Berliinin muuri () oli muuri, joka erotti Itä-Berliinin ja sitä ympäröineen Itä-Saksan valtion Länsi-Berliinistä 1961–1989. Sen tarkoituksena oli lännen mielestä estää itäberliiniläisten ja itäsaksalaisten pääsy länteen[1] kun taas idän mielestä pohjimmainen tarkoitus oli suojella DDR:n kansalaisia lännen fasismilta.[2]
Muurin synty

Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneet jakoivat Saksan neljään miehitysvyöhykkeeseen. Myös pääkaupunki Berliini jaettiin samalla tavalla Neuvostoliiton, Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan vyöhykkeisiin, vaikka se sijaitsikin keskellä Neuvostoliiton vyöhykettä. Neuvostoliitto hallitsi kaupungin itäosaa, kolme länsivaltaa sen länsiosaa.
Kun Neuvostoliitto poliittisen kiistan vuoksi saartoi Berliinin länsivyöhykkeet kesäkuussa 1948, kaikki elintarvikkeet oli kuljetettava kaupunkiin lentoteitse ilmasiltaa pitkin toukokuuhun 1949 saakka. Tämän jälkeen Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan Saksan-vyöhykkeistä muodostui Saksan liittotasavalta (Länsi-Saksa) ja Neuvostoliiton vyöhykkeestä Saksan demokraattinen tasavalta (Itä-Saksa eli DDR). Länsi-Berliinistä tuli tällöin käytännössä osa läntistä Saksaa Itä-Saksan alueen sisällä. Kun Saksan sisäraja suljettiin vuonna 1952, jäi Berliini ainoaksi paikaksi, jossa raja oli yhä avoin. Miljoonat itäberliiniläiset ja -saksalaiset pakenivat sen kautta länteen, joukossaan paljon korkeasti koulutettuja ja työikäisiä kansalaisia. Berliinin muuri rakennettiin tämän joukkopaon estämiseksi.[1]
Vielä vähän ennen muurin rakentamista kesällä 1961 Itä-Saksan kommunistipuolueen johtaja Walter Ulbricht vannoi Neues Deutschland -lehdessä, ettei kellään ole aikomusta pystyttää muuria (”Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten”).[3] 13.elokuuta 1961 40000 Itä-Saksan kansallisen kansanarmeijan sotilasta, poliisia ja työläistä sulki Länsi-Berliiniin johtavat tiet ja kadut. Ensin kaupungin jako tehtiin piikkilangalla, mutta pari päivää myöhemmin ryhdyttiin rakentamaan muuria betoniharkoista. Itä-Saksan viranomaisten mukaan muuri oli ”antifasistinen suojavalli” (antifaschistischer Schutzwall).[1]
Muurin rakenne ja vaiheet

Berliinin muuri oli yli 155 kilometriä pitkä.[4] Sitä rakennettiin neljässä eri vaiheessa:
piikkilanka-aita (1961)
parannettu piikkilanka-aita ja muurattu muuri (1962–1965)
betonimuuri (1965–1975)
rajamuuri 75 (betonielementtimuuri 75) (1975)
Vuoden 1962 kesäkuussa aloitettiin toisen vaiheen rakennustyöt, jolloin muurin vieressä sijainneet talot hajotettiin ja noin sadan metrin päähän rakennettiin uusi muuri. Väliin jäi tyhjä kaistale, jota alettiin kutsua ”kuoleman käytäväksi”. Se oli täytetty hienojakoisella soralla, jotta pakoa yrittävien jalanjäljet näkyisivät helposti. Alue oli täysin suojaton ja ansoitettu muun muassa paukkupanoksilla, jotka oli liitetty mutkittelevaan lankaan. Pienikin töytäisy laukaisi paukkupanokset, jotka haavoittivat pakenijaa ja hälyttivät rajavartijat paikalle. Alueen tärkein ominaisuus oli vartiotorneissa oleville vartijoille avautuva vapaa tulilinja. Aluetta ei ollut Saksan sisärajan tavoin miinoitettu.
Viimeinen rakennusvaihe alkoi vuonna 1975. Lopullisen muurin korkeus oli 3,6 metriä ja leveys 1,5 metriä. Rakentaminen maksoi 16155000 DDR:n markkaa. Muurin yläosassa oli betoninen putki, joka hankaloitti sen yli kiipeämistä. Ennen betonista putkea kokeiltiin lasinsirpaleita muurin päällä, mutta päättäjät katsoivat paremmaksi siirtyä betoniseen putkeen. Rakennelmaan kuului myös 302 vahtitornia ja 30 bunkkeria.
Muurin rakentamisen jälkeen pako Länsi-Berliiniin oli erittäin vaikeaa. Piikkilankavaiheessa, kun raja vielä kulki pitkin kaupungin katuja, pakoa saattoi yrittää yksinkertaisesti loikkaamalla talon ikkunasta kadun toiselle puolelle, jossa muun muassa Länsi-Berliinin palomiehet auttoivat pakenijoita. Erityisesti Bernauer Strasse -niminen katu tarjosi tällaisen pakotien, koska siellä talojen julkisivut olivat lähellä toisiaan muurin molemmin puolin. Pakojen estämiseksi ikkunat muurattiin umpeen ja katoille laitettiin piikkilankaesteitä. Pakenemista yrittäneistä 5000 onnistui, mutta ainakin 230 kuoli ja 200 haavoittui vakavasti. Suurin osa pakoyrityksistä pysäytettiin ja pakoa yrittäneitä tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin.[4]
Betonimuurin ja suojavyöhykkeen valmistuttua pako rakennusten kautta muuttui mahdottomaksi. Myöhemmin pakoa yritettiin muun muassa kaivamalla tunneleita muurin ali tai lentämällä muurin yli. Raskailla ajoneuvoilla tai puskutraktoreilla saattoi alkuaikoina onnistua ajamaan muurin läpi, jos pystyi välttämään vartijoiden luodit.[4]
Muurin murtumisen aikoihin oli suunnitteilla muurin valvonnan tehostaminen esimerkiksi elektronisilla valonheittimillä ja hämäränäkölaseilla. Niitä ei kuitenkaan ehditty asentaa paikoilleen ennen muurin murtumista.
Rajanylityspaikat
Itä- ja Länsi-Berliinin välillä oli vain muutamia rajanylityspaikkoja, joista ainoat ulkomaisille matkailijoille avoimet olivat Checkpoint Charlie ja Friedrichstraßen metroasema. Muut rajanylityspaikat olivat avoimia vain tietyille erikoisryhmille kuten diplomaateille ja valtiovieraille. Lisäksi Länsi-Berliinin länsirajalla oli rajanylityspaikkoja Länsi-Berliinin ja läntisen Saksan välistä, Itä-Saksan alueen kautta kulkevaa läpikulkuliikennettä varten.
Itä-Saksan kansalaisilla ei ollut oikeutta ylittää rajaa ilman erityistä lupaa, joita varsinkaan alkuvuosina ei juuri myönnetty. Pakenemisia rajanylityspaikkojen kautta tapahtui väärennettyjä Länsi-Berliinin passeja käyttäen ja salakuljettamalla matkustajia autoissa. Itä-Saksan viimeisinä vuosina rajanylitysluvan saivat varsinkin eläkeläiset helposti, mutta samaan aikaan rajan valvontaa tiukennettiin niin, että luvaton rajanylitys kävi entistä mahdottomammaksi.
Muurin murtuminen

Muurin murtuminen johtui oikeastaan väärinkäsityksestä. Syksyllä 1989 alkoivat suuret Itä-Saksan hallituksen vastaiset mielenosoitukset. Maan johtaja Erich Honecker erosi 18. lokakuuta. Uusi hallitus päätti marraskuussa lievittää hiukan ankaria matkustusrajoituksia ihmisten lepyttämiseksi. Tiedotteen lukija Günter Schabowski ei ollut mukana päätöksenteossa eikä tiennyt yksityiskohtia, ei myöskään sitä, että päätöksen piti astua voimaan vasta seuraavana päivänä. Schabowski sekosi papereissaan suorassa lähetyksessä ja ilmoitti, että matkoja muurin toiselle puolelle tehtäisiin vastedes ilman ennakkoehtoja. Hän vastasi italialaistoimittajan kysymykseen: ”Minun tietääkseni voimassa heti, ilman viivettä.” Tämä ilmoitettiin myös länsisaksalaisilla televisiokanavilla ja pian kymmenet tuhannet uteliaat ihmiset ryntäsivät muurille. Hämmästyneet rajavartijat eivät tienneet, mitä tehdä pääsyä muurin toiselle puolelle vaatineille ihmismassoille. Koska vaihtoehtona olisi ollut omien kansalaisten ampuminen, rajavartijat antoivat periksi ja päästivät kansanjoukot läpi. Muurin toisella puolella heitä tervehtivät riemuitsevat länsiberliiniläiset. Tätä marraskuun yhdeksättä päivää vuonna 1989 pidetään muurin murtumispäivänä.[5]
Rajan ylitys oli tämän jälkeenkin periaatteessa sallittua vain virallisilla rajanylityspaikoilla, mutta käytännössä ihmisten sallittiin kiipeillä muurin ylikin. Seuraavien viikkojen aikana kuitenkin avattiin joukko uusia rajanylityspaikkoja, joiden kohdalta muuri purettiin. Ensimmäisten joukossa avattiin kulkuyhteys Potsdamin aukion kautta ja 22. joulukuuta 1989 avattiin myös Brandenburgin portti.[5] Seuraavien vuosien aikana, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen muuri purettiin lähes kokonaisuudessaan ja vain muutamia lyhyitä osia siitä on enää pystyssä.
Katso myös
Marshall-apu
Purkakaa tämä muuri!
East Side Gallery
Conrad Schumann
Egon Schultz
Peter Fechter

Berliinin muuri 16. marraskuuta 1989.
Checkpoint Charlie oli ulkomaalaisille Friedrichstraßen metroaseman ohella ainoa reitti Itä- ja Länsi-Berliinin välillä. Nykyään se on nähtävyys.
Näkymää niin sanotulle kuoleman kaistaleelle.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Taylor, Frederick| title = Berliinin muuri: 13. elokuuta 1961 – 9. marraskuuta 1989| others = Translated by Matti Kinnunen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-33128-6}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomenlinna () on Helsingin edustalla sijaitseva merilinnoitus. Historiallisena muistomerkkinä ja nähtävyytenä sen kulttuurillinen arvo on merkittävä, ja se on vahva osa Helsingin identiteettiä. Suomenlinnan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1748 ja se tunnettiin vuoteen 1918 asti ruotsinkielisen nimensä Sveaborg pohjalta suomeksi Viaporina. Suomenlinna liitettiin vuonna 1991 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Suomenlinna on Suomen suosituimpia matkailukohteita. Linnoituksessa on vuosittain satoja tuhansia kävijöitä; vuonna 2013 tehty kävijäennätys oli 828000 vierailijaa.[1] Suomenlinnassa järjestetään useita konsertteja ja kulttuuritapahtumia. Saarilla sijaitsee runsaasti erilaisia kahviloita ja ravintoloita. Suomenlinnaa kunnostaa ja ylläpitää Suomenlinnan hoitokunta, joka on opetus- ja kulttuuriministeriön alainen virasto. Nykyisin ainoa sotilaallinen laitos saarilla on Pikku-Mustalla sijaitseva Merisotakoulu.
Suomenlinnassa, Ison-Mustasaaren eteläkärjessä, sijaitsee myös Rikosseuraamuslaitoksen alainen, vuonna 1971 perustettu Suomenlinnan vankila. Keskeinen osa muurien, vallien ja rakennusten korjaustyöstä tehdään vankityönä. Suomenlinnassa on paikkoja noin 100 vangille.[2]
Maantiede

Linnoitus sijaitsee viidellä Suomenlinnan kaupunginosan kahdeksasta saaresta. Ne ovat Kustaanmiekka, Susisaari, Iso Mustasaari, Pikku-Musta ja Länsi-Musta, jotka ovat joko sillan tai maakannaksen ansiosta yhteydessä toisiinsa. Susisaaren ja Kustaanmiekan välillä aikoinaan ollut salmi on täytetty. Näiden saarten muodostaman ryhmän itäpuolitse kulkee Kustaanmiekan salmi ja länsipuolitse Särkänsalmi, jotka ovat tärkeimmät avomereltä Helsingin Kruunuvuorenselälle ja Eteläsatamaan johtavat laivaväylät.[3] Suomenlinnan maapinta-ala on 2,21 neliökilometriä.[4]
Nähtävyyksiä
Etenkin kesäiseen aikaan Suomenlinna on erityisen suosittu nähtävyys Helsingissä vieraileville turisteille, kuten myös Helsingin asukkaille. Kesäpäivän viettoa ja auringonottoa varten linnoitussaarilla on uimaranta, useita nurmikoita sekä lukuisia kulttuurihistoriallisesti tärkeitä kohteita.
Kuninkaanportti on Suomenlinnan eteläkärjessä, Kustaanmiekan salmen rannalla sijaitseva portti Suomenlinnaan. Se oli alkuaan Suomenlinnan linnakkeen ensisijainen sisäänkäynti, ja sitä pidetään yleisesti Suomenlinnan tunnuksena. Sen kuva oli vuosina 1986–2002 myös tuhannen markan setelissä.[5][6]
Suuri linnanpiha Susisaaressa ympäröivine rakennuksineen on linnoituksen vanha hallinnollinen keskus. Bastionien Ekeblad ja Höpken väliin jäänyt osa muutettiin 1750-luvun alussa Suomen ensimmäiseksi myöhäisbarokin sommitteluperiaatteita soveltavaksi monumentaaliaukioksi.[7] Keskellä aukiota on Augustin Ehrensvärdin hautamuistomerkki, jonka hautaholvin päätekiven Kustaa III muurasi itse 5. heinäkuuta 1783. Graniittipaaden veisti Nils Stenstam.[7] Osa aukiota ympäröineistä rakennuksista tuhoutui Krimin sodan tykistötulituksissa, mutta jäljelle jäi muun muassa komendantin talo, jossa on nykyisin Ehrensvärd-museo. Linnanpihaa reunustaa myös vuonna 1756 valmistunut Paikallismajurin talo, joka on Suomenlinnan ja koko Helsingin vanhin alusta asti asuinkäytössä ollut kerrostalo.[8][9]
Suomenlinnan kirkko sijaitsee Isossa Mustasaaressa. Se rakennettiin 1850–1854 ortodoksiseen tyyliin sipulitorneineen, mutta muutettiin 1920-luvulla nykyiseen luterilaiseen asuunsa.[10] Kirkon tornissa on majakka, joka vilkuttaa neljää lyhyttä välkähdystä, joka on Morse-aakkosina H kuten Helsinki.[11]
Museosukellusvene Vesikko on sijoitettu Susisaaren kaakkoiskärkeen. Vesikko valmistui vuonna 1933 ja palveli Suomen merivoimissa talvi- ja jatkosodan aikana.
Rantakasarmi Vaaleanpunaiseksi rapattu rantakasarmi on linnoituksen venäläisellä kaudella rakennettu pääportti. Rantakasarmin itäpäädyn tiloissa on äänitysstudio ja työhuoneita. Länsipäädyssä sijaitsevat panimon tilat, ravintola sekä Helsingin taiteilijaseuran galleria.[12]
Kruunulinna Ehrensvärd Kruunulinna Ehrensvärd on varustustyyppi, joka muodostuu kahdesta siipirakennuksesta ja niiden välisestä puolustusrintamasta. Ruotsin kuningas Kustaa III laski kruunulinnan peruskiven vuonna 1775. Kruunulinna suojasi telakka-aluetta ja varikkoa ja sen molempiin siipiin oli sijoitettu telakan tuotantoa ja toimistoja. Nykyisin Kruunulinna Ehrensvärdissä sijaitsevat muun muassa Suomenlinnan hoitokunnan toimisto, päiväkoti, asuntoja sekä yleisölle juhla- ja kokouskäyttöön vuokrattavat Pirunkirkon juhlasali ja Pajasali.[13]
Bastioni Zander Bastioni Zanderilla on liehunut linnoituksen lippu koko linnoituksen historian ajan. Bastioni Zander rakennettiin vuosina 1748-50 osaksi neljän bastionin linnoitusketjua.[14]
Tunnelit, joita on etenkin Kustaanmiekalla sekä Susisaarella, ovat suosittuja. Osa niistä on suljettu sortumavaaran takia. Muissa tunneleissa liikkuminen on sallittua. Tunneleita ei ole valaistu.[15]

Kuninkaanportti
Suuri linnanpiha
Suomenlinnan kirkko.
Vesikko
Rantakasarmi
Kruunulinna Ehrensvärd, itäsiipi
Lippu bastioni Zanerilla

Suomenlinnan telakka

Suomenlinnassa, Susisaaren pohjoisosassa on telakka, jossa rakennettiin alun perin sotalaivoja. Toisen maailmansodan jälkeen telakan omisti Valmet, ja siellä rakennettiin Neuvostoliitolle sotakorvauksina luovutettuja aluksia. Myös entiset Suomenlinnan ja Korkeasaaren lautat rakennettiin siellä. Suomenlinnan telakka on Suomen vanhin kuivatelakka.[16]
Nykyään Suomenlinnan telakalla toimii Turkulaisvarustamo Alfons Håkans Oy. Kuivatelakan suuremman sisäaltaan pituus on 140 metriä ja leveys 50 m. Pienemmän ulkoaltaan pituus on 120 metriä ja leveys 20 metriä. Telakka-altaisiin johtaa 5 metrin syvyinen väylä.[17] Se on Suomen ainoa kuivatelakka Hangon itäpuolella. Se korjaa pääasiassa merivoimien ja rajavartiolaitoksen aluksia, mutta myös paikallisia laivoja, hinaajia ja Saimaalla liikennöiviä aluksia on korjauksessa ja talvisäilytyksessä telakalla.[18]
Kulkuyhteydet

Suomenlinnaan liikennöi Kauppatorilta Helsingin seudun liikenteen (HSL) Suomenlinnan lautta sekä kesäisin myös yksityisiä vesibusseja. HSL:n lautta liikennöi ympäri vuoden. Lautta on vaihdellut ajan myötä, mutta etenkin alkuperäinen 1950-luvulla rakennettu M/S Suomenlinna-Sveaborg sai aikoinaan legendaarisen maineen. Aluksen korvannut M/S Suomenlinna II sai alkuvaiheessa varsin kyseenalaisen maineen lukuisten pienten haverien johdosta. Lisäksi Katajanokan kärjestä pääsee arkisin Suomenlinnaan autolautta Ehrensvärdillä.[18]
Suomenlinnaan kulkee myös merenalainen, noin 1300 metriä pitkä (leveys ja korkeus noin 4 metriä) vuonna 1980 valmistunut huoltotunneli, jossa kulkee kaukolämpö-, vesijohto- ja viemäriputket sekä sähkö- ja puhelinkaapelit. Vain hälytysajoneuvot käyttävät huoltotunnelia.[18] Tunnelin suuaukko on mantereen puolella Kaivopuistossa Uunisaaren laiturin kohdalla ja Suomenlinnan pää on Länsi-Mustasaarella. Urbaanilegendan mukaan Suomenlinnasta kulkee tunneli myös viereiseen Vallisaareen, mutta se ei pidä paikkaansa[19].
Historia

Rakentamisen tausta
Ruotsi oli kärsinyt hattujen sodassa 1741–1743 Venäjää vastaan tappion, ja joutui luovuttamaan 1721 Uudenkaupungin rauhan tappioiden lisäksi vielä lisää alueita. Turun rauhassa se menetti Kymenlaakson Kymijoen länsihaaraa myöten ja sen mukana Haminan rajalinnoituksena. Rajakaupungiksi tuli Degerbyn ratsutilan maille vuonna 1745 perustettu Loviisan kaupunki.
Hattujen sodan jälkeen Suomen puolustusta pyrittiin vahvistamaan, jotta jäisi aikaa lähettää vahvistuksia Ruotsista. Vuonna 1747 erityinen linnoituskomissio ehdotti linnoitusten rakentamista Loviisaan ja Helsinkiin. Tarkoituksena oli sekä linnoittaa kaupungit että rakentaa niiden edustalle merilinnoitukset.
Valmistuttuaan merilinnoitukset muodostivat Pietarin turvallisuudelle uhan, koska puolustuksellisen rannikkolaivaston lisäksi hallussa pidettävissä olevat tukikohdat olisivat voineet tarjota myös Ruotsin avomerilaivastolle satamia ja linnoituksia, joista käsin hyökätä kohti Pietaria. Ruotsi ja Venäjä olivat käyneet Suomenlahdella ja Suomessa monia sotia 1700-luvulla. Näiden sotien myötä maiden sotilaspoliittinen painopiste siirtyi 1700-luvun aikana Suomenlahdelle, ja molemmat valtakunnat linnoittivat myös maarajojaan.
Ruotsin kannalta keskeisenä ajatuksena oli saada valtakunnan itäistä osaa varten oma rannikkolaivasto ja sille tukikohta, koska Karlskronasta tai Tukholmasta ei olisi ehditty lähettää aluksia itärajan suojaksi varsinkaan keväällä jäiden lähdön aikaan. Osa laivastosta oli talvehtinut Kruunuvuorenselällä jo isonvihan aikaan.
Ranska oli huolestunut Venäjän vaikutusvallan kasvusta ja sitoutui tukemaan Ruotsin linnoitustoimia Suomessa 450000 taalerilla vuodessa neljän vuoden ajan. Sekä Suomenlinnaa että Loviisan edustalle kohonnutta Svartholman merilinnoitusta alettiin rakentaa 1748. Suomenlinnan rakennustöitä johti linnoitusupseeri Augustin Ehrensvärd. Sen sijaan itse kaupunkien linnoittaminen jäi rahapulassa pahasti kesken ja lopulta loppui kokonaan.
Rakennusmateriaalia alueille saatiin ainakin Helsingin maalaiskunnasta (nyk. Vantaa), Santahaminasta ja Espoon Soukasta. Suurelta osalta muurien rakentamiseen tarvitut kivet kuitenkin louhittiin itse saarten kallioista. Suomenlinnan rakennustöitä ei koskaan saatu valmiiksi Ehrensvärdin tarkoittamassa laajuudessa.
Vuonna 1756 Viaporiin perustettiin maavoimille alisteinen saaristolaivasto, Armeijan laivasto. Kustaan sodan aikana Viapori toimi saaristolaivaston korjaustelakkana ja osaltaan mahdollisti Ruotsinsalmen meritaistelun voiton 1790.
Venäjän vallan aika

Suomen sodan alkuvaiheessa vuonna 1808 venäläiset saapuivat Suomeen maateitse ja miehittivät nopeasti laajan osan Etelä-Suomea. He myös piirittivät Viaporia, jonne he pääsivät manterelta jäitse, ja kaksi kuukautta kestäneen piirityksen jälkeen Carl Olof Cronstedtin johtama linnoitus antautui 3. toukokuuta 1808.[20]
Suomen siirryttyä osaksi Venäjää venäläiset jatkoivat linnoituksen rakentamista omien suunnitelmiensa mukaan. Ruotsin vallan aikana rakennustöiden painopiste oli ollut Susisaaressa ja Kustaanmiekalla, joita pidetäänkin linnoituksen rakennushistoriallisesti mielenkiintoisimpana osana. Muilla saarilla linnoitustyöt olivat jääneet keskeneräisiksi. Venäjän vallan aikana sitä vastoin Isosta Mustasaaresta tuli linnoituksen keskeisin osa, jonne rakennettiin muun muassa suuria kasarmirakennuksia ja kirkko.[21]
Krimin sodan vuonna 1855 aikana Viaporia ammuttiin ranskalaisista ja englantilaisista sotalaivoista käsin tykeillä kahden vuorokauden ajan. Tällöin osa linnoituksen alkuperäisistä rakennuksista tuhoutui.[22]
Vuonna 1906 linnoituksessa puhkesi Viaporin kapina.[23] Viapori toimi ensimmäisen maailmansodan aikana Krepost Sveaborgin keskuslinnakkeena. Linnoitukseen kuuluivat Helsinkiä kiertäneen maarintaman lisäksi myös meririntaman linnoitukset, kuten Miessaari, Rysäkari ja Kuivasaari[24].
Suomen itsenäisyyden aika

Suomen julistautuessa itsenäiseksi vuonna 1917 Viapori oli edelleen venäläisen sotaväen hallussa, mutta sisällissodan aikana he luovuttivat osan siitä Suomen punaisille maaliskuussa 1918. Valkoiset valloittivat sen saksalaisten tuella huhtikuun alussa. Suomenlinna sai nykyisen nimensä 12. toukokuuta 1918, jolloin Kustaanmiekan lippusalkoon nostettiin juhlallisesti Suomen lippuna tuolloin väliaikaisesti käytetty punakeltainen leijonalippu.[14][25] Vuosina 1918 ja 1919 saarilla toimi suuri sisällissodan jälkeinen vankileiri. Suomenlinnan vankileirin 10000:sta punavangista yli 1000 kuoli nälkään ja tauteihin. Teloitettuja oli 80.[26]
Myöhemmin linnoitus toimi suomalaisena varuskuntana. Suomen sisällissodan jälkeen Suomenlinnaan perustettiin 7. toukokuuta 1918 Suomenlinnan Linnoitustykistö, minkä nimisenä joukkoyksikön toiminta päättyi 15. syyskuuta 1918. Organisaatiouudistuksesta johtuen sen toimintaa jatkoi Suomenlinnan Rannikkotykistopataljoona 16. syyskuuta 1918 - 13. toukokuuta 1919. Rannikkotykistörykmentti 1 perustettiin 14. toukokuuta 1919, mikä toimi 15. syyskuuta]] 1939 saakka. Suomen toisen maailmansodan alkuun liittyvä puolueettomuusvartiointi edellytti ennen yhteisharjoitusta puolustustuksen tehostamista. 16. syyskuuta 1939 muodostettiin Helsingin Lohko, mitä oli voimassa välirauhan aikaan, 4. syyskuuta 1940 saakka. 5. syyskuuta 1940 - 27. maaliskuuta 1941 oli Suomenlinnan yksikkö jälleen Rannikkotykistörykmentti 1, minkä  jälkeen  siitä tuli Suomenlinnan rannikkotykistörykmentti 28. maaliskuuta 1941 - 16. kesäkuuta 1941. Jatkosotaan valmistautumiseksi yksikkö laajennettiin myös rannikkojoukkoja kohtalaisesti sisältäväksi 1. Rannikkoprikaatiksi rannikkotykistörykmenttien talvisodan kokemusten perusteella 17. kesäkuuta 1941 - 31. joulukuuta 1941 väliseksi ajaksi, minkä jälkeen se nimettiin 1. tammikuuta 1942 - 30. marraskuuta 1944 väliseksi ajaksi Uudenmaan Rannikkoprikaatiksi. Tämän jälkeen yksiköstä muodostui Suomenlinnan Rannikkolinnakkeisto 1. joulukuuta 1944 - 30. marraskuuta 1952. Tämän jälkeen nimeksi tuli kolmannen kerran Rannikkotykistörykmentti] 1 1. joulukuuta 1952 - 31. joulukuuta 1956. Tämän jälkeen joukkoyksiköstä tuli 1. tammikuuta 1957 alkaen Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti.[27]
Suomenlinnaan sijoitettiin 1920-luvulla Merisotakoulu. Vuosina 1921–1936 Ilmailuvoimien lentokonetehdas oli sijoitettuna Suomenlinnaan. Tehdas kokosi aluksi lisenssillä Hansa-Brandenburg W.33 -vesitasoja, jotka tunnettiin Suomessa nimellä I.V.L. A.22 Hansa. Vuonna 1925 Suomenlinnaan sijoitettiin ilmapuolustuskomennuskunta, joka muuttui myöhemmin kiinteäksi ilmatorjuntapatteriksi. Vuonna 1939 kiinteästä ilmatorjuntapatteri muutettiin Ilmatorjuntarykmentti I:ksi. Toisen maailmansodan aikana siellä oli myös Suomen sukellusveneiden päätukikohta.[28]
Vuoteen 1948 saakka Suomenlinnaan pääsi vain kirjallisella maihinnousuluvalla. Tuolloin saaret avattiin yleisölle Suomen Matkailijayhdistyksen perimää pääsymaksua vastaan, vaikka ne olivat edelleen Puolustusvoimien hallinnassa varuskuntana. Vuonna 1972 linnoitus siirtyi lopullisesti siviilihallintoon. Ainoana sotilaallisena laitoksena sinne jäi Merisotakoulu. Seuraavana vuonna saaria hallinnoimaan perustettiin opetusministeriön alainen Suomenlinnan hoitokunta.[29][30]
Vuonna 1991 Unesco otti Suomenlinnan maailmanperintöluetteloonsa. Suomenlinna sai Europa Nostra -palkinnon asiantuntevasta ja tasokkaasta restaurointityöstä vuonna 1999. Samana vuonna Uudenmaan liiton maakuntahallitus valitsi Suomenlinnan vuoden uusmaalaiseksi kyläksi.[31][32][33]
Muuta
Ison Mustasaaren luoteisosassa sijaitsee hoitokunnan käytössä oleva arkisto- ja museoluolasto.[34]
Katso myös

Krepost Sveaborg
Bastionijärjestelmä
Saaristolaivasto
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Väinö Wallin| title = Itämainen sota Suomessa| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1905}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardberg, C.J.| title = Kivestä ja puusta. Suomen linnoja, kartanoita ja kirkkoja| location = Helsinki| publisher = Kustannusosakeyhtiö Otava| year = 2002| id = ISBN 951-1-17423-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sipilä, Petri, et al.| title = Suomenlinnan telakka ennen ja nyt| publisher = Museovirasto| year = 2007| id = ISBN 978-951-616-174-0}}
Aiheesta muualla

 – Suomenlinnan hoitokunnan ylläpitämä sivusto
 Klikattava kartta.
 (Arkistolaitos)
Citation error, replace with{{cite book| author = Veijola-Reipas, Ritva| title = Suomenlinnan arkeologinen selvitys| publisher = Museovirasto| year = 2008| version = Museoviraston rakennushistorian osaston raportteja 19| id = ISBN 978-951-616-186-3| format = [ online version] (pdf)}}

*
Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Suomessa
Luokka:Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet Suomessa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Voiko Kajaanin linnassa vierailla vuonna 2019?


Naruto (ナルト, Naruto) on Masashi Kishimoton kirjoittama ja piirtämä japanilainen mangasarja, jonka pohjalta on tehty myös animesarja. Manga alkoi ilmestyä kotimaassaan Japanissa marraskuussa 1999. Vuoden 2015 helmikuussa mangasta on julkaistu yhteensä 700 lukua, ja se on koottu 72 kokoelmakirjaan. Sangatsu Manga aloitti mangan julkaisemisen suomeksi 15. helmikuuta 2008.[1][2]
Naruto-mangan pohjalta tehty samanniminen animesarja alkoi Japanissa vuonna 2002 ja päättyi vuonna 2007. Naruto-animesarjan tarina jatkuu kuitenkin animessa Naruto: Shippūden, joka alkoi vuonna 2007 alkuperäisen sarjan päätyttyä. Kumpaakaan sarjaa ei ole esitetty Suomen televisiokanavilla, mutta Scanbox julkaisi suomeksi tekstitettyä Narutoa neljän DVD-boksin (52 jakson) verran. Lisäksi Naruto: Shippūdenia voi katsoa Crunchyroll-sivustolla ilmaiseksi.
Naruton pääosassa on nuori ninja Naruto, jonka sisään on sinetöity vaarallinen häntäpeto. Tarina keskittyy lähinnä Naruton ja hänen lähipiirinsä ympärille ja kuvaa esimerkiksi näiden seikkailuja erilaisten ninjatehtävien parissa. Naruto on tyyliltään toiminnallista fantasiaseikkailua maustettuna huumorilla.
Juoni

Kaksitoista vuotta ennen Naruton alkua Konohan ninjakylään hyökkää suurta tuhoa aiheuttanut yhdeksänhäntäinen demonikettu (japaniksi Kyūbi no Youkou), jonka kylän neljäs Hokage sinetöi vastasyntyneen poikansa, Naruto Uzumakin, sisään. Vuodet vierivät, ja demoniketun takia Narutoa halveksitaan ja kohdellaan kuin ulkopuolista. Narutosta kasvaa kuriton poika, joka hakee huomiota temppujen ja kepposten avulla. Hänen unelmansa on tulla kylän johtajaksi, Hokageksi, jotta Konohan kylän väki viimeinkin alkaisi arvostaa häntä.
Sarja alkaa, kun Naruto valmistuu ninja-akatemiasta. Hän päätyy samaan tiimiin ihastuksensa Sakura Harunon ja niin kutsutun kilpailijansa Sasuke Uchihan kanssa. Heidän ryhmänjohtajakseen määrätään Kakashi Hatake.
Manga
Narutoa julkaistiin viikoittain ilmestyvässä japanilaisessa Weekly Shonen Jump -mangalehdessä. Ensimmäisen kerran lehti alkoi julkaista sarjaa marraskuussa vuonna 1999. Naruton tarina on jaettu kahteen osaan. Mangan ensimmäinen osa sijoittuu aikaan, jolloin Naruto on noin 12/13-vuotias. Toinen osa hyppää ajassa noin kaksi ja puoli vuotta eteenpäin, jolloin Naruto on noin 15-vuotias. Mangan 238 ensimmäistä lukua lasketaan kuuluvaksi ensimmäiseen osaan. Sen luvut 239–244 ovat niin sanottua sivutarinaa, ja ne keskittyvät Naruton opettajan, Kakashin, menneisyyteen. Luvusta 245-700 eteenpäin alkaa Naruton toinen osa, joka päättyy lopullisesti elokuvaan The Last: Naruto the Movie. Huhujen mukaan Kishimotolla on suunnitteilla jo kolmas osa, joka alkaa huhtikuussa 2015.
[3]
Naruton tarina on koottu tankōbon-kokoelmakirjoihin, ja jokainen tankōbon muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta sisältää noin yhdeksän mangalukua. Ensimmäiset 27 kokoelmakirjaa kokoavat yhteen Naruton tarinan ensimmäisen osan, ja 27. kokoelmakirja sisältää myös Kakashi-sivutarinan. Kokoelmakirjasta 28 eteenpäin kirjaan 72 alkaa Naruton toinen osa. Vuonna 2015 helmikuussa on mangan kotimaassa Japanissa sarja saanut päätöksensä tankōboniin 72, joista ensimmäinen ilmestyi maaliskuussa vuonna 2000. Englanniksi kokoelmakirjoja on julkaistu 70 kappaletta. Keväällä 2009 Viz Media julkaisi englanninkielelle kaikki Naruton ilmestyneet kokoelmakirjat osaan 44 saakka, minkä jälkeen yhtiö suunnittelee julkaisevansa kokoelmakirjoja neljännesvuosittain.[4][1][5]
Anime
Naruto
Mangan pohjalta tehty samanniminen anime Naruto alkoi Japanissa TV Tokyo -televisiokanavalla lokakuussa 2002 ja päättyi noin viisi vuotta myöhemmin helmikuussa 2007.[6] Animen ohjaajana toimi Hayato Date, ja sitä tuotti Studio Pierrot.[6] Naruton ensimmäiset viisi tuotantokautta ja sen kuudennen tuotantokauden muutamat ensimmäiset jaksot perustuvat Masashi Kishimoton kirjoittamaan ja piirtämään mangaan. Jaksosta 136 alkaen sarja kuitenkin koostuu niin kutsutuista fillereistä, täytejaksoista, jotka eivät perustu alkuperäiseen mangaan. Yhteensä Naruto kestää yhdeksän tuotantokauden ja 220 jakson verran.[7][8]
Tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listan mukaan se oli sijalla 38.[9]
Naruto: Shippuuden
Naruto: Shippuuden (ナルト 疾風伝, Naruto: Shippuuden) on alkuperäisen Naruto-animen jatko-osa, ja se perustuu Kishimoton mangan toiseen osaan. Se alkoi Japanissa vuoden 2007 helmikuussa TV Tokyo -televisiokanavalla heti alkuperäisen sarjan päätyttyä. Myös Naruto: Shippuudenin on ohjannut Hayato Date ja tuottanut Studio Pierrot. Sarja on 500 -jaksoinen[10]. (Sarjan englanninkielisestä versiosta on julkaistu 273 jaksoa) Sarjasta julkaistaan yleensä uusi jakso torstaisin. Myös Shippuuden-sarjaan on tehty usean jakson pituisia täytejaksoja, jotka eivät perustu alkuperäiseen mangaan. Shippuuden tarkoittaa vapaasti suomeksi käännettynä hurrikaanikronikoita.[11][12]
Elokuvat
Alkuperäisen Naruton pohjalta on tehty kolme elokuvaa, ja Naruton toiseen osaan Naruto Shippūdeniin perustuvia elokuvia on puolestaan tehty vuoteen 2015 mennessä seitsemän. Animesarjojen täytejaksojen tapaan elokuvat eivät ole perustuneet alkuperäisen mangan tapahtumiin. Ensimmäinen elokuvista oli Katsuyuki Sumisawan käsikirjoittama ja Tensai Okamuran ohjaama Ninja Clash in the Land of Snow, joka sai ensi-iltansa vuonna 2004. Seuraava elokuva Legend of the Stone of Gelel julkaistiin vuotta myöhemmin vuonna 2005. Sen käsikirjoittivat Hirotsugu Kawasaki ja Yuka Miyata, ja sen ohjasi Hirotsugu Kawasaki. Kolmas elokuva Guardians of the Crescent Moon Kingdom sai ensi-iltansa vuonna 2006. Sen käsikirjoitti ja ohjasi Toshiyuki Tsuru. Naruto: Shippūden the Movie sai ensi-iltansa vuonna 2007. Sen käsikirjoitti Junki Takegami ja ohjasi Hajime Kamegaki. He ovat käsikirjoittaneet ja ohjanneet myös toistaiseksi viimeisimmän Naruto-elokuvan Naruto Shippūden 2: Bonds. Se sai ensi-iltansa vuoden 2008 elokuussa. Vuonna 2009 kesällä ensi-iltansa sai Naruto Shippūden 3: Inheritors of the Will of Fire.[13][14][15][16][17]

Musiikki
Naruto
Alkumusiikit

Loppumusiikit

Naruto Shippuuden
Alkumusiikit

Loppumusiikit

Elokuvat
Naruto

Naruto Shippuuden

uusin naruto the ultimate ninja storm 3
Pelejä
Naruto-sarjaan liittyy myös pelejä:
Naruto: Konoha Ninpouchou
Naruto: Konoha Senki
Naruto: Shinobi no Sato no Jintori Kassen
Naruto: The Broken Bond
Naruto: Uzumaki Chronicles
Naruto Shippūden: Gekitou Ninja Taisen EX
Naruto Shippūden: Narutimate Accel
Naruto Ultimate Ninja 4
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Sami Karilainen: . Anime-lehti.
Jari Lehtinen: . Japan pop 2/2008. (PDF)
Jarkko Sikiö: . Kvaak.fi 20.5.2010.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Mangasarjat
Luokka:Animesarjat


Setelillä on perinteisesti tarkoitettu paperista tehtyä käteistä rahaa. Myöhemmin sanaa on käytetty muistakin maksuvälineistä, kuten lounasseteleistä, liikuntaseteleistä ja palveluseteleistä. Kaupat voivat jakaa mainosten mukana alennusseteleitä, joilla kaupan tiettyjä tuotteita voi ostaa alennettuun hintaan tai alentaa suoraan kauppalaskun loppusummaa.
Historiaa
Tiettävästi ensimmäiset setelirahat otettiin käyttöön Kiinassa 650-luvulla. Ensimmäisenä Euroopassa varsinaisen setelin laski liikkeelle tukholmalainen pankki Stockholms Banco 1660. Tukholman seteli poistui käytöstä 1664, kun pankki ei kyennyt enää lunastamaan seteleitä. 1694 Englannin pankki laski liikkeelle pysyvästi seteleitä.
Setelien arvo on historiassa usein ollut sidottu johonkin pysyvään arvoon, esimerkiksi kultakantaan, mutta nykyisissä valuuttajärjestelmissä tästä on luovuttu. Nykyaikaisen rahan eli ns. fiat-rahan toimintaa kuvailee chartalismiksi kutsuttu taloustieteen teoria.
Setelien rakenne

Nykyisin setelirahat valmistetaan joko paperista tai muovista. Setelien väärentämisen vaikeuttamiseksi setelipaperit poikkeavat tavanomaisesta paperista monin tavoin. Paperi voi olla valmistettu puukuidun sijasta osittain tai kokonaan jostakin muusta kuidusta, kuten puuvillasta tai pellavasta[1]. Setelipaperimassaan voidaan sekoittaa muitakin kuituja, jotka näkyvät värillisinä tavallisessa tai ultraviolettivalossa. Paperissa voi olla vesileimoja, tai paperin sisällä muovista tai metallista lankaa. Setelipaperi ei yleensä hohda ultraviolettivalossa, toisin kuin tavallinen paperi. Setelimuoveissa on muunlaisia erityisominaisuuksia. Painamiseen käytetään erilaisia erikoistekniikoita, kuten kohollaan olevia kuvioita tuottavaa kaiverruspainatusta, ja erikoismusteita.
Rahanväärentämistä vastaan tehtyjä, yleisesti tunnettuja turvajärjestelmiä ovat mainittujen vesileimojen ja turvalankojen lisäksi sarjanumerot, hienojakoiset kuviot, hologrammikuviot yms. 1800-luvulla muun muassa pankinjohtajat allekirjoittivat käsin seteleitä niiden aitouden merkiksi. Allekirjoitusperinne on säilynyt näihin aikoihin saakka, vaikkakin 1800-luvun lopusta alkaen allekirjoitus on liitetty seteliin jo sen painovaiheessa.[2]
Seteleitä käsitellään suomalaisissa pankeissa nippuina. Suomen markkamääräisissä seteleissä käytetyn paperin valmisti koko niiden olemassaoloajan Tervakosken paperitehdas Janakkalan Tervakoskella. Huomattava osa tästä paperimäärästä on valmistettu Tervakosken paperikoneella PK3. Euroseteleiden paperia ei valmisteta Tervakoskella.
Setelitaide ja -tiede
Setelien suunnittelua kutsutaan setelitaiteeksi. Setelien suunnittelijoina on usein ollut merkittäviä taiteilijoita, Suomessa esimerkiksi arkkitehti Eliel Saarinen, muotoilija ja kuvanveistäjä Tapio Wirkkala ja julistetaiteilija Erik Bruun.
Seteleiden tutkimus ja myös niiden keräilyharrastus ovat osa rahatiedettä eli numismatiikkaa.
Setelien liikkumisia seurataan harrastusmielessä. Esimerkiksi euroseteleitä seurataan Eurobilltrackerissa ja dollareita Where is George-sivustolla.
Setelit ja politiikka
Iranissa hallituksen vastustajat alkoivat vuonna 2009 kirjoitella iskulauseita, kuten "Kuolema diktaattorille", seteleihin. Seteleihin alkoi ilmestyä opposition mielenilmauksia kesällä 2009 pidettyjen kiistanalaisten presidentinvaalien jälkeen, joissa presidentti Mahmud Ahmadinejad julistettiin vaalien voittajaksi. Maan keskuspankki varoitti ihmisiä kirjoittamasta seteleihin ja pyrki keräämään sotketut setelit pois.[3]
Katso myös
Turvapaino
Setelirahoitus
Setelinvaihto
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Maksuvälineet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Stanley Clarke (s. 30. kesäkuuta 1951,  Philadelphia, Pennsylvania) on amerikkalainen muusikko, joka tunnetaan sekä sähköbasson että kontrabasson taitajana kuten myös elokuvasäveltäjänä.
Elämäkerta
Nuoruus
Stanley Clarke syntyi Philadelphiassa. Hänen äitinsä oli ammattimainen oopperalaulaja, ja Clarke kuuli hänen usein laulavan kotona. Clarke on kertonut äitinsä olleen hänen ensimmäinen taiteellinen vaikuttajansa.[1]
Clarke aloitti viulunsoiton opiskelun noin 12-vuotiaana, mutta hänen pituutensa ja pitkät sormensa aiheuttivat vaikeuksia[1]. Hän löysi kontrabassosta itselleen sopivamman instrumentin. Bassokitaran soiton Clarke aloitti hieman alle 16-vuotiaana. Jatkaessaan klassisen musiikin opiskelua hän soitti myös kaikenlaista pop-musiikkia paikallisten yhtyeiden kanssa erilaisissa pubeissa ja juhlatilaisuuksissa. Oppikoulun jälkeen hän meni Philadelphian musiikkiakatemiaan opiskelemaan sinfonista kontrabasson soittoa.[1]
Ura
Clarke valmistui Philadelphian musiikkiakatemiasta ja muutti New Yorkiin vuonna 1971. Hän toimi siellä yhteistyössä monien kuuluisien muusikoiden, kuten Horace Silverin ja Art Blakeyn, kanssa. Hän tuli tunnetuksi Chick Corean vuonna 1971 perustamassa fuusio-yhtyeessä Return to Forever. Clarke alkoi näihin aikoihin myös tehdä soololevyjä.
Clarkea pidetään yhtenä basson suurimmista virtuooseista, ja hän hallitsee sekä akustisen basson että sähköbasson. Bassokitaran soitossa Clarke oli 1970-luvulla Jaco Pastoriuksen ohella suurin vaikuttajahahmo. Hän kehitti tunnistettavan soundinsa ja sovelsi funkissa käytettyä peukutustekniikkaa jazz -rock -musiikkiinsa. Clarke on myös kunnostautunut säveltäjänä. Sen lisäksi, että hän on säveltänyt soololevyjensä materiaalin ja monia Return to Foreverin kappaleita, hän on myös säveltänyt musiikkia useisiin elokuviin.
Toisin kuin muilla tunnetuilla 1970-luvun fuusio-yhtyeillä, Return to Foreverin ohjelmistoon kuuluivat pitkät bassosoolot, joissa Clarke pääsi näyttämään osaamistaan. Clarken omista levyistä merkittävin on vuonna 1976 julkaistu School Days, joka on yksi keskeisiä bassolevyjä ja samalla fuusion keskeisiä klassikkojulkaisuja.
Huolimatta siitä, että Clarke on huomattavan taitava kontrabasson soittaja, hän ei ole kuitenkaan levyttänyt perinteisempää jazzia juuri lainkaan. 1970-luvun lopulla hän alkoi monien muiden tuon ajan artistien tapaan sisällyttää levyihinsä yhä popmaisempia vaikutteita etääntyen näin myös fuusiosta.
Clarken soololevyistä tunnetuin on School Days (1976), ja muita mainittavia ovat esimerkiksi Stanley Clarke (1974) ja Journey to Love (1975). Clarken soitto ja sävellykset ovat hyvin edustettuna mukana myös kaikilla Return to Foreverin levyillä.
Diskografia
Children of Forever (One Way) (1972)
Stanley Clarke (Epic) (1974)
Journey to Love (Epic) (1975)
School Days (Epic) (1976)
I Wanna Play for You (Epic) (1977)
Modern Man (Nemperor) (1978)
Fuse One (IMS) (1980)
Rocks, Pebbles and Sand (Epic) (1980)
The Clarke/Duke Project, Vol. 1 (Epic) (1981)
Let Me Know You (Columbia) (1982)
The Clarke/Duke Project, Vol. 2 (Columbia) (1983)
Time Exposure (Epic) (1984)
Find Out! (Epic) (1985)
Hideaway (Epic) (1986)
Project (CBS) (1988)
If This Bass Could Only Talk (Portrait) (1988)
3 (Epic) (1989)
Passenger 57 (Epic) (1992)
East River Drive (Epic) (1993)
Live at the Greek (Epic) (1993)
Live in Montreux (Jazz Door) (1994)
Rite of Strings (Gai Saber) (1995)
At the Movies (Epic Soundtrax) (1995)
The Bass-ic Collection (1997)
1, 2, to the Bass (2003)
The Toys of Men (2007)
Jazz in the Garden (2009)
The Stanley Clarke Band (2010)
Lähteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset jazzmuusikot
Luokka:Yhdysvaltalaiset basistit
Luokka:Yhdysvaltalaiset kontrabasistit
Luokka:Jazzkontrabasistit
Luokka:Fuusiojazz
Luokka:Yhdysvaltalaiset funkmuusikot
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvasäveltäjät
Luokka:Vuonna 1951 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt


KalPa () on kuopiolainen Liigassa pelaava jääkiekkoseura. KalPan kotiareena on Niiralan Monttu.
Seuran edustus- ja A-juniorijoukkue toimivat KalPa Hockey Oy -osakeyhtiön alaisuudessa, jonka suurimmat omistajat ovat seuran kasvatit Sami Kapanen ja Kimmo Timonen, sekä NHL-pelaaja Scott Hartnell. Muusta junioritoiminnasta vastaa Juniori-KalPa ry,[1] joka valittiin tammikuussa 2009 Suomen urheilugaalassa maan parhaaksi urheiluseuraksi.[2]
Historia

Seuran perustaminen ja alkutaival
Vuonna 1929 yleisseura Sortavalan Virityksen palloilijajäsenet perustivat Sortavalan Palloseuran (SPS), tätä pidetään KalPan perustamisajankohtana. Vuonna 1930 SPS:n rinnalle perustettiin Sortavalan Palloilijat (SP). Seurojen lajivalikoimaan kuuluivat muun muassa pesäpallo, jääpallo, jalkapallo ja jääkiekko. Jatkosodan jälkeen Sortavala luovutettiin Neuvostoliitolle ja urheiluseurat päätyivät evakkoon Kuopioon. Vuonna 1945 Sortavalan Palloseura ja Sortavalan Palloilijat yhdistyivät Sortavalan Palloseuraksi ja seuraavana vuonna otettiin käyttöön nykyinen nimi Kalevan Pallo (KalPa).[3] Muita nimiehdotuksia olivat ainakin Puna-Mustat, Susihukat ja Vaeltajat.[4] Seuran viralliseksi urheilulajiksi vakiintui jääkiekko.  Jalkapallo loppui KalPassa 1974, jolloin seura myös erosi Palloliitosta.
Vuonna 1956 kuopiolaisseura KuPS luopui jääkiekosta taloudellisista syistä, ja 1950-luvun alussa sen sisarseuraksi siirtynyt KalPa peri siltä sarjapaikan Suomen sarjaan, varusteet, pelaajat (muun muassa Juhani Wahlsten, Mauno Repo, Ossi Hyppönen ja pelaajauransa jälkeen erotuomarina toiminut maalivahti Raimo Sepponen) sekä pienehkön alkupääoman. KalPasta ja kolmatta kauttaan pelaava Kuopion Työväen Kiekkoilijat (KTK) ovat Kuopion ainoat jääkiekkoseurat.[3].
Vuonna 1957 KalPa nousi ensimmäisen kerran mestaruussarjaan, jossa se pelasi viiden vuoden sisällä kolme kautta: 1957–1958, 1958–1959 ja 1961–1962. Ensimmäisellä kaudellaan joukkue sijoittui omassa lohkossaan kolmanneksi. Sen ykkösketju, "Pyörremyrskyketjuksi" nimetty Ossi Hyppönen – Lauri Helen – Juhani Wahlsten, oli kausina 1957–1958 ja 1958–1959 sarjan tehokkaimpia ketjuja. Hyppönen voitti molempina kausina mestaruussarjan maalikuninkuuden. Kauden 1958–1959 päätteeksi KalPa putosi mestaruussarjasta, koska sillä oli karsinnoissa huonompi maaliero kuin sarjaan nousseilla HJK:lla ja HPK:lla.  Kahden vuoden päästä joukkue palasi pääsarjaan, mutta joukkue sai vain yhden pisteen 18 ottelussa ja putosi sarjasta.
KalPa pelasi läpi 1960- ja 1970-luvun Maakunta- ja Suomen sarjassa. Vuonna 1975 seura nousi II-divisioonaan saatuaan edellisenä syksynä tekojään kotikentälleen Niiralaan. Jäähalli valmistui vuonna 1979. Reino Ruotsalaisen valmennuksessa KalPa nousi I-divisioonaan keväällä 1982. Ensimmäisen kauden finaaleissa Matti Keinosen valmentama ja Veli-Pekka Ketolan pelaajana vahvistama KalPa hävisi Joensuun Jokipojille. Seuraavalla kaudella päävalmentajana oli Esko Nokelainen, ja pelaajistoon hankittiin seuraavina kausina muun muassa maalivahti Jari Paavola, maajoukkueessakin pelannut Jouni Rinne ja kanadalainen keskushyökkääjä Wayne Thompson. Kaudella 1985–1986 KalPa teki I-divisioonassa 276 maalia 44 ottelussa, voitti otteluistaan 37 ja rikkoi runkosarjan piste-ennätyksen kerättyään 75 pistettä. Wayne Thompson jäi pisteen päähän Henry Salevan I-divisioonan piste-ennätyksestä tehtyään 103 (58+45) pistettä. Jouni Rinne oli pistepörssin kakkonen. Joukkue nousi SM-liigaan.
1986–1999: 13 SM-liigakautta ja SM-hopea
Ensimmäisellä SM-liigakaudellaan 1986–1987 KalPa sijoittui kymmenen joukkueen sarjassa yhdeksänneksi. Sen miehistöön kuului kolme ulkomaalaispelaajaa: Wayne Thompson, Brent Sapergia ja Roberto Lavoie. Sapergian tehdessä 33 pelissä 25+13 hän rikkoi Lalli Partisen nimissä olleen yhden kauden jäähyminuuttiennätyksen ja sai kulttipelaajan maineen. Seura joutui vaikeuksiin hänen villin yksityiselämänsä takia. Ehkä kuuluisin tapaus oli valtakunnan lehdistössä otsikkoihin noussut Sapergian ja Jari Rättyän kapakkatappelu heidän kimppuunsa käyneen miehen kanssa. Sapergian aggressiivisesta pelityylistä kertoi se, että KalPalle tuli muilta seuroilta paljon huomautuksia ja pahimmillaan heitä kehotettiin antamaan hänelle maastakarkoitus. Thompson oli SM-liigan parhaita pelaajia ja teki 52 (22+30) pistettä. Lavoie teki 26 maalia mutta silmävamman vuoksi pelasi vain 33 ottelua. Jouni Rinne oli KalPan kolmanneksi paras pistemies tehoin 19+27. SM-liigakarsinnoissa KalPa säilytti liigapaikkansa. Kauden kotiottelujen katsojamäärä oli keskimäärin 4903 henkeä ottelua kohden. Seuraavalla kaudella 1987–1988 pelasi edelliskauden ulkomaalaisvahvistusten tilalla neljä uutta kanadalaishankintaa, joista Wayne Groulx ja Pierre Rioux olivat merkittävä apu joukkueelle. Jouni Rinne teki kauden aikana 52 (26+26) pistettä, ja nuorista pelaajista Jari  Pulliainen löi itsensä läpi maalintekijänä. Joukkueen pelaajahankintoja olivat muun muassa Ässistä tullut Jari Härkälä ja joukkueen kapteeniksi nostettu, TPS:stä tullut Petteri Lehto. Päävalmentaja Esko Nokelainen lähti seurasta kesken kauden ja hänen tilalleen tuli kauden loppupuolella Juha Junno. KalPa sijoittui kahdeksanneksi ja vältti liigakarsinnat.
Kaudeksi 1988–1989 KalPa hankki pelaajistoon muun muassa AHL:stä palanneen Wayne Thompsonin, NHL:ssä 137 ottelua pelanneen Dave Donnellyn sekä tehokkaaksi puolustajapariksi osoittautuneet Erik Hämäläisen ja Juha Tuohimaan. Hämäläinen oli 270000 markan hinnalla SM-liigan vuoden kallein pelaajahankinta. Juha Junnon apuvalmentajaksi tuli Hannu Kapanen. KalPa sijoittui runkosarjassa viidenneksi ja pääsi ensimmäistä kertaa SM-liigan pudotuspeleihin. Puolivälierissä Tappara oli parempi otteluvoitoin 2–0. KalPan paras pistemies Jouni Rinne teki seuran syöttöennätyksen 42, ja Wayne Thompson oli joukkueen paras maalintekijä 26 maalilla.
Kaudeksi 1989–1990 KalPa hankki Tšekkoslovakiasta puolustaja Peter Slaninan ja keskushyökkääjä Dárius Rusnákin. He olivat SM-liigan historian ensimmäiset tšekkoslovakialaiset pelaajat. Rusnák teki KalPa:n seuraennätyksen 29 tehdyllä maalilla ja sijoittui liigan maalintekijätilastossa kolmanneksi. Muita tulokkaita olivat laitahyökkääjä Juha Jokiharju ja aiemmin II-divisioonassa seurassa pelannut Hannu Oksanen. KalPa teki runkosarjan 44 ottelussa 205 maalia, toiseksi eniten koko sarjassa, ja sijoittui kuudenneksi. Pudotuspeleissä KalPa voitti runkosarjassa kolmanneksi sijoittuneen Helsingin IFK:n ja pääsi välieriin TPS:ää vastaan. TPS voitti välierät otteluvoitoin 3–0, ja pronssiottelussa KalPa hävisi Tapparalle maalein 5–3. SM-liigan puolustajien pistepörssin 45 pisteellä (17 maalia + 28 syöttöä) voittanut Juha Tuohimaa valittiin liigan kakkostähdistökentälliseen.
Kaudella 1990–1991 KalPa sijoittui runkosarjassa toiseksi. Pelaajien loukkaantumisten myötä saivat peliaikaa muun muassa omat A-juniorit Sami Kapanen ja Marko Tuomainen. Dárius Rusnák teki seuran yhden kauden piste-ennätyksen 60 pistettä (22 maalia + 38 syöttöä) ja sijoittui pistepörssissä viidenneksi. Välierissä KalPa voitti JyP HT:n otteluvoitoin 3–0 ja varmisti seurahistoriansa ensimmäisen SM-mitalin. Loppuotteluissa KalPa:n vastustaja oli runkosarjan voittanut TPS, joka voitti ensimmäisen ottelun maalein 5–1. Kaksi seuraavaa ottelua TPS voitti maalein 4–3. Kuopiossa pelatun neljännen ottelun KalPa voitti maalein 6–2, mutta TPS vei mestaruuden voitettuaan viidennen ottelun Turussa maalein 7–2. Jari Pulliainen oli pudotuspelien kolmanneksi tehokkain pelaaja (6+4) ja voitti pudotuspelien maalikuninkuuden yhdessä TPS:n Jari Hirsimäen kanssa. Juha Jokiharju kokosi tehopsiteet 4+5. Puolustaja Peter Slanina valittiin sarjan kakkostähdistökentälliseen, KalPan joukkue voitti SM-Liigan Fair play -palkinnon ja päävalmentaja Juha Junno voitti parhaalle valmentajalle myönnettävän Lynces Academic -palkinnon.
Seuraavalla kaudella 1991–1992 KalPaa vahvistivat TPS:stä tullut Pekka Tirkkonen ja NHL:ssä vähälle peliajalle jäänyt Jarmo Kekäläinen, jota mainostettiin KalPan kaikkien aikojen kalleimpana suomalaispelaajahankintana. Joukkue sijoittui runkosarjassa seitsemänneksi ja kahden pisteen päähän viimeisestä pudotuspeleihin selvinneestä joukkueesta. Juha Jokiharju pelasi viimeisen kautensa KalPassa ja teki 44 ottelussa 48 (18 maalia + 30 syöttöä) pistettä. Hänet palkittiin SM-liigan Sisu-pelaaja-palkinnolla. Myös viimeistä kauttaan KalPa:ssa pelannut Erik Hämäläinen toimi kapteenina. Juha Tuohimaa oli tosen kerran urallaan sarjan tehokkain puolustaja 35 (16+19) pisteellä. Kimmo Timonen debytoi pääsarjatasolla ja Sami Kapanen teki 25 (15+10) pistettä. Edelliskauden kakkosmaalivahti Pasi Kuivalainen nousi ykkösmaalivahdiksi. Vuodesta 1959 lähtien toiminut ja KalPan alaisuudessa pelannut jääkiekkojoukkue Kuopion Kiekkokilpi lopetti toimintansa.
Kaudella 1992–1993 KalPan paras pistemies oli uusi hankinta Marko Jantunen (21 maalia + 27 syöttöä). Muita hankintoja olivat puolustaja Vesa Salo ja Ruotsista tullut joukkueen tuleva kapteeni Arto Sirviö. Apulaisvalmentajaksi valittiin entinen kapteeni Jari Härkälä. Joukkue sijoittui 12 joukkueen sarjassa kymmenenneksi, ja taloudellinen tilannekin oli huono. Toukokuussa 1993 KalPa teki konkurssin mutta sai sen jälkeenkin poikkeuksellisesti jatkaa SM-liigassa. Seuran uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin päävalmentaja Juha Junno.
Kaudeksi 1993–1994 päävalmentajaksi tuli Hannu Kapanen, jonka poika Sami Kapanen oli liigan kolmanneksi paras pistemies tehoin 23+32 ja sai paikan liigan tähdistökentälliseen. KalPan tehokkaimmassa kentällisessä pelasivat Kapasen lisäksi keskushyökkääjä Pekka Tirkkonen, laitahyökkääjä Janne Kekäläinen sekä puolustajat Vesa Salo ja Kimmo Timonen. Neljästä venäläisvahvistuksesta ainoastaan Dmitri Zinin vakiinnutti paikkansa varsinaisessa kokoonpanossa. Kapasen lisäksi maalivahti Pasi Kuivalainen kuului vuoden 1994 olympiapronssimitali- ja MM-hopeamitalijoukkueisiin. KalPan uuden hallituksen ensimmäinen tilikausi oli satojatuhansia markkoja tappion puolella. Joukkue sijoittui SM-liigan runkosarjassa kymmenenneksi.
Kauteen 1994–1995 lähdettiin ulkomaalaisen valmentajan, venäläisen Anatoli Bogdanovin johdolla. Seuran uudeksi päätukijaksi Postin tilalle tuli Atria, ja pelipaitojen väritys vaihtui keltamustasta valkoviherpunaiseen. Jari Pulliainen palasi seuraan. NHL:ssä alkoi 100 päivää kestänyt työsulku, mutta kalliiden vakuutusmaksujen vuoksi KalPa ei hankkinut NHL-vahhvistuksia, ainoana liigajoukkueena Porin Ässien lisäksi. Uusia hankintoja olivat alemmista sarjoista tulleet Petri Matikainen, Kai Rautio ja Jarno Kultanen sekä MM-kultamitalisti Konstantin Astrahantsev ja tšekki Petr Kořínek. KalPa sijoittui runkosarjassa kahdeksanneksi päästen viimeisenä joukkueena mukaan pudotuspeleihin mutta hävisi puolivälierissä Jokereille suoraan kolmessa ottelussa. Taloudellisesti kausi oli 250000 markkaa voitollinen ja katsojamääräkeskiarvo kotiotteluissa nousi edelliskauteen verrattuna yli viidelläsadalla. KalPa:n paras pistemies Petr Kořínek oli runkossarjan kahdeksanneksi tehokkain pelaaja 48 (14 maalia + 34 syöttöä) pisteellään ja myös pudotuspeleissä joukkueen tehokkain pelaaja. Nuorista pelaajista Tommi Miettinen ja Jussi Tarvainen tekivät läpimurron. Jari Pulliainen oli lopettaessaan seurahistorian maalipörssissä toinen 81 SM-liigamaalillaan. KalPan naisten joukkue saavutti SM-pronssia. Keväällä Ruotsissa pelatuissa miesten MM-kisoissa Suomen maajoukkue voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa, ja joukkueessa pelasi kaksi entistä KalPa-pelaajaa Erik Hämäläinen ja Sami Kapanen.
Kaudella 1995–1996 KalPassa herätti huomiota 14 runkosarjaottelua pelannut entinen NHL-pelaaja Reijo Ruotsalainen. Kauden aikana KalPa otti seurahistoriansa suurimman vierasvoiton kukistaessaan 12. lokakuuta Helsingissä HIFK:n maalein 1–10. A-nuorista nostettiin joukkueeseen hyökkääjä Olli Jokinen. Tammikuussa valmentaja Anatoli Bogdanov sai potkut ja hänen tilalleen tuli Pekka Hämäläinen. Joukkue sijoittui sarjassa viimeistä edelliseksi, ja nuorista lupauksista Jokinen siirtyi HIFK:hon. KalPan C-nuoret voittivat ikäluokassaan Suomen-mestaruuden, mikä oli seuran ensimmäinen SM-kulta kaikki ikäluokat huomioon ottaen. Joukkueessa pelasivat muun muassa Samuli Suhonen, Mikko Jokela ja Jukka Voutilainen. A-nuoret saavuttivat SM-hopeaa ja naisten joukkue jälleen SM-pronssia.
Kolmella seuraavalla kaudella (1996–1997, 1997–1998 ja 1998–1999) KalPa oli SM-liigan huonoin joukkue: Se sijoittui runkosarjassa viimeiseksi ja teki kahdella jälkimmäisellä kaudella keskimäärin alle kaksi maalia ottelua kohden. Päävalmentajana toimivat muun muassa seuran entiset pelaajat Jari Härkälä ja Jouni Rinne. Talouspuolella seura kärsi miljoonien markkojen tappioita. Joukkueen logo vaihdettiin punaisesta kilpikuvasta suteen.
Lokakuussa 1996 toimitusjohtaja Juha Junno siirtyi Oulun Kärppiin ja hänen tilalleen tuli Risto Kerminen. Päävalmentaja Pekka Hämäläinen sai potkut ja hänen tilalleen palkattiin Jari Härkälä. Liigakarsinnoissa KalPa kohtasi Järvenpään Haukat ja Oulun Kärpät säilyttäen liigapaikkansa. Kauden jälkeen maalivahti Pasi Kuivalainen, paras pistemies Jussi Tarvainen ja toinen tehohyökkääjä Marko Ojanen lähtivät seurasta. Ulkomaalaisvahvistuksista Aleksandr Tšerbajev keräsi 113 jäähyminuuttia, ja puolustaja Dmitri Filimonov sai rattijuopumussyytteen ja jätti seuran. Joulukuun 7. päivänä KalPa jäädytti Jouni Rinteen pelinumeron 27. Seuran B-juniorit saavuttivat SM-hopeaa.
Kaudella 1997–1998 KalPa pelasi jälleen keltamustissa väreissä mutta vailla päätukijaa. Kauden aikana joukkue pelasi 13 peräkkäistä tappio-ottelua. Paras pistemies Aleksander Kuzminski keräsi vain 27 (11+16) pistettä. Karsinnoissa joukkue kohtasi Pelicansin ja Kärpät säilyttäen edelleen paikkansa liigassa. Kaudeksi 1998–1999 Pekka Tirkkosen palasi joukkueeseen ja valittiin kapteeniksi. Hän oli seuran paras pistemies 29 (9+20) pisteellä. Karsintasarjassa KalPa hävisi Pelicansille ja putosi liigasta. Seuran uudeksi toimitusjohtajaksi tuli Antti Eskelisen korvannut Kari Paldanius.
2000-luku: Pohjalta SM-pronssille
Pudottuaan sarjasta KalPa panosti joukkueeseen ja pestasi uudeksi valmentajaksi Jukka Jalosen. Kovat satsaukset tulevaa I-divisoonakautta varten olivat liikaa seuran taloudelle ja tuloksena oli seuran historian toinen konkurssi. Näin ollen KalPa putosi sarjaa alemmaksi Suomi-sarjaan. Uudeksi valmentajaksi valittiin entinen naisten joukkueen valmentaja Esa Torvinen.
Seuran otti haltuunsa yksityinen yritys. Joukkueen susilogo vaihtui kilpilogoon. Ensimmäisenä vuonna satsattiin enemmän A-nuorten joukkueeseen, jonka haluttiin säilyvän ikäluokkansa SM-sarjassa. Seuraavana vuonna valmentajiksi tulivat entinen KalPa-pelaaja Jukka Oksanen ja Anatoli Bogdanovin apuvalmentajana toiminut Jukka Korkiakoski. Keväällä 2001 seura voitti Suomi-sarjan mestaruuden ja nousi Mestikseen. Ensimmäisellä Mestis-kaudellaan joukkue saavutti pronssia. Seuraavalla kaudella 2002–2003 joukkue sijoittui runkosarjassa neljänneksi mutta hävisi pudotuspelien puolivälierissä Vaasan Sportille.
KalPan uusiksi omistajiksi tulivat omat kasvatit Kimmo Timonen, Sami Kapanen ja Pasi Kuivalainen, joista Kuivalainen liittyi seuraan myös pelaajana. Kapanen osti osakkeista 50,5 prosenttia. Entinen Oulun Kärppien juniorivalmentaja Mika Pieniniemi tuli valmentajaksi. Kauden 2003–2004 uusia pelaajia olivat myös SaiPan A-junioreissa Suomen mestaruuden voittanut Ville Hämäläinen sekä Kenigin veljekset Kasper ja Max. Runkosarjassa KalPa sijoittui toiseksi. Paras pistemies oli Ville Hämäläinen 46 (21+25) pisteellä ja Samuli Suhonen oli Mestiksen paras puolustaja 42 (11+31) pisteellä. Pudotuspeleissä KalPa voitti Kirkkonummen Salamat ja Kokkolan Hermeksen ja finaaleissa Jukurit voitoin 3–2 viimeisen ottelun päätyttyä jatkoajalla. Neljättä finaalipeliä seurasi Mestiksen ennätysyleisö 4728 ihmistä. KalPan Sami Salonen oli pudotuspelien tehokkain pelaaja 20 (13+7) pisteellä.
NHL-kausi 2004–2005 peruuntui työsulun vuoksi. KalPa hankki NHL:stä vahvistuksiksi Sami Kapasen ja Kimmo Timosen sekä jälkimmäisen seuratoverin Adam Hallin, joiden myötä se voitti Mestiksen mestaruuden. KalPan Tomi Mustonen voitti Mestiksen pistepörssin 61 (23+38) pisteellä ja oli Hallin kanssa eniten maaleja tehnyt pelaaja. KalPa voitti 36 pelaamistaan 44 ottelusta. Pudotuspeleissä KalPa ei hävinnyt otteluakaan eikä päästänyt finaaleissa Vaasan Sportia vastaan maaliakaan. Kauden jälkeen Pasi Kuivalainen lopetti pelaajauransa ja siirtyi KalPa:n markkinointipäälliköksi. KalPa nostettiin takaisin SM-liigaan sen täytettyä sarjanousuun vaadittavat kriteerit ja liigan haluttua nostaa joukkuemääräänsä parilliseen lukuun (13:sta 14:ään).
Kaudella 2005–2006 KalPa jäi SM-liigassa viimeiseksi.  Se voitti 56 ottelusta kuusi varsinaisella peliajalla sekä viisi jatkoajalla tai voittomaalikilpailussa. Liigakarsintaa ei tuolloin pelattu, joten KalPa säilytti liigapaikkansa. Joukkueen paras pistemies oli tšekki Tomáš Kůrka 34 (23+11) pisteellä. Puolustaja Kyle Rossiter teki seuran yhden kauden jäähyennätyksen 187 minuuttia. KalPa jäädytti maalivahti Pasi Kuivalaisen pelinumeron 1 tammikuussa 2006. Maaliskuussa 2006 KalPan kotipeleissä 30 vuotta kuuluttajana toiminut Kari Myllys kuoli sairauskohtaukseen. Hänen korvaajakseen tuli Tapani Miettinen.
Kaudella 2006–2007 valmentaja Mika Pieniniemi sai potkut ja tilalle tuli A-nuorten joukkuetta valmentanut Pekka Virta. Kapteenina toimi koko SM-liigan historian ensimmäisenä ulkomaalaiskapteenina Martin Sonnenberg. KalPa pelasi kauden päätteeksi liigakarsinnoissa Mikkelin Jukureita vastaan ja säilytti liigapaikkansa voitettuaan vaadittavat neljä ottelua. Toimitusjohtaja Arto Sirviö lähti seurasta kauden jälkeen ja tilalle tuli 12 vuotta Nokiassa työskennellyt Jukka Pennanen. Organisaatiouudistusten myötä urheilutoimenjohtajaksi valittiin Janne Kekäläinen.
Kausi 2007–2008, ensimmäinen täysi kausi Pekka Virran valmennuksessa, päättyi runkosarjan 13. sijaan. Tuomas Kiiskinen oli joukkueen paras pistemies tehoipistein 12+26. Tehokas hyökkääjä Jani Tuppurainen lähti loppukaudesta Ruotsin Elitserienissä pelaavaan Färjestadiin. KalPa:n A-nuoret voittivat ensimmäisen Suomen-mestaruutensa. Ratkaiseva viides ottelu käytiin loppuunmyydyssä Niiralan montussa, ja katsojia oli 5004, mikä oli juniorisarjojen kaikkien aikojen katsojaennätys Suomessa. KalPa:n A-nuoret voittivat ratkaisuottelussa Ässät maalein 4–1. Joukkueen luottopelaajia olivat muun muassa Teemu Hartikainen, Mika Järvinen, Tommi Jokinen, Aatu Hämäläinen, Mikko Kukkonen, Joonas Riekkinen ja Iiro Pakarinen. Aiemmin KalPa oli yltänyt A-nuorissa SM-hopealle vuonna 1996, jolloin se hävisi finaalin Jokereille ja KalPa:n tärkein pelaaja oli Olli Jokinen. [5]. Sitä ennen A-nuoret voittivat vuonna 1959 pronssia ja KuPS:in A-nuoret voittivat Suomen mestaruuden vuonna 1955, jolloin joukkueen tärkeimmät pelaajat olivat Juhani Wahlsten ja Ossi Hyppönen.
Sami Kapanen palasi NHL:stä SM-liigaan ja KalPaan kaudeksi 2008–2009. Hänet valittiin joukkueen kapteeniksi ja hän toimi samalla seuran hallituksen puheenjohtajana. Samin pikkuveli Kimmo Kapanen oli lopettanut uransa ja siirtyi joukkueen maalivahtivalmentajaksi. Veljesten isä Hannu Kapanen toimi myös seurajohdossa. Pelaajahankintoja olivat muun muassa Kalle Sahlstedt ja paluumuuttaja, Kimmo Timosen pikkuveli Jussi. Edelliskaudella joukkueeseen tullut maailmanmestari Mika Strömberg solmi jatkosopimuksen. Jukka Pennasen tilalle toimitusjohtajaksi tullut, vuodesta 1986 lähtien seurajohdossa työskennellyt Kari Penttilä teki töitä ilman palkkaa. Hän oli ollut mukana selvittämässä KalPa:n kahden konkurssin jälkiä ja maksoi joitakin velkoja oman yrityksensä rahoilla. Kauden 2008–2009 runkosarjassa KalPa sijoittui kuudenneksi ja pääsi ensimmäistä kertaa neljääntoista vuoteen liigan pudotuspeleihin. Joukkue oli keski-iältään liigan nuorin. Kokeneempia uusia pelaajia oli kesken kauden seuraan tullut SM-liigan kaikkien aikojen jäähytilaston kärkinimiin kuuluva Toni Mäkiaho. Puolivälierissä KalPa pudotti jatkosta HPK:n:n. Välierissä tuleva Suomen mestari JYP oli parempi otteluvoitoin 4–1. Pronssiottelussa KalPa voitti vieraissa Espoo Bluesin maalein 2–1 saavuttaen historiansa toisen mitalin. Voittomaalin teki Mäkiaho. Kauden päätteeksi Teemu Hartikainen palkittiin vuoden tulokkaana. Sami Kapanen valittiin vuoden herrasmiespelaajaksi ja SM-liigan tähdistökentälliseen. Hän oli myös joukkueen tehokkain pelaaja kerättyään runkosarjassa 44 (20+24) tehopistettä.
2010-luku: Ensimmäinen runkosarjavoitto, jumbosija ja toinen hopeamitali
Kaudella 2009–2010 KalPa sijoittui runkosarjassa toiseksi ja keräsi ensi kertaa kauden aikana yli 100 pistettä (109). Voittoprosentti oli seurahistorian paras (67,2%). Seuran 80-vuotisen historian kunniaksi pelipaidan punainen kilpilogo vaihtui alkuperäiseen mustaan kilpilogoon. Puolustaja Adam Masuhr rikkoi puolustajien ylivoimamaalien SM-liigaennätyksen (15). Pudotuspeleissä KalPa voitti puolivälierissä Tapparan mutta hävisi välierissä HPK:lle voitoin 4–2 . Pronssipelissä KalPa hävisi JYPille maalein 4–0. KalPan kapteeni Sami Kapanen valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen, ja kauden päätteeksi hän lopetti pelaajauransa ja siirtyi toimitusjohtajan tehtäviin. Uudeksi kapteeniksi valittiin Tommi Miettinen. Uransa lopettivat myös Mika Strömberg ja Kalle Sahlstedt. Pelaajista Teemu Hartikainen lähti seuraavaksi kaudeksi NHL-seura Edmonton Oilersiin.

Kaudella 2010–2011 KalPa sijoittui SM-liigan runkosarjassa viidenneksi 98 pisteellä. Joukkueen paras pistemies Sakari Salminen sijoittui sarjan pistepörssissä kymmenenneksi 45 (12+33) pisteellä. Paras maalintekijä oli Kalle Kerman (17 maalia), jolta jäi loukkaantumisen vuoksi pelaamatta yli 20 ottelua. Toista kautta seurassa pelannut Ari Ahonen oli SM-liigan toiseksi eniten otteluita voittanut maalivahti. KalPa pelasi ennätyksellisen, edellisenä kautena alkaneen kymmenen peräkkäisen jatkoaikavoiton putken. Pudotuspeleissä KalPa hävisi Lukolle otteluvoitoin 4–3. Viidennessä ottelussa jäähyminuutteja jaettiin yhteensä 237 minuuttia, joka on SM-liigan pudotuspelien jäähyennätys.
Kesällä 2011 KalPa:n päävalmentajaksi tuli A-nuorten joukkuetta valmentanut Tuomas Tuokkola. Uusia pelaajahankintoja olivat muun muassa Ässien entinen kapteeni Matti Kuparinen, JyP:stä tullut oma kasvatti Jasse Ikonen, Hannu Toivosen pikkuveli Juha Toivonen sekä Jukka Hentunen. Myös toimitusjohtaja Sami Kapanen palasi KalPan pelaajistoon ja joukkueen kapteeniksi. Kimmo Kapanen vaihtoi urheilutoimenjohtajan paikkansa toimitusjohtajan tehtäviin. Ennen liigakauden alkua joukkue pelasi kansainvälisessä European Trophyssa. Kahdeksasta ottelusta se voitti kolme varsinaisella peliajalla, hävisi kaksi varsinaisella peliajalla ja hävisi kolme voittomaalikilpailussa. Näin se ei selviytynyt lopputurnaukseen. Joukkueen kotihallin yleisökapasiteettia pienennettiin 220:llä paloturvallisuussyiden vuoksi.
Kauden 2011–2012 toisessa ottelussa Tapparaa vastaan Tuomas Kiiskinen ohitti KalPan syöttötilastoissa Jouni Rinteen ja nousi ykköseksi. Myöhemmin samalla kaudella hän ohitti Rinteen kaikkien aikojen pistepörssissä. Sami Kapanen taasen ohitti Rinteen kaikkien aikojen maalintekijätilastossa. Kiiskinen, Matti Kuparinen ja Sakari Salminen muodostivat joukkueen tehokkaimman ketjun. Maaottelutauolla ykkösmaalivahti Ari Ahonen siirtyi KHL-liigassa pelaavaan Metallurg Magnitogorskiin, mistä KalPa sai korvausta noin 500000 euroa. Tilalle tuli NHL-joukkue New York Islandersin kokoonpanon ulkopuolelle jäänyt Mikko Koskinen. KalPa voitti SM-liigan runkosarjan ensimmäisen kerran historiansa aikana. Seuran uusi piste-ennätys oli 115 pistettä. Tuomas Kiiskinen ja Sakari Salminen keräsivät 47 tehopistettä. Puolivälierissä KalPa kohtasi Espoon Bluesin ja johti sarjaa jo otteluvoitoin 3–0, mutta Blues voitti seuraavat neljä ottelua ja nousi liigahistorian ensimmäisenä joukkueena 0–3-tappioasemasta 4–3-voittoon. KalPan pelaajista Tuomas Kiiskinen pelasi MM-kisoissa. Päävalmentaja Tuomas Tuokkola sai potkut, ja hänen tilalleen tuli apulaisvalmentajan paikalta Jari Laukkanen.
Kaudella 2012–2013 KalPan kotiareenan nimi muutettiin markkinointisyistä Trust Kapital Areenaksi. Vanha tuttu nimi "Niiralan Monttu" säilyi kuitenkin hallin toisena nimenä. Yleisökapasiteettia nostettiin 60 paikalla. KalPa hankki muualle lähteneiden Tommi Jokisen, Jaakko Rissasen, Iiro Pakarisen ja KHL-seura Donbass Donetskiin siirtyneen Tuomas Kiiskisen tilalle muun muassa Artturi Lehkosen, Janne Kolehmaisen, Pauli Levokarin, Antti Kerälän, Antti Halosen ja seuran oman kasvatin Jukka Voutilaisen. Matti Kuparinen jätti seuran kesken kauden ja siirtyi KHL-seura Avangard Omskiin. NHL:n työsulun ansiosta KalPa sai lokakuussa riveihinsä Nashville Predatorsista Craig Smithin, joka seuraennätystä sivuten teki 6–2-voitto-ottelussa Tapparaa vastaan neljä (2+2) tehopistettä. Smithin lähdettyä tilalle tuli New York Rangersissa pelannut Derek Stepan, joka jätti joukkueen joulukuussa. Tulokas Artturi Lehkonen joutui Jokereiden Jarkko Ruudun taklaamana kolmen viikon sairauslomalle ja tapauksesta tehtiin lastensuojeluilmoitus sekä herätettiin keskustelua pelin fyysisyyden rajoista. Kauden aikana Samin poika Kasperi Kapanen teki debyyttinsä SM-liigassa ja muodosti isänsä kanssa liigahistorian ensimmäisen isä-poika-ketjukaksikon.

KalPa sijoittui runkosarjassa viidenneksi 97 pisteellä. Joukkueen paras pistemies oli Sakari Salminen 55 (26+29) pisteellä. Puolivälierissä KalPa hävisi Porin Ässille voitoin 4–1. Sakari Salminen palkittiin suorituksistaan Kultainen kypärä -palkinnolla ja hänet valittiin Suomen MM-joukkueeseen. KalPan kausi oli taloudellisesti tappiollinen, mikä johti muun muassa kannattajatuotteita ja ottelulippuja myyneen Sport Cafe Pelimies -myymälän lopettamiseen. Kauden jälkeen Tommi Miettinen lopetti uransa ja siirtyi seuran apuvalmentajaksi. Sakari Salminen siirtyi kolmen KalPassa pelaamansa kauden jälkeen KHL-joukkue Torpedo Nižni Novgorodiin. Kesällä pidetyssä palkintojenjakotilaisuudessa Artturi Lehkonen valittiin vuoden tulokkaaksi ja Salminen valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen. Hänet myös valittiin kauden parhaaksi pelaajaksi Kultainen kypärä -palkinnolla. Kimmo Kapanen siirtyi toimitusjohtajan paikalta takaisin urheilutoimenjohtajaksi, ja toimitusjohtajaksi tuli Toni Saksman.
Runkosarjakaudella 2013–2014 KalPa oli sarjan viimeinen keräten 51 pistettä. Loukkaantumisten vuoksi joukkueessa pelasi paljon lainapelaajia. Artturi Lehkonen, Saku Kinnunen ja Kingston Frontenacs -joukkueessa pelannut KalPa-kasvatti Henri Ikonen kuuluivat alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden voittaneeseen joukkueeseen, josta Kasperi Kapanen jäi pois harjoituksissa tulleen loukkaantumisen vuoksi. KalPan yleisömäärä laski ja jäi monessa ottelussa alle 3000:n. Joukkueelle kirjattiin kaksi uutta SM-liigaennätystä: pelasi kauden aikana 14 ottelua, joissa se ei tehnyt maaliakaan ja maalientekokeskiarvo oli kaikkien aikojen matalin (1,68). Seura piti hallussa edellistä ennätystä, joka oli kaudelta 1998-99, jolloin se putosi SM-liigasta. Joukkueen tehottomuudesta kertoi myös se, että seuran paras pistemies oli Artturi Lehkonen 20 (7+13) pisteellä. Keväällä seura pyrki paikkaamaan taloudellisia tappioitaan myymällä useita pelaajiaan. Helmikuussa seura erotti päävalmentaja Jari Laukkasen, jonka tilalle tuli seuran A-junioreiden päävalmentaja Anssi Laine. Runkosarjan viimeisessä ottelussa Tapparaa vastaan koettiin historiallinen hetki, sillä se oli samalla Sami Kapasen uran viimeinen peli. Hän oli maininnut ennen kauden alkua, että kausi oli hänen pelaajauransa viimeinen. Junioripuolella koettiin onnistumista, sillä B-juniorit voittivat kautensa päätteeksi pronssimitalit voitettuaan Tampereen Ilveksen 4–3 jatkoajalla. Voittomaalin teki Kasperi Kapanen. Mitali oli ensimmäinen sitten vuoden 2008 A-junioreiden mestaruuden jälkeen. Tapparaan lainasopimuksella mennyt kapteeni Jukka Voutilainen voitti SM-hopeaa joukkueessa ja tuli takaisin KalPaan. Joukkue julkisti maaliskuussa uudeksi päävalmentajaksi tutun Pekka Virran ja hankki pelaajamarkkinoilta omat kasvatit Mikko Jokelan, Eero Kilpeläisen, Jaakko Rissasen ja Toni Hyvärisen. Muita kevään pelaajahankintoja olivat Ässistä Virran mukana tullut Sami Mutanen, pronssia Lukossa voittanut Janne Keränen ja Mestiksen tähtipelaaja Mikael Ruohomaa. Kun KalPan kasvatti Iiro Pakarinen siirtyi 2014 NHL-seura Edmonton Oilersiin, se sai korvauksena 52000 €. Pakarinen oli siirtoaikana Helsingin IFK:n riveissä, joka sai 240000 dollarin siirtosummasta 70%. Korvausjakauma johtuu siitä, sillä eurooppalaispelaajan kolmen viimeisimmän vuoden seurat saavat osuudet 40–30–30 -jakaumalla. Jokavuotisessa NHL-varaustilaisuudessa Kasperi Kapasesta tuli korkeimmin varattu KalPassa pelannut pelaaja, kun Pittsburgh Penguins varasi hänet ensimmäisellä kierroksella ja  22. vuorolla. Myös ensimmäisen kauden pelannut puolustaja Joonas Lyytinen sai NHL-varauksen, kun Nashville Predators varasi hänet.
Runkosarjakaudella 2014–2015 KalPa yllätti pelaamalla niin hyvin, että sijoittui ensimmäisen kymmenen pelatun pelin jälkeen sarjan toiseksi. Erityisesti takaisin tullut kasvatti Eero Kilpeläinen, toimintansa lopettaneesta KHL-seura Lev Prahasta tulleet uudet hankinnat Michal Birner ja Tomas Kubalik sekä Tapparasta takaisin tullut Jukka Voutilainen olivat vastasivat joukkueen menestyksestä. Samalla korostettiin sitä, kuinka takaisin tullut Pekka Virta sai joukkueen toimimaan saaden sen pelaamaan kiekollista peliä, jota nähtiin viimeksi hänen aikaisemman KalPa-pestin aikana. Tämä oli se yksi vaikuttava tekijä, josta joukkue tuli aikoinaan tunnetuksi. Joukkue sai lokakuussa toivotun vahvistuksen, kun seuran oma kasvatti, huippulupaus Kasperi Kapanen ei mahtunut NHL-seura Pittsburgh Penguinsin kokoonpanoon ja palasi loppukaudeksi pelaamaan kasvattajaseurassa: seura oli ehdottanut, että kausi KalPassa valmistaisi häntä paremmin NHL:n haasteisiin. Tomas Kubalikin sopimuksessa oli ehto, joka salli sopimuksen purkamisen Kapasen tullessa. Tätä seura ei käyttänyt, vaan piti miehen hänen osoitettuaan olevansa hyvä vahvistus. Vastuumaalivahdiksi hankittu Eero Kilpeläinen loukkaantui kesken kauden menettäen yli 20 ottelua. Seura hankki toiseksi maalivahdiksi, Samu Perhosen rinnalle, Andy Chiodon siirtorajan umpeutuessa. Hänestä tuli seurahistorian ensimmäinen ulkomaalainen maalivahti. Seuralegenda Sami Kapanen sai näkyvää tunnustusta marraskuussa, kun hänet aateloitiin 7. marraskuuta 2014 Jääkiekkoleijonaksi pelaaja-kategoriassa, yhdessä Ville Peltosen, Janne Niinimaan, Anne Haanpään ja Sari Marjamäen kanssa.
KalPa sijoittui runkosarjassa kuudenneksi ja kohtasi puolivälierissä Lukon. Lukko johti sarjaa 2–0, mutta KalPa tuli tasoihin. Kuitenkin kaksi viimeistä peliä KalPa hävisi ja Lukko eteni välieriin voitoin 4–2. Kesäkuussa tapahtui historiallinen hetki, kun KalPa-kasvatti Kimmo Timosen Chicago Blackhawks voitti Stanley Cup-mestaruuden ja näin ollen Timosesta tuli ensimmäinen KalPa-taustainen Stanley Cup-mestaruuden voittanut pelaaja. Kaudella 2015–2016 KalPa sijoittui runkosarjassa sijalle 8 ja kohtasi villi kortti-kierroksella Pelicansin. KalPa voitti ensimmäisen pelin Kuopiossa, mutta Pelicans voitti kaksi ottelua perään ja KalPan kausi päättyi villi kortti-kierrokseen. Kauden aikana seura kunnioitti omistaja Sami Kapasta jäädyttämällä hänen pelaajanumeronsa 24 Niiralan montun kattoon.

Kaudella 2016–2017 KalPa ei ollut monien urheilulehtien ja asiantuntijoiden suosikkina ja joukkoeen kausi uskottiin jo päättyvän runkosarjaan. KalPa yllätti monet ja oli runkosarjassa lopulta kolmas 112 pisteellä. Joukkueen paras pistemies oli Jaakko Rissanen tehoin 9+34. Janne Keränen oli 24 maalillaan sarjan parhaimpia maalintekijöitä. Seura teki uudelleen kunniaa omalle kasvatille, kun se jäädytti Kimmo Timosen pelinumeron 44.
KalPa sai vastaansa edellisen kauden villi kortti-kierroksen vastustajan Pelicansin. KalPa passitti Pelicansin lomalle voitoin 4–1 voitettuaan viimeisen ottelun Kuopiossa 6–0. KalPa eteni semifinaaleihin ensimmäisen kerran sitten kevään 2010. KalPa sai semifinaaleissa vastaansa JYPin. KalPa johti sarjaa 2–0, mutta JYP tasoitti voitot myöhemmin. KalPa otti heti kuskin paikan, ja sillä oli finaalipaikka katkolla kuudennessa pelissä. JYP voitti kuitenkin kuudennen ottelun 2–4, ja finaalipaikka ratkaistiin seitsemännessä pelissä Kuopiossa. KalPa voitti JYPin ratkaisevassa ottelussa 5–1 ja eteni finaaleihin ensimmäisen kerran sitten kevään 1991. KalPa sai finaaleissa vastaansa ennakkosuosikin ja edellisen kevään mestarin Tapparan. KalPa voitti kaksi ensimmäistä ottelua, mutta Tappara onnistui kääntämään sarjan edukseen ja voitti mestaruuden toista kertaa peräkkäin. KalPalle hopea oli seuran historian toinen, ja yhteensä mitaleja KalPa on saanut kolme. KalPan edellinen mitali oli keväältä 2009, jolloin KalPa voitti pronssia. Kausi 2016–2017 oli myös Pekka Virralle viimeinen kausi päävalmentajana, ja jatkaa päävalmentajauraansa Rauman Lukossa.
Kausi 2017–2018 saattoi näyttää jääkiekon seuraajille, että KalPa ei menesty tällä kaudella. KalPan omistaja Sami Kapanen siirtyi valmentamaan entistä joukkuetta pelaajauraltaan. Hyviä pelaajia lähti pois, kuten Jaakko Rissanen KHL:ään, viime kauden kapteeni Jussi Timonen
Saksan liigaan, Jesse Mankinen Pelicansiin, Jyri Junnila ja Joonas Lyytinen Kärppiin, Arttu Ilomäki ja Janne Keränen Lukkoon ja tähtimaalivahti Eero Kilpeläinen Ruotsin Örebrohon.
Kauden aloitusottelu Jukureita vastaan Mikkelissä kääntyi KalPan 3–0 voittoon. 12 ensimmäisestä ottelusta KalPa voitti kolme ottelua. Loukkaantumisetkin olivat osa alkukautta: Konsta Mäkinen loukkaantui jo CHL:ssä, mutta pääsi nopeasti jo pelaamaan. Pahimmat loukkaantumiset sattuivat Mikkelissä nollapelin pitänyt Niko Hoviselle sekä CHL-pistemies Kai Kantolalle. Hovisen loukkaantumisen vuoksi KalPa hankki Jokereista lainavahdin, vuoden 2012 JYPissä mestaruuden voittanut Riku Heleniuksen, joka siirtyi myöhemmin jatkamaan kauttaan hänen kasvattajaseura Ilveksessä. Champion Hockey League-kausi ei tuottanut pudotuspelipaikkaa tällä kaudella. Seuraan tullut maalivahti Niko Hovinen oli tervehtyessään huippuvireessä pelaten neljä nollapeliä kuudessa pelissä. Joukkue teki seurahistoriaa, kun se rikkoi ennätyksen voittoputkessa saaden yhdeksännen voittonsa 5. joulukuuta HPK:ta vastaan. Edellinen ennätys oli kahdeksan ottelua kausilta 1988–1989 ja 2015–2016. KalPa oli lopulta runkosarjassa kuudes. Neljännesfinaaleissa vastaan asettui Tappara, jolle KalPa taipui voitoin 4–2 ja kausi päättyi.
Kaudella 2018–2019 KalPa selvisi Spengler Cupin loppuotteluun Kanadaa vastaan.[6]
Tunnukset

Peliasu
KalPa pelaa kotipelinsä yleensä keltamustilla paidoilla, mustilla housuilla, tummanharmailla sukilla sekä mustalla kypärällä. Vierasottelut joukkue pelaa keltamustalla paidalla.   Joskus KalPa pelaa koti- ja vierasottelut mustakeltaisilla paidoilla. Kaudella 2012-2013 pelipaidoissa nähtiin pari muutosta: Kotijoukkuepaidassa hihamerkki on keltainen ja vieraspaidassa musta. Pelipaitaa koristava kuva on isompi kuin edellisessä paidassa.
Kannattajat
KalPan kannattajalauman entinen nimi oli Supporters Club, joka perustettiin vuonna 1985. Se tuli kuuluisaksi kannatushuudoista, jotka olivat rumpujen säestämiä. Vuoden 1999 konkurssin jälkeen sen toiminta loppui. Vuodesta 2005 lähtien seuran kannattajoukko on kantanut nimeä ”Musta Verkosto”, joka edeltäjänsä tavoin kannustaa joukkuetta rumpujen säestämänä.
Vuonna 2010 KalPan hävittyä JYP:ille pronssiottelussa 0–4 antoi Musta Verkosto suuren kunnianosoituksen JYPin maalivahdille Sinuhe Wallinheimolle, jolle tämä ottelu oli viimeinen. Musta Verkosto on kaudesta 2008–2009 järjestänyt ”Suuri Savolainen Kokoontuminen” -tapahtuman, johon on yleensä osallistunut satoja KalPan kannattajia. Kaudella 2008–2009 ensimmäinen SSK järjestettiin Tampereella. Seuraavalla kaudella kokoontuminen järjestettiin Espoossa ottelussa Bluesia vastaan.
Kaudella 2010–2011 ”Suuri Savolainen Kokoontuminen” järjestettiin Helsingissä IFK vastaan. Kaudella 2011–2012 kokoontuminen järjestettiin Lahdessa Pelicansia vastaan. Paikalla oli tuolloin 400 KalPan kannattajaa. Kauden 2012–13 kokoontuminen oli helmikuussa 2013, jolloin KalPa pelasi Jokereita vastaan. Paikalla tässä ottelussa oli noin 1000 KalPan kannattajaa. Kaudella 2013–2014 tapahtuma oli joulukuussa 2013, jolloin KalPa pelasi TPS:ää vastaan. Kauden 2014–2015 kokoontuminen oli Espoossa maaliskuussa, jolloin vastaan asettui Espoo Blues. Paikan päällä oli noin 300 fania.
Kaudella 2015–2016 Suuri Savolainen Kokoontuminen oli tammikuussa 2016 Helsingissä, jolloin vastaan asettui HIFK.
Muualla Suomessa asuvien KalPan kannattajien kerhon nimi on ”Susiklubiyhdistys”, jonka perustivat vuonna 1997 Etelä-Suomessa asuvat KalPan kannattajat.
Kaudella 2014–2015 17.tammikuuta 2015 KalPa – Ilves -ottelussa debytoi uusi kannattajaryhmä Veljmiehet.
Kaudella 2017-2018 Suuri Savolainen Kokoontuminen järjestettiin lokakuussa 2017 Turussa, jossa vastaan tuli TPS. TPS voitti ottelun 3-2.
Logot

KalPan alkuperäinen ja nykyinen logo (vuosina 1947–1979) ja (2009–)
KalPan vanha logo (1979–1996)
KalPan vanha susilogo (1996–1999)
KalPan aiempi logo (1999–2009)

Pelaajat
Nykyinen joukkue

Valmentajat
Päävalmentaja  Sami Kapanen
Apuvalmentaja  Marko Tuomainen
Videovalmentaja, joukkueenjohtaja  Atte Kinnunen
Maalivahtivalmentaja  Jarkko Rissanen
Kapteenit SM-liigassa

1986–1987 Tuomo Jormakka
1987–1988 Petteri Lehto
1988–1989 Jari Härkälä
1989–1990 Jari Härkälä
1990–1991 Jari Härkälä / Erik Hämäläinen
1991–1992 Erik Hämäläinen
1992–1993 Antti Tuomenoksa
1993–1994 Arto Sirviö
1994–1995 Arto Sirviö
1995–1996 Pekka Tirkkonen
1996–1997  Mika Laaksonen / Marko Ojanen
1997–1998 Jermu Pisto
1998–1999 Pekka Tirkkonen

2005–2006 Samuli Suhonen
2006–2007 Martin Sonnenberg
2007–2008 Jarkko Kauvosaari
2008–2009 Sami Kapanen
2009–2010 Sami Kapanen
2010–2011 Tommi Miettinen
2011–2012 Sami Kapanen / Tommi Miettinen
2012–2013 Sami Kapanen / Tommi Miettinen
2013–2014 Jukka Voutilainen / Adam Masuhr / Jussi Timonen
2014–2015 Mikko Jokela / Jukka Voutilainen
2015–2016 Mikko Jokela
2016–2017 Jussi Timonen
2017-2018 Tommi Jokinen

Seuraennätyksiä
Ura
Eniten kausia: Jari Börje Järvinen[7] 12
Eniten otteluita: Jussi Timonen, 403
Eniten maaleja: Sami Kapanen, 105
Eniten syöttöjä: Tuomas Kiiskinen, 156
Eniten pisteitä: Sami Kapanen, 250
Eniten jäähyminuutteja: Janne Jalasvaara, 317
Eniten voittoja: Pasi Kuivalainen, 75
Eniten nollapelejä: Ari Ahonen ja Eero Kilpeläinen, 13
Eniten pudotuspelejä: Jussi Timonen, 53
Eniten pisteitä pudotuspeleissä: Sami Kapanen, 27
Eniten voittoja runkosarjassa valmentajalla: Pekka Virta, 167
Runkosarja
Eniten maaleja: Darius Rusnak, 29 (1989–1990)
puolustajalta: Juha Tuohimaa, 17 (1989-1990)
Eniten syöttöjä: Jouni Rinne, 42 (1988–1989)
syöttöjä puolustajalta: Juha Tuohimaa, 28 (1989-1990)
Eniten pisteitä: Darius Rusnak, 60 (1990–1991)
pisteitä puolustajalta: Juha Tuohimaa, 45 (1989-90)
Eniten maaleja tulokkaalta: Teemu Hartikainen, 17 (2008–2009)
syöttöjä tulokkaalta: Santeri Lukka, 17 (2015-16)
pisteitä tulokkaalta: Artturi Lehkonen, 30 (2012–13)
Eniten jäähyminuutteja: Kyle Rossiter, 187 (2005–2006)
Paras +/-: Tuomas Kiiskinen, +25 (2011-2012)
Eniten voittoja: Ari Ahonen, 23 (2010-11)
Eniten nollapelejä: Mikko Koskinen, 7 (2012–13)
Paras torjuntaprosentti: Ari Ahonen, 94,1% (2011-2012, 18 peliä)
Paras maalienpäästökeskiarvo: Ari Ahonen, 1.48 (2011-2012, 18 peliä)
Eniten pisteitä pudotuspeleissä: Sami Kapanen, 13 (2009–2010)
Joukkuetilastot
Paras kausi runkosarjassa: 2011–2012; 115 p
Eniten voittoja varsinaisella peliajalla: 37 (2011-2012)
Eniten tappioita varsinaisella peliajalla: 41 (2005-2006)
Eniten voittoja putkeen: 9 (2017-2018)
Eniten tehtyjä maaleja: 205 (1989–1990)
Eniten päästettyjä maaleja: 237 (2005–2006)
Eniten jäähyminuutteja: 1134 (2005–2006)
Parhaat pudotuspelit: SM-hopea vuonna 1991 ja 2017
Tilastot SM-sarjan / SM-liigan runkosarjassa ja pudotuspeleissä

Runkosarjassa (tilanne 13.12.2017)
Huom! Kauden 2003-04 jälkeen SM-liigassa tilastoihin ei enää laskettu tasapelejä
30 kautta
1400 ottelua
491 voittoa
75 tasapeliä
681 häviötä
77 voittoa jatkoajalla ja voittolaukauskilpailuissa
76 häviötä jatkoajalla ja voittolaukauskilpailuissa
tehtyjen ja päästettyjen maalien erotus: 3909 - 4767
Pudotuspeleissä
Yhdeksän kertaa pudotuspeleissä
28 voittoa ja 44 häviötä
tehtyjen ja päästettyjen maalien erotus: 140 - 209
2 hopeaa (1991, 2017) ja 1 pronssi (2009)
Maineikkaita pelaajia
Jäädytetyt pelinumerot
1 Pasi Kuivalainen
27 Jouni Rinne
24 Sami Kapanen
44 Kimmo Timonen

Nämä numerot eivät ole käytössä: 19  (Tuomas Kiiskinen) ja 70 (Teemu Hartikainen)
KalPan jääkiekkoleijonia
Jollain tavalla KalPan toiminnassa mukana olleet Jääkiekkoleijona-kunniamaininnan saaneet henkilöt. Suluissa jääkiekkoleijonanumero, aatelointivuosi ja kategoria.
Juhani Wahlsten (#43, 1986, pelaaja).
Pelasi SM-sarjaa vuosina 1957-59. 26 ottelua, 26+14=40, 6 jäähyminuuttia.
Matti Keinonen (#50, 1987, pelaaja).
Päävalmentajana 1. divisioonakaudella 1982-83
Raimo Sepponen (#54, 1987, erotuomari).
Pelasi SM-sarjaa vuosina 1957-59. 23 ottelua.
Veli-Pekka Ketola (#72, 1990, pelaaja)
Pelasi 1. divisioonakaudella 1982-83. 6 ottelua, 4+8=12, 6 jäähyminuuttia
Mikko Leinonen (#101, 1995, pelaaja)
Pelasi SM-liigakaudella 1986-87. 8 ottelua, 4+0=4, 30 jäähyminuuttia
Reijo Ruotsalainen (#122, 2000, pelaaja)
Pelasi SM-liigakaudella 1995-96. 16 ottelua, 3+5=8, 4 jäähyminuuttia
Hannu Kapanen (#159, 2005, pelaaja)
Toimi seurassa juniorivalmennuspäällikkönä, apuvalmentaja ja päävalmentajana SM-liigavuosina 1988-94, 1999 SM-liigan karsinnoissa ja kaudella 2006-07. Vuodesta 2003 lähtien toiminut muun muassa Mestiksessä apuvalmentajana, hallituksen jäsenenä ja Hannes-Klubi -nimisen VIP-aition isäntänä.
Jouni Rinne (# 166, 2005, pelaaja)
Pelasi seurassa vuosina 1984-90 ja yhden SM-liigaottelun kaudella 1998-99 sekä 1. divisioonaa että SM-liigaa. Toimi SM-liigakaudella 1998-99 seuran päävalmentajana 14. joulukuuta lähtien.
1. divisioona: 82 ottelua, 73+105=178, 49 jäähyminuuttia. SM-liiga: 163 ottelua, 84+122=206, 56 jäähyminuuttia.
Pekka Järvelä (#175, 2006, pelaaja)
Pelasi seurassa SM-liigakaudella 1993-94. 40 ottelua, 11+12=23, 32 jäähyminuuttia.
Riikka Välilä (#190, 2007, pelaaja)
Pelasi naisten SM-sarjajoukkueessa vuosina 1994-96.
Erik Hämäläinen (#193, 2009, pelaaja)
Pelasi seurassa vuosina 1988-92. 175 ottelua, 42+59=101, 102 jäähyminuuttia.
Mika Strömberg (#209, 2011, pelaaja)
Pelasi seurassa vuosina 2007-10. 129 ottelua, 13+49=62, 179 jäähyminuuttia
Sami Kapanen (#224, 2014, pelaaja)
Pelasi seurassa Liigaa vuosina 1990-94, 2008-10 ja 2011-14 sekä Mestistä 2004-05. Seuran pääomistaja vuodesta 2002 lähtien, kaudella 2010-11 toimitusjohtajana ja juniorijoukkueiden henkilökohtaisena valmentajana.
Liiga: 353 ottelua, 105+145=250, 187 jäähyminuuttia. Mestis: 10 ottelua, 6+3=9, 4 jäähyminuuttia.
Palkittuja KalPan pelaajia
SM-liigan kakkostähdistökentällinen:
Juha Tuohimaa (1990) ja Peter Slanina (1991)
Sisu-pelaaja:
Juha Jokiharju (1992)
Jääkiekon SM-liigan kuukauden pelaaja:
Sami Kapanen (tammikuu 1994 ja lokakuu 2008), Tuomas Kiiskinen (syyskuu 2009) ja Matti Kuparinen (lokakuu 2011)
SM-liigan tähdistökentällinen:
Sami Kapanen (1994, 2009 ja 2010), Sakari Salminen (2013), Eero Kilpeläinen (2017), Jaakko Rissanen (2017)
Jarmo Wasama -palkinto:
Teemu Hartikainen (2009) ja Artturi Lehkonen (2013)
Raimo Kilpiö -palkinto:
Sami Kapanen (2009)
Kultainen kypärä
Sakari Salminen (2013)
Urpo Ylönen-palkinto
Eero Kilpeläinen (2017)
Kalevi Numminen-palkinto
Pekka Virta (2017)
NHL:ään varattuja pelaajia

KalPaa edustaneita pelaajia arvoturnauksissa
A-maajoukkue
Juhani Wahlsten: MM-kisat 1959
Jarmo Kekäläinen: Canada Cup 1991
Pekka Tirkkonen: Canada Cup 1991
Erik Hämäläinen: MM-kisat 1992
Sami Kapanen: Olympialaiset 1994, MM-kisat 1994, MM-kisat 1995, MM-kisat 1998, MM-kisat 2001, 2009, 2010 ja Jääkiekon maailmancup 2004
Pasi Kuivalainen: Olympialaiset 1994 ja MM-kisat 1994
Adam Hall: MM-kisat 2005
Kimmo Timonen: MM-kisat 2005 ja Jääkiekon maailmancup 2004
Tuomas Kiiskinen: MM-kisat 2012
Sakari Salminen: MM-kisat 2013
Nuorten maajoukkue
Mikko Laaksonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1987
Timo Kulonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1987
Ari Hilli: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1988
Tero Arkiomaa: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1988
Vesa Savolainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1988
Janne Kekäläinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1990
Pasi Kuivalainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1991 ja 1992
Sami Kapanen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1992 ja 1993
Kimmo Timonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1993 ja 1994
Tommi Miettinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1994 ja 1995
Jussi Tarvainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1994, 1995 ja 1996
Mikko Jokela: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1999
Juha Alastalo: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 1999
Juho Kuronen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2000
Tuomas Nissinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2001
Jussi Timonen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2001
Eero Kilpeläinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2003
Olli-Pekka Komulainen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2003
Mikko Kukkonen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2006
Jani Savolainen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2006
Juuso Puustinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2006
Jarkko Malinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2008
Teemu Hartikainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2009 ja 2010 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2008
Ville Hyvärinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2009
Petteri Similä: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2010
Jasse Ikonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2010 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2008
Iiro Pakarinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2010 ja 2011 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2009
Rasmus Rissanen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2011 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2008
Toni Kallela: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2011
Simo-Pekka Riikola: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2012 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2010
Henri Ikonen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2012
Kasperi Kapanen: Nuorten olympialaiset 2012, Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2013 ja Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2016
Miikka Pitkänen: Nuorten olympialaiset 2012
Juuso Riikola: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2013
Saku Kinnunen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2014 ja Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2013
Artturi Lehkonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2013 ja 2014 ja Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2013
Niko Mikkola: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2016
Joni Ikonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2018
Valmentajat SM-liigassa
1986–1987 Esko Nokelainen
1987–1988 Esko Nokelainen, Juha Junno 30. tammikuuta alkaen
1988–1993 Juha Junno
1993–1994 Hannu Kapanen
1994–1995 Anatoli Bogdanov
1995–1996 Anatoli Bogdanov, Pekka Hämäläinen 23. tammikuuta alkaen
1996–1997 Pekka Hämäläinen, Markku Keinänen 16. marraskuuta alkaen, Jari Härkälä 22. marraskuuta alkaen
1997–1998 Jari Härkälä, Markku Keinänen 23. lokakuuta alkaen, Risto Kerminen 30. lokakuuta alkaen
1998–1999 Jan Neliba, Jouni Rinne 14. joulukuuta alkaen
2005–2006 Mika Pieniniemi
2006–2007 Mika Pieniniemi, Pekka Virta 29. syyskuuta alkaen
2007–2011 Pekka Virta
2011–2012 Tuomas Tuokkola
2012–2013 Jari Laukkanen
2013-2014 Jari Laukkanen, 27.2 alkaen Anssi Laine
2014-2017 Pekka Virta
2017- Sami Kapanen
Lähteet
Jouni Huttunen, Mikael Juntunen: Kilpisydämellä - 80 vuotta täyttä tunnetta: KalPan 80-vuotishistoriakirja (2009) ISBN 9789529257638
Ari Mennander, Pasi Mennander: Liigatähdet - Jääkiekon SM-liiga 30 vuotta 1975–2005 (2004)ISBN 951-20-6684-X

 (KalPa:n tilastot SM-sarjassa ja -liigassa)

 (linkin kautta voi katsoa sarjataulukon tilastoja kaudesta 1975-76 lähtien)
Viitteet

Aiheesta muualla
Seuran sivusto:
Seuran juniorijaoston sivusto:
Kannattajasivusto:
Vierasotteluiden radioselostus:

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä kaupungissa Kalle Sahlstedt aloitti pelaamaan jääkiekkoa?