Carl Barks (27. maaliskuuta 1901 Oregon – 25. elokuuta 2000 Grants Pass, Oregon) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, joka tunnetaan Disneyn sarjakuvien, erityisesti Aku Ankka -tarinoiden piirtäjänä ja käsikirjoittajana. Barks kuuluu yhdysvaltalaisen sarjakuvamaailman arvostetuimpiin ja vaikutusvaltaisimpiin taiteilijoihin.
Carl Barks ei keksinyt Aku Ankkaa, mutta hän keksi ankkojen asuinpaikan Ankkalinnan ja loi monia tunnettuja sivuhahmoja kuten Roope Ankan, Hannu Hanhen, Pelle Pelottoman, Karhukoplan, Milla Magian ja monia muita.
Barks piirsi elämänsä aikana noin 6500 sivua sarjakuvia. Barks aloitti Disney-uransa animaattorina, mutta siirtyi vähitellen kuvittamaan sarjakuvia. Jäätyään eläkkeelle hän jatkoi yhä Disney-hahmojen parissa ja laati aluksi käsikirjoituksia muille piirtäjille. Sen jälkeen hän ryhtyi maalaamaan omien tarinoidensa pohjalta Ankka-aiheisia öljyväritauluja.
Elämä ja ura
Ennen sarjakuvauraa
Carl Barks kiinnostui pilakuvista ja niiden piirtämisestä jo yhdeksänvuotiaana perheen asuessa Kalifornian Santa Rosassa. Barks oli 15-vuotias, kun hänen äitinsä kuoli. Barks joutui lopettamaan koulunsa kesken ja auttamaan maatilalla, koska ylimääräisiin työntekijöihin ei ollut varaa eikä muu perhe pystynyt äidin kuoltua tekemään kaikkea työtä.[1] Hän sai kuitenkin isältään luvan osallistua Landonin piirustuskoulun kirjekurssille, ja siitä heräsi lopullisesti hänen kiinnostuksena piirtämiseen. Hän ei kuitenkaan suorittanut kirjekurssia loppuun.[2]
Kaksi vuotta myöhemmin hän yritti saada töitä pilapiirtäjänä San Franciscossa, mutta hänen töilleen ei ollut kysyntää.[1] Vuonna 1921 hän solmi Pertle Turnerin kanssa ensimmäisen avioliittonsa. Heille syntyi kaksi lasta, Peggy ja Dorothy. Barks unohti piirtämisen ja alkoi tehdä töitä muun muassa autokauppiaana, ratakiskojen pulttaajana ja veturikorjaamolla.[2] Pilapiirtäjän ura säilyi silti hänen suurena haaveenaan ja hän käytti vapaa-aikansa pilapiirrosten tekemiseen. Barks riiteli vaimonsa kanssa jatkuvasti, koska hän halusi edetä piirtäjänä kun taas Pertle vaati enemmän yhteistä aikaa. Vuonna 1928 Barks sai vihdoin haluamaansa työtä Calgary Eye Opener -lehdestä, joka suostui julkaisemaan hänen pilakuviaan. Kolme vuotta myöhemmin Barks sai samaisesta lehdestä vakituisen työpaikan, jolloin hän pystyi keskittymään piirtämiseen täysipainoisesti. Näihin aikoihin Barks ja Pertle erosivat.[3]
Barks alkoi etsiä uutta työpaikkaa ja kuuli Walt Disneyn etsivän käsikirjoittajia ja taiteilijoita. Hän lähetti yhtiöön piirrosnäytteitään ja sai töitä animaatioalalta vuonna 1935. Seitsemän vuotta Barks toimi sekä apulaisanimaattorina että gag-manina, joka vastaa tarinan vitseistä. Vuonna 1942 hän kuitenkin lopetti työnsä animaatioiden parissa, koska hänen terveytensä ei kestänyt Disney-studion huonoa ilmanvaihtoa.[2]
Barks alkoi työskennellä kotonaan ja keskittyi yksinomaan sarjakuviin. Vuonna 1938 Barks oli mennyt uudelleen naimisiin, Clara Balken kanssa. Avioliitto oli aluksi onnistunut ja Clara auttoi Carlia tämän töiden tussaamisessa. Clara rupesi kuitenkin juopottelemaan ja saattoi humalaisissa raivokohtauksissaan välillä tuhota Carlin piirroksia ja omaisuutta. Ensimmäisen Roope Ankan Barks kertoi piirtäneensä motellissa, johon oli paennut Claran raivokohtauksia.[3] Tämäkin avioliitto päättyi avioeroon, vuonna 1951.
Ensimmäiset sarjakuvat

Barks piirsi ensimmäisen Aku Ankka -sarjansa vuonna 1941. ”Aku Ankka ja merirosvon kulta” perustui hylätyn piirroselokuvan Morgan’s Ghost käsikirjoitukseen, jonka muokkasi Al Taliaferron piirtämien Aku-sanomalehtistrippien käsikirjoittaja Bob Karp. Puolet tarinasta piirsi Jack Hannah.[4]
Barks siirtyi kokonaan sarjakuvien pariin vuonna 1942. Hänen ensimmäinen täyspitkä tarinansa oli sotapropagandasarja ”Pluto pelastaa laivan”, jonka hän teki yhdessä Jack Hannah’n kanssa. Pian Barks siirtyi työskentelemään Western Publishing Companylle, joka oli suuri sarjakuvajulkaisija Yhdysvalloissa. Uransa alkuvaiheessa Barksillakin oli hankaluuksia. Hän käytti apunaan esimerkiksi Floyd Gottfredsonin pitkiä Mikki Hiiri -seikkailuja ja lähetti Vihreä Lyhty -sarjakuvan luojalle Martin Nodellille kirjeen, jossa hän pyysi apua sarjakuvien tekemiseen[5].
Western omisti oikeudet myös Anselmi Pandaan, Nakke Nakuttajaan, Lurppaan, Barney-karhuun ja Benny-aasiin, minkä vuoksi Barks piirsi alkuaikoinaan myös tarinoita, joissa pääosassa oli joku näistä hahmoista. Kyseisiä tarinoita on kuitenkin hyvin vähän (33) verrattuna Barksin Disney-tarinoihin. Ankkamaailmaan kuulumattomia tarinoita on Barksin tuotannossa noin 270 sivua, joista suurin osa Barney-karhun ja Benny-aasin seikkailuja[4]. Kaikki Barksin muut kuin Disneyn eläinsarjakuvat julkaistiin 1970-luvun lopulla englanniksi kirjassa Barks Bear Book. Osa näistä tarinoista on nähty myös suomeksi 1980- ja 1990-luvuilla (muun muassa Tom ja Jerry -lehdessä)[2].
Kulta-aika
Barks piirsi ensimmäisen Disney-tarinansa Westernille vuonna 1943. Se oli kymmensivuinen tarina ”Ryytimaa”, jonka käsikirjoituksen hän muokkasi alusta lähtien uusiksi. Samana vuonna ilmestyi Barksin ensimmäinen pitkä tarina ”Muumion sormus”. Barks kehittyi sarjakuvantekijänä nopeasti, ja 1940-luvun puolivälissä syntyivät kuuluisat tarinat ”Joulu Karhuvuorella” ja ”Koralliluolan kummitus”. Usein niissä oli etäisiä viittauksia ajan elokuviin ja sarjakuviin. Suurin osa 1940-luvun tarinoista oli kuitenkin kymmensivuisia vitsisarjakuvia, ja pitkät seikkailut odottivat vielä tuloaan. Yhdysvalloissa Walt Disney’s Comics and Stories -lehti nousi kuitenkin myydyimpien sarjakuvalehtien joukkoon lähinnä juuri Barksin tarinoiden ansiosta[2].
1940-luvun loppua ja 1950-luvun alkua voidaan sanoa Barksin kulta-ajaksi. Tällöin syntyivät muun muassa tarinat ”Vanhan linnan salaisuus”, ”Kulmikkaat munat”, ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun”, ”Kultainen kypärä” ja ”Takaisin Klondikeen”.
Nämä tarinat edustavat myös aikakautta, jolloin Don Rosa oli juuri alkanut lukea Barksia. Rosa on piirtänyt suureen osaan juuri näistä 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun tarinoista jatko-osat. Viittauksia ”Vanhan linnan salaisuuteen” ja tarinaan ”Takaisin Klondikeen” löytyy monista Rosan Roopen nuoruutta kuvaavista tarinoista. ”Kulmikkaat munat” -tarinalle on suoraa jatkoa Rosan tarina ”Andien kutsu”. ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” saa puolestaan jatkoa Rosan tarinassa ”Ensimmäinen keksintö”.
Barksin pitkät seikkailut veivät Ankat usein pitkille matkoille, aina Eurooppaan ja Aasiaan asti. Barks ei kuitenkaan itse ollut koskaan käynyt Yhdysvaltojen rajojen ulkopuolella. Hän käytti apunaan National Geographic -lehden artikkeleita ja valokuvia. Toisena lähteenään Barks käytti Encyclopædia Britannica -tietosanakirjaa.
Barks avioitui vuonna 1954 kolmannen kerran, tällä kertaa taidemaalari Margaret Williamsin kanssa. Margaret, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Garé Barks, toimi usein Barksin apulaisena, muun muassa tekstaten suuren osan puhekuplista.[3]
1950-luvun puolivälissä Barks alkoi jo hieman väsyä kovaan työtahtiin. Lisäksi Barksia lannisti tarinoiden sensuurihenkinen rajoittaminen. 1950-luvun Yhdysvalloissa sarjakuvia syytettiin haitallisten vaikutteiden antamisesta nuorille, ja myös Disneyn sarjakuvien julkaisija sensuroi tarinoitaan hätävarjelun nimissä. Barks keskittyi Roopen seikkailuihin eksoottisissa maisemissa.[4]
Barks pysyi nimettömänä piirtäjänä aina vuoteen 1957, jolloin ihailijat saivat selville hänen nimensä. Tätä ennen Barks tunnettiin lempinimellä ”Se hyvä Ankka-piirtäjä”.[6] Paljastuksen jälkeen hän alkoi saada ihailijapostia, vaikka ensimmäisiä ihailijakirjeitään hän pitikin pilana.[7] Vuonna 1966 Barks jäi eläkkeelle.
Sarjakuvien jälkeinen aika

Barks ei lopettanut työtä Disney-hahmojen parissa, vaikka jäi eläkkeelle. Hän teki käsikirjoituksia vuoteen 1974 ja piirsi kansikuvia vuoteen 1969. Suurin osa näistä käsikirjoituksista oli Sudenpentu-aiheisia tarinoita, jotka kuvitti Kay Wright tai Tony Strobl. Myöhemmin nämä Sudenpentu-seikkailut piirsi uudelleen Daan Jippes. Jippesin versioita pidetään huomattavasti Barks-henkisempinä.
Barksin viimeisiksi käsikirjoituksiksi jäivät ”Hevostellen halki historian”, jonka piirsi Barksin työhön valitsema William Van Horn, ja luonnoksen asteelle jäänyt ”Napapiirin postimies”, jonka käsikirjoituksen laativat loppuun Byron Erickson ja John Lustig ja jonka piirsi Daan Jippes.[8]
Vuonna 1971 Carl Barks ryhtyi ihailijansa Glenn Brayn ehdotuksesta maalaamaan omiin ankkatarinoihinsa pohjautuvia öljyväritöitä.[9] Aluksi hän myi maalauksiaan noin 150 dollarilla kappale, mutta nykyään arvokkaimmista on maksettu jopa 150000 dollaria. Suurin osa näistä maalauksista oli suoria kopioita hänen piirtämistään kansikuvista, vaikka myöhemmin hän maalasi myös löyhästi tarinoihinsa liittyviä maalauksia. Niiden ja niissä esiintyvien hahmojen tekijänoikeudet kuuluivat kuitenkin Disney-yhtiölle, mutta yllättäen yhtiö myönsi Barksille luvan tehdä niistä maalauksia, vaikkei yhtiö ole koskaan myöntänyt vastaavanlaista lupaa kenellekään muulle. Kun maalauksista kuitenkin alettiin tehdä myös luvattomia painokopioita, vuonna 1976 yhtiö kielsi Barksia maalaamasta enää lisää Disney-aiheisia maalauksia. Siihen mennessä hän oli saanut valmiiksi yli 120 maalausta.[7] Sen jälkeen hän maalasi fantasia- ja lännenaiheita[2].
1980-luvun alussa lupa maalauksiin heltisi jälleen, ja Barks jatkoi niiden tekemistä. Samalla myös maalausten arvo kohosi huimasti, ja lisenssin omistava Another Rainbow -yhtiö alkoi julkaista litografioita näistä maalauksista. Kaikki painolaatat on tuhottu lukuun ottamatta viittä ensimmäistä, jotka on naarmutettu käyttökelvottomiksi ja säilötty muistoina Disney-yhtiön arkistoihin.[4][2]
Barksin piirtämistä alkuperäissivuista on jäljellä vain murto-osa, sillä Disney-yhtiö poltti ja hävitti suuren osan alkuperäispiirroksistaan tilanpuutteen vuoksi.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1991 Barks sai Disney Legends -palkinnon, joka annetaan ansioituneesta työstä Disney-yhtiön hyväksi. Kolme vuotta myöhemmin Barks teki ensimmäisen matkansa ulkomaille. Matkalla hän kävi yhdessätoista Euroopan maassa: Islannissa, Norjassa, Tanskassa, Suomessa, Ruotsissa, Puolassa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Britanniassa.[4] Viimeisenä Disney-aiheisena teoksenaan hän kirjoitti ylistysrunon ”Oodi Disneyn ankoille”. Kyseinen kirjoitus on julkaistu muun muassa Aku Ankka -lehden numerossa 26/1999.[2]
Barks kuoli kotonaan Oregonin Grants Passissa leukemiaan[10] 99-vuotiaana vuonna 2000.[4]
Barks taiteilijana
Barksin vaikutus Aku Ankkaan
Barksin vaikutus Aku Ankka -sarjakuviin on erittäin suuri. Lähes jokainen piirtäjä pitää häntä esikuvanaan. Heistä tunnetuin on Don Rosa, jonka tarinoista vain harva on ristiriidassa Barksin tarinoiden kanssa. Myös monet muut Disney-piirtäjät, kuten Romano Scarpa ja Daan Jippes, ovat sanoneet Barksin olleen heidän suurin vaikuttajansa.
Barks keksi Akun, ankanpoikien ja naisystävä Iineksen hahmojen rinnalle useita lisähenkilöitä. Erityisen merkittäväksi muodostui Akun eno Roope Ankka.[11] Barksin mukaan Roope on nimenomaan Akun äidin veli, mutta Ankkalinnan enot on käännetty Suomessa perinteisesti sediksi. Aluksi Roopen oli tarkoitus olla vain sivuhahmo ainoastaan tarinassa ”Joulu Karhuvuorella”.[12] Myös Roopen viholliset Karhukopla, Milla Magia ja Kulta-Into Pii ovat Barksin luomia hahmoja, samoin keksijä Pelle Peloton ja hyväonninen Hannu Hanhi. Roopen vihollisista myös Kroisos Pennonen on Barksin luoma hahmo, vaikka Barks itse käyttikin hahmoa vain kerran tarinassa ”Ihmebentsiini”.
Barks myös kehitti ankanpoikien Tupun, Hupun ja Lupun luonteita. Sudenpennut-järjestö ja heidän tietopakettinsa Sudenpentujen käsikirja oli Barksin keksintö.[13][14][11]
Kaikille Aku Ankan lukijoille ovat tuttuja seuraavat tilanteet:
Aku yrittää menestyä erilaisissa ammateissa, mutta yritykset päättyvät yleensä katastrofiin.
Akulla tulee riitaa naapurinsa Teppo Tulpun kanssa, ja seurauksena on naapurusten välinen kärhämä.
Aku sekä Tupu, Hupu ja Lupu metsästävät Roopen kanssa kadonneita aarteita.
Milla Magia yrittää ryöstää Roopen Ankan ensilantin.
Roope taistelee joko Kulta-Into Piin tai Kroisos Pennosen kanssa maailman rikkaimman miehen asemasta.
Kaikki nämä Aku Ankka -sarjakuvatarinoiden peruskaavat ovat Barksin kynästä.
Barks oli ensimmäinen merkittävä pitkiä Aku Ankka -tarinoita piirtänyt taiteilija. Ennen häntä Aku Ankan seikkailut olivat lähinnä Al Taliaferron strippejä ja sitä ennen pieniä sivuosia muissa Disney-sarjakuvissa ja -piirroselokuvissa. Näissä sivuosissa Aku useimmiten seikkaili Mikki Hiiren ja Hessu Hopon kanssa, kunnes Barksin ansiosta Ankka- ja Hiiri-maailmat erkaantuivat toisistaan lähes kokonaan. Barks loi Aku Ankasta hahmona suositumman kuin Mikki Hiiri. Barks piirsi elämänsä aikana vain yhden Mikki-tarinan, ”Punaisen hatun arvoituksen”.[15]
Aku Ankan ja Roope-sedän työ- ja elämänkokemukset ovat saaneet vaikutteita Barksin omasta elämästä. Barks totesi, että Akun toistuva epäonni ja ajautuminen työpaikasta toiseen muistuttavat häntä itseään ennen piirtäjän uraansa.[16]
Barks muisteli omia hanttihommiaan ankeana raatamisena, ja sarjakuvauransa aikana hän ei tiettävästi pitänyt kertaakaan lomaa.
Silti hän korosti usein sarjoissaan kovan työnteon tärkeyttä.[4] Barks oli itse poliittiselta kannaltaan oikeistolainen, lähellä republikaaneja.[17]
Sensuuri
Yhdysvalloissa sarjakuvasensuuri oli hyvin tarkkaa 1950-luvulla. Suomalainen Aku Ankan toimitus on aina ollut sallivampi Carl Barksin sarjakuvien suhteen. Muun muassa Takaisin Klondikeen sai ensijulkaisunsa puolta sivua vaille alkuperäisessä asussa Suomessa. Suomi oli ensimmäinen maa, joka julkaisi tuon kuuluisan tarinan kokonaisena, lukuun ottamatta puuttuvaa sivun puolikasta, jonka Barks piirsi ulkomuistista. Toisessa tapauksessa Disney-arkistoista löytyi tarina ”Maitomies”, joka sai ensiesityksensä alkuperäisasussaan Suomen Aku Ankka -lehden 40-vuotisjuhlanumerossa.
Tässä on lueteltuina joitakin tunnetuimmista sensuroinneista:
”Liekkimies” (1945) julkaistiin Suomessa vasta 1990-luvulla, koska Aku Ankan toimitus piti sitä liian palonarkana aiheena. Tarinassa Aku tekee tuhojaan Ankkalinnassa pyromaanina ja joutuu lopuksi vankilaan. Sitä oli sensuroitu jo ensijulkaisunsa yhteydessä: sarjan kaksi viimeistä ruutua poistettiin ja tilalle piirrettiin uusi loppuratkaisu, jossa annetaan ymmärtää koko tarinan olleen Akun painajaisunta. Alkuperäinen loppu kuitenkin palautettiin Carl Barksin kootut -sarjassa.
Vitsitarinassa ”Aprillia!” (1950) Barks piirsi toisen sivun ensimmäisessä ruudussa Tupun, Hupun ja Lupun kaatopaikalle, jonka jätekasassa näkyy Adolf Hitlerin Taisteluni-kirja. Kyseessä oli Barksin varttuneemmille lukijoille tarkoitettu satiirinen vitsi, jossa pahamaineinen kirja samaistetaan jätteeksi. Tämä viittaus on kuitenkin poistettu tarinan painoksista monissa maissa kuten Saksassa.
”Karkkeja ja kepposia” (1952) joutui sensuurin kohteeksi. Siitä poistettiin yli 10 sivua ja aloitusruutu piirrettiin uusiksi. Sensuroitu osuus oli lähinnä liian rajuja halloween-piloja. Aloitusruudussa nähtyä, kuunvalossa kylpevää hautausmaata risteineen pidettiin liian karmivana ja makaaberina lapsille. Barks oli mukaillut tarinan samannimisestä Aku Ankka -animaatiosta[18].
Tarinassa ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” (1952) oli Westernin mielestä liian raju aloitusruutu, joten Barks joutui muuttamaan sitä. Kuvassa ankanpojat kävelivät halki rappiokylän, jossa oli murheellisen näköisiä lapsia resuisissa vaatteissa[19] .
”Takaisin Klondikeen” (1953) oli myös kustantajan mielestä liian raju, ja siitä saksittiin viisi sivua. Sensuroinnin kohteeksi joutui muun muassa kohtaus, jossa viekoitteleva Kultu Kimallus huijaa kultaa Roopelta, joka pistää pystyyn suuren kapakkatappelun Kultun saluunassa.
Tarinaa ”Marco Polon aarre” (1966) ei sensuroitu sen julkaisuhetkellä, mutta myöhemmät painokset sensuroitiin Yhdysvalloissa, koska yleisön käsitys Vietnamin sodasta oli saanut kielteisiä sävyjä. Tarinassa Roope ja hänen sukulaisensa matkustavat Kaakkois-Aasiassa sijaitsevaan Horjustaniin, joka on väkivaltaisen sisällissodan kourissa. Tarinassa nähdään muiden muassa sotaisissa tilanteissa aseistettuja sotilaita, jotka eräässä juonenkäänteessä melkein onnistuvat vakoojiksi julistettujen Roopen ja Akun teloittamisessa. Tällaista ei pidetty sopivana erityisesti lastensarjakuvissa, kun Vietnamin tapahtumat nousivat kansainväliseen tietoon ja esimerkiksi My Lain verilöyly herätti laajaa suuttumusta maailmalla. Poistettujen ruutujen ohella sensuroidussa versiossa muutettiin myös tekstiä; esimerkkinä Barksin kommunisminvastainen herja ”työläisten paratiisissa” valmistetuista epäkelvoista rannekelloista muutettiin siten, että sensuroidussa painoksessa kellojen valmistajaksi ilmoitettiin ”Roope Ankan kellotehtaat”.
Barks on myös joutunut itse sensuroimaan omia tarinoitaan. Yksi esimerkki siitä on ”Aku Ankka ja Zombi”, jossa Barks muun muassa poisti zombilta rasistisiksi katsotut teroitetut hampaat ja piirsi zombille pupillit (pelkkiä valkuaisia pidettiin liian pelottavina) ja vain puoliksi avoimet silmät. Myöhemmin Don Rosa on piirtänyt samaisen hahmon omaan tarinaansa Maailman rikkain ankka, mutta tässä kertomuksessa Zombilla on alkuperäiset, kokonaan avoimet ja valkoiset silmät.
Hahmot ja paikat
Barks kehitti Ankkalinnan miljöön ja suuren osan sen keskeisistä hahmoista. Seuraavassa luettelossa mainitut henkilöt sekä rakennus ja rikollisryhmä ovat hänen keksimiään, ja ne esiintyivät ensimmäisen kerran alla mainituissa tarinoissa:
Teppo Tulppu – ”Hyvien tekojen päivä” (1943)
Roope Ankka – ”Joulu Karhuvuorella” (1947)
Hannu Hanhi – ”Se parhaiten nauraa...” (1948)
Rahasäiliö – ”Roope-sedän uusi rahasäiliö” (1951)
Karhukopla – ”Ankkalinnan pamaus” (1951)
Pelle Peloton – ”Onnen kantamoinen” (1952)
Peikonhammas-vuori – ”Peikonhammas” (1953)
Pikku apulainen – ”Kissannaukujaiset” (1956)
Kulta-Into Pii – ”Roope-setä vaikeuksissa” (1956)
Milla Magia – ”Midaan kosketus” (1961)
Kroisos Pennonen – ”Ihmebentsiini” (1961)
Neiti Näpsä – ”Midaan kosketus” (1961)
Tunnetuimpia tarinoita

”Merirosvojen kulta” (1942)
”Muumion sormus” (1943)
”Joulu Karhuvuorella” (1947)
”Vanhan linnan salaisuus” (1949)
”Luotilaakson seriffi” (1949)
”Kulmikkaat munat” (1949)
”Tyhjälän joulu” (1952)
”Ovela Roope-Setä” (1952)
”Kultainen kypärä” (1952)
”Takaisin Klondikeen” (1953)
”Kruuna vai klaava” (1953) (tarinaan liittyy käsite höpsismi)
”Onnellinen laakso” (1954)
”Viisasten kivi” (1954)
”Kultainen talja” (1955)
”Rahalähde” (1958)
”Kultajoki” (1958)
”Saari avaruudessa” (1960)
”Kultaa ja kalavelkoja” (1965)
Barksin työn jatkaminen
Monet myöhemmät Ankka-piirtäjät ovat saaneet vaikutteita Barksilta. Barks itse arvosti seuraajistaan eniten Vicaria, Daan Jippesiä ja William Van Hornia[4][20]. Jippes valittiin piirtämään uudelleen Barksin käsikirjoittamat sarjat. Don Rosa teki paljon Barksin tarinoihin liittyviä tarinoita, ”jatko-osia”, esimerkiksi ”Takaisin Xanaduun”, jossa Roope, Aku ja ankanpojat palaavat satumaiseen Tralla La’han.[21]
Merkitys
Sarjakuva-alan uutislehden The Comics Journalin toimituksen vuonna 1999 tekemässä luettelossa ”Vuosisadan englanninkielisen sarjakuvan 100 parasta” Carl Barksin Aku Ankka sijoittui seitsemänneksi. Viihdesarjakuvista sen edelle asetettiin vain Charles Schulzin Tenavat.[6][4]
Kirjailija Neil Gaimanin mukaan Carl Barks oli yksi suurista lastenkirjailijoista Tove Janssonin ja Kenneth Grahamen kaltaisten tekijöiden rinnalla.[22] Sarjakuvakriitikko Ville Hännisen mukaan Carl Barksin sarjakuvat täyttävät klassikon tunnusmerkit. Tarinat ovat kestäneet aikaa, koska Barks ei aliarvioinut lukijaa.[16] Toimittaja Juri Nummelinin mukaan Disney-sarjakuvassa päällimmäisiä tunnetiloja ovat ihmisten välinen viha ja kateus. Barksilla ne eivät tunnu vastenmielisiltä, koska hän käsittelee näitä aiheita klassisen tragedian keinoin. Barks onnistuu yhdistämään lastensarjakuvan sekä yksilöiden suhteita todenmukaisesti kuvaavan aikuisten kirjallisuuden. Barksin luomat hahmot ovat Nummelinin mukaan välittömästi tunnistettavissa lukijassa itsessään.[23]
Uudelleenjulkaisut

Kaikki Barksin piirtämät Disney-sarjat on julkaistu The Carl Barks Library -nimisessä kokoelmassa. Myöhemmin Fantagraphics on julkaissut Barksin kokoelmia englanniksi.
Suomeksi pelkästään Barksin tarinoita sisältäviä kirjasarjoja on julkaistu useita. Aku Ankan parhaat sisälsi lyhyitä tarinoita Barksin kultakaudelta. Aku Ankan juhlasarjat ja Ankalliskirjasto olivat kymmenosaisia kovakantisia sarjoja. Barksin tarinoita on julkaistu myös useissa erillisteoksissa ja murreversioina. Rajoitettuna painoksena julkaistu Carl Barksin kootut sisälsi kaikki Barksin Disney-sarjat. Uusin julkaisusarja on vuonna 2014 alkanut Carl Barksin parhaat sarjat.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ault, Donald| title = Carl Barks: Conversations| location = Jackson| publisher = University Press of Mississippi| year = 2003| isbn = 1-57806-500-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Barrier, J. Michael| title = Carl Barks and the Art of the Comic Book| location = New York| publisher = M. Lilien| year = 1981| isbn = 0-9607652-0-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ronkainen, Timo| title = Carl Barks: Ankkamestarin salaisuus. Näkökulmia Carl Barksin tuotantoon| location = Turku| publisher = Zum Teufel| year = 2018| isbn = 978-952-5754-70-4}}
Aiheesta muualla

 Ylen Elävä arkisto.
Ronkainen, Timo:  Ankkalinnan pamaus.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Santikko, S.:  Kvaak.fi 14.12.2008.

Luokka:Vuonna 1901 syntyneet
Luokka:Vuonna 2000 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


2001 (MMI) oli normaalivuosi (ei karkausvuosi), joka alkoi maanantaista.
Yhdistyneet kansakunnat nimesi vuoden 2001 kansainväliseksi rasisminvastaisuuden vuodeksi.
Muut ajanlaskut
Kiinalaisen kalenterin mukaan vuosi 2001 oli käärmeen vuosi.
Tapahtumia
Tammikuu

1. tammikuuta – Tieliikelaitos aloitti toimintansa.
1. tammikuuta – Guns N’ Roses esiintyi The House of Blues -konserttihallissa Las Vegasissa ensimmäisen kerran kahdeksaan vuoteen.
1. tammikuuta – Mikkelin mlk ja Anttolan kunta liitettiin Mikkelin kaupunkiin. Kuoreveden kunta liitettiin Jämsän kaupunkiin. Temmeksen kunta liitettiin pääosin Tyrnävän kuntaan, pienempiä osia myös Limingan, Lumijoen ja Rantsilan kuntiin.
2. tammikuuta – Virallinen laivayhteys Kiinan ja Taiwanin välillä avattiin 50 vuoden tauon jälkeen.
6. tammikuuta – Yhdysvaltain kongressi puhemiehenään varapresidentti Al Gore, vahvisti George W. Bushin Yhdysvaltain vuoden 2000 kiistanalaisten vaalien voittajaksi.
6. tammikuuta – Turun Katariinan seurakunnan kirkkoherra, teologian tohtori Samuel Salmi vihittiin Oulun hiippakunnan uudeksi piispaksi Oulun tuomiokirkossa.
8. tammikuuta – Norsunluurannikolla tehtiin vallankaappausyritys, joka kukistettiin vielä saman päivän aikana.
10. tammikuuta – Bosnian serbitasavallan entiselle presidentille Biljana Plavšićille luettiin Haagin sotarikostuomioistuimessa syytteet kansanmurhasta, rikoksista ihmisyyttä vastaan ja sotarikoksista vuosina 1992–1995 käydyn Bosnian sodan aikana. Plavšić oli siihen saakka korkea-arvoisin oikeuteen saatu, Jugoslavian hajoamissotien aikaisista rikoksista syytetty henkilö.
12. tammikuuta – Ruotsalaisen diplomaatin Raoul Wallenbergin kohtaloa selvittänyt tutkijaryhmä julkisti raporttinsa, jonka mukaan Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu KGB oli teloittanut Wallenbergin vuonna 1947 vakoilusta syytettynä. Ruotsi suhtautui raporttiin epäillen, koska huhuja Wallenbergin elossa olosta oli liikkunut vielä vuosikymmeniä myöhemmin.
13. tammikuuta – 7,6 richterin maanjäristys vavisutti El Salvadoria.
15. tammikuuta – Englanninkielinen Wikipedia-projekti käynnistyi.
15. tammikuuta – Vasemmistoliiton kansanedustaja Pentti Tiusanen myönsi M.O.T.-televisio-ohjelmassa olleensa Itä-Saksan salaisen poliisin Stasin ilmiantajana vuosina 1974–1975 opiskellessaan DDR:ssä. Puolueen puheenjohtaja Suvi-Anne Siimes moitti Tiusasen toimintaa, mutta puolue päätti pidättyä rankaisemasta häntä.
19. tammikuuta brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden piti uransa suurimman konsertin Rio de Janeirossa Brasiliassa. Paikalla oli seuraamassa arviolta 250 000 ihmistä.
20. tammikuuta – George W. Bush seurasi Bill Clintonia Yhdysvaltain presidenttinä.
20. tammikuuta – Gloria Macapagal-Arroyo vannoi virkavalan Filippiinien presidenttinä korkeimman oikeuden erotettua Joseph Estradan.
25. tammikuuta – Armenia ja Azerbaidžan hyväksyttiin Euroopan neuvoston jäseniksi.
26. tammikuuta – 50 vuotta vanha DC-3 putosi Venezuelassa lähellä Ciudad Bolivaria surmaten 24 ihmistä.
26. tammikuuta – Maanjäristys Gujaratissa Intiassa surmasi yli 20000 ihmistä.
27. tammikuuta – Vasemmistoliiton kansanedustaja Jorma Vokkolainen menehtyi äkilliseen sairauskohtaukseen Sotkamon Vuokatissa. Hänen tilalleen eduskuntaan tuli vuoden 1999 vaaleissa pudonnut Iivo Polvi.
29. tammikuuta – Tuhannet opiskelijat valtasivat Indonesian parlamentin vaatien korruptiosta syytetyn presidentti Abdurrahman Wahidin eroa.
31. tammikuuta – Skotlantilainen oikeus tuomitsi Alankomaiden Zeitsissa libyalaisen Al Ali Mohmed Al Megrahin elinkautiseen vankeuteen Lockerbien pommi-iskusta 1988 ja vapautti toisen syytetyistä.
Helmikuu

1. helmikuuta – SDP:n pää-äänenkannattaja Demari muutti nimensä Uutispäivä Demariksi.
6. helmikuuta – Likud-puolueen johtajasta Ariel Sharonista tuli Israelin pääministeri.
9. helmikuuta – Yhdysvaltain sukellusvene USS Greeneville törmäsi japanilaiseen kalastusalukseen Ehime-Marun, joka upposi.
12. helmikuuta – NEAR Shoemaker -luotain laskeutui ensimmäisenä avaruusaluksena 433 Eros -asteroidille.
13. helmikuuta – Maanjäristys surmasi 400 ihmistä El Salvadorissa.
15.–25. helmikuuta – Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut Lahdessa.
16. helmikuuta – Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta pommittivat Bagdadin esikaupunkialuetta, kolme irakilaista sai surmansa.
20. helmikuuta – Suu- ja sorkkatautiepidemia alkoi Britteinsaarilla.
26. helmikuuta – Nizzan sopimus allekirjoitettiin, astui voimaan 1. helmikuuta 2003.
27. helmikuuta – 28 SDP:n, Vasemmistoliiton ja Vihreän Liiton kansanedustajaa perusti eduskuntaan Attac-ryhmän kansainvälisten esikuvien mukaan. Ryhmän johtajaksi tuli SDP:n kansanedustaja Susanna Rahkonen ja siihen liittyi myös ulkoministeri Erkki Tuomioja.
28. helmikuuta – 13 ihmistä kuoli ja yli 70 loukkaantui junaonnettomuudessa lähellä Selbyn kaupunkia Isossa-Britanniassa. Täyttä vauhtia kulkenut pikajuna törmäsi radalle suistuneeseen henkilöautoon, minkä jälkeen vielä tavarajuna törmäsi matkustajajunaan.
28. helmikuuta – Lahden MM-hiihtojen dopingskandaali 2001: kolme suomalaista urheilijaa jäi kiinni hemohesin käyttämisestä.
Maaliskuu

1. maaliskuuta – Afganistania hallinnut Taliban-liike alkoi hävittää maan alueella olevia historiallisia Buddhan patsaita, koska ne olivat ”islamin vastaisia”.
2. maaliskuuta – Varatuomari Timo Räty valittiin Auto- ja kuljetusalan työntekijäliiton AKT:n puheenjohtajaksi huhtikuun alusta alkaen. Räty oli aiemmin toiminut AKT:n lakimiehenä.
3. maaliskuuta – Remonttiryhmän puheenjohtaja, kansanedustaja Risto Kuisma ilmoitti palaavansa SDP:hen, josta hän oli eronnut vuonna 1997. Kuisman vuonna 1998 perustama Remonttiryhmä päätti lopettaa toimintansa vuoden 2001 lopussa.
9. maaliskuuta – Arviolta 10 000 ihmistä kokoontui Ukrainan pääkaupungin Kiovan keskustaan vaatimaan maan presidentin Leonid Kutšman eroa.
14. maaliskuuta – Loviisan kaupunginvaltuusto hyväksyi mahdollisen uuden ydinreaktorin rakentamisen Loviisaan. Eurajoen kunnanvaltuusto teki vastaavan päätöksen 19. maaliskuuta.
22. maaliskuuta – Korkein oikeus ei myöntänyt hiihtäjä Jari Räsäselle ja Suomen Hiihtoliitolle valituslupaa hovioikeuden ratkaisusta Suomen Tietotoimistoa vastaan käydyssä oikeusjutussa.
23. maaliskuuta – Avaruusasema Mir poistettiin avaruudesta, ja se tuhoutui palatessaan Maan ilmakehään.
23. maaliskuuta – Helsingin Finlandia-talossa järjestettiin Lotta Svärd -järjestön perustamisen 80-vuotismuistojuhla. Lottia ja 8–16-vuotiaina järjestössä toimineita pikkulottia arvioitiin olevan elossa noin 50000–60000.
24. maaliskuuta – Applen Mac OS X -käyttöjärjestelmän versio 10.0 julkaistiin.
26. maaliskuuta – Puolustusvoimain komentaja kenraali Gustav Hägglund valittiin Euroopan unionin sotilaskomitean puheenjohtajaksi kolmeksi vuodeksi.
29. maaliskuuta – Maailmanpankin pääsihteeri James D. Wolfensohn kakutettiin Valtioneuvoston linnassa.
29. maaliskuuta – SanomaWSOY:n hallituksen puheenjohtaja, ministeri Aatos Erkko ilmoitti jättävänsä paikkansa. Hänen tilalleen valittiin yhtiön toimitusjohtaja, vuorineuvos Jaakko Rauramo. Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin Rautakirja Oyj:n toimitusjohtaja Hannu Syrjänen.
30. maaliskuuta – Helsingin hovioikeus kovensi liikemiesveljesten Kari ja Jussi Uotin talousrikostuomioita. Kari Uoti tuomittiin kuuden vuoden ja Jussi Uoti viiden vuoden ja kahdeksan kuukauden vankeuteen.
Huhtikuu
1. huhtikuuta – Yhdysvaltain EP-3E-tiedustelukone törmäsi kiinalaiseen F-8-hävittäjään ja se joutui tekemään pakkolaskun Hainaniin Kiinan kansantasavaltaaan. Yhdysvaltalainen miehistö pidätettiin kymmeneksi päiväksi. Kiinalainen pilotti Wang Wei sai surmansa.
1. huhtikuuta – Jugoslavian entinen presidentti Slobodan Milošević antautui ja hänet pidätettiin kansanmurhasta syytettynä.
10. huhtikuuta – Korkein oikeus ei myöntänyt STS-Pankin entiselle pääjohtajalle Ulf Sundqvistille valituslupaa Helsingin hovioikeuden päätöksestä, jolla hänet oli kesäkuussa 2000 tuomittu ehdolliseen vankeuteen törkeästä velallisen epärehellisyydestä.
11. huhtikuuta – Lahden käräjäoikeus tuomitsi lahtelaisessa pizzeriassa tammikuussa 2000 tapahtuneen kolmen murhan tekijät elinkautisiin rangaistuksiin.
12. huhtikuuta – Neljä iltalomalla ollutta varusmiestä hukkui Turun satamassa heidän henkilöautonsa syöksyttyä satama-altaaseen. Yksi autossa olleista onnistui pelastautumaan rikkomalla auton takalasin. Varusmiehet palvelivat Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentissä.
13. huhtikuuta – Teuvalla ja Närpiössä sijainneilla turkistarhoilla päästettiin häkeistään yli 400 minkkiä. Eläinten siitoskortit tuhottiin.
17. huhtikuuta – Veikkaus Oy:n toimitusjohtaja Matti Ahde erotettiin virastaan syytettynä naispuolisten alaistensa ahdistelusta.
18. huhtikuuta – Turun hovioikeus tuomitsi ns. Euran Daltonit eli Koistisen veljekset varkauksista vankeusrangaistuksiin. Leevi ja Erkki Koistinen tuomittiin kolmeksi vuodeksi ja kuudeksi kuukaudeksi ja Pekka Koistinen kahdeksi vuodeksi ja neljäksi kuukaudeksi ehdottomaan vankeuteen sekä Lasse Koistinen kahdeksi vuodeksi ehdolliseen vankeuteen. Veljesten maksettavaksi käräjäoikeudessa määrätyt 1,5 miljoonan markan korvaukset pysyivät ennallaan.
20. huhtikuuta – Suomen Hiihtoliitto määräsi hiihtäjät Jari Isometsän, Janne Immosen, Harri Kirvesniemen, Mika Myllylän, Milla Jauhon ja Virpi Kuitusen kahden vuoden kilpailukieltoon dopingin käytön vuoksi. Päävalmentaja Kari-Pekka Kyrö ja naisten valmentaja Jarmo Riski sekä lääkärit Pirkka Mäkelä ja Juha-Pekka Turpeinen määrättiin elinikäiseen toimitsijakieltoon.
Toukokuu
5. toukokuuta – Talousrikoksista etsintäkuulutettu liikemies Peter Fryckman pidätettiin Helsingissä.
10. toukokuuta – Väentungos jalkapallopelissä surmasi 120 ihmistä Ghanassa.
12. toukokuuta – Viro voitti Kööpenhaminassa järjestetyt 46. Euroviisut.
18. toukokuuta – Teknisten Liitto (TL), Suomen Teollisuustoimihenkilöiden Liitto (STL), Rakennusteknisten ammattiliitto (RL) ja Svenska Tekniska Funktionärsförbundet i Finland (STAF) yhdistyivät uudeksi Toimihenkilöunioniksi (TU).
19. toukokuuta – Helsingissä pidettiin Attac-järjestön Suomen osaston perustava kokous.
20. toukokuuta – Peruspalveluministeri Osmo Soininvaara valittiin Vihreän Liiton puheenjohtajaksi. Varapuheenjohtajiksi valittiin kansanedustaja Ulla Anttila, yhteiskuntatieteen maisteri Rosa Meriläinen ja puolueen projektipäällikkö Sulevi Riukulehto.
22. toukokuuta – Neptunuksen takainen objekti 28978 Ixion löydettiin.
24. toukokuuta – Venäläinen varusmieskarkuri Sergei Strotšinin ylitti Suomen rajan luvattomasti tavarajunassa ja tunkeutui Vainikkalassa omakotitaloon, jossa hän uhkasi aseella iäkästä pariskuntaa. Strotšinin varasti henkilöauton talon pihasta ja pakeni poliisin takaa-ajamana Luumäelle, jossa hän törmäsi valtatie 6:lla vastaan tulleeseen rekka-autoon. Törmäyksen jälkeen Strotšinin pakeni poliiseja metsään, jossa hän ampui itsensä. Eduskunnan apulaisoikeusasiamies Jaakko Jonkka vaati poliisilta selvitystä siitä, oliko tapauksen aikana huolehdittu sivullisten turvallisuudesta.
25. toukokuuta – Suomen Kristillisen Liiton puoluekokouksessa päätettiin muuttaa puolueen nimi Suomen Kristillisdemokraateiksi. Puolueen puheenjohtajaksi valittiin edelleen kansanedustaja Bjarne Kallis, joka oli johtanut puoluetta vuodesta 1995.
27. toukokuuta – Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskuksen Stakesin pääjohtaja Vappu Taipale paljasti kokeilleensa koviin huumeisiin luokiteltua LSD:tä opiskeluaikoinaan 1960-luvulla. Taipaleen lausunto herätti suuren kohun ja häntä vaadittiin jopa eroamaan.
29. toukokuuta – Alejandro Toledo valittiin Perun presidentiksi.
29. toukokuuta – Lauri Ihalainen valittiin Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestön puheenjohtajaksi uudelle viisivuotiskaudelle. SAK:n puheenjohtajana vuodesta 1990 saakka toiminut Ihalainen oli noussut edellisen kautensa aikana järjestön historian pitkäaikaisimmaksi puheenjohtajaksi.
Kesäkuu
1. kesäkuuta – Nepalin kuninkaallisten joukkosurma: Nepalin prinssi Dipendra surmasi vanhempansa sekä useita muita kuninkaallisen perheen jäseniä ja lopulta myös itsensä.
3. kesäkuuta – Nuorisojoukko tappoi erittäin väkivaltaisesti kaksi miestä ja vammautti vakavasti yhtä naista Keravalla.
4. kesäkuuta – Marimekko vietti 50-vuotisjuhliaan järjestämällä muotinäytöksen Esplanadin puistossa Helsingissä.
4. kesäkuuta – Pesäpallon sopupeliskandaalin oikeuskäsittely päättyi. Vantaan käräjäoikeus langetti 16 vankeustuomiota, joiden kesto vaihteli kolmesta kuukaudesta ja 15 vuorokaudesta viiteen kuukauteen. Neljä syytettyä tuomittiin 60 päiväsakkoon. Oikeus hylkäsi Veikkaus Oy:n yhdeksän miljoonan markan vahingonkorvausvaatimuksen, mutta tuomitsi syytetyt maksamaan Veikkaukselle pitkävedossa voittamansa rahat sekä 520 000 markan oikeudenkäynti- ja asianajokulut.
4. kesäkuuta – Ensimmäinen M200-sarjan metrojuna otettiin matkustajien käyttöön Helsingin metrossa.
4. kesäkuuta – Juhani Kaskeala aloitti puolustusvoimien komentajana.
5.–9. kesäkuuta – Houstonissa Texasissa trooppinen myrsky Allison satoi puoli metriä vettä kaupungin kaduille. 22 ihmistä sai surmansa ja vahingot ylittivät viisi miljardia dollaria.
7. kesäkuuta – Tony Blairin Labour-puolue piti hallitusasemansa Yhdistyneen kuningaskunnan vaaleissa.
8. kesäkuuta – Belgialainen tuomioistuin tuomitsi neljä ruandalaista pitkiin vankeusrangaistuksiin osallisuudesta vuoden 1994 Ruandan kansanmurhaan. Syytettyjen joukossa oli kaksi roomalaiskatolista nunnaa, joista toinen tuomittiin 15 ja toinen 12 vuodeksi vankeuteen.
9. kesäkuuta – Sisäministeri Ville Itälä valittiin Kokoomuksen uudeksi puheenjohtajaksi.
11. kesäkuuta – Timothy McVeigh teloitettiin osallisuudestaan Oklahoma Cityn pommi-iskuun vuonna 1995.
13. kesäkuuta – Linja-autojen korivalmistaja Lahden Autokori esitteli uuden kaupunkibussimallinsa Lahti Scalan.
14. kesäkuuta – Vaasan hallinto-oikeus kumosi Pohjois-Suomen vesioikeuden päätöksen, jonka nojalla Kemijoki Oy oli saanut luvan Vuotoksen altaan rakentamiseksi. Kemijoki Oy haki valituslupaa Korkeimmalta hallinto-oikeudelta.
19. kesäkuuta – 23 ihmistä kuoli ja 11 haavoittui, kun Yhdysvaltain ohjus osui jalkapallokentälle Tel Afrissa pohjoisessa Irakissa.
20. kesäkuuta – Pervez Musharraf otti Pakistanin presidentin aseman.
21. kesäkuuta – Täydellinen auringonpimennys eteläisessä Afrikassa.
23. kesäkuuta – Maanjäristys vaati yli 100 ihmisen hengen Perussa. Noin tuhat ihmistä loukkaantui ja noin 46000 ihmistä jäi kodittomiksi. Järistyksen keskus oli noin 600 kilometriä maan pääkaupungista Limasta etelään.
29. kesäkuuta – YK:n pääsihteeri Kofi Annan valittiin yksimielisesti uudelle viisivuotiskaudelle.
Heinäkuu
1. heinäkuuta – Kauhajoki muuttui kaupungiksi.
2. heinäkuuta – Ensimmäinen keinotekoinen sydän asennettiin Robert Toolsille.
3. heinäkuuta – Oikeudenkäynti Jugoslavian entistä presidenttiä Slobodan Miloševićia vastaan alkoi Haagissa Alankomaissa.
3. heinäkuuta – Kaikki 136 matkustajaa ja yhdeksänhenkinen miehistö saivat surmansa matkustajakoneen epäonnistuneessa pakkolaskussa Jekaterinburgissa Venäjällä.
16. heinäkuuta – FBI pidätti venäläisen Dmitri Skljarovin hakkerikokouksessa Las Vegasissa Yhdysvaltain DMCA-lain rikkomisesta.
23. heinäkuuta – Kärkölän tasoristeysturma: Viisi ihmistä kuoli henkilöauton ajettua junan eteen tasoristeyksessä Kärkölässä. Auton kuljettaja yritti ehtiä radan yli ajamalla alas laskettujen puomien välistä. Kuljettajan todettiin olleen onnettomuushetkellä amfetamiinin vaikutuksen alaisena.
24. heinäkuuta – Tamilitiikerien (LTTE) 14 itsemurhapommittajan ryhmä iski Bandaranaiken kansainväliselle lentoasemalle. Kesti viisi tuntia ennen kuin armeija sai ryhmän eliminoitua. Sissit tuhosivat tai vaurioittivat 26 lentokonetta. Joukossa oli hävittäjiä, helikoptereita ja puolet SriLankan Airlinesin Airbus-koneista.
Elokuu
1. elokuuta – Varatuomari Juhani Salonius valittiin valtakunnansovittelijaksi uudelle nelivuotiskaudelle.
9. elokuuta – Yhdysvaltain presidentti George W. Bush ilmoitti rajoitetusta liittovaltion tuesta kantasolututkimuksen rahoitukseen.
18. elokuuta – Yli 70 ihmistä kuoli hotellipalossa Filippiinien pääkaupungissa Manilassa. Hotellin turvajärjestelyissä oli ollut vakavia puutteita.
23. elokuuta – Presidentti George W. Bush ilmoitti Yhdysvaltain vetäytyvän yksipuolisesti ABM-ohjustentorjunta-aserajoitussopimuksesta ”omassa aikataulussaan”. Bushin mukaan ABM-sopimus ”haittaa Yhdysvaltojen pyrkimyksiä rauhan säilyttämiseksi.”[1]
24. elokuuta – Neljä espoolaisnuorta murhasi Heinon pariskunnan Lopella.
27. elokuuta – Digilähetykset alkoivat Suomessa.
28. elokuuta – Slipknotin albumi Iowa julkaistiin.
Syyskuu
3. syyskuuta – Venäjän presidentti Vladimir Putin vieraili Suomessa. Putin laski Hietaniemen hautausmaalla seppeleen marsalkka Mannerheimin haudalle, mitä kukaan Venäjän tai Neuvostoliiton johtaja ei ollut ennen häntä tehnyt.
5. syyskuuta – Perun syyttäjä nosti entistä presidenttiä Alberto Fujimoria vastaan murhasyytteen.
5. syyskuuta – Suomen Keskustan kansanedustaja Ossi Korteniemi luopui eduskuntapaikastaan sairauden vuoksi. Hänen tilalleen tuli Kemijärven kaupunginjohtaja Timo E. Korva.
6. syyskuuta – Microsoftin monopolitapaus: Yhdysvaltain oikeusministeriö ilmoitti, ettei se enää aja Microsoftin hajottamista pienempiin yrityksiin tyytyen pienempiin rangaistuksiin.
7. syyskuuta – Helsingin käräjäoikeus tuomitsi liikemies Johnny Liebkindin vuoden ja kahdeksan kuukauden vankeuteen talousrikoksista. Israeliin asumaan asettunut Liebkind oli ollut 1960-luvulla tunnettu iskelmälaulaja.
9. syyskuuta – Pohjoisen liiton johtajaa Ahmed Shah Massoudia vastaan hyökättiin Afganistanissa. Hän kuoli vammoihinsa 13. syyskuuta.
10. syyskuuta – Virossa paljastui, että ainakin 24 ihmistä oli kuollut ja 40 saanut vakavan myrkytyksen juotuaan hengenvaarallista metanolia. Lokakuussa kuolonuhrien määräksi ilmoitettiin 67. Eräästä Tallinnan liepeillä sijainneesta tehtaasta varastettua metanolia oli myyty sitruunalla maustettuna viinana.
10. syyskuuta – Saksan liittopresidentti Johannes Rau tunnusti Suomeen suuntautuneen vierailunsa aikana, että Suomen ja Saksan suhteissa on ollut myös ”synkkiä aikoja”, jolla hän viittasi Natsi-Saksan Lapissa vuosina 1944–1945 suorittamaan hävitykseen. Raun lausuntoa pidettiin Suomessa moraalisesti tärkeänä.
11. syyskuuta – Syyskuun 11. päivän iskut: 3000 ihmistä kuoli New Yorkissa World Trade Centerin romahtaessa, Pentagonissa ja Pennsylvaniassa.

13. syyskuuta – Yhdysvalloissa sallittiin taas siiviililennot.
14. syyskuuta – Yhdysvallat julkisti terroristiepäiltyjen nimet.
19. syyskuuta – Yhdysvaltain puolustusministeriö määräsi sata taistelukonetta ja kolme tukialusryhmää koneineen Persianlahdelle.
20. syyskuuta – Yhdysvaltain presidentti George W. Bush julisti maan olevan sodassa terroristeja vastaan ja esitti Talibanille viiden kohdan uhkavaatimuksen.
20. syyskuuta – Afganistanin pappiskokous suositteli Taliban-johtaja Mohammad Shahia pyytämään Osama bin Ladenilta maastapoistumista.
21. syyskuuta – Afganistanissa lehdistökokouksessa Taliban ilmoitti olevansa valmis luovuttamaan Osama bin Ladenin todisteita vastaan. Yhdysvallat ilmoitti, ettei se tingi vaatimuksistaan.
21. syyskuuta – 29 ihmistä kuoli ja useita satoja loukkaantui kemiallisen tehtaan räjähdyksessä Lounais-Ranskassa.
22. syyskuuta – Yhdysvallat ilmoitti olevansa valmis purkamaan Intian ja Pakistanin vastaiset pakotteet vastineeksi näiden tuesta.
23. syyskuuta – Taliban ilmoitti, ettei se tunne Osama bin Ladenin olinpaikkaa, eikä voi pyytää tätä poistumaan maasta.
24. syyskuuta – Yhdysvallat ilmoitti, että sen erikoisjoukot toimivat Afganistanissa. Venäjä lupasi tukea Pohjoisen liitolle.
24. syyskuuta – Lapin läänin ensimmäinen ja samalla maailman pohjoisin moottoritie, Perämerentie, avattiin valtatiellä 29 Kemin ja Tornion välillä.
28. syyskuuta – Homoseksuaalien parisuhderekisteröinnit sallittiin Suomessa.
Lokakuu

1. lokakuuta – Suomen evankelisluterilaisen kirkon piispat ilmoittivat kannanotossaan, ettei kirkko toteuta samaa sukupuolta olevien henkilöiden parisuhdetta koskevia kirkollisia toimituksia. Muutamat papit ilmoittivat kuitenkin olevansa valmiita siunaamaan myös homo- ja lesbopareja.
4. lokakuuta – Ukrainan armeija ampui vahingossa alas venäläisen matkustajakoneen matkalla Tel Avivista Siperiaan Mustanmeren yllä, 77 ihmistä sai surmansa.
5. lokakuuta – Pernaruttokirjeet: The Sunin toimittaja Robert Stevens kuoli Floridassa saatuaan kirjeessä pernaruttoitiöitä sisältävää jauhetta. Kirjeitä saapui 23. lokakuuta asti eri tiedostusvälineisiin ja senaattoreille. Yhteensä viisi ihmistä kuoli ja 19 sai tartunnan.
7. lokakuuta – Sota Afganistanissa alkoi Yhdysvaltojen ja liittolaisten hyökkäyksellä. New Yorkissa järjestettiin 10000 hengen mielenosoitus sotaa vastaan, jonka poliisi lopetti nopeasti, eikä sitä juuri uutisoitu tiedostusvälineissä.
8. lokakuuta – Protesteja sotaa vastaan Palestiinassa, Kairossa, Egyptissä ja Pakistanissa.
8. lokakuuta – 118 ihmistä kuoli lento-onnettomuudessa Linaten lentoasemalla Italiassa. Kuolleiden joukossa oli kuusi suomalaista.
9. lokakuuta – Risteilyohjus tappoi neljä YK:n työntekijää Kabulin lähellä.
15. lokakuuta – Nasan Galileo-avaruusluotain ohitti Jupiterin kuun Ion.
20. lokakuuta – Ultra Bra -yhtye lopetti esiintymisensä.
22.–23. lokakuuta – Pasilan postikeskus oli suljettuna epäilyttävien postilähetysten vuoksi. Kirjeissä oli tavallisesti perunajauhoa. Pilalähetysten postittajat saatiin kuriin, kun Posti ilmoitti vaativansa heiltä miljoonien markkojen vahingonkorvauksia ja uhkasi heitä jopa kahden vuoden vankeusrangaistuksella.
23. lokakuuta – Suomen suurin matkailualan keskusjärjestö Suomen Matkailuliitto hakeutui konkurssiin. Liitto oli perustettu vuonna 1887 nimellä Suomen Matkailijayhdistys ja se oli ollut talousvaikeuksiensa vuoksi velkasaneerauksessa vuodesta 1997.
24. lokakuuta – 11 ihmistä kuoli St. Gotthardin tunnelissa Sveitsissä syttyneessä tulipalossa. Palo sai alkunsa tunnelissa sattuneesta kahden rekka-auton törmäyksestä.
25. lokakuuta – Microsoft julkaisi ensimmäiset (ja tavallisimmat) Windows XP myyntipaketit (Professional ja Home edition)
26. lokakuuta – EY-tuomioistuimen jäsen, oikeustieteen lisensiaatti Leif Sevón nimitettiin Korkeimman oikeuden presidentiksi vuoden 2002 alusta lukien eläkkeelle jäävän Olavi Heinosen tilalle.
Marraskuu
2. marraskuuta – 48 ihmistä loukkaantui Tampereen rautatieasemalla tavarajunan törmätessä Seinäjoelle lähdössä olleen matkustajajunan perään.
2. marraskuuta – Presidentti Tarja Halonen löi Rahapajassa Suomen viimeisen markan kolikon.
4. marraskuuta – Hurrikaani Michelle iski Kuubaan tuhoten satoa ja tuhansia rakennuksia.
7. marraskuuta – Concorden ensilento 15 kuukauden lentokiellon jälkeen.
8. marraskuuta – Microsoft julkaisi Xbox-pelikonsolin.
8. marraskuuta – Kaksi yölennolla ollutta Satakunnan Lennoston F-18C Hornetia törmäsi toisiinsa Lappajärvellä. Toinen koneista tuhoutui pudotessaan metsään Karstulassa ja toinen kone pääsi vielä palaamaan tukikohtaan Pirkkalaan tosin pahoin vaurioituneena.
12. marraskuuta – 260 ihmistä sai surmansa New York Cityssä, kun American Airlinesin Airbus A300 putosi noustuaan John F. Kennedyn lentokentältä.
12. marraskuuta – Taliban-joukot vetäytyivät Kabulista.
15. marraskuuta – Janika-myrsky riehui Suomen etelä- ja keskiosassa ja sai aikaan paikoin suuria metsätuhoja.
16. marraskuuta – Ensimmäinen Harry Potter -elokuva tuli ensi-iltaan tuottaen 975,8 miljoonaa dollaria, eniten vuoden 1997 elokuvan Titanic jälkeen.
23. marraskuuta – Neljä varusmiestä loukkaantui lievästi kranaatinheittimen putken räjähtäessä ampumaleirillä Rovajärven ampuma-alueella.
23. marraskuuta – Vaasan hovioikeus piti ennallaan Jyväskylän käräjäoikeuden päätöksen, jonka nojalla Jyväskylän junaturmassa mukana ollut veturinkuljettaja oli vapautettu syytteistä. Valtionsyyttäjä oli vaatinut veturinkuljettajalle rangaistusta kymmenestä kuolemantuottamuksesta ja törkeästä liikenneturvallisuuden vaarantamisesta.
24. marraskuuta – Berliinistä Zürichiin matkalla ollut sveitsiläisen Crossair-yhtiön matkustajakone syöksyi metsään lähellä Zürichin lentokenttää. Onnettomuudessa kuoli 24 ihmistä.
25. marraskuuta – Saksalainen industrial metal -yhtye Rammstein esiintyi ensimmäistä kertaa Suomessa Helsingin jäähallissa.
26. marraskuuta – Nepalin kuningas Gyanendra julisti maahan poikkeustilan sen jälkeen, kun yli 200 ihmistä oli saanut surmansa turvallisuusjoukkojen ja hallitusta vastustaneiden maolaississien yhteenotoissa kolmen päivän aikana.
27. marraskuuta – Eduskunnan apulaisoikeusasiamies Riitta-Leena Paunio valittiin uudeksi oikeusasiamieheksi vuoden 2002 alusta lähtien. Hänen edeltäjänsä Lauri Lehtimaja palasi aiempaan virkaansa Korkeimpaan oikeuteen.
30. marraskuuta – Presidentti Tarja Halonen nimitti Leonian konsernijohtajan Pentti Hakkaraisen yllätysnimenä Suomen Pankin johtokunnan jäseneksi. Eduskunnan pankkivaltuusmiehet olivat esittäneet johtokunnan jäseneksi Kokoomuksen kansanedustajaa Ilkka Kanervaa.
Joulukuu
2. joulukuuta – Sijoitusyhtiö Enron haki konkurssisuojaa 8,4 miljardin dollarin ostotarjouksen epäonnistuttua.
5. joulukuuta – Aku Ankka -lehti täytti Suomessa 50 vuotta.
7. joulukuuta – Suomen ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa hullun lehmän tauti -tapaus löydettiin eräältä karjatilalta Kärsämäeltä Pohjois-Pohjanmaalta.
10. joulukuuta – Nobelin palkinnot jaettiin Tukholmassa sadannen kerran. Tilaisuuteen oli kutsuttu kaikki elossa olevat palkintojen saajat aiemmilta vuosilta.
13. joulukuuta – Suomen Keskustan pää-äänenkannattaja Suomenmaa nostatti kohun ulkomaankauppaministeriksi nimitetyn Jari Vilénin pro gradu -tutkielmasta, jonka alkuosa oli paljastunut miltei sanatarkaksi lainaukseksi Simon kunnan historiateoksesta.
15. joulukuuta – Vuodesta 1990 suljettuna ollut Pisan kalteva torni Italiassa avattiin jälleen yleisölle.
16. joulukuuta – Suomen ortodoksisen kirkon uusi arkkipiispa Leo vihittiin virkaansa Uuden Valamon luostarissa Heinävedellä.
17. joulukuuta – Viimeiset taistelut Afganistanin sodassa Tora Boran vuoristossa päättyivät.
19. joulukuuta – Tulipalo World Trade Centerin raunioilla saatiin sammumaan.
19. joulukuuta – Tuhannet argentiinalaiset osoittivat mieltään maan pääkaupungissa Buenos Airesissa vaatien presidentti Domingo Cavallon eroa. Cavallo erosi 20. joulukuuta, mutta levottomuudet eivät laantuneet. Mellakoissa sai surmansa 29 ihmistä.
20. joulukuuta – Turusta Tukholmaan matkalla Viking Linen matkustaja-alus Isabella ajoi kovassa merenkäynnissä karille Föglön vesillä Ahvenanmaalla. Henkilövahinkoja ei sattunut.
27. joulukuuta – Kiinan kansantasavalta solmi normaalit kauppasuhteet Yhdysvaltojen kanssa.
31. joulukuuta – Valtioneuvos K.-A. Fagerholmin syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta. Pääministeri Paavo Lipponen korosti Fagerholmin merkitystä Suomen sodanjälkeisessä politiikassa.
31. joulukuuta – Remonttiryhmä poistettiin puoluerekisteristä puolueen omasta pyynnöstä.
Muuta
Tuntematon päivämäärä
Helmikuu – USA:n ja Britannian ilmavoimat pommitti Irakin ilmapuolustusta useita kertoja.
Kesäkuu – Lääkärien poikkeuksellisen pitkä lakko alkoi Suomessa.
Heinäkuu – Onnenpyörä-visailuohjelma poistui televisiosta (alkoi tammikuussa 1993).
Vantaalla vietettiin kaupungin 650-vuotisjuhlaa.
Syntyneitä
3. tammikuuta – Tuure Boelius, suomalainen laulaja, näyttelijä ja YouTube-videoiden tekijä
18. tammikuuta – Mikko Kokkonen, suomalainen jääkiekkoilija
21. tammikuuta – Oona Orpana, suomalainen tennispelaaja
24. tammikuuta – Leevi Aaltonen, suomalainen jääkiekkoilija
13. helmikuuta – Kaapo Kakko, suomalainen jääkiekkoilija
15. helmikuuta – Perttu Ruuska, suomalainen pesäpalloilija
25. helmikuuta – Tiitus Ämmälä, suomalainen nykyaikainen viisiottelija
3. maaliskuuta – Arttu Mattila, suomalainen korkeushyppääjä
6. maaliskuuta – Aryana Engineer, kanadalainen lapsinäyttelijä
14. maaliskuuta – Patrik Pulkkinen, suomalainen ratamoottoripyöräilijä
17. maaliskuuta – Pietro Pellegri, italialainen jalkapalloilija
31. maaliskuuta – Sofija Tarasova, ukrainalainen laulaja ja näyttelijä
5. huhtikuuta – Thylane Blondeau, ranskalainen malli
10. heinäkuuta – Isabela Moner, yhdysvaltalainen näyttelijä
31. elokuuta – Amanda Anisimova, yhdysvaltalainen tennispelaaja
11. syyskuuta – Mackenzie Aladjem, yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
12. syyskuuta – Mustapha Amzil, suomalainen koripalloilija
16. syyskuuta – Samuel Shipway, suomalais-brittiläinen lapsinäyttelijä
26. syyskuuta – Wang Xinyu, kiinalainen tennispelaaja
13. lokakuuta – Caleb McLaughlin, yhdysvaltalainen näyttelijä
14. lokakuuta – Rowan Blanchard, yhdysvaltalainen näyttelijä
21. lokakuuta – Pyry Hannola, suomalainen jalkapalloilija
25. lokakuuta – Elisabeth, Belgian kruununprinsessa
1. joulukuuta – Aiko, Prinsessa Toshi, Japanin kruununprinssi Naruhiton tytär
28. joulukuuta – Madison De La Garza, yhdysvaltalainen näyttelijä
31. joulukuuta – Helmi Hollström, suomalainen televisiojuontaja ja laulaja
Amos Brotherus, suomalainen näyttelijä ja tanssija
Silvia Kononen, suomalainen balettitanssija
Vilma Oura, suomalainen uimari
Konsta Pöyliö, suomalainen lapsinäyttelijä
Kuolleita
1. tammikuuta – Kirsti Lagerspetz, suomalainen psykologian professori (s. 1932)
3. tammikuuta – Patricia Seppälä, suomalainen kuvajournalismin uranuurtaja (s. 1924)
12. tammikuuta – Luiz Bonfá, brasilialainen säveltäjä ja kitaristi (s. 1922)
13. tammikuuta – Jorma Kardén, suomalainen taidemaalari (s. 1925)
15. tammikuuta – Kaija Siren, suomalainen arkkitehti (s. 1920)
16. tammikuuta – Laurent-Desire Kabila, Kongon demokraattisen tasavallan presidentti(s. 1939)
22. tammikuuta – Tuomas Anhava, suomalainen kirjailija (s. 1927)
24. tammikuuta – Sauli Sipilä, suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos (s. 1914)
27. tammikuuta – Jorma Vokkolainen, suomalainen kansanedustaja (s. 1953)
4. helmikuuta – Iannis Xenakis, kreikkalainen säveltäjä ja arkkitehti (s. 1922)
9. helmikuuta – Herbert Simon, vuoden 1978 ns. Nobelin taloustieteen palkinnon saanut yhdysvaltalainen tutkija (s. 1916)
14. helmikuuta – Kerttu-Kaarina Suosalmi, suomalainen kirjailija (Ihana on Altyn-köl) (s. 1921)
18. helmikuuta – Dale Earnhardt, yhdysvaltalainen kilpa-autoilija (s. 1951)
18. helmikuuta   – Charles Trenet, ranskalainen säveltäjä ja laulaja (s. 1913)
3. maaliskuuta – Maija Isola, suomalainen tekstiilitaiteilija (s. 1927)
4. maaliskuuta – Glenn Hughes, yhdysvaltalainen laulaja (”Village People”) (s. 1950)
9. maaliskuuta – Eevamaija Poijärvi, suomalainen kirjailija (s. 1932)
12. maaliskuuta – Morton Downey, yhdysvaltalainen talk show -isäntä (s. 1932)
12. maaliskuuta – Robert Ludlum, yhdysvaltalainen kirjailija (Medusan verkko) (s. 1927)
13. maaliskuuta – Henry Lee Lucas, yhdysvaltalainen sarjamurhaaja (s. 1936)
15. maaliskuuta – Paavo Honkajuuri, suomalainen teollisuusjohtaja ja vuorineuvos (s. 1914)
22. maaliskuuta – Tenho Saurén, suomalainen näyttelijä (s. 1926)
31. maaliskuuta – Clifford Glenwood Shull, vuoden 1994 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen fyysikko (s. 1915)
2. huhtikuuta – Eino Ruutsalo, suomalainen elokuvaohjaaja ja taidemaalari (s. 1921)
7. huhtikuuta – David Graf, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1950)
8. huhtikuuta – Hannes Tiainen, suomalainen poliitikko ja pääjohtaja (s. 1914)
15. huhtikuuta – Jeffrey Hyman (”Joey Ramone”), yhdysvaltalainen muusikko ja laulaja (”Ramones”) (s. 1951)
19. huhtikuuta – Einari Lepistö, suomalainen lestadiolainen saarnaaja ja Suomen rauhanyhdistysten keskusuhdistyksen pääsihteeri (s. 1916)
9. toukokuuta – Jouko Tyyri, suomalainen kirjailija ja ministeri (s. 1929)
11. toukokuuta – Douglas Adams, englantilainen tieteiskirjailija ja humoristi (Linnunradan käsikirja liftareille) (s. 1952)
12. toukokuuta – Perry Como, yhdysvaltalainen laulaja (s 1912)
13. toukokuuta – Aleksei Tupolev, neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija (Tupolev Tu-144) (s. 1925)
18. toukokuuta – Ralph Enckell, suomalainen diplomaatti (s. 1913)
22. toukokuuta – Eino Johannes Arohonka (”Aaro Honka”), suomalainen kirjailija (s. 1913)
25. toukokuuta – Alberto Díaz Gutiérrez (”Alberto Korda”), kuubalainen valokuvaaja (muun muassa Che Guevara -valokuva) (s. 1928)
28. toukokuuta – Tony Ashton, brittiläinen rock-muusikko (”Family”) (s. 1946)
1. kesäkuuta – Henry King Ketcham (”Hank Ketcham”), yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä (Ville Vallaton)
1. kesäkuuta – Birendra, Nepalin kuningas (s. 1945)
1. kesäkuuta – Aishwarya, Nepalin kuningatar (s. 1949)
3. kesäkuuta – Anthony Quinn, meksikolais-yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä (Kerro minulle, Zorbas) (s. 1915)
4. kesäkuuta – Dipendra, Nepalin kruununprinssi ja lyhytaikainen kuningas (s. 1971)
5. kesäkuuta – Allan Korpi, suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja (s. 1928)
10. kesäkuuta – Leila Pahlavi, Iranin šaahin Mohammad Reza Pahlavin tytär (s. 1970)
11. kesäkuuta – Timothy McVeigh, yhdysvaltalainen terroristi (s. 1968)
17. kesäkuuta – Donald J. Cram, vuoden 1987 Nobelin kemianpalkinnon saanut yhdysvaltalainen kemisti (s. 1919)
21. kesäkuuta – John Lee Hooker, yhdysvaltalainen blues-muusikko (s. 1917)
21. kesäkuuta – Carroll O’Connor, yhdysvaltalainen näyttelijä (Perhe on pahin) (s. 1924)
27. kesäkuuta – Tove Jansson, suomenruotsalainen kirjailija, taidemaalari, pilapiirtäjä ja sarjakuvataiteilija (Muumi) (s. 1914)
27. kesäkuuta – Jack Lemmon, yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä ja elokuvaohjaaja (Piukat paikat) (s 1925)
29. kesäkuuta – Mary Barnes, englantilainen taidemaalari (s. 1923)
30. kesäkuuta – Osmo Alaja, suomalainen piispa (Mikkelin hiippakunta) (s. 1915)
1. heinäkuuta – Nikolai Basov, vuoden 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut neuvostoliittolainen fyysikko (s. 1922)
5. heinäkuuta – Hannelore Kohl, Saksan liittokansleri Helmut Kohlin puoliso (s. 1933)
8. heinäkuuta – Irma Seikkula, suomalainen näyttelijä (s. 1914)
16. heinäkuuta – Maurice de Bevere (”Morris”), belgialainen sarjakuvapiirtäjä (Lucky Luke) (s. 1923)
26. heinäkuuta – Kaarlo Mikkonen, suomalainen kuvanveistäjä (s. 1920)
29. heinäkuuta – Edward Gierek, puolalainen kommunistijohtaja (s. 1913)
31. heinäkuuta – Poul Anderson, yhdysvaltalainen tieteiskirjailija (Tau nolla) (s. 1926)
6. elokuuta – Jorge Amado, brasilialainen kirjailija (s. 1912)
6. elokuuta   – Dương Văn Minh, etelävietnamilainen kenraali, josta tuli maan johtaja sotilasvallankaappauksessa vuonna 1963 (s. 1916)
6. elokuuta   – Wilhelm Mohnke, saksalainen SS-kenraalimajuri (s. 1911)
16. elokuuta – Harri Sirola, suomalainen kirjailija (s. 1958)
25. elokuuta – Aaliyah Dana Haughton (”Aaliyah”), yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä (s. 1979) (lento-onnettomuus)
2. syyskuuta – Christiaan Barnard, eteläafrikkalainen lääkäri (sydänkirurgian uranuurtaja) (s. 1922)
7. syyskuuta – Pertti Pasanen (”Spede”), suomalainen viihdetaiteilija, keksijä ja elokuvaohjaaja (Noin 7 veljestä) (s. 1930) (sydän pysähtyi golfkentällä)
9. syyskuuta – Ahmad Shah Massoud, afganistanilainen mujahideenkomentaja (s. 1953)
11. syyskuuta – Antero Alpola, suomalainen toimituspäällikkö ja käsikirjoittaja (s. 1917)
11. syyskuuta – Mohammed Atta, egyptiläinen terroristi, yksi syyskuun 11. päivän iskujen toteuttajista (s. 1968)
11. syyskuuta – Maurice Goldenhar, belgialaissyntyinen lääkäri (Goldenharin oireyhtymä) (s. 1924)
15. syyskuuta – Veikko Vionoja, suomalainen taidemaalari (s. 1909)
21. syyskuuta – Veikko Tiitinen, suomalainen näyttelijä (s. 1922)
22. syyskuuta – Isaac Stern, yhdysvaltalainen viulisti (s. 1920)
25. syyskuuta – Soraya Esfandiary Bakhtiary, Iranin šaahi Mohammad Reza Pahlavin toinen puoliso (s. 1932)
27. syyskuuta – Erkki Haukipuro, suomalainen poliitikko (Oulun läänin maaherra 1973–1986) (s. 1921)
29. syyskuuta – Risto Orko, suomalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja kauppaneuvos (s. 1933)
29. syyskuuta – Nguyễn Văn Thiệu, Etelä-Vietnamin presidentti 1967–1975 (s. 1923)
5. lokakuuta – Ulla Katajavuori, suomalainen kanteletaiteilija (s. 1909)
6. lokakuuta – Taito Vainio, suomalainen harmonikkataiteilija (s. 1935)
18. lokakuuta – Eva Ryynänen, suomalainen kuvanveistäjä (Paaterin kirkko) (s 1914)
20. lokakuuta – Uki Kukkamaa, suomalainen rikollinen (s. 1938)
21. lokakuuta – Niilo Hämäläinen, suomalainen ammattiyhdistysjohtaja (SAK:n puheenjohtaja) (s. 1922)
22. lokakuuta – Bengt Ahlström, suomalainen kilpasoutaja (s. 1924)
31. lokakuuta – Régine Cavagnoud, ranskalainen alppihiihtäjä (s. 1970)
6. marraskuuta – Anthony Shaffer, englantilainen asianajaja ja kirjailija (s. 1926)
9. marraskuuta – Giovanni Leone, italialainen poliitikko ja lakimies (s. 1908)
15. marraskuuta – Erkki Salonen, suomalainen professori ja kulttuurivaikuttaja (s. 1920)
15. marraskuuta   – Matti Oravisto, suomalainen näyttelijä (Sissit) (s. 1921)
21. marraskuuta – Salahuddin Abdul Aziz, Malesian kuningas ja Selangorin sulttaani (s. 1926)
24. marraskuuta – Melanie Thornton, saksalainen laulaja (s. 1927)
26. marraskuuta – Erkki Lepokorpi, suomalainen kirjailija (s. 1930)
27. marraskuuta – Nils-Aslak Áillohaš (Nils-Aslak Valkeapää), saamelainen runoilija ja taiteilija (s. 1943)
28. marraskuuta – Antero Hämeen-Anttila, suomalainen tähtitieteen professori (s. 1931)
29. marraskuuta – Budd Boetticher, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja (s. 1916)
29. marraskuuta   – George Harrison, englantilainen laulaja ja kitaristi (”The Beatles”) (s. 1943) (syöpä)
30. marraskuuta – Andrejs Krūkliņš, latvialainen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija (s. 1891)
30. marraskuuta  – Robert Tools, ensimmäinen keinosydämen saanut potilas (s. 1942)
6. joulukuuta – Olli Ikkala, suomalainen professori, pankinjohtaja ja Kokoomuksen kansanedustaja (s. 1927)
9. joulukuuta – Carol Lindroos, suomalainen kiekonheittäjä
11. joulukuuta – Matti Koskenniemi, suomalainen kasvatustieteilijä
13. joulukuuta – Charles Michael Schuldiner (”Chuck Schuldiner”), yhdysvaltalainen laulaja (”Death”) (s. 1967)
15. joulukuuta – Rufus Thomas, yhdysvaltalainen blues- ja soul-laulaja ja lauluntekijä (s. 1917)
16. joulukuuta – Stuart Adamson, brittiläinen muusikko (”Big Country”) (s. 1958) (itsemurha)
16. joulukuuta – Martin Isaksson, suomalainen diplomaatti ja maaherra (s. 1921)
16. joulukuuta – Erkki Viljos, suomalainen näyttelijä (s. 1920)
18. joulukuuta – Gilbert Bécaud, ranskalainen säveltäjä ja laulaja
20. joulukuuta – Aili Laitinen, suomalainen kansanedustaja
22. joulukuuta – Ester Erhomaa, suomalainen kirjailija (s. 1906)
26. joulukuuta – Nigel Hawthorne, englantilainen näyttelijä (s. 1929)
Nobelin palkinnot
Nobelin fysiikanpalkinto: Eric Cornell, Wolfgang Ketterle ja Carl Wieman
Nobelin kemianpalkinto: William S. Knowles, Ryoji Noyori ja Barry Sharpless
Nobelin lääketieteen palkinto: Leland Hartwell, Timothy Hunt ja Paul Nurse
Nobelin kirjallisuuspalkinto: V. S. Naipaul
Nobelin rauhanpalkinto: Kofi Annan
Tapahtumia aiheittain
Elokuvat

Kirjallisuus

Musiikki

Urheilu

Videopelit

Vuosi 2001 fiktiossa
2001: Avaruusseikkailu, josta on sekä Arthur C. Clarken kirja että Stanley Kubrickin elokuva, sijoittuu tälle vuodelle
Katso myös

Vuoden 2001 miehittämättömät avaruuslennot

Lähteet

*

Minä vuonna Euran Daltonit aloittivat tekemään rikoksia?


Greenpeace on kansainvälinen riippumaton ympäristöjärjestö[1][2]. Järjestöllä on toimistoja yli 40 maassa ja kansainvälistä työtä koordinoiva päätoimisto Amsterdamissa, Alankomaissa.[3] Greenpeace keskittyy maailmanlaajuisiin ympäristökysymyksiin, kuten ilmastonmuutokseen, metsäkatoon ja ympäristömyrkkyihin ilmoittaen tavoitteekseen "varmistaa maapallon kyky ylläpitää elämää kaikessa monimuotoisuudessaan".[4] Greenpeacen toimintatapoihin kuuluvat tutkimus[5], lobbaus[6][7], keskustelu yritysten kanssa[8], mielipidevaikuttaminen sekä aktivismi[9].
Greenpeace sai alkunsa 1970-luvun alussa Yhdysvaltojen Alaskassa suorittamia ydinkokeita vastustaneesta protestista, jonka jälkeen järjestö siirtyi vastustamaan maailmanlaajuisesti ydinkokeita ja valaanpyyntiä. Seuraavina vuosikymmeninä Greenpeace käänsi huomiotaan myös muihin maailmanlaajuisiin ympäristökysymyksiin ja kasvoi yhdeksi maailman suurimmaksi ympäristöjärjestöksi[10]. Greenpeacella on yleinen konsultatiivinen asema Yhdistyneiden kansakuntien talous- ja sosiaalineuvostossa.[11] Järjestö ei ota vastaan rahoitusta valtioilta, yrityksiltä tai poliittisilta puolueilta saaden rahoituksensa 2,8 miljoonalta yksityishenkilöltä ja hyväntekeväisyyssäätiöiltä.[12][13]
Greenpeace on tunnettu suorasta toiminnastaan[14][15] ja järjestöä on kuvattu maailman näkyvimmäksi ympäristöjärjestöksi.[16][17] Greenpeace on kampanjoillaan tuonut ympäristökysymyksiä julkiseen tietoisuuteen,[18][19][20] vaikuttanut niin yksityisen kuin julkisen sektorin toimintaan ympäristönsuojelun saralla[21][22][23] ja on ollut kahdesti ehdolla Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi.[24][25]
Greenpeace on ollut myös kiistelyn aihe;[26] järjestön toimintatavat ja motiivit ovat saaneet osakseen kritiikkiä[27][28][29][30], muun muassa tieteellinen aikakauslehti Nature on syyttänyt järjestöä piittaamattomuudesta tosiasioista.[31] Greenpeacen toiminnasta on seurannut syytteitä järjestön aktivisteille[32][33], esimerkiksi ehdollisia vankeustuomioita Australialaisen tutkimusinstituutin koeviljelmän tuhoamisesta.[34][35][36]
Historia
Amchitkan ydinkoe
1960-luvulla Yhdysvallat suunnitteli maanalaisia ydinkokeita geologisesti epävakaalle Amchitkan saarelle Alaskaan. Koska vuonna 1964 Alaskassa oli yksi voimakkaimpia koskaan mitattuja maanjäristyksiä, herättivät Yhdysvaltojen ydinkoesuunnitelmat huolta maanjäristyksen ja tsunamien laukaisemisesta. Yhdysvaltojen ja Kanadan rajalla mielenosoittajat protestoivat ydinkokeita vastaan kylteillä, joissa luki "Don't Make A Wave. It's Your Fault If Our Fault Goes" (engl. fault 'syy'; 'siirros(linja)'). 1969 Yhdysvallat kuitenkin suoritti ydinkokeen, eikä peloista huolimatta maanjäristyksiä tapahtunut. Pian Yhdysvallat ilmoitti aikeistaan toteuttaa viisi kertaa aikaisempaa suurempi maanalainen ydinkoe vuonna 1971.[37]
Jim Bohlen, Hiroshiman ja Nagasakin pommitusten aikaan Yhdysvaltain laivastossa palvellut rauhanaktivisti sekä Irving Stowe, yhdysvaltalainen kveekari ja niin ikään rauhanaktivisti turhautuivat ympäristöjärjestö Sierra Clubin toimettomuuteen Yhdysvaltojen ydinkokeiden suhteen. Irving Stowelta Bohlen oppi rauhanomaisesta tavasta protestoida pelkästään olemalla läsnä epäkohtien tapahtuessa. Kveekarien vuonna 1958 yrittämästä Bikinin atollin ydinkokeita vastustaneesta protestista Jim Bohlenin vaimo Marie sai idean navigoida Amchitkan ydinkoealueelle. Suunnitelman päästyä julkisuuteen se liitettiin Sierra Clubiin, jonka jäseniä sekä Jim Bohlen että Irving Stowe olivat. Sierra Club ei pitänyt tällaisesta yhteydestä, joten vuonna 1970 Jim Bohlen ja Irwing Stowe yhdessä oikeustieteellisen opiskelijan Paul Coten kanssa perustivat Don't Make A Wave -komitean, lainaten nimen aikaisemmista mielenosoituksista[37].
Don't Make A Wave -komitea vuokrasi itselleen laivan, Phyllis Cormackin, jolle annettiin nimeksi aktivisti Bill Darnellin keksimä termi Greenpeace protestin ajaksi. Syksyllä 1971 alus lähti kohti Amchitkaa, mutta Yhdysvaltain rannikkovartioston alus Confidence esti Greenpeacen pääsyn ydinkoealueelle. Confidencen miehistö ehti kuitenkin välittää kapteeninsa tietämättä aktivisteille viestin "johtuen tilanteesta, jossa olemme, me Confidencen miehistö koemme teidän tomintanne oleva koko ihmiskunnan hyväksi. Jos kätemme eivät olisi sotilastoimien sitomia, olisimme samassa asemassa kanssanne, jos se olisi lainkaan mahdollista. Onnea. Tuemme teitä sataprosenttisesti". Kuitenkin käännytyksen ja huonon sään takia miehistö päätti palata Kanadaan saaden tietää, että uutiset heidän protestistaan ja rannikkovartioston miehistön viestistä oli herättänyt laajalti myötätuntoa Greenpeacen protestia kohtaan. Järjestö yritti tämän jälkeen toisilla aluksilla navigoida ydinkoealueelle, kunnes marraskuussa 1971 Yhdysvallat toteutti ydinkokeensa. Ydinkokeen toteutuminen herätti laajalti kritiikkiä Yhdysvaltoja kohtaan, ja lopulta Yhdysvallat päätti olla jatkamatta ydinkokeita Amchitkassa. Vuonna 1972 Don't Make A Wave -komitea muutti viralliseksi nimekseen Greenpeace Foundation[37]. Vaikka Greenpeacella ei ole selkeää perustamispäivää, katsoo järjestö toimintansa alkaneen vuoden 1971 ensimmäisestä protestista[38].
Toiminnan laajentaminen
Amchitkan ydinkokeiden päätyttyä Greenpeacen siirsi huomionsa Ranskan ydinkokeisiin Mururoan atollilla Ranskan Polynesiassa. Vastaperustettu järjestö kuitenkin tarvitsi apua atollille päästäkseen, ja avuksi ilmoittautui David McTaggart, Uudessa-Seelannissa asuva entinen yksityisyrittäjä, joka ei hyväksynyt Ranskan ydinkokeita. McTaggart luotsasi Greenpeacen toistuvasti Mururoan atollin läheisyyteen kansainvälisille vesille. Ranskan laivasto pyrki estämään protesteja muun muassa pahoinpitelemällä McTaggartin. Pahoinpitelyn tultua julkisuuteen 1974 Ranska ilmoitti lopettavansa ydinkokeet ilmakehässä[37].
1970-luvun puolivälissä Greenpeace aloitti kaupallista valaanpyyntiä vastaan kampanjan, joka alkoi ensin erilliskampanjana nimeltä Project Ahab, sillä osa Greenpeacen johdosta ei halunnut laajentaa toimintaa muualle kuin ydinaseiden vastustamiseen. Tätä mieltä olleen Irwin Stowen kuoleman jälkeen 1975 Phyllis Cormack lähti Vancouverista kohtaamaan neuvostoliittolaiset valaanpyytäjät Kalifornian rannikolla. Mielenosoittajat lähtivät kumiveneillä valaiden ja harppuunamiesten väliin, ja kuva-aineisto levisi maailman medioissa. 1970-luvulla järjestö alkoi puuttua myös muun muassa hylkeiden kaupalliseen pyyntiin ja ympäristömyrkkyihin[37].
Järjestön rakennemuutos
1970-luvun lopulla ympäri maailmaa oli alkanut muodostua jokseenkin autonomisia Greenpeacen paikallisryhmiä. Pohjois-Amerikassa paikallistoimistot kinastelivat keskenään, sillä monet toimistot eivät halunneet toimia Greenpeace Foundationin ja sen pääsihteeri Patrick Mooren alaisuudessa. Mururoan atollin tapahtumien jälkeen McTaggart oli siirtynyt Eurooppaan käymään oikeustaistelua Ranskan valtiota kohtaan ja päätyi myös kehittämään Euroopan paikallistoimistojen yhteistyötä. Lopulta vuonna 1979 David McTaggart ratkaisi erityisesti pohjoisamerikkalaisten paikallistoimistojen välisen pattitilanteen perustamalla Hollantiin Greenpeace Internationalin ja järjestämällä organisaation hallinnon uusiksi[37].
Organisaatio
Hallinto
Greenpeace muodostuu Amsterdamissa, Hollannissa sijaitsevasta Greenpeace Internationalista (viralliselta nimeltään Stichting Greenpeace Council) sekä sen alaisuudessa 41 maassa ympäri maailmaa sijaitsevasta 27 alueellisesta toimistosta[39]. Greenpeace Internationalia johtaa seitsenhenkinen hallitus, jonka puheenjohtaja toimii intialainen Lalita Ramdas. Greenpeace Internationalin hallitus valitsee järjestön päivittäisestä toiminnasta vastuullisen toiminnanjohtajan. Tällä hetkellä toimintaa johtaa eteläafrikkalainen Kumi Naidoo. Myös jokaista alueellista Greenpeacen toimistoa johtaa paikallinen hallitus. Alueelliset hallitukset nimeävät vuosittain kukin joukostaan luottamushenkilön, joka edustaa alueellista toimistoa vuosittaisessa yleiskokouksessa. Yleiskokouksessa luottamushenkilöt valitsevat Greenpeace Internationalin hallituksen jäsenet kolmeksi vuodeksi kerrallaan tai tarpeen vaatiessa erottavat hallituksen jäseniä. Greenpeace Internationalin hallitus siis toimii vuosittaisen yleiskokouksen luottamushenkilöiden valvonnan alaisuudessa. Yksittäiset Greenpeacen alueelliset toimistot toimivat taas Greenpeace Internationalin hallituksen valvonnan alaisena[39].
Alueellisten toimistojen hallitukset ovat alueiden toimistojen jäsenten äänestämät. Perusteet äänioikeutetuksi jäseneksi valitsemiselle vaihtelevat alueellisten toimistojen välillä[39]. Suomen Greenpeace on osa Greenpeace Nordenia, joka kattaa Suomen lisäksi Ruotsin, Norjan ja Tanskan. Greenpeace Nordenilla on 20 äänestävää jäsentä, jotka valitsevat ketkä pääsevät äänestäviksi jäseniksi.[40]
Rahoitus
Greenpeace saa rahoituksensa yksityisiltä lahjoittajilta ja säätiöiltä. Hallituksilta, poliittisilta puolueilta tai yrityksiltä järjestö ei ota vastaan rahoitusta pysyäkseen riippumattomana valtiosta ja elinkeinoelämästä[41]. Järjestön perinteisten tukijoiden määrän käännyttyä laskuun 1990-luvulla Greenpeace kehitti käyttöönsä feissauksen tavoittaakseen suurempia ihmisryhmiä tukijoiksi[42][43]. Vuonna 2005 järjestö sai lahjoituksia yhteensä 169,6 miljoonaa euroa. Tästä rahasta suurin osa tuli kuukausilahjoituksina noin 2,7 miljoonalta yksityishenkilöiltä[44], pääasiassa Euroopasta, jossa järjestö onkin ollut menestyksekkäämpi kuin alkulähteillään Pohjois-Amerikassa.
Näkemyksiä järjestörakenteesta
Greenpeacen mukaan järjestö ei ole ruohonjuuritason kansanliike, vaan riippumaton kansainvälinen järjestö, jolle on tärkeää pystyä tekemään päätöksiä nopeasti, ja jonka keskitetty hallinto mahdollistaa yritysten tehokkuuteen verrattavan ympäristösuojelutoiminnan. Järjestön mukaan sekä rahallisesti että ajatuksissaan Greenpeacea tukevien määrä antaa Greenpeacelle ja sen ympäristönäkökulmille painoarvoa neuvotellessa ympäristökysymyksistä.[45][46]
Greenpeacen kansainvälisen hallintorakenteen 1979 suunnitelleen David McTaggartin mukaan keskitetyn päätöksenteon unohtaminen oli monen muun kansainväliseksi pyrkivän ryhmän ongelma. Hänen mukaansa yksinkertaistettu ja keskitetty päätöksenteko oli välttämätöntä kansainvälisen organisaation tehokkuuden takaamiseksi: "tiedän, emme pidä sanoista 'keskitetty päätöksenteko', mutta monikansalliset yritykset ja hallitukset, joiden toimintatapoihin yritämme vaikuttaa, pelkäävät noita sanoja kansanliikkeiden ja vastustajien yhteydessä".[47]
Helsingin Sanomien toimittaja Juhana Rossin mukaan Greenpeace ei ole avoin kansalaisjärjestö esimerkiksi Punaisen ristin tapaan, eikä Greenpeacella ole demokraattisen kansalaisjärjestön moraalista voimaa, sillä kuukausilahjoittajat eivät voi vaikuttaa järjestön päätöksentekoon.[40] Muutamat europarlamentaarikot kuten mm. Ville Itälä, Piia-Noora Kauppi ja Reino Paasilinna ovat olleet olleet sitä mieltä, että Greenpeacen toiminnan kohdalla on kyse kaupallisesta toiminnasta, jota johdetaan kuin liikeyritystä.[48]
Maan ystävien kampanjoitsija Mae Ocampon mukaan Greenpeacen hallintotapa tekee Greenpeacesta taitavan nostamaan asioita esille: "he voivat minä hetkenä tahansa päättää ryhtyä toimimaan. Päätöksentekoprosessit eivät rajoita heitä yhtä paljon kuin meitä."[49] Ympäristötutkija Vanessa Timmer on esittänyt väitöskirjassaan, että Greenpeacen järjestörakenne mahdollistaa Greenpeacen selviytymisen ja toimintakyvyn jatkuvasti muuttuvissa olosuhteissa.[50]
Kampanjat
Greenpeace keskittyy maailmanlaajuisiin ympäristökysymyksiin ja jaottelee toimintansa kampanjoihin. Jokainen alueellinen toimisto toteuttaa kampanjoita omalla alueellaan.
Ilmastonsuojelu
Greenpeace on vuodesta 1990 vaatinut kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä energiatehokkuudella, uusiutuvilla energiamuodoilla ja maankäytön muutoksilla, kuten metsäkadon hillitsemisellä[51]. 1990-luvulla järjestö alkoi myös tarjota ilmastopoliittista neuvoa ja taustatietoa ilmastonmuutoksen uhkaamille pienemmille valtioille[52]. 1990-luvulla Greenpeace kampanjoi myös aktiivisesti otsonikerroksen suojelemiseksi kehittämällä yhdessä teollisuuden kanssa freonittoman jääkaapin massatuotantoon[53]. Vuonna 1997 YK:n ympäristöohjelma UNEP myönsi Greenpeacelle ympäristöpalkinnon saavutuksista otsonikerroksen suojelemiseksi[54].
2000-luvulla Greenpeace on kritisoinut ExxonMobilia ilmastopolitiikan hankaloittamisesta. Vuonna 2005 Greenpeace toi ilmi, että ExxonMobil oli osallisena George W. Bushin hallinnon kielteiseen suhtautumiseen Kioton sopimusta kohtaan[55][56]. Järjestö on myös julkaissut ExxonMobilin rahoituskohteita, jotka Greenpeacen mukaan osoittavat ExxonMobilin rahoittavan ilmastonmuutosta kieltäviä eturyhmiä[57]. ExxonMobilin mukaan kyseiset ryhmät eivät kuitenkaan edusta ExxonMobilin näkemyksiä eikä suurin osa rahoitetuista ryhmistä ole ottanut kantaa ilmastonmuutokseen[58].
Vuonna 2007 Greenpeace julkaisi yhdessä ERECin kanssa energiatehokkuuteen ja uusiutuviin energiamuotoihin perustuvan Energy [R]evolution -energiaskenaarion, jonka toteuttaminen maailmanlaajuisesti Greenpeacen mukaan mahdollistaisi maailman kasvihuonekaasupäästöjen puolittamisen vuoteen 2050 mennessä ja pysäyttäisi ilmaston lämpenemisen. Kansainvälisessä ilmastopolitiikassa Greenpeace on vaatinut sitovia päästövähennyksiä maailmanlaajuisesti ja teollisuusmaille 40% vähennyksiä vuoden 1990 tasosta vuoteen 2020 mennessä. Järjestön mukaan teollisuusmaiden olisi myös tuettava huomattavissa määrin kehittyviä maita, jotta kehitysmaat voisivat nostaa elintasoaan ilmastolle kestävällä tavalla, pysäyttää metsäkadon ja sopeutua ilmastonmuutoksen vaikutuksiin. Greenpeace on myös laatinut yhdessä muiden järjestöjen kanssa ehdotelman Kööpenhaminan ilmastosopimukseksi. Ehdotelma esiteltiin YK:n ilmastoneuvotteluissa Bonnissa elokuussa 2009[59].
Metsiensuojelu
Greenpeace pyrkii suojelemaan maailman jäljellä olevia luonnontilaisia metsiä. Järjestön mukaan metsäkadon suurimpia syitä ovat karjatalous, laittomat hakkuut, kasvava paperinkulutus sekä soija- ja öljypalmuplantaasien raivaaminen. Erityisesti sademetsät ovat Greenpeacen toiminnan kohteina, sillä sademetsien kaataminen pahentaa ilmastonmuutosta. Järjestö onkin kritisoinut lukuisia suuryrityksiä niiden yhteyksistä sademetsäkatoon[60][61][62]. Kritiikin seurauksena monet yritykset, kuten Unilever, McDonald's ja Nike ovat Greenpeacen avulla pyrkineet parantamaan sademetsien suojelua ja toimintatapojaan[22][63][64].
Cargill, yksi maailman suurimmista rehuntuottajista kuitenkin kritisoi Greenpeacen väitteitä yrityksen toiminnasta virheellisiksi[64], vaikkakin toivotti tervetulleeksi Greenpeacen kampanjoinnin seurauksena syntyneet suojelutoimet
[63].
Euroopassa Greenpeace on kritisoinut EU:n laittoman puun kauppaa rajoittavaa FLEGT-ohjelmaa vaatimattomasta etenemisestä. Järjestön mielestä EU:n ja tuottajamaiden väliset vapaaehtoiset sopimukset eivät estä riittävästi EU:hun tuotavaa laitonta puutavaraa, vaikka vapaaehtoiset sopimukset ovat hyvä alku[65]. Greenpeace on EU-politiikassa vaatinut lainsäädäntöä estämään tuomasta EU:hun puutavaraa, joka on alkuperämaassa hankittu laittomasti tai kansainvälisten sopimusten vastaisesti[66][67].
Greenpeacen mukaan päästöjä metsiensuojelun kautta vähentävän REDD-mekanismin (Reduced Emission from Deforestation and Forest Degradation) tulee olla osa Kioton sopimusta seuraavaa ilmastosopimusta[68]. Järjestö kuitenkin kritisoi REDD-mekanismin sisällyttämistä päästökauppaan peläten, että tämä romahduttaisi päästöjen hinnan ja tekisi teollisuusmaille kannattavammaksi olla investoimatta puhtaaseen ja tehokkaaseen energiatalouteen, jolloin teollisuusmaiden päästöt eivät laskisi. Greenpeace vaatii metsien suojelemiseksi päästökaupasta irrallista rahastoa, jonka kautta teollisuusmaat tukisivat kehitysmaiden toimia sademetsien suojelemiseksi[69].
Kielteinen ydinvoimakanta
Greenpeace pitää ydinvoimaan liittyviä riskejä ja ympäristökysymyksiä liian ongelmallisina suhteessa ydinvoiman hyötyihin.
Greenpeacen mukaan YK:n arvio Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden kuolonuhreista 9000 syöpäkuolemana on aliarvio. Järjestö itse arvioi onnettomuuden kuolonuhrimäärän olevan 200000 pitkän ajan kuluessa. Greenpeacen mukaan näistä kuolemista alle puolen kuolinsyynä on syöpä, ja muita kuolinsyitä ovat sydän- ja verisuonitaudit, ongelmat hengitystoiminnoissa, sisäelimissä ja umpirauhasjärjestelmässä sekä erityisesti immuunijärjestelmässä.[70] Greenpeace mukaan WHO:n ja ydinvoiman rauhanomaista käyttöä edistävän IAEA:n välinen yhteistyösopimus on vaikuttanut WHO:n arvioihin Tshernobylin uhriluvusta.[70][71] WHO:n mukaan YK:n ja Greenpeacen raportteja ei pitäisi vertailla keskenään, sillä YK:n raportti ottaa huomioon vain kaikkein saastuneimmat alueet kolmesta eri maasta siinä missä Greenpeace huomioi koko Euroopan. WHO myös kielsi Greenpeacen raportin syytökset WHO:n ydinvoimamyönteisyydestä.[72]
Greenpeacen katsoo uraanin louhinnan ja ydinjätteiden kerääntymisen olevan ydinenergian pysyviä ongelmia: järjestö on tuonut ilmi vaarallisen korkeita säteilymääriä uraaninlouhinnan lähialueilla[73] ja Australian senaatin mukaan todistanut siviiliväestön hallussa olevasta plutoniumista alle kolmasosan olevan IAEA:n valvonnan alla.[74]
Greenpeace perustelee ydinvoiman olevan epäolennaista ilmastonmuutoksen hillinnässä ydinvoiman marginaalisen energiantuotanto-osuuden, piilokustannusten sekä hitaiden ja viivästyvien rakennusaikojen takia. Järjestö viittaa IEA:n energiaskenaarioon, jossa maailman ydinvoimakapasiteetin nelinkertaistaminen vuoteen 2050 mennessä vähentäisi hiilidioksidipäästöjä 4%. Ydinvoiman hinta-arviot perustuvat Greenpeacen mukaan rakentajien ennakkoarvioihin, eivät toteutuneisiin kustannuksiin. Järjestö pitää Suomessa rakennettavaa Olkiluoto 3:a esimerkkitapauksena ydinvoiman lisärakentamisen ongelmista. Greenpeacen mukaan päästövähennykset aikaansaataisiin nopeammin ydinvoiman sijaan hajautetuilla uusiutuvilla energiantuotantomuodoilla.[75]
Ydinaseiden vastustus
Greenpeace on syntymästään asti vastustanut ydinasevarustelua ja ydinkokeita. Vuonna 1973 McTaggart luotsasi Vegansa kielletylle alueella Mururoan ympäristössä, jonka seurauksena Ranskan laivasto moukaroi häntä aluksillaan. Hän toisti mielenilmauksensa seuraavana vuonna ja tällä kertaa ranskalaiset nousivat Vegaan ja pahoinpitelivät McTaggartin. Myöhemmin Ranskan laivasto julkaisi lavastettuja kuvia McTaggartista syömässä päivällistä laivastoupseerien kanssa, antaen ymmärtää välien olleen ystävällismieliset. Miehistön jäsen Anne-Marie Horne kuitenkin oli ottanut kuvia pahoinpitelystä ja näiden kuvien päästyä julkisuuteen tapahtumat asettuivat toisenlaiseen valoon. Ranska suostui keskeyttämään ydinkokeet ilmakehässä, mutta siirsikin ne maan alle. Greenpeace jatkoi kampanjoimista Tyynenmeren kokeita vastaan kunnes Ranska lopetti kokeet vuonna 1995.
Alukset

Greenpeacella on vuosien varrella ollut käytössään useita avomerillä purjehtivia aluksia. Tunnetuin niistä lienee vuonna 1978 Greenpeacen lipun alla vesille laskettu entinen kalastusalus nimeltä Rainbow Warrior, sateenkaaritaistelija.
Alusta käytettiin ensimmäisenä häiritsemässä valaanpyyntiä Islannin vesillä, ja myöhemmin sillä oli näkyvä osa useissa Greenpeacen kampanjoissa 1978–1985. Ranskan hallitus määräsi Rainbow Warriorin upotettavaksi pommeilla 1985 Aucklandissa. Valokuvaaja Fernando Pereira kuoli iskussa. Alus korvattiin vuonna 1989 Rainbow Warrior II:lla, joka puolestaan korvattiin vuonna 2011 varta vasten järjestön tarpeisiin rakennetulla Rainbow Warrior III:lla.
Järjestöllä on tällä hetkellä Rainbow Warrior III:n lisäksi käytössään kaksi muutakin valtamerikelpoista alusta, Esperanza ja Arctic Sunrise. Esperanza vieraili Suomessa kesäkuussa 2005, Arctic Sunrise puolestaan loka–marraskuussa 2006, maalis–huhtikuussa 2007 ja helmi–maaliskuussa 2015.
Kritiikki
Aiemmin Greenpeacen johdossa toiminut Patrick Moore jätti järjestön vuonna 1986, sillä Mooren mukaan Greenpeace päätti alkaa vastustaa juomaveden kloorausta ja hänen kollegoillaan ei ollut lainkaan tieteellistä koulutusta. Moore on arvostellut Greenpeacea tieteellisen objektiivisuuden hylkäämisestä.[76] Bruce Cox, Kanadan Greenpeacen toiminnanjohtaja on vastannut, ettei Greenpeace ole koskaan vastustanut juomaveden kloorausta, ja että "Moore on yksin muistaessaan kiistan kloorauksesta ja tieteellisyydestä syynä hänen lähtemiselleen Greenpeacesta".[77] Paul Watson, Greenpeacen aikainen jäsen on sanonut, että Moore "käyttää hänen statustaan niin sanottuna Greenpeacen perustajana antamaan uskottavuutta hänen syytöksilleen. Olen myös Greenpeacen perustajia, ja olen tuntenut Patrick Mooren 35 vuotta. [...] Hän tekee väitöksiä, jotka eivät pohjaa faktoihin."[78]
Kirjan Ecoimperialism kirjoittanut Paul Driessen sanoo, että Greenpeacen ja muiden tahojen DDT-vastustuksen vuoksi 85 % Yhdysvaltain malaria-avusta kuluu ympäristökonsultteihin, joilla yritetään saada lupia DDT:n käyttöön.[79] Greenpeace sanoo sallivansa DDT:n käytön malariaa vastaan käytettäessä.[80] Roger Baten mukaan Greenpeacen kampanja Intiassa sijaitsevaa viimeistä suurta DDT-tehdasta vastaan tekisi malarianvastaisen taistelun köyhille maille vaikeammaksi.[81]
Greenpeacen raporttia teknologiayrityksistä on arvioitu RDM-teknologialehdessä "harhaanjohtavaksi ja osaamattomaksi", epäekologisimman ekologisimmaksi nostavaksi. "Mikä pahinta, lähes kaikki uutissivustot toistivat Greenpeacen raportit tosiasioina ja esittivät ne kritiikittä."[82]
Nimimerkkiä "Olivier Vermont" käyttänyt toimittaja kirjoitti kirjassaan La Face cachée de Greenpeace työskennelleensä Ranskan Greenpeacen sihteerinä ja nähneensä väärinkäytöksiä. Hänen mukaansa työskennellessään myöhemmin Amsterdamin kansainvälisessä päämajassa hän löysi salaisia asiakirjoja[83], joiden mukaan puolet järjestön 180 miljoonan euron tuloista käytettiin järjestön palkkoihin ja rakenteisiin. Vermontin mukaan Greenpeacella on saastuttavien yritysten kanssa epävirallisia sopimuksia siitä, että yritykset maksavat Greenpeacelle, jotta tämä ei hyökkäisi näitä vastaan.[84] Greenpeace haastoi toimittajan ja kustantajan oikeuteen syyttäen heitä halventavista väitteistä, valheiden ja vääristellyn tiedon levittämisestä.[85]
Geenimuuntelu ja vandalismi
Greenpeace ja Maan vapautusjärjestö ovat vandalisoineet GMO-tutkimusta ja koeviljelmiä ympäri maailmaa.[34][86]
Vuonna 2011 Greenpeace maksoi korvaukset, kun sen jäsenet murtautuivat australialaisen tiedejärjestön tiloihin ja tuhosivat matalaglykokeenisen vehnäviljelmän, jonka oli tarkoitus auttaa diabeteksesta kärsiviä ihmisiä.[34] Tuomari, Hilary Penfold, syytti Greenpeacea tuoreiden jäsentensä käyttämisestä ehdottomien vankeusrangaistuksen välttämiseksi.[35][36]
Kesällä 2013 Kansainvälisen riisintutkimusinstituutin kultaisen riisin koeviljelmä tuhottiin Filippiineillä.[87] Kultaisen riisin on todistettu tuottavan 60 % lapsen A-vitamiinin tarpeesta.[87] Nyt A-vitamiinin puute sokeuttaa ja tappaa vähintäänkin satojatuhansia lapsia joka vuosi.[87] Greenpeacen edustaja puolusti vandaaleja.[87] Toinen Greenpeacen edustaja sanoi, että Greenpeace ei pyydä anteeksi ja tieteilijät ovat väärässä sanoessaan kultainen riisin olevan ratkaisu A-vitamiinin puutteeseen.[86] Greenpeace myös pelkää, että kultainen riisi pehmentäisi ihmisten kuvaa geenimuuntelusta.[87]
Greenpeace myös sanoo, että lasten pitäisi kultaisen riisin sijaan syödä lehtivihanneksia ja A-vitamiinipillereitä.[88] Tohtori Mooren mukaan aliravitsemuksen syynä on juuri se, ettei perheillä ole varaa tähän.[88]
Australian tiedeakatemian entinen johtaja, tutkija Jim Peacock totesi, että tieteenvastaiset GM-vastustajat kuten Greenpeace voivat helposti esittää GM-vastaisia lausuntoja hyvin yleisellä tasolla, usein tarkasta totuudesta täysin poiketen, moraalittomasti.[86]
Greenpeacen perustaja ja ex-puheenjohtaja, tri Patrick Moore syyttää Greenpeacea rikoksista ihmisyyttä vastaan, koska geenimuunteluvastustus on johtanut 8 miljoonan lapsen sokeutumiseen ja kuolemaan. Mooren mukaan Greenpeace on nyt äärivasemmistolaisten hallussa. [89]
Kiinan skandaali
Tutkija-journalisti Jon Entinen artikkelin mukaan Greenpeace levitti Kiinassa huhua kultaisen riisin vaarallisuudesta. Netti täyttyi vihaviesteistä ja viranomaiset reagoivat erottamalla kolme kultaisen riisin kokeen tutkijaa Kiinan terveysvirastosta ja Zhejiangin lääketieteen akatemiasta. Kultainen riisi on saksalaisten ja sveitsiläisten tutkijoiden käynnistämä "avoimen lähdekoodin" projekti, johon myös Helen Keller International on liittynyt. [90]
Brent Spar -tapaus
Arvostettu tiedelehti Nature syytti Greenpeacea piittaamattomuudesta tosiasioista, kun järjestö oli hyökännyt Shellin Brent Spar -öljylautan upotusta vastaan väittäen siinä olevan valtavasti todellista enemmän öljyä.[31] Greenpeace varoitti hirvittävästä katastrofista.[91] Järjestön maine kärsi pahasti, kun väite osoitettiin virheelliseksi, mutta Shellin imago oli jo ehtinyt mennä.[91]
Kolmen vuoden tutkimuksissa yhteistyössä ympäristöjärjestöjen kanssa oli todettu lautan upottaminen syvälle valtamereen "parhaaksi käytännölliseksi ympäristöratkaisuksi" (BPEO), koska ympäristöhaitat olisivat mitättömiä.[92] Britannian hallitus ja Oslon ja Pariisin komissiot (OSPAR) totesivat ratkaisun hyväksyttäväksi.[92]
Greenpeacen 30.4.1995 käynnistämän mittavan protestikampanjan ja sen innoittamien boikottien ja Shellin työntekijöiden uhkailujen ja väkivallan vuoksi Shell ilmoitti 20.6. peruvansa upotuksen ja totesi epäonnistuneensa suunnitelmiensa viestimisessä suurelle yleisölle.[92] Britannian energiaministeri tuomitsi Shellin päätöksen kohtalokkaaksi virheeksi ja uhkasi estää lautan tuomisen maahan.[93] Sekä hallituksen että Shellin mukaan upottaminen olisi paljon turvallisempi ratkaisu kuin lautan tuominen maihin.[93] Norja sen sijaan hyväksyi lautan tuomisen maahan – se toisi suuria vuokratuloja.[93]
Öljylautan jaloissa kasvoi uhanalaisia koralleja, minkä vuoksi asiantuntijat kehottivat jatkossa upottamaan tällaiset alaosat mereen.[92][94][95] Greenpeace vastusti tätäkin.[96]
Nazcan maailmanperintökohteen turmeleminen
Joulukuussa 2014 Greenpeacen aktivistit tunkeutuivat Unescon Nazcan maailmanperintökohteeseen ja turmelivat mittaamattoman arvokkaiden Nazcan linjojen aluetta. Alueella ei saisi liikkua ja kengänjäljetkin jäävät näkyviin sadoiksi tai tuhansiksi vuosiksi. Perun ympäristöministeriö aikoo nostaa syytteet aktivisteja vastaan. Arkeologisten kohteiden turmelemisesta voi saada kuuden vuoden vankeustuomion. Varakulttuuriministerin mukaan teko oli tahallinen ja harkittu: Greenpeace ilmoitti suunnitelleensa sitä kuukausia. Aktivistit jättivät kohteeseen 45-metrisen banderollin "Muutoksen aika! Tulevaisuus on uusiutuva. Greenpeace". Greenpeace pyysi anteeksi ja pahoitteli tiedotteessaan erityisesti sitä, että heidän viestinsä jäi piiloon vääränlaisen julkisuuden taakse muttei pahoitellut tekoaan omilla sivuillaan. Peru ei hyväksynyt anteeksipyyntöä. [97][98]
Julkaisuja
 Greenpeace 5.12.2007
 Greenpeace 5.12.2007
Katso myös
Save the Arctic -kampanja
Sea Shepherd Conservation Society
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Greenpeace
Luokka:Kansainväliset järjestöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mistä Greenpeacen Rainbow Warrior -alus on saanut nimensä?