Suomeksi käännetyn sarjakuvan historia alkaa vuodesta 1857, jolloin julkaistiin Rodolphe Töpfferin kuvakirja Koipeliinin Linnustus.[1]
Historia
Alkuvaiheet
Eurooppalaiset sarjakuvatutkijat ovat nostaneet ensimmäisenä sarjakuvana esiin sveitsiläisen Rodolphe Töpfferin sarjakuvamaisesti kerrotut kirjat 1800-luvun puolivälistä. Töpfferin seitsemästä sarjakuvakirjasta viimeinen, L’Histoire de M. Cryptogame, ilmestyi 1845. Suomessa kertomus nähtiin käännettynä nimellä ”Herra Koipeliinin linnustus” Sanomia Turusta -lehdessä 1857, ja kaksi vuotta myöhemmin siitä ilmestyi kaksi ensimmäistä osaa Lukemista kansalle -vihkosarjassa. Kaksi jälkimmäistä osaa julkaistiin vuonna 1862. Lisätty painos julkaistiin nimellä Herra Koipeliinin merkilliset matkat ja eriskummalliset kohtalot maalla ja merellä 1871, kolmas painos 1923 Gummeruksen julkaisemana, seuraavat painokset 1934 ja 1972. Kirja julkaistiin ilman tekijätietoja ja pilkottuna kuvakirjaksi.[2]
Ensimmäinen todellinen suomenkielinen sarjakuvajulkaisu on Amerikkalainen kuvakirja vuodelta 1904. Osakeyhtiö Minervan julkaisemassa 20-sivuisessa kirjasessa nähtiin ensi kerran yhdysvaltalaisia sanomalehtisarjakuvia Suomessa. Nimettömistä ja ilman tekijätietoja julkaistuista sarjoista nykyisin tunnetuin on Kissalan pojat. 1910–1930-luvuilla Suomessa ilmestyi lehdissä satunnaisesti eri sarjoja. Vuonna 1929 Uudessa Suomessa alkoi ilmestyä Bonzo, Helsingin Sanomissa Felix Kissa ja sanomalehti Karjalassa Matti Mainio ja Jussi Juonio. George McManusin Vihtori ja Klaara aloitti Uudessa Suomessa 1930. Mikki Hiiri ilmestyi lyhyen aikaa Aamulehdessä vuonna 1930 ja myöhemmin Helsingin Sanomissa. Pian suomalaisissa sanoma- ja aikakauslehdissä ilmestyi kymmenittäin amerikkalaisia sarjakuvia. Suosituimpia sarjoja ryhdyttiin 1930-luvulla kokoamaan myös omiksi julkaisuikseen, jotka enteilivät Yhdysvalloissa keksittyä sarjakuvalehtimuotoa. Vihtori ja Klaara -sarjoista koottiin useita albumeja, Karjala julkaisi kolme Pikku Anni -kokoelmaa (Little Annie Rooney). Suomen Sosialidemokraatti julkaisi Helmi ja Heikki -albumin 1936. Aikakauslehdissä ilmestyneestä Alex Raymondin jatkuvajuonisesta sarjasta Iskevä Salama (Flash Gordon) julkaistiin albumillinen seikkailuja 1938.[3]
Aku Ankka
Toisen maailmansodan jälkeen amerikkalaiset ilmiöt tulivat muotiin, mukaan lukien sarjakuvalehdet. Vuonna 1951 Sanoma aloitti Aku Ankan julkaisemisen.[3] Aku Ankasta tuli poikkeuksellisen suosittu. Se oli ensimmäinen kokonaan nelivärinen sarjakuvalehti, ja sen kohderyhmänä olivat sekä tytöt että pojat. Tärkein tekijä suosion taustalla oli kuitenkin Carl Barksin käsikirjoittamat ja piirtämät sarjat, joita julkaistiin alkuvuosina runsaasti. Suomalaisen Aku Ankan kieli oli alusta alkaen huolellista ja rikasta, ja se on tuonut sanontoja yleiskieleen. Parhaita Aku Ankan piirtäjiä, muiden muassa Barksia ja myöhemmin Don Rosaa on julkaistu albumeissa.[4][5]
1970-luku ja ranskalaisen sarjakuvan tulo
Albumisarjakuva tuli Suomeen 1970-luvulla. Sanoma-yhtiö alkoi julkaista René Goscinnyn ja Albert Uderzon Asterix-albumisarjaa vuonna 1969. Sarjan menestys myös aikuislukijoiden keskuudessa löi ranskalaisen kielialueen laatusarjakuvan läpi Suomessa. Outi Wallin ja Jorma Kaparin suomennokset toivat humoristisen ja parodisen sarjan hengen lähelle suomalaista lukijaa. Otava puolestaan aloitti samana vuonna Goscinnyn ja Morrisin lännenparodian Lucky Luke. Vuonna 1968 Sanoma-yhtiö alkoi julkaista kokoelmina myös yhtä yhdysvaltalaisen strippisarjakuvan merkittävintä teosta, Charles M. Schulzin Tenavia. Lukijoiden suosima sarja oli aloittanut Ilta-Sanomissa 1959. 1970-luvulla eri kustantajat kokeilivat useiden albumisarjojen julkaisemista, mutta yksikään ei noussut samaan suosioon kuin Asterix, Lucky Luke tai Hergén Tintti. Esimerkiksi WSOY kokeili Jacques Martinin luomaa Alixia 1974–1975 kahdeksan albumin verran.[6]
1980-luku: laatusarjakuva vakiintuu
1980-luvun alussa merkittävin sarjakuvien kustantaja oli Markku Jalavan vuonna 1981 perustama Jalava. Aluksi kustantamo julkaisi albumeissaan vanhaa strippisarjakuvaa, kuten alkuperäistä Kippari Kallea ja 1950-luvun Masia. Vuonna 1982 Jalava julkaisi Will Eisnerin kirjan Talo Bronxissa. Sarjakuvaveteraanin teos oli ilmestynyt Yhdysvalloissa vuonna 1978. Eisner itse nimitti sitä ilmaisulla ”graphic novel”, sarjakuvaromaani, erotukseksi tavanomaisista sarjakuvalehtitarinoista. Eisnerin kirjan saaman hyvän vastaanoton ansiosta Jalava uskaltautui julkaisemaan useita sarjakuvan merkkiteoksia, lähinnä eurooppalaisilta tekijöiltä. Näihin kuuluivat muun muassa Hugo Prattin Corto Maltese ja kaksi Jacques Tardin albumia, jotka perustuivat Leo Malet’n Nestor Burma -rikoskirjoihin. Jalavalta ilmestyi myös ensimmäisenä Suomessa albumin verran japanilaista sarjakuvaa, ensimmäinen osa Keiji Nakazawan Hiroshiman poikaa (1985).[7]
Ruotsalaisen Joakim Pirisen sarjakuvia julkaisivat vuosina 1986–1988 sarjakuvaseura Suuri Kurpitsa ja Jalava kolme albumillista. Jukka Heiskasen mukaan ”Pirisen irtonainen tyyli lienee vaikuttanut suomalaisen nuoremman polven sarjakuvantekijöihin enemmän kuin kenenkään muun yksittäisen piirtäjän.” Tammi aloitti Enki Bilalin albumien julkaisun Pierre Christinin käsikirjoittamalla teoksella Metsästysretki. Otava julkaisi kahdeksan sveitsiläisen Deribin lastensarjakuva-albumia Yakari-intiaanipojasta. Semic aloitti 1980-luvun lopulla julkaista ranskalaisen kielialueen kaikenikäisille sopivia sarjakuvia albumeina. Näitä sarjoja olivat muun muassa Franquinin Niilo Pielinen sekä Piko ja Fantasio 1987 sekä Roger Leloup’n Yoko Tsuno 1988. Samoja sarjoja oli aikaisemmin nähty 1970-luvulla lehtijulkaisuissa. Amerikkalaisen Bill Wattersonin Lassi ja Leevi -strippisarjan kokoelmat alkoivat myös Semicin kustantamana samana vuonna. Myös pienemmät kustantamot julkaisivat satunnaisesti sarjakuvaa. Oulun sarjakuvaseura julkaisi 1984 Franquinin mustaa huumoria ja taidokasta mustavalkoista piirrosta sisältävän albumin Mustat sivut.[8]
1990-luku: nousukaudesta taantumaan
1990-luvun taitteessa Jalavan rinnalle nousi laatusarjakuvan kustantajana Like-yhtiö, pitkälti kustannustoimittaja Kari Puikkosen linjan ansiosta. Like jatkoi Suomessa jo aiemmin nähdyn Robert Crumbin tuotannon julkaisua useassa albumissa. Jeff Smithin lapsille ja aikuisille piirtämän Luupäät-fantasiasarjan ensimmäinen osa ilmestyi 1994 ja viimeinen, yhdeksäs osa 2004. Like kokeili usean ranskalais-belgialaisen alueen tekijän julkaisua. Esimerkiksi Benoît Peetersin kirjoittamassa ja Francois Schuitenin piirtämässä Kuumetta Urbicandessa -albumissa (1991) on pääosassa kaupunkiympäristö. Sempén kepeitä pilakuvien ja sarjakuvien kokoelmia julkaisi aluksi Like, myöhemmin Tammi.[9]
Jalava ryhtyi julkaisemaan 1980-luvun lopussa englantilaisen 2000AD-lehden scifisarjoja. Ehkä arvostetuin näistä oli Alan Mooren käsikirjoittama ja Dave Gibsonin piirtämä Halo Jones, joka julkaistiin kolmena albumina 1991–1993. Muita Jalavan julkaisuja oli François Bourgeonin keskiajalle sijoittuva Hämärän matkamiehet (1991–1996). Yannin ja Edithin kahdesta lontoolaisesta katulapsesta kertovaa sarjaa Basil ja Victoria ilmestyi kaksi osaa 1993 ja 1995. Ruotsalaisen Charlie Christensenin Aarne Ankkaa julkaistiin neljä kokoelmaa 1989–1999. Semic julkaisi viisi Gary Larsonin Kaukana poissa -lehtipiirroskokoelmaa (1991–1993). Otava julkaisi kahden suuren kirjan verran Winsor McCayn 1900-luvun alussa piirtämää klassikkosarjakuvaa Pikku Nemo Höyhensaarilla. WSOY:n merkittävin sarjakuvajulkaisu 1990-luvulla oli yhdysvaltalaisen Art Spiegelmanin Maus. Spiegelman holokaustiaiheiselle sarjakuvalle myönnettiin Pulitzer-palkinto 1991.[10]
Markku Jalava työskenteli jonkin aikaa kustannustoimittajana WSOY:lle 1990-luvulla. Hänen aikanaan WSOY kokeili muutamia albumisuomennoksia, mutta niiden myynti ei ollut riittävän suurta suurelle kustannustalolle.[10]
1990-luvun puolivälin jälkeen sarjakuvasuomennosten määrä alkoi hiipua. Vuonna 1998 Egmont osti Semic-yhtiöt. Niin Egmont, Jalava kuin Like jatkoivat vanhoja sarjojaan, mutta uusia ei kokeiltu.[11]
2000-luku
2000-luvun alkuvuosien jälkeen julkaisutoiminta piristyi. Alan Mooren ja Kevin O'Neillin steampunkia ja amerikkalaista toimintasarjakuvaa yhdistävän Kerrassaan merkillisten herrasmiesten liiga kaksi ensimmäistä ilmestyivät 2003 ja 2004. WSOY aloitti vuonna 2003 toimittaja Mikael Ahlströmin aloitteesta ranskalaisen laatusarjakuvan albumisarjojen julkaisun. Näihin kuuluivat Lewis Trondheimin Jussi Jäniksen ihmeelliset seikkailut sekä Dupuy’n ja Berberianin Jeanin elämää. Suomessa huomattiin nyt ranskalaisen sarjakuvan 1990-luvulla noussut uusi sukupolvi. Japanilainen sarjakuva aloitti myös tulemisensa Suomen markkinoille.[11] Sarjakuvasivusto Kvaak.fi on äänestänyt vuodesta 2010 Herra Koipeliini -palkintoa parhaalle käännössarjakuvalle. Ensimmäisenä palkinnon sai Hayao Miyazakin Tuulen laakson Nausicaä.[12]
Katso myös
Sarjakuva Suomessa
Lähteet
Heiskanen, Jukka: Käännössarjakuva Suomessa. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Riikonen, H. K. (päätoim.)| title = Suomennoskirjallisuuden historia 1| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2007| isbn = 978-951-746-889-3}}
Viitteet

Luokka:Suomalainen sarjakuva
Luokka:Suomennoskirjallisuus

Milloin Tinttiä aloitettiin julkaisemaan Suomessa?


pienoiskuva|Ford Model T -auton moottorin käynnistäminen.
Ford Model T eli T-Ford on Fordin vuonna 1908 lanseeraama automalli, jota yleisesti pidetään yhtenä varhaisen autotekniikan merkittävimmistä autoista ja autojen teollisen valmistuksen uranuurtajana. T-mallia valmistettiin vuoteen 1927 saakka. Ensimmäinen auto valmistui 1. lokakuuta 1908 Detroitissa.[1][2]
Auton tekniikka
T-Ford oli ensimmäinen nelipaikkainen, 4-sylinterinen auto alle 1 000 dollarin hintaluokassa. Auton moottorin edistyksellisyys näkyi esimerkiksi auton valmistuksen aloittamisen aikaan harvinaisessa irrotettavissa olevasta sylinterinkannesta.
Autossa oli sama 2-vaihteinen planeettapyörästö kuin aikaisemmissakin Fordeissa. Vastaava vaihteisto oli useissa amerikkalaisissa autoissa, koska amerikkalaiset eivät pitäneet vaihtamisesta, joka oli sekä hankalaa että äänekästä, kun rattaiden hampaat rahisivat vastakkain vaihdelaatikossa. Planeettavaihteisto oli helppokäyttöinen, koska siinä ei ollut toistensa lomaan hakeutuvia hammasrattaita, vaan kolme hihnaa, jotka kytkivät pyöriviä rumpuja toisiinsa tarpeen mukaan.
T-Fordin ajaminen oli erilaista kuin nykyautojen. Ajajalla oli kolme poljinta, joista kahdella ohjattiin vaihteita ja kolmas oli moottorijarru. Sen lisäksi oli kaksi vipua, käsijarru ja kaasu. Auto käynnistettiin veivillä.[3]
Yksinkertaisessa alustassa oli edessä ja takana poikittainen lehtijousi. Sen kestävyyteen suhtauduttiin epäilevästi, mutta se olikin tehty vankaksi kestämään kaikenlaisessa ajossa. T-Ford itse asiassa meni lähes minne vain.
4-sylinterinen sylinteriryhmä oli yhtä kappaletta, sillä niin sylinterit kuin jäähdytyskanavatkin syntyivät yhdellä valulla. Moottorin iskutilavuus oli 2,9 litraa ja se antoi 20 hevosvoimaa. Tällä moottorilla Ford saavutti 70 km/h:n huippunopeuden. Kulutus oli ajotavasta riippuen 13–21 mailia gallonalla (keskimäärin n. 11,4–19 l/100 km). Jarrut olivat takapyörissä. T-malli painoi noin 540 kilogramaa. Auton poltoainetankin tilavuus oli noin 38 litraa.[4][5]
Historia

Suunnittelijat
T-mallin suunnittelijoita olivat Henry Fordin lisäksi Childe Harold Wills (1878–1940) ja kaksi unkarilaista siirtolaista: József Galamb ja Jenő Farkas. Harry Love, C. J. Smith, Gus Degner ja Peter E. Martin olivat myös suunnittelutiimin jäseniä. T-malli oli Fordin yhdeksäs tuotantomalli. Childe Harold Wills oli Henry Fordin pääsuunnittelija, jonka kanssa hän oli aloittanut yhteistyön jo 1899. Ennen T-mallia Ford ja Wills olivat tehneet yhdessä yhdeksän eri mallia, joista osa jäi vain prototyypiksi.[6]
Valmistus
Ensimmäinen T-mallin auto valmistui Piquettin tehtaalla Detroitissa 27. syyskuuta 1908. Piquettin tehdas ei kyennyt vastaamaan kysyntään ja vain 11 autoa valmistui ensimmäisen täyden tuotantokuukauden aikana. Tämä johtui siitä, että alussa autoja valmistettiin perinteisesti käsityönä. Vuonna 1910 lähes 12 000 valmistetun auton jälkeen tuotanto siirtyi uudelle Highland Parkin tehtaalle Michiganiin. Kymmenen miljoonan auton valmistusmäärä ylittyi vuonna 1924. Tuolloin yhdeksän autoa kymmenestä autosta maailmassa oli T-mallia. T-mallia valmistettiin 19 vuodessa (1908–1927) yhteensä 15 007 034 kappaletta. Vasta Volkswagen Kupla ylitti T-mallin valmistusmäärässä 45 vuoden kuluttua. T-malli oli niin tunnettu että Fordin ei tarvinnut käyttää sen mainontaan rahaa vuosina 1917–1923.[4][5]
Henry Fordin mukaan T-Ford ”oli valittavissa minkä tahansa värisenä kunhan se vain oli musta”. Ensimmäisissä autoissa oli useita eri värivaihtoehtoja, muun muassa punainen. Ford rajoitti värivaihtoehdot mustaan vasta vuonna 1914 kun valmistuksessa siirryttiin liukuhihnalle. Musta oli ainoa väri joka kuivui riittävän nopeasti valmistuslinjalla. Liukuhihnan idean esitteli Henry Fordille William C. Klann, joka sai idean siihen seuratessaan chicagolaisen teurastamon eläinten teurastamista. Liikkuvan tuotantolinjan idean kehittivät Fordin Piquetten tehtaan työntekijät. Ensimmäisen liikkuvalta tuotantolinjalta valmistetun auton ajoi valmistuslinjalta ulos median ja Henry Fordin edessä William Klann. Fordin valmistuslinja ei ollut ensimmäinen autotehdas, joka hyödynsi liukuhihnaa eli nykytermein kokoonpanolinjaa, sillä Oldsmobile oli ehtinyt ensin, mutta Fordin tehdas oli tehokkain ja tunnetuin sen hyödyntäjä.[7] Ennen liukuhihnatuotannon alkua auton valmistus kesti 12,5 tuntia. Vuonna 1914 kun Ford valmisti enemmän autoja kuin muut valmistajat yhteensä lempinimellä ”Tin Lizzie” tunnetun T-mallin valmistus vei aikaa liukuhihnalla vain 93 minuuttia. Autoja valmistui liukuhihnalta kolmen minuutin välein. Tuotanto oli kasvanut kahdeksankertaiseksi työvoiman samalla vähentyessä.[4][8]
T-malli mullisti autoteollisuuden menestyksekkäällä liukuhihnatuotannollaan ja se oli ensimmäinen auto, jota oli rakennettu yli miljoona kappaletta. T-malli oli myös ensimmäinen radiolla varustettu auto.[4] Malli esiintyi lisäksi useissa mykkäelokuvien kauden komediaelokuvissa.[9] Vuonna 1999 pidetyssä kansainvälisessä mielipidekyselyssä T-malli valittiin 1900-luvun merkittävimmäksi autoksi (katso myös Vuosisadan auto).[10]
Joukkotuotanto laski T-mallin hintoja. Ensimmäisten T-mallin autojen hinta oli 850 dollaria (alin hinta kaksiovisella roadsterilla 825 dollaria). Vuoteen 1917 mennessä hinta oli laskenut 345 dollariin. 1920-luvulle tultaessa halvin malli oli 300 dollaria (halvimmillaan 260 dollaria ilman mitään ekstraa). Vuonna 1914 Henry Ford kaksinkertaisti työntekijöidensä palkan ennenkuulumattomaan viiteen dollariin kahdeksalta tunnilta. Henry Ford halusi työntekijöillään olevan varaa ostaa valmistamansa auto. Vuonna 1914 T-mallin työntekijä kykeni ostamaan T-mallin neljän kuukauden palkalla.[4][8]
T-malli oli yksinkertainen rakenteeltaan ja tekniikaltaan luotettava. Mallia markkinoitiin keskiluokalle. T-mallia myytiin ja valmistettiin kaikilla mantereilla Antarktista lukuun ottamatta. Auto oli myös helppo korjata ja huoltaa ja se sopi aikakauden huonoille teille. Auton osia voitiin hankkia eri puolilta maailmaa ja ne myös sopivat autoon. Ford väitti keksineensä sanat ”palvelu” ja ”massatuotanto”. T-malli oli alun perin suunniteltu bioetanolia (maanviljelijöiden viljasta valmistamaa alkoholia) tai etanolia käyttäväksi, mutta öljyn hinnan halpeneminen ja Yhdysvaltain kieltolaki merkitsi sitä, että suurin osa autoista käytti öljystä valmistettua bensiiniä.
Ensimmäisen maailmansodan aikana ympärysvallat käyttivät T-mallia taistelukentillä. Noin 5745 T-mallin sotilasambulanssiversiota valmistettiin, joista suurin osa lähetettiin Eurooppaan. Ernest Hemingway ja Walt Disney ajoivat T-mallin sotilasambulanssia.[8]
Henry Ford uskoi, että T-malli täyttäisi ”yleismaailmallisena” autona (engl. ”The Universal Car”) kaikki asiakkaan tarpeet, joten mallia ei juuri kehitetty vuosien aikana. Kilpailijat tarjosivat tehokaampia, tyylikkäämpiä ja mukavampia autoja jonka vuoksi Fordin markkinaosuus laski.[8]
Valmistuksen loppuminen
Viimeinen T-Ford valmistui 26. toukokuuta 1927. T-mallin seuraajan A-mallin valmistui alkoi lokakuussa 1927. T-mallin moottoreita valmistettiin vielä 4. elokuuta 1941 saakka. Moottoreita käytettiin muun muassa kilpa-autoissa.[8][5]
T-Ford oli toteuttanut Henry Fordin unelman edullisesta autosta massoille ja samalla se käynnisti suuren ihmisten elintapojen ja yhteiskuntarakenteen muutoksen.[11]
Suomessa
Vuonna 1911 saivat Yhdysvalloissa siirtolaisina olleet veljekset Aleksander, Fritiof ja Tor Nyberg Fordin edustuksen Suomeen Fordin Pariisissa toimineelta edustajalta. Seuraavana vuonna veljekset aloittivat myyntitoimintansa Helsingissä ja heidän ensimmäinen myyntieränsä käsitti kolme T-Fordia. Ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä T-Fordeja ehdittiin myydä eri puolilla maata toimineiden kahdeksan Ford-jälleenmyyjän kautta noin sata kappaletta. [12]
Fordin myyntiverkoston jälleenrakennus sodan jälkeen alkoi vuonna 1919, jolloin Kööpenhaminaan perustettiin Fordin kokoonpanotehdas Skandinavian maita varten, ja Ford Motor Companyn agentit alkoivat etsiä Suomesta jälleenmyyjiä. Vuonna 1921 Ford Motor Company solmi edustussopimuksen Korpivaara & Halla Oy:n kanssa, mutta sopimus purkautui jo vuonna 1924 osapuolten erimielisyyksien vuoksi. Tämän jälkeen Ford Motor Company vuokrasi Helsingin Hernesaaresta tehdas- ja konttoritilat, joihin suunniteltiin myös kokoonpanotehdasta. Vuonna 1923 eri puolilla Suomea toimi jo 21 Fordin jälleenmyyjää. Vuonna 1921 Ford T -henkilöautoja myytiin Suomessa 19 kappaletta, vuonna 1922 myyntimäärä oli 117 autoa ja vuonna 1923 jo yli 1000 autoa. Vuonna 1926 perustettiin pääyhtiön alainen tytäryhtiö Ford Motor Company of Finland Oy, joka oli ensimmäinen Suomeen perustettu autotehtaan tytäryhtiö.[13] Vuoteen 1927 mennessä Suomeen tuotiin T-Fordeja kaikkiaan runsaat 7000 kappaletta.[14]
T-Ford näytteli merkittävää osaa myös Suomen autoistumisen alkuvaiheissa. Mallin parhaina myyntivuosina 1920-luvun ensimmäisellä puoliskolla kuljetusyrittäjyys – siinä mielessä kuin se nykyisin ymmärretään – otti Suomessa ensiaskeliaan, ja jotkut ammattiautoilijoiksi ryhtyneet suorittivat myös henkilökuljetuksia. Tällöin alun perin tavarankuljetuksiin tarkoitetuille T-Fordin alustoille rakennettiin alkeellisia linja-auton koreja, joissa istuimina olivat auton pituussuuntaan asennetut penkit. Pienen moottoritehonsa ja eräiden muidenkin seikkojen vuoksi T-Ford ei soveltunut erityisen hyvin linja-autoksi.[15] Vuonna 1926 voimaan tullut autoasetus, jossa määriteltiin tarkat linja-autoja koskevat tekniset vaatimukset, käytännössä lopetti T-Fordin käytön linja-autona. Siirtymäaikaa tällaisten autojen poistamiseen liikenteestä annettiin vuoteen 1928 saakka.[16]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Glenning, Christer & Bengt Ason Holm| title = Vuosisatamme autot| location = Porvoo, Uusimaa| publisher = WSOY| year = 1998| version = Suomennos Antti Räsänen}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Chaline, Eric| title = 50 konetta, jotka muuttivat maailmaa (50 Machines that Changed the Course of History)| publisher = Quid Publishing, (suom. versio Moreeni 2013)| year = 2012| id = ISBN 978-952-254-160-4| language = Suomi| accessdate = 18.1.2014}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 videoita T-mallista sekä lauluja T-mallista 1920-luvulta
 (mm. Model T Encyclopedia)

Model T
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:1900-vuosikymmenen autot
Luokka:1910-luvun autot
Luokka:1920-luvun autot

Kuinka paljon Ford Model T maksoi uutena?


Giovanni Falcone (18. toukokuuta 1939 Palermo – 23. toukokuuta 1992 Capaci) oli italialainen tutkintatuomari, joka erikoistui Cosa Nostran rikosten selvittämiseen.
Falconen elämä oli samantyyppinen kuin hänen ystävänsä Paolo Borsellinon: molemmat olivat kotoisin Palermon melko köyhältä alueelta, tekivät uran mafianvastaisina tuomareina ja joutuivat mafian murhaamiksi kahden kuukauden sisällä vuonna 1992. Samana vuonna heidän muistoaan kunnioitettiin myöntämällä heille Italian Medaglia d’oro al valor civile (kultainen mitali siviiliurotyöstä) heidän ponnisteluistaan Maxi-oikeudenkäyntiä varten. Heidät nimettiin myös Timen 13. marraskuuta 2006 ilmestyneessä numerossa yksiksi viimeisimpien 60 vuoden sankareista.[1]
Elämä
Tausta, lapsuus ja nuoruus
Giovanni Falcone syntyi toukokuussa 1939 Arturo Falconen ja Luisa Bentivegnan keskiluokkaiseen perheeseen. Giovannin isä oli kemisti, joka johti maakunnallista kemikaalilaboratoriota. Falconen vanhemmat, kuten myös yleisesti koko suku, olivat hyvin uskovaisia katolilaisia ja isänmaallisia. He eivät kuitenkaan olleet poliittisesti aktiivisia, vaan kuuliaisia kansalaisia, joilla oli hyvin kritiikitön suhtautuminen fasismiin.[2]
Giovanni Falcone vietti osan nuoruudestaan La Kalsan satama-alueen lähistöllä kotikaupungissaan Palermossa, joka kärsi suurta vahinkoa liittoutuneiden hyökkäyksessä Sisiliaan heinäkuussa 1943. Falconet asuivat aikoinaan Via Castrofilippolla, asunnossa jossa aiemmin oli asunut Giovannin isosetä, silloinen kaupungin pormestari. Palermon hävitys- ja rakennusbuumin aikana tämä rakennus useista Falconen sukulaisten vetoomuksista huolimatta purettiin vuonna 1959, vaikka sen tilalle suunniteltua moottoritietä ei ikinä rakennettu.[2]
Jo La Kalsan nuoruusaikoina Giovanni Falcone tutustui tulevaan kollegaansa, Paolo Borsellinoon, joka asui vain parin korttelin päässä Via della Vetrieralla. Heillä oli tapana pelata jalkapalloa alueella sijaitsevalla Piazza Magionella. Giovannin perhe kävi myös kirkossa joka sunnuntai ja Giovanni toimikin lapsena alttaripoikana jonkin aikaa. Sekä Falconella että Borsellinolla oli jo nuorena suoria kokemuksia mafiasta, sillä molemmilla oli luokkakavereita, jotka päätyivät mafiosoiksi.
Opiskeluaika
Giovanni Falconen eno väärensi 17-vuotiaana henkilöllisyystodistuksensa päästäkseen vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan ja kuoli 18-vuotiaana. Giovannin setä kuoli myös ilmavoimien palveluksessa, 24-vuotiaana. Kuultuaan tarinoita näistä sukulaisistaan, sisaruksista eritoten hänelle kasvoi suuri isänmaallisuuden tunne jo pienenä lapsena. Peruskoulutuksen jälkeen Giovanni opiskelikin hetken Livornon merisotakoulussa, jonka jälkeen hän kuitenkin siirtyi opiskelemaan oikeustieteitä.
Yliopistoaikana Falconen ajatusmaailma muuttui ja hänen, sekä siskonsa Marian mielipiteet muuttuivat opintojen myötä pois fasismista sekä katolilaisuudesta. Giovannista tuli kommunismin kannattaja, vaikka hänestä ei ikinä tullutkaan minkään puolueen jäsentä.
Ura
Valmistuttuaan vuonna 1961 Falcone aloitti alan työt, ja hänet nimitettiin tuomariksi kolme vuotta myöhemmin. Mitä pitemmälle hänen uransa meni, sitä enemmän häntä alkoi kiinnostaa rikosoikeudelliset asiat, oltuaan ensin maakunnan tuomari.
Pian tuomari Cesare Terranovan murhan jälkeen Falcone aloitti työt syyttäjänviraston tutkivalla puolella Palermossa. Toukokuussa 1980 viraston johtaja Rocco Chinnici nimitti Falconen tutkimaan suurta Rosario Spatolan ja Salvatore Inzerillon pyörittämää heroiinin salakuljetustoimintaa. Heroiinia salakuljetettiin Sisiliasta newyorkilaiselle Gambinon mafiaperheelle, jotka olivat sukua Inzerilloille. Oikeusjutussa Spatola-Inzerillo-Gambino -klaanin salakuljetusverkkoa vastaan 53 pidätysmääräystä allekirjoittanut tuomari Gaetano Costa murhattiin Salvatore Inzerillon määräyksestä 6. elokuuta 1980.
Falcone alkoi käyttämään tutkimuksiinsa kekseliästä tekniikkaa, rahavirran seuraamista, kerätäkseen todistusaineistoa juttuunsa. Myöhemmin hänestä tuli Rocco Chinnicin luoman Palermon antimafialiittoutuman jäsen. Liittoutuma oli joukko tutkijatuomareita jotka jakoivat tietoa ja vastuuta keskenään estääkseen yhden henkilön pitävän kaikkea tietoa ja tulemasta ainoaksi kohteeksi mafialle. Falconen ja Chinnicin lisäksi ryhmä koostui Paolo Borsellinosta, Giuseppe Di Lellosta ja Leonardo Guarnottasta.[2]
Maxi-oikeudenkäynti
Puoli vuotta ennen Maxi-oikeudenkäyntiä ja vain muutama päivä Ninni Cassaràn hautajaisten jälkeen Borsellinon vaimo ja lapset sekä Falcone, hänen morsiamensa Francesca Morvillo ja tämän äiti siirrettiin keskellä yötä salaa sotilaskoneella Asinaran saarelle vankilan tiloihin. Poliisi uskoi mafian murhaavan molemmat syyttäjät ennen kuin he saisivat massivisen – 8607 sivua pitkän – syytedokumentin kirjoitettua valmiiksi. Heidän turvallisuutensa ja viime hetkien työrauha haluttiin taata, joten tarkkaan vartioidun vankilan johtaja tarjosi heille tilat.
Falcone oli osana mafianvastaista ryhmittymää, joka teki esitutkintavaiheessa laajaa pohjatyötä Maxi-oikeudenkäyntiä varten. Hän kuului myös 10. helmikuuta 1986 alkaneen ja 16. joulukuuta 1987 päättyneen oikeudenkäynnin pääjärjestelijöihin. Oikeudenkäynnissä syytettiin 474 mafiosoa, joista 360 tuomittiin vakavista rikoksista. Avaintekijänä oikeudenkäynnissä olivat Tommaso Buscettan, ensimmäisen ilmiantajaksi ruvenneen sisilialaisen mafioson, todistukset. Juuri Falcone suostutteli Buscettan ilmiantamaan mafian salaisuudet. Myöhemmin Buscetta sanoi, että siinä missä muut tuomarit painostivat häntä, Falcone kohteli häntä kunnioittavasti.
Vuoden 1988 aikana Falcone teki paljon yhteistyötä Rudolph Giulianin kanssa. Giuliani oli siihen aikaan Yhdysvalloissa New Yorkin eteläisen alueen yleinen syyttäjä, ja hänen Falconen kanssa tekemä yhteistyö koski toimia Gambinon ja Inzerillon mafiaperheitä vastaan.
Salamurha
Toukokuussa 1992 Falcone tapettiin lähellä Capacia, italialaista kuntaa, hänen ollessa moottoritiellä matkalla Palermon lentokentältä Palermoon. Tienvierustaan kaivettu 350kg dynamiittilasti räjäytettiin, kun Falconea ja hänen morsiantaan Francesca Morvilloa kuljettanut panssaroitu Fiat Croma ajoi sen kohdalta. Räjähdyksessä kuoli myös kolme poliisia: Rocco Di Cillo, Antonio Montinaro ja Vito Schifani.
Salamurha oli Cosa Nostran "päälliköiden päällikön" Salvatore Riinan järjestelemä, toimien kostona kymmenistä Falconen Maxi-oikeudenkäynnissä tuomitsemista mafiosoista. Vähän Falconen ja Borsellinon murhien jälkeen Riina pidätettiin ja hän istuu nyt elinkautista vankeusrangaistusta sekä näistä murhista että useista muista rikoksista.[3] Toinen Falconen murhasta tuomittu mafioso on Giovanni Brusca, Riinan apulainen, joka tunnusti olleensa henkilö, joka laukaisi räjähteet.[4]
Palermon lentokenttä tunnetaan nykyään myös nimellä Falcone-Borsellinon lentokenttänä, kunnianosoituksena heille. Palermolaisen kuvanveistäjä Tommaso Geracin luoma muistomerkki heistä löytyy myös lentokentän alueelta.
Tutkimusmenetelmät ja luonne
Monet Falconen kanssa työskennelleet ihmiset ovat sekä ihmetelleet että ylistäneet hänen tehokkuuttaan. Tutkijanviraston pitkäaikainen sihteeri Barbara Sanzo kertoi Falconen tulleen töihin puoli kahdeksalta aamulla, jatkaen tauotta iltaseitsemään käymättä kotonaan ruokatauolla. Lähtiessään töistä hän oli yhtä virkeä kuin aamulla, jatkaen sykliään heti seuraavana aamuna.[2] Myös Vincenzo Geraci, Falconen kollega, kertoi hänen työintensiteetistään joka jatkui kuusi tai jopa seitsemän päivää viikossa kymmenen vuoden ajan, tuottaen mittaamattoman määrän tuloksia.[2]
Falconen luonne sekä toiminta jakoi mielipiteet hänestä koko uransa ajan. Hänen kanssaan työskennelleet ihmiset ovat kuvailleet Falconea erittäin varautuneeksi, sisäänpäinkääntyneeksi ja jopa töykeäksi, vaikkakin tutustumalla häneen ja ansaitsemalla hänen luottamuksensa hän avautui. Täydellisen täsmällisyyden lisäksi Falcone oli myös erittäin vaativa itselleen, vaatien myös työkavereiltaan samoja ominaisuuksia. Näillä toimintatavoilla hän kuitenkin loi henkilökunnan, joka oli täysin lojaali hänelle.
Yksityiselämä
Giovanni Falconen palatessa takaisin Palermoon hänen silloinen vaimonsa Rita Bonnici ilmoitti jäävänsä Trapaniin toisen miehen vuoksi. Tilanteen teki vielä hankalammaksi se, että toinen mies oli Giovannin esimies – Trapanin päätuomari – mikä teki asiasta puheenaiheen niin Trapanissa kuin Palermossakin. Tänä aikana Falcone uppoutui töihinsä ja opetteli lainsäädännön uusia alueita.
Falcone elokuvissa
Falconen elämän viimeiset vuodet, Maxi-oikeudenkäynti sekä salamurha ovat kuvattuna HBO:n vuonna 1998 tekemässä elokuvassa Excellent Cadavers. Elokuvassa Falconea esittää amerikanitalialainen näyttelijä Chazz Palminteri. Brittijulkaisu elokuvasta on nimeltään Falcone. Elokuva perustuu Alexander Stillen kirjoittamaan kirjaan Excellent Cadavers. Teoksen nimi juontaa juurensa termistä, joka viittaa korkea-asemaisten ihmisten, kuten poliitikkojen ja tuomareiden, salamurhiin.
Vuonna 2006 italialainen televisiokanava RAI lähetti kaksiosaisen televisioelokuvan Falconen muistoksi. Elokuvassa Falconea esitti Massimo Dapporto ja hänen vaimoaan Fransesca Morvilloa Elena Sofia Ricci. Teos kuvaa Falconen elämää vuonna 1980 alkaneista mafiatutkimuksista hänen salamurhaansa saakka.
Vasta ilmestyneessä Taodue TV:n kuuteen osaan jaetussa elokuvassa, Capo dei Capissa, kuvastetaan paljon Falconen elämästä hänen kuolemaansa saakka. Vaikka Falcone ei ole päähahmojen joukossa, hänen osansa elokuvassa oli erittäin tärkeä hänen kuolemansa synnyttäessä ensimmäiset kapinat monia poliitikkoja vastaan. Myös mafiapomo Toto Riinan kiinniottaminen, osittain Falconen suurten mafianvastaisten ponnistelujen tuloksena, kuvataan.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Giovanni Falcone, Marcelle Padovani| title = Cosa Nostra – Tuomari ja kunnian miehet| publisher = Artemisia| year = 1995| id = ISBN 951-97294-0-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Alexander Stille| title = Excellent Cadavers| publisher = Vintage| year = 1995| id = ISBN 0-224-03761-7}}

Luokka:Järjestäytynyt rikollisuus
Luokka:Italialaiset tuomarit
Luokka:Italialaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Vuonna 1939 syntyneet
Luokka:Vuonna 1992 kuolleet

Milloin Giovanni Falcone aloitti tutkimaan Cosa Nostraa?


Fysikalismi on materialistinen ontologinen käsitys, jonka mukaan kaikki olemassa oleva on fysikaalista tai päältää fysikaalista. Sen mukaan todellisuus koostuu pohjimmiltaan aineesta ja energiasta, ja olioilla on vain fysikaalisia ominaisuuksia, kuten aika-avaruudellinen sijainti, massa, koko, muoto, sähkövaraus ja niin edelleen.[1][2] Koska fysikalismin mukaan vain fysikaalisia asioita on olemassa, fysikalismi on eräs monismin muoto.
Nykyfilosofiassa fysikalismi liitetään usein erityisesti mielenfilosofiaan ja sen mieli–ruumis-ongelmaan. Tällöin fysikalismi on näkemys, jonka mukaan mieli on fysikaalinen – eli kaikki mieleen liitetyt asiat liittyvät oikeammin aivoihin.
Yleistä
Fysikalismi on alun perin Wienin piirin ajattelijoiden Otto Neurathin ja Rudolf Carnapin oppi, jonka mukaan kaikki mielekkäät väitteet voidaan kääntää fysikaalisella kielellä esitetyiksi väitteiksi. Termin ”fysikalismi” kehitti Neurath. Fysikalismi oli fenomenalismia eli havaittaviin ilmiöihin perustuvaa todellisuuskäsitystä vastustava reduktionistinen eli palauttava oppi.[3] Sana ”materialismi” käsitetään nykyään usein sanan ”fysikalismi” synonyymiksi, vaikka Wienin piirin alkuperäinen fysikalismi ei ollut niinkään ontologinen kuin tietoteoreettinen tai kielifilosofinen näkemys.[2]
Myöhemmin fysikalismilla on tarkoitettu erilaisia materialistisia ontologioita, jotka eivät välttämättä sitoudu reduktionismiin.[3] Fysikalismista puhutaan esimerkiksi käsityksenä, jonka mukaan varsinaisesti ovat olemassa vain fysiikan keinoin havaittavat ja niiden kaltaiset asiat. Näiden katsotaan muodostavan ainoan perustan todellisuutta koskevalle tiedolle.[4] ”Fysikalismi” ja ”materialismi” ovat termeinä suurelta osin yhteneviä.[2][5] Termiä ”fysikalismi” käytetään ”materialismin” sijasta toisaalta siksi, että perinteinen materialismi on usein nähty liian rajoittavana muun muassa aineen käsitteensä vuoksi, ja toisaalta siksi, että termi korostaa yhteyttä fysiikkaan ja fysikaalisiin luonnontieteisiin.[2]
Filosofi Willard Van Orman Quine on kuvannut haastattelussa omaa ajatteluaan seuraavasti:

Näin fysikalismikin sallii poikkeuksen abstraktien entiteettien, kuten lukujen, joukkojen ja väittämien olemassaolon suhteen.[1]
Supervenienssi

Supervenienssi eli päältävyys on keskeinen fysikalismiin liittyvä käsite. Sen avulla kuvataan suhdetta fysikaalisen todellisuuden perimmäisten olioiden sekä jokapäiväisen kokemuksen ja abstraktimpien olioiden välillä. Supervenienssi voidaan nähdä tietynlaisena suhteena korkeamman tason ja alemman tason olemassaolon välillä: korkeampi taso on riippuvainen alemmasta tasosta niin, ettei korkeammalla tasolla voi tapahtua mitään muutoksia ilman alemmalla tasolla tapahtuvia muutoksia. Supervenienssistä on fysikalismin sisällä erilaisia näkemyksiä sen suhteen, missä määrin eri tasot ovat olemassa itsenäisesti suhteessa perustavimpaan alimpaan tasoon, fysikaaliseen tasoon.
Fysikalismi olettaa näin, että:
Fysikalismi on tosi mahdollisessa maailmassa m jos ja vain jos mikä tahansa maailma joka on m:n fysikaalinen kaksoiskappale on m:n kaksoiskappale simpliciter (ilman lisämääreitä).[2]
tai toisin ilmaistuna:
Mitkään kaksi mahdollista maailmaa eivät voi olla olla identtisiä fysikaalisessa mielessä, mutta erota toisistaan jossain muussa mielessä.
Supervenienssin mukaisesti henkisen ja fysikaalisen suhde on sellainen, että kaikki henkisen tason muutokset ovat kausaalisesti fysikaalisten muutosten aikaansaamia. Mielen ja ruumiin ongelman suhteen johtopäätös on siis:
Mitkään kaksi olentoa eivät voi olla identtisiä fysikaalisessa mielessä, mutta erota toisistaan henkisessä mielessä.
Supervenienssi ei kuitenkaan yksin riitä fysikalismin perustaksi. Olisi mahdollista, että henkiset tai muut ei-fysikaaliset tilat päältäisivät fysikaalista. Koska tämä mahdollistaa sen, että esimerkiksi mieli olisi fysikaaliseen nähden kontingentti ilmiö eikä kykenisi vaikuttamaan siihen, fysikalismi on yhteensopiva epifenomenalismin kanssa. Tämän vuoksi muun muassa Frank Jackson on ehdottanut fysikalismin määrittelemistä seuraavalla tavalla:
Fysikalismi on tosi mahdollisessa maailmassa m jos ja vain jos mikä tahansa maailma joka on m:n minimaalinen fysikaalinen kaksoiskappale on m:n kaksoiskappale ilman lisämääreitä.[2]
Minimaalisella fysikaalisella kaksoiskappaleella Jackson tarkoitti mahdollista maailmaa, joka on fysikaalisessa mielessä samanlainen kuin alkuperäinen maailma, mutta ei sisällä mitään muuta, erityisesti mitään epifenomenaalista.[2]
Tyyppi- ja esiintymäfysikalismi

Tyyppifysikalismi

Tyyppifysikalismia hyödynnetään erityisesti mielenfilosofisissa tyyppi-identiteettiteorioissa eli tyyppi–tyyppi-teorioissa. Niiden mukaan henkiset tapahtumat ovat tyyppi-identtisiä aivoissa tapahtuvien fysikaalisten tapahtumien kanssa niin, että niiden välillä vallitsee korrelaatio. Toisin sanoen, henkiset tilat tai ominaisuudet ovat neurologisia tiloja tai ominaisuuksia.
U. T. Placen, joka oli eräs tyyppi-identiteettiteorian kehittäjistä, mukaan korkeamman tason henkiset tapahtumat koostuvat alemman tason fysikaalisista tapahtumista ja ne voidaan lopulta palauttaa analyyttisesti niihin.  Placen mukaan esimerkiksi ”aistimukset” eivät tarkoita samaa kuin ”henkiset prosessit”, mutta voidaan palauttaa niihin, koska ne koostuvat niistä. Myös Herbert Feiglin ja J. J. C. Smartin mukaan ”aistimukset” ja ”aivoprosessit” tarkoittavat eri asioita, mutta viittaavat samaan fysikaaliseen ilmiöön. Näin lauseessa ”aistimukset ovat aivoprosesseja” on kyse kontingentista, ei välttämättömästä, identtisyydestä.
Jos tyyppifysikalismi on tosi, tällöin henkinen tila M1 on identtinen aivotilan B1 kanssa. Tästä seuraisi, että esimerkiksi tietty kiputila korreloisi täysin tietyn aivotilan kanssa kaikissa eliöissä kaikkina aikoina. Hilary Putnamin esiinnostama ajatus monitoteutuvuudesta kuitenkin haastaa tämän: sen mukaan monet erilaiset fysikaaliset aivotilat (tai jopa muut fysikaaliset tilat kuin aivojen aikaansaamat) voisivat tuottaa saman henkisen tilan.
Esiintymäfysikalismi

Esiintymä- eli token-fysikalismia, joka on eräs ominaisuusdualismin muoto, hyödynnetään erityisesti mielenfilosofisissa esiintymäidentiteettiteorioissa. Esiintymäfysikalismin mukaan jokaista aktuaalista partikulaaria (kuten olio, tapahtuma tai prosessi) x vastaa jokin fysikaalinen partikulaari y niin että x=y. Tämä ei pidä sisällään supervenienssiä eikä supervenienssi pidä sisällään tätä, vaikkakin jos supervenienssi on tosi, se ei välttämättä sulje esiintymäfysikalismia pois. Supervenienssin ja esiintymäfysikalismin ero on seuraava: esiintymäfysikalismin mukaan esimerkiksi jokaista henkistä partikulaaria vastaa fysikaalinen partikulaari, jonka kanssa se on identtinen, kun taas supervenienssifysikalismin mukaan joukko A (kuten joukko henkisiä ominaisuuksia) ei voi muuttua ilman että joukko B (kuten joukko fysikaalisia ominaisuuksia) muuttuu; tällöin A supervenioi B:tä.
Esiintymäfysikalismi on ongelmallinen siksi, että se ei vastaa minimaalista fysikalismia, toisin sanoen se ei sitoudu fysikalismin ydinajatukseen siitä, että kaikki on fysikaalista: se, että jokaisella partikulaarilla on joku fysikaalinen ominaisuus ei sulje pois sitä, että joillakin partikulaareilla olisi ei-supervenioivia henkisiä ominaisuuksia.
Reduktiivinen ja ei-reduktiivinen fysikalismi

Reduktionismi on filosofinen käsite, joka liittyy olion osien ja kokonaisuuden väliseen suhteeseen.
Reduktionismin mukaan tietty kokonaisuus on palautettavissa eli redusoitavissa osiinsa.
Reduktiivinen fysikalismi
Reduktiivinen fysikalismi perustuu siihen ajatukseen, että kaikki todellisuudessa esiintyvä voidaan palauttaa analyyttisesti sen fysikaaliseen, tai aineelliseen, perustaan. Tämän vuoksi termiä ”fysikalismi” käytetään usein synonyymisesti termin ”materialismi” kanssa. Kummatkin ovat näkökantoja, jonka mukaan kaikki orgaaniset ja epäorgaaniset prosessit voidaan selittää luonnonlakeihin nojautuen. Tämä näkemys on saanut lisäpontta siksi, että fysiikka on ollut tieteenä menestyksekäs hyvin monien ilmiöiden selittämisessä. Taivaan ilmiöiden yhteys fysiikkaan havaittiin 1600-luvulla, kemian 1700-luvulla, biologian 1800-luvulla, ja 1900-luvulta lähtien psykologian neurobiologinen pohja on käynyt yhä ilmeisemmäksi.[1][6]
Esiintymäfysikalismi ja tyyppifysikalismi ovat kummatkin ontologisen reduktionismin mukaisia kantoja, koska ne palauttavat henkiset tilat ja prosessit fysikaalisiin tiloihin ja prosesseihin. Reduktiivinen fysikalismi ei kuitenkaan merkitse samaa kuin eliminatiivinen materialismi, mutta on yhteensopiva sen kanssa. Eliminatiivisen materialismin mukaan henkisiä tiloja ei ole lainkaan olemassa.
Ei-reduktiivinen fysikalismi
Varhaisimmat fysikalismin muodot, jotka kehittyivät materialismin pohjalta, olivat reduktionistisia. Sen jälkeen kun Donald Davidson esitteli supervenienssin käsitteen fysikalismiin, ei-reduktiivisesta fysikalismista tuli suositumpaa.
Ei-reduktiivinen fysikalismi on ajatus, jonka mukaan vaikka henkiset tilat ovat fysikaalisia, ne eivät ole palautettavissa fysikaalisiin ominaisuuksiin. Davidsonin itsensä esittämä ei-reduktiivisen fysikalismin muoto oli anomaalinen monismi. Supervenienssifysikalismi, jota Davidson on myös esittänyt, on ei-reduktiivisen fysikalismin muoto, jonka mukaan henkiset tapahtumat supervenioivat eli päältävät fysikaalisia tapahtumia sen sijaan, että redusoituisivat niihin.
Emergentismi on teoria, joka saavutti suosiota 1900-luvun alkupuolella. Se on eräs ei-reduktiivisen supervenienssin muoto, mutta sellainen jonka mukaan todellisuus koostuu ikään kuin useista toisiaan päältävistä kerroksista. Näin se on eräs ominaisuusdualismin muoto, kun taas fysikalismi on oleellisesti monistista.
Ei-reduktiivinen fysikalismi on ollut suosittua erityisesti monien biologianfilosofien ja joidenkin biologien keskuudessa. Heidän mukaansa kaikki biologiset tosiseikat ovat fysikaalisten tosiseikkojen kiinnittämiä, mutta että biologiset ominaisuudet ja säännönmukaisuudet supervenioivat fysikaalista niin monina erilaisina makromolekyylisinä toteutumina, ettei biologista voi palauttaa fysikaaliseen. Tätä näkemystä ovat kannattaneet muun muassa Philip Kitcher ja Elliot Sober. Alexander Rosenberg toi Davidsonin ajattelun alalle 1978, mutta on sittemmin vastustanut ei-reduktiivista fysikalismia hieman samalla tavalla kuin Jaegwon Kim.
Apriorinen ja aposteriorinen fysikalismi
Fysikalismi voidaan jakaa kahtia sen mukaan, voidaanko seuraavan lauseen totuus tietää apriorisesti vai aposteriorisesti: Jos fysikalismi on totta, S on lausuma joka kuvaa koko todellisuuden fysikaalisen luonnon, ja S* on lausuma joka kuvaa koko todellisuuden luonnon, tällöin S sisältää S*:n.
Apriorisen fysikalismin mukaan edellä kuvattu voidaan tietää ilman havaintoja, eli riippumatta kokemuksesta. Alun perin fysikalismi oletettiin aprioriseksi, kunnes Saul Kripke puolusti teoksessaan Naming and Necessity välttämättömien aposterioristen totuuksien olemassaoloa.[7]
Aposteriorisen fysikalismin mukaan fysikalismi on välttämätön totuus, joka tiedetään aposteriorisesti, eli empiirisen havainnoinnin kautta. Aposteriorisesta fysikalismista on nykyään kaksi päätulkintaa. Ensimmäisen mukaan aposterioriset totuudet voidaan saavuttaa apriorisesti kontingenttien aposterioristen totuuksien kautta. Toisen mukaan on olemassa aposteriorisia totuuksia, jotka saadaan ei-kontingenttien (eli välttämättömien) totuuksien kautta. Tästä seuraa kuitenkin ongelma silloin kun se yhdistetään lauseeseen ”S sisältää S*:n”, koska se johtaa ristiriitaan.[2][8] Näkemys on edelleen kiistelty analyyttisessä filosofiassa.
Argumentit fysikalismin puolesta
Poissulkemisen periaate
Eräs fysikalismia puoltava argumentti perustuu poissulkemisen periaatteeseen. Sen mukaan jos tapahtuma e aiheuttaa tapahtuman e*, tällöin ei ole olemassa tapahtumaa e# niin, että e# ei supervenioisi e:tä ja e# aiheuttaisi e*:n. Tästä seuraa, että jos käyttäytymistapahtumilla on fysikaaliset syyt, ja jos henkiset tapahtumat aiheuttavat käyttäytymistapahtumia, tällöin henkisten tapahtumien on supervenioitava fysikaalista.[2]
Jotkut filosofit hyväksyvät kuitenkin epifenomenalismin, jonka mukaan henkiset tapahtumat ovat fysikaalisten tapahtumien aikaansaamia, mutta henkiset tapahtumat eivät saa aikaan fysikaalisia tapahtumia. Epifenomenalismista väitellään filosofien keskuudessa edelleen.[2]
Metodologinen naturalismi
Metodologiseen naturalismiin perustuvalla argumentilla on kaksi lähtöoletusta. Ensimmäisen mukaan henkilölle on järkevää muodostaa ontologiset käsityksensä luonnontieteen menetelmiin perustuen. Toisen mukaan näin muodostuva käsitys todellisuudesta on fysikalistinen. Fysikalismi on siis todennäköisesti tosi. Eräs vastaus tähän argumenttiin on toisen premissin hylkääminen: luonnontieteet eivät johda fysikalismiin. Vaihtoehtoisilla näkemyksillä, kuten panpsykismillä mielenfilosofiassa tai vitalismilla biologiassa, on kuitenkin vain vähän kannatusta. Lisäksi ne eivät ole relevantteja itse kysymyksen kannalta: argumentin mukaan fysikalismi on kaikkein todennäköisin näkemys; se ei esitä, että muut näkemykset olisivat mahdottomia.
Argumentit fysikalismia vastaan
Kvalioihin perustuvat argumentit

Fysikalismia vastaan on esitetty useita erilaisia argumentteja. Monet niistä perustuvat siihen ajatukseen, että kvalioiden olemassaolo vaikuttaa ristiriitaiselta sen kanssa, että maailma on täysin fysikaalinen. Tunnetuin tähän perustuva argumentti on Frank Jacksonin (1982) Maryn huoneen ajatuskokeen muodossa esittämä niin sanottu tietoargumentti.
Jackson kehottaa meitä ajattelemaan erityisen nerokasta supertieteilijää nimeltä Mary, joka on ollut lukittuna täysin mustavalkoiseen huoneeseen koko elämänsä ajan. Kaikkien väreistä riisutussa maailmassa elettyjen vuosien aikana hän on opiskellut (mustavalkoisten kirjojen ja television välityksellä) kaikki fysikaaliset tosiasiat, muun muassa liittyen värien aistimiseen. Fysikalistin mukaan tämä tarkoittaisi sitä, että värien aistimiseen liittyvät fysikaaliset tosiseikat tuntemalla Mary tietäisi, minkälaista värien aistiminen on, vaikka ei ole koskaan aistinut värejä. Kun Mary kuitenkin lopulta päästetään ulos huoneestaan, tulee selväksi, ettei hän tiennyt kaikkea, kuten sitä, miltä värien aistiminen tai kokeminen tuntuu. Jos Maryllä ei ollut tällaista tietoa, kuinka voidaan sanoa, että kaikki supervenioi fysikaalista?
Eräs tapa, jolla fysikalisti voi vastata tähän argumenttiin, on Lawrence Nemerowin ja David Lewisin kehittämä. He tekivät eron propositionaaliseen tietoon, kuten ”Mary tietää, että taivas on yleensä sininen päivällä”, ja taitotietoon eli osaamiseen, kuten ”Mary tietää kuinka vuorikiipeillään”. Nemerowin ja Lewisin mukaan ainoa, mitä Mary saavuttaa uudella kokemuksellaan, on taitotieto. Vaikka Mary siis saa uutta tietoa, se ei ole propositionaalista tietoa, mitä sen tulisi olla, jotta tietoargumentti olisi loogisesti järkevä.[2]
Filosofiset zombit

Filosofisiin zombeihin perustuva argumentti on ajatuskoe, jonka mukaan ”on olemassa mahdollinen maailma jossa on olemassa zombeja”. Zombit ovat organismeja, jotka ovat fysikaalisesti identtisiä kopioita aktuaalisen maailman organismeista. Ne vaikuttavat siltä kuin ne olisivat tietoisia ja niillä olisi kvalioita, mutta todellisuudessa niillä ei ole kumpaakaan.  Vaikka harva filosofi on sitä mieltä, että zombit ovat mahdollisia nomologisesti, meidän maailmassamme, jotkut filosofit katsovat, että ne ovat mahdollisia metafyysisesti. Tämä tuottaa ongelman fysikalismin kannalta, koska zombien metafyysinen mahdollisuus tarkoittaisi sitä, etteivät henkiset tilat supervenioi fysikaalista. Fysikalistien tehtävänä on tällöin osoittaa, ettei zombien olemassaolo ole kuviteltavissa, tai jos se on kuviteltavissa, ettei se ole metafyysisesti mahdollista.
Eräs argumentti zombien kuviteltavuutta vastaan on peräisin Daniel Dennettiltä. Hänen mukaansa filosofit, jotka väittävät zombien olevan kuviteltavissa, päätyvät kuvittelemaan jotain sellaista joka rikkoo heidän omia määritelmiään.[9] Hänen mukaansa sen kuvitteleminen, että tietoisuus voitaisiin poistaa eliöstä, mutta jättää kaikki kognitiiviset järjestelmät koskemattomiksi, olisi sama kuin kuvittelisi organismin, josta on poistettu terveys samalla kun kaikki ruumiilliset toiminnot ja ruumiinvoimat on jätetty koskemattomiksi. Joidenkin toisten filosofien mukaan taas se, että zombien olemassaolon mahdollisuus olisi kuviteltavissa, ei vielä tuo mukanaan sitä, että ne olisivat mahdollisia.[10]
Hempelin dilemma

Hempelin dilemma hyökkää sitä vastaan, miten fysikalismi on määritelty. Jos fysikalismi määritellään esimerkiksi niin, että sen mukaan kaikkeus koostuu pelkästään fysiikan tutkimista asioista, voidaan huomauttaa, ettei fysiikka voi kuvata sitä miten mieli toimii. Jos fysikalismi määritellään niin, että sen mukaan kaikkeus koostuu pelkästään asioista joita fysiikka voi tutkia joskus tulevaisuudessa, tämä ei sano mitään.[11]
Eräs mahdollinen vastaus tähän dilemmaan on, että ajan kuluessa olemme nähneet neurotieteiden alalla yhä enemmän todistusaineistoa siitä, että henkiset toiminnot liittyvät niiden fysikaalisiin neuraalisiin korrelaatteihin aivoissa. Jos tätä verrataan siihen, että termodynamiikka syrjäytti flogiston-teorian, solubiologia vitalismin, evoluutioteoria kreationismin, ja muihin esimerkkeihin, joissa aiempi dualistinen käsite on tieteen edistyessä syrjäytetty, voidaan väittää, että mielen fysikaalinen perusta voidaan tuntea joskus tulevaisuudessa.
Kim ei-reduktivismista
Jaegwon Kim on vastannut Davidsonin anomaaliseen monismiin esittämällä, ettei ole mahdollista olla yhtä aikaa fysikalisti ja ei-reduktivisti. Hän esitti seuraavaa: M1 aiheuttaa M2:n (nämä ovat henkisiä tapahtumia) ja P1 aiheuttaa P2:n (nämä ovat fysikaalisia tapahtumia). P1 toteuttaa M1:n ja P2 toteuttaa M2:n. Kuitenkaan M1 ei saa P1:stä kausaalisesti aikaan (eli M1 on P1:stä johtuva tapahtuma). Jos P1 aiheuttaa P2:n ja M1 on P1:n seuraus, tällöin M2 on P2:n seuraus. Kimin mukaan ainoa vaihtoehto olisi hyväksyä dualismi (jossa henkiset tapahtumat ovat riippumattomia fysikaalisista tapahtumista) tai eliminatiivinen materialismi (jossa henkisiä tapahtumia ei ole olemassa).
Katso myös
Fenomenalismi
Materialismi
Mieli–ruumis-ongelma
Monismi
Reduktionismi
Supervenienssi
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Enqvist, Kari| title = Olemisen porteilla| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| isbn = 951-0-22915-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Enqvist, Kari| title = Vien rucolan takaisin| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2004| isbn = 951-0-29692-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paloheimo, Eero| title = Megaevoluutio| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2002| isbn = 951-0-26913-1}}
Aiheesta muualla

Pihlström, Sami:  Tieteessä tapahtuu 2/2006. (PDF)
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
Luokka:Materialismi
Luokka:Mielenfilosofia
Luokka:Kognitiivinen neurotiede


Roolipeli on vuorovaikutteisen kerronnan muoto, jossa osallistujat eläytyvät kuvitteellisten hahmojen rooleihin. Niin sanotuissa pöytäroolipeleissä pelaaminen tapahtuu lähinnä keskustelun muodossa, live-roolipeleissä eli ”larppauksessa” näytellen. Pelien juoni muotoutuu ja kehittyy osallistujien välisessä vuorovaikutuksessa eräänlaisena improvisaationa. Ennalta määrätyn käsikirjoituksen osuus rajoittuu roolipeleissä kertomuksen tausta-asetelmiin ja lähtökohtiin.
Roolipeleissä sovelletaan yleensä ennalta sovittua sääntöjärjestelmää. Roolihahmojen ominaisuudet tai taidot määritellään usein sanoin tai numeroin. Konfliktitilanteiden ratkeamiseen vaikuttavat tavallisesti sekä pelaajien valinnat, roolihahmojen ominaisuudet että sattuma, jota usein edustaa noppa. Yleensä roolipeleissä on pelinjohtajaksi kutsuttu henkilö, joka on suunnitellut pelin lähtökohdan ja taustat sekä ohjaa pelin sivuhahmoja. Roolipelin nimitystä käytetään myös eräistä tietokonepeleistä.
Roolipelien edeltäjät
Nykymuotoisilla roolipeleillä on taustaa niin yhteisöllisessä tarinankerronnassa, 1960-luvun tapahtumissa kuin vanhoissa sotapeleissäkin. 1700- ja 1800-luvulla käytettiin upseerien kouluttamiseen hyvin yksityiskohtaisilla säännöillä varustettuja sotapelejä. Näissä joukko-osastoja kuvattiin miniatyyreillä ja satunnaisia tapahtumia mallinnettiin nopilla.
Englantilainen kirjailija ja historioitsija H. G. Wells toi pitkäveteisinä pidetyt sotapelit lähemmäs ajanvietettä. Hän julkaisi itse pelaamansa sotapelin säännöt suurelle yleisölle Little Wars -nimisessä niteessä 1900-luvun alussa. Tämä viitoitti omalta osaltaan tietä tuleville roolipeleille.
Roolipelien kehitys erkaantui sotapeleistä lähinnä kirjallisuuden ansiosta. Ensimmäiset roolipelit olivat fantasia-aiheisia. Vuosina 1954–1956 julkaistua J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -romaania pidetään varsinaisena roolipelien innoittajana. Tolkien osoitti, kuinka kunnianhimoisesti mielikuvitusta voi käyttää. Hän piirsi Sormusten herran tapahtumaympäristöstä, Keski-Maasta, karttoja ja kehitti sille oman historian, mytologian ja jopa useita kieliä omine kirjoitusmerkistöineen.
Ensimmäiset roolipelit

Vuonna 1974 Gary Gygax ja Dave Arneson julkaisivat Chainmail-pelin, jossa sotapelien säännöt oli muokattu sopimaan fantasiaolentojen taisteluihin. Sama yhtiö kehitti pari vuotta myöhemmin myös Dungeons & Dragons-pelin (D&D), jonka voidaan varsinaisesti katsoa aloittaneen roolipeli-ilmiön. Nämä pelit erosivat usealla tavalla aikaisemmista sotapeleistä:
joukko-osastojen sijaan pelaajat kontrolloivat vain yhtä roolihahmoa.
yksi pelaajista otti pelinjohtajan roolin, joka tiesi taustatietoa pelattavasta peliasetelmasta ja joka pelasi pelihahmojen kohtaamia vastustajia tai liittolaisia.
pelisessioiden tapahtumat liittyivät toisiinsa vaihtoehtotodellisuudessa käytäväksi jatkuvajuoniseksi seikkailuksi, kampanjaksi.
Ensimmäisten roolipelien tapahtumaympäristöt olivat Tolkienin Keski-Maan kaltaisia fantasiamaailmoja. Fantasiaroolipelien rinnalle kehittyi myöhemmin pelejä lukemattomista muista aihepiireistä. Nykyisin suosittuja ovat muun muassa scifi- ja kauhuaiheiset pelit.
Roolipelien kehitys
1980-luvulle tultaessa D&D ja sen jälkeläinen Advanced Dungeons & Dragons oli saanut lukuisia kilpailijoita, jotka painottivat eri tavalla taktiikkaa, tarinankerrontaa ja hahmon rooliin eläytymistä. Lisäksi roolipelien aihepiiri laajeni nopeasti fantasiasta muun muassa scifiin (esimerkiksi Traveller) ja kauhukirjojen maailmoihin (Cthulhun kutsu, 1981). Vuonna 1986 julkaistiin pöytäroolipelisäännöstö GURPS, jonka säännöt sopivat kaikenlaisiin aihepiireihin aina fantasiasta sci-fiin sekä realistisista tarinoista eeppisiin taruihin.
Maininnan arvoinen on myös 1988 ilmestynyt Ars Magica, joka opasti tarinakeskeiseen roolipelaamiseen, jossa pelinjohtajan vastuu on jaettu koko ryhmän kesken kunkin toimiessa pelin edetessä vuorollaan pelinjohtajana. Osittain samoilta tekijöiltä tuli vuonna 1991 Vampire: The Masquerade -roolipeli, joka korosti entisestään eläytymistä hahmon maailmankuvaan, toiveisiin ja pelkoihin.
Samoihin aikoihin kun pelillisyys menetti merkitystään, alettiin roolipelaamiselle hakea uusia muotoja perinteisen pöydän ympärillä tapahtuvan pelaamisen rinnalle. Syntyi live-roolipelaaminen. Erityisesti pohjoismaisessa live-roolipelikulttuurissa painotus eläytymiseen on ollut erityisen voimakasta.
Roolipelien tyypit
Roolipelit voidaan jakaa ainakin kolmeen eri ryhmään: perinteisiin pöytäroolipeleihin, live-roolipeleihin sekä internet-roolipeleihin. Joukkoon voidaan laskea myös tietokoneella tai konsolilla pelattavat roolipelit.
Pöytäroolipeleissä pelaajat kuvailevat hahmojensa toimia ja pelinjohtaja kuvailee tekojen seurauksia ja ympäröivää maailmaa.
Live-roolipeleissä pelaajat pyrkivät esittämään hahmonsa toimet fyysisesti ja myös pukeutuvat roolihahmokseen.
Internet-roolipeleissä pelaajat kirjoittavat vuoropohjaista tarinaa omiin hahmoihinsa eläytyen niin kutsutulla play-by-post-menetelmällä.
Monia tietokonepelejä kutsutaan roolipeleiksi (katso tietokoneroolipelit), jos niissä on mahdollisuus pelihahmon taitojen kehittämiseen. Tämä sotapeleistä periytynyt ominaisuus ei kuitenkaan vielä tee pelistä roolipeliä, ja näiden pelien kohdalla voisi olla osuvampaa puhua henkilötaktiikkapeleistä. Toisaalta jotkin pelit mahdollistavat myös todellista roolipelaamista, tyypillisimpinä esimerkkeinä IRC:n välityksellä pelatut pöytäroolipelit, MUDit tai massiiviset monen pelaajan verkkoroolipelit.
Roolipelit Suomessa
Ensimmäiset suomalaiset roolipelaajat aloittivat pelaamisen jo 1970-luvun puolella, useimmat ollessaan vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa. Harrastus alkoi yleistyä Suomessa vuonna 1985, jolloin perustettiin Suomen ensimmäinen roolipelejä maahan tuova yritys Fantasiapelit. Suurimpiin kaupunkeihin ilmaantui pian roolipelien erityisliikkeitä tai vähintäänkin roolipeliosastoja suurten kirjakauppaketjujen myymälöihin. Jälkimmäiset ovat sittemmin hävinneet, mutta roolipelikauppoja toimii yhä useissa kaupungeissa.[1]
Ylivoimaisesti tunnetuin roolipeli Dungeons & Dragons ilmestyi suomeksi vuonna 1988. Fantasiapelien mukaan sen perussääntöjä (niin sanottu punainen laatikko) myytiin noin 65 000 kappaletta[2]. Suomeksi sen julkaisi Protocol Productions, joka käänsi myös Battletechin suomeksi. Muita suomeksi pelejä kääntäneitä tahoja ovat Ace Pelit (Astra, RuneQuest, Keski-Maa-roolipeli, Roolimestari, Tie tähtiin 2300 ja roolipelilehti Magus), DADA-pelit (miniatyyripeli Laserburner sekä Stormark-seikkailusarja (Granag, Kuninkaan kaupunki ja Velhon vanki), Finnish Game House (Cyberpunk 2020, Paranoia, Stormbringer, Twilight: 2000, ja roolipelilehti Seikkailija) ja Pro Games (Cthulhun kutsu). Muita suomennettuja roolipelejä ovat esimerkiksi Shadowrun, Aseistetut machonaiset, Kätyrin osa ja Piruja miehiksi.[3]
Suomalaiset roolipelit
Ensimmäinen suomalainen roolipeli oli Risto J. ”Nordic” Hiedan vuonna 1985 julkaisema Secret Treasure of Raguoc in the Acirema Dungeons. Sittemmin Hieta suunnitteli muun muassa pelin Miekka ja magia (1987), haltiapeli Rapierin (1989), kauhuroolipeli Astran (1991), fantasiapeli Elhendin (1993) sekä joukon pieniä pelejä Arctic Ranger Productions -nimen alla. 1990-luvulla julkaistiin myös esimerkiksi Pasi Silanderin ja Piia Makkosen kristilliset pelit Kuninkaiden aika (1993) ja Anno Domini 50 (1995), Aleksi Stenbergin Tasnar (1997) sekä Ilmari Pielan kirjoittama, SKS:n julkaisema Kalevala-aiheinen Ultima Thule (1999).[4]
1990-luvulla pelien julkaisemisen aloitti myös Ville Vuorelan Burger Games. Vuorela on julkaissut barokkifantasiapelin Miekkamies (1995), ekokatastrofipeli Taigan (1997), gangsteripeli Mobstersin (1998), Petri Hiltusen sarjakuviin perustuvan Praedorin (2000) ja  Arkadi ja Boris Strugatskin kirjaan perustuvan Stalkerin (2008). Taiga on ilmestynyt myös ulkomailla, ja Stalkerista on myynnissä englanninkielinen versio. Suomen ensimmäinen suuren kustantamon julkaisema roolipeli on Mike Pohjolan fantasiapeli Myrskyn aika, joka ilmestyi WSOY:n Johnny Kniga -yksikön kustantamana vuonna 2003.
2000-luvulla syntyi eräänlainen kotimaisen roolipelikustantamisen buumi. Vuodesta 2004 Arkkikivi Ay on julkaissut suomeksi niin sanottuja indie-roolipelejä. Pelikustantamo Ironspine perustettiin vuonna 2006 ja on julkaissut muun muassa roolipelit Heimot (2009), Generian legendat (2011) ja Astraterra (2014). Muita pelejä ovat magiaa käsittelevä Bliaron (2011), Mike Pohjolan Star Wreck Roleplaying Game (2006) ja Tähti (2007), Juhana Petterssonin pingviiniaiheinen Ikuisuuden laakso (2009), sekä englanninkielinen Lamentations of the Flame Princess (2010).
Ensimmäinen joukkorahoitettu suomalainen roolipeli on vuonna 2013 ilmestynyt Mike Pohjolan aloittelijaystävällinen seikkailuroolipeli Myrskyn sankarit - Suurkuninkaan miekka. Se on myös vuosikymmeniin ensimmäinen suomenkielinen roolipeli, joka on julkaistu laatikossa ja on myynnissä kirjakauppoissa ja tavarataloissa perinteisten roolipeliliikkeiden lisäksi.
Suomalaiset roolipelilehdet
Suomessa on myös ilmestynyt roolipelilehtiä, kuten Seikkailija (9 numeroa, 1987–1991), Sininen lohikäärme (4 numeroa, 1988-1989),  (19+3 numeroa 1989-1994),Magus (50 numeroa, 1989–2001), Claymore (20 numeroa, 1993-2000) ja Roolipelaaja (23 numeroa, 2006–2009). Mikrobitissä ollut Nordicin Peliluola-palsta (1985-1998) on toiminut monelle innoittajana roolipelejä kohtaan. Internetin yleistymisen myötä lehdet ovat kokeilleet sähköistä muotoa, mutta eivät ole menestyneet. Roolipelitiedotus on vahvasti siirtynyt blogeihin (muun muassa ,  ja ).[5]
Suomalaiset roolipelitapahtumat
Tärkein alan tapahtuma Suomessa on vuotuinen Ropecon, joka kerää yli kolme tuhatta roolipeli-, keräilykorttipeli-, miniatyyripeli- ja lautapeliharrastajaa ympäri Suomea keskustelemaan ja pelaamaan. Vastaavia tapahtumia järjestetään vuosittaisia roolipelitapahtumia muun muassa Tampereella (Tracon) ja Oulussa (Maracon). Suomessa on parisenkymmentä roolipeliyhdistystä, joiden kautta pääsee pelaamaan pelejä. Suurimpia niistä ovat pääkaupunkiseudun Alter Ego ja Otaniemen Roolipeliclubi [6].
Roolipelien sukulaisilmiöt
Roolipelien kanssa joitakin samoja piirteitä jakavat esimerkiksi miniatyyripelit, keräilykorttipelit ja lautapelit, mutta niitä ei pidetä roolipeleinä, sillä niihin ei tavallisesti liity ajatusta yksittäiseen roolihahmoon eläytymisestä.
Roolipelien fantasiamaailmoja
Keski-Maa
Krynn
Glorantha
Forgotten Realms
Jaconia
HârnWorld
Azeroth
Artesia
Dark Sun
Eberron
Tamriel
Panem
Tylypahka
Katso myös
Luettelo roolipeleistä
Luettelo roolipelien julkaisijoista
Luettelo roolipelisuunnittelijoista
GURPS
Lähteet

Kirjallisuutta
Hieta, Risto J. ym.: Roolipeliopas. Arctic Ranger Production 1996.
Citation error, replace with{{cite book| author = Käll, Hans| title = Matka keskiaikaan: Opas live-roolipelaajille| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1999| version = Mukautettu Suomen oloihin julkaisusta Levande rollspel: En handbok (1998). Suomentanut Sonja Dahlgren| id = ISBN 951-1-15985-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leppälahti, Merja| title = Roolipelaaminen. Eläytymistä ja fantasiaharrastusverkostoja| location = Helsinki| publisher = Nuorisotutkimusseura, Nuorisotutkimusverkoston julkaisuja 93| year = 2009| id = ISBN 978-952-5464-56-6}}
Leppälahti, Merja: Peli on elämää. Etnografiaa roolipelaamisesta. Lisensiaatintyö, 2002.
Citation error, replace with{{cite book| author = Pettersson, Juhana| title = Roolipelimanifesti| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2005| id = ISBN 952-471-505-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Särkijärvi, Jukka & Sotala, Kaj (toim.)| title = Roolipelikirja| location = Helsinki| publisher = BTJ Kustannus| year = 2007| id = ISBN 978-951-692-670-7}}
Vainio, Niklas (toim.) Larppaajan käsikirja. Suomen live-roolipelaajat ry. 1997.
Aiheesta muualla
 Open Directory Project -sivustolla.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Lamentations of the Flame Princess -pelissä vain yksi päähenkilö?


Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede

Missä Suomessa on pisiten ollut asutusta?


Näkökirurgialla (jota kutsutaan myös taittovirhekirurgiaksi) tarkoitetaan silmien taittovirheiden hoitamista leikkauksella. Leikkauksella pystytään korjaamaan likinäköisyyttä, kaukonäköisyyttä ja hajataittoa eli astigmatismia sekä ikänäköä. Leikkausmenetelmiä, joissa ja silmän muotoa muokataan esimerkiksi laser-säteen avulla tai mykiö korvataan keinotekoisella linssillä, on useanlaisia. Jos taittovirhe on erittäin voimakas (yli +4D tai alle -10D), on linssi-implantti mahdollisesti paras vaihtoehto. Aivan kaikkia taittovirheitä ei voi korjata leikkauksella, eivätkä kaikki silmät sovi leikattavaksi esimerkiksi silmän rakenteen, silmäsairauksien tai liian ohuen sarveiskalvon takia.
Laserleikkauksia on tehty Suomessa ja muissa Pohjoismaissa yleisemmin 1990-luvulta lähtien, ja leikkaustekniikka on kehittynyt jatkuvasti. Kansallista rekisteriä Suomessa tehtävistä leikkauksista ei ole, mutta arvio Suomessa tehtävistä leikkauksista liikkuu 10000:n ja 20000:n välillä [1](HS 13.11.2014).
Yleisimmät Suomessa käytettävät laserleikkausmenetelmät ovat FS-LASIK ja LASEK, jotka eroavat toisistaan siinä, millä tavalla sarveiskalvo valmistetaan taittovirheen korjaamiseen.
FS-LASIK
FS-LASIK (=FemtoLASIK, Intralasik, I-LASIK) on maailmassa eniten käytetty, turvallinen ja kivuton Femtosecond-laserilla tehtävä laserleikkausmenetelmä, jonka paranemisaika on erittäin lyhyt. Leikkauksessa sarveiskalvoon muodostettava läppä tehdään lasersäteen avulla. Läppä käännetään syrjään ja laser muotoilee silmän etuosan uudelleen niin, että taittovirhe korjaantuu, minkä jälkeen sarveiskalvoläppä laitetaan takaisin paikalleen. Silmällä näkee heti leikkauksen jälkeen, ja useimmat voivat työskennellä normaalisti jo leikkausta seuraavana päivänä.
LASEK
LASEK on suositeltava leikkausmenetelmä silloin, kun sarveiskalvo on ohut ja hoidettavassa silmässä on suuri taittovirhe. Menetelmässä sarveiskalvon uloin solukerros siirretään sivuun miedon alkoholiliuoksen avulla, minkä jälkeen laser muotoilee silmän etuosan uudelleen ja korjaa taittovirheen. Silmä tarvitsee tukea leikkausta seuraavien ensimmäisten paranemispäivinä, joksi ajaksi siihen asetetaan kirkas, suojaava piilolinssi. Toipumisaika on pidempi kuin FS-LASIK-leikkauksessa.
SMILE
SMILE (Small Incision Lenticular Extraction) on suhteellisen uusi lasermenetelmä, jossa poistetaan kudosta sarveiskalvon sisältä eikä läpän alta tai ulkopinnalta. Hoito tehdään femtosekuntilaserilla niin, että sarveiskalvon sisältä leikataan linssimäinen kiekko, joka poistetaan n. 3 mm mittaisen viillon kautta. Menetelmällä ei voi korjata kaukotaitteisuutta.
PRK-leikkaus
PRK-leikkaus eli  fotorefraktiivinen keratektomia on ensimmäinen kirurginen toimenpide, jossa muutettiin laserilla silmän sarveiskalvon muotoa. Siinä käytetään samanlaista silmälaseria kuin LASIK-laserleikkauksessa. Kahden toimenpiteen pääasiallinen ero on tavassa, jolla sarveiskalvon keskimmäinen kerros paljastetaan. PRK-toimenpiteessä sarveiskalvoon ei leikata läppää, vaan sarveiskalvon pintakerros - epiteeli - poistetaan erityisinstrumentin avulla mekaanisesti.
Silmänsisäinen piilolinssi, ICL
ICL-tekniikkaa (ICL= intraocular contact lens) käytetään muun muassa silloin,
kun taittovirhe on yli +4D tai alle -6D)
sarveiskalvo on erityisen ohut
sarveiskalvo on muuten epäsäännönmukainen
kuivasilmäisyyden riski on olemassa
ICL-menetelmässä silmän sisälle, oman linssin eli mykiön eteen asetetaan keinotekoinen linssi (Intraocular Contact Lens). Leikkaus suoritetaan normaalisti yksi silmä kerrallaan. Hajataittoisuustapauksissa käytetään toorista linssiä.
Ikänäköä korjaavat menetelmät
Useimmille kehittyy noin 50 vuoden iässä ikänäkö.[2] eli presbyopia, johon liittyy vaikeus nähdä lähelle (alkaa ilmetä 40–45 -vuotiaana). Ikänäkö johtuu siitä, että silmän mykiö jäykistyy ja akkommodaatiokyky eli kyky tarkentaa katse lähietäisyydelle heikkenee. Siksi kauas ja lähelle katsottaessa tarvitaan eri linssivahvuudet. Likitaittoiset näkevät edelleen tarkasti lähelle ilman silmälaseja, mutta eivät käyttäessään likitaittoisuutta korjaavia laseja.
Ikänäköä korjaavia linssileikkauksia on tehty 2000-luvulta lähtien. Ikänäköleikkauksen kanssa samankaltaisella tekniikalla tehtävä kaihileikkaus on yleisin kirurginen toimenpide Suomessa, ja niitä tehdään koko maailmassa noin 14 miljoonaa vuodessa.  Ensimmäinen kaihileikkaus tehtiin Suomessa vuonna 1950, ja tekomykiötekniikkaan perustuvat harmaakaihileikkaukset yleistyvät 2000-luvulla.
Ikänäön korjaamiseen käytetty linssileikkausmenetelmässä linssinvaihdon jälkeen harmaakaihia ei pääse enää kehittymään. Tavallinen harmaakaihileikkaus eroaa linssileikkauksesta siinä, että linssi korjaa sekä lähi- että kaukonäön. Käytettävä linssi valitaan yksiköllisesti taittovirheestä ja korjaustarpeesta riippuen.
RLE-linssileikkaus
RLE-linssileikkaus (RLE = Refractive Lens Exchange) on ikänäön korjaamiseen kehitetty linssileikkausmenetelmä. RLE-leikkauksessa käytetään niin sanottuja multifokaalisia linssejä (RLE multifocal and RLE trifocal), joilla pyritään silmälasittomuuteen. Tässä leikkausmenetelmässä silmän oma mykiö poistetaan ja korvataan keinotekoisella linssillä, joka jää silmään loppuelämän ajaksi. Paitsi ikänäköä, uudella linssillä voidaan myös korjata muita mahdollisia taittovirheitä sekä hajataitteisuutta. Linssileikkauksen jälkeen harmaakaihi ei pääse enää kehittymään.
Linssileikkaus voidaan tehdä sekä niin sanottua yksiteholinssiä käyttäen. Linssileikkauksesta käytetään tällöin nimitystä RLE Monofokal, jolloin lukulaseja tarvitaan leikkauksen jälkeen. Moniteholinsseillä tehtävässä silmäleikkauksessa, RLE Multifokal, pyritään silmälasittomuuteen. Tavallinen harmaakaihileikkaus eroaa linssileikkauksesta siinä, että linssi korjaa sekä lähi-, että kaukonäön. Käytettävä linssi valitaan yksilöllisesti taittovirheestä ja korjaustarpeesta riippuen.
Monovisio-menetelmä
Monovisiosta puhutaan. silloin kun ikänäkö korjataan siten, että toinen silmä saadaan näkemään tarkasti kauas ja toinen lähelle. Tällöin näkö korjataan tai silmät leikataan siten, että toinen silmä on likitaittoinen (myooppinen) ja toinen normaali (emmetrooppinen) eli näkee tarkasti lähelle ja kauas ilman silmälaseja (vahvuus 0). Joillekin tämä ratkaisu sopii ongelmitta, mutta toisista tuntuu, että silmät eivät osaa tehdä yhteistyötä. Silmien yhteispelin ongelmia ilmenee todennäköisemmin silloin kun silmien taittoero on suuri. Siksi monovisiomenetelmässä ”lähinäkösilmän” näkökyky korjataan vain harvoin 40 cm:n etäisyyteen asti (vastaa -2,5 dioptrian likitaittoisuutta). Lähisilmän likitaittoisuudeksi valitaan usein -1,5 – -0,75, jolloin tarkan näön alue on noin 60/70 cm – 1 m. Käytännössä monet pystyvät näkemään myös tätä lähemmäksi.
Monovisiomenetelmä
Monovisiomenetelmä on käytössä laserleikkauksissa ja laitettaessa silmänsisäisiä IOL-linssejä (IOL= Intra Ocular Lenses). Ennakkotutkimuksessa näitä menetelmiä verrataan muihin menetelmiin kuten RLE-linssileikkausmenetelmään silmänsisäisiä moniteholinssejä käyttäen.[3]
Monovisiolaserleikkaus on hyvä menetelmä ikänäön varhaisvaiheessa (noin 38–44 vuotiaille). Tässä vaiheessa silmät pystyvät vielä tarkentumaan lähelle, mutta ongelmia on odotettavissa pian jos silmät leikataan niin, että kummallakin silmällä näkee kauas täydellisesti. Menetelmä soveltuu myös ikääntyneille potilaille RLE monovisio -menetelmän vaihtoehdoksi.
Monovisiolinssiä suositellaan silloin, kun ei ole varmaa, sopeutuuko potilas moniteholinssin haittoihin, mutta haluaa silti vähentää riippuvuuttaan silmälaseista lähelle katsottaessa enemmän kuin mitä pelkkä etäisyyden korjaaminen antaisi. Monovisiomenetelmää suositellaan, jos potilaan arvioidaan pystyvän sopeutumaan silmien taittoeroon. Tämä testataan usein piilolinsseillä ennen leikkausta.
PresbyLASIK-menetelmä SUPRACOR
PresbyLASIK-menetelmä SUPRACOR on laserleikkausmenetelmä, jonka avulla ikänäköä hoidetaan tekemällä sarveiskalvosta monitehoinen. Menetelmällä korjataan sekä lähi- että kaukonäköä. PresbyLASIK on (FS-)LASIK-leikkaus, jossa sarveiskalvo muotoillaan monitehoiseksi siten, että sen eri alueet kaareutuvat eri tavoin ja taittavat valoa eri vahvuuksilla. Yleensä siirrytään sarveiskalvon keskellä olevalta lähinäköalueelta asteittain kaukonäköä varten muotoilluille reuna-alueille. Kyseessä on kompromissiratkaisu, jonka avulla saadaan toimiva näkökyky sekä lähelle että kauas, mutta näön laatu saattaa heikentyä. Haittavaikutuksia voi olla myös heikentynyt kontrastinäkö, huonontunut pimeänäkö tai heikentynyt näöntarkkuus.
Crystalens
Crystalens, "mukautuva" silmänsisäinen linssi on Bausch & Lombin silmänsisäinen linssi, jonka pitäisi siirtyä silmässä niin, että sen taittovahvuus mukautuu lähinäköön henkilön katsoessa lähelle. Periaatteena on, että  linssin siirtyminen silmän sisällä 1 mm:n eteenpäin vaikuttaa lähinäköön noin 1 dioptrian verran. Linssi siirtymine tapahtuu, kun sen ympärillä olevat sädelihakset supistuvat yrittäessä nähdä lähelle. Valitettavasti silmän liike on osoittautunut vaikeaksi ennustaa, eikä menetelmällä ole saatu yhtä hyviä tuloksia kuin esimerkiksi kolmiteholinssillä.
Näkökirurgiaa tarjoavat toimijat Suomessa
Näkökirurgiset leikkaukset eivät yleensä kuulu julkisen terveydenhuollon piiriin, vaan niitä tarjoavat yksityiset toimijat Suomessa kuten Medilaser, Eiran sairaala, Terveystalo, Mehiläinen, Silmäaseman Silmäsairaala ja Memira.
ESCRS
Refraktiivisen kirurgian eurooppalainen kattojärjestö on  European Society of Cataract and Refractive Surgeons [4]. Yli 5000 jäsenen järjestö kouluttaa, tuottaa julkaisuja, seuraa ja tukee alan tutkimusta ja kehityshankkeita ja arvioi uusia leikkausmenetelmiä, teknologiaa ja alan käytäntöjä sekä asiakastyytyväisyyttä ja -turvallisuutta.
Lähteet

Luokka:Kirurgia


Federico del Sagrado Corazón de Jesús García Lorca (5. kesäkuuta 1898 Fuente Vaquerosin kylä, Granada – 19. elokuuta 1936) oli espanjalainen runoilija ja näyttämötaiteilija, joskin hänet tunnetaan myös taidemaalarina, pianistina ja säveltäjänä. Hän nautti kansainvälistä huomiota Ryhmä 27:n symbolina. García Lorca oli yksi tuhansista Espanjan sisällissodan aikana teloitetuista kansallismielisten kuolemanpartioiden uhreista. Vuonna 2008 Espanjan tuomioistuin avasi tutkinnan runoilijan kuolemasta, ja García Lorcan suku perui kieltonsa tehdä kaivaustöitä mahdollisella kuolinalueella lähellä Alfacaria. Ihmisjäänteitä ei kuitenkaan löydetty.
Elämä ja ura
Nuoruus
García Lorcan isä Federico Garcia Rodriguez omisti Granadan laitamilla olevan maatilan ja kaupungin keskustassa olevan huvilan sekä työskenteli menestyksekkäästi sokerialalla. García Lorcan äiti Vincenta Lorca Romero oli opettaja ja lahjakas pianisti. Federicon ollessa 11-vuotias perhe muutti 1909 Granadan kaupunkiin. Hän arvosti maalla viettämäänsä lapsuutta ja piti tärkeänä luonnonläheistä elämää.
Vuonna 1915 lukion suorittanut García Lorca aloitti yliopisto-opinnot Granadan yliopistossa. Tuolloin hänen opintonsa sisälsivät lakia, kirjallisuutta ja sävellystä. Nuoruudessaan hän oli mieltyneempi teatteriin ja musiikkiin kuin kirjoittamiseen.Hän harjoitteli nimenomaan klassisena pianistina, ja hänen ensimmäisiä innoittajiaan olivat Debussy, Chopin ja Beethoven. Myöhemmin García Lorcan innoittajaksi tuli espanjalainen kansanmusiikki, mihin vaikutti hänen ystävyytensä säveltäjä Manuel de Fallan kanssa. Kirjoittamista hän ei aloittanut ennen pianonsoittajanopettajansa kuolemaa vuonna 1916. Ensimmäisissä proosateoksissaan Nocturne, Ballad ja Sonata hän käytti musiikillisista muotoa. García Lorca kuului nuorten taiteilijoiden ryhmään, joka kokoontui kahvila Alamedassa Granadassa. Vuosina 1916 ja 1917 hän matkusti Kastiliassa, Léonissa ja Galiciassa yliopistonsa professorin kanssa, joka rohkaisi häntä kirjoittamaan ensimmäisen kirjan Impresiones y Paisajes ('Vaikutelmia ja maisemia'), joka julkaistiin vuonna 1918. Don Fernando de los Rios sai pojan perheen antamaan tälle vuonna 1919 luvan asettua Madridiin edistykselliseen opiskelijaresidenssiin Residencia de Estudiantesiin.
Nuorena kirjailijana
Resissä García Lorca tutustui Luis Buñueliin, Pepín Belloon, Manuel de Fallaan ja Salvador Dalíin, nuoriin ja lahjakkaisiin taideopiskelijoihin, joiden vaikutus tuntuisi ympäri Espanjan. Suojelijaksi hänelle muodostui runoilija Juan Ramon Jimenez, ja tuolloin hänestä tuli myös läheinen näytelmäkirjailija Eduardo Marquinan ja Madridin Teatro Eslavan ohjaajan Gregorie Martínesz Sierran kanssa. Vuosina 1919–1920 García Lorca kirjoitti ja lavasti ensimmäisen näytelmänsä El maleficio de la mariposa (esitetty suom. Perhosen ilkityö), joka on runomuotoinen näytelmä perhosen ja torakan mahdottomasta rakkaudesta ja sisältää joukon muitakin hyönteisiä. Näytelmä naurettiin lavalta jo neljännen esityksen jälkeen, ja tapaus vaikutti pysyvästi García Lorcan suhtautumiseen teatterijulkisuutta kohtaan. Myöhemmin hän väitti, että vuonna 1927 kirjoitettu Mariana Pineda oli itse asiassa hänen ensimmäinen näytelmänsä. Opiskeluaikanaan Resissä hän luki myös lakia ja filosofiaa vaikka oli huomattavasti kiinnostuneempi kirjoittamisesta kuin opiskelusta.
García Lorcan ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1921. Se sisältää vuonna 1918 kirjoitettuja runoja, jotka oli valittu teokseen Federicon veljen Fransiscon avulla. Tekstien aihepiireihin kuuluivat muun muassa usko, eristäytyminen ja luonto, jotka olivat hallinneet myös García Lorcan proosapohdiskeluja. Alkuvuodesta 1922 Granadassa García Lorca oli yhteistyössä säveltäjä Manuel de Fallan kanssa tarkoituksenaan edistää Concurso de Cante Jondo -festivaalitapahtumaa, joka oli omistettu flamencoesityksille.
Vuonna 1921 García Lorca julkaisi runokirjan Libro de Poemas. Hänen teoksensa Poeta en Nueva York ilmestyi 1940 ja se on surrealistinen teos, jonka García Lorca kirjoitti Yhdysvaltojen-matkansa jälkeen. Hänen muita teoksiaan ovat esimerkiksi El Romancero Gitano (1928), Bodas de sangre (1933), Doña Rosita la soltera (1935), La zapatera prodigiosa (1935).
Kreikkalainen säveltäjä Mikis Theodorakis on säveltänyt musiikin runoilija Odysseus Elytisin kreikantamaan teokseen Romancero Gitano[1]. Laulusarjan kantaesittäjä on niin ikään kreikkalainen laulaja Maria Farantouri, joka on tulkinnut Lorcan tekstejä myös espanjaksi.
Kuolema

García Lorca jäi Espanjan sisällissodan jalkoihin Granadassa, jossa oikeistolaiset kapinalliset murhasivat hänet elokuussa 1936.
Saksalaisessa Tageszeitung-lehdessä Ulrike Fokken kertoo 12. elokuuta 2006 Lorcan viimeisistä päivistä ja hänen homoseksuaalisuudestaan. Fokken kertoo, että kun sisällissota Espanjassa syttyi, Lorcan ystävä Luis Buñuel pyysi häntä jäämään Madridiin, koska siellä hän olisi ollut paremmin turvassa. Myös muut ystävät painostivat häntä jäämään pääkaupunkiin tai pakenemaan Ranskaan, mutta ei missään tapauksessa menemään kotiseuduilleen Granadaan.
Granadassa hänet tunnettiin homona, ja häntä haukuttiin ”rusettihomoksi”. Hänen homoutensa oli kaikkien oikeistolaisten fasistien tiedossa. Hän oli kaikkialla oikeiston valtaamilla alueilla vaarassa. Lehdet olivat jo pitkään pilkanneet häntä ja erityisesti kevään 1936 aikaan, kun hän lehtihaastattelussa oli arvostellut kaupungin porvaristoa. Lehdet kertoivat tarkasti hänen seurassaan liikkuvista nuorista miehistä.
Oikeisto piti vasemmistolaista Lorcaa vastustajanaan. Hänessä ruumiillistui liberaali, demokraattinen ja suvaitseva Espanja, jonka fasistit nyt halusivat lopettaa väkivalloin. Lorcasta oli jo tullut menestyksekkäin espanjalainen kirjailija Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Hänen näytelmissään annettiin puheenvuoro alistetuille. Heitä olivat katolisen kirkon ja machokulttuurin leimaamassa Espanjassa naiset. Lorcan naiset ovat vahvoja ja haluavat itse päättää seksuaalisuudestaan. Demokraattinen Espanja juhli Lorcaa uudistajana, mutta vastapuolelle hänen romaaninsa olivat epämoraalisia, epäkatolisia ja epäespanjalaisia.
Lorca lähti aamulla 14. heinäkuuta 1936 kotiseuduilleen Granadaan. Siellä oli jo taisteluita, vaikka sisällissota ei varsinaisesti ollut vielä puhjennut. Molempien osapuolten terroriteot vavisuttivat kaupunkia. Tasavaltalainen sotilaskuvernööri ei pystynyt hillitsemään väkivaltaa. Myöskään siviilikuvernööri, Lorcan lanko, ei voinut väkivallalle mitään. 18. heinäkuuta 1936 Franco julisti Kanariansaarilla sotatilan. Mantereella sota puhkesi ensin Sevillassa ja kaksi päivää myöhemmin Granadassa.
Lorca oli sodan alkaessa Huerta de San Vicentessä, hedelmä- ja kukkaplantaasilla, missä hän oli ollut vuodesta 1925 lähtien vuosittain. Hän oli kirjoittanut siellä useita näytelmiä. Vaikka Huertan kylä oli aika eristynyt, Lorcan perhe sai heti kokea fasistien vallan julmuuden. Kaupungin pormestari, Lorcan sukulainen, vangittiin 20. heinäkuuta, ja 6. elokuuta tehtiin Lorcan kotitaloon tarkastus, kun etsittiin radiolähetintä, jolla hänen väitettiin olevan yhteydessä venäläisiin. 9. elokuuta tuli paikalle ryhmä siviilipukuisia fasisteja ja pakotti talon väen ulos. Tilanhoitaja pahoipideltiin, samoin Lorcan äiti, ja kaikki uhattiin tappaa. Lastenhoitaja kertoi, että Federicoa haukuttiin homoksi ja häntä pahoipideltiin.
Ttapauksen jälkeen Lorca etsi suojaa runoilijaystävä Luis Rosalesin luota. Tämän isä ja veli olivat tunnettuja falangisteja. Lorcaa autettiin. Lorcan myöhemmin murhannut kävi kerran talossa, mutta hänet heitettiin ulos. Hän tuli uudelleen 16. elokuuta ja piti Lorcaa vangittuna kaksi päivää. Lorcan perhe teki kaikkensa runoilijan pelastamiseksi. Falangistien johtaja sai sotilasjohdolta määräyksen vapauttaa Lorca, mutta häntä ei laskettu. 19. elokuuta vastaisena yönä hänet vietiin kolmen muun kanssa pienelle kukkulalle Granadan ulkopuolelle. Yksi murhaajista kehui seuraavana päivänä, että "hän ampui Lorcaa perseeseen, koska se oli homo". Vasta sitten tuli kuolinlaukaus. Puolustuspuheessaan yksi murhaajista syytti Lorcaa yhteistyöstä venäläisten kanssa, toimimisesta vasemmistolaisen kulttuuriministerin sihteerinä ja homoseksuaalisuudesta.
Hautapaikan etsintä
Lorcan kuolinkukkulalla on pieni tomuinen puisto. Historioitsijat olivat jo pitkään yrittäneet saada lupaa syrjässä olevan haudaksi arvellun paikan avaamiseen ja asianmukaiseen sekä arvokkaampaan hautaamiseen. Suku ei hyväksynyt avaamista. Irlantilainen Lorca-tutkijan Ian Gibsonin väitettiin löytäneen haudan vuonna 1971.
Syyskuussa 2008, 72 vuotta Lorcan kuoleman jälkeen, tuli käänne kun perhe suostui uuteen hautapaikkaan. Lupa tuli, kun tutkintatuomari Baltasar Garzón käynnisti sisällissodan (1936–1939) ja Francon ajan (1939–1975) teloitusten laajan tutkinnan. Kymmenettuhannet ovat edelleen joukkohaudoissa. Lorcan kanssa samalla kertaa ammuttujen omaiset ovat suostuneet vainajien pois siirtämiseen. Kerran jo keskeytettyjä kaivauksia jatkettiin kesällä 2009, jolloin Lorcan ruumiin arveltiin löytyneen.[2]. DNA-tutkimukset eivät vahvistaneet asiaa, joten Lorcan jäänteet ovat edelleen kadoksissa.[3]
Ystävät Neruda ja Dalí
Chileläinen runoilija Pablo Neruda oli Lorcan ystävä. Lorcan murhaaminen vaikutti suuresti Nerudaan ja lähensi tätä ensin tasavaltalaisiin ja sitten kommunistisiin liikkeisiin. Lorca oli läheisissä väleissä myös taiteilija Salvador Dalín kanssa, johon hänellä oli jonkinlainen suhde. Dalín mukaan suhde oli syvä taiteellisella ja tunnetasolla, mutta ilman fyysistä puolta, joskin Dalín mukaan Lorca, joka oli häneen hyvin ihastunut, olisi halunnut suhteen etenevän. Dalí kertoi myöhemmin olleensa imarretu maineikkaan runoilijan huomiosta, ja hän ihaili Lorcan teoksia myös henkilökohtaisesti.
Vuonna 2008 tehty espanjalais-brittiläinen elokuva Little Ashes kertoo Dalín ja Lorcan välisestä ystävyydestä.
Suomennetut teokset
Runoja, suom. Matti Rossi; esittely: Francisco Carregui. Otava, 1963.
Citation error, replace with{{cite book| title = Andalusian lauluja| publisher = Otava| year = 1967 (uusi painos 2002)| version = Suom. Matti Rossi| id = ISBN 951-1-18350-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mustalaisromansseja| publisher = WSOY| year = 1999| version = Suom. Kirsi Kunnas. 2. uudistettu painos| id = ISBN 951-0-23501-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Veren häät ja muita näytelmiä| publisher = Otava| year = 1977| version = suom. Pentti Saaritsa}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Doña Rosita ja muita näytelmiä| publisher = Otava| year = 1978| version = suom. Pentti Saaritsa}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Runoelma cante jondosta| publisher = Tammi| year = 1977| version = suom. Brita Polttila}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mustalaisromansseja ja kaksi runodialogia| publisher = ntamo| year = 2010| version = suom. Katri Kaarniala}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Runoilija New Yorkissa| location = Turku| publisher = Savukeidas| year = 2012| version = (Poeta en Nueva York, kirjoitettu 1929.) Suomentanut Katri Kaarniala| id = ISBN 978-952-268-020-4}}
Yerma ja kaksi muuta näytelmää, Suomentanut Silja Ylitalo. Savukeidas, 2012 ISBN 978-952-268-044-0 (sis. näytelmät Yerma, Yleisö ja Elämän uni)
Hämärä rakkaus: 30-luvun runot (Sisältö: Tamaritin runot; Kuusi galicialaista runoa; Hämärän rakkauden sonetteja.), suomentanut Katri Kaarniala. ntamo, 2018. ISBN 978-952-215-722-5
Suomeksi esitettyjä näytelmiä
Lähde: [4]
Veren häät (Bodas de sangre)
Yerma tai Jerma (Yerma)
Bernarda Alban talo (La casa de Bernarda Alba)
Balladi rakkaudelle
Don Christobal (Retablillo de Don Cristóbal)
Donna Rosita (Doña Rosita la soltera, suom. myös Doña Rosita tai Ikäneito Rosita eli kukkien kieli)
Maria Pineda (Mariana Pineda)
Perhosen ilkityö (El maleficio de la mariposa)
Ruusu ja naskali (La zapatera prodigiosa)
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

 (in Spanish)

Luokka:Espanjalaiset runoilijat
Luokka:Surrealistit
Luokka:Espanjalaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Vuonna 1898 syntyneet
Luokka:Vuonna 1936 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit