynä Seinäjoen väkiluvun kehitys aikavälillä 1810–2015. Kaaviossa käytetty kulloinkin voimassa olevaa aluejakoa. Väkiluvun voimakas kasvu vuoden 2010 kohdalla selittyy kuntajaon muutoksella.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Seinäjoella oli 62 676 asukasta, joista 56 688 asui taajamissa, 5 666 haja-asutusalueilla ja 322 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Seinäjoen taajama-aste on 90,9 %.[42] Seinäjoen taajamaväestö jakautuu kahdeksan eri taajaman kesken:[43]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Ylistaron kirkonkylän asukkaista kolme asuu Isonkyrön kunnan puolella.
Koulutus
Etelä-Pohjanmaan kesäyliopisto
Helsingin yliopiston Ruralia-instituutti
Seinäjoen ammattikorkeakoulu
Seinäjoen yliopistokeskus:
Sibelius-Akatemian koulutuskeskus
Tampereen yliopiston täydennyskoulutuskeskus Seinäjoen toimipaikka
Vaasan yliopiston Seinäjoen yksikkö
JAKK aikuiskouluttaja ja kehittäjä
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Seinäjoella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[44]
Seinäjoen seurakunta
Nurmon kappeliseurakunta
Peräseinäjoen kappeliseurakunta
Ylistaron kappeliseurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Seinäjoen alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.[45]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Seinäjoen kaupungin nykyisellä alueella.[44]
Nurmon seurakunta (liitetty Seinäjoen seurakuntaan 2009)
Peräseinäjoen seurakunta (liitetty Seinäjoen seurakuntaan 2005)
Ylistaron seurakunta (liitetty Seinäjoen seurakuntaan 2009)
Liikenne

Maantiet
Seinäjoen kautta kulkevat yleiset tiet eri ilmansuuntiin:

 Laihia, Ylistaro, Alavus Jyväskylä (luoteeseen / itään)

 Tampere, Parkano, Jalasjärvi, Lapua, Uusikaarlepyy (etelään / koilliseen)

 Ilmajoki, Kaskinen (lounaaseen)

 Peräseinäjoki, Virrat (kaakkoon)

Peräseinäjoelta:

 Jalasjärvi, Alavus (länteen / itään)

 Seinäjoki, Virrat (luoteeseen / etelään)

Ylistarosta:

 Lapua, Alajärvi, Kyyjärvi (itään)

 Isokyrö, Laihia, Seinäjoki (länteen / etelään)

 Ylihärmä (pohjoiseen)

Seinäjoen ajoneuvokanta
Tilanne: 31.12.2009

Rautatieasema, linja-autoasema ja taksiasema toimivat Seinäjoella yhdistettynä matkakeskuksena.
Seinäjoelle pääsee junalla lännestä Vaasan suunnasta, etelästä Tampereen suunnasta, idästä Haapamäen ja Jyväskylän suunnasta sekä pohjoisesta Oulun ja Kokkolan suunnasta. Seinäjoen rautatieasemalla Tampere–Oulu-pääradasta erkanevat rataosat Seinäjoki–Haapamäki, Seinäjoki–Kaskinen ja Seinäjoki–Vaasa.
Seinäjoen lentoasema sijaitsee Ilmajoella ja sitä on ylläpitänyt vuodesta 2016 Seinäjoen lentoasema Oy (aikaisemmin Rengonharju-säätiö). Lentoasema rakennettiin 1976 ja reittiliikenne alkoi 1982. Kenttä toimi seinäjokelaisen Finncomm Airlinesin kotikenttänä, joka operoi sieltä Helsinkiin viidesti päivässä. Myöhemmin lentoja siirtyi hoitamaan Ruotsalainen Direktflyg, joka hoiti lentoja jonkin aikaa, kunnes ilmoitti yhdessä Seinäjoen kaupungin kanssa, että lennot eivät ole taloudellisesti kannattavia, jonka vuoksi ne lopetetaan. Säännölliset reittilennot Seinäjoen lentoasemalle loppuivat 28.3.2013.[46]
Ystävyyskaupungit
Seinäjoen ystävyyskaupunkeja ovat:

 Schweinfurt, Saksa
 Kunda, Viro
 Kose, Viro
 Rakvere, Viro
 Sõmeru, Viro
 Valga, Viro
 Sopron, Unkari
 Koszalin, Puola

 Kristinehamn, Ruotsi
 Åsele, Ruotsi
 Velikije Luki, Venäjä
 Alstahaug, Norja
 Farsund, Norja
 Thunder Bay, Kanada
 Skagen, Tanska

 Virginia, Minnesota, Yhdysvallat
 Orvieto, Italia

[47] [48]
Kulttuuri

Seinäjoella on nykyisin monenlaisia kulttuuritapahtumia, ja varsinkin musiikkitarjonta on laajaa ympäri vuoden. Esimerkiksi Rytmikorjaamo on suosittu klubi, jossa vierailee suomalaisia ja kansainvälisiä artisteja melkein joka viikonloppu. Seinäjoella on myös useita muita baareja ja klubeja joissa on hyvin aktiivista musiikkitoimintaa. Seinäjoen kaupunginorkesteri muodostuu jousi- ja puhallinkvinteteistä, joten ohjelmisto painottuu kamarimusiikkiin. Orkesteri konsertoi musiikkikäyttöön rakennetussa Seinäjoki-salissa ja tekee yhteistyötä Vaasan kaupunginorkesterin kanssa.[49]
Seinäjoen kaupunginteatteri tarjoaa esityksiä kolmella näyttämöllä. Vuonna 2015 se valittiin Vuoden teatteriksi Suomessa.[50] Seinäjoki isännöi vuosittaista Harrastajateatterikesää vuodesta 1973 lähtien. Vuonna 2016 tapahtuma siirtyi järjestettäväksi Jyväskylässä.[51]
Seinäjoen keskustassa on kolmisalinen Bio Marilyn,[52] ja Ylistarossa toimiva elokuvateatteri Matin-Tupa järjestää syksyisin Filmiä ja valoa -elokuvafestivaalia.[53] Seinäjoen elokuvakerho Raina ry järjestää näytöksiä yhteistyössä Kansallisen audiovisuaalisen instituutin kanssa.[54]
Seinäjoen suuret yleisötapahtumat keskittyvät keväälle ja kesälle, jolloin järjestetään Provinssirock, Tangomarkkinat ja Vauhtiajot. Vuosina 1993–2013 Seinäjoen kaupunki järjesti toukokuussa Seinäkuun yö -nimistä vuorokauden mittaista maksutonta kulttuuritapahtumaa.[55]
Seinäjoen alueen kuvataiteen keskuksena toimii ammattikoulun kellarikerroksen Taidehalli.[56] Kaupunkiin on pitkään ollut suunnitteilla taidemuseo esimerkiksi Itikanmäen vanhaan kivinavettaan.[57] Alueen kuvataiteilijoiden yhdyssiteenä toimii Seinäjoen taiteilijaseura.[58] Kuvataiteen perusopetusta lapsille ja nuorille antaa Taidekoulu Oiva.[59]
Nähtävyydet

Lakeuden Risti. Alvar Aallon suunnittelema kirkko hallinto- ja kulttuurikeskuksen yhteydessä; Seinäjoen maamerkki.
Ylistaron kirkko
Alvar Aallon suunnittelema hallinto- ja kulttuurikeskus Aaltokeskus.
Etelä-Pohjanmaan maakuntamuseo Törnävällä
Suojeluskuntatalo. Alvar Aallon nuoruuden suunnittelutyö, joka valmistui 1925. Talossa sijaitsee Suojeluskunta- ja Lotta Svärd -museo.
Törnävän kirkko
Törnävän matkailukeskus
Jouppilanvuoren tekovuori ja sillä sijaitseva talviurheilukeskus sekä Kyrkösjärven tekojärvi
Seinäjoen kaupunginteatteri
Yrittäjyyden monumentti.
Keskusliikenneasemalla kuuden tien ja viiden rautatien risteys
Mallaskosken panimo

Tapahtumat
Kesäteatteri
Provinssirock
Tangomarkkinat
Vauhtiajot
Rytmikorjaamo
Solar Sound Festival
NuermoFest
Urheilu

Seinäjoella on vilkas urheilutarjonta ja varhaisimmat tiedot urheilusta on 1900-luvun alusta perustetuista urheiluseuroista. Seinäjoen vanhimmat urheiluseurat ovat Peräseinäjoen Toive, Seinäjoen Maila-Jussit, Seinäjoen Sisu ja Nurmon Jymy.
Palloiluseurat

Seinäjokiset palloiluseurat ovat pelanneet useissa lajeissa pääsarjassa, mutta varsinkin pesäpallo on kaupungin yksi kautta aikain suosituimmista lajeista. Seinäjoki on myös perinteinen jalkapallokaupunki ja nykyään sitä edustaa pääsarjatasolla Seinäjoen Jalkapallokerho, joka on noussut kansallisen tason menestyksen johdosta Seinäjoen urheilun lippulaivaksi ja kaupungin seuratuimmaksi urheiluseuraksi.
Miesten mestaruuksia palloilulajeissa on voittanut Seinäjoen Maila-Jussit pesäpallossa (4) ja lentopallossa (2), salibandyssa Seinäjoen Peliveljet (3), maahockeyssa Seinäjoki United (2) ja amerikkalaisessa jalkapallossa Crocodiles (1). Naisten pesäpallossa Maila-Jussit on myös voittanut Suomen mestaruuden (1). Muita seinäjokisia pääsarjaseuroja ovat olleet jalkapallossa Sepsi-78 ja TP-Seinäjoki, salibandyssa Nurmon Jymy, pesäpallossa Peräseinäjoen Toive, PeTo-Jussit ja Nurmon Jymy, kaukalopallossa Pallo and the Boys sekä lentopallossa Seinäjoen Kuutoset.
Urheilupaikat

Ruokakulttuuri
Seinäjoen pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla sinsalla eli rosolli.[60]
Perinneruokiin painottuvaa pitopöytää tarjoaa Seinäjoen ravintoloista Uppalan kartano. Fine dining -ravintola on vuonna 2012 avattu Juurella, ja samojen omistajien vuonna 2017 avattu Äärellä astetta rennompi.[61][62] Muita Seinäjoen ruokaravintoloita ovat hotelli Alman ja hotelli Sorsanpesän ravintolat sekä Sokos Hotel Vaakunan ravintola Talriikki.[63]
Katso myös
Luettelo tunnetuista seinäjokelaisista
Luettelo Seinäjoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alanen, Aulis J.| title = Seinäjoen historia I| publisher = Seinäjoen kaupunki| year = 1970}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kyttä, Annikki & Takalo, Tenho| title = Seinäjoen historia II| publisher = Seinäjoen kaupunki| year = 1977| id = ISBN 951-99131-5-7}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Seinäjoen asukasluku vuonna 2018?


Giovanni Falcone (18. toukokuuta 1939 Palermo – 23. toukokuuta 1992 Capaci) oli italialainen tutkintatuomari, joka erikoistui Cosa Nostran rikosten selvittämiseen.
Falconen elämä oli samantyyppinen kuin hänen ystävänsä Paolo Borsellinon: molemmat olivat kotoisin Palermon melko köyhältä alueelta, tekivät uran mafianvastaisina tuomareina ja joutuivat mafian murhaamiksi kahden kuukauden sisällä vuonna 1992. Samana vuonna heidän muistoaan kunnioitettiin myöntämällä heille Italian Medaglia d’oro al valor civile (kultainen mitali siviiliurotyöstä) heidän ponnisteluistaan Maxi-oikeudenkäyntiä varten. Heidät nimettiin myös Timen 13. marraskuuta 2006 ilmestyneessä numerossa yksiksi viimeisimpien 60 vuoden sankareista.[1]
Elämä
Tausta, lapsuus ja nuoruus
Giovanni Falcone syntyi toukokuussa 1939 Arturo Falconen ja Luisa Bentivegnan keskiluokkaiseen perheeseen. Giovannin isä oli kemisti, joka johti maakunnallista kemikaalilaboratoriota. Falconen vanhemmat, kuten myös yleisesti koko suku, olivat hyvin uskovaisia katolilaisia ja isänmaallisia. He eivät kuitenkaan olleet poliittisesti aktiivisia, vaan kuuliaisia kansalaisia, joilla oli hyvin kritiikitön suhtautuminen fasismiin.[2]
Giovanni Falcone vietti osan nuoruudestaan La Kalsan satama-alueen lähistöllä kotikaupungissaan Palermossa, joka kärsi suurta vahinkoa liittoutuneiden hyökkäyksessä Sisiliaan heinäkuussa 1943. Falconet asuivat aikoinaan Via Castrofilippolla, asunnossa jossa aiemmin oli asunut Giovannin isosetä, silloinen kaupungin pormestari. Palermon hävitys- ja rakennusbuumin aikana tämä rakennus useista Falconen sukulaisten vetoomuksista huolimatta purettiin vuonna 1959, vaikka sen tilalle suunniteltua moottoritietä ei ikinä rakennettu.[2]
Jo La Kalsan nuoruusaikoina Giovanni Falcone tutustui tulevaan kollegaansa, Paolo Borsellinoon, joka asui vain parin korttelin päässä Via della Vetrieralla. Heillä oli tapana pelata jalkapalloa alueella sijaitsevalla Piazza Magionella. Giovannin perhe kävi myös kirkossa joka sunnuntai ja Giovanni toimikin lapsena alttaripoikana jonkin aikaa. Sekä Falconella että Borsellinolla oli jo nuorena suoria kokemuksia mafiasta, sillä molemmilla oli luokkakavereita, jotka päätyivät mafiosoiksi.
Opiskeluaika
Giovanni Falconen eno väärensi 17-vuotiaana henkilöllisyystodistuksensa päästäkseen vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan ja kuoli 18-vuotiaana. Giovannin setä kuoli myös ilmavoimien palveluksessa, 24-vuotiaana. Kuultuaan tarinoita näistä sukulaisistaan, sisaruksista eritoten hänelle kasvoi suuri isänmaallisuuden tunne jo pienenä lapsena. Peruskoulutuksen jälkeen Giovanni opiskelikin hetken Livornon merisotakoulussa, jonka jälkeen hän kuitenkin siirtyi opiskelemaan oikeustieteitä.
Yliopistoaikana Falconen ajatusmaailma muuttui ja hänen, sekä siskonsa Marian mielipiteet muuttuivat opintojen myötä pois fasismista sekä katolilaisuudesta. Giovannista tuli kommunismin kannattaja, vaikka hänestä ei ikinä tullutkaan minkään puolueen jäsentä.
Ura
Valmistuttuaan vuonna 1961 Falcone aloitti alan työt, ja hänet nimitettiin tuomariksi kolme vuotta myöhemmin. Mitä pitemmälle hänen uransa meni, sitä enemmän häntä alkoi kiinnostaa rikosoikeudelliset asiat, oltuaan ensin maakunnan tuomari.
Pian tuomari Cesare Terranovan murhan jälkeen Falcone aloitti työt syyttäjänviraston tutkivalla puolella Palermossa. Toukokuussa 1980 viraston johtaja Rocco Chinnici nimitti Falconen tutkimaan suurta Rosario Spatolan ja Salvatore Inzerillon pyörittämää heroiinin salakuljetustoimintaa. Heroiinia salakuljetettiin Sisiliasta newyorkilaiselle Gambinon mafiaperheelle, jotka olivat sukua Inzerilloille. Oikeusjutussa Spatola-Inzerillo-Gambino -klaanin salakuljetusverkkoa vastaan 53 pidätysmääräystä allekirjoittanut tuomari Gaetano Costa murhattiin Salvatore Inzerillon määräyksestä 6. elokuuta 1980.
Falcone alkoi käyttämään tutkimuksiinsa kekseliästä tekniikkaa, rahavirran seuraamista, kerätäkseen todistusaineistoa juttuunsa. Myöhemmin hänestä tuli Rocco Chinnicin luoman Palermon antimafialiittoutuman jäsen. Liittoutuma oli joukko tutkijatuomareita jotka jakoivat tietoa ja vastuuta keskenään estääkseen yhden henkilön pitävän kaikkea tietoa ja tulemasta ainoaksi kohteeksi mafialle. Falconen ja Chinnicin lisäksi ryhmä koostui Paolo Borsellinosta, Giuseppe Di Lellosta ja Leonardo Guarnottasta.[2]
Maxi-oikeudenkäynti
Puoli vuotta ennen Maxi-oikeudenkäyntiä ja vain muutama päivä Ninni Cassaràn hautajaisten jälkeen Borsellinon vaimo ja lapset sekä Falcone, hänen morsiamensa Francesca Morvillo ja tämän äiti siirrettiin keskellä yötä salaa sotilaskoneella Asinaran saarelle vankilan tiloihin. Poliisi uskoi mafian murhaavan molemmat syyttäjät ennen kuin he saisivat massivisen – 8607 sivua pitkän – syytedokumentin kirjoitettua valmiiksi. Heidän turvallisuutensa ja viime hetkien työrauha haluttiin taata, joten tarkkaan vartioidun vankilan johtaja tarjosi heille tilat.
Falcone oli osana mafianvastaista ryhmittymää, joka teki esitutkintavaiheessa laajaa pohjatyötä Maxi-oikeudenkäyntiä varten. Hän kuului myös 10. helmikuuta 1986 alkaneen ja 16. joulukuuta 1987 päättyneen oikeudenkäynnin pääjärjestelijöihin. Oikeudenkäynnissä syytettiin 474 mafiosoa, joista 360 tuomittiin vakavista rikoksista. Avaintekijänä oikeudenkäynnissä olivat Tommaso Buscettan, ensimmäisen ilmiantajaksi ruvenneen sisilialaisen mafioson, todistukset. Juuri Falcone suostutteli Buscettan ilmiantamaan mafian salaisuudet. Myöhemmin Buscetta sanoi, että siinä missä muut tuomarit painostivat häntä, Falcone kohteli häntä kunnioittavasti.
Vuoden 1988 aikana Falcone teki paljon yhteistyötä Rudolph Giulianin kanssa. Giuliani oli siihen aikaan Yhdysvalloissa New Yorkin eteläisen alueen yleinen syyttäjä, ja hänen Falconen kanssa tekemä yhteistyö koski toimia Gambinon ja Inzerillon mafiaperheitä vastaan.
Salamurha
Toukokuussa 1992 Falcone tapettiin lähellä Capacia, italialaista kuntaa, hänen ollessa moottoritiellä matkalla Palermon lentokentältä Palermoon. Tienvierustaan kaivettu 350kg dynamiittilasti räjäytettiin, kun Falconea ja hänen morsiantaan Francesca Morvilloa kuljettanut panssaroitu Fiat Croma ajoi sen kohdalta. Räjähdyksessä kuoli myös kolme poliisia: Rocco Di Cillo, Antonio Montinaro ja Vito Schifani.
Salamurha oli Cosa Nostran "päälliköiden päällikön" Salvatore Riinan järjestelemä, toimien kostona kymmenistä Falconen Maxi-oikeudenkäynnissä tuomitsemista mafiosoista. Vähän Falconen ja Borsellinon murhien jälkeen Riina pidätettiin ja hän istuu nyt elinkautista vankeusrangaistusta sekä näistä murhista että useista muista rikoksista.[3] Toinen Falconen murhasta tuomittu mafioso on Giovanni Brusca, Riinan apulainen, joka tunnusti olleensa henkilö, joka laukaisi räjähteet.[4]
Palermon lentokenttä tunnetaan nykyään myös nimellä Falcone-Borsellinon lentokenttänä, kunnianosoituksena heille. Palermolaisen kuvanveistäjä Tommaso Geracin luoma muistomerkki heistä löytyy myös lentokentän alueelta.
Tutkimusmenetelmät ja luonne
Monet Falconen kanssa työskennelleet ihmiset ovat sekä ihmetelleet että ylistäneet hänen tehokkuuttaan. Tutkijanviraston pitkäaikainen sihteeri Barbara Sanzo kertoi Falconen tulleen töihin puoli kahdeksalta aamulla, jatkaen tauotta iltaseitsemään käymättä kotonaan ruokatauolla. Lähtiessään töistä hän oli yhtä virkeä kuin aamulla, jatkaen sykliään heti seuraavana aamuna.[2] Myös Vincenzo Geraci, Falconen kollega, kertoi hänen työintensiteetistään joka jatkui kuusi tai jopa seitsemän päivää viikossa kymmenen vuoden ajan, tuottaen mittaamattoman määrän tuloksia.[2]
Falconen luonne sekä toiminta jakoi mielipiteet hänestä koko uransa ajan. Hänen kanssaan työskennelleet ihmiset ovat kuvailleet Falconea erittäin varautuneeksi, sisäänpäinkääntyneeksi ja jopa töykeäksi, vaikkakin tutustumalla häneen ja ansaitsemalla hänen luottamuksensa hän avautui. Täydellisen täsmällisyyden lisäksi Falcone oli myös erittäin vaativa itselleen, vaatien myös työkavereiltaan samoja ominaisuuksia. Näillä toimintatavoilla hän kuitenkin loi henkilökunnan, joka oli täysin lojaali hänelle.
Yksityiselämä
Giovanni Falconen palatessa takaisin Palermoon hänen silloinen vaimonsa Rita Bonnici ilmoitti jäävänsä Trapaniin toisen miehen vuoksi. Tilanteen teki vielä hankalammaksi se, että toinen mies oli Giovannin esimies – Trapanin päätuomari – mikä teki asiasta puheenaiheen niin Trapanissa kuin Palermossakin. Tänä aikana Falcone uppoutui töihinsä ja opetteli lainsäädännön uusia alueita.
Falcone elokuvissa
Falconen elämän viimeiset vuodet, Maxi-oikeudenkäynti sekä salamurha ovat kuvattuna HBO:n vuonna 1998 tekemässä elokuvassa Excellent Cadavers. Elokuvassa Falconea esittää amerikanitalialainen näyttelijä Chazz Palminteri. Brittijulkaisu elokuvasta on nimeltään Falcone. Elokuva perustuu Alexander Stillen kirjoittamaan kirjaan Excellent Cadavers. Teoksen nimi juontaa juurensa termistä, joka viittaa korkea-asemaisten ihmisten, kuten poliitikkojen ja tuomareiden, salamurhiin.
Vuonna 2006 italialainen televisiokanava RAI lähetti kaksiosaisen televisioelokuvan Falconen muistoksi. Elokuvassa Falconea esitti Massimo Dapporto ja hänen vaimoaan Fransesca Morvilloa Elena Sofia Ricci. Teos kuvaa Falconen elämää vuonna 1980 alkaneista mafiatutkimuksista hänen salamurhaansa saakka.
Vasta ilmestyneessä Taodue TV:n kuuteen osaan jaetussa elokuvassa, Capo dei Capissa, kuvastetaan paljon Falconen elämästä hänen kuolemaansa saakka. Vaikka Falcone ei ole päähahmojen joukossa, hänen osansa elokuvassa oli erittäin tärkeä hänen kuolemansa synnyttäessä ensimmäiset kapinat monia poliitikkoja vastaan. Myös mafiapomo Toto Riinan kiinniottaminen, osittain Falconen suurten mafianvastaisten ponnistelujen tuloksena, kuvataan.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Giovanni Falcone, Marcelle Padovani| title = Cosa Nostra – Tuomari ja kunnian miehet| publisher = Artemisia| year = 1995| id = ISBN 951-97294-0-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Alexander Stille| title = Excellent Cadavers| publisher = Vintage| year = 1995| id = ISBN 0-224-03761-7}}

Luokka:Järjestäytynyt rikollisuus
Luokka:Italialaiset tuomarit
Luokka:Italialaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Vuonna 1939 syntyneet
Luokka:Vuonna 1992 kuolleet


Israelin–Palestiinan konflikti on Israelin valtion ja palestiinalaisten välinen kiista maa-alueesta, joka sijaitsee Välimeren ja Jordan-joen välissä. Konfliktin juuret juontavat 1800-luvulle, jolloin voimistuva sionistinen liike alkoi havitella juutalaisten massamuuttoa Palestiinaan ja oman valtion perustamista juutalaisten historialliseen kotimaahan. Israelin valtio perustettiin vuonna 1948 ja palestiinalaiset katsovat sen miehittäneen heidän vuosisatoja asuttamansa alueet.[1] Yhdistyneet kansakunnat syyttääkin Israelia palestiinalaisten rotusyrjinnästä, koska Israel on perustanut apartheid-järjestelmän, joka hallitsee palestiinan kansaa kokonaisuudessaan.[2] Raportin mukaan Israel on rasistinen valtio, mikä aiheutti paljon keskustelua ja vastaväitteitä YK:n sisältä.[2] Raportin julkaisijana toimi 18:sta arabimaasta koostuva YK:n paikallinen komissio ESCWA ja raportin tultua julki YK:n pääsihteeri vaati raportin poistoa YK:n julkaisuportaaleista, mikä myöhemmin toteutui.[3]  Myös Jerusalemin entinen pormestari ja historioitsija Meron Benvenisti on todennut, että Israelista on tullut apartheid-valtio ja "herrakansan demokratia", jossa oikeudet koskevat vain yhtä etnistä ryhmää.[4]
Konflikti kuuluu osana laajempaan arabien ja Israelin väliseen konfliktiin. Siihen on haettu ratkaisua esittämällä kahden valtion mallia, jossa palestiinalaisalueista muodostettaisiin itsenäinen Palestiinan valtio. Kahden valtion mallilla on paljon kannatusta molemmissa maissa, mutta rajalinjasta ei ole päästy yhteisymmärrykseen. Etenkin Jerusalemin kysymys on ongelmana, sillä palestiinalaiset haluaisivat jakaa Jerusalemin. Eräänä rajalinjana on esitetty ennen vuotta 1967 käytössä ollutta vuoden 1949 aselepolinjaa, jossa Gaza, Länsiranta ja Itä-Jerusalem kuuluisivat palestiinalaisille. Rauhanaloitteet eivät kuitenkaan ole tuottaneet tulosta.
Israel vetäytyi vuonna 2005 Gazasta, mutta alueelta ammutut Kassam-raketit ovat saaneet Israelin tekemään aika ajoin hyökkäyksiä Gazaan. Vuonna 2006 muutaman kuukauden aikana Gazasta Israeliin ammutut sadat raketit sekä osaltaan myös israelilaissotilas Gilad Shalitin kaappaus johtivat Operaatio kesäsateen käynnistämiseen [5], mikä aiheutti tuhoja Gazassa. Keväällä 2008 Israel katkaisi polttoainetoimitukset Gazaan, mikä johti alueen pimenemiseen ja humanitaariseen katastrofiin. Joulukuussa 2008 Israel aloitti Gazaan hyökkäyksen, jossa kuoli yli tuhat palestiinalaista, joista valtaosa on väitetty olevan siviilejä.[6] Gazan sota toistui vuonna 2014, kun Israel pyrki tuhoamaan Hamasin Israeliin vievät hyökkäystunnelit ja raketit.
Historia
1800-luvun loppu – 1920: Ottomaanien imperiumin kausi

Israelin–Palestiinan -konfliktin juuret juontavat 1800-luvun loppuun ja sionismin sekä arabinationalismin syntyyn. Sionistit pyrkivät perustamaan juutalaisvaltion Raamatussa mainittuun Kanaaninmaahan, joka kuului 1800-luvun lopulla Ottomaanien imperiumiin. Tälle Palestiinan nimellä tunnetulle alueelle alkoi vuosisadan taitteessa muuttaa juutalaisia siirtolaisia. Juutalaisten muuttoa alueelle lisäsi myös Itä-Euroopan pogromit eli juutalaisvainot. Alueelle oli muuttanut sionisteja Theodor Herzlin kehotuksesta jo 1800-luvulta lähtien.
Palestiinalaiset näkivät tuolloin vielä itsensä arabeina, jotka olivat ottamaanien alaisuudessa. Juutalaisten ja arabien konflikti oli tässä vaiheessa vielä uskonnollinen eikä nationalistinen.
1920–1948: Palestiinan brittiläinen mandaatti

Ensimmäisessä maailmansodassa Iso-Britannia otti alueen hallintaansa. Aikana ensimmäisen maailmansodan jälkeen muutto kiihtyi, koska tulijoita houkutti Britannian Balfourin julistuksessa lupaama oikeus perustaa "kansalliskoti" Palestiinaan. Vuonna 1922 Palestiinasta tehtiin Kansainliiton päätöksellä Britannian mandaattialue, josta kuitenkin pian erotettiin 3/4 eli Jordanjoen itäpuoli Transjordaniaksi. Toisen maailmansodan päättyessä juutalaisia oli alueilla jo 650000 ja holokaustin juuriltaan ajamat Euroopan juutalaiset saapuivat suurena aaltona perustamaan uutta valtiota.
Juutalaisten muutto Palestiinaan lisäsi jännitettä uusien tulijoiden ja paikallisen arabiväestön kesken. Ensimmäinen juutalaisia vastaan suunnattu teko oli vuoden 1921 Jaffan mellakat, jolloin arabit hyökkäsivät juutalaisten kimppuun luullen, että nämä suunnittelevat hyökkäystä arabeja vastaan. Jaffan mellakoiden seurauksena juutalaiset perustivat puolisotilaallisen Haganah-järjestön puolustamaan juutalaisväestöä. Väkivaltaisuudet saivat jatkoa vuonna 1929, jolloin arabit suorittivat joukkomurhan ja etnisen puhdistuksen Hebronin kaupungissa. Juutalaisia vastaan suunnatut veriteot saivat jatkoa vuosien 1936-1939 kapinassa. Palestiinalaiset muodostivat 1930- ja 1940-luvuilla yhteyksiä Natsi-Saksaan ja palestiinalaisten johtaja, mufti Mohammad Amin al-Husayni oli tunnettu natsisympatioistaan [7] ja julisti muun muassa pyhän sodan natsien vihollista Isoa-Britanniaa vastaan.
1920- ja 1930-lukujen väkivaltaisuudet saivat britit etsimään ratkaisua juutalaisten ja palestiinalaisten välille. Peelin komissio ehdotti vuonna 1937 alueen jakamista juutalaisten ja palestiinalaisten kesken ja vuoden 1939 valkoinen paperi yhden valtion ratkaisua, jossa juutalaisten maahanmuutolle asetetaan kiintiö ja maan ostamista arabeilta rajoitetaan, jotta arabit eivät menettäisi liikaa maanomistusta.
Toisen maailmansodan jälkeen juutalaiset puolisotilaalliset organisaatiot kävivät taistelua brittiläistä miehityshallintoa vastaan. Vuonna 1946 oikeistolainen juutalaisjärjestö Irgun suoritti pommi-iskun Kuningas Daavidin hotelliin Jerusalemissa, joka toimi brittihallinnon päämajana. Iskussa kuoli 91 ihmistä ja loukkaantui 46, suuri osa viattomia sivullisia. Isku herätti paheksuntaa ja johti sionistisen liikkeen erkaantumiseen terrorismista ja siirtymisestä rauhanomaisempiin keinoihin, kuten juutalaisten salakuljettamiseen Palestiinaan.
Yhdistyneet kansakunnat esitti vuonna 1947 suunnitelman Palestiinan jakamiseksi juutalais- ja arabivaltioon. Molemmat osapuolet olivat tyytymättömiä jakoon. Kumpikaan valtioista ei olisi saanut yhtenäistä maa-aluetta ja Jerusalem olisi jäänyt arabivaltion alueelle. Juutalaisvaltioon olisi myös jäänyt suurehko arabivähemmistö. Juutalaiset ja arabit ajautuivat sotaan heti YK:n jakosuunnitelman tultua julki 30. marraskuuta 1947. Sodan ensimmäistä vaihetta nimitetään Palestiinan mandaattialueen sisällissodaksi. Israel julistautui itsenäiseksi 14. toukokuuta 1948 brittien poistuttua maasta.
Suunnitelman hyväksymisen jälkeisenä aamuna 30. marraskuuta 1947 väkivaltaisuudet kiihtyivät entisestään, ja 11. joulukuuta lontoolainen sanomalehti The Times kertoi yhteenotoissa kuolleen noin 70 juutalaista, 50 arabia ja neljä brittiä. Israelilaisten aseellisten järjestöjen onnistui vallata koko YK:n Israelille myöntämä alue ja osa palestiinalaisille määrättyä aluetta ennen brittihallinnon päättymistä. Palestiinalaiset syyttivät näitä useista siviilien joukkomurhista, kuten yli sadan ihmisen surmaamisesta Deir Yassinin verilöylyssä 9.-11. huhtikuuta 1948. Taistelujen seurauksena sadat tuhannet palestiinalaiset joutuivat lähtemään pakolaisiksi. Oli puhjennut avoin sota.
1948–1967: Israelin itsenäistyminen ja Palestiinan jako

Israelin itsenäistymisen jälkeen Egyptin, Syyrian, Jordanian, Libanonin ja Irakin joukot hyökkäsivät maan kimppuun ja alkoi Israelin itsenäisyyssota. Israel pysäytti hyökkääjien etenemisen ja vakiinnutti hallintansa suuressa osassa entistä Palestiinan mandaattialuetta. Jordania miehitti Länsirannan ja Egypti Gazan kaistan.
Sota päättyi aselepoon vuonna 1949. Israelin haltuun jäi suurempia alueita kuin YK:n jakosuunnitelmassa oli kaavailtu. Aseleposopimusten mukaisesti Gaza jäi Egyptin ja Länsiranta Jordanian hallintaan, ja Israelin ja Egyptin rajalle muodostettiin El Aujan demilitarisoitu alue. Suuri määrä arabeja pakeni tai karkotettiin uuden juutalaisvaltion alueelta, YK:n mukaan 711000. Näihin päiviin asti jatkuneen Lähi-idän kriisin vuoksi on pakolaiskysymys edelleen ratkaisematta. Israelin itsenäistymisen jälkeen alkoi Euroopasta muuttaa alueelle suurin joukoin holokaustista selviytyneitä juutalaisia, ja maan väkiluku kaksinkertaistui ensimmäisen itsenäisyysvuoden aikana. Seuraavan vuosikymmenen aikana 600000 juutalaista pakeni tai karkotettiin ympäröivistä arabimaista ja Iranista Israeliin. Yhteensä juutalaisia pakolaisia lähti arabimaista pakoon syrjintää, vainoja ja väkivaltaisuuksia, joissa koteja ja synagogia poltettiin, yli 856 000. [8]
Osa palestiinalaispakolaisista pyrki palaamaan menetetyille kotiseuduilleen tunkeutumalla ilman lupaa rajan yli. Jordaniasta tulleet tunkeutujat tekivät myös sabotaasia ja terrori-iskuja Israelin puolella. Israel pyrki estämään kovin ottein palestiinalaisten rajanylitykset, mikä johti 2700 - 5000 palestiinalaisen tappamiseen vuosina 1949–1955. Israel ryhtyi myös tekemään iskuja naapurimaiden puolelle estääkseen palestiinalaisten tunkeutumisen Israeliin. Vuonna 1953 israelilaiset erikoisjoukot tunkeutuivat Ariel Sharonin komentamina Jordanian puolelle Qibyan operaatiossa, jossa kuoli 69 jordanialaista siviiliä. Palestiinalaiset vastasivat aseistamalla fedayeen-joukko-osastoja, jotka puolestaan tekivät iskuja Israelin puolelle. Vuonna 1954 puolestaan mahdollisesti gazalaiset asemiehet hyökkäsivät israelilaiseen bussiin ja tappoivat yksitoista matkustajaa Ma'ale Akrabimissa Negevin autiomaassa. Rajataistelut olivat yksi syy siihen, että Israel osallistui vuoden 1956 Suezin kriisiin.
Jännitteet kasvoivat paitsi Jordanian, myös Egyptin vastaisella rajalla. Vuonna 1955 37 egyptiläistä sotilasta kuoli Israelin tekemässä hyökkäyksessä, jonka jälkeen Egypti alkoi tukea fedayeen-joukkoja, jotka puolestaan tekivät hyökkäyksiä Israeliin. Tilanne kärjistyi hiljalleen: fedayeenit tekivät iskuja Israeliin ja Egypti karkotti YK:n rauhanturvaajat sekä keskitti suuren määrän joukkoja Siinaille Israelin rajan tuntumaan. Israel teki vuonna 1967 ennalta ehkäisevän ilmaiskun Egyptiin, joka johti Kuuden päivän sotaan.
1967–1993: Israel miehittää Palestiinaa

Kuuden päivän sodan lopussa Israel miehitti Länsirannan ja Gazan palestiinalaisalueet, mikä mutkisti konfliktia edelleen.[6]
Kuuden päivän sodan tappion jälkeen palestiinalaiset menettivät uskonsa panarabismiin ja vastarinta muotoitui ei-valtiollisten kanavien, kuten Fatahin ja Palestiinan vapautuksen kansanrintaman kautta. Vuonna 1969 Jasser Arafat valittiin Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n johtoon. PLO ryhtyi terroritoimintaan Israelia vastaan Jordaniasta käsin ja se taisteli myös Jordanian hallintoa vastaan. Palestiinalaisten ja Jordanian hallinnon välit olivat kiristyneet 1970-luvun taitteessa ja johtivat aseelliseen kapinaan vuosina 1970-1971. Kymmenet tuhannet palestiinalaiset kuolivat konfliktissa, joka jatkui kesäkuuhun 1971 saakka. Jordanian sisällissodan jälkeen PLO karkotettiin Libanoniin. Libanonissa PLO sai hallintaansa alueita, joista käsin se jatkoi Israelia vastaan iskemistä, mutta osallistui myös Libanonin sisällissotaan vuosina 1975-1990.
Palestiinalaisjärjestöt aloittivat 1970-luvun alussa laajan terrorikampanjan israelilaisia vastaan. Palestiinalaiset tekivät iskuja israelilaisia siviilikohteita vastaan ja iskivät myös ulkomailla. Palestiinalaisterrorismi huipentui vuonna 1972 Sabenan lennon 572 kaappaukseen, Tel Avivin lentoasemaiskuihin ja Münchenin verilöylyyn eli israelilaisten olympiaurheilijoiden kaappaamiseen. Israel vastasi Münchenin verilöylyyn aloittamalla Operaatio Jumalan koston, jossa surmattiin Münchenin iskun tekijöiksi epäiltyjä palestiinalaisia ympäri Eurooppaa sekä tekemällä iskun PLO:ta vastaan Libanonissa. Palestiinalaiset jatkoivat terroritekoja, kuten Air Francen lentokoneen kaappauksen vuonna 1976 Ugandaan, josta israelilaiset erikoisjoukot kävivät vapauttamassa panttivangit Operaatio Entebbessä.
Syyria ja Egypti aloittivat vuonna 1973 Jom Kippurin sodan yllätyshyökkäyksellä Israelia vastaan. Ne saavuttivat menestystä ensimmäisten vuorokausien aikana, mutta hiljalleen sota kääntyi Israelin hyväksi. Osapuolet sopivat lopulta tulitauosta. Egypti alkoi 1970-luvulla Anwar El Sadatin johdolla liennyttää suhteita Israeliin. Maat sopivat rauhasta Camp Davidin rauhassa, jossa Israel luovutti Siinain niemimaan Egyptille ja Egypti tunnusti Israelin valtion ensimmäisenä arabimaana. Camp Davidin rauha toimi näin tiennäyttäjänä myöhemmille neuvotteluille Lähi-idän konfliktin ratkaisemiseksi.
Israel aloitti 1970-luvun puolivälissä siirtokuntien rakentamisen palestiinalaisalueille, vaikka oli aikaisemmin pidättäytynyt siitä. Varsinkin oikeistolaisen Likud-puolueen voitto vuoden 1977 vaaleissa johti yhä uusien siirtokuntien perustamiseen.
Camp Davidin rauhansopimuksella Israel luovutti Siinain niemimaan Egyptille ja Egypti suostui tunnustamaan Israelin valtion. Palestiinalaisten asuttama Gazan kaistale jäi Israelin hallintaan. Rauhan sovittelijana toimi silloinen Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter.
Vuonna 1978 palestiinalaisten terroristien tekemä joukkomurha Pohjois-Israelissa johti Israelin tekemään invaasion Etelä-Libanoniin, jonka se miehitti aina Litani-joelle saakka. Israelin vetäydyttyä Etelä-Libanonista PLO aloitti raketti-iskujen tekemisen Galilean alueelle Israeliin. Ongelmaa yritettiin ratkoa diplomaattisin keinoin, mutta Israel teki uuden intervention Libanoniin vuonna 1982 sen jälkeen, kun Israelin Britannian-suurlähettiläs oli yritetty murhata. Libanonin sodassa Israel toimi yhteistyössä Libanonin kristittyjen kanssa, jotka suorittivat Sabran ja Shatilan verilöylyn, jossa 700 - 3500 palestiinalaispakolaista surmattiin. PLO joutui sodan seurauksena jättämään Libanonin ja siirtymään Tunisiaan. Israel perusti Etelä-Libanoniin miehittämänsä turvavyöhykkeen, jonka tarkoituksena oli estää terroristiryhmiä toimimasta rajan pinnassa. Israel vetäytyi turvavyöhykkeeltä vasta vuonna 2000.
Palestiinalaisten aseellinen taistelu jatkui PLO:n siirryttyä Tunisiaankin. Palestiinalaisterroristien kaapattua vuonna 1985 italialaisen matkustajalaivan Achille Lauron, Israel teki ilmaiskun Tunisiaan. Iskussa kuoli 61 palestiinalaista ja 12 tunisialaista, mutta ei ketään merkittävää PLO:n johtajaa. Hyökkäys kiristi Israelin ja Tunisian suhteita ja herätti maailmanlaajuista paheksuntaa.
Palestiinalaisalueiden miehitys ja juutalaissiirtokuntien laajentaminen johtivat osin spontaanisti syntyneeseen ensimmäiseen intifadaan eli palestiinalaisten kansannousuun vuonna 1987. PLO otti komennon kansannousussa ja jatkoi terroria israelilaisia siviilikohteita vastaan. Ensimmäinen intifada tuli tunnetuksi nuorten, kiviä heittelevien palestiinalaisten ja raskaasti aseistautuneiden israelilaissotilaiden yhteenotoista. Intifadassa kuoli 1551 palestiinalaista ja 422 israelilaista. Joulukuussa 1988 PLO julisti Palestiinan valtion perustetuksi vuotta 1967 edeltäneille palestiinalaisalueille. Tätä julistusta on pidetty Israelin tosiasiallisena tunnustamisena. Yhdysvallat ja monet muut valtiot tunnustivat PLO:n pian tämän jälkeen. Vuonna 1991 pidettiin PLO:n ja Israelin välillä Madridin rauhankonferenssi. Madridin neuvottelut toimivat tienavaajana myöhemmille rauhanneuvotteluille.
1993–2000: Oslon rauhanprosessi

Israel ja PLO aloittivat salaiset neuvottelut vuoden 1993 alussa Oslossa. Saman vuoden syyskuussa PLO:n johtaja Jasser Arafat lähetti kirjeen Israelin pääministeri Jitzhak Rabinille, jossa hän ilmoitti PLO:n tunnustavan Israelin oikeuden olemassaoloon ja luopuvan terrorismista. Syyskuun 13. päivä Rabin ja Arafat allekirjoittivat Washingtonissa periaatesopimuksen, joka perustui Oslossa käytyihin neuvotteluihin. Sopimuksessa Israel ja PLO sitoutuivat kahden valtion ratkaisuun, johon ne pyrkivät 1990-luvun mittaan useissa neuvotteluissa. Rabin ja Arafat saivat rauhanponnisteluistaan Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1994[6].
Oslon sopimuksen keskeinen sisältö oli Palestiinalaishallinnon perustaminen. Se ryhtyi hallinnoimaan suurta osaa palestiinalaisalueista, jotka olivat aikaisemmin olleet Israelin miehittämiä. Palestiinalaishallinnolle tuli omat poliisivoimat, lainsäädäntö ja muut modernin yhteiskunnan rakenteet. Vastapainona palestiinalaisten tuli lisätä Israelin hyväksyntää yhteiskunnassaan ja sen olemassaolon oikeutuksen hyväksymistä. Väkivalta ei kuitenkaan loppunut Oslon sopimukseen, vaan terroriteot jatkuivat. Helmikuussa 1994 äärioikeistolainen israelilainen avasi tulen Hebronissa rukoilevia muslimeita vastaan, surmaten 25 ihmistä. Hamas aloitti seurauksena kostoiskujen sarjan ympäri Israelia.
Israel ja Palestiina tekivät vuonna 1993 Gazan-Jerikon sopimuksen,[9] jossa sovittiin, että Israel valvoo Palestiinan ulkorajoja, eivätkä palestiinalaiset saaneet valmistaa eikä tuoda muita aseita kuin mitä poliisilla oli käytössään. Israel lopetti omien velvoitustensa toteuttamisen sopimuksesta 1995 Jitzhak Rabinin murhan jälkeen. Asevienti Gazaan (ja Israeliin) on kansainvälisen oikeuden vastaista.[10]
Syyskuussa 1995 PLO ja Israel allekirjoittivat Washingtonissa sopimuksen, joka mahdollisti PLO:n siirtymisen palestiinalaisalueille ja vei päätökseen rauhanprosessin ensimmäisen vaiheen. Palestiinalaiset sitoutuivat pidättäytymään terrorismista, mutta Hamas ja jotkin muut ryhmät jatkoivat itsemurhaiskujen tekemistä. Turhautuminen terrorismin jatkumiseen ja maa-alueiden menettämiseen aiheuttivat tyytymättömyyttä Israelissa. Marraskuussa 1995 äärioikeistolainen juutalaisradikaali murhasi Jitzhak Rabinin. Rabinin paikan ottanut Shimon Peres jatkoi Rabinin viitoittamalla tiellä, mutta vuonna 1996 kovempaa linjaa luvannut Likud-puolueen Benjamin Netanjahu voitti vaalit. Netanjahu asetti kyseenalaiseksi etenkin Oslon prosessin periaatteen, jonka mukaan palestiinalaisille oli tehtävä myönnytyksiä rauhanprosessin edistämiseksi.
Hamas jatkoi terrori-iskujaan Israeliin, varsinkin Israelin surmattua sen pommintekijän Yahya Ayyashin. Palestiinalaishallinto ryhtyi vastatoimiin Hamasia vastaan, mutta järjestö pystyi jatkamaan iskujaan.
Vuonna 1999 vaalit voittanut työväenpuolueen Ehud Barak jatkoi Rabinin rauhanprosessia korostavalla linjalla. Israel vetäytyi Etelä-Libanonista vuonna 2000 ja pyrki löytämään ratkaisun Palestiinan kriisiin Camp Davidin kokouksessa. Barak oli valmis tarjoamaan palestiinalaisille Gazan kaistan, Itä-Jerusalemin ja 94% Länsirannasta 10-25 vuoden siirtymäajalla ja rahallisia korvauksia palestiinalaispakolaisille, mutta Arafat kieltäytyi tarjouksesta. Epäonnistuneiden rauhanneuvottelujen jälkeen jännitys alueella alkoi lisääntyä uudelleen.
2000–

Toinen intifada alkoi syyskuussa 2000. Yhteenotoissa toisen intifadan aikana kuoli 1116 israelilaista ja 4066 palestiinalaista. Intifadan alkua avitti oppositiojohtaja Ariel Sharonin vierailu Jerusalemin Al-Aqsan moskeijassa, mutta useimmat arvioivat taustalla olevan muitakin syitä. Sharonin vierailu koettiin kuitenkin erittäin loukkaavaksi palestiinalaisten keskuudessa.[6] Palestiinalaiset ovat tehneet itsemurhaiskuja Israeliin ja Israelin puolustusvoimat ovat vastanneet tuhoamalla terroristien koteja ja tukipaikkoja.
Ariel Sharonin johtama Likud-puolue voitti vuoden 2001 maaliskuussa pidetyt vaalit, ja hänet valittiin uudelleen pääministeriksi vuoden 2003 vaaleissa. Pääministeriksi noussut Ariel Sharon teki vuonna 2002 päätöksen eristysmuurin rakentamisesta Länsirannan palestiinalaisalueiden ja Israelin väliin terroristien toiminnan estämiseksi. Eristysmuuria on kritisoitu palestiinalaisia eristäväksi, mutta se on toisaalta estänyt tehokkaasti terrori-iskuja.
Vuonna 2003 Israelin parlamentti hyväksyi niin sanotun Lähi-Idän suunnitelman rauhansuunnitelman pohjaksi. Samana vuonna Sharon allekirjoitti palestiinalaisten kanssa Tiekartta-rauhansuunnitelman, joka tähtää mm. itsenäiseen Palestiinaan.[11] Palestiinalaishallinnon presidentti Jasser Arafat kuoli marraskuussa 2004 ja hänen seuraajakseen tuli Mahmud Abbas. Abbas ja Sharon tapasivat huippukokouksessa helmikuussa 2005 ja osapuolet sopivat aselevosta.[6] Samalla Abbas vetosi palestiinalaisiin jotta he pidättäytyisivät väkivallasta. Toisen intifadan katsotaan päättyneen tähän. Israel vetäytyi Gazasta 2005 ja luovutti Egyptin välisen rajan valvonnan (Philadelphia-käytävän) Egyptille. Gazasta tuli suljettu alue, jonka rajoja valvoivat sekä Israelin että Egyptin joukot. Egypti eristi Gazan Israelin toiveiden mukaisesti. Palestiinalaisilla oli kuitenkin satoja tunneleita, joita pitkin he kuljettivat tavaroita rajavalvonnan ohitse.
Vuoden 2006 Palestiinalaishallinnon edustajainkokouksen vaaleissa suurimmaksi ryhmäksi nousi kuitenkin Hamas, joka johti kansainvälisen avun leikkaamiseen ja palestiinalaishallinnon eristämiseen, koska Hamas suhtautuu aiempaa valtapuoluetta Fatahia jyrkemmin Israeliin, eikä suostu tunnustamaan sitä. Verisessä islamistisessa vallankumouksessa Hamas otti hallintaansa Gazan kaistan Länsirannan jäädessä Fatahin hallintaan.
Väkivalta alueella lisääntyi taas kesäkuussa 2006 sen jälkeen kun palestiinalaiset sieppasivat israelilaisen sotilaan Gilad Shalitin panttivangiksi. Tämän jälkeen Israel aloitti operaatio Kesäsateen iskemällä ilma- ja maajoukoilla moniin kohteisiin Gazassa[12] sekä vangitsemalla muun muassa palestiinalaishallinnon kahdestakymmenestä ministeristä kahdeksan.
4. marraskuuta 2008 Gazan aluetta hallitsevan Hamas-järjestön ja Israelin välinen tulitauko päättyi, kun Israelin isku tappoi kuusi Hamasin sotilasta. Israel teki ilmahyökkäyksen vuoden 2008 lopussa Gazan kaistaleelle lopettaakseen Hamasin tekemät raketti-iskut ja tuhotakseen muun muassa Egyptin rajalla olevat salakuljetustunnelit. Pommituksessa lähes 300[13] palestiinalaista ja Hamas-johtajat Abu Zakaria al-Jamal ja Nizar Rayyanin kuolivat. Hyökkäys jatkui tammikuun 2009 alussa maahyökkäyksenä. Operaatio loppui 22. tammikuuta Israelin vetääntymiseen. Koko selkkauksen lasketaan yleensä kestäneen 22 vuorokautta, jolloin se alkoi ensimmäisestä ilmahyökkäyksestä 27. joulukuuta 2008 ja päättyi Israelin yksipuoliseen tulitaukoilmoitukseen 17. tammikuuta. Hyökkäyksessä kuoli YK:n pakolaisapu UNRWA:n mukaan yli 1 300 palestiinalaista.[14][15]
Ennen hyökkäystä Gazan alue oli jo ollut Egyptin ja Israelin saartamana kahdeksantoista kuukauden ajan, mikä oli lamauttanut alueen talouden.[16] Israel ja monet muutkin maat luokittelivat Gazan aluetta hallineen Hamas-puolueen terroristiorganisaatioksi, vaikka se oli Palestiinan parlamentin suurin puolue. Terroristimääritelmään vaikuttavat Hamasin käyttämät väkivaltaiset keinot, eikä sen saamalla äänimäärällä vaaleissa ole asian kanssa mitään tekemistä. Hamas ei hyväksynyt Israelin valtion olemassaoloa ja se ampui jatkuvasti Etelä-Israeliin Kassam-raketteja.
Egyptissä kaappasi vallan kenraali al-Sisi syrjäyttäen Muslimiveljeskuntaan kuuluvan presidentti Mursin. Egyptin uusi hallitus kiristi osaltaan Gazan saarron kiinni sulkien salakuljetustunnelit. Hamas ja Fatah lähentyivät toisiaan ja sopivat yhteishallinnosta Länsirannalla. Israel tuomitsi uuden hallinnon terroristisena. Pian tämän jälkeen 12. kesäkuuta tuntematon taho sieppasi ja surmasi kolme palestiinalaista nuorta liftaria. Israelin hallitus syytti Hamasia murhasta ja pidätti satoja Länsirannan Hamasin jäseniä. Hamas kosti Israelin ratsiat ampumalla enemmän raketteja Israeliin. Israel kosti Hamasille aloittaen uuden Gazan sodan ilmahyökkäyksillä 7. heinäkuuta 2014. Israel pyrki operaatiollaan tuhoamaan Hamasin raketit ja tunnelit, joiden kautta Hamas solutti taistelijoita Israeliin. Israel tappoi Hamasin mukaan operaatiollaan satoja siviilejä.[17] Aikansa Gazaa ilmasta käsin moukaroituaan Israel otti käyttöön maavoimat.
Juutalaiset äärikansallismieliset tekivät tappavan polttopulloiskun erääseen palestiinalaiskotiin 31. heinäkuuta 2015. Tämä laukaisi Länsirannalla palestiinalaisten nuorten puukotuskampanjan. Israel vastasi tähän muun muassa armeijan voimin, ja jotkut juutalaiset vastapuukotuksilla.
Yhdysvaltain presidentti Trump tunnusti Jerusalemin Israelin pääkaupungiksi.  Tämä laukaisi levottomuuksia Länsirannalla ja Gazassa.  Islamilaiset maat ja monet länsimaat tuomitsivat Trumpin asettumisen kiistassa enemmän Israelin puolelle.
Konfliktin pääkysymykset
Israel ja palestiinalaiset riitelevät muun muassa Jerusalemista ja luonnonvaroista joita ovat viljelyskelpoinen maa ja vesi[18], joista on pulaa. Maapulan takia Israel on perustanut kiistellyille Gazan, Länsirannan ja Golanin alueille siirtokuntia asuttaakseen väestöä. Palestiinalaisilla ei ole Israelin mukaan oikeutta palata kotimaahansa. Palestiinalaisiin kohdistuu Israelissa syrjintää[2]
Jerusalemin kysymys
Jerusalem on juutalaisten, muslimien ja kristittyjen pyhä kaupunki. Kaupungissa on useita uskonnollisia kohteita, kuten Temppelivuori, jolla ovat Kalliomoskeija ja Al-Aqsan moskeija, sekä sen reunalla Itkumuuri. Ennen vuoden 1967 kuuden päivän sotaa kaupungin itäosa oli Jordanian ja länsiosa Israelin hallinnassa. Sodassa Israel miehitti myös Itä-Jerusalemin ja pitää edelleen koko kaupunkia hallinnassaan, mutta palestiinalaiset haluaisivat itäosan omaan hallintaansa. Jerusalemin vanha kaupunki ja siellä sijaitseva juutalaisten pyhä paikka Itkumuuri ovat kuitenkin Itä-Jerusalemissa, ja vuosien 1948 ja 1967 välisenä aikana juutalaiset eivät päässeet käymään siellä. Tämän vuoksi Israel ei ole halunnut luovuttaa aluetta palestiinalaisille. Vuonna 2005 kaupungin 719000 asukkaasta 465000 oli juutalaisia ja 232000 muslimeja. Juutalaiset asuvat pitkälti Länsi- ja muslimit Itä-Jerusalemissa.[19] Camp Davidin ja Taban rauhanneuvotteluissa osapuolet hyväksyivät jaon periaatteessa, mutta sopimus kaatui muihin syihin.
Palestiinalaiset pakolaiset

Israelin voitettua vuosien 1948-1949 sodan 711000 palestiinalaista joutui jättämään kotinsa.[20] YK:n kriteerien mukaan pakolaisiksi lasketaan myös pakolaisten lapset, joten palestiinalaispakolaisten määrä on jopa neljä miljoonaa. Suurin osa heistä asuu pakolaisleireillä naapurimaissa ja palestiinalaisten neuvottelijat ovat vaatineet heille oikeutta palata koteihinsa, jotka nykyään ovat Israelin alueella.
Palestiinalaisten näkemykset pakolaiskysymyksessä
Palestiinalaiset ajettiin väkivalloin kodeistaan vuonna 1948.
YK:n Ihmisoikeuksien julistus takaa pakolaisille oikeuden kotiinpaluuseen.
YK:n päätöslauselmat 194 ja 3236 puoltavat palestiinalaispakolaisten oikeutta palata kotiseuduilleen. Lisäksi päätöslauselma numero 242 vaatii "oikeudenmukaista ratkaisua" pakolaiskysymykseen. Päätöslauselma ei kuitenkaan määrittele, millainen tämän "oikeudenmukaisen ratkaisun" pitäisi olla.
Israel syrjii muslimeita antaessaan kansalaisuuden kaikille juutalaisille, mutta ei muille.
Israelilaisten näkemykset
Pakolaisten heikko asema johtuu siitä, että arabimaat Jordaniaa lukuun ottamatta eivät ole antaneet palestiinalaisille kansalaisuutta, mikä on johtanut heidän marginalisoitumiseensa ja köyhtymiseensä.
Israelin mukaan palestiinalaiset poistuivat kotiseuduiltaan vuonna 1948, jotta arabimaiden olisi helpompi tuhota Israel. Palestiinalaisten mukaan juutalaiset ajoivat heidät väkivalloin.
Koska arabimaista antisemitististä väkivaltaa pakoon lähteneillä 900000 juutalaisella ei ole entisissä kotimaissaan mitään oikeuksia, ei Israelillakaan voi olla velvollisuutta asuttaa palestiinalaispakolaisia alueilleen.
Israel ei halua suurta määrää palestiinalaisia alueilleen, koska se asettaisi Israelin valtion suureen vaaraan.
Siirtokunnat

Israel on vuoden 1967 jälkeen rakentanut useita siirtokuntia Kuuden päivän sodassa miehittämilleen alueille, eniten Länsirantaan. Siirtokunnat vievät ja pirstovat palestiinalaisaluetta. Tämä vaikeuttaa palestiinalaisvaltion perustamista. Niinpä juutalaissiirtokunnat estävät rauhan. Vuonna 2005 Israel vetäytyi Gazan kaistalta, jolloin se purki kaikki siirtokuntansa alueelta. Länsirannan ja Itä-Jerusalemin alueella kuitenkin elää edelleen yli 200 000 israelilaista.[21] Israel on tuominnut vain ilman lupaa perustetut siirtokunnat.
Siirtokuntia pidetään ulkomailla laajalti kansainvälisen oikeuden vastaisina.[22]
Israelia ei ole vaadittu purkamaan kaikkia siirtokuntia ja palaamaan vuotta 1967 edeltäneille rajoille. Bill Clintonin hallinto ehdotti, että Israel säilyttäisi jotkut vuoden 1967 rajaa
lähellä olleista siirtokunnistaan, ja palestiinalaiset olisivat saaneet vastikkeeksi maa-alueita Israelilta.
Terrorismi
Palestiinalaisryhmien harjoittama väkivalta on ollut keskeinen turvallisuusongelma Israelissa. Keskeinen ongelma viime vuosina on ollut Kassam-rakettien ampuminen Gazan kaistalta Israelin kaupunkeihin. Iskuissa on kuollut 15 israelilaista. Palestiinalaisryhmät ovat myös tehneet itsemurhaiskuja Israelin puolelle. Israel on reagoinut terrorismiongelmaan rakentamalla turvamuurin, joka kuitenkin halkoo palestiinalaisten maita. Turvamuuria on kritisoitu siitä, että se pahentaa palestiinalaisten eristystä, mutta se on toisaalta vähentänyt Israeliin tehtyjen iskujen määrää. Palestiinalaisten mukaan Israel on tarkoituksella sijoittanut muurin siten, että se rajaa hedelmällisimmät maa-alueet ja vesivarat omalle puolelleen[6].
Israel on reagoinut raketti-iskuihin myös mittavilla sotilasoperaatioilla Gazan kaistalla. Israelin sotatoimia Gazassa on syytetty yleisesti liiallisiksi ja siviileihin kohdistuviksi. Israel on myös saartanut Gazan, mikä on ajanut alueen humanitaariseen kriisiin.
Myös Israelin ääriainekset ovat syyllistyneet terrorismiin palestiinalaisia, kristittyjä ja maltillisisa israelilaisia vastaan.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Päivinen, Pasi| title = Israelin ja Palestiinan konflikti| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2004| id = ISBN 951-37-4114-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sartola, Pekka| title = Miksi tästä ei puhuta?| location = Jyväskylä| publisher = Ajanteos| year = 2013| id = ISBN 952-99597-8-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cohn-Sherbok, Dan & El-Alami, Dawoud| title = The Palestine-Israeli Conflict| location = Lontoo| publisher = Oneworld| year = 2015| id = ISBN 978-1-78074-380-6}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Israelin–Palestiinan konflikti edelleen voimassa?


Yövilkka (Goodyera repens) on pieni valkokukkainen kämmekkäkasveihin kuuluva kasvi. Lajia tavataan pohjoisen pallonpuoliskon havumetsävyöhykkeellä.
Ulkonäkö ja koko

Muiden kämmekkäkasvien tapaan yövilkka elää symbioosissa sienijuuren kanssa. Sen juurakko on vaakasuora ja haarova. Juurakosta lähtee runsaasti myös kukattomia ruusukkeita. Varsi on karvainen ja kasvaa 10–30cm korkeaksi. Vihreät tai valkokirjavat, nahkeapintaiset lehdet ovat ruusukkeena maata vasten. Alimmat lehdet ovat ruodillisia. Lehden lapa on 1–3cm pitkä, soikea, paksuhko ja verkkosuoninen. Ruusukelehdet voivat sopivalla kasvupaikalla muodostaa laajojakin kasvustoja sammalessa leviävän maavarren ansiosta. Lehdet talvehtivat kaksi vuotta vihreinä. Ylempänä varressa on vain suomumaisia ylälehtiä. Yövilkan kukinto on 3–7cm pitkä toispuolinen tähkä. Valkoinen kukka on karvainen ja sen tuoksu on hienon imelä. Kukan huuli on kannukseton, koveratyvinen ja litteäkärkinen. Kukkivaksi varttuminen kestää yövilkalta noin kymmenen vuotta. Suomessa laji kukkii mustikanpoiminta-aikana heinä-elokuussa.[1][2][3] Toisinaan laji kukkii toisen kerran myöhäissyksyllä, mutta nämä kukat eivät ehdi tuottamaan siemeniä ennen kukintojen tuhoutumista pakkasessa.
Osa yövilkan ruusukkeista voi jättää kukkimisen väliin varsinkin kuivaa kesää seuraavana vuonna, mutta lämmintä ja kosteaa kesää seuraavana vuonna kukintoja on kasveissa yleensä runsaasti. Vaikka kukat eivät kykene itsepölytykseen, on pölytystulos yleensä hyvä. Pölytyksen voivat suorittaa monenlaiset hyönteiset, joista tärkeimpiä lienevät kimalaiset.[3]
Levinneisyys
Yövilkka on pohjoisen pallonpuoliskon havumetsävyöhykkeen laji. Euroopassa sitä tavataan paikoitellen Britteinsaarilta, Ranskasta ja Pohjois-Italiasta itään läpi keskisen Euroopan ja Venäjän aina Tyynellemerelle saakka. Pohjoisessa lajia tavataan Fennoskandiassa ja Baltiassa aika yleisenä. Euroopan lisäksi yövilkkaa tavataan Aasiassa Japanissa, Korean niemimaalla, Kiinassa ja Himalajan vuoristossa sekä Pohjois-Amerikassa.[4]
Yövilkka on luultavasti Suomen ja koko Skandinavian yleisin kämmekkäkasvi. Suomessa yövilkkaa tavataankin koko maassa. Runsaimmin havaintoja lajista on Keski- ja Itä-Suomessa. Pohjois-Suomessa sitä on tavattu harvemmin.[5]
Elinympäristö

Yövilkka kasvaa vanhoissa, sammaleisissa kuusimetsissä, usein mäkisiltä tai kivikkoisilta alueilla. Se on varsin vaativa kasvuympäristönsä suhteen: metsän täytyy saada kasvaa rauhassa ainakin 50-vuotiaaksi ennen yövilkan ilmestymistä kasvupaikalle.[1][2]
Lähteet
Kämmekät, Suomen orkideat. Toim. Korhonen, Mauri & Vuokko, Seppo. Forssan kustannus Oy, Forssa 1987.
Oulun kasvit. Piimäperältä Pilpasuolle. Toim. Kalleinen, Lassi & Ulvinen, Tauno & Vilpa, Erkki & Väre, Henry. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Norrlinia 11 / Oulun kaupunki, Oulun seudun ympäristövirasto, julkaisu 2/2005. Yliopistopaino, Helsinki 2005.
Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kämmekkäkasvit


Hertta Elina Kuusinen (1945–1950 Kuusinen-Leino, ) oli suomalainen poliitikko. Kuusinen oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kansanedustaja vuosina 1945–1972 ja salkuttomana ministerinä vuonna 1948 Pekkalan hallituksessa. Hän oli aikansa johtavia kommunisteja Suomessa.
Kuusinen asui Neuvostoliitossa 1922–1934, minä aikana hän liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP). Vuonna 1934 hän tuli Suomeen ja oli vangittuna suurimman osan kymmenestä seuraavasta vuodesta. Sotien jälkeen kommunistien toiminta sallittiin ja Kuusinen nousi valtakunnanpolitiikkaan. Kuusinen johti SKDL:n eduskuntaryhmää 1950- ja 1960-luvuilla, ja hänellä oli merkittävä vaikutus useiden sosiaaliuudistusten ajamisessa. Hän oli mukana viemässä läpi lapsilisäuudistusta, samapalkkaisuutta, työviikon lyhentämistä ja äitiyslomaa. Kuusinen valittiin SKP:n kunniapuheenjohtajaksi vuonna 1972.
Kuusisen isä oli poliitikko Otto Wille Kuusinen.
Elämäkerta
Lapsuus ja nuoruus

Hertta Kuusinen syntyi Luhangassa vuonna 1904. Hänen isänsä oli poliitikko Otto Wille Kuusinen, äiti Saima (o.s. Dahlström) oli luhankalaisen kartanon tytär. Perheen esikoinen Aino Elina oli kuollut, minkä vuoksi Hertallekin annettiin toiseksi nimeksi Elina.[1]
Sisällissodan aikana 14-vuotiaana Hertta Kuusisesta tuli sosialisti. Otto Wille Kuusinen lähti Neuvosto-Venäjälle vuonna 1918 hoitamaan kansanvaltuuskunnan asioita, minkä jälkeen Saima jäi yksin hoitamaan Herttaa ja perheen neljää muuta lasta. Hertta Kuusinen opiskeli Helsingin uudessa yhteiskoulussa vuosina 1915–1918, Jyväskylän Suomalaisessa Yhteiskoulussa 1918–1922 ja uudestaan Helsingin uudessa yhteiskoulussa 1920–1922, yhteensä seitsemän luokkaa.[1]
Elämä Neuvostoliitossa
Kuusinen muutti 1922 Neuvosto-Venäjälle.[2] Hän ryhtyi vakaumukselliseksi kommunistiksi ja otti kotikielekseen venäjän.[1] Hän liittyi SKP:hen 1930-luvun alussa.[1][2]
Kuusinen asui Moskovan Lux-hotellissa yhdessä muiden ulkomailta Neuvostoliittoon saapuneiden kanssa.[3] Hän kävi kirjastoalan kursseja, suoritti kirjastonhoitajan tutkinnon ja työskenteli kirjastoissa 1922–1934. Hän opiskeli Lenin-koulussa vuosina 1930–1932 ja opetti siellä 1933–1934. Kuusinen työskenteli Kominternin kansainväliselle osastolle 1926–1934 ja oli Saksassa fasismin vastaisessa toiminnassa 1932–1933. Lenin-koulussa hän käytti nimeä Greta Kraft ja Kominternin kansainvälisen osaston pohjoismaisissa tehtävissä nimeä Iris Pettersson.[1]
Maanalainen elämä ja vankeus Suomessa
Hertta Kuusinen tuli salaa Suomeen Iris Petterssonin nimellä keväällä 1934.[2] Hän ehti olla maassa vain pari viikkoa, kun hän jäi kiinni.[3] Lokakuussa 1934 Turun hovioikeus tuomitsi Kuusisen neljäksi kuukaudeksi vankeuteen viranomaisten erehdyttämisestä sekä neljäksi vuodeksi ja kahdeksaksi kuukaudeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Tuomio herätti huomiota ulkomaillakin: se oli ankara ja lainvastaisesta toiminnasta oli vain epäilyjä, ei näyttöä.[1] Kuusinen oli vankilassa Turussa ja Hämeenlinnassa ja vapautui keväällä 1939.[2] Vankilassa hän kirjoitti kirjeitä, muistelmia, proosaa ja runoja, luki ja maalasi sekä opetteli uusia kieliä. Kuusinen osasi jo ennestään ruotsia, saksaa ja venäjää ja oppi nyt englantia, espanjaa ja ranskaa.[1]
Vapauduttuaan Kuusinen tapasi Yrjö Leinon, joka oli myös kommunisti. He rakastuivat ja piileskelivät talvisodan aikana yhdessä, jotta eivät joutuisi uudelleen pidätetyiksi. Sodan jälkeen Kuusinen oli yhteydessä isäänsä, SKP:n toimintaa elvytettiin ja Vapaa Sana -lehti perustettiin.[1]
Valpo pidätti Leinon joulukuussa 1940 ja hänet vangittiin.[4] Kuusinen vangittiin 18. kesäkuuta 1941 juuri ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon.[1] Syksyllä 1941 Leino siirrettiin Riihimäelle sotilaskoulutukseen. Hänet oli tarkoitus lähettää rintamalle – mielellään kuolemaan siellä – mutta Riihimäen asemalla hän pakeni junasta. Leino piileskeli jatkosodan ajan Helsingissä.[4] Kuusinen oli turvasäilössä Hämeenlinnassa kesäkuusta 1941 syyskuuhun 1944.[2]
Valtakunnanpolitiikkaan

Sodan jälkeen kommunistien toiminta sallittiin Suomessa. Kuusinen oli Suomen johtavia kommunisteja. Leino ja hän olivat puolueen luonnolliset johtajat: Leinosta tuli ministeri vuonna 1945, ja kun hän erosi vuonna 1948, Kuusisesta tuli salkuton ministeri.[5] He olivat naimisissa 1945–1950, jona aikana Hertan sukunimi oli Kuusinen-Leino.[1] Kuusisesta muodostui kommunismin ja kansandemokratian symboli sekä kannattajille että vastustajille. Sotien jälkeen hän myös kiersi maata ja oli liikkeen merkittävimpiä puhujia ja esiintyjiä.[2]
Kuusisesta tuli vuonna 1944 SKP:n keskuskomitean jäsen. Vapaa Sana -lehti perustettiin sodan jälkeen uudestaan, ja hän oli sen poliittinen toimittaja vuosina 1944–1946. Hän kirjoitti lehtiin myös pakinoita nimimerkillä ”Tavallinen ihminen”.[1] Kuusinen tuli laajalle yleisölle tunnetuksi vuosien 1945–1949 radio-ohjelmasta Pienoisparlamentti, jossa puolueiden edustajat väittelivät ajankohtaisista asioista.[2] Viiden muun puoleen edustajat ohjelmassa olivat kaikki miehiä.[1] Kuusinen sai ohjelman tiimoilta paljon niin ihailija- kuin vihapostiakin.[2] Poliittisen uransa alkuvaiheessa Kuusista tuki Neuvostoliiton ulkomaantiedustelun Helsingin-päällikkö Jelisei Sinitsyn, jonka Kuusinen tapasi joka päivä.[1] Kuusisen merkittävin poliittinen esikuva oli hänen isänsä Otto Wille Kuusinen, joka vaikutti SKP:n toimintaan erityisesti tyttärensä kautta. Otto Wille Kuusinen antoi Hertta Kuusiselle ohjeita kasvotusten, kirjeitse ja puhelimitse.[2]
Poliittinen ura

Ensimmäisissä sodanjälkeisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1945 Kuusinen valittiin SKDL:n listalta kansanedustajaksi.[1] Hän oli sivistysvaliokunnan puheenjohtaja 1945–1946 ja samalla ensimmäinen nainen eduskunnan valiokunnan puheenjohtajana.[6] Kuusinen toimi vuonna 1948 Suomen toisena naisministerinä Miina Sillanpään jälkeen. Kuusinen hoiti Pekkalan hallituksessa kahta tehtävää: 26. toukokuuta – 4. kesäkuuta hän oli salkuton ministeri ja 4. kesäkuuta – 29. heinäkuuta ministeri valtioneuvoston kansliassa.[1]
Kuusinen oli SKDL:n eduskuntaryhmän puheenjohtaja 1945–1966. Hän oli 1950- ja 1960-luvuilla eduskuntaryhmänsä vahva johtaja, jolla oli merkittävä vaikutus sosiaali- ja sivistysuudistusten ajamisessa. Hän oli mukana viemässä läpi lapsilisäuudistusta, samapalkkaisuutta, työviikon lyhentämistä ja äitiyslomaa.[1]
Kuusinen sai vuoden 1948 eduskuntavaaleissa 58770 ääntä. Luku ei ole vertailukelpoinen myöhempiin äänimääriin, sillä vaalijärjestelmä muuttui vuonna 1970. Luku oli suurin eduskuntavaaliehdokkaan saama äänimäärä vuoden 2007 eduskuntavaaleihin asti, jolloin Sauli Niinistö sai 60563 ääntä. Kuusinen on yhä kautta aikojen toiseksi eniten ääniä saanut eduskuntavaaliehdokas (ks. luettelo eduskuntavaalien ääniharavista).[7] Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1950, 1956, 1962 ja 1968 vaaleissa. Kuusinen oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1947–1950, 1954–1957 ja 1960–1964.[1]
Vuosina 1952–1958 Kuusinen toimi SKDL:n pääsihteerinä ja 1958–1969 varapuheenjohtajana. Hän oli Parlamenttienvälisen liiton Suomen ryhmän johtokunnan varapuheenjohtaja.[1] Kuusinen kuului Suomi–Neuvostoliitto-Seuran keskusjohtokuntaan vuosina 1944–1974.[2] Hänestä tuli vuonna 1944 Suomen Naisten Demokraattisen Liiton liittotoimikunnan jäsen ja vuosina 1969–1974 hän toimi Naisten kansainvälisen demokraattisen liiton puheenjohtajana.[1] Puheenjohtajana Kuusinen ajoi etenkin kehitysmaiden naisten asemaa. Tehtävää hoitaessaan hän asui useaan otteeseen Itä-Berliinissä.[2]
SKP:ssä oli 1960-luvun jälkipuoliskolta lähtien erimielisyyksiä, jotka kärjistyivät vuonna 1968, kun puolueen poliittinen toimikunta paheksui Tšekkoslovakian miehitystä. Puolueessa oli näkyvä vähemmistö, joka tuki miehitystä ja puolueen edustajakokouksessa 1969 puolue hajautui kahtia.[1] Toisin kuin suurin osa muista vanhoista tovereistaan, Kuusinen asettui enemmistön kannalle.[3] Aarne Saarinen piti henkilökohtaisena voittonaan, että Kuusinen jatkoi puolueen poliittisessa toimikunnassa.[1]
Viimeiset vuodet
Kuusinen jatkoi työntekoa elämänsä loppuun saakka.[1] Hän oli kansanedustaja vuoteen 1972 asti, jolloin hänet nimitettiin SKP:n kunniapuheenjohtajaksi.[1] Kuusinen matkusti vuonna 1974 Moskovaan saamaan hoitoa pitkälle edenneeseen sairauteensa.[3] Hän kuoli siellä 18. maaliskuuta 1974, ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin. Tuhka siroteltiin uurnalehdon taakse niin, että Kuusinen ei toiveensa mukaisesti saanut tunnistettavaa hautapaikkaa.[1]
Yksityiselämä

Lähes kaikki Kuusisen suomalaissyntyiset Moskovan-ajan tuttavat kuolivat Stalinin vainoissa, mukaan lukien hänen veljensä, veljen vaimo, sisaren ensimmäinen ja toinen mies sekä eno. Tämä ei kuitenkaan horjuttanut Kuusisen lujaa uskoa Neuvostoliittoon ja kommunismiin.[1]
Kuusinen oli vuosina 1923–1933 aviossa Tuure Lehénin kanssa. Avioliitto päättyi eroon. Avioliitosta syntyi yksi lapsi, poika Yrjö (Juri, Juraj, Jurkka), vuonna 1924. Yrjö kuoli keuhkokuumeeseen sodan aikana vuonna 1942. Kuusisen omaiset eivät hennoneet kertoa tälle, että poika oli kuollut, joten Kuusinen sai tietää asiasta vasta keväällä 1945.[1]
Kuusinen ja Yrjö Leino olivat naimisissa 1945–1950.[1] Leino on sanonut kärsineensä aatteellisen romahduksen. Kuusisella oli vaikeuksia miehensä ja puolueensa ristiriidan kanssa, ja tultuaan ministeriksi 1948 hän muutti pois heidän yhteisestä kodistaan.[4]
Kuusisesta ja Olavi Paavolaisesta tuli elämänkumppanit vuonna 1952.[2] Suhde ei ollut julkinen.[1] Kuusinen olisi halunnut naimisiin, mutta koska SKP:n sisäpiiri ei pitänyt sitä sopivana, liittoa ei koskaan virallistettu. Kuusinen ja Paavolainen asuivat yhdessä Paavolaisen kuolemaan vuoteen 1964 asti.[3]
Kuusisella oli vankilavuosista lähtien ympärillään läheisten naisten sisäpiiri, josta hän suunnitteli muistelmien kirjoittamista. Sisäpiiriin kuuluivat Kuusisen äiti Saima Kuusinen, aatetoverit Martta Koskinen, Aili Mäkinen, Kaisu-Mirjami Rydberg ja Hella Wuolijoki sekä muusikko Lilly Kajanus-Blenner.[2]
Kuusinen fiktiossa
Heidi Köngäs on kirjoittanut Hertta Kuusisesta romaanin Hertta (Otava, 2015) ja ohjannut ja käsikirjoittanut samaa aihepiiriä käsittelevän televisionäytelmän Punainen kolmio.[8]
Teokset
Hertta Kuusisen teokset:[1]
Hertta Kuusinen, Markku Böök. Ymmi ja hirvi, 1. p.1952, 2. uus. laitos. 1977. Kansankulttuuri. ISBN 951-615-152-3.
Vuodenaikain myrskyt – kirjeitä, runoja ja proosaa 1930–60-luvuilta, toim. Marja-Leena Mikkola. Kansankulttuuri, 1975. ISBN 951-615-092-6 (nid.), ISBN 951-615-093-4 (sid.).
Hamlet ystäväni – kirjeitä Olavi Paavolaiselle, toimittanut Marja-Leena Mikkola. Tammi, 1999. ISBN 951-31-1429-5.
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Leino, Olle| title = Vielä yksi kirje – Hertta Kuusisen dramaattinen elämä ja rakkaus Yrjö Leinoon| others = Translated by Eeva Heikkinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1990| isbn = 951-0-16575-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Polttila, Brita| title = Hertta Kuusinen – ihmisen tie| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1975| version = 2. painos 1976| isbn = 951-30-3128-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Heidi Köngäs| title = Hertta. Romaani| publisher = Otava| year = 2015| isbn = 978-951-1-28991-3}}
Aiheesta muualla

Luokka:Kansanedustajat
Luokka:SKDL:ssä vaikuttaneet henkilöt
Luokka:SKP:ssä (1918–1990) vaikuttaneet henkilöt
Luokka:Suomen Kansan Demokraattisen Liiton pääsihteerit
Luokka:Suomen ministerit
Luokka:Vuonna 1904 syntyneet
Luokka:Vuonna 1974 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat