Ilves on tamperelainen jalkapalloseura ja osa samannimistä yleisseuraa. Ilveksen jalkapallojaoston jäsenmäärä on noin 4800 henkeä, joista pelaajia on noin 3900.[1] Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2018 Veikkausliigassa, miesten kakkosjoukkue Tampereen piirin Kolmosessa ja kaksi muuta joukkuetta Seiskassa. Naisten edustusjoukkue pelaa puolestaan Naisten Liigassa, jonne se nousi takaisin kauden 2014 päätteeksi. Ilveksen miehet ovat voittaneet Suomen-mestaruuden 1983, SM-hopean 1985, SM-pronssin 1984 ja 2017 ja Suomen Cupin mestaruuden 1979 ja 1990.
Historia
Ensi vuosikymmenet
Ilveksen perustava kokous pidettiin Tampereen lyseolla 10. huhtikuuta 1931. Uuden seuran nimeksi olivat ehdolla Niilon pojat, Pallopojat, Näsin pojat, Haukat ja nimiäänestyksen voittanut Ilves. SPL:n jäsenyyden Ilves sai 27.5.1931. Seura määritteli säännöissään tarkoituksensa olevan mm. ”edistää palloilua Hämeessä”. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Niilo Tammisalo, jalkapallomaajoukkueessa ja HJK:ssa pelannut maalivahti. ”Tammari” vaikutti Tampereella voimistelunopettajana 1929-36.[2]
Perustamisvuonnaan Ilves ei ehtinyt mukaan virallisiin sarjoihin. Seurassa harrastettiin sen ensimmäisenä vuonna jalkapallon lisäksi jääkiekkoa ja jääpalloa. Ilveksen ensimmäinen harjoitusottelu oli Tampereen Palloilijoita vastaan 7. toukokuuta 1931 Tammelan vastavalmistuneella kentällä. Ilveksen peliasussa paita oli vihreämustapystyraitainen ja housut olivat mustat. Seuraavana vuonna 1932 Ilves pelasi jo virallisiakin otteluita ja jalkapalloilussa se osallistui mm. B-sarjan karsintapeleihin.[3]
Ilveksen ensimmäinen jalkapallotuleminen jäi lyhyeksi kestäen vain muutaman vuoden. Jalkapallo poistettiin Ilveksen lajivalikoimasta ensimmäisen kerran 1938.[4]
Toinen tuleminen alkoi 1942, jolloin edustusjoukkue pelasi piirin 1. luokassa ja seuralla oli A-, B- ja C-junioreitakin.[5] Cup-kilpailussa SM:stä 1945 karsintakierroksella Ilves voitti TaPan 4-3 ja hävisi 1. kierroksella TPV:lle 2-8 (ottelussa tehtiin Ilveksen silloinen yleisöennätys 1352).[6] [7] Toinen tuleminen päättyi käytännössä Maakuntasarjakauteen 1946/47, jonka päätteeksi jalkapalloilusta luovuttiin. Jääkiekkoilu vahvisti seurassa koko ajan asemiaan.[8]
Vuoden 1946 keväällä oli pelattu todellinen kuoleman kamppailu, kun maakuntasarjan viimeisellä kierroksella kohtasivat Ilves ja Ilves-Kissat. Ilves-Kissat johti sarjaa Ilveksen ollessa vain yhden pisteen jäljessä, joten dramaattisessa ottelussa ratkaistiin Suomisarjaan nouseva joukkue. Ilves joutui pelaamaan 1–0-tappioasemassa vajaalla miehityksellä Jussi Linkosuon murrettua ottelun aikana jalkansa. Ilves nousi vielä nousutaisteluun Aarne Honkavaaran tasoituksella, ja ottelun lopussa tarjottiin vielä hyvää mahdollisuutta Ilvekselle tuomitulla rangaistuspotkulla. Honkavaara ampui rangaistuspotkun Ilves-Kissojen maalivahtia Niilo Karjalaista. Pallo palasi kuitenkin Honkavaaralle, joka ei toistamiseen epäonnistunut. Tuomari tulkitsi kuitenkin tilanteen niin, että pallo olisi palautunut maalitolpasta ja hylkäsi maalin.
Ilves pelasi ensimmäisen kansainvälisen jalkapallo-ottelunsa tanskalaista Boldklubben 1903:ia (nyk. FC Kööpenhamina) vastaan vuonna 1946. Ilves hävisi 3–0.
Ilves pelasi vielä mm. 1950-luvulla Tampereen piirin 3. luokassa sekä osallistui Suomen Cupiin 1960- ja 1970-luvuilla. Vuonna 1954 Ilves sijoittui 3. luokassa toiseksi ja nousi luokkaa ylemmäksi, mikä ei kuitenkaan aiheuttanut suurta jalkapallobuumia.
1970-luku ja nousu SM-sarjaan
Tampereen jalkapallon uudeksi lippulaivaksi alettiin suunnitella 28 vuoden tauon jälkeen Ilvestä, joka halusi ottaa edustusjalkapallon ohjelmaansa 1974 kauden loppupuolella. Pahasti velkaantunut Ilves-Kissat oli putoamassa SM-sarjasta[9]. Myös Tampellan Pallo oli putoamassa I divisioonasta[10], eikä sitä rahoittava metalliyritys nähnyt jalkapalloseuran kuuluvan enää ydinliiketoimintaansa ja Tampellan johto halusikin päästä jalkapallojoukkueesta eroon. Fuusioituminen Ilvekseksi oli helppoa. Ilves-Kissoille fuusioitumisen hyväksyminen oli pitkistä perinteistä johtuen hankalampaa. Seuran johtokunta ja yleiskokous hyväksyivät lopulta fuusioitumisen Ilvekseksi varoineen ja velkoineen. Ilveksen jatko Ilves-Kissojen sarjapaikalla I divisioonassa edellytti, että sarjapaikastaan luopuvan lopetettavan seuran pelaajista 75% piti jatkaa uudessa seurassa.[11]
Ilves palasi siis täysipainoisesti jalkapallon pariin. Valmentajaksi tuli jääkiekossa valmentajana toiminut ja Tampereen yliopistollisessa sairaalassa ylilääkärinä toiminut Raimo Vasama. Seurassa käynnistettiin myös Seppo Santasen johdolla jalkapallon harrastesarja Ilves Futis-Liiga[12], josta on muodostunut Suomen suurin ns. kortteliliiga. Kolme vuotta myöhemmin Ilves varmisti nousunsa SM-sarjaan valmentaja Pertti Mäkipään ja kapteeni Markku Wacklinin johdolla ja pelasi Suomen pääsarjassa yhtäjaksoisesti vuodet 1979–1996[13].
Ilves aloitti kauden 1975 I divisioonassa hyvin. Aikaisemmin jääkiekkovalmentajana toimineen Raimo Vasaman harjoitusmetodit toimivat jalkapallossakin, ja Ilves kamppaili jopa noususta mestaruussarjaan. Ilveksen pelikunnon sai kokea esimerkiksi Pyrkivä, joka kaatui maalein 9–2 Raimo Kuuluvaisen ansiosta. Ilves sijoittui kauden loputtua I divisioonan kolmanneksi mestaruussarjapaikan jäädessä vain yhden pisteen päähän. Kauden parhaimpina pelaajina olivat Hannu Hisso sekä 13 maalia tehnyt Raimo Kuuluvainen. Ilves paransi myös alkuaikojen yleisöennätystä, kun Ilves–Ponnistus-ottelua oli seuraamassa peräti 2599 katsojaa.
Kaudella 1976 Ilveksen valmentajaksi vaihtui Martti Halme, jonka apuvalmentajiksi nimettiin Ossi Artimaa ja pelaajauraansa lopetteleva Pertti Mäkipää. Kausi päättyi I divisioonan neljänteen sijaan Heikki Hyysalon 13 maalista huolimatta. Kaikkien yllätykseksi Ilves selviytyi Suomen Cupin finaaliin, mutta hävisi Lahden Reippaalle maalein 2–0. Kauden päätyttyä joukkue koki radikaaleja pelaajamuutoksia Erkki Vihtilän siirryttyä vuodeksi Reippaaseen, Heikki Hyysalon ja Mikko Lammen SePS:iin sekä Martti Kuuselan FinnPaan.
Ilves lähti kauteen 1977 nuorella ja täysin opiskelijapainotteisella joukkueella. Vahvana kotijoukkueena Ilves hävisi ainoastaan kahdesti Tampereella ja sijoittui kauden päätteeksi viidenneksi. Kauden parhaimpana maalintekijänä kunnostautui jälleen Raimo Kuuluvainen 17 osumallaan, joka oli samalla koko I divisioonan paras maalintekijä.
Kaudeksi 1978 ja päävalmentajaksi nousi pelaajauransa päättänyt Pertti Mäkipää, jonka aisaparina toimi tuleva mestarivalmentaja Jussi Ristimäki. Ilvekseen siirtyivät myös Tampereelle palannut Harri Holli ja Jari Niinimäki. Ilveksen edelliskausien nuorennusleikkaus tuli olemaan myös tärkeässä roolissa, sillä nuoret pelaajat kehittyivät vastuun kasvaessa. Vaikka Ilves oli kauden aikana murskaava ja kaatoikin Grankulla IFK Fotbollin 7–0 ja MyPan 5–0, tultiin nousukamppailu käymään kolmen seuran, Ilveksen, Sepsi-78:n ja Kotkan Työväen Palloilijoiden, kesken. Ilveksen ja Sepsi-78:n välinen nousukamppailu ratkesi 26. syyskuuta 1978 Seinäjoella pelatussa ottelussa, jonka Ilves voitti Juha Ojasen maalilla. Ilves nousi mestaruussarjaan I divisioonan voittajana yhdessä Kotkan Työväen Palloilijoiden kanssa.
1979 oli Ilveksen ensimmäinen kausi SM-sarjassa. Joukkue aloitti kauteen valmistautumisen huolella ja käynnisti harjoitukset jo marraskuussa 1978. Ilves pelasi talvella 15 harjoitusottelua, joiden maaliero oli lupaava 40–15. Joukkueen keski-iän ollessa 22,5 vuotta kokenutta kaartia edustivat Harri Holli, Pertti Peltonen ja Markku Wacklin. Ennen varsinaisen SM-sarjan käynnistymistä pelattiin jo Suomen Cupia. Cup alkoi Ilveksen osalta varsin lupaavasti, kun hallitseva cup-mestari Valkeakosken Haka kaatui 2–1. Varsinainen SM-sarja ei käynnistynyt kuitenkaan yhtä hyvin ja Ilves ajautui karsintasarjaan. Ilves välttyi kuitenkin putoamiselta varmistamalla sarjapaikan jo ennen karsintasarjan päättymistä. Alavireisestä kaudesta huolimatta Ilveksen katsojakeskiarvo hipoi 3000 silmäparia. Kausi ei kuitenkaan päättynyt sarjapaikan varmistamiseen, sillä Ilves oli yhä Suomen Cupissa mukana. Ilves selvitti tiensä Suomen Cupin finaaliin jo toisen kerran historiansa aikana kaatamalla HJK:n 2–1 Esa Vuorisen ja Raimo Kuuluvaisen maaleilla. Suomen Cupin finaalissa vastaan asettui Turun Palloseura, jonka Ilves voitti Olympiastadionilla maalein 2–0. Suomen Cupin mestaruus ja siitä saatu 30 000 markan palkintoraha sekä europaikka oli alkua 1980-luvun menestykselle.
Menestyksekäs 1980-luku
1980-luku oli Ilveksen kulta-aikaa, jolloin seura saavutti muun muassa yhden Suomen-mestaruuden (1983) ja kaksi Suomen cupin mestaruutta (1979 ja 1990) sekä pelasi useana vuonna eurocupeissa. Pitkään kakkosvalmentajana toiminut Jussi Ristimäki pestattiin joukkueen päävalmentajaksi kolmen vuoden sopimuksella. Ilves voitti kaudella 1983 valmentaja Jussi Ristimäen ja maalitykki Ari Hjelmin johdolla Suomen mestaruuden. Samalla kaudella Ilves teki myös uuden yleisöennätyksen, kun Ilves–KPV-ottelua seurasi Ratinassa 15 000 katsojaa. Vuonna 1984 Ilves sijoittui kolmanneksi ja oli lähellä uusia Suomen-mestaruuden seuraavalla kaudella. 1985 Ilves selvisi loppuotteluun, jonka se kuitenkin hävisi HJK:lle ensimmäisen osaottelun 1–0-voitosta huolimatta. Vuotta myöhemmin Ratinassa 24 000 katsojaa todisti, kun Ilves kohtasi italialaisen Juventuksen Euroopan cupin ottelussa.
Ari Hjelmin lähdettyä Saksaan Stuttgarter Kickersiin 1988 taittui myös Ilveksen menestys, ja kaudella 1989 Ilves sijoittui SM-sarjassa kuudenneksi.
1990-luku ja talousvaikeudet
Futisliigan ensimmäisellä kaudella 1990 Ilvestä valmensi jälleen Jussi Ristimäki, mutta Ilves ei selviytynyt runkosarjan loppukierroksille. Marek Czakon maalikuninkuudesta[14] ja joukkueeseen palanneesta Ari Hjelmistä huolimatta kausi päättyi yhdeksänteen sijaan. Vuosi päättyi kuitenkin voitokkaasti Ilveksen kaataessa Suomen cupin finaalissa mestari-HJK:n 2–1.
Kaudella 1991 Ilvestä valmensi skotlantilainen Ian Crawford. Ari Hjelmin 16 maalin ansiosta Ilves taisteli mitaleista ja oli kolmanneksi viimeisellä kierroksella vain kaksi pistettä sarjaa johtavaa FC Kuusysiä jäljessä. Kahden viimeisen kierroksen vierastappio ja kotitasapeli pudotti Ilveksen loppusijoituksen kuitenkin kuudenneksi. Veikkausliigan lisäksi Ilves pelasi Cup-voittajien cupissa ja eteni toiselle kierrokselle pudottamalla pohjoisirlantilaisen Glenavon FC:n vierasmaalisäännön turvin. Toisella kierroksella vastaan asettui AS Roma. Ilves pelasi kunniakkaan 1–1-tasapelin Tampereella, mutta AS Roma oli kotonaan parempi maalein 5–2.
Kaudella 1992 Ilves pelasi Ilves-fanien kauhistukseksi keltaisen pelipaidan sijasta sponsorin punaisella värillä.[14] Joukkue vahvistui maajoukkuepelaajilla Markus Törnvallilla sekä Kari Rissasella, mutta kausi sujui kuitenkin alavireisesti. Toista kauttaan Ilvestä valmentanut Ian Crawford sai väistyä neljän ottelun tappioputken jälkeen, kun maajoukkueveteraani Esko Ranta tarttui ruoriin. Ilves varmisti kolmen viimeisen ottelun loppukirillä liigapaikan seuraavalle kaudelle.
Ilves siirtyi kaudeksi 1993 kolkosta Ratinasta tunnelmalliselle Tammelan stadionille.[14] Ilveksen pelaajistossa tapahtui merkittäviä muutoksia, kun nimimiehet suuntasivat muihin seuroihin. Myös Ari Hjelm vaihtoi seuraa siirtyen pelaamaan ammattilaisena Saksaan. Joukkuetta valmentanut Matti Paatelainen väistyi kauden puolessa välissä Markku Wacklinin tieltä, mutta Ilves joutui silti karsintasarjaan. Karsintasarjassa Ilveksen taakse jäivät Kajaanin Haka sekä Kontulan Urheilijat. Ilves säilytti edelleen paikkansa Veikkausliigassa.
Kaudella 1994 Ilves pelasi jälleen perinteisellä keltaisella peliasulla, ja valmentajana jatkoi Markku Wacklin. Kausi lupasi Ilvekselle paljon, kun Valeri Popovitš ja Oleg Ivanov siirtyivät Ilvekseen. Näiden lisäksi Ari Hjelm palasi Saksasta Tampereelle. Liigakausi alkoi kuitenkin heikosti, ja vielä heikommin sujui Ilveksen talouspuoli. Popovitš ja Ivanov oli myytävä kesän päätteeksi Hakaan, ja kausi päättyi jälleen putoamistaisteluun. Viimeisten kierrosten loppukiri piti Ilveksen lopulta FC Oulun ja KuPSin edellä ja Ilves pysyi kuin pysyikin Veikkausliigassa.
Kauden 1995 kynnyksellä Ilves koki jälleen pelaajamenetyksiä. Ari Hjelmin siirtyi HJK:hon, maalivahti Teuvo Moilanen FF Jaroon ja valmentaja Wacklin lähti Kotkaan. Uudeksi valmentajaksi Ilves pestasi entisen pelaajan Esa Kuusiston. Kuusiston valmentama Ilves pysytteli lähes koko kauden ylemmässä keskikastissa. Maalitykki Hjelmin jättämän aukon onnistui paikkaamaan nuori keskikenttäpelaaja Miikka Kajander. Kajander laukoi kauden aikana peräti 13 maalia ja hänet valittiin Vuoden liigatulokkaaksi. Heikko taloustilanne ei kuitenkaan parantunut, ja Kajander myytiin kauden päätteeksi Ruotsiin.
Kaudella 1996 Ilves oli jälleen kaupungin valtias TPV:n pudottua Ykköseen. Kaupungin valta-asemasta huolimatta Ilveksen taistelulle nousi seinä vastaan, kun liigaa supistettiin kahdella joukkueella. Putoamissarjassa Ilves jätti taakseen MP:n ja Hakan, mutta liigajoukkueiden vähentämisen seurauksena Ilves ei säilyttänyt paikkaansa Veikkausliigassa.
Vuonna 1997 joukkuetta valmensi Ilveksen entinen pelaaja Arto Uimonen. Myös peliuransa lopettanut Ari Hjelm palasi seuraan managerin roolissa ja Harri Holli puolestaan aloitti joukkueenjohtajana. Ilves r.y. aloitti III-divisioonassa FC Ilveksen kakkosjoukkueena. Joukkueen tavoitteena oli saada kehittyvät parikymppiset pysymään seurassa vaikka edustuksessa ei aukenisi mahdollisuutta pelata. Joukkueiden välille solmittiin Palloliiton sääntöjenmukainen farmisopimus keväällä 1997 ja valmentajana toimi Veijo Visuri.
Vuonna 1998 talousvaikeuksien seurauksena Ilveksen miesten edustusjoukkue lopetti toimintansa ja muuttui Tampere Unitediksi. United oli aluksi Ilveksen ja Tampereen Pallo-Veikkojen yhteistyöprojekti, mutta TPV vetäytyi fuusiosta. United peri Ilveksen paikan Ykkösessä ja nousi heti ensimmäisen kauden jälkeen Veikkausliigaan. Vuonna 2000 Ilves teki yhteistyösopimuksen Kakkosessa pelanneen Duck Park Rangersin kanssa ja joukkue pelasi kaudesta 2001 alkaen Ilveksen nimellä ja väreissä. Sorsapuiston Ilves nimeä kantanut joukkue toimi aina vuoteen 2004 saakka, jolloin nimeksi tuli Ilves FS joukkueen päättäessä keskittyä ainoastaan futsaliin[15] ja KOO-VEE otti Ilveksen sarjapaikan. Ilveksen jalkapallojaosto jatkoi kuitenkin toimintaansa junioreissa ja naisissa edustustasolla.
Ilves 2000-luvulla

Ilveksen miesten edustusjoukkue teki varsinaisen paluun syksyllä 2007, jolloin Ilves ry:n alainen joukkue sai suunnitellusti KOO-VEE:lta paikan Kakkosesta.[16] Ilves aloitti Kakkosessa kaudella 2008, ja taustahenkilöt määrittivät joukkueen tavoitteeksi nousta Ykköseen 1–3 vuodessa.
Ilves sijoittui Veijo Visurin johdolla kaudella 2008 Kakkosen B-lohkon viidenneksi ja kaudella 2009 kolmanneksi. 247 pääsarjaottelua pelannut Jussi Kuoppala teki myös paluun Ilves-paitaan kaudella 2009.[17] Lokakuussa 2009 Ilves ja Valeri Popovitš solmivat kahden vuoden sopimuksen. Valeri Popovitš toimi Ilveksessä pelaaja-valmentajan roolissa, ja sopimus sisälsi myös option yhdestä lisävuodesta.[18] Popovitš toimi edustusjoukkueen lisäksi Ilveksen Futis Akatemiassa (IFA), talenttiryhmissä sekä valmentajana jalkapallokouluissa.[19] Popovitšin sopimuksen jälkeen Ilveksen pelaajistoon liittyi lisää nimekkäitä pelaajia. Ilveksen kasvatti ja entinen liigapelaaja Jussi Kotilahti oli ensimmäinen,[20] ja keväällä 2010 Henri Scheweleff siirtyi Tampere Unitedista Ilvekseen.[21]
Kaudella 2010 Ilves voitti B-lohkon ja selvisi Kakkosen nousukarsintoihin.[22] Kolmen joukkueen karsintasarjassa se kuitenkin hävisi ottelunsa HIFK:ta ja rovaniemeläistä FC Santa Clausia vastaan jääden lohkon viimeiseksi.[23] Avausottelua HIFK:ta vastaan saapui katsomaan Tammelan silloinen ennätysyleisö 2 136 katsojaa. HIFK voitti ottelun Ilves-kasvatti Petri Heinäsen neljännen lisäaikaminuutin osumalla 1–2.[24] Vieraissa pelatussa kohtalonottelussa FC Santa Clausia vastaan Ilves kärsi 3–5-tappion, mikä merkitsi nousuhaaveen lopullista romuttumista.[25] Ilves eteni myös Suomen Cupissa aina 7. kierrokselle, jossa vastaan asettui Turun Palloseura. TPS vei ottelun maalein 2–1. Ilves raivasi tiensä kuitenkin Suomen Cupin pikkufinaaliin, jossa se kuitenkin hävisi Salpausselän Reippaalle.[26]
 Ilves kohtasi 15. heinäkuuta 80-vuotisjuhlaottelussaan englantilaisen ja Englannin Ykkösliigassa pelaavan Leyton Orientin. Juhlaottelu pelattiin Tammelan stadionilla 2464 katsojan edessä. Leyton Orient voitti ottelun maalein 2–3.[27][28] Juhlaottelun jälkeen Ilves julkisti uuden strategian vuosille 2011–2016. Strategian tavoitteena oli, että Ilves pelaa Miesten Ykkösessä viimeistään 2013 ja liigassa jo vuonna 2015.[29] Samalla perustettiin Ilves Edustus Oy, jonka toimitusjohtajaksi pestattiin Toni Hevonkorpi. Ilves Edustus Oy:n hallitukseen nousivat puolestaan Tomi Erola, Petri Ojala, Markku Lehtola, Ari Ruuth ja Harri Talonen.[30] Osakeyhtiöitymisen lisäksi Ilveksen kakkosjoukkue aloitti Tampereen piirin Kutosen kolmoslohkossa. Kesällä 2011 Ilves julkisti sopimuksen kuusi Suomen mestaruutta voittaneen ja 23 A-maaottelua pelanneen Jari Niemen kanssa. Niemen sopimus kattoi kaudet 2011 ja 2012.[31][32] Jari Niemi debytoi Ilveksen paidassa 3. elokuuta paikallisottelussa TPV:tä vastaan, jonka Ilves voitti 2713 katsojan edessä.[33] Ilves sijoittui lopulta lohkonsa toiseksi BK-46:n jälkeen, mutta hävisi Ykkösen nousukarsintojen välierissä SJK:lle.[34]  Junioripuolella Ilves ja Hämeenlinnan Jalkapalloseura aloittivat yhteisen seuraotteluntapahtuman, jossa kohtaavat vuosittain kaikki seurojen ikäluokat.
Kaudelle 2012 edustusjoukkueen uudeksi päävalmentajaksi ryhtyi seuran entinen pelaaja ja juniorivalmentaja Mika Malinen. Malisen lisäksi kauden 2012 valmentajiin kuuluivat Mikko Kavén sekä Topi Priha. Joukkueenjohtajina toimivat puolestaan Leena Mäkelä sekä entinen Ilves-pelaaja Seppo Nikkilä[35] Kapteeniksi valittu[36] Toni Kallio[37] ja Gustav Långbacka[38] toivat uusina pelaajina puolestaan sekä maajoukkue- että liigakokemusta. Kauden 2012 jälkeen Ilves nousi Ykköseen, kun se kaatoi kaksiosaisessa karsinnassa ÅIFK:n. Ilveksen nousua sarjaporrasta ylemmäksi todisti liki 4000 katsojaa.[39]
Veikkausliiga (2015–)

Ilves pelasi Ykkösessä kaudet 2013 ja 2014. Kaudella 2014 se sijoittui sarjassa kolmanneksi, mikä ei riittänyt Veikkausliiga-nousuun. Lopulta Ilves nousi ylimmälle sarjatasolle, kun kaksi liigassa ollutta joukkuetta ei täyttänyt lisenssiin vaadittavia kriteerejä.[40]
Ilveksen ensimmäiselle Veikkausliiga-kaudelle päävalmentajaksi valittiin Keith Armstrong, jonka sopimus kattoi vuodet 2015 ja 2016 sekä sisälsi option kaudesta 2017.[41]
Vuoden 2015 Liigacupissa Ilves hävisi välierissä Rovaniemen Palloseuralle. Suomen Cupin Ilves aloitti kuudennelta kierrokselta, jolla tuleva cup-mestari IFK Mariehamn pudotti sen maalein 0–2.[42]
Lokakuun alussa syntyi kohu Ilveksen päävalmentaja Armstrongin oltua pois Seinäjoella pelatusta SJK-ottelusta ja hänen toimittuaan ottelun aikaan MTV:n Valioliiga-kommentaattorina.[43] Tapauksen päätteeksi Ilves purki Armstrongin sopimuksen.[44] Loppukauden ajaksi päävalmentajaksi nimettiin Armstrongin apulaisena toiminut italialainen Marco Baruffato.[45] Kaksi ottelua ennen kauden päättymistä Ilves varmisti paikan Veikkausliigassa myös seuraavalle kaudelle.[46] Lopullinen sijoitus oli kahdeksas. Ilveksen parhaaksi pelaajaksi valittiin kauden lopussa kymmenen nollapeliä pelannut maalivahti Mika Hilander, joka valittiin heinäkuussa ja elokuussa kahdesti peräkkäin kuukauden pelaajaksi.[47] Kauden päätteeksi pelaajauransa lopettivat Antti Ojanperä ja Olli Vakkala.[48][49]
Kaudella 2016 Ilves selvisi Suomen Cupissa viidennelle kierrokselle, jolla se kärsi tappion Valkeakosken Hakalle rangaistuspotkuilla.[50] Veikkausliigassa joukkue taisteli viimeisille kierroksille asti mitaleista ja pääsystä europeleihin, mutta lopullinen sijoitus oli viides. Kauden viimeisessä ottelussa Maarianhaminassa Ilveksen olisi pitänyt voittaa, mutta tampereleiset hävisivät lopulta mestaruuden voittaneelle IFK Mariehamnille numeroin 2–1.[51]
Kaudella 2017 Ilves selvisi Suomen Cupissa välieriin, jossa se hävisi HJK:lle.[52] Veikkausliigassa Ilves saavutti pronssia, joka oli seuran ensimmäisen SM-mitali 32 vuoteen.[53]
Stadion

Ilves pelaa kotiottelunsa Tammelan stadionilla.
Tammelan pallokenttä avattiin käyttöön vuonna 1931 ja sen ensimmäinen katsomo valmistui kuusi vuotta myöhemmin 1937.[54]
Silloinen pallokenttä laajennettiin stadioniksi 90-luvun alussa rakentamalla nykyiset katsomot. Vuonna 2002 stadionin katsomoihin asennettiin Hakametsän jäähallin käytöstä poistetut 3100 numeroitua kuppi-istuinta. Ennen asennusta A-katsomo veti 1262, B-katsomo 1500, C- ja D-katsomot kumpikin 864 sekä E-katsomo 84 ja F-katsomo 118 katsojaa. Stadionin ilmoitettu kapasiteetti on 5040, mutta stadionin kunnon vuoksi todellinen kapasiteetti on ilmoitettua pienempi. Katsomoiden lisäksi kentän laidalle kulmiin (paitsi B- ja C-katsomoiden väliin), erityisesti A- ja F-katsomoiden väliin, olisi mahdollisuus myydä seisomalippuja. Stadionilla on 1200 luxin vahvuinen valaistus. Stadionin valaistus kattaa ns. liigalisenssin kriteerit, mutta kentältä puuttuu lämmitys sekä mm. yleisön saniteettitilat ja pelaajien sekä tuomareiden pukukoppijärjestelyt eivät täytä liigakelpoisuusehtoja.
Tunnukset
Värit
Ilveksen perinteiset värit ovat keltainen ja vihreä. Keltainen väri on toiminut joukkueen peliasuissa kotivärinä, kun vihreää on käytetty vierasvärinä. Kaudella 1992 Ilveksen peliasu oli poikkeuksellisesti punainen pääsponsorin tahdon mukaisesti, tämä aiheutti myös suurta vastustusta seuran fanien keskuudessa. Ilves on pelannut myös valkoisella peliasulla.
Nykyään Ilves pelaa kotiottelunsa Adidaksen keltaisessa paidassa, vihreissä housuissa ja keltaisissa sukissa. Vara- ja vierasasuna on kokovihreä peliasu. Maalivahdit käyttävät pääasiassa violettia peliasua. Ilveksen johto on miettinyt siirtymisestä täysin keltaiseen ja vihreään asuun Adidaksen palatessa varustetoimittajaksi.
Ilveksen varustetoimittajia

Kannattajatoiminta

Ilveksellä on ollut sen historian aikana monenlaista kannattajatoimintaa. 1970-luvun lopulla toiminta alkoi organisoitua ja Ilveksen huutosakiksi nimetty ryhmä seurasi Ilveksen nousua SM-sarjaan. Ilveksen kannattajat olivat näkyvästi esillä myös 1990-luvun lopulla perustaen kannattajayhdistyksen. Kannattajayhdistyksen tarkoituksena oli tukea talousvaikeuksissa polkenutta Ilveksen edustusjoukkuetta FC Ilvestä taloudellisesti.
Ilveksen nykymuotoinen kannattajatoiminta käynnistyi kauden 2008 aikana ns. Tammelan vanhassa olutkatsomossa. Kaudella 2009 kannattajaryhmän nimeksi vakiintui ”Niilon Pojat”. Niilon Pojat -nimi juontaa juurensa Ilveksen perustamisesta, jolloin se oli seuran yksi nimivaihtoehto perustajansa Niilo Tammisalon mukaan. Kannattajat siirtyivät myöhemmin päätykatsomoon vierasjoukkueen maalin taakse. Kauden 2011 aikana kannattajien paikaksi vakiintui Tammelan stadionin itäpääty, johon kannattajat kokoontuvat edelleen.
Pelaajat ja valmentajat
Miesten edustusjoukkue kaudella 2018
Päivitetty 18. elokuuta 2018. [55]

Maalivahdit01  Mika Hilander12  Johannes LuukkanenPuolustajat03  Diogo Tomas04  Felipe Aspegren05  Jani Tanska06  Matias Ojala13  Baba Mensah15  Mikael Almen16  Tatu Miettunen19  Tuomas Rannankari22  Tariq Kazi24  Roope Huhtala27  Martti Haukioja

Keskikenttäpelaajat2  Alim Moundi8  Iiro Järvinen9  Ilari Mettälä10  Lauri Ala-Myllymäki11  Jusif Ali14  Tuure Siira20  Eero Tamminen23  Naatan Skyttä25  Issa Thiaw29  Santeri HaaralaHyökkääjät9  Ilari Mettälä17  Mauro Severino21  Niklas Jokelainen26   Tiemoko Fofana45  Marius Noubissi
Edustusjoukkueen taustahenkilöt
Päivitetty 7. helmikuuta 2018.[55]

Jarkko Wiss, päävalmentaja
Toni Kallio, valmentaja
Mikko Kavén, maalivahtivalmentaja
Heli Rekimies, fysiikkavalmentaja ja fysioterapeutti
Jonne Väisänen, lääkäri
Ville Niemelä, huoltaja
Ville Korpela, huoltaja
Päävalmentajat ja kapteenit

Päävalmentajat
 Raimo Vasama 1975
 Martti Halme 1976–1977
 Pertti Mäkipää 1978–1981
 Jussi Ristimäki 1982–1984
 Turo Flink 1985–1986
 Harri Holli 1987–1989
 Jussi Ristimäki 1990
 Ian Crawford 1991–1992
 Matti Paatelainen 1993
 Markku Wacklin 1993–1994
 Esa Kuusisto 1995–1996
 Arto Uimonen
 Ari Hjelm 1997
 Kari Nikkilä 1998
 Janne Salovaara / Jarmo Virtanen 2001
 Veijo Visuri 2008–2009
  Valeri Popovitš 2010–2011
 Mika Malinen 2012–2014
 Keith Armstrong 2015
 Marco Baruffato 2015
 Jarkko Wiss 2016–
Kapteenit
 Niilo Tammisalo 1931–1934
 Heikki Hyysalo 1975–1976
 Markku Wacklin 1977–1980
 Seppo Räsänen 1981–1984
 Arto Uimonen 1985–1986
 Mika Malinen 1987
 Ari Hjelm 1988
 Petri Ojala 1989–1990
 Ari Hjelm 1991
 Petri Ojala 1992
 Pekka Mattila 1993–1994
 Ari Hjelm 1994
 Seppo Nikkilä 1995
 Mark Joseph 1996 / Timo Korsumäki (Korsumäki toimi kapteenina viidessä ottelussa)
 Timo Korsumäki 1997–1998
 Mikko Lahtinen 2001–2002
 Petteri Poukka 2008–2010
 Olli Vakkala 2011 / Henri Scheweleff kapteenina Vakkalan siirryttyä Skotlantiin)
 Toni Kallio 2012–2013
 Heikki Aho 2014
 Antti Hynynen 2015–2017
 Mika Hilander 2018–
Entisiä pelaajia

 Toni Kuivasto
 Ari Hjelm
 Harri Holli
 Niilo Tammisalo
 Miika Juntunen
 Teuvo Moilanen
 Jari Niinimäki
 Jukka Heinonen
 Kimmo Kuuluvainen
 Arto Uimonen
 Raimo Kuuluvainen
 Petri Heinänen
 Mika Aaltonen
 Esko Valkama
 Matti Laine
 Martti Kuusela
 Pertti Mäkipää
 Markku Linnusmäki
 Markku Wacklin
 Veikko Hovivuori
 Petri Ojala
 Jukka Pirinen
 Kari Rissanen
 Kimmo Kuuluvainen
 Jari Runsas
 Miikka Kajander
 Pasi Salmela
 Seppo Räsänen
 Vesa Holli
 Jusu Karvonen
 Jaakko Laitinen
 Juha Karvinen
 Mikko Mäkelä
 Mika Vidgrén
 Jari Lemivaara
 Joni Lehtonen
 Hannu Immonen
 Kimmo Kuula
 Petri Kuula
 Jukka Suikki
 Juha-Pekka Torvinen
 Jussi Räsänen
 Juha Pirinen (8 ottelua farmisopimuksen turvin)
 Jussi Kuoppala
 Esa Kuusisto
 Janne Salli
 Juha Ojanperä
 Mikko Pessi
 Mike Belfield
 Dean Thomas
 Mark Dziadulewicz
 Mark Nangle
 Jason Thomas
 Abdul Aziz Moshood
 Mark Joseph
 Marek Czakon
 Oleg Ivanov
 Chris James (1 ottelu farmisopimuksen turvin)
Saavutuksia sekä tilastoja
1 Suomen-mestaruus: 1983
1 Suomen-mestaruushopea: 1985
2 Suomen-mestaruuspronssia: 1984, 2017
2 Suomen cupin mestaruutta: 1979 ja 1990
1 Suomen cupin hopea: 1977
1 Suomen cupin pikkufinaalin hopea: 2010
2 Nesteen maalimalja: 1986 ja 1987
1 osallistuminen Euroopan cupiin: 1984
2 osallistumista Cup-voittajien cupiin: 1980 ja 1991
1 osallistuminen UEFA Cupiin: 1986
Eurocup-ottelut
Ilveksen maalit mainittu ensin.

Sarjatasot

Ilves SM-tasolla
Tiedot SM-sarjan maratontaulukko
Kaudet 19 (1979–1996, 2015-)
Ottelut 511
Voitot 189
Tasapelit 123
Tappiot 199
Tehdyt maalit 803
Päästetyt maalit 813
Maaliero -10
Pisteet 562
Vuodesta 1991 lähtien voitosta on saanut kolme pistettä.
(Päivitetty 10.11.2015)
Eniten yhdessä kaudessa
Tehtyjä maaleja SM-tasolla 63 (1983, 29 ott.), Ykkösessä 51 (1978, 22 ott.) Kakkosessa 84 (2012, 27 ott.)
Tehtyjä maaleja/ottelu SM-tasolla 2,2 (1983), Ykkösessä 2,32 (1978), Kakkosessa 3,11 (2012)[59]
Päästettyjä maaleja 57 (1982, 29 ott), Ykkösessä 38 (2013 27 ott.)
Päästettyjä maaleja/ottelu 2,5 (1993), Ykkösessä 1,41 (1977)
Voittoja SM-tasolla 17 (1983, 29 ott.), Ykkösessä 13 (1975 ja 1978, 22 ott.) Kakkosessa 22 (2012, 27 ott.)
Tasapelejä SM-tasolla 12 (1991, 33 ott.), Ykkösessä 8 (2013 27 ott.)
Tappioita 18 (1992, 33 ott.), Ykkösessä 8 (1976 22 ott. 2013 27 ott. 2014 27 ott.)
Pisteitä/ottelu SM-tasolla 1,41 (1983), Ykkösessä 1,57 (1979), Kakkosessa 2,6 (2012)[59]
Yhdessä ottelussa
Tehtyjä maaleja SM-ottelussa 8 (Ilves–RoPS 8–2 24.4.1983)
Tehtyjä maaleja Ykkösessä 10 (Ilves-FC Viikingit 10-0 (5-0) 4.10.2014)[60]
Tehtyjä maaleja Kakkosessa 10 (MuSa–Ilves 2–10 (1–4) 21.8.2011) [61]
Tehtyjä maaleja Suomen Cupissa 8 (FC Boda–Ilves 0–8 22.4.2010)[62]
Päästettyjä maaleja 7 (Reipas–Ilves 7–1, 17.6.1990)
Maaleja, molemmat joukkueet 12 (MuSa–Ilves 2–10 (1–4) 21.8.2011) [61]
6 maalia Miki Sipiläinen (Kakkonen: MuSa–Ilves 2–10 (1–4) 21.8.2011) [61]
4 maalia Ari Hjelm (SM-sarja: Ilves–OTP 7–0 13.8.1986)
4 maalia Miki Sipiläinen (Suomen Cup: FC Boda–Ilves 0–8 22.5.2010)[62]
Suurin voitto SM-sarjassa 7–0 (MP 3.5.1981, OPS 1.8.1982, OTP 13.7.1986)
Suurin voitto Suomen Cupissa 0–8 (FC Boda–Ilves 22.4.2010)[62]
Suurin voitto Ykkösessä 10-0 (Ilves-FC Viikingit 10-0 (5-0) 4.10.2014)[63]
Suurin voitto Kakkosessa 2–10 (MuSa–Ilves 2–10 (1–4) 21.8.2011) [61]
Suurin tappio SM-sarjassa 1–7 (Reipas 17.6.1990), 0–6 (KPV 22.8.1988, Reipas 7.8.1988, Haka 12.8.1993)
Nuorin maalintekijä, Gullit Zolameso, 15 vuotta (Ilves–MuSa 4–0, 1.6.2011)[64]
Suurimmat yleisömäärät

Yleisökeskiarvot SM-tasolla

Eniten maaleja SM-tasolla
Ari Hjelm 139
Jari Niinimäki 91
Arto Uimonen 47
Seppo Nikkilä 46
Markku Linnusmäki 43
Raimo Kuuluvainen 34
Marek Czakon 27
Michael Belfield 24
Markku Wacklin 20
Pekka Mattila 19
Eniten maaleja I divisioonassa
Raimo Kuuluvainen 51
Jonne Hjelm 26
Heikki Hyysalo 24
Raul Mäkelä 13
Juha Ojanen 13
Kalle Multanen 12
Jaakko Juuti 11
Markku Linnusmäki 11
Petri Heinänen 10
Eniten maaleja II divisioonassa
Miki Sipiläinen 71
Matti Jokinen 44
Kalle Multanen 26 [74]
Jussi Kotilahti 21
[59][75]
Eniten maaleja Suomen Cupissa
Ari Hjelm 19
Jari Niinimäki 12
Marek Czakon 11
Eniten maaleja Liigacupissa
Petri Kuula 3
Toni Kuivasto 2
Joni Lehtonen 2
Henry Chidozie Ugwunna 2
Sijoitukset vuodesta 2008

KausiSarjaSijaOVTHTM–PMMEP2008Kakkonen (lohko B)5.26135840–24+16442009Kakkonen (lohko B)3.26143940–30+10452010Kakkonen (lohko B)1.26174559–32+27552011Kakkonen (lohko B)2.26182669–32+37562012Kakkonen (länsilohko)1.27224184–21+63702013Ykkönen4.27118846–38+8412014Ykkönen3.27145845–29+16472015[76]Veikkausliiga8.331171532–48-16402016[76]Veikkausliiga5.331571136–35+1522017[76]Veikkausliiga3.331511739–35+4562018[76]Veikkausliiga5.331471245–41+449
Lähteet
Matti Wacklin: Sydämenasiana Ilves. Tampere: Ilves ry, 2006. ISBN 952-92-0783-2

Tomi Erola: Kausikirja 2009. Tampere: Ilves ry / miesten edustusjoukkue, 2009
Tomi Erola: Kausikirja 2008. Tampere: Ilves ry / miesten edustusjoukkue, 2008
FC Ilves: Kausikirja 1997. Tampere: Ilves ry / FC Ilves ry, 1997
FC Ilves: Kausikirja 1995. Tampere: Ilves ry / FC Ilves ry, 1995
Ilves: Kausikirja 1984. Tampere: Ilves ry , 1984
Ilves: Kausikirja 1979. Tampere: Ilves ry , 1979
P. Seppänen ja J. Runsas: Suomen Palloliiton Tampereen Piiri 60 vuotta Tampere: SPL Tampereen piiri ISBN 952-9841-27-2
P.Seppänen: "Suomen Palloliiton Tampereen Piiri 50 vuotta" Tampere: SPL Tampereen piiri ISBN 952-9841-99-X
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Tampereen Ilves
Luokka:Suomalaiset jalkapalloseurat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on jalkapallojoukkue Glasgow Rangersin kotikenttä?


Airsoft-ase eli muovikuula-ase on airsoft-peleissä käytettävä ase, joka ampuu pyöreitä läpimitaltaan 6 mm tai 8 mm kokoisia muovikuulia. Nykyisin suurin osa pelijärjestäjistä vaatii biomaatuvien kuulien käyttöä, sillä järjestäjät pyrkivät minimoimaan pelialueen luonnolle koituvat haitat. Airsoft-aseet ovat ulkonäöltään usein tarkkoja jäljennöksiä oikeista ampuma-aseista, toisin kuin paintball-aseet. Siksi airsoft-aseita käytetään myös elokuvien rekvisiittana.[1]
Airsoft-aseet jaetaan toimintaperiaatteen mukaan kolmeen luokkaan:
Kertaviritteiset, eli jousitoimiset, ”vemput”
Sähköviritteiset (AEG = Automatic Electric Gun, AEP = Automatic Electric pistol, ACM = Automatic Compact Machinegun, EBB = Electric BlowBack AES =Automatic Electric Shotgun)
Kaasuviritteiset (NBB = Non BlowBack, GBB = Gas BlowBack).
Asevalmistajia ovat on muuan muassa Tokyo Marui, A&K, Academy, AGM, AIM, Air, ARES, Both Elephant, Classic Army, Cyma, Dboys, Double Eagle,GSG, G&G, G&P, Lonex, Galaxy, HFC, ICS, Inokatsu, JG (Jing Gong), Kalash (Dboys AK-mallisarja), KHC, King Arms, KSC, Kuan-Ju Works, KWA, KWC, Lorcin, Madbull Airsoft, Maruzen, Marushin, Smokey’s, Springtime, SRC, Star, Swiss Arms/CyberGun, Systema, Tanaka, TOP, UHC, Umarex, VFC (ent. GB-tech), Warrior, Well, Real Sword ja Western Arms.
Kertaviritteiset aseet

Kertaviritteisen aseen toiminnalliset osat ovat piippu, sylinteri, mäntä, jousi ja liipaisinkoneisto.
Ase viritetään käsin vetämällä aseen virityskahva tai luisti taakse. Tällöin jousi puristuu kasaan, ja mäntä jää taka-asentoon. Sen jälkeen virityskahva tai luisti päästetään eteen, ja kuula siirtyy lippaasta piippuun. Näin ase on laukaisuvalmis. Ase laukaistaan vetämällä liipaisinta, jolloin kuula lähtee liikkeelle piipusta.
Kertaviritteisiä aseita eli ”vemppuja” valmistetaan useissa maissa kuten Kiinassa, Japanissa ja Taiwanissa. Hintahaitari on erittäin laaja. Kertaviritteisten pistoolien hinnat ovat noin 10–80 euroa, konepistoolit maksavat noin 20–120 euroa, rynnäkkökiväärit 80–200 euroa ja haulikot 20–100 euroa. Pulttilukkoiset tarkkuuskiväärit ovat kokonaan oma lukunsa; hyvä tarkkuuskivääri maksaa noin 300–1 000 euroa, ja viritysosat vievät hinnan jopa tuhansiin euroihin. Tarkkuuskivääriin kiinnitetään yleensä myös kiikaritähtäin, ja niiden hinnat vaihtelevat laadun ja ominaisuuksien mukaan, aivan kuten aseissakin.
Kalleimpia jousitoimisia-aseita, kuten tarkkuuskivääreitä, voidaan virittää yllättävän suurin tehoihin, jolloin kuulan lähtönopeus ja useimmiten myös kantama kasvaa. Kalliimpiin aseisiin on saatavilla tehojen nostamiseksi muun muassa normaalijousta jäykempiä jousia, lasertähtäimiä, valoja, liipaisinkoneistoja ja jousenohjaimia. Eräs viritysosa on tarkkuuspiippu, joka on useimmiten aseen oman piipun sisään sijoitettava, vakiopiippua tiiviimpi piippu, jolloin kuulan liikelle panevan ilman paine kasvaa. Monet aseet tarvitsevat kuitenkin vahvistusosia kestääkseen vahvempien jousten tuottaman iskuvoiman. Viritysosien hintoja kuvaa esimerkki Maruzen APS SV -tarkkuuskiväärin virityskustannuksista. Kivääri maksaa uutena noin 400 euroa, mutta raskaampiin virityksiin tarvitaan rahaa noin 700 euroa: 300 prosentin virityksellä varustettuun aseeseen tarvitaan ainakin uusi liipaisinkoneisto, sylinteri, jousi, jousenohjain ja mäntä, myös esimerkiksi tarkkuuspiippu.
Sähköviritteiset aseet

Sähköviritteisiä aseita sanotaan yleisimmin sähköaseiksi. Sähköase saa käyttövoimansa akusta (jännite pääasiassa 7,2; 7,4; 8,4; 9,6; 11,1 ja 14,8 V, mutta myös 10,8; 12,0; 13,2 tai 14,4 V käytetään), jonka virta johdetaan sähkömoottoriin. Tämä pyörittää rattaita, ja vetää männän taakse (puristaen jousen kasaan). Kaikki tämä tapahtuu rataslaatikossa eli ”mechassa” (), joka sisältää rattaat sekä joissakin malleissa myös sähkömoottorin, laakerit, jousen, jousenohjaimen, liipaisinkoneiston, sylinterin ja männän.
Pelikäyttöön riittävän laadukkaat sähkötoimiset pistoolit (AEP = Automatic Electric Pistol) saatiin markkinoille vuonna 2005. Nykyään tällä periaatteella toimivina on saatavilla sekä pistooleita (TM G18c, TM M93R ja TM USP) että minikonepistooleita (TM MP7A1, TM Vz61 Scorpion ja TM Mac-10). Myös useat ns. kiina-valmistajat ovat kopioineet Maruin AEP sarjaa. Edellä mainituissa toimii pienoiskokoon ahdettu rataslaatikko, joka on toimintaperiaatteeltaan isompien aseiden kanssa vastaava ja niitä pyörittää 7,2 voltin akulla varustettu moottori.
Maruilta on kuitenkin ilmestynyt ensimmäinen automaattinen haulikko (2015/2016). Se ampuu kuulia kuten haulikko, mutta sarjatulella kookkaamman lippaan kera.
Sähköviritteisiä aseita (kuten muitakin) voidaan myös modifoida, mikä tarkoittaa aseen muuntamista käyttäjälle mieleisemmäksi. Kustomoinniksi lasketaan jokainen sellainen aseeseen tehty muutos minkä jälkeen ase ei ole samanlainen kuin kaupan hyllyltä ostettaessa. Modifoitaessa aseen käyttömukavuutta, ergonomiaa, ulkonäköä, tehoa tai muuta ominaisuutta pyritään parantamaan.
Sähköaseet ovat pelikentillä yleisimpiä niiden helppouden ja käyttö/ylläpitokustannuksien vähäisyyden vuoksi; tämän takia niitä myös viritellään muita useammin.
Monet rakentavat itse airsoft-aseen. Se tehdään usein vanhan ja tunnetun mallin mukaan eli esim. suomikonepistooli tai joku muu historiallinen ase, joiden rakentaminen vaatii paljon aikaa ja rahaa.
Viriteltäessä (pätee myös jousiaseisiin) voidaan valita, minkä tehoiseksi ase halutaan. Sähkö- ja jousitoimisissa aseissa tehokkuuteen vaikutetaan ensisijaisesti jousen valinnalla. Eri valmistajien jouset on luokiteltu eri tavoin, eivätkä eri valmistajien samalle tasolle luokittelemat jouset välttämättä ole vertailukelpoisia, koska mitään yhtenäistä standardia ei ole. Kuitenkin virijousi on tavallista jousta jäykempi, mikä aiheuttaa sen, että tulinopeus (huom. ei sama kuin lähtönopeus) saattaa laskea. Tämä on korjattavissa ostamalla aseeseen tehokkaampi akku, jota kutsutaan tässä yhteydessä viriakuksi. Esimerkiksi yleisimmän 8,4 V korvaaminen 9,6 V akulla on tavallista, mutta viriakun käyttäminen aseessa mitätöi aseen takuun.
Harrastuksen alkuvaiheessa viritysrajat määritettiin yleensä Systeman jousien mukaan MXXX-tasolle (esimerkiksi M100 ja M120 kenties yleisin virijousi sähköaseissa). Valmistajien lisäännyttyä on siirrytty joko lähtönopeuteen tai mieluiten piipunsuulta mitattuun tehoon perustuviin rajoihin. Suomessa useimmat yhdistykset ovat asettaneet sarjatulella varustetuiden sähköviritteisten aseiden viritysrajaksi 1,6 J, jolloin 0,2 gramman painoisen kuulan lähtönopeus saa olla maksimissaan 126 m/s. Suomessa yleisimmät itselataavan eli puoliautomattisten aseiden lähtönopeudet ovat joko 150 tai 126 m/s. Tämä tarkoittaa jouleissa 2,25 tai 1,6 J. Kertaviritteisten, eli käytännössä pulttilukkoisten aseiden tehorajoitus on useimmiten 3 J eli 173 m/s 0,2 g kuulalla. Uusien AEG-aseiden hinnat ovat suomessa 200–800 euron tuntumassa ja AEP-aseiden yli 100 euroa. Mutta nykyään markkinoille on tullut enemmän tai vähemmän luotettavia kiinalaisvalmisteisia aseita, joiden hinnat ovat alhaisempia kuin ns. ”laadukkaiden valmistajien aseet”. Uusien kiinalaisvalmisteisien AEG-aseiden hinnat ovat suomessa 100–300 euron tuntumassa ja AEP-aseiden yli 40 euroa.
Kaasutoimiset aseet

Kaasuaseet luokitellaan kahteen alakategoriaan:
GBB ()
NBB ()
Aseet toimivat kutakuinkin samalla tavalla: kaasumännällä.
Yleensä lippaassa on kaasusäiliö, mutta halvemmissa malleissa ja revolvereissa tämä on aseen sisäinen.
Kaasutoimisia aseita on monen tyyppisiä: pistooleista konepistooleihin, konekivääreihin ja tarkkuuskivääreihin.
Airsoft-aseissa käytettävät kaasut
Kaasuaseissa käytetään ponnekaasuja, jotka yleensä sisältävät myös voiteluaineita.
Myynnissä on yleisesti kahta kaasua:
HFC134a-kaasu on tetrafluorietaania (CH2FCF3). Se on tällä hetkellä markkinoilta olevista airsoft-käyttöön tarkoitetuista ponnekaasuista teholtaan pienin. Tätä kaasua valmistavat muun muassa Tokyo Marui, KWC, KJ works ja KSC. HFC134a on Japanissa ainoa laillinen tähän tarkoitukseen käytettävä kaasuseos. Tämän takia suurin osa Japanissa valmistetuista aseista ei ilman muutostoimenpiteitä kestä muita ”vahvempia” ponnekaasuja.
Green gas on yleisnimitys Japanin ulkopuolelta tuleville ponnekaasuille, joiden pääaineena on propaani. Valmistajia on useita, moni tuote on Suomessa myyntikiellossa vaarallisen heikon pakkauksen johdosta. Green gasiin viitataan joskus HFC22-kaasulla. Tämä on virheellistä, sillä samantehoista, ympäristölle haitalliseksi luokiteltua HFC22-kaasua ei käytännössä saa enää mistään ja käytännössä kaikki markkinoilla olevat seokset perustuvat propaaniin ja butaaniin. Korkean paineen ansiosta tämä kaasu kuluttaa aseita nopeammin, tosin Suomen kylmässä ilmastossa (kaasujen paine riippuu lämpötilasta, mitä lämpimämpi, sen kovempi paine) aserikkoja tapahtuu vähemmän.
Nestekaasu (kauppanimi) on suurimmaksi osaksi propaanista koostuvaa kaasua, jota myydään yleisesti Suomessakin retkikeitinten ja grillien polttoaineena. Nämä kaasut toimivat airsoft-aseissa suunnilleen yhtä hyvin kuin green gas, ja muualla maailmassa niitä käytetäänkin paljon, sillä ne maksavat paljon vähemmän kuin kaukomaissa airsoft-käyttöön pullotettu kaasu. Tähän tarkoitukseen on saatavilla valmiita liittimiä, jotka eivät kuitenkaan sovi suomalaisiin pulloihin. Suomessa nestekaasun käyttö on erittäin harvinaista, sillä suomalaiset pullot ovat isoja, eikä valmiita liittimiä ole kaupallisesti saatavilla. Grillikäyttöön tarkoitetun kaasun käytön ongelmana on voiteluaineen puute. Airsoft-käyttöön tehdyissä kaasuissa on mukana silikoniöljyä voitelemassa aseen tiivisteitä.
Teoriassa kaasuaseet eivät toimi +2°C:n alapuolella, ja jotkut valmistajat poistavat takuun, jos asetta käytetään alle kahden asteen lämpötilassa. Käytännössä ainakin KWC-aseet toimivat jopa −25°C:ssa, joskaan eivät niin hyvin kuin lämpimässä. Nykyään valmistetaan CO2-kapseleilla toimivia aseita, jotka toimivat varmemmin pakkasella.
Kaasutoiminen Blowback (Gas Blowback)
Kaasutoiminen Blowback (GBB = Gas BlowBack) on airsoft-aseista toiminnaltaan autenttisin.
Ammuttaessa luisti iskee taaksepäin kuten oikeassakin aseessa ja palautuessaan se lataa seuraavan kuulan piippuun kunnes kuulat loppuvat lippaasta, ja luisti lukittuu taka-asentoon. Käyttövoimaa kaasutoimiseen aseeseen antaa yleensä aseen lippaaseen erillisistä pulloista täytettävä nestekaasu- tai hiilidioksidipatruuna, joskus myös ulkoisesta säiliöstä tuleva hiilidioksidi tai paineilma.
GBB-aseet vaativat muita säännöllisempää huoltoa, sillä niissä on paljon liikkuvia, lialle ja huonolle voitelulle herkkiä osia. Kaasunkulutus on luonnollisesti suurempaa GBB- kuin NBB-aseissa.
GBB-pistooleiden hintahaarukka on 65–300 €. GBB kivääreiden hinnat ovat n. 300–2 000 € väliltä.
Kaasutoiminen ei-blowback (Non-Blowback)
NBB-kaasuase (Non-BlowBack) on GBB-kaasuasetta yksinkertaisempi ja yleensä halvempi. Aseen luisti ei liiku ammuttaessa ja ase virittyy liipaisinta painamalla; samalla lippaasta nousee kuula koneistoon. NBB-aseet eivät ole kovinkaan herkkiä rikkoutumaan, koska niissä liikkuvien osien määrä on pieni ja koneisto yksinkertaisempi. Tehossa NBB-aseet eivät juurikaan häviä GBB-aseille.
Halvimmissa NBB-aseissa hop-up on kiinteä. Niissä käytetyistä materiaali- ja suunnitteluratkaisuista johtuen rakenne ei ole kovinkaan kestävä. Tällaisten aseiden käyttöikä ei yleensä ole kovin pitkä. Toisaalta markkinoilla on myös huomattavasti parempilaatuisia tuotteita, joissa on säädettävä hop-up ja joiden rakenne on huomattavasti kestävämpi.
Monet harrastajat suosivat tällaisia aseita koska ne ovat varmatoimisia ja, erityisesti äänenvaimentimen kanssa käytettyinä, myös hiljaisia.
Paineilmatoimiset aseet
Aivan ensimmäiset Airsoft-aseet toimivat esimerkiksi repussa kannettavalla paineilmapullolla. Paineilmatoimisia aseita valmistaa kaksi yritystä, SHOEI ja Sun Project. SHOEI on keskittynyt valmistamaan toisen maailmansodan aikaisten aseiden mukaelmia eli niin sanottuja replikoita ja Sun Project taas Colt-sarjan aseita.
Paineilmatoimiset aseet ovat sähkötoimisiin verrattuina hyvinkin kalliita: Ase yksinään saattaa maksaa saman verran kuin sähköase, mutta aseen lisäksi on hankittava paineilmalaitteisto (200–1000€).
Ennen kuin sähköaseet valtasivat markkinat, airsoft-maailman tunnetuimmat valmistajat olivat Asahi, JAC, MGC (Model Gun Company) sekä FTC (Falcon Toy Company). Edellä mainitut yritykset menivät konkurssiin. MGC (toy tec) meni konkurssiin tehtyään FN P90 aseen ilman tarvittuja lisenssejä. Ja koska tämä oli patentoitu malli, FN haastoi MGC:n oikeuteen. Yhtiö meni konkurssiin, mutta on noussut jaloilleen ja valmistaa nykyään paukkupatruuna-aseita.
Airsoft-aseiden tärkeitä osia
Rataslaatikko
Rataslaatikko () on alun perin Tokyo Maruin kehittämä konsepti, joka mahdollistaa esimerkiksi piipun vaihtamisen rattaisiin koskematta. Rataslaatikon sisällä on kolme ratasta: kartioratas (bevel gear), alennusratas (spur gear) ja viritinratas (sector gear) sekä mäntä, jousi, sylinteri, liipaisinkoneisto ja suutin. Joissakin versioissa moottori on kiinnitetty rataslaatikkoon.
Moottori
Moottori on useimmiten sijoitettu aseen pistoolikahvaan rataslaatikon alapuolelle. Se toimii akun antamalla 7,2–14,4 voltin jännitteellä ja on hyvin nopea. Aseet ampuvat yleensä 500–1 500 laukausta minuutissa. Moottori pyörittää koneistoa alennusrattaan kautta.
Hop-up -koneisto
Hop-up on piipun alkupäässä, yläpinnassa sijaitseva pieni kuminen tai metallinen nystyrä, joka antaa kuulalle takakierteen. Takakierre luo nostetta, mikä kaartaa kuulan lentorataa ylöspäin.
Useimmissa sähkö- ja kaasutoimisissa aseissa hop-up on säädettävä, jolloin aseessa voidaan käyttää eri painoisia kuulia ja säätää hop-up toimimaan aina optimaalisesti kunkin kuulalaadun kohdalla erikseen. Oikein säädettynä kierre vähentää painovoiman vaikutusta, ja kuula lentää suoraan lähes koko kantamansa. Jos taas hop-up on säädetty liian pieneksi, kuula ei voi vastustaa painovoimaa tarpeeksi, vaan putoaa nopeasti maahan.
Aseissa, jossa on kiinteä hop-up, on käytettävä siihen sopivia kuulia – väärän painoiset kuulat eivät lennä suoraan eteenpäin, vaan putoavat nopeasti maahan tai nousevat jyrkästi ylöspäin. Jos kuula on huonolaatuinen, se saattaa myös vaurioittaa hop-up -koneistoa.
Real-Cap -lipas
Niin sanottu Real-Cap lipas tarkoittaa lipasta, jossa on täsmälleen sama kapasiteetti kuin esikuvassaan, esim. M4/M16 30 kuulaa. Tämän tyylisten lippaiden käyttö lisää pelaamisen vaativuutta sekä taktisuutta ja pakottaa pelaajan ampumaan vain harkittuja laukauksia.
Low-Cap -lipas
Low-Cap -lippaat tunnetaan paremmin nimityksellä ”regu” eli yleisin käytettävä lipas. Low-Cap -lippaan kapasiteetti on aseesta riippuen yleensä 30–80 riippuen lippaan koosta.
Mid-Cap -lipas
Mid-Cap -lippaat ovat tavallisten lippaiden näköisiä ja toimivat melkein samalla periaatteella kuin tavallisetkin lippaat, mutta niissä lippaan sisällä oleva jousi/syöttömekanismi on kaksirivinen joten niihin mahtuu enemmän kuulia. Yleinen kuulakapasiteetti on 70–150 kuulaa. Näissä lippaissa on tavallista enemmän syöttöhäiriöitä.
Hi-Cap -lipas
Hi-Cap -lippaaseen (lyh. sanoista high capacity, ) mahtuu moninkertainen määrä kuulia tavalliseen lippaaseen verrattuna. Hi-Cap -lippaan pohjassa on kuulamylly, jota kiertämällä mylly syöttää lippaan säiliöstä kuulia aseeseen. Hi-Capin huonoihin puoliin kuuluu melko äänekäs rahina, joka syntyy kun kuulat pääsevät liikkumaan vajaassa säiliössä. Rahina ei ole toivottavaa, koska silloin vihollinen voi kuulla, missä olet. Hi-Cap on sähköaseiden yleisin lipasmalli.
Lisäksi Hi-Cap-lipaassa on pyöritettävä rataslevy, jota joutuu ”pyörittämään”, jotta ase pystyisi ampumaan kuulia. Hi-Cap-lippaaseen mahtuu noin 300–600 kuulaa. Paristoilla toimivat rumpu- tai laatikkolippaat toimivat samalla periaatteella kuin tavalliset Hi-Cap -lippaat, paitsi että kuulamyllyä ei tarvitse pyörittää itse. Näihin menee yleensä hyvin suuri määrä kuulia – 500:sta jopa 3 000:een kuulaan.
Lähteet

Luokka:Airsoft
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Supernova on tähden räjähdys, joka voi syntyä kahdella eri tavalla. Massiivinen tähti voi luhistua fuusion loputtua oman painovoimansa johdosta neutronitähdeksi tai mustaksi aukoksi tai kaksoistähdissä valkoinen kääpiö voi kasvattaa massaansa yli Chandrasekharin rajan.[1] Supernovia esiintyy keskimäärin 50 vuoden välein linnunradan kokoisessa galaksissa.[1][2] Kun ennen havaittiin vuosittain yhteensä satoja supernovia eri galakseissa, niin vuonna 2013 löydettiin jo 1454 supernovaa, ja määrä on kasvanut siitäkin.[3]
Supernovan kirkkaus noudattaa tyypistä riippuen sille ominaista valokäyrää, jossa se nopeasti kirkastuen saavuttaa maksimikirkkauden muutamassa päivässä, kunnes se alkaa hiipua hiljakseen himmeämmäksi.[1] Monet paljain silmin havaitut supernovat ovat näkyneet jopa vuosien ajan. Räjähtävistä supernovista jää jäljelle supernovajäänne, joka hehkuu pitkään monilla eri aallonpituuksilla ja on nähtävissä tuhansiakin vuosia.[4][5] Supernovissa muodostuu rautaa raskaampia alkuaineita kuten uraania, tinaa ja kultaa.[1] Supernovien jäänteistä oletetaan uusien tähtien ja aurinkokuntien synnyn, ja että muinaisten supernovien ydinjätteistä syntyy tähtiä ja planeettoja.[6]
Linnunratamme tähdistä tuleviksi supernovakandidaateiksi ovat ehdolla mm. jättiläistähdet Rho Cassiopeiae,[7] Eta Carinae[8][9] ja Orionin Betelgeuze,[10][11] joilla ei ole enää kovin paljon elinikää jäljellä. Käytännössä kuitenkin ennen näitä seuraava oman galaksimme supernova saattaa olla joku muu miljardeista galaksimme tähdistä.
Supernovatyyppejä

Spektrin mukaan supernovat jaotellaan tyyppeihin I ja II. Kriteerit ovat seuraavat:
Tyyppi I
Ei vedyn Balmer-viivoja[1]
Tyyppi Ia
Piin Si-II -viiva 615,0 nm[12]
Tyyppi Ib
Heliumin He I -viiva 587,6 nm
Tyyppi Ic
Heikot tai puuttuvat He-viivat
Tyyppi II
Vedyn Balmer-viivat [1]
Tyyppi II-P
Tasainen valokäyrä[1]
Tyyppi II-L
Lineaarisesti laskeva valokäyrä[1]
Tyypin I supernova
Tyypin I supernovat ovat tyypillisesti vanhoja tähtiä. Tyypissä Ia räjähtävä tähti on kaksoistähtijärjestelmään kuuluva valkoinen kääpiö, kun taas tyypeissä Ib ja Ic kyseessä on elinkaarensa loppupäässä oleva massiivinen Wolfin–Rayetin tähti.
Tyypin Ia supernova

Elinkaarensa päähän tullut valkoinen kääpiötähti voi räjähtää supernovana, mikäli sillä on kumppanitähti josta valuu vetykaasua valkoisen kääpiön pinnalle. Tähden massan lähestyessä Chandrasekharin rajaa (noin 1,4 Auringon massaa), tähden sisuksissa happi- ja hiiliatomit alkavat fuusioitua raskaammiksi alkuaineiksi. Tavallisissa pääsarjan tähdissä tähden keskuksessa tapahtuvat ydinreaktiot tapahtuvat kontrolloidusti, sillä reaktioissa vapautuvan energian säteilypaine estää ketjureaktion syntymisen työntämällä kaasua erilleen. Valkoinen kääpiö on kuitenkin paljon tiheämpi kuin pääsarjan tähti, ja säteilypaineen sijasta sitä kannattelee elektronien Fermi-paine. Säteilypaine ei riitä säätelemään ydinreaktioiden määrää. Fuusioliekin sytyttyä se leviää nopeasti turbulenssi-ilmiöiden ja erityisesti Rayleigh-Taylorin epästabiiliuden vuoksi.[1]
Pitkän kytemisajan jälkeen, lämpötilan noustessa yli kriittisen rajan, ydinreaktiot kiihtyvät niin, että huomattava osa tähden hiili- ja happivaroista fuusioituu raskaammiksi alkuaineiksi muutaman sekunnin sisällä .[13] Tällöin vapautuva energiamäärä on valtava, noin

10

44

J

{\displaystyle 10^{44}J}

, joka riittää helposti tähden painovoimasidosten rikkomiseen. Tähti räjähtää äkillisesti, synnyttäen shokkiaallon joka puskee ainetta valonnopeuden murto-osalla ulospäin. Vapautuva energia myös aiheuttaa suuren muutoksen tähden luminositeetissa. Tyypillisesti tyypin Ia supernova on noin 5 miljardia kertaa Aurinkoa kirkkaampi.
Tyypin Ib ja Ic supernova
Tyypin Ib supernovassa räjähtävä tähti on elinkaarensa päähän tullut Wolfin–Rayetin tähti, joka useimmiten on menettänyt aurinkotuulen takia liki 90 % alkuperäisestä massastaan. Tällaisen räjähdyksen seurauksena syntyy neutronitähti tai mahdollisesti musta aukko, tähden massasta riippuen. Tyyppi Ib tuottaa noin 0,3 Auringon massaa rautaa emogalaksiin. Tyyppi Ic on hyvin harvinainen, ja eroaa tyypistä Ib vain helium-viivojen suhteen.
Tyypin II supernova
Tyypin II supernovassa räjähtävä tähti on valtava, yli 10 Auringon massainen tähti, joka on polttanut vetypolttoaineensa loppuun, ja jossa heliumfuusiovaihe on loppumassa. Raskaammat tähdet kehittyvät tavallisesti punaisen jättiläisvaiheen kautta tilaan, jossa keskustan rautaydin on ydinenergeettisessä energiakuopassa, kun rautaa raskaampien alkuaineiden fuusioituminen ei enää tuo energiaa, vaan kuluttaa sitä. Fuusioreaktiot keskustassa tyrehtyvät. Salamannopeasti kehittyy tilanne, jossa rautaydin ei enää pysty vastustamaan ylempien kerrosten gravitaatiovoimien luomaa painetta, vaan tapahtuu luhistuminen keskustan massan ylittäessä Chandrasekharin rajan. Keskustan luhistuessa se kuumenee, tuottaen korkeaenergiaista gammasäteilyä, jonka ansiosta rauta hajoaa heliumytimiksi ja vapaiksi neutroneiksi. Tähden keskus luhistuu tuottaen valtavan shokkiaallon. Samalla ulkokerrokset (noin 90 prosenttia tähden massasta) räjähtävät ulospäin. Keskukseen syntyy neutronitähti. Valon spektriviivoissa näkyvät vetyviivat. Tyypin II supernovia esiintyy yleisimmin galaksihaaroissa ja nuoremmissa tähtipopulaatioissa. Tyypin II supernovassa ytimen luhistuminen pysähtyy lopulta neutronitilan luhistumispaineeseen, jossa aineen tiheys on sama kuin atomiytimen. Mikäli tähden massa on riittävä, voi käydä niin, että keskustan luhistuessa syntyvä shokkiaalto repii myös itse keskustan kappaleiksi, eikä supernovasta jää jäljelle mitään, vaan koko tähti kirjaimellisesti leviää ympäri avaruutta. Mikäli kuitenkin tähden massa on riittävän suuri (noin 25–50 Auringon massaa) ja mikäli shokkiaalto ei pääse purkautumaan ja repimään keskustaa hajalle, keskusta romahtaa neutronitähtitilan jälkeen mustaksi aukoksi. Mutta välttämättä edes tuo massa ei riitä mustan aukon syntymiseen, vaan tuloksena voi olla magnetari.
Hypernova

Teorian mukaan supermassiivinen tähti (yli 40 Auringon massaa) saattaa päättää päivänsä hypernovana. Tähden ydin romahtaa suoraan mustaksi aukoksi, muu osa tähdestä sinkoutuu avaruuteen ja samalla kaksi hyvin voimakasta energeettistä plasmasuihkua purkautuu pyöriviltä navoilta lähes valonnopeudella. Nämä suihkut lähettävät voimakasta gammasäteilyä napojen suuntaan. Hypernovia on ehdotettu selitykseksi gammasädepurkauksille (GRB). Minuutin aikana tällaisessa purkauksessa voi (näennäisesti) vapautua miljoonan galaksin säteilyenergia. On myös esitetty, että kahden neutronitähden törmäyksessä voi syntyä hypernova, ja lopputuloksena musta aukko.
On esitetty, että hypernovan laukaisema energiamäärä voisi olla riittävä hävittämään elämän Maasta. NASAn ja Kansasin yliopiston 2005 julkaiseman tutkimuksen mukaan ns. ordovikikauden massasukupuutto 450 miljoonaa vuotta sitten on voinut johtua Maahan osuneesta hypernovan gammasädepurkauksesta. Vain kymmenen sekunnin purkaus on riittänyt hävittämään Maan suojaavan otsonikerroksen. Otsonikerroksen tuhoutuessa Auringon ultraviolettisäteily on voinut surmata suuren osan maanpinnan ja meren pintakerroksen eliöstöstä, ja sotkea ravintoketjut niin, että seurauksena on ollut massasukupuutto.[14]
Hypernovapurkaus saattaa olla elämälle vahingollinen vielä 6500 valovuoden päässä, jos Maa on tähden pyörimisakselin suunnassa[15].
Hypernovia arvioidaan tapahtuvan galaksissamme vain noin kerran 230 miljoonassa vuodessa. Jos hypernovia voi tapahtua vain supermassiivisissa, yli 40 Auringon massaisissa tähdissä, silloin Maan elämä on melko turvassa. Lähin hypernovakandidaatti, Eta Carinae, on yli 7500 valovuoden päässä Maasta. Se ei vaikuttaisi maanpäälliseen elämään suoraan atmosfäärin suojatessa gammasäteiltä ja magnetosfäärin muilta kosmisilta säteiltä. Vaurio kohdistuisi todennäköisesti ylempään atmosfääriin ja otsonikerrokseen, avaruusaluksiin, mukaan lukien satelliitit ja astronautteihin avaruudessa.
Valesupernova
Valesupernova on tapahtuma, jossa supermassiivinen tähti räjähtää vain osittain synnyttäen supernovalle tyypillisen paineaallon kuitenkin kirkastuen vain vähän verrattuna supernovaan. Valesupernovassa tähti ei myöskään tuhoudu kokonaan. Berkeleyn yliopiston tutkijat arvelevat että vuonna 1843 tapahtunut Eta Carinaen supernovaräjähdystä huomattavasti vaisumpi räjähdys olisi ollut valesupernova pintapurkauksen sijaan. Tutkijaryhmä myös arvelee että yli 30 auringon massaisten supermassiivisten tähtien loppuhetkiin saattaa kuulua useampia pienempiä räjähdyksiä ennen tähden luhistumista mustaksi aukoksi.[16]
Supernovien nimeäminen
Supernovat nimetään tietyn kaavan mukaan. Nimen alussa ovat kirjaimet SN (SuperNova), joita seuraa vuosiluku ja lopuksi kirjain tai kirjainpari, joka identifioi sen, monesko kyseisenä vuonna havaittu supernova on kyseessä. Tammikuun 1. päivästä lukien käytetään ensin isot kirjaimet A-Z, jonka jälkeen jatketaan pienillä kirjainpareilla aa, ab, ac,..., az, ba,... vuoden loppuun asti.[17]
Supernovien nimeämisestä vastaa Kansainvälisen tähtitieteellisen unionin Central Bureau for Astronomical Telegrams (CBAT), joka sijaitsee Harvardin observatorion yhteydessä. IAU muutti nimeämiskäytäntöä 1.1.2016 lähtien niin että mahdolliset supernovat nimetään ensin väliaikaisella nimellä joka alkaa kirjaimilla AT, esimerkiksi AT 2018bki ja sen jälkeen kun löytö on varmistettu spektroskooppisesti supernovaksi etuliite muutetaan SN:ksi.[17][18]
Tunnettuja supernovia
Tarkimmat muistiinpanot Linnunratamme historiallisista supernovista on kiinalaisilla, jotka ovat merkinneet muistiin kaikkiaan seitsemän varmaa räjähdystä ajanlaskun alun jälkeen. Kaikkien näiden räjähdysten jäännökset ovat edelleen havaittavissa.[19][20]
Rapusumu (M1)

Rapusumu, Äyriäissumunakin tunnettu, on supernovajäänne Härän tähtikuviossa, jossa havaittiin räjähtävä tähti 4. heinäkuuta 1054. Tuolloin kiinalaiset kirjasivat ylös nähneensä sen jopa keskellä päivää 23 päivän ajan, jonka jälkeen se alkoi hiipua näkyen kuitenkin yötaivaalla vielä parin vuoden ajan.[4] Nyt paikalla nähdään äyriäistä muistuttava sumu, joka säteilee  valoa, radioaaltoja, melkein kaikkia sähkömagneettisen säteilyn lajeja.[21] Keskellä sumua on nopeasti pyörivä pulsari, neutronitähti, jonka kiertoaika akselinsa ympäri on edelleen huikeat 0,03 sekuntia.[22] Sumu laajenee n. 1000 km/s nopeudella.[23][24] 1900-luvun ensimmäisiin valokuviin verrattuna sumun havaitaan selvästi laajentuneen.[25]
SN 1572 ja SN 1604
Tanskalainen Tyko Brahe havaitsi SN 1572ksi nimetyn supernovan vuonna 1572.[26] Viimeisin nähty oman galaksimme  supernovaräjähdys oli Keplerin sekä kiinalaisten, japanilaisten ja korealaisten tähtitieteilijöiden havaitsema vuonna 1604.[27][28] Käärmeenkantajan tähtikuviossa havaittu SN 1604 oli kirkkaimmillaan jonkin verran Siriusta kirkkaampi, ja se pystyttiin näkemään yötaivaalla paljain silmin noin vuoden ajan.[5]
SN 1987A

SN 1987A on viime aikojen kuuluisin ja yksi tutkituimmista supernovista.[29] Kyseessä oli 23. helmikuuta 1987 vajaan 170000 valovuoden päässä  Suuressa Magellanin pilvessä (LMC) räjähtänyt supernova,[30] joka näkyi eteläisellä pallonpuoliskolla paljain silmin.[31] Alun perin Auringon tarkkailuun rakennetut neutriinoilmaisimet eri puolilla maapalloa havaitsivat jo noin 3 tuntia ennen visuaalista supernovan havaintoa noin parinkymmenen neutriinon ryöpyn iskeytyneen lyhyessä ajassa, mikä oli ensimmäinen kerta, kun kaukaa aurinkokunnan ulkopuolelta ja vieläpä supernovasta havaittiin neutriinoja. Tapaus oli ensimmäinen, jossa räjähti tunnettu tähti.
SN 2006gy
SN 2006gy oli supernova, joka havaittiin ensimmäiseksi McDonaldin observatoriossa 18. syyskuuta 2006. Räjähdys tapahtui Perseuksen tähdistöön kuuluvassa galaksissa NGC 1260, joka sijaitsee 72 megaparsekin päässä Maasta. SN 2006gy:n absoluuttinen magnitudi on −22, mikä tekee siitä kirkkaimman koskaan havaitun supernovan. Räjähtäneen tähden massa on yli 100 auringon massaa, mahdollisesti jopa 130–150 auringon massaa.
SN 2007ae
Markku Nissinen ja Veli-Pekka Hentunen löysivät 19. helmikuuta 2007 Härkämäen observatoriolla uuden supernovan, joka tunnetaan luettelotunnuksella SN2007ae. SN2007ae sijaitsi galaksissa, joka on tunnetaan luettelotunnuksella UGC 10704 ja jonka tarkemmat koordinaatit ovat R.A = 17h01m51s.95 ja deklinaatio = +79°01'54.6.[32][33] Supernova oli tyypin 1a ja kirkkautta sillä oli kuvaushetkellä noin 17,4 magnitudia.[32] Tämä supernova on ensimmäinen, joka on löydetty ja kuvattu Suomessa.[34] Tähtitieteilijä Seppo Mattila on aiemmin löytänyt supernovia, mutta hänen löytönsä on tehty Kanariansaarilla ja Chilessä.[35]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Maalampi, Jukka (toim.)| title = Minne menet, maailmankaikkeus? Kirjoituksia kosmoksesta| location = Helsinki| publisher = Fysiikan kustannus| year = 2000| id = ISBN 951-97790-0-0}}
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link)

*
Luokka:Tähtitieteelliset tapahtumat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Uusivuosi on juhla, jolla juhlistetaan vuoden vaihtumista, kun vanhan vuoden viimeinen päivä (uudenvuodenaatto) vaihtuu uuden vuoden ensimmäiseksi päiväksi (uudenvuodenpäivä). Uuttavuotta juhlitaan ympäri maailmaa eri tavoin. Uuden vuoden alkaessa on tapana muistella menneen vuoden tapahtumia sekä tehdä suunnitelmia alkavan vuoden varalle.[1] Uusivuosi yhteen kirjoitettuna tarkoittaa tapahtumaa, jota vietetään viimeisenä päivänä. Erikseen kirjoitettuna uusi vuosi viittaa koko seuraavaan vuoteen.[2]
Nykyisessä länsimaisessa ajanlaskussa vuoden viimeinen päivä on 31. joulukuuta ja vuoden ensimmäinen päivä 1. tammikuuta.[3] Uudenvuodenpäivä on Suomessa ja useissa muissa maissa[4] yleinen pyhä- ja vapaapäivä.
Vuoden vaihtuminen eri maissa
Eri maissa vuoden vaihdetta vietetään eri tavoin ja eri aikaan. Elinkeinollisista ja historiallisista syistä vuodenvaihde on ollut eri vuodenaikoina. Muinaisten babylonialaisten vuodenvaihde oli kevätpäiväntasauksena. Heillä oli myös toinen vuodenvaihde syyspäiväntasauksena. Egyptiläiset aloittivat vuoden kesäpäivänseisauksesta. Vuoden ensimmäisen päivän sijoittaminen tammikuun ensimmäiseen päivään on roomalainen käytäntö. Suomessa vuodenvaihde oli vanhastaan syksyllä, kun maataloustyöt oli saatu päätökseen.[5]
Suomalainen uusivuosi
Perinteisesti suomalaiset viettivät uutta vuotta kekrinä. Uutenavuotena katsottiin tulevan vuoden enteitä.[6][7] Aattoiltana saatettiin saunan jälkeen heittää vasta saunan katolle. Vastan asennosta ennustettiin sitten tulevaa. Heiniä saatettiin heittää kattoon. Mitä enemmän olkia jäi katto-orsille, sitä parempaa onnea sen uskottiin tietävän tulevalle vuodelle. Myös säätä ennustettiin uutenavuotena.[8]
Nykyään suomalaisen uudenvuoden juhlaruokiin kuuluvat esimerkiksi nakit ja perunasalaatti.[9][10] Myös ranskalaisia syödään nakkien lisukkeena. Kun kello lyö kaksitoista, nostetaan maljat ja toivotetaan hyvää uutta vuotta.[11] Uudenvuodenyönä ravintolat ovat täynnä ja järjestetään tansseja.[10] Arvokkaaseen uudenvuoden viettoon kuuluvat ooppera ja teatteri[12].
Uudenvuoden perinteeseen kuuluu myös tasavallan presidentin uudenvuodenpuhe.[10] Itävallassa pidetään Wienin filharmonikkojen uudenvuoden konsertti. Musikvereinin Kultaisessa salissa Wienin filharmonikot esittävät Straussin säveltäjäsuvun, ennen kaikkea Johann Strauss nuoremman, musiikkia. Vuodesta 1941 lähtien järjestettyä konserttia seurataan television välityksellä lukuisissa maissa, myös Suomessa.[10]
Uudenvuodenpäivä ei ole virallinen liputuspäivä. Ensi kerran uudenvuodenpäivänä liputettiin vuonna 2000 Suomalaisuuden liiton ja Helsingin yliopiston aloitteesta. Ruotsissa ja Virossa uudenvuodenpäivä on liputuspäivä.[13]
Suomessa uudenvuodenajan sää on Suomen ilmastolle tyypillisesti hyvin vaihtelevaa. Tavanomaisesti uusivuosi vastaanotetaan talvisessa pakkassäässä lounaissaaristoa lukuun ottamatta, mutta toisinaan pakkanen voi paukkua lähes ennätystahtiin, kuten kävi vuodenvaihteessa 2002–2003.[14] Muita melko kylmiä vuodenvaihteita ovat olleet muun muassa 1965–1966, 1981–1982, 1988–1989, 2001–2002 sekä 2009–2010. Toisinaan sää voi myös olla vielä maan etelä- ja keskiosissa syksyisen lauhaakin; tällaisia vuodenvaihteita ovat olleet esimerkiksi 1963–1964, 1971–1972, 1972–1973, 1983–1984, 1991–1992, 1994–1995, 2006–2007, 2007–2008, 2013–2014, 2014–2015[15] ja 2016–2017[16]. Uudenvuoden ajan lämpöennätys on Oulussa mitattu +6,3 astetta vuodelta 1973, pakkasennätys puolestaan Sallan Naruskajärvellä vuonna 1982 mitattu −43,5 astetta[14].
Ilotulitukset
Suomessa uuteenvuoteen on kuulunut ilotulitteiden ampuminen. Eniten ilotulitteita ammutaankin uudenvuodenaaton juuri vaihtuessa uudenvuodenpäiväksi. Tapa on peräisin Kiinasta, ja sen alkuperäinen tarkoitus on pahojen henkien karkottaminen[17]. Suomessa ilotulitteita saa ampua vain uudenvuodenaaton ja -päivän välisenä aikana iltakuudesta aamukahteen. Ilotulitteiden myynti alkaa 27. joulukuuta kestäen aina uudenvuodenaattoiltaan kello 17.30 asti.[18] Viime vuosina ilotulitteiden paukuttelu on jo paikoin aloitettu uudenvuodenaaton vastaisena yönä.
Monille eläimille uusivuosi on kova paikka, sillä niitä pelottavat pamaukset ja kirkkaat välähdykset.[10] Ilotulitus saatetaan jättää juhlinnasta pois myös ympäristön säästämisen vuoksi.[19] Ilotulitteista jää maahan hylsyjä, jotka sisältävät jäänteitä myrkyllisistä aineista. Nämä roskat tulisi siivota heti seuraavana päivänä, jotta ne eivät joudu eläinten tai pikkulasten suihin tai jää ympäristön saasteiksi.[10]
Uudenvuodenkenkien valaminen
Uudenvuodenaattona tai -yönä alkavan vuoden tapahtumia ennustetaan uudenvuodenkenkien valamisella.[20] Tinan valaminen tuli Suomeen Ruotsista ja Keski-Euroopasta. Se oli aluksi säätyläisten perinne, mutta levisi 1800-luvulla kansan keskuuteen, aluksi Länsi-Suomessa. Tinanvalamisen on sanottu vanhoista ennustustavoista kenties parhaiten nykyiseen elämänmenoon sopeutuneeksi[21]. Uudenvuodenkenkiä sanotaan uudenvuodentinoiksi, vaikka useimmissa nykyisin myytävissä uudenvuodentinoissa on todellisuudessa tinaa vain muutama prosentti, loput lyijyä, joka on ihmiselle myrkyllinen raskasmetalli[22].
Uudenvuodenkengät ostetaan yleensä kaupasta, hevosenkengän muotoisena kappaleena. Kenkä sulatetaan kauhassa joko takan tulessa tai kaupunkiolosuhteissa useimmin liedellä. Sulanut metalli kumotaan kauhasta vedellä täytettyyn ämpäriin. Jäähtyessään vedessä metalli jähmettyy sattumanvaraisesti erimuotoisiksi kappaleiksi. Jähmettynyttä kappaletta katsotaan ja yritetään keksiä, mitä se kuvaisi.[23] Jähmettynyttä kappaletta voi katsoa myös kynttilän tai lampun valossa, jolloin sen varjon muodosta arvaillaan tulevaisuutta. Jos esimerkiksi jähmettymään on tullut koristeellista pitsimäistä osaa, sen kuvitellaan merkitsevän rahan tuloa alkavana vuonna. Tyypillisiä kuvia ovat laivat (voivat merkitä myös matkustusta), henkilöt (tulevat puolisot), talot, eläimet (esimerkiksi tuleva kotieläin) ja niin edelleen.[24]
Uudenvuodentinat ovat ongelmajätettä niiden sisältämän lyijyn takia, ja ellei niitä aiota käyttää uudelleen seuraavana vuonna, ne tulee toimittaa ongelmajätekeräykseen.[25][26] Jotkut jättävät tinojen valamisen pois juhlinnasta luonnon säästämiseksi.[19] Uutta vuotta voidaan ennustaa myös nostelemalla kahvikuppeja, joiden alle on asetettu ennusmerkkejä.[27]
Euroopan unioni on luokitellut uudenvuoden tinojen sisältämän lyijyn olevan vaarallinen lisääntymisterveydelle, jolloin tinojen myynti Suomessa loppuu maaliskuussa 2018.[28]
Venäläinen uusivuosi

Venäjällä uusivuosi on paljolti ottanut kristillisenkin joulun aseman, sillä se on ajankohdaltaan lähempänä läntisen kristikunnan maissa vietettävää joulua kuin venäläis-ortodoksinen joulu[29] – ortodoksiset kirkothan noudattavat Suomen ortodoksista kirkkoa lukuun ottamatta juliaanista kalenteria, joka on parisen viikkoa jäljessä gregoriaanista. Lahjoja jakava Pakkasukko kulkee venäläisellä kolmivaljaksella ja mukanaan hänellä on lapsenlapsensa Lumityttö eli Lumihiutaletyttö. Uudenvuodenyönä Pakkasukko ja Lumityttö tuovat lapsille lahjoja sekä toteuttavat ihmisten salaisia toiveita. Pakkasukko on Joulupukin vanha ystävä. Kotona uutta vuotta juhlittaessa kutsutaan paljon sukulaisia ja ystäviä pitkille juhlaillalliselle. Kuohuvia maljoja kohotetaan tunneittain siitä lähtien, kun uusi vuosi alkaa Venäjän kaukoidässä.[30][31]
Kiinalainen uusivuosi

Vanhan kiinalaisen kalenterin mukainen vuodenvaihe on silloin, kun uusikuu sattuu toisen kerran talvipäivänseisauksen jälkeen. Aurinko on tällöin Eläinradalla Vesimiehen merkissä. Länsimaisen kalenterin mukaan kiinalainen uusivuosi sattuu tavallisimmin helmikuuhun, joskus tammikuun lopulle. Vuodet seuraavat toisiaan kuudenkymmenen vuoden jaksoissa. Vuodet nimetään ”taivaallisen rungon” ja ”maallisen oksan” merkkien perusteella.[13][32]
Uusivuosi uskonnoissa
Roomalaiset alkoivat ennen ajanlaskun alkua viettää uutta vuotta tammikuun ensimmäisenä päivänä, kun aikaisemmin sitä oli vietetty maaliskuussa. Kristityt pyrkivät korvaamaan kalendae-juhlan jouluun liittyvällä paastopäivällä. Myöhemmin päivä nimettiin Jeesuksen ympärileikkaamisen muistopäiväksi[33] ja sittemmin myös Jeesuksen nimipäiväksi. Katolinen kirkko viettää tammikuun ensimmäistä Neitsyt Marian juhlana kun taas luterilaiset ja ortodoksit Kristuksen ympärileikkaamisen muistoksi.[34]
Juutalaisuudessa, kristinuskossa ja islamissa vuosi vaihtuu eri aikoihin. Juutalainen vuosi vaihtuu syyspäiväntasauksen tienoilla. Juutalaisen perimätiedon mukaan maailma luotiin 7. lokakuuta vuonna 3 761 eaa. (juliaanisen kalenterin mukaan). Islamilaisessa kalenterissa ajanlasku aloitettiin 16. heinäkuuta 622. Islamilaisen perimätiedon mukaan profeetta Muhammad pakeni tuona päivänä Medinasta.[13]
Vuosituhannen vaihtuminen
Monissa maissa järjestettiin erilaisia juhlia vuosituhannen vaihteessa, kun 1000-luku vaihtui 2000-luvuksi. Myös Suomessa järjestettiin rumpu- ja tanssiesitys sekä Suomen suurin ilotulitusnäytelmä, jonka teki japanilainen Hanabi-ryhmä[35].
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Seljavaara, Anu & Kärjä, Päivi (toim.)| title = Juhlat alkakoot! Vuotuisia tapoja ja perinteitä| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2005| id = ISBN 951-0-28965-5}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset kristilliset juhlapäivät
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka on ensimmäisen kerran mitannut vuoden?


Harold Clayton Lloyd (20. huhtikuuta 1893 Burchard, Nebraska – 8. maaliskuuta 1971 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja tuottaja. Hän on tunnettu menestyneistä ja humoristisista mykkäelokuvistaan sekä näyttävistä ja vaarallisista elokuvakohtauksista.
Lloyd on Charles Chaplinin ja Buster Keatonin ohella suosituimpia ja vaikutusvaltaisimpia mykkäelokuvien komedianäyttelijöitä. Hän teki yli 200 komediaelokuvaa, mykkä- ja äänielokuvia, vuosina 1913–1947. Hänen tunnetuin hahmonsa on silmälasipäinen ”Harold”.
Lloyd on yksi Yhdysvaltain elokuva-akatemian perustajista. Hänellä on kaksi tähteä elokuvaurastaan Hollywood Walk of Famella, osoitteissa 1501 Vine Street ja 6840 Hollywood Boulevard.
Lapsuus ja varhainen ura
Lloyd syntyi 20. huhtikuuta 1893 Burchardissa Nebraskassa, mutta muutti perheen kanssa länteen, kun perheen isä J. Darcie ”Foxy” Lloyd (1864–1947) epäonnistui liikeasioissaan. Hänen äitinsä oli Elisabeth Fraser Lloyd. Hän kävi koulunsa Denverissä ja San Diegossa. Lloyd oli ollut mukana teatterissa jo lapsuudessaan ja aloitti näyttelemisen yksikelaisissa komediaelokuvissa, kun hän muutti San Diegoon, Kaliforniaan vuonna 1912. Lloyd alkoi työskennellä Universal-elokuvayhtiössä ja ystävystyi vaikeuksissa olleen ohjaajan Hal Roachin kanssa. Monissa lyhytelokuvissa esiintynyt vuonna 1914 kehitelty hahmo Lonesome Luke oli imitaatio Charles Chaplinin kulkurista. Vuonna 1918 he keksivät sympaattisen ja silmälasipäisen hahmon, jonka nimi elokuvissa oli aina Harold. ”Harold” toimi myöhemmin yhtenä esikuvana Teräsmiehen Clark Kentille. Kuten Kent, myös Lloyd pystyi salaamaan henkilöllisyytensä ottamalla lasit pois päästään.
Lloydille tapahtui onnettomuus 1919, kun lavastuksena käytetty pommi osoittautui oikeaksi. Hän menetti oikean kätensä peukalon ja etusormen sekä hetkellisesti näkönsä. Onnettomuuden jälkeen hän käytti melko huomaamatonta proteesia ja ihonväristä käsinettä. Proteesistaan huolimatta Lloyd suoritti useimmat vaaralliset stunttinsa itse.
Elokuvaura
Vuoden 1921 alussa Lloyd ja Roach siirtyivät täyspitkiin komedioihin ja tekivät elokuvia kuten Miehuutta, rohkeutta ja karskeita miehiä, Tuhannen dollarin nousukas ja Salamaa ja jyrinää. Kaksikon tiet erosivat vuonna 1924 ja Lloyd alkoi itsenäisesti tuottaa omia elokuviaan, kuten Ujo poika, Keltanokka, Pikkuveli ja Hiljaa mäissä. Kaikki nämä elokuvat olivat erittäin suosittuja ja tuottoisia. Menestyksen myötä Lloydista tuli yksi varakkaimmista ja vaikutusvaltaisimmista henkilöistä varhaisessa Hollywoodissa.
Lloydin viimeinen mykkäelokuva oli Täällä ei pelätä vuodelta 1929, joka kuitenkin myöhemmin kuvattiin uudestaan äänen kanssa. Elokuva tuotti vähemmän kuin hänen aikaisemmat elokuvansa, ja tarkkojen suunnittelujen ja tuottamisten jälkeen hän julkaisi vielä muutamia äänielokuvia aina vuoteen 1947 asti.
Perhe

Lloyd meni naimisiin entisen vastanäyttelijänsä Mildred Davisin (1901–1969) kanssa 10. helmikuuta 1923. Heille syntyi kaksi lasta: tytär Gloria (1924–2012) ja poika Harold Jr. (1931–1971), jotka myöhemmin menestyivät näyttelijöinä. Pari adoptoi myös 5-vuotiaan Marjorie-tyttären vuonna 1929. Avioliitto päättyi Mildredin kuoltua sydäninfarktiin vuonna 1969.
Eläkkeelle siirtyminen ja muu vaikuttaminen

1930-luvun lopulla Lloyd menetti suosiotaan ja vetäytyi näyttelijän työstä. Hän tuotti vielä muutamia elokuvia ja työskenteli radiossa, kunnes jätti elokuvateollisuuden Diddlebockin synnin (1947) jälkeen. Hän oli mukana kansalais- ja hyväntekeväisyystyössä, erityisesti hän tuki Shrinerin liikuntarajoitteisille lapsille suunnattua järjestöä. Lloyd paneutui valokuvaukseen, johon kuuluivat 3D-valokuvaus ja varhaiset värifilmikokeilut. Jotkut varhaisemmista Technicolor-kokeiluista on kuvattu hänen kotonaan Beverly Hillsissä. Lloyd valokuvasi myös alastonmalleja, joiden kuvia päätyi miestenlehtiin.
Lloyd piti tekijänoikeutensa useimpiin elokuviinsa ja antoi harvoin esittää niitä eläkkeelle jääntinsä jälkeen. Siksi hän ei ollut yhtä tunnettu kuin Chaplin ja Keaton, joiden töitä oli paremmin saatavilla. Lisäksi ”Harold” yhdistettiin 1920-lukuun, ja jotkut sanoivat, että Lloydilta puuttui Chaplinin ja Keatonin ajattomuus. Vasta 1960-luvun alussa Lloyd sai takaisin paikkansa elokuvahistoriassa, kun hän tuotti kaksi tunnetuimmista elokuvakohtauksistaan koostuvaa elokuvaa, Komedian maailman (1962) ja Hauskat hetket (1963). Viimeisinä vuosinaan hän esitti elokuviaan yleisölle erilaisissa hyväntekeväisyys- ja opetustilaisuuksissa suurella menestyksellä.
Kuolema
Lloyd kuoli 77-vuotiaana eturauhassyöpään 8. maaliskuuta 1971 Beverly Hillsissä Kaliforniassa. Hänet on haudattu Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle Glendaleen, Kaliforniaan.
Valikoitu filmografia

Over the Fence, (1917)
Kysy isältä (Ask Father, 1919)
Läpi harmaan kiven (Get Out and Get Under, 1920)
Unissakävelijä (High and Dizzy, 1920)
Keikari Villissä lännessä (An Eastern Westerner, 1920)
Kummitustalo (Haunted Spooks, 1920)
Seurapiirihai (Among Those Present, 1921)
Ilmojen halki (Never Weaken, 1921)
Junamatka (Now or Never, 1921)
Meripojan elämää (A Sailor-Made Man, 1921)
Miehuutta, rohkeutta ja karskeita miehiä (Grandma's Boy, 1922)
Tohtori Jack (Dr. Jack, 1922)
Salamaa ja jyrinää (Why Worry?, 1923)
Tuhannen dollarin nousukas (Safety Last!, 1923)
Ujo poika (Girl Shy, 1924)
Kuumaa vettä (Hot Water, 1924)
Keltanokka (The Freshman, 1925)
Seitsemännessä taivaassa (For Heaven's Sake, 1926)
Pikkuveli (The Kid Brother, 1927)
Hiljaa mäissä (Speedy, 1928)
Täällä ei pelätä (Welcome Danger, 1929)
Filmikärpänen (Movie Crazy, 1932)
Kissan käpälä (The Cat's Paw, 1934)
Aivotärähdys (The Milky Way, 1936)
Diddlebockin synti (The Sin of Harold Diddlebock, 1947)
Palkinnot ja ehdokkuudet
Palkinnot
1953 Oscar-kunniapalkinto: komediamestari ja hyvä kansalainen.
Ehdokkuudet
1951 Golden Globe: paras miespääosa musikaali- tai komediaelokuvassa Diddlebockin synti (1947)
Lähteet

Aiheesta muualla

 katsottavissa ja ladattavissa Internet Archivessa

Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Yhdysvaltalaiset koomikot
Luokka:Yhdysvaltalaiset mykkäelokuvien näyttelijät
Luokka:Amputoidut henkilöt
Luokka:Vuonna 1893 syntyneet
Luokka:Vuonna 1971 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Harold Lloydin tunnetuin elokuva?