Jatkosota käytiin Suomen ja Neuvostoliiton välillä 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Jatkosotaa käytiin Suomen rintamalla samaan aikaan kuin Saksa toteutti operaatio Barbarossan nimellä tunnettua laajaa hyökkäystä Neuvostoliittoon. Suomen rintama oli jaettu saksalaisten ja suomalaisten joukkojen kesken siten, että suomalaiset olivat vastuussa eteläisestä rintamasta ja saksalaiset Lapin rintamasta. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä mitään liittosopimusta ei ollut. Sen sijaan Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen, sillä se antoi aluettaan Saksan käyttöön, alisti joukkojaan Saksalle ja sai aseapua Saksalta.
Sodan alussa eteläisellä rintamaosalla suomalaiset joukot valtasivat talvisodassa menetetyt alueet ja etenivät yli Syvärin ja Leningradin puolustuslinjojen tuntumaan. Joulukuussa 1941 hyökkäys pysäytettiin ja alkoi yli kaksi vuotta kestänyt asemasotavaihe. Pohjoisilla rintamaosilla ei saatu katkaistua Muurmannin rataa eivätkä saksalaisjoukot päässeet etenemään Murmanskiin. Neuvostoliiton suurhyökkäys kesäkuussa 1944 mursi suomalaisten etummaiset puolustuslinjat. Raskaiden torjuntataistelujen jälkeen aseet laskettiin 4–5. syyskuuta. Moskovan välirauha allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944 ja se vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Jatkosodan välirauhanehtoihin kuului muun muassa saksalaisten joukkojen pakottaminen pois Suomesta, mikä johti Lapin sotaan Saksaa vastaan.
Sotaa edeltäneet tapahtumat
Välirauha

Talvisodan maaliskuussa 1940 päättänyt Moskovan rauha, ns. välirauha, ei ollut rauha sanan varsinaisessa merkityksessä. Eurooppa oli sodassa ja Suomikin pysyi poikkeustilassa. Rauhan aikana sotilaskouluttamatta jääneet 100000 nostoväkeen kuuluvaa määrättiin astumaan palvelukseen ja heidän sotilaskoulutuksensa talvisodan loppuvaiheessa vähäiseksi havaitun reservin lisäämiseksi aloitettiin. Kanta-aliupseereiksi koulutustehtävää varten pyydettiin jäämään talvisodassa kunnostautuneita ryhmänjohtajia.
Suomi tähtäsi kansainvälisesti todettuun mahdolliseen enimmäismäärään väestöstä, mikä voitaisiin irrottaa muista tehtävistä armeijan palvelukseen eli 16%:iin. Suomen tapauksessa tämän katsottiin riittävän vain koko itärajan operatiiviseen puolustamiseen. Kenraali Aksel Airo oli kirjoittanut aiheesta talvisodan jälkeen kirjan Kunnia - isänmaa, jossa hän piti Suomen omia puolustusmahdollisuuksia pintapuolisesti vain numeroiden valossa tarkasteltuna lähes olemattomina. Ulkomaiden arviot Suomen puolustuskyvystä ennen talvisotaa perustuivat samoihin kriteereihin.[1]
Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan huhtikuussa 1940 ja valtasi maat nopeasti. Toukokuussa Saksa hyökkäsi Ranskaan. Maan pohjoisosan miehitti Saksa suoraan ja eteläosaan muodostettiin Saksan valvoma Vichyn hallitus, joka kieltäytyi jatkamasta taistelua. Britannia valmistautui suuriin ilmataisteluihin estääkseen Britteinsaarien valtaamiseen tähtäävät Saksan sitä vastaan suorittamat laajat strategisiksi tarkoitetut pommitukset.
Neuvostoliitto ja Saksa olivat sulkeneet Itämeren, ulkomaankaupalle ainoa vapaa väylä valtamerille oli hankala ja pitkä Liinahamarin reitti Petsamoon. Kun Saksa oli miehittänyt myös Pohjois-Norjan kesäkuun puoliväliin mennessä, Suomen fyysinen eristäminen oli lähes täydellinen: Saksa olisi pystynyt halutessaan nopeasti katkaisemaan Suomen viimeisen avoimen ulkomaankaupan reitin länteen,[2] ja saman olisi voinut tehdä Neuvostoliitto Kalastaja- ja Keskisaarennolta käsin.
Kesäkuussa 1940 Saksan vallattua Tanskan, Norjan sekä lopulta Ranskan Neuvostoliitto aloitti Suomen painostamisen. Ensimmäinen vaatimus oli saada takaisin kaikki Karjalankannakselta ja Hangon vuokra-alueelta pois viedyt laitteet. Lisäksi vaadittiin osuutta Petsamon nikkelikaivoksiin. Heinäkuussa Neuvostoliitto esitti vaatimuksen Ahvenanmaan demilitarisoinnista, ja oikeutta junakuljetuksiin Suomen alueen poikki Hankoon.[2] Sopimus kauttakulusta Suomen itärajalta Hankoniemeen allekirjoitettiin syyskuun alussa. Neuvostoliitto vähensi painostustaan Suomea kohtaan vasta kevättalvella seuraavana vuonna.[3]
Välirauhan aikainen poliittinen ilmapiiri oli painostava; esimerkiksi Suomen ja Neuvostoliiton Rauhan ja Ystävyyden Seuran mielenosoitukset ja niistä syntyneet mellakat sekä Aeron matkustajakone Kalevan alasampuminen Suomenlahdella kesäkuussa 1940 samaan aikaan kun Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, koettiin hyvin vahvasti Suomessa. Suomi oli ulkopoliittisesti ahtaassa raossa, kun Norja ja Baltia oli vallattu, Saksa ja Neuvostoliitto olivat diplomaattisessa rauhantilassa keskenään ja Ruotsin lokakuussa 1940 ehdottama valtioliitto Suomen kanssa kariutui Neuvostoliiton ja Saksan vastustukseen.
Neuvostoliiton puna-armeijan esikunta oli antanut Leningradin sotilaspiirille ohjeen Suomea vastaan käytävän uuden sodan varalle 18. syyskuuta 1940. Käskyä tarkennettiin 25. marraskuuta vaatimuksella laatia hyökkäyssuunnitelma sellaisen tilanteen varalta, jossa Suomi olisi yksin vihollinen. Itämeren laivasto laati Ahvenanmaan valtaussuunnitelman ja Hangon tukikohdan joukot siirrettiin Leningradin sotilaspiirin alaisuuteen ja sen puolustussuunta käännettiin 12. marraskuuta 1940 mantereen suuntaiseksi.
Neuvostoliitossa Suomen asioiden hoito siirrettiin sisäasiain kansankomissariaatin (ministeriön) alaiselle valtioturvallisuuden päähallinnolle (GUGB) ja lisäksi hyökkäysjoukkoja alettiin siirtää ryhmitysalueilleen. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov kävi marraskuussa Berliinissä pyytämässä Saksan johtajalta Adolf Hitleriltä suostumusta Suomen miehitykseen. Koska saksalaiset olivat jo sisällyttäneet Suomen mukaan hyökkäyssuunnitelmiinsa Hitler kuitenkin varoitti Neuvostoliittoa pysymään poissa Suomesta.
Suomen ja Saksan lähentyminen

6.9.1940 Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa kauttakulkusopimuksen liikenteestä Hankoon.
Puolustusvoimien ylipäällikkö sotamarsalkka Gustaf Mannerheim sai elokuussa 1940 Saksalta tiedustelun saksalaisjoukkojen kauttakulun sallimisesta Pohjanlahden satamista Kirkkoniemeen. Samalla ilmoitettiin, että Suomen oli mahdollista ostaa sotakalustoa Saksasta.
Kauttakulkusopimus: Suomen pääesikunta ja Saksan ilmavoimat sopivat 12. syyskuuta Luftwaffen miehistön ja kaluston kuljettamisesta Suomen alueen läpi. Valtioiden välille 22. syyskuuta solmittu poliittinen sopimus mahdollisti myös Saksan maavoimien kuljetukset. Lokakuussa neuvoteltiin vielä lisäys lomalaisliikenteestä. Ensimmäiset joukot nousivat maihin Vaasassa 22. ja Oulussa 26. syyskuuta.[4]
Kolojoen malmiota Petsamossa Saksa piti elintärkeänä sotateollisuudelleen ja Petsamoa välttämättömänä astinlautana hyökkäykselle Murmanskiin. Neuvostoliitto puolestaan ei talvisodan päätyttyä tuntenut mielenkiintoa Petsamon nikkelivarantoihin eikä Petsamoon sotilaallisena alueena.[5] Kun Saksan viranomaiset suunnittelivat Skandinavian integroimista omaan talousalueeseensa, siihen laskettiin huhtikuusta 1940 lähtien mukaan myös Suomi, vaikka maa kuuluikin Neuvostoliiton etupiiriin.[6]
Nikkelikaivoksen tilanne muuttui jyrkästi heinäkuussa 1940 Suomen ja saksalaisen I.G. Farbenindustrien tekemän sopimuksen myötä. Neuvotteluja oli käyty keväästä alkaen, ja sopimuksessa Saksalle luvattiin 60 prosenttia tuotannosta. Saksalaiset neuvottelijat raportoivat Berliiniin malmion olevan yli miljardin RM:n arvoinen ja riittävän 20 vuodeksi kattamaan koko Suur-Saksan nikkelitarpeen. Loppuvuonna saksalaiset korottivat malmimääräarvion nelinkertaiseksi. Neuvostoliitto havahtui neuvottelujen alettua ja esitti jo kesäkuussa kaivoksen toimiluvan siirtämistä itselleen. Neuvostojoukot tehostivat vaatimusta ryhmittymällä rajalle, ja linnoittamalla Kalastajasaarennon. Englanti suhtautui Saksan kanssa käytäviin kaivosneuvotteluihin jyrkän kielteisesti ja pysäytteli Liinahamarin kauppalaivoja. Suomi neuvotteli kaikkien kanssa poliittisesti ahtaassa raossa. Suomalaiset neuvottelivat kireissä tunnelmissa Moskovassa seitsemän kertaa, helmikuuhun 1941 asti suostumatta venäläisten vaatimuksiin. Neuvostoliitto neuvotteli myös Saksan kanssa maaliskuuhun 1941, tuloksettomasti.[5] Vastalauseeksi Neuvostoliitto lopetti vientinsä Suomeen.[7] Pian 90 % ulkomaankaupasta hoidettiin Saksan kautta.
Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö alkoi maiden korkeimman sotilasjohdon välisillä neuvotteluilla talvella 1940–1941. Yleisesikuntien päälliköt neuvottelivat tammikuussa Berliinissä. Saksalaiset tiedustelivat muun muassa kauanko Suomella vei aikaa saada armeijansa Neuvostoliiton vastaiselle rajalle, ja sai myös vastauksen. Lapissa tehtiin helmikuusta 1941 tienrakennus- ja tiedusteluyhteistyötä saksalaisten kanssa. Suomeen alkoi saapua saksalaisia joukkoja, joiden määrä oli lopulta jatkosodan syttyessä runsaat 40000. Helmi–maaliskuun aikana saksalaiset harjoittivat Pohjois-Suomessa järjestelmällistä tiedustelua.
Huhtikuussa 1941 alettiin insinööritoimisto Rataksessa värvätä vapaaehtoisia Waffen-SS:n Wiking-divisioonan suomalaispataljoonaan. Värväystä jatkui kesäkuulle 1941. Ensimmäiset värvätyt lähtivät Saksaan koulutukseen toukokuussa 1941.[8]
Operaatio Barbarossa ja Suomi

Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen. Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja.[9]
Saksalaisille joukoille myönnettiin kauttakulkulupa pohjoisen Suomen läpi. Hyökkäyssuunnitelma sisälsi Suomen alueen käytön. Erityisesti Suomen Lappi tuli tärkeään rooliin Murmanskin haltuun ottamiseksi  saksalaisten tavoitteena ollessa Arkangelin tasa. Etelässä saksalaisten huomio kiinnittyi Suomenlahteen ja Karjalankannakseen, jotta Leningradin valtaaminen ja sen täydellinen tuhoaminen olisi tullut mahdolliseksi.
Toukokuussa Suomen korkein johto päätti ottaa osaa Saksan suunnittelemaan sotaretkeen Neuvostoliittoa vastaan. Kesäkuun alussa Saksalle ilmoitettiin osallistumisen ehdot: Suomen olisi säilyttävä vastaisuudessakin itsenäisenä, Saksan oli hyökättävä ensin, ja vasta Neuvostoliiton aloitettua sotatoimet liittyisi Suomi rintamaan.[10]
3. kesäkuuta 1941 Helsingissä käydyissä neuvotteluissa Saksan kanssa sovittiin, että Suomen joutuessa sotaan Neuvostoliiton kanssa Saksa tulisi Suomen avuksi. Samaan aikaan Kielissä käydyissä neuvotteluissa sovittiin yhteisistä sotatoimista, muun muassa Suomenlahden etelärannikon miinoittamisesta, sodan syttyessä. Malmin ja Utin lentokentät annettiin Saksan ilmavoimien käytettäväksi jo ennen sotaa. 7. kesäkuuta 1941 alkaen Suomen satamiin alkoi saapua hyökkäykseen tarkoitettuja saksalaisjoukkoja. 15. kesäkuuta 1941 Mannerheim alisti kenraali Siilasvuon armeijakunnan Pohjois-Suomessa Saksan alaisuuteen. 18. kesäkuuta 1941 Suomen ilmavoimien lentokoneisiin maalattiin Saksan Luftwaffen mukaiset keltaiset itärintaman tunnukset. 22. kesäkuuta 1941 Saksa aloitti hyökkäyksen ja käytti aiemmin sovitun mukaisesti Suomen ilmatilaa ja lentokenttiä Neuvostoliiton pommittamiseen.[11]
Saksalaiset aloittivat hyökkäysjoukkojen ryhmittämisen Pohjois-Suomeen kesäkuun ensimmäisellä viikolla. Suomalaiset suojajoukot aloittivat siirtymisen asemiinsa 10. kesäkuuta 1941, 17. kesäkuuta Suomessa julistettiin yleinen liikekannallepano. 21. kesäkuuta hallitus määräsi 45000 Neuvostoliiton rajoilla asunutta evakuoitavaksi.
Saksalaisjoukkojen siirrot Pohjois-Suomeen
Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20000 ja Oslosta 10600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8000–9000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti 10 tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.[12]
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Luftwaffen lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta,[13][14] valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin. Petsamon saksalaisdivisioonat aloittivat hyökkäyksen kohti Murmanskia 29. kesäkuuta.
Tapahtumat juuri ennen sodan alkua

Suomen ilmavoimien esikunnan määräyksestä Yleisradion Lahden radioaseman sekä Turun ja Oulun radiomastoihin asennettiin 21. kesäkuuta automaattiset morsetuslaitteet saksalaisten pommikoneiden radiosuunnistusta varten.[15] Ilmailuhistoriaa tutkineen tohtori Hannu Valtosen mukaan saksalaisia pommikoneita lensi yöllä 21.–22. kesäkuuta Itä-Preussista Etelä-Suomen ilmatilan kautta Laatokan pohjoispuolelle ja sieltä etelään Leningradin seudulle, missä Saksa ja Neuvostoliitto kävivät operaation ensimmäiset ilmataistelut noin kello kolmen jälkeen aamuyöllä. Tämän jälkeen saksalaiset pommittajat lensivät Suomeen Uttiin, missä ne tankattiin ja mistä ne jatkoivat kotikentilleen Itä-Preussiin.[16]
21–22. päivän välisenä yönä saksalaiset yhteistyössä Suomen Valtiollisen poliisin kanssa valtasivat Neuvostoliiton Petsamon konsulaatin ja suomalaiset pidättivät konsulaatin koko henkilökunnan perheineen. Saksan Gestapo takavarikoi konsulaatin arkistot tutkittavakseen ja toimitti ne myöhemmin Valpolle.[17]
Saksan merivoimat käyttivät hyväkseen Suomen aluetta, ne olivat tukeutuneet Suomen rannikkoon ja satamiin jo kesäkuun puolivälistä alkaen.[16] Suomen sodanjohto oli määrännyt jo 17. kesäkuuta sukellusvenelaivueen osallistumaan Viron rannikon miinoittamiseen ja illalla 21. kesäkuuta sukellusvenelaivue sai toteuttamiskäskyn tehtävälleen. Suomalaiset sukellusveneet sekä suomalaiset ja saksalaiset laivat aloittivat 22. päivänä Suomenlahden miinoittamisen, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivaston vapaa kulku estettäisiin. Pyrkimyksenä oli varmistaa ettei neuvostolaivasto pystyisi häiritsemään Suomenlahdelta saksalaisten Baltiaan avattavaksi suunnitellun maarintaman sivustaa, ja estää hyökkäys Ahvenanmaalle, jonka hallinta oli Suomen kannalta elintärkeää. Miinoitus ulotettiin 22. päivänä Neuvostoliiton miehittämän Viron (muun muassa Tallinnan) edustalle. Suomalaiset sukellusveneet laskivat miinoja Viron rannikolle 22. kesäkuuta 1941 kello 7.28–9.06 välisenä aikana.[18][19]
Kun Suomeen saapui tieto Saksan hyökkäyksen alkamisesta aloittivat Suomen merivoimat välittömästi operaatio Kilpapurjehduksen, eli joukkojen siirrot demilitarisoidulle Ahvenanmaalle. Neuvostoliiton lentokoneet tekivät sodan ensimmäisen ilmahyökkäyksen suomalaisia vastaan hyökättyään tähän operaatioon osallistuneita sota-aluksia sekä rannikkolinnakkeita vastaan 22. kesäkuuta klo 6.05. Lisäksi Hangosta alkoi tykistötulistus Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle klo 6.50  [20]
Adolf Hitler julisti 22. kesäkuuta radioidussa puheessaan Suomen taistelevan yhdessä (Im Verein) Saksan kanssa. Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana, mutta Hitlerin puhe oli maan johdolle kiusallinen, sille se viestitti maailmalle Suomen olevan liittoutunut Saksan kanssa Neuvostoliittoa vastaan aloitetussa sodassa.[21]
Nämä toimet saivat osaltaan Neuvostoliiton aloittamaan sotatoimet myös Suomea vastaan, koska se katsoi Suomen sallivan alueensa käytön hyökkäykseen itseään vastaan.  Saksan kanssa aloitetuista koordinoiduista merisotatoimista ja Saksan Nurmeksen tasolta Petsamoon asti sijoittamasta armeijasta huolimatta Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana.[22][23][24][25][26]
Sodan kulku

Sota alkaa

Neuvostoliiton hyökkäykset Suomea vastaan alkoivat 22. kesäkuuta kello 06:05, jolloin Neuvostoliitto pommitti suomalaista laivasto-osastoa merellä. Tämän jälkeen samana päivänä Suomi osallistui eteläisen Suomenlahden miinoittamiseen. Samana päivänä Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Pommituslennolta palanneita saksalaiskoneita pysähtyi Suomen alueella tankkaukseen. Neuvostoliitto vastasi pommittamalla lentokoneilla ja tykeillä suomalaisia sotilaskohteita Suomessa. Suomi pidättäytyi vastaamasta tuleen ja yritti vakuutella puolueettomuutta uudessa sodassa. Suomen ja Neuvostoliiton välillä vältyttiinkin merkittäviltä sotatoimilta muutaman päivän ajan. 24. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto evakuoi lähetystönsä Helsingissä.[11]
Kesäkuun 25. päivänä 1941 Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Helsinkiä, Turkua ja Porvoota sekä tusinaa muuta paikkakuntaa noin 500 koneella, joista ammuttiin alas Suomen alueelle 27 konetta. Näiden pommitusten ja aiempien tapahtumien perusteella  eduskunnalle antamassaan tiedonannossa hallitus oli  tehnyt sen johtopäätöksen, että maa oli joutunut sotatilaan. Tämän kannanoton eduskunta hyväksyi [27].  Vielä samana päivänä 25.6 pääministeri Jukka Rangell totesi radiossa että Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.
Sota julistettiin 26. kesäkuuta. Suomen armeija ja Suomessa olleet saksalaiset joukot aloittivat maahyökkäyksen. Suomen armeija aloitti suurhyökkäyksen Laatokan Karjalassa Korpiselän suuntaan 10. heinäkuuta ja sen painopiste oli vasemmalla siivellä. Hyökkäyksen kärkenä eteni eversti Ruben Laguksen komentama 1. jääkäriprikaati, joka saavutti Laatokan rannat muutamassa päivässä.[28] Elokuun loppuun mennessä kenraaliluutnantti Erik Heinrichsin komentama Karjalan Armeija oli saavuttanut talvisotaa edeltäneet rajat.
Talvisodan kokenut Suomen kansa oli harvinaisen yksimielisesti maan johdon ja menetetyn Karjalan takaisin hankkimisen takana. Uutta sotaa pidettiin talvisodan jatkosotana, joka tähtäsi kärsityn vääryyden korjaamiseen.[21]
Neuvostoliitto vaati useaan otteeseen Britanniaa julistamaan sodan Suomelle. Britannian pääministeri Winston Churchill lähetti marsalkka Mannerheimille henkilökohtaisen, yksityisen ja salaisen kirjeen, jossa hän pahoitteli, että Britannia joutuu piakkoin julistamaan Suomelle sodan. Churchill myös kehotti Suomea olemaan ylittämättä vanhaa rajaa. Kirjettä säilytetään Britannian Imperial War Museumissa.[29]
Yhdistynyt kuningaskunta katkaisi diplomaattisuhteet 1. elokuuta ja uhkasi sodalla 22. syyskuuta, jollei etenemistä katkaistaisi. Suomen liityttyä antikomintern-sopimukseen 25. marraskuuta Britannia jätti ultimaatumin, jossa se vaati vihollisuuksien lopettamista 5. joulukuuta mennessä. Jäätyään ilman tyydyttävää vastausta Lontoo ilmoitti Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta sodanjulistuksesta Suomelle. Suhteet ulkomaihin huononivat Suomen joukkojen edetessä. Varsinaiset sotatoimet maiden välillä rajoittuivat kuitenkin jo aikaisemmin 30. kesäkuuta tapahtuneeseen Suomen Liinahamarin pommitukseen. Myös Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti toimittivat Suomelle sodanjulistuksen.
Suur-Suomea rakentamassa

Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa toteaa ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan ns. miekantuppipäiväkäskynsä, jossa hän viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös suuresta Suomesta, mikä jo tuolloin aiheutti kielteistäkin huomiota poliittisissa piireissä.
Jatkosodan aikana Suomi miehitti historiansa laajinta aluetta. Monet muuallakin kuin oikeistossa halusivat liittää Itä-Karjalan Suomeen. Perusteet olivat paitsi ideologisia ja poliittisia, myös sotilaallisia: niin sanottu kolmen kannaksen linja oli aiempaa rajaa helpompi puolustaa. Saksan ollessa tukena siihen oli mahdollisuus. Toisaalta oli taloudellisia motiiveja Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntämisen muodossa. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalan sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden liittämiseksi Suomeen.
Valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja myöhemmin ”siirtoleireiksi”.[30] Niihin suljettiin:[31]
a) ”epäkansallista väestöä niiltä alueilta, joilla heidän oleskeluaan sotatoimia silmälläpitäen ei voitu sallia”;
b) ”poliittisesti epäluotettavia sotilashallintoalueen kansalliseen ja epäkansalliseen väestöön kuuluvia henkilöitä”;
c) ”poikkeustapauksissa muitakin sotilashallintoalueen väestöön kuuluvia henkilöitä, joiden vapaana oloa ei pidetty suotavana”.
Kansalliseksi väestöksi määrittelyssä miellettiin syntyperältään suomensukuinen väestö.[32][33]
Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen väestöä, joka perinteisesti sattuu puhumaan venäjää, siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli tätä paitsi pakkautunut ei-suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa; odottaessaan turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse he jäivät Suomen puolustusvoimien käsiin. Tutkimuskirjallisuuden perusteella voi arvioida, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23984 henkeä, 1. huhtikuuta 1942.[34]
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan keskitysleireillä oli jopa 3,75%, huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,6%), saatikka Suomessa (1,31%). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten suuri suhteellinen osuus (lähes 50%).[35]
Jatkosodan aikana Suomeen siirtyi saksalaisten miehittämältä Inkerin alueelta noin 62000 inkerinsuomalaista.
Asemasota

Mannerheim ja Ryti suhtautuivat kielteisesti Leningradin valloitukseen ja sen suoraan tukemiseen, samoin kuin Muurmannin radan katkaisemiseen, jotta argumentti erillissodasta pitäisi ja jotta Suomella säilyisivät paremmat rauhanneuvottelumahdollisuudet Saksan mahdollisen häviönkin yhteydessä[36]. Suomalaisten eteneminen pysähtyi Mannerheimin käskystä joulukuussa 1941, jolloin alkoi niin kutsuttu asemasotavaihe. Se kesti kaksi ja puoli vuotta. Talvisodassa menetetyt alueet eduskunta liitti 6. joulukuuta takaisin Suomeen palauttaessaan Tarton rauhan rajat.
Jatkosodan aikana tuotanto ja ulkomaankauppa vähenivät, mikä aiheutti ongelmia maan elintarvikehuollolle. Vaikein ruokatilanne oli vuosien 1942–1943 välisenä talvena. Tällöin esimerkiksi rintamamiehillä ilmeni puutostauteja, ja erityisesti osalla nuoremmista miehistä ruoanpuutteesta johtuvaa yleistä heikkoutta. Tilanteen pelasti ruokatarvikkeiden tuonti lähinnä Saksasta ja sen vaikutuspiirissä olevista maista. Lisäksi rintamamiesten tilannetta helpottivat Pohjois-Suomessa olevat saksalaisjoukot, jotka muonittivat 50000 vastuualueellaan olevaa suomalaissotilasta. Huolimatta pitkien kuljetusmatkojen mukanaan tuomista käytännön ongelmista, yksitoikkoisesta ruuasta ja rajoitetuista annoksista rintamamiesten muonitus onnistui tyydyttävästi. Rintamamiesten keskuudessa esiintyi jatkosodan aikana kaikkiaan 300 sairaalahoitoa vaatinutta puutostautitapausta, mitä voidaan pitää varsin pienenä määränä.[37]

Vuonna 1942 taistelut jatkuivat hajanaisesti Syvärillä ja Kiestingissä. Suomalaisten ainoaksi hyökkäyssotatoimeksi koko asemasodan aikana jäi Suursaaren valtaus maaliskuussa.[38]
4. kesäkuuta Mannerheim täytti 75 vuotta, ja hänet ylennettiin Suomen marsalkaksi. Päivä määrättiin puolustusvoimain lippujuhlapäiväksi. Helsingissä ilmoitettiin nimettävän katu hänen kunniakseen. Adolf Hitler vieraili yllättäen Mannerheimin syntymäpäivillä Immolassa ja valitteli, ettei ollut voinut Romanian öljyn varmistamiseksi Saksalle tehdä mitään Suomen hyväksi talvisotaa ennen tai sen aikana. Suomalaisten nauhoittamasta Hitlerin ”yksinpuhelusta” selkeni Suomen sodanjohdolle myös Neuvostoliiton asevarustelun taso, joka oli yllättänyt Hitlerin. Vastavierailullaan Saksaan Mannerheim oli saanut ilmeisesti lisää informaatiota Saksan ”idänretkestä”, koska paluunsa jälkeen arvioi puolustusministeri Waldenille Saksan ”idänretken” päättyvän katastrofiin.
Neuvostoliittolaiset lähettivät sotilasosaston suomalaisten rintamalinjan taakse Rukajärven tienoille. Suomalaiset kuitenkin kukistivat yrityksen lyhyellä takaa-ajolla.
Saksan kärsittyä tappion Stalingradissa alettiin Suomessa pyrkiä ottamaan etäisyyttä Saksaan. Eduskunta alkoi osoittaa tyytymättömyyttä Rytiä kohtaan, mikä ilmeni ulkoministeri R.J. Wittingin arvostelusta Rytin allekirjoitettua antikomintern-sopimuksen. Eduskunta kieltäytyi jatkamasta Rytille myönnettyä valtalakia. Tämä ei kuitenkaan estänyt hänen uudelleenvalintaansa kahden vuoden lisäkaudeksi helmikuussa 1943. Pääministeri Rangellin hallitus kuitenkin vaihdettiin vähemmän saksalaismieliseen Edwin Linkomiehen johtamaan hallitukseen. Hallitus pysyi koossa pääasiassa sosiaalidemokraattien valtiovarainministerin Väinö Tannerin ansiosta.
Ensimmäiset rauhanneuvottelut
Rauhasta käytiin neuvotteluja läpi koko vuoden, mutta sopimukseen ei päästy. Neuvostoliitto ilmoitti jo 8. helmikuuta olevansa halukas rauhaan. Yhdysvallat vaati Suomen itsenäisyyden säilyttämistä, ja Neuvostoliiton suurlähettiläs Washingtonissa, A. Litvinov, ilmoittikin ettei Neuvostoliitto aikonut kokonaisuudessaan miehittää Suomea. Suomalaiset saivat saman vakuutuksen Tukholmasta Aleksandra Kollontailta. Suomi vaati rauhanneuvotteluiden pohjaksi vuoden 1939 rajoja, mutta Neuvostoliitosta saatiin tieto, että Suomen edustaja on tervetullut Moskovaan neuvottelemaan mutta Suomen ehdotukseen ei tule sisältyä sille ennen sotaa kuulumattomia alueita.
Rauhanehdot lyötiin lukkoon liittoutuneiden kesken Teheranin konferenssissa joulukuussa. Josif Stalinin ehtoihin kuuluivat vuoden 1940 rauhan rajat, Hanko tai Petsamo pysyvästi Neuvostoliitolle ja puolien sotavahinkojen korvaaminen, saksalaisten karkottaminen maasta ja demobilisaatio. Jotta Suomi olisi helpommin saatu myöntymään rauhaan, Churchill ja Roosevelt ehdottivat, että Viipuri jätettäisiin Suomelle, mutta Stalin vaati Viipuria ehdottomasti Neuvostoliitolle ja kieltäytyi edes keskustelemasta asiasta.[39] Kun Suomen uusi hallitus tiedusteli keväällä 1944 rauhanehtoja, se ei voinut niitä edelleenkään hyväksyä.
Helsingin suurpommitukset
Suomi hylkäsi mahdottomiksi arvioimansa rauhanehdot huhtikuussa 1944. Neuvostoliitto pyrki taivuttamaan Suomen rauhaan Helsingin suurpommituksilla (”rauhanpommitukset”) helmikuun aikana. Neuvostoliitto halusi nopean ratkaisun sodalle jotta se pystyisi keskittämään joukkonsa Berliinin valtaukseen.
pienoiskuva|400px|Mannerheim ja Ryti tarkastavat joukkoja Ensossa 4. kesäkuuta 1944.

Neuvostoliiton suurhyökkäys 1944
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.

Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista.[40] Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen[40] (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä.
Moskovassa oli jo ennen hyökkäystä valmistauduttu siihen, että Suomi miehitettäisiin. Suomen hallitus ilmoitti 22. kesäkuuta, rintaman ollessa luhistumaisillaan, Moskovaan olevansa halukas luopumaan sodasta ja katkaisemaan suhteensa Saksaan. Neuvostoliitto vaati vastauksessaan ehdotonta antautumista. Samana päivänä Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop saapui maahan ja ilmoitti, että Saksa jatkaisi tuen antamistaan vain jos Suomi solmisi liiton Saksan kanssa ja jatkaisi sotimista.
Saksalaiset vaativat Suomelta sitoutumista sotaan, koska Narvan rintama oli heille tärkeä. Presidentti Risto Ryti teki saksalaisten kanssa 26. kesäkuuta ns. Ryti–Ribbentrop-sopimuksen, joka velvoitti Suomea olemaan neuvottelematta erillisrauhaa ja lisäsi saksalaisten materiaalitoimituksia. Sopimuksen merkitystä on kuitenkin 2000-luvun alussa kyseenalaistettu. Rytin allekirjoittaessa kirjeensä Adolf Hitlerille pääosa saksalaisista panssarintorjunta-aseista, syöksypommittajista, rynnäkkötykeistä ja jalkaväkidivisioonista oli jo Suomessa tai matkalla. Ryti-Ribbentrop-sopimus ei ollut sitova valtiosopimus vaan ainoastaan Rytin henkilökohtainen vakuutus siitä, ettei hän tasavallan presidenttinä toimiessaan tee erillisrauhaa. Erillisrauha tehtiin sen jälkeen kun Ryti oli eronnut tehtävästään ja eduskunta oli poikkeuslailla valinnut marsalkka Mannerheimin presidentiksi.
Neuvostoarmeija valloitti Petroskoin 28. kesäkuuta 1944. Syväriltä suomalaiset onnistuivat vetäytymään järjestyneesti, kun taas Kannaksella joukot olivat monin paikoin hajaantuneet. Rintamaorganisaatio kesti kuitenkin etulinjan suuriakin menetyksiä, jos tykistön tulenjohto, panssarintorjunta ja konetuliaseitten verkko vain säilyivät. Etulinjasta luvatta jopa yksiköittäin irtautuvat joukot olivat kuitenkin suomalaisille ongelma, joka vaikutti suuresti taistelun lopputulokseen.[40]
Valkeasaaresta on Viipuriin noin sadan kilometrin matka, jonka taittamiseen puna-armeija käytti kymmenen päivää. Vaikka suomalaisten vetäytymisvauhti oli siten keskimäärin noin kymmenen kilometriä päivässä, mitä voidaan pitää sotilaallisesti onnistuneena suorituksena. Se aiheutti kuitenkin suomalaisille suuria ongelmia, jotka ilmenivät muun muassa Viipurin nopeana menetyksenä ja karkuruutena.[40]
Puolustustaistelussa suomalaisten tukena oli myös saksalaisia joukkoja. Erityistä merkitystä Kannaksen torjuntataisteluille on sanottu olleen Saksan jo aikaisemmin toimittamalla panssarintorjunta-aseistuksella, koska suomalaisten käytössä ollut pst-tykistö ei ollut tehokas neuvostojoukkojen uusimpia Klim Vorošilov ja Josif Stalin -panssareita vastaan. Kannaksen puolustustaistelun taistelulennoista suoritti lyhyen aikaa hyvin merkittävän osan saksalainen Lento-osasto Kuhlmey, erityisesti maataistelukoneita, huoltoyhteyksiä ja huoltoa vastaan suunnatuin iskuin, mutta materiaalinen ilmaherruus oli neuvostoliittolaisten. Yleisimmän arvion mukaan kenttätykistön taitava keskittäminen ja hyvä yhteistoiminta sitkeästi taistelleen jalkaväen kanssa auttoivat suomalaisia ainoina toisessa maailmansodassa pysäyttämään Neuvostoliiton strategisen suurhyökkäyksen Talin–Ihantalan taistelussa 25. kesäkuuta – 9. heinäkuuta 1944, Äyräpäässä–Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Joidenkin historioitsijoiden mielestä Saksan tuki oli torjuntataistelun onnistumiselle ratkaisevan tärkeää.
Syväriltä puna-armeijan eteneminen jatkui niin sanottuna Itä-Karjalan suurhyökkäyksenä, mutta se pysäytettiin kiivaissa taisteluissa U-asemassa Impilahden–Jänisjärven tasalla. Myös pohjoisessa suomalaiset vetäytyivät. Vanhan rajan Ilomantsissa ylittäneet yli kahden divisioonan vahvuiset joukot torjuttiin ja tuhottiin 9. elokuuta päättyneessä Ilomantsin taistelussa.

Heinäkuun puolenvälin jälkeen tilanne Kannaksella vakiintui ja Aleksandra Kollontai ilmoitti 12. heinäkuuta ruotsalaisten välityksellä, että ehdottoman antautumisen vaatimus oli johtunut hänen ”väärinkäsityksestään”. Neuvostoliitto luopui ehdottoman antautumisen vaatimuksesta ja Ruotsin kautta ilmoitettiin Mannerheimille, että Neuvostoliitto oli valmis aselepoon edellyttäen, että sen allekirjoittaisi Mannerheim eikä silloisen hallituksen edustaja. Ryti erosi 1. elokuuta ja Mannerheim nimitettiin hänen seuraajakseen. Mannerheim nimitti uuden hallituksen 7. elokuuta.
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44500 ja Itä-Karjalassa noin 19500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96400 miestä.
Professori Heikki Ylikangas tulkitsee eri lähteitä siten, että Neuvostoliitto vähensi Suomen rintaman sotatoimien merkitystä kesän 1944 kuluessa. Hänen mukaansa muun muassa Mannerheim piti Suomen tilannetta toivottomana vielä esimerkiksi 16. ja 18. kesäkuuta. Päämajassa tapahtui selkeä suunnanmuutos 19. kesäkuuta Mannerheimin saatua eversti Aladár Paasoselta tiedusteluaineistoa, jonka mukaan Neuvostoliitto ei tähdännyt Suomen miehittämiseen vaan rauhaan. Ylikangas tulkitsee Neuvostoliiton sotatoimien pääpainopisteen olleen eteläisemmässä Euroopassa, jossa Saksan hyökkäyksen torjuminen oli tärkeintä.[41]
Sotavangit

Neuvostoliittolaisten sotavankien määrä Suomessa on arvioitu olleen noin 64000 henkeä. Näistä 56000 vankia oltiin otettu jo vuonna 1941. Noin 2700 vankia vaihdettiin saksalaisten itämerensuomalaisiin, joita oli noin 2200. Vuoden 1942 huonon sadon takia nälkään kuoli monia sotavankeja. Neuvostoliittolaisia sotavankeja kuoli 18318 suomalaisilla sotavankileireillä.
Suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2377. Kotimaahan palautettiin 1969 henkeä. Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3402, leirillä kuoli 1388 ja kotiutettuja oli 1938 eli 57 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka.[42]
Rauha

Rytin erottua tehtävistään ja 4. elokuuta virkaan astunut uudeksi presidentiksi valittu Mannerheim katsoi elokuun puolivälissä Rytin tekemän Ribbentrop-sopimuksena tunnetun henkilökohtaisena kirjeenä lähetetyn vakuutuksen olevan pätemätön sitomaan Suomea Saksaan. Rauhanehdot saatiin elokuun lopussa. Neuvostoliiton ehtona aselevolle oli suhteiden katkaiseminen Saksaan. Eduskunta äänesti 2. syyskuuta suhteiden katkaisemisen puolesta äänin 113–43 ja Neuvostoliitto oli valmis aloittamaan aselevon 4. syyskuuta 1944 kello 8.00 sillä edellytyksellä, että Suomi tiedottaa suhteiden katkaisemisesta Saksaan. Suomalaiset lopettivat sotatoimet tuona ajankohtana, mutta neuvostoliittolaiset jatkoivat tulitusta vielä vuorokauden, mikä ilmeisesti johtui tiedotteen julkaisun viivästymisestä.[43]
Rauhanehtoina oli Saksasta irtautuminen ja saksalaisjoukkojen karkottaminen maasta huolimatta siitä että samaan aikaan armeija tuli saattaa rauhanaikaiselle kannalle eli joukot kotiuttaa. Suomen ja Saksan välille puhkesi Lapin sota. Neuvostoliitto painosti Suomea taisteluihin, mutta vetäytyminen toteutettiin aluksi saksalaisten kanssa salaisesti sovitun yhteisen aikataulun mukaan. Merkittävämmät sotatoimet alkoivat suomalaisten 1. lokakuuta tekemällä Tornion maihinnousulla ja kiivailla taisteluilla Tornionlaaksossa. Saksalaisarmeija vetäytyi hyvässä järjestyksessä pohjoista kohti, motorisoitujen jälkijoukkojen taistellessa perässä tulevien suomalaisjoukkojen kanssa. Saksalaisjoukot vetäytyivät Norjaan ja valmiiksilinnoitettuun puolustuslinjaan Käsivarren Lapissa. Koska Suomen armeijan pääjoukot tuli kotiuttaa joulukuun alussa 1944, tuli sodan loppuvaiheesta ”lasten ristiretki”, jossa armeijan kantahenkilökunta johti vain nuorimpia ikäluokkia.
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta välirauha:
Suomi luovutti Neuvostoliitolle talvisodassa menetettyjen alueiden lisäksi Petsamon ja joutui vuokraamaan Porkkalan 50 vuodeksi ja takaamaan sinne Neuvostoliiton sotilaille vapaan pääsyn Suomen alueiden kautta.
Saksan joukot oli karkotettava maasta ja saksalaisten omaisuus luovutettava liittoutuneille.
Suomen oli supistettava armeijansa vahvuus 42000 mieheen.
Sotakorvauksia tuli maksaa 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria kuudessa vuodessa, ja korvata kaikki luovutetulta alueelta viety ja hävitetty omaisuus.
Neuvostoliiton vastaiset ja ”fasistiset” järjestöt (muun muassa Lotta Svärd) piti lakkauttaa pysyvästi.
Sotarikolliset piti tuomita.
Jatkosodan loppu käytännössä sammutti myös Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, jossa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni.
Jatkosodan aikana Suomeen siirretyt inkerinsuomalaiset piti välirauhanehtojen mukaan palauttaa takaisin Neuvostoliittoon. Heitä kohtasi Neuvostoliitossa karkottaminen Siperiaan.
Neuvostoliitto määritteli Suomen rauhanehdot ja aluemenetykset länsi-liittolaisilleen jo etukäteen sodan alkuvaiheessa. Kun Britannian ulkonimisteri Anthony Eden matkusti joulukuussa 1941 Moskovaan tiivistämään sotilaallista yhteistyötä, Neuvostoliitto otti ensimmäisenä ehtona esiin 22. kesäkuuta 1941 vallinneen tilanteen, jonka mukaan Britannian olisi tunnustettava Baltian maiden, Kaakkois-Suomen, Itä-Puolan, Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan kuuluminen Neuvostoliittoon. Näiden lisäksi NL vaati osia Itä-Preussista, Petsamoa ja lisäksi tukikohtia Romaniasta ja Suomesta. Neuvostoliitto halusi kirjata kaikki luetellut ehdot salaisella lisäpöytäkirjalla. Brittien informoitua ehdoista amerikkalaisia nämä torjuivat ehdottomasti ehdotuksen salaisen lisäpöytäkirjan laatimisesta. Stalinin ehdotuksen katsottiin olleen Atlantinjulistuksen periaatteiden  vastainen. Brittihallitus ei periaatteessa katsonut vastustavansa Stalinin ehdotusta, mutta asiasta ei vain voitu päättää juuri sillä hetkellä.[44]
Suomen ja Saksan suhde jatkosodan aikana

Keskustelu jatkosodan alusta, suurhyökkäyksen yllätyksestä, torjuntavoitosta ja saksalaisten osuudesta jatkuu edelleen sekä muistelmakirjallisuudessa että tutkimuksissa. Sodan lopusta 1980-luvun loppuun asti käytiin keskustelua sodan alkamisesta, jossa nk. ajopuuteorian katsottiin selittävän Suomen tien sotaan. Suurhyökkäys-aiheessa perinteisen käsityksen mukaan Stalin tarvitsi voimat ensisijaisesti Saksaa vastaan. Hyökkäyksen jatkaminen käsketylle Kymijoen linjalle olisi edellyttänyt uusia suunnitelmia ja lisäjoukkojen keskityksiä, ja sitä taas yleistilanne ja vuodenajan vaihtuminen eivät olisi sallineet. Siksi Neuvostoliitto suostui neuvoteltuun erillisrauhaan, vaikka liittoutuneet olivat sopineet vaativansa Saksalta ja sen liittolaisilta antautumista. Suomalaiset katsoivat olevansa Saksan ”kanssasotijoita” omine päämäärineen eivätkä liittolaisia.
Keskustelu siitä, oliko Suomi liittoutunut Saksan kanssa vai sotiko se omaa erillistä sotaansa, erillissotateesi, on jatkunut Suomessa 2000-luvulle asti. Virallisen poliittisen näkemyksen mukaan Suomi ja Saksa eivät olleet liitossa (muun muassa presidentti Tarja Halosen lausunnot 60. voitonpäivän edellä[45]). Ulkomaisessa historiantutkimuksessa on pitkään ollut vallitsevana käsitys, että Suomi oli Saksan liittolainen.[46] Myös huomattava osa suomalaisia tutkijoita on sitä mieltä, että Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen. Jatkosotatutkimuksen perusteoksen, Markku Jokisipilän väitöskirjan ”Aseveljiä vai liittolaisia?” mukaan erillissodasta alettiin Suomessa puhua vasta silloin, kun sotaonni alkoi kääntyä ja Saksan häviö näyttää yhä selvemmältä. Vuonna 2008 myös historian professori Henrik Meinander otti kantaa erillissodan käsityksestä luopumisen puolesta[47] Lokakuussa 2008 Helsingin Sanomat teki kyselyn suomalaisten historian professoreiden keskuudessa. Vastanneista 28 professorista 16 (57%) mukaan Suomi ei käynyt jatkosodassa erillissotaa vaan oli natsi-Saksan liittolainen. Kuusi (21%) professoreista oli erillissodan kannalla, ja kuusi ei antanut suoraa vastausta.[48]
Liittonäkemyksen kannattajat kiinnittävät huomiota esimerkiksi siihen, että joukko korkea-arvoisia suomalaisupseereita sai etukäteen tietoja operaatio Barbarossasta siten, että jatkosota oli olennaisesti sidoksissa tähän operaatioon. Näin ollen Suomen jatkosotaa sellaisena kuin se käytiin ei olisi sodittu ilman Saksan merkittävää materiaalista ja strategista tukea. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä Suomen ja Saksan välille ei ollut solmittu liittosopimusta, mutta käytännössä Suomi oli Saksan liittolainen, sillä se kävi sotaa Saksan resursseilla ja aseilla, antaen Pohjois-Suomen saksalaisten käyttöön ja alistaen joukkojaan Saksan armeijan komennukseen. Varsinkin jatkosodan alkuvaiheessa Suomen operaatiot olivat täysin sidoksissa Saksan omiin operaatioihin ja niistä riippuvaisia. Samoin maiden turvallisuuspoliiseilla oli kiinteät suhteet.[47]
Sota-aikana saksalaisia kutsuttiin aseveljiksi, kuten myös Saksassa suomalaisia. Myös Suomen valtionjohto käytti termiä puhuessaan Saksasta.[49][50][51]
Katso myös

Ilomantsin torjuntavoitto 1944
Itä-Karjalan keskitysleirit
Itärintama (toinen maailmansota)
Jatkosodan suomalainen ilmatorjunta
Jatkosodan suomalaiset lentokoneet
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Jatkosodan vastarintaliike

Kesän 1944 ratkaisutaistelut
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941
Salpalinja
Suomen ilmavoimien historia – jatkosodan lentokoneet ja lentosota
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Tuntematon sotilas

Lähteet
Kirjat, aikakauslehdet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alftan, Robert (toim.)| title = Aseveljet: Saksalais-suomalainen aseveljeys 1942–1944| publisher = WSOY| year = 2005| version = Johdanto ja alaviitteet: Markku Jokisipilä}}
Glantz, David: The Siege of Leningrad 1941–44, MBI Publishing Company 2001
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia| publisher = Sotatieteen laitos, WSOY| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jokipii, Mauno| title = Jatkosodan synty: Tutkimuksia Saksan ja Suomen sotilaallisesta yhteistyöstä 1940–41| publisher = Otava| year = 1987| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 848}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2006| publisher = WSOY| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2009| publisher = WSOY Oppimateriaalit| year = 2006| version = 5. uud. p.}}
Historiallisia Tutkimuksia 148. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura.
Citation error, replace with{{cite book| author = Junila, Marianne| title = Kotirintaman aseveljeyttä: Suomalaisen siviiliväestön ja saksalaisen sotaväen rinnakkainelo Pohjois-Suomessa 1941–1944| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2000| version = Väitöskirja: Oulun yliopisto. Bibliotheca historica 61}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järventaus, Jorma jne.| title = Suomi sodassa| publisher = Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kijanen, Kalervo| title = Sukellushälytys| publisher = Sukellusveneveteraanit ry| year = 1977}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Peter Krosby| title = Nikkelidiplomatiaa Petsamossa 1940–1941| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1966| page = 240–243}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kulomaa, Jukka| title = Äänislinna. Petroskoin suomalaismiehityksen vuodet 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Suomen Historiallinen Seura| year = 1989| version = Historiallisia Tutkimuksia 148| page = 67–75}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laine, Antti| title = Suur-Suomen kahdet kasvot: Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941–1944| publisher = Otava| year = 1982| version = Väitöskirja, Joensuun yliopisto}}
Mannerheim, G.: Muistelmat II. Helsinki: Otava 1952.
Citation error, replace with{{cite book| author = Meinander, Henrik| title = | publisher = xx| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paasilinna, Erno| title = Maailman kourissa| publisher = Otava| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pranttila, Anneli| title = Rintamamiesten muonitus Suomessa sotavuosina 1939–1945| chapter = tiivistelmä| location = Helsinki| publisher = Helsingin yliopisto, Soveltavan kemian ja mikrobiologian laitos| year = 2006| version = Väitöskirja| accessdate = 14.6.2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Silvennoinen, Oula| title = Salaiset aseveljet: Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944| publisher = Otava| year = 2008| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Skyttä, Kyösti| title = Ei muuta kunniaa. Risto Rytin kujanjuoksu 1939–1945| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus, Kirjayhtymä| year = 1989}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – Jääkaudesta Euroopan unioniin| publisher = Otava| year = 2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ylikangas, Heikki| title = Yhden miehen jatkosota| publisher = Otava| year = 2009}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ziemke, Earl F.| title = Saksalaisten sotatoimet pohjolassa 1939–1945| publisher = WSOY| year = 1963}}
Päivälehdet

Verkko
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia 1–6| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1988| version = toim. Sotatieteen laitoksen sotahistorian toimisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moisala, U. E. & Alanen, Pertti (toim.)| title = Kun hyökkääjän tie suljettiin – Neuvostoliiton suurhyökkäys kesällä 1944 Karjalan kannaksella veteraanitutkimuksen ja neuvostolähteiden valossa| publisher = Sotatieteen laitoksen julkaisuja XXVI| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Siilasvuo, Ensio ym. (toim.)| title = Jatkosota: Kronikka| location = Jyväskylä Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1991 (2. painos 1997)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kuusela, Kari| title = Wehrmachtin panssarit Suomessa: saksalaiset panssariyksiköt Suomessa 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Wiking-divisioona Oy| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari (toim.)| title = Itsenäisyyden puolustajat -sarja| publisher = Weilin+Göös ym.| year = 2002–2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.)| title = Jatkosodan pikkujättiläinen| publisher = WSOY| year = 2005}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Drabkin, Artem & Irincheev, Bair (toim.)| title = Jatkosota puna-armeijan silmin| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2007| version = Suomeksi toim. Tiilikainen, Heikki & Laine, Jukka-Pekka}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan hyökkäystaisteluja 1941| publisher = Karttakeskus| year = 2007}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Näre, Sari & Kirves, Jenni  (toim.)| title = Ruma sota: Talvi- ja jatkosodan vaiettu historia| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rantanen, Paavo| title = Vaikea tie rauhaan: Suomi Saksan, Ruotsin ja Neuvostoliiton puristuksessa| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kankare, Vilho| title = Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Stalinin salainen jatkosota| publisher = Docendo| year = 2014| version = toim. Vihavainen, Timo & Manninen, Ohto}}
Elokuvia
Etulinjan edessä, elokuva JR 61:stä Syvärillä ja Kannaksella, Åke Lindman, 2004
Hiljaisuus, elokuva kaatuneitten evakuoimiskeskuksesta, ohjaus Sakari Kirjavainen, 2011
Hylätyt talot, autiot pihat, elokuva Laila Hietamiehen samannimiseen romaanista, kertoo Viipurin viimeisistä päivistä kesällä 1944, ohjaus Lauri Törhönen, 1999
Lupaus, elokuva lotista talvi- ja jatkosodassa, ohjaus Ilkka Vanne, 2005
Päämaja, elokuva Päämajan tunnelmista kesällä 1944, ohjaus Matti Kassila, 1970
Rintamalotta, elokuva lotista rintamalla jatkosodan aikaan, ohjaus Aarne Tarkas, 1956
Rukajärven tie, Olli Saarela, käsikirjoitus Antti Tuuri ja Olli Saarela, 1999
Tali-Ihantala 1944, Åke Lindman ja Sakari Kirjavainen, käsikirjoitus Stefan Foss, Benedict Zilliacus ja Esko Salervi, 2007
Tuntematon sotilas, Edvin Laine, 1955
Tuntematon sotilas, Rauni Mollberg, 1985
Tuntematon sotilas, Aku Louhimies, 2017
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help) Hakukone.
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help) Kirja-arvostelu teoksesta Pilke, Helena ja Kleemola, Olli: Elämää juoksuhaudoissa. Sotilaiden huvit ja harrastukset jatkosodan rintamilla. SKS, 2015.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitkä olivat Suomen tappiot jatkosodassa?


Joel Kwiatkowski (s. 22. maaliskuuta 1977 Saskatoon, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Eliteprospects.com -sivuston Ulf Anderssonin mukaan hän oli pelityyliltään hyökkäävä puolustaja, joka pelasi hyvää kiekollista peliä ja oli hyvä syöttämään. Kwiatkowski pelasi urallaan NHL:ssä yhteensä 282 runkosarja- ja kuusi playoff-ottelua tehopistein 16+29=45 ja keräten 247 jäähyminuuttia. Hän pelasi urallaan myös Venäjällä, Sveitsissä ja Ruotsissa. Kwiatkowski oli voittamassa myös MM-hopeaa vuonna 2009. Nykyään hän toimii ECHL-joukkue Kalamazoo Wingsin apuvalmentajana.[1]
Pelaajaura
Seuraura
Juniorivuodet ja ensimmäiset ammattilaiskaudet
Kwiatkowski siirtyi Saskatchewanin paikallisista juniorisarjoista WHL-junioriliigan Tacoma Rocketsiin kaudeksi 1994–1995. Kaudeksi 1995–1996 seura muutti Brittiläisen Kolumbian Kelownaan ja muutti nimensä Kelowna Rocketsiksi. Kesken kauden Kwiatkowski siirtyi kuitenkin Prince George Cougarsiin. Kauden jälkeen Dallas Stars varasi hänet kahdeksannella kierroksella 194. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1996. Kaudella 1996–1997 Kwiatkowski oli Cougarsin tehokkain puolustaja ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 16+36=52. Hänet valittiin kauden päätteeksi WHL:n itäisen konferenssin toiseen tähdistökentälliseen. Viimeiselle WHL-kaudellaan 1997–1998 Kwiatkowski oli Cougarsin tehokkain puolustaja tehoilla 21+43=64,[2] joilla hän sijoittui liigan puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Kwiatkowski valittiin kauden päätteeksi sekä WHL:n itäisen konferenssin ensimmäiseen[3] että koko CHL:n kolmanteen tähdistökentälliseen.[1]
Kwiatkowski ei tehnyt missään vaiheessa sopimusta hänet varanneen Dallas Starsin kanssa. Kesäkuussa 1998 hän teki vapaana agenttina tulokassopimuksen Mighty Ducks of Anaheimin kanssa. Hän pelasi kaksi seuraavaa kautta kokonaan AHL-joukkue Cincinnati Mighty Ducksissa, jossa tulokaskausi 1998–1999 toi 80 runkosarjaottelussa tehot 12+21=33. Kwiatkowski oli joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja. Kesäkuussa 2000 Mighty Ducks kauppasi hänet Ottawa Senatorsiin vaihdossa Patrick Traverseen.[3] Kwiatkowski pelasi kauden 2000–2001 pääosin IHL-joukkue Grand Rapids Griffinsissa. Hän debytoi kauden aikana myös NHL:ssä ja pelasi Senatorsissa neljä runkosarjaottelua tehden yhden maalin. Heinäkuussa 2001 Kwiatkowski teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Senatorsin kanssa.[4] Kaudella 2001–2002 hän pelasi Griffinsissä suurimmaksi osaksi AHL:ää ja oli joukkueen tehokkain puolustaja Travis Richardsin kanssa tehoilla 8+21=29.[2] Kwiatkowski pelasi kauden aikana 11 NHL-ottelua ilman tehopisteitä.
Murtautuminen NHL:ään
Kaudella 2002–2003 Kwiatkowski murtautui NHL:ään. Hän pelasi alkukaudella Senatorsissa 20 NHL-ottelua tehden kaksi syöttöpistettä sekä vain yhden ottelun seuran uudessa farmijoukkue Binghamton Senatorsissa, AHL:ssä. Tammikuussa 2003 Ottawa kauppasi Kwiatkowskin Washington Capitalsiin vaihdossa kesän 2003 yhdeksännen kierroksen varausvuoroon.[3] Hän pelasi loppukauden kokonaan Capitalsin NHL-joukkueen vahvuudessa tehden 34 runkosarja- ja kuudessa playoff-ottelussa kolme syöttöpistettä. Syyskuussa 2003 Kwiatkowski teki vuoden mittaisen ja 450 000 dollarin arvoisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.[5] Kaudella 2003–2004 hän teki NHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehtyään 80 runkosarjaottelussa tehot 6+6=12.
Heinäkuussa 2004 Kwiatkowski teki vapaana agenttina kaksivuotisen sopimuksen Florida Panthersin kanssa.[6] Hän pelasi kauden 2004–2005 kokonaan AHL:ssä NHL:n työsulun vuoksi. Kwiatkowski aloitti kautensa Panthersin farmijoukkue San Antonio Rampagessa, jonka tehokkain puolustaja ja kolmanneksi paras pistemies hän oli kauden päätteeksikin tehtyään 64 runkosarjaottelussa 13+19=32.[2] Maaliskuussa 2005 Panthers lainasi Kwiatkowskin loppukaudeksi toiseen AHL-seuraan, St. John's Maple Leafsiin.[3] Hän teki runkosarjassa yhteensä tehot 20+25=45, joilla Kwiatkowski voitti koko AHL:n puolustajien maalipörssin ja jakoi puolustajien pistepörssin kahdeksannen sijan kolmen muun pelaajan kanssa.[1] Elokuussa 2005 Kwiatkowski teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Panthersin kanssa.[4]
Työsulun jälkeen Kwiatkowski pelasi kauden 2005–2006 kokonaan Panthersin NHL-joukkueen vahvuudessa ja sivuutti NHL:n yhden kauden piste-ennätystään tehoilla 4+8=12. Kesken kauden 2006–2007, NHL:n siirtotakarajalla helmikuussa 2007 seura kauppasi hänet Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa kesän 2007 neljännen kierroksen varausvuoroon.[7] Kwiatkowski mahtui loppukaudella vain yhteen NHL-otteluun. Elokuussa 2007 hän teki vapaana agenttina vuoden mittaisen sopimuksen Atlanta Thrashersin kanssa.[4] Kwiatkowski pelasi kautensa kuitenkin pääosin seuran farmijoukkue Chicago Wolvesissa, jonka varakapteeniksi hän nousi. Kwiatkowski oli tehoilla 21+29=50 joukkueen tehokkain puolustaja. Hän voitti AHL:n puolustajien maalipörssin ja sijoittui puolustajien pistepörssissä neljänneksi. Kwiatkowski voitti myös Wolvesin sisäisen tehotilaston lukemalla +23.[2] Hän jakoi koko AHL:n kevään 2008 pudotuspelien tehotilaston voiton joukkuetoverinsa Jason Krogin kanssa lukemalla +13. Kwiatkowski pelasi kauden aikana myös AHL:n tähdistöottelussa. Hän voitti kauden päätteeksi Calder Cupin[1] ja valittiin AHL:n toiseen tähdistökentälliseen.[3] Kwiatkowski pelasi kauden aikana Thrashersissa 18 NHL-ottelua tehden viisi syöttöpistettä.
Siirtyminen Eurooppaan
Kwiatkowski siirtyi kaudeksi 2008–2009 KHL-joukkue Severstal Tšerepovetsiin. Hän oli tehoilla 13+13=26 joukkueen toiseksi paras maalintekijä Juri Trubatšovin jälkeen ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin kolmannen sijan Josef Strakan ja Sergei Soinin kanssa. Heinäkuussa 2009 Kwiatkowski teki uuden NHL-sopimuksen Atlanta Thrashersin kanssa,[8] mutta hän palasi kaudeksi 2009–2010 kuitenkin KHL:ään ja siirtyi SKA Pietarin riveihin.[3] Hän sijoittui 147 minuutillaan liigan jäähypörssissä neljänneksi.[1]
Kaudeksi 2010–2011 Kwiatkowski siirtyi Sveitsin National League A:n SC Berniin. Hän oli yhdeksällä osumallaan joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja Travis Rochen kanssa, kuten myös seuraavalla kaudella 2011–2012 yksin kahdeksalla osumallaan. Bern eteni kevään 2013 pudotuspeleissä aina NLA:n finaaleihin, mutta mestaruuden vei kuitenkin ZSC Lions otteluvoitoin 4–3. Kaudeksi 2012–2013 Kwiatkowski siirtyi Fribourg-Gottéronin paitaan. Hän jakoi NLA:n puolustajien maalipörssin voiton HC Luganon Ilkka Heikkisen kanssa 14 osumallaan. Kwiatkowski sijoittui puolustajien pistepörssissä yhdeksänneksi. Hän eteni Gottéronin kanssa finaaleihin, mutta mestaruuden vei kuitenkin Kwiatkowskin entinen seuran SC Bern otteluvoitoin 4–2. Kaudella 2013–2014 hän oli Gottéronin tehokkain puolustaja tehoilla 5+17=22 ja sijoittui NLA:n puolustajien pistepörssissä seitsemänneksi. Kwiatkowski voitti myös joukkueensa sisäisen tehotilaston lukemalla +21.[1] Helmikuussa 2014 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Gottéronin kanssa.[9]
Kaudella 2014–2015 Kwiatkowski joutui Gottéronissa kohun keskelle 1. marraskuuta 2014 HC Ambrì-Piottaa vastaan pelatun ottelun jälkeisestä käytöksestään. Hän otti jo Gottéronin 4-3-voittomaalikilpailutappioon päättyneen ottelun aikana sanallisesti yhteen vastustajoukkueen kannattajien kanssa ja näytti heille keskisormea. Ottelun jälkeen Ambrì-Piottan kannattajat saapuivat huutelemaan Gottéronin bussin edustalle, jolloin Kwiatkowski nousi bussista ja nosti vastustajajoukkueen kannattajista 15-vuotiaan pojan vaatteista aitaa vasten. Silminnäkijän mukaan hän huusi pojalle usean kerran "I fucking kill you!" ().[10] Kwiatkowski itse kertoi tapahtuneesta:

Sveitsin jääkiekkoliiton kurinpitoelin otti Kwiatkowskin tapauksen käsittelyynsä. Gottéron teki puolestaan valituksen puutteellisista turvatoimista ottelussa.[11] Lopulta Kwiatkowskille määrättiin 800 frangin suuruinen sakkorangaistus.[12]
Kwiatkowski ei pelannut Gottéronissa enää toista sopimuskauttaan, vaan siirtyi kaudeksi 2015–2016 vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin SHL-liigassa pelaavan MODO Hockeyn riveihin.[13] Joukkue putosi kauden päätteeksi kuitenkin HockeyAllsvenskaniin. Kwiatkowskin pelaajaura päättyi kevääseen 2016.[1]
Maajoukkueura
Kwiatkowski edusti Kanadaa MM-kilpailuissa vuonna 2009, jolloin hän voitti hopeaa. Kwiatkowski oli joukkueen ainoa NHL:n ulkopuolelta joukkueeseen valittu pelaaja.[14] Hän pelasi myös Spengler Cupissa vuosina 2008, 2010, 2011, 2013 ja 2014. Kwiatkowski eteni kahdessa ensimmäisessä turnauksessa Kanadan kanssa finaaliin, mutta joukkue hävisi kummallakin kerralla.[1]
Valmentajaura
Kwiatkowski nimettiin kaudeksi 2016–2017 ECHL-joukkue Kalamazoo Wingsin apuvalmentajaksi.[15]
Tilastot

1992–1993North Battleford North StarsSJHL512141689–––––1994–1995Tacoma RocketsWHL704131766400021995–1996Kelowna RocketsWHL406172385–––––Prince George CougarsWHL326111748–––––1996–1997Prince George CougarsWHL7263652941542624 1997–1998Prince George CougarsWHL6221436465113696 1998–1999Cincinnati Mighty DucksAHL8012213348320201999–2000Cincinnati Mighty DucksAHL704222628–––––2000–2001Grand Rapids GriffinsIHL774172158101014Ottawa SenatorsNHL41010–––––2001–2002Grand Rapids GriffinsAHL658212994512312Ottawa SenatorsNHL1100012–––––2002–2003Binghamton SenatorsAHL10002–––––Ottawa SenatorsNHL200226–––––Washington CapitalsNHL3403312600022003–2004Washington CapitalsNHL80661289–––––2004–2005San Antonio RampageAHL6413193276–––––St. John's Maple LeafsAHL177613165044232005–2006Florida PanthersNHL73481286–––––2006–2007Florida PanthersNHL41551020–––––Pittsburgh PenguinsNHL10000–––––2007–2008Chicago WolvesAHL592129501192410132330  Atlanta ThrashersNHL1805520–––––2008–2009Severstal TšerepovetsKHL5213132664–––––MM500022009–2010SKA PietariKHL50712191474000102010–2011SC BernNLA3599182010044342011–2012SC BernNLA42812205214224162012–2013Fribourg-GottéronNLA46149238118156182013–2014Fribourg-GottéronNLA4951722541023582014–2015Fribourg-GottéronNLA423101367–––––2015–2016MODO HockeySHL4223530–––––7 kauttayhteensäNHL282162945245600022 kauttayhteensäKHL10220254521140001010 kauttayhteensäAHL3566511818338337131932655 kauttayhteensäNLA2143957962745851621801 kausiyhteensäSHL4223530–––––
Lähteet
 at
 at
 at
Viitteet

Luokka:Kanadalaiset jääkiekkoilijat
Luokka:Kanadalaiset jääkiekkovalmentajat
Luokka:Dallas Starsin varaamat pelaajat
Luokka:Vuonna 1977 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Missä joukkueessa Joel Kwiatkowski pelasi vuonna 2018?


Neutronipommi (korkeasäteilyinen ase) on ydinase, joka vapauttaa huomattavasti enemmän neutronisäteilyä kuin tavanomainen atomipommi. Neutronisäteily läpäisee materiaaleja paremmin kuin muut säteilylajit, ja on se biologisesti vaarallisempi, koska se pystyy aiheuttamaan muutoksia atomien ytimissä. Neutronisäteily on pommin niin sanottua alkusäteilyä. Neutronipommi on pienikokoinen vetypommi, joka vapauttaa jopa 80 prosenttia reaktioenergiastaan hyvin nopeina neutroneina. Neutroniaseen teho on noin 1–10 kilotonnia ja sen säteilyvaikutus ulottuu jopa kymmenen kertaa niin kauas kuin painevaikutus.
Neutronisäteilyn vaikutusala ulottuu suppeammalle kuin gammasäteilyn. Yhden kilotonnin neutronipommi tappaa kaksi kertaa laajemmalla alueella kuin kymmenen kilotonnin tavanomainen ydinase, mutta sen paine vaikuttaa viidesosan alueella.
Neutronipommin räjähdysteho ei ole koskaan kovin suuri, joten sillä ei voi säteilyttää laajoja alueita. Neutronipommi on tyypillinen taistelukentällä käytettävä taktinen ydinase. Jos ydinaseen voima on yli 50 kilotonnia, alkusäteilyllä ei ole merkitystä.
Neutronipommissa alkusäteilyn (neutroni- ja gammasäteilyn) osuus on noin kuusi kertaa enemmän kuin tavanomaisessa ydinaseessa.
Neutronipommi kehitettiin alun perin ohjustentorjunta-aseeksi. Neutronisäteily olisi tuhonnut vihollisen ydinkärjet avaruudessa, jossa ydinaseen painevaikutus on olematon. Kun ohjustentorjuntajärjestelmästä luovuttiin, neutronipommille yritettiin löytää käyttöä taktisena ydinaseena.
Neutroniasetta käytetään sodassa avoimessa maastossa olevaa hyökkäävää vihollista vastaan, esimerkiksi liikkuvissa panssareissa olevaa vihollista vastaan. Neutronisäteilyltä suojautuminen vaatii syvälle maahan kaivautumista. Puolentoista metrin syvyinen kaivanto riittää räjähdyksen lähelläkin. Panssari ei suojaa, koska neutronien osuessa sen materiaaleihin vapautuu muuta säteilyä, ellei panssaria ole peitetty neutroneja imevällä aineella.
Yhden kilotonnin neutroniase 1 000 metrin korkeudessa:
300 metriä: lamautuminen heti, kuolema 2 vuorokauden kuluessa
700 metriä: lamautuminen 5 minuutin kuluessa, kuolema alle 7 vuorokaudessa
700–1 000 metriä: sairastuminen 2 tunnissa, kuolema muutamassa viikossa
Neutronipommista puhutaan usein aseena, joka ei tuhoa rakennuksia, mutta tappaa vain ihmiset. Jotta pelkkä neutronisäteily ulottuisi maan pinnalle, pitäisi pommi räjäyttää noin kymmenen kilometrin korkeudessa. Vastaavasti pommin tehon pitäisi olla useita megatonneja. Tällainen ase on mahdollinen, mutta sellaista ei ole minkään valtion asevarastossa. Käytännössä neutronipommien säteilyvaikutus on ulottunut vain hieman painevaikutusta kauemmaksi. Yhdysvallat on poistanut W-70-neutronikärjen valikoimistaan, eikä ole koskaan testannut täysimittaista neutronipommia. Puoluejohtaja Leonid Brežnev ilmoitti vuonna 1978 Neuvostoliiton kehittäneen oman neutronipommin, mutta pidättyneen toistaiseksi sen valmistamisesta. Kiina lienee testannut neutronipommia vuonna 1988.

Luokka:Ydinaseet


Phoebe Buffay (myöh. Phoebe Buffay-Hannigan) on Lisa Kudrow’n esittämä kuvitteellinen hahmo tilannekomediasarjassa Frendit (1994–2004). Hahmon loivat sarjan käsikirjoittajat David Crane ja Marta Kauffman. Phoebe on yksi sarjan kuudesta päähenkilöstä.
Luonteeltaan Phoebe on melko omalaatuinen, ehkä siksi, että hän on asunut lapsuudessaan kadulla. Muut käyttävät hänestä lempinimeä Pheebs. Phoebe soittaa usein kitaraa ja esittää omia kappaleitaan. Phoeben tekemissä kappaleissa on yleensä erikoinen sanoitus. Eräs hänen tunnetuimmista kappaleistaan on ”Smelly Cat”.
Phoeben näyttelijä Lisa Kudrow

Phoebeä esitti koko sarjan ajan, yhteensä 236 jaksossa vuosina 1994–2004, yhdysvaltalainen Lisa Kudrow. Hän oli aikaisemminkin näytellyt tilannekomedioissa, kuten sarjassa Hulluna sinuun. Lisäksi hänen oli tarkoitus näytellä Roz Doylea sarjassa Frasier, mutta hän ei saanut roolia.

Phoeben roolissa Kudrow aloitti vuonna 1994. Roolistaan hän Emmy-palkinnon vuonna 1998,[1] minkä lisäksi hän oli ehdokkaana viidesti. Lisäksi hän oli neljästi ehdolla Screen Actors Guild Awards -palkinnon saajaksi ja hän voittikin sen vuonna 2000.[2] American Comedy Awards -palkinnon hän sai samana vuonna.[3] Vuonna 1996 hän oli ehdolla Golden Globe -palkinnon saajaksi mutta ei voittanut.
Frendien neljännen esityskauden aikana vuonna 1997 Kudrow alkoi odottaa lasta, minkä takia myös Phoebe tuli sarjassa raskaaksi.[1] Kahden viimeisen kauden aikana Kudrow ansaitsi sarjan muiden pääosanäyttelijöiden tapaan miljoona Yhdysvaltain dollaria jaksolta.[1]
Kudrow on esittänyt Phoebe Buffayta myös nimellä Lisa Kudrow Arquette.[1] Silloin sarjan alkuteksteihin oli lisätty kaikkien näyttelijöiden oikeiden sukunimien jälkeen nimi Arquette (viidennen tuotantokauden viimeisessä jaksossa, Las Vegas ja kaikki on sekaisin I ja II). Tämä oli sarjan tekijöiden vitsi, joka perustui siihen, että Monica Gelleriä näytellyt Courteney Cox oli juuri mennyt naimisiin ja vaihtanut sukunimensä Cox Arquetteksi.
Frendien jälkeen Kudrow on esiintynyt satunnaisesti komediasarjoissa, minkä lisäksi hän on näytellyt muutaman komediaelokuvan pääsosaa.[1]
Frendit on jossain maissa dubattu, ja Phoeben äänenä ovat toimineet muun muassa Alba Sola (espanjaksi),[4] Michèle Lituac (ranskaksi),[5] Maja Dürr (saksaksi)[6] ja Bea Nyírő (unkariksi).
Varhainen elämä ja perhesuhteet

Phoeben varhaisvuosista tiedetään vähän, mutta sarjassa käy ilmi, että hän on asunut New Yorkin kaduilla ja kokenut paljon pahoja asioita. Hänen lapsuutensa ei ollut helppo, sillä hänen isänsä Frank Buffay – ammatiltaan apteekkari[7] – jätti vaimonsa Lilyn ja lapsensa, kun Phoebe ja hänen kaksoissisarensa Ursula olivat vielä pieniä. Kun Phoebe oli 14-vuotias, hänen äitinsä teki itsemurhan työntämällä jouluna päänsä uuniin.[8] Sen jälkeen Phoebe ja Ursula joutuivat asumaan kadulla ja selviytymään itse. Phoebe eli muun muassa ryöstämällä ihmisiä, minkä lisäksi hän piti huolta omasta alueestaan. Lisäksi hänellä oli muita kadulla asuneita ystäviä apunaan. Phoebe oli myös hyvin köyhä, koska hänellä ei ollut muun muassa ensimmäistä pyörää, kunnes Ross jaksossa Makeisia osti Phoebelle pyörän. Myöhemmin Phoebe asui ensin ”albiinon tyypin”, sitten Monica Gellerin ja viimeksi isoäitinsä luona. Hän on kertonut asuneensa myös Denise-nimisen henkilön kämppäkaverina, mutta Deniseä ei koskaan ole näytetty. Frendien tuottajan Todd Stevensin mukaan hän oli vain Phoeben keksimä hahmo, jota ei koskaan ollut olemassa.[9]
Phoeben isoäiti salasi asioita ja valehteli paljon. Hän esimerkiksi väitti, että valokuvakehyksen mallikuvassa ollut mieshenkilö oli Phoeben isä. Totuus kuitenkin selvisi Phoebelle, kun hänen ystävillään sattui olemaan sama kuva. Isoäidin asunnossa oli valokuva myös Albert Einsteinista, jota Phoebe luuli isoisäkseen.[7] Phoeben mukaan hänen isoäitinsä "palaa helvetissä".
Phoeben isäpuoli on istunut vankilassa useita vuosia tuomittuna murhasta, ja biologisen isänsä tytär tapasi vasta 17 vuotta äitinsä kuoleman jälkeen. Kun Phoebe etsi isäänsä, siinä kuitenkaan onnistumatta, hän löysikin velipuolensa Frank Jr.:n ja ystävystyi hänen kanssaan. Sarjan kolmannen tuotantokauden lopussa paljastuu, että Phoeben kuollut äiti ei ollutkaan hänen biologinen äitinsä.[10] Biologinen äiti Phoebe Abbott oli luovuttanut Phoeben ja Ursulan parhaalle ystävälleen Lily Buffaylle.[11] Isänsä Frank Buffayn Phoebe tapasi lopulta tämän ilmestyttyä Phoeben isoäidin hautajaisiin.[12] Isoäidiltään Phoebe sai perinnöksi keltaisen taksin.

Phoeben pikkuvelipuoli Frank Jr. pyysi Phoebeltä suurta palvelusta. Koska hänellä ja hänen naisystävällään Alice Knightilla oli heikot mahdollisuudet saada lapsi normaalilla tavalla, Frank Jr. pyysi, että Alicen hedelmöittynyt munasolu pantaisiin kehittymään Phoeben kohtuun.[13] Lopulta Phoebe suostui ja synnytti veljelleen kolmoset.[14] Phoebe kiintyi lapsiin hetkeksi synnytyksen jälkeen (kts. kuva), mutta hän kuitenkin pystyi luovuttamaan heidät Frankille ja Alicelle. Lapsista yksi oli poika (Frank Jr. Jr.) ja kaksi tyttöjä (Leslie ja Chandler). Chandler nimettiin Phoeben ehdotuksesta Chandler Bingin mukaan, sillä lapsen odotettiin olevan poika.
Kaksoissisar Ursula
Phoeben kaksoissisar Ursula Buffay on alun perin lähtöisin komediasarjasta Hulluna sinuun. Ursula oli sarjassa tarjoilija, ja häntä näytteli Lisa Kudrow, kuten Frendeissäkin.
Phoebe vihaa Ursulaa, mutta kunnollista syytä siihen ei oikeastaan kerrota, eikä sitäkään, mistä lähtien näin on ollut. Phoebe ja Ursula eivät kuitenkaan ole tekemisissä keskenään. Joey ja Chandler tapasivat Ursulan ensimmäisen kerran kahvilassa, jossa hän työskentelee, ja luulivat häntä aluksi Phoebeksi. Ursula seurusteli vähän aikaa Joeyn kanssa, mutta he erosivat Ursulan kyllästyttyä Joeyyn. Ursula on esiintynyt pornotähtenä nimellä ”Phoebe Buffay”.[15]
Osaksi Ursulan takia Phoebe ei tiedä toista nimeään ja luuli itseään vuotta liian nuoreksi. Oikea ikä selvisi, kun Phoebe meni 30-vuotissyntymäpäivänään käymään Ursulan luona. Phoebe toivotti kaksoissisarelleen hyvää 30-vuotispäivää, mutta Ursula totesikin olevansa 31. Ikänsä hän sanoi tietävänsä henkilötodistuksen perusteella. Phoebe kysyi, olisiko Ursulalla myös hänen henkilötodistuksensa, sillä hän oli aina halunnut tietää toisen etunimensä. Ursula kuitenkin totesi myyneensä Phoeben paperit ruotsalaiselle pakolaiselle.[16]
Persoonallisuus

Phoebe eli vaikean lapsuuden, ja hänestä tuli melko erikoinen ja hieman lapsellinen. Hän muun muassa uskoi vielä joulupukkiin, kunnes Joey kertoi totuuden.
Phoebella tuntuu olevan enemmän miesystäviä kuin sarjan muilla naispuolisilla päähenkilöillä. Esimerkiksi yhdeksännellä kaudella Ross kertoo ihailevansa Phoeben tapaa tapailla miehiä, koska hän ei ikinä pohdi suhteitaan ja sitä tuleeko niistä ikinä mitään vakavaa, vaan hän lähinnä deittailee vapaasti murehtimatta tulevaisuutta sen kummemmin. Phoebe järkyttyi tämän takia, kun hän tajusi, ettei ollut ikinä seurustellut vakavasti kenenkään miehen kanssa.
Phoebe uskoo uudelleensyntymiseen ja ilmeisesti monijumalaisuuteenkin. Eräässä jaksossa Phoeben 82-vuotias asiakas kuoli hierontapöydälle. Phoebe uskoi, ettei naisen sielu mennyt kovinkaan kauas, vaan Phoebeen itseensä.[17] Tämän jälkeen Phoebessä oli nähtävissä kaksi persoonaa, joista toinen oli Phoebe itse ja toinen kuollut vanhus. Phoebe otti yhteyttä vanhuksen aviomieheen, joka kertoi vaimonsa halunneen nähdä kaiken. Phoebe yritti näyttää kaikenlaista, mutta ei päässyt asiakkaansa sielusta eroon, ennen kuin Carolin ja Susanin lesbohäissä hän yhtäkkiä huusi: ”No nyt olet nähnyt kaiken!” Tämän jälkeen hän oli taas normaali.[17]
Eläinten oikeudet ovat Phoebelle tärkeä asia, joten hän on kasvissyöjä eikä käytä turkkeja. Phoebellä on tapana ostaa tavaransa kirpputorilta, eikä hän pidä tavaroista, joihin ei liity tarinaa. Tämä kävi ilmi esimerkiksi silloin, kun Rachel osti apteekkaripöydän Pottery Barnilta. Kun Phoebe oli raskaana, hänen teki mieli lihaa. Joey ehdotti Phoebelle, että ei söisi lihaa tämän koko raskausaikana. Silloin Phoebe saisi syödä lihaa Joeyn puolesta, eikä sitä kuluisi siis yhtään normaalia enemmän.
Kuudennen kauden ”Phoebe juoksee” -jaksossa ilmenee, että Phoeben juoksutyyli on varsin erikoinen.[18] Hänen kätensä nimittäin heiluivat miten sattuu, ja myös jalat liikkuivat oudosti. Phoebe selitti, että hän juoksee niin kuin hauskimmalta tuntuu. Samassa jaksossa myös Rachel omaksuu hänen juoksutyylinsä.[18]
Englannin kielen lisäksi Phoebe osaa sujuvasti ranskaa, jota hän opiskeli asuessaan kadulla. Tämän lisäksi hän osaa myös hieman italiaa. Tämä kävi ilmi jaksossa, jossa Joeyn italialainen isoäiti tuli käymään. Phoebe puhui hänelle pari sanaa italiaa, mistä muut yllättyivät.[19] Phoebe tosin tuntui yllättyvän tästä taidosta itsekin.
Musikaalisuus

Phoebe soittaa usein akustista kitaraa Central Perkin kahvilassa. Alun perin hän oli vakioesiintyjä, mutta koska kahvilanomistajan mielestä hän ei ollut hyvä, hänen tilalleen palkattiin ammattimuusikko. Phoebe kuitenkin esittää kahvilassa silloin tällöin omia kappaleitaan, joiden aiheet ja sanoitukset eivät ole aivan tavallisia. Hän on muun muassa laulanut äitinsä itsemurhasta, kaksinivelisestä pojasta ja pienestä kiharaisesta karvasta. Eräässä jaksossa Phoebe sanoi harjoittelevansa muutamaa Iron Maiden -coveria, mutta pääasiassa hän luokittelee kappaleensa folkiksi.[20]
Kerran Phoebe yritti opettaa Joeyta soittamaan kitaraa. Opetustekniikka oli kuitenkin melko erikoinen: Phoebe ei antanut Joeyn koskea kitaraan. Koska Phoebe ei tiennyt sointujen oikeita nimiä, hän keksi niille nimiä sen mukaan, miltä ne näyttivät. Joey kävi kuitenkin salaa musiikkikaupassa kokeilemassa kitaraa. Phoebe loukkaantui, koska Joey piti hänen opetusmetodejaan tyhminä.
Kitara on Phoebelle rakas. Tämä kävi ilmi, kun Monica kantoi Phoeben kitaran huoneesta toiseen. Phoebe sanoi lyövänsä Monicaa, jos tämä vielä koskisi hänen kitaraansa.
Phoeben tunnetuin kappale lienee ”Smelly Cat”, joka kertoo haisevasta kissasta. Phoebe esitti laulun ensimmäisen kerran toisen tuotantokauden jaksossa ”Vauvasotkua”.[21] Myöhemmin samassa jaksossa hän opetti kappaletta ammattimuusikko Stephanielle ja kertoi sen olevan vaikea.[21] Phoebe pääsi levyttämään kappaleen, ja siitä tehtiin jopa musiikkivideo. Phoeben lauluosio oli kuitenkin korvattu ammattilaulajan äänellä, eikä kappale ollut muutenkaan enää alkuperäisen kaltainen.[22] Kun Phoebe tapasi isänsä Frank Buffayn, isä kertoi laulaneensa Phoebelle ja Ursulalle itse keksimäänsä lastenlaulua nimeltä Sleepy Girl.[12] Kun hän lauloi laulun Phoebelle, ilmeni, että laulussa on aivan sama melodia ja samantapaiset sanat kuin Smelly Catissä.[12]
Ystävyssuhteet
Vaikka muut pitävätkin Phoebeä hieman outona, on hän hyvä ystävä kaikkien sarjan päähenkilöiden kanssa.
Monica
Phoebe asui ensin Monican kanssa, ja silloin hän tutustui muihin sarjan päähenkilöihin. Hän kuitenkin muutti pian takaisin isoäitinsä luo, kun ei kestänyt Monican neurooseja. Silti hän ei katkaissut suhdettaan Monicaan vaan ystävystyi myös tämän ystävien kanssa.
Monica oli 30-vuotissyntymäpäivillään juovuksissa eikä halunnut vanhempiensa tietävän siitä. Phoebe yritti kiinnittää muiden vieraiden huomion, jotteivät he huomaisi Monican tilaa. Kuinka ollakaan, hän pyysi kovaan ääneen syntymäpäiväsankari Monicaa pitämään puheen (kts. kuva).
Viidennellä kaudella Monica sai Phoeben kanssa järjestettäväkseen Rachelin yllätyssyntymäpäiväjuhlat. Monica halusi kuitenkin tehdä kaiken itse. Kun Phoebe suuttui, Monica antoi hänen tehtäväkseen huolehtia mukeista ja jäistä. Phoebe teki työtä käskettyä ja toi juhliin suuret määrät mukeja ja jäätä mitä erilaisimmissa muodoissa.[23]
Kaikenlaisten asioiden järjestämisestä pitävä Monica ryhtyi järjestämään myös häitä, kun Phoebe oli menossa Mike Hanniganin kanssa naimisiin. Monica piti tiukkaa aikataulua ja oli tarkka kaikesta muustakin. Phoebe raivostui Monicaan ja erotti hänet tehtävästä. Lopulta Monica sai Phoeben tajuamaan, ettei hän pystyisi yksin järjestämään häitä. He tekivät sovinnon, ja Monica lopulta järjesti Phoeben häät.[24]
Rachel
Rachel muutti hetkeksi asumaan Phoeben luo kuudennella tuotantokaudella. Yhteiselo ei kuitenkaan sujunut aivan niin kuin he olivat suunnitelleet. Rachel osti asuntoon huonekaluja Pottery Barn -ketjun liikkeestä mutta valehteli niiden olevan kirpputorilta, kun tajusi Phoeben vihaavan kyseistä ketjua. Aluksi Rachel joutui häpeämään Phoebeä tämän omituisen juoksutyylin takia, mutta myöhemmin hän alkoi ajatella tyylin olevan sittenkin hyvä ja juoksi itsekin samalla tavalla. Lopuksi Rachelin ja Phoeben asunto paloi, kun Rachelin hiustensuoristin sytytti tulipalon.[25]
Lisäksi Phoebe on sanonut valitsevansa Rachelin tyttöystäväkseen mieluummin kuin Monican, koska Rachel ei ole yhtä tiukkapipoinen.
Eräässä jaksossa Phoebe kävi Rachelin kanssa iltakoulun kurssilla, jossa tutustuttiin kirjoihin ja keskusteltiin niistä. Rachel ei kuitenkaan jaksanut nähdä erityisen paljon vaivaa, vaan hän kysyi Phoebeltä, mitä kirjassa oli tapahtunut. Kun Rachel vastasi ensin, Phoebe itse ei voinutkaan käyttää omia vastauksiaan. Phoebe kertoi Rachelille muutaman kerran oikeat vastaukset, mutta sitten hän valehtelikin kirjan päähenkilön olevan robotti, ja Rachel selitti koko luokan kuullen asian aivan väärin ja jopa vertasi kirjan päähenkilöä Robocopiin. Lopulta Rachel kyllästyi kouluun, ja Monica tuli jakson lopussa hänen tilalleen.[26]
Ross
Ross – joka on ammatiltaan paleontologi – suuttui Phoebelle, kun tämä kertoi, ettei usko evoluutioon. Ross yritti kaikin keinoin todistaa evoluutioteorian oikeaksi, mutta lopulta Phoebe sai hänet myöntämään, että on pienen pieni mahdollisuus, että teoria onkin väärässä. Myöhemmin Phoebe kertoi epäilevänsä myös painovoiman olemassaoloa, sillä hänestä tuntuu ennemminkin siltä, että häntä työnnettäisiin ylös kuin vedettäisiin alas.[27]
Jaksossa, joka kertoi ajasta ennen kuin kaikki päähenkilöt olivat tutustuneet toisiinsa, Phoebe melkein harrasti seksiä Rossin kanssa baarin biljardipöydällä. Tilanne kuitenkin päättyi nauruun.[28]
Sarjan kuluessa selviää, että kadulla asunut teini-ikäinen Phoebe oli ryöstänyt repun Rossilta, kun tämä oli nuori. Repussa oli Rossin itse tekemiä Science Boy -sarjakuvia. Phoebe kuitenkin oli säilyttänyt sarjakuvat ja palautti ne myöhemmin Rossille.[29]
Kun Phoeben asunto oli palanut Rachelin hiustensuoristimen takia, Phoebe muutti hetkeksi aikaa Rossin luo. Ross ei kuitenkaan pitänyt siitä, että Phoeben asiakkaat tulivat hänen luokseen hierottaviksi.
Chandler

Phoebe ja Chandler ovat läheisiä ystäviä, ja he juttelevatkin usein kahdestaan. He ovat joskus hieman lapsellisia, mikä ilmenee Chandlerin sanoessa ”Pheebs, leiki kanssani!” Kun Phoebe tajusi Chandlerilla ja Monicalla olevan suhde, hän kiusasi Chandleriä yrittämällä vietellä häntä.[30] Myöhemmin Chandler pyysi Phoebeä avukseen ostamaan kihlasormusta Monicalle.
Kun Phoebe meni naimisiin Mike Hanniganin kanssa, hän pyysi Chandleria saattamaan hänet alttarille. Tosin aluksi hän pyysi Joeya kyseiseen tehtävään.[24]
Joey

Joey on sarjan päähenkilöistä se, joka tuntuu olevan Phoeben kanssa eniten samalla aallonpituudella; kenties siksi, ettei kummallakaan ole yhtä paljon koulutusta kuin muilla. Heillä on erään jakson mukaan tapana käydä kerran kuukaudessa syömässä ja keskustella samalla muista.
Phoebe yritti opettaa Joeylle ranskaa, koska tämä väitti ansioluettelossa osaavansa sitä. Opiskelu ei kuitenkaan sujunut toivotulla tavalla, joten Joey puhui koe-esiintymisessä pelkkää siansaksaa. Phoebe selitti ohjaajalle, että Joey on hänen vähä-älyinen pikkuveljensä.[31]
Kun Phoebe luuli täyttäneensä 30 vuotta, vaikka todellisuudessa hän oli 31-vuotias, hän kertoi asioista, joita haluaisi kokea ennen kuin täyttäisi 31 vuotta. Näitä olivat tarkka-ampujakoulutus, täydellinen suudelma ja portugalilaisen henkilön tapaaminen. Päivän päätteeksi Joey antoi hänelle täydellisen suudelman ja kertoi olevansa 1/16 portugalilainen.[16]
Phoebe ja miehet
Phoeben ensimmäinen aviomies oli Duncan, homoseksuaali jäätanssija. Duncan ja Phoebe menivät naimisiin kuitenkin vain, jotta Duncan saisi Green Cardin. He erosivat, kun Duncan tajusikin olevansa hetero ja haluavansa naimisiin erään toisen naisen kanssa.[32] Muita Phoeben miesystäviä ovat olleet muun muassa Tony[33] ja ärsyttävä psykiatri Roger[34], laivaston upseeri Ryan[35], poliisi Gary[36] ja tiedemies David.[37]
Phoebe tapasi Garyn löydettyään Central Perkistä poliisin virkamerkin. Phoebe esiintyi poliisina, minkä Gary huomasi, koska virkamerkki oli hänen. Pian Gary ilmestyi Monican asunnon ovelle ja pyysi Phoebeä treffeille.[36] Muutaman jakson kuluttua he muuttivat yhteen, vaikka Phoebe olisikin halunnut edetä hitaammin. Heidän suhteensa päättyi Garyn ammuttua linnun, joka lauloi Phoeben ja Garyn keskustellessa, sillä Phoebe ei hyväksynyt eläimen tappamista.[38]
Davidin Phoebe tapasi ensimmäisellä kaudella, mutta suhde päättyi, kun David lähti töihin Minskiin.[37] Hän tuli kuitenkin yhdeksännellä kaudella takaisin, mutta liian myöhään, sillä Phoebe seurusteli jo Mike Hanniganin kanssa.
Las Vegas -jaksoissa vihjataan, että Phoebe olisi joskus mennyt naimisiin siellä ja hän luuli avioliiton olevan voimassa vain Las Vegasissa. Lisäksi Phoebe on mennyt kihloihin Joeyn kanssa, kun Joey luuli Phoeben olevan raskaana. Phoebe suostui, mutta kun Joey sai tietää, että raskaana olikin Rachel, hän kosikin Racheliä. Rachel kuitenkin kieltäytyi.
Mike Hannigan
Phoebe tapasi Mike Hanniganin yhdeksännen kauden alussa. He tutustuivat Joeyn sattumalta järjestämillä sokkotreffeillä.[20] Joey oli nimittäin unohtanut järjestää Phoebelle seuraa sokkotreffeille, kuten he olivat keskenään sopineet. Hätäpäissään Joey meni kertomaan miehen nimeksi Mike. Tämän jälkeen hän järjesti treffeille ensimmäisen Mike-nimisen henkilön, joka tuli vastaan.[20] Kauden lopussa Phoeben entinen miesystävä tiedemies David palasi takaisin Minskistä. Davidin oli tarkoitus kosia Phoebeä, mutta Mike ehti ensin.[39]
Mikelle kosinta tuotti vaikeuksia. Hänen piti ensin kosia Phoebeä koripallo-ottelun tauolla.[40][41] Phoebe kuitenkin pilasi tilanteen haukkumalla tapaa tyhmäksi, kun eräs mies kosi tyttöystäväänsä samassa ottelussa. Seuraavalla kerralla Phoebe vuorostaan kosi Mikea vastaavanlaisessa tilanteessa.[40] Tilanne oli Mikelle kuitenkin nolo, koska koko yleisö nauroi heille. Kolmannella kerralla Mike oli piilottanut kihlasormuksen kakkuun, jota Phoebe söi ravintolassa. Heidän naureskellessaan epäonnisia kosintayrityksiä Phoebe kysyi piloillaan, oliko Mike kenties piilottanut sormuksen kakkuun. Turhautuneena Mike kosi Phoebea saman tien, ja Phoebe suostui.[40]
Kymmenennellä kaudella Phoebe ja Mike menivät naimisiin.[24] Heidät vihittiin talvella keskellä katua Phoeben ystävän soittaessa taustalla steel-rummuilla The Beatlesin kappaletta ”Here, There and Everywhere”.[24]
Naimisiin mentyään Phoebe vaihtoi sukunimensä Buffay muotoon Buffay-Hannigan. Ensiksi hän kertoi uudeksi nimekseen Prinsessa Consuela Bananahammock. Mike vastasi vaihtamalla omaksi nimekseen Crap Bag (). Kun Phoebe sai selville, että banana hammock oli slangisana uimahousuille, hän vaihtoi nimensä Phoebe Buffay-Hanniganiksi.[42]
Työ
Phoebe on ammatiltaan hieroja. Aluksi hän teki töitä kotonaan, minne asiakkaat tulivat hierottavaksi. Hän kertoi vihaavansa hierontafirmoja, mutta lopulta selvisi, että hän itsekin työskentelee eräässä yrityksessä hierojana. Hän oli siellä pitkään, mutta sai potkut, koska hänellä oli liian läheinen kontakti erääseen miesasiakkaaseen.
Phoebella oli myös pitopalvelu Monican kanssa, mutta yritys loppui lyhyeen, koska Monica sai töitä eräästä ravintolasta kokkina. Myöhemmin Phoebe on ollut muun muassa puhelinmyyjänä myymässä kopiomustetta. Siinä työssä hän onnistui estämään erään miehen itsemurhan.
Joey sai hankittua Phoebelle avustajantöitä Päivien viemää -sarjasta, jossa hän itse näytteli. Phoebe pääsi näyttelemään sairaanhoitajaa, mutta kuvaukset eivät sujuneet kovinkaan hyvin, sillä otos jouduttiin kuvaamaan useaan otteeseen Phoeben takia. Lisäksi Phoebe pääsi esittämään tarjoilijaa. Hän ei kuitenkaan ymmärtänyt sitä, että sairaanhoitajasta tuleekin yhtäkkiä tarjoilija eikä hän tervehtisi Joeyn esittämää tohtoria, joka työskenteli samassa sairaalassa. Phoeben mukaan hänen ihailijansa menisivät tilanteesta aivan sekaisin. Phoebe pilasi tahallaan erään kohtauksen kuvaukset, minkä jälkeen vartija vei hänet pois.
Phoebea on myös luultu pornotähdeksi, koska hänen siskonsa Ursula esiintyi pornoelokuvissa hänen nimellään.
Regina Phalange
Phoebe esiintyy usein ongelmatilanteissa valenimellä Regina Phalange. Ainoastaan kerran hän on viitannut Regina Phalange -nimellä johonkin muuhun kuin itseensä, tällöinkin keksimäänsä henkilöön. Tämän lisäksi hän keksi phalangen olevan lentokoneen osa.
Ensimmäisen kerran Phoebe esiintyi Phalangena viidennen kauden ensimmäisessä jaksossa, kun Rossin ja Emilyn häät Britanniassa olivat Rossin ja osittain myös Rachelin takia epäonnistuneet. Phoebe soitti Yhdysvalloista Britanniaan ja yritti tavoittaa Emilyn äitiä. Perheen taloudenhoitaja kuitenkin vastasi puhelimeen, ja Phoebe sanoi olevansa tohtori Phalange, Rossin aivotohtori.[43] Phoebe esiintyi salanimellään viidennellä kaudella vielä Las Vegas -jakson toisessa osiossa. Kun hän sai porttikiellon kasinolle tapeltuaan vanhan naisen kanssa, hän yritti vielä päästä pelaamaan esiintymällä Regina Phalangena. Hänet kuitenkin heitettiin ulos.[44]
Seuraavan kerran Phoebe viittasikin Regina Phalange -nimellä muuhun kuin itseensä. Seitsemännellä kaudella Rachelin vanha kouluystävä kysyi, kuuluiko Phoebe kouluaikoinaan mihinkään järjestöön. Phoebe valehteli kuuluneensa, mutta lisäsi järjestön lopettaneen toimintansa, kun Regina Phalange kuoli alkoholimyrkytykseen.[45]
Kahdeksannen kauden alkuvaiheilla Monica ja Chandler pohtivat eräässä jaksossa, antoiko heidän häämatkallaan tapaamansa aviopari heille tahallaan väärän puhelinnumeron. Joey vihjaili, etteivät he ehkä kenties antaneet oikeita nimiäkään. Kun Monica ei voinut uskoa sitä, Joey esitteli itsensä Phoebelle nimellä Ken Adams, mihin Phoebe vastasi kätellen: ”Regina Phalange”.[46] Myöhemmin samalla kaudella Phoebe oli taas Regina Phalange, kun hän harjoitteli Chandlerin kanssa työhaastatteluun menemistä.[47]
Kymmenennellä tuotantokaudella jaksossa 'Ranskaa', hän esittelee itsensä ranskalaiseksi naiseksi tällä nimellä näytelmän ohjaajalle ja samalla esitti Joeyn olevan hänen pikkuveljensä. Viimeisen kerran Phalange mainitaan viimeisessä Frendit-jaksossa, kun Phoebe keksii Rachelin lentokoneen ”vasemmassa filangissa (engl. phalange)” olevan vikaa.[48]
Näinkin olisi voinut käydä
Kuudennella tuotantokaudella sarjassa oli kaksi jaksoa, joissa kerrotaan, miten olisi voinut käydä, jos asiat olisivat menneet toisella tavalla: Ensimmäisessä jaksossa Phoebe oli töissä Merrill Lynch -investointipankissa meklarina. Hän oli työkiireidensä takia epäystävällinen ja puhui vähän väliä kännykkäänsä. Lisäksi hän poltti tupakkaa, jonka hän aina sytytti kännykän soidessa. Työssään Phoebe onnistui hävittämään 13 miljoonaa dollaria yhtiön rahoja. Hän joutui sairaalaan saatuaan sydänkohtaukseen ja sai samalla potkut, vaikkei saanutkaan itse heti tietää sitä. Ross sai tiedon potkuista, mutta ei kertonut sitä Phoebelle.[49] Seuraavassa jaksossa Phoebe livahti sairaalasta ja asteli tietämättömänä vanhalle työpaikalleen. Kun hänelle kerrottiin potkuista ja 13 miljoonan dollarin menetyksestä, hän sai uuden sydänkohtauksen. Jakson lopussa hän lauloi Central Perkissä kahdesta sydänkohtauksestaan.[50]
Valikoitu luettelo Phoeben kappaleista
”Crazy Underwear” (suom. Hullut alusvaattet)
”Crusty Old Man” (suom. Hassu vanhus)
”Double-Jointed Boy” (suom. Kaksinivelinen poika)
”Holiday Song” (suom. Lomalaulu)
”In the Shower” (suom. Suihkussa oon)
”Little Black Curly Hair” (suom. Pieni, musta ja kikkara tukka)
”Mother’s Ashes” (suom. Äidin tuhkat)
”Paper Mache’ Man” (suom. Kopiokonemies)
”Smelly Cat” (suom. Haisukissa tai Hajukatti)
”Sticky Shoes” (suom. Tahmakengät)
”They Found Their Bodies” (suom. Aamulla ruumiit löydettiin)
”Two Heart Attacks” (suom. Kaksi sydänkohtausta)
”Two of Them Kissed Last Night” (suom. Kaksi heistä suuteli eilen)
”Commercial Bitch Who Fooled Me” (suom. Mainosmuija mua huijasi)
”Stephanie and all her chords” (suom. Stephanie ja soinnut sen)
[51]

Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Frendien hahmot

Oliko Frendit sarjan kahvila oikeasti olemassa?


Avaruusasema on keinotekoinen rakennekokonaisuus, joka antaa ihmiselle mahdollisuuden asua avaruudessa. Avaruusaseman keksi venäläinen Konstantin Tsiolkovski 1920-luvun alussa. Avaruusasemassa on useasti monia osia ja se koostuu moduuleista.
Tähän mennessä rakennetut avaruusasemat ovat sijainneet Maan matalilla kiertoradoilla eli 200–400 kilometriä merenpinnasta. Toistaiseksi yksittäinen avaruuslentäjä on voinut asua avaruusasemalla enintään alle 2 vuotta kerrallaan.
Avaruusasemilla ei ole suurta työntövoimaa tuottavia raketteja, mutta useita pienempiä raketteja aluksen ratakorkeuden ja asennon säätämiseen tarvittaessa. Avaruusasemat ovat suurimpia ihmisen rakentamista avaruusaluksista.
Avaruusasemat
(päivämäärät ovat niitä, jolloin asemat olivat miehitettyjä)
Saljut avaruusasemat (Neuvostoliitto, 1971–1986)
Saljut 1 (1971, 1 miehistö ja 1 epäonnistunut telakointi)
Saljut 2/Almaz (1973, rikkoontui pian laukaisun jälkeen)
Cosmos 557 (1973, putosi maahan 11 päivää laukaisun jälkeen)
Saljut 3/Almaz (1974, 1 miehistö ja 1 epäonnistunut telakointi)
Saljut 4 (1975, 2 miehistöä)
Saljut 5/Almaz (1976–1977, 2 miehistöä ja 1 epäonnistunut telakointi)
Saljut 6 (1977–1981, 16 miehistöä (5 pitkäkestoista, 11 lyhytkestoista ja 1 epäonnistunut telakointi)
Saljut 7 (1982–1986, 10 miehistöä (6 pitkäkestoista, 4 lyhytkestoista ja 1 epäonnistunut telakointi)
Skylab avaruusasema (USA, 1973–1974, 3 miehistöä)
Mir avaruusasema (Neuvostoliitto/Venäjä, 1986–2000, 28 pitkäkestoista miehistöä)
Kansainvälinen avaruusasema (ISS) (Yhdysvallat, Venäjä, Japani, ESA, Kanada, Brasilia, Italia 2000–, 22 pitkäkestoista miehistöä (tähän mennessä)). Avaruusasemista vain ISS on tällä hetkellä (kesäkuu 2011) käytössä ja kiertoradalla. Sen valmistus alkoi 1996 ja saatettiin päätökseen toukokuussa 2011.
Kiinan avaruushallinto testaa miehittämättömällä lennolla kansallista Tiangong-avaruusasemaansa alkaen 30. syyskuuta 2011.
Intian avaruusjärjestö on aloittanut kehitystyön omaa avaruusasemaansa varten. Iran on ilmaissut aikeensa miehitettyihin lentoihin. Nigerian lausunnot miehitetyistä lennoista ovat sen nykyhetken avaruuslennon kokemuksiin nähden ylimitoitettuja.
Miehitettyinä olleet avaruusasemat

Avaruusasemien miehittämättömät huoltoalukset
Nykyisin käytössä olevat rahtialukset
ATV – ISS-avaruusaseman huoltoalus, joka on ESAn toteuttama. Ensilento suoritettiin vuonna 2008.
HTV – Japanin JAXAn kehittämä ISS-avaruusaseman huoltoalus.
Progress – Saljut, Mir ja ISS-asemien huoltoalukset. Progress-alus toteutettiin Neuvostoliitossa ja Venäjän avaruusjärjestö on jatkanut sen käyttöä.
SpaceX Dragon - Yksityinen SpaceX-yhtiön suunnittelema huoltoalus. Alus aloitti kaupallisen liikenteen Kansainväliselle avaruusasemalle lokakuussa 2012. Dragon on tällä hetkellä ainoa rahtialus, joka kykenee palaamaan maan pinnalle ja siten palauttamaan maahan mm. tutkimustuloksia ja korjattavaksi tarkoitettua kalustoa. Siitä on suunnitteilla myös miehistökapseli.
Fiktio ja tiede
Elokuvissa on 1920-luvulta lähtien ja televisiosarjoissa 1950-luvulta lähtien tullut tunnetuksi suuri joukko kuvitteellisia avaruusasemia, kirjallisuudessa jo 1800-luvun jälkipuolella.
Venäläinen tutkija Konstantin Tsiolkovski laati ensimmäisen tieteellis-teknisen kuvauksen avaruusasemasta 1800-luvun lopulla.
Lähteet

Luokka:Avaruusasemat
Luokka:Avaruuden asuttaminen
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna ensimmäinen avaruussukkula on rakennettu?