Tapahtumia
tammikuu
1. tammikuuta – Eversti Jean-Bédel Bokassa kaappasi vallan Keski-Afrikan tasavallassa. Bokassa syytti edeltäjäänsä David Dackoa veljeilystä Kiinan kanssa.
1. tammikuuta   – Paavi Paavali VI vetosi uuden vuoden tervehdyksessään Etelä- ja Pohjois-Vietnamin sekä Yhdysvaltain, Neuvostoliiton ja Kiinan johtajiin Vietnamin sodan pikaiseksi lopettamiseksi.
1. tammikuuta   – Kurikan ja Raision kunnat muuttuivat kauppaloiksi, Aitolahden kunta liitettiin Tampereen kaupunkiin ja Vuosaari liitettiin Helsingin maalaiskunnasta (nyk. Vantaa) Helsinkiin.
1. tammikuuta   – Ammattikasvatushallitus aloitti toimintansa.
4. tammikuuta – Sotilasvallankaappaus Ylä-Voltassa (nykyinen Burkina Faso).
4. tammikuuta   – Intian ja Pakistanin pääministerit tapasivat Moskovassa.
5. tammikuuta – Konrad Adenauer, entinen Saksan liittokansleri, täytti 90 vuotta.
10. tammikuuta – Pakistanin ja Intian rauhanneuvottelut päättyivät menestyksekkäästi.
15. tammikuuta – Väkivaltainen vallankaappaus Nigeriassa.
15. tammikuuta   – Kreml ilmoitti rakettisuunnittelija Sergei Koroljovin kuolemasta.
17. tammikuuta – B-52-pommikone törmäsi tankkeriin Espanjan yllä, jolloin kolme 70 kilotonnin vetypommia putosi Palomaresin kaupungin lähelle ja yksi mereen.
18. tammikuuta – 8000 Yhdysvaltain sotilasta saapui Vietnamiin, joukkojen kokonaismääräksi tuli jo 190000.
19. tammikuuta – Indira Gandhi valittiin Intian pääministeriksi. Hän vannoi virkavalan 24. tammikuuta.
20. tammikuuta – Unkarissa oli mielenosoituksia ruoan hinnan vuoksi.
20. tammikuuta   – Ralliautoilija Pauli Toivonen voitti Monte Carlo -rallin Citroënilla. Nopeimmin ajaneen Timo Mäkisen, kuten kaikkien muidenkin Minillä ajaneiden, suoritus hylättiin sääntöjen vastaisten valojen vuoksi. Toivonen oli Monte Carlo -rallin toinen suomalaisvoittaja.
21. tammikuuta – Italian pääministeri Aldo Moro erosi valtakamppailun jälkeen.
helmikuu

2. helmikuuta – Kansanedustaja Aarne Saarinen syrjäytti Aimo Aaltosen Suomen kommunistisen puolueen puheenjohtajan paikalta. Puoluesihteeri Ville Pessi jatkoi tehtävässään.
3. helmikuuta – Neuvostoliiton Luna 9 laskeutui Kuuhun.
4. helmikuuta – 133 henkilöä sai surmansa japanilaisen Boeing 727 -matkustajakoneen syöksyssä Tokionlahteen.
6. helmikuuta – Fidel Castro syytti Kiinaa neuvostovastaisen propagandan levittämisestä kuubalaissotilaiden keskuudessa.
14. helmikuuta – Australian dollari otettiin käyttöön kurssilla kaksi dollaria puntaa tai kymmentä šillinkiä kohden.
16. helmikuuta – Kiinan lehdissä syytettiin kahta tunnettua kirjailijaa kommunistipuolueen vastaisesta toiminnasta ja kerrottiin, että noin 160000 kiinalaista kirjailijaa ja taiteilijaa oli lähtenyt tehtaisiin, maataloustöihin ja armeijaan ”uudistamaan ajatteluaan”.[1]
17. helmikuuta – Lahden Hennalan varuskunnasta karannut Kalevi Johannes Rissanen ampui konepistoolilla häntä pidättämään tulleen konstaapeli Reijo Harjunpään. Poliisi pidätti Rissasen Helsingin keskustassa konepistoolein käydyn tulitaistelun päätteeksi.
23. helmikuuta – Sotilasvallankaappaus Syyriassa nosti baath-hallituksen valtaan.
24. helmikuuta – Sotilasvallankaappaus Ghanassa nosti erotetun kenraali Ankrahan valtaan presidentti Kwame Nkrumahin ollessa ulkomailla.
maaliskuu
2. maaliskuuta – Ghanan syrjäytetty presidentti Kwame Nkrumah matkusti Guineaan, josta hän sai turvapaikan.
4. maaliskuuta – John Lennon sanoi The Beatlesin olevan suositumpi kuin Jeesus, mikä aiheutti närää Yhdysvalloissa.
5. maaliskuuta – Eurovision laulukilpailu järjestettiin Luxemburgissa Luxemburgissa. Itävallan edustaja Udo Jürgens voitti kappaleella "Merci, Chérie".
9. maaliskuuta – Joensuun kaupungintalo vaurioitui pahoin tulipalossa.
10. maaliskuuta – Alankomaiden kruununprinsessa Beatrixin ja Claus von Amsbergin häät. Saksalaista sulhasta vastaan protestoitiin.
11. maaliskuuta – Indonesian presidentti Sukarno luovutti vallan kenraali Suhartolle.
11. maaliskuuta   – Ranskan presidentti Charles de Gaulle ilmoitti Ranskan vetäytyvän Natosta ja kaikkien sotilastukikohtien sulkemisesta vuoden loppuun mennessä.
16. maaliskuuta – Avaruudessa suoritettiin ensimmäinen telakoituminen, kun Gemini 8 kiinnitettiin Agena-satelliittiin.
18. maaliskuuta – Indonesian armeija sulki useita Sukarnon hallituksen ministereitä ja hänen avustajiaan vankilaan.
20. maaliskuuta – Suomessa alkoivat eduskuntavaalit. Vaalien suurin voittaja oli SDP, tappioita kärsivät porvaripuolueet ja SKDL.
21. maaliskuuta – Arvo Salon tekemä Lapualaisooppera sai ensi-iltansa Vanhalla ylioppilastalolla. Salo valittiin samana päivänä eduskuntaan.
22. maaliskuuta – International Taekwon-Do Federation perustettiin Koreassa.
23. maaliskuuta – Paavi ja Canterburyn arkkipiispa tapasivat Roomassa. Tämä oli ensimmäinen virallinen tapaaminen kirkkojen välillä 400 vuoteen.
29. maaliskuuta – Ranskan ulkoministeriö ilmoitti siirtävänsä Länsi-Saksassa olevat joukkonsa pois NATOn komennosta ja määräsi NATOn päämajan siirrettäväksi pois Ranskan alueelta maaliskuun 1967 loppuun mennessä.
31. maaliskuuta – Harold Wilsonin johtama Labour-puolue voitti vaalit Britanniassa.
31. maaliskuuta   – Neuvostoliitto laukaisi Luna 10:n, josta tuli ensimmäinen Kuun kiertoradalle päässyt luotain.
huhtikuu
1. huhtikuuta – Yhteiskunnallinen korkeakoulu muuttui virallisesti Tampereen yliopistoksi.
1. huhtikuuta   – Arkkipiispa Martti Simojoki vihki Helsingin yliopiston käytännöllisen teologian professorin Erkki Kansanahon Tampereen hiippakunnan uudeksi piispaksi Tampereen tuomiokirkossa.
10. huhtikuuta – Neste Oy:n öljynjalostamo aloitti toimintansa Porvoon maalaiskunnan Sköldvikissä.
14. huhtikuuta – Etelä-Vietnamin hallitus lupasi vapaat vaalit 3–5 kuukauden kuluttua vastalauseiden jälkeen.
14. huhtikuuta   – Uuden eduskunnan puhemieheksi valittiin SDP:n Rafael Paasio, ensimmäiseksi varapuhemieheksi Keskustapuolueen Wiljam Sarjala ja toiseksi varapuhemieheksi SKDL:n Paavo Aitio.
16. huhtikuuta – Rhodesia sulki Ison-Britannian lähetystön Salisburyssä (nyk. Harare) ja kutsui kotiin Lontoosta koko edustustonsa henkilökunnan.
18. huhtikuuta – Kiina ilmoitti lopettavansa talousavun Indonesialle.
21. huhtikuuta – Suomen Kumitehdas Oy ja Suomen Kaapelitehdas Oy päättivät yhtyä Oy Nokia Ab:ksi. Uuden yhtiön pääjohtajaksi tuli Suomen Kaapelitehtaan toimitusjohtaja Björn Westerlund.
22. huhtikuuta – Lapinlahden kunnan vanhainkodin mielisairasosaston palossa menehtyi 31 hoidokkia. Tutkintalautakunnan mukaan palo oli saanut alkunsa tupakointitiloista.
26. huhtikuuta – Kansainvälinen olympiakomitea myönsi vuoden 1972 talvikisat Japanin Sapporolle ja kesäkisat Länsi-Saksan Münchenille.
27. huhtikuuta – Paavi Paavali VI ja Neuvostoliiton päämies Andrei Gromyko tapasivat Vatikaanissa. Tämä oli ensimmäinen Katolisen kirkon ja Neuvostoliiton edustajien tapaaminen.
toukokuu
1. toukokuuta – Suomen eteläosassa oli pahoja tulvia.
4. toukokuuta – Neuvostoliitto ja italialainen autovalmistaja Fiat allekirjoittivat sopimuksen henkilöautotehtaan rakentamisesta neuvostoliittolaiseen Togliattin kaupunkiin. Tehdas valmistui vuonna 1970 ja siellä aloitettiin Lada-henkilöautojen tuotanto.
6. toukokuuta – Eduskunnassa järjestettiin ensimmäinen kyselytunti, jonka aikana kansanedustajat saivat esittää suullisia kysymyksiä ministereille.
15. toukokuuta – Etelä-Vietnamin joukot saartoivat Đà Nẵngin.
16. toukokuuta – Mao Zedong julkaisi 23 kohdan ohjelman, mikä merkitsi Kiinan kulttuurivallankumouksen alkua.
20. toukokuuta – Kreikassa sattui rengasmainen auringonpimennys. Suomessa pimennys näkyi osittaisena.
24. toukokuuta – Ugandan armeija pidätti Edward Mutesa II:n ja valtasi hänen palatsinsa.
26. toukokuuta – Guyana itsenäistyi.
27. toukokuuta – Rafael Paasion hallitus aloitti työnsä. Edellinen pääministeri Johannes Virolainen valittiin Paasion tilalle eduskunnan puhemieheksi ja SDP:n Veikko Kokkola ensimmäiseksi varapuhemieheksi.
28. toukokuuta – Kuuban Fidel Castro julisti maahan sotatilan Yhdysvaltain hyökkäyksen varalta.
30. toukokuuta – Helsingin Messuhallissa pidettiin Suomen kansakoululaitoksen satavuotisjuhla.
31. toukokuuta – Yhdysvaltain ulkoministeri Dean Rusk vieraili Suomessa. Helsingissä Esplanadin puistossa järjestettiin vierailun aikana suuri mielenosoitus Vietnamin sotaa vastaan.
kesäkuu

2. kesäkuuta – Yhdysvaltain Surveyor 1 laskeutui Kuuhun Oceanus Procellarumiin.
3. kesäkuuta – SVUL:n järjestämät Suomen suurkisat alkoivat Helsingissä.
5. kesäkuuta – Suomi voitti Ruotsin jalkapallomaaottelussa Olympiastadionilla 1–0, mikä on Suomen toistaiseksi viimeinen voitto Ruotsista.
6. kesäkuuta – Helsingin seudun kesäyliopiston kurssitoiminta käynnistyi. Ohjelmassa oli mm. kielikursseja (englantia, saksaa, ranskaa, venäjää ja latinaa), estetiikkaa, psykologiaa, kasvatustiedettä, matemaattis-luonnontieteellisiä aineita, valtiotieteellisiä aineita, oikeustiedettä sekä opettajien jatkokoulutuskursseja ja -seminaareja.
7. kesäkuuta – Oppositio esitti Kokoomuksen johdolla välikysymyksen Aarre Simosen kelpoisuudesta oikeusministerin virkaan. Välikysymyksen perusteena oli se, että valtakunnanoikeus oli tuominnut Simosen sakkoihin niin kutsutussa Kätilöopiston jutussa vuonna 1961.
12. kesäkuuta – Keimolan moottorirata avattiin Helsingin maalaiskunnassa.
13. kesäkuuta – Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosygin saapui puolisoineen vierailulle Suomeen.
16. kesäkuuta – Helsingin messuhallin vanhempi osa, vuonna 1935 valmistunut A-halli, tuhoutui tulipalossa.
19. kesäkuuta – Nesteen Porvoon öljyjalostamon vihkiäiset Sköldvikissä (nykyinen Kilpilahti).
20. kesäkuuta – Ranskan presidentti Charles de Gaulle saapui kymmenen päivän vierailulle Neuvostoliittoon. Hän kävi muun muassa Baikonurin avaruuskeskuksessa ensimmäisenä länsimaisena valtionpäämiehenä.
28. kesäkuuta – Argentiinassa juntta syrjäytti presidentti Arturo Ilian ja asetti maan johtoon kenraali Juan Carlos Onganian.
29. kesäkuuta – Yhdysvallat pommitti Hanoita ja Hải Phòngia.
29. kesäkuuta   – Opposition tekemä välikysymys oikeusministeri Aarre Simosta vastaan kaatui eduskunnassa äänin 144–45.
30. kesäkuuta – Ranska erosi virallisesti Natosta.
30. kesäkuuta   – SVUL:n ja TUL:n päättävät elimet hyväksyivät sopimuksen liittojen välisestä avoimesta kilpailutoiminnasta, mikä merkitsi lähes 50 vuotta kestäneen suomalaisen urheilun kahtiajakoisuuden päättymistä.
heinäkuu
1. heinäkuuta – Jyväskylän Kasvatusopillinen korkeakoulu muuttui Jyväskylän yliopistoksi.
4. heinäkuuta – Pohjois-Vietnam julisti yleisen liikekannallepanon.
5. heinäkuuta – Indonesian parlamentti riisti syrjäytetyltä Sukarnolta hänelle vuonna 1963 myönnetyn elinikäisen presidentin arvonimen.
7. heinäkuuta – Varsovan liiton kokous päättyi avunlupaukseen Pohjois-Vietnamille.
7. heinäkuuta   – Valtionrautateiden pääjohtaja Erkki Aalto erotettiin virastaan.
14. heinäkuuta – Israelin ja Syyrian hävittäjät taistelivat Jordanin yllä.
14. heinäkuuta   – Richard Speck surmasi kahdeksan terveydenhoitajaopiskelijaa heidän asuntolassaan Chicagossa.
16. heinäkuuta – Uusi Kiina -uutistoimisto ilmoitti, että Kiinan 72-vuotias johtaja Mao Zedong oli uinut Jangtsejoessa 15 kilometriä 65 minuutissa.
19. heinäkuuta – Kansanedustaja Juho Tenhiälä erosi LKP:sta ja siirtyi Keskustapuolueeseen. LKP:n eduskuntaryhmä supistui kahdeksanhenkiseksi.
28. heinäkuuta – Yhdysvallat ilmoitti U-2-vakoilukoneen kadonneen Kuuban yllä.
29. heinäkuuta – Nigerian armeija kapinoi ja teloitti valtion johtajan kenraali Ironsin.
30. heinäkuuta – Englanti voitti jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen loppuottelussa Lontoossa Länsi-Saksan 4-2.
elokuu
1. elokuuta – Charles Whitman ampui 16 ihmistä näkötornista Teksasin Austinissa.
1. elokuuta   – Kenraali Yakubo Gowon kaappasi vallan Nigeriassa.
2. elokuuta – Espanja kielsi brittien sotilaskoneiden lennot Espanjan yllä.
5. elokuuta – Martin Luther King johti marssia Chicagossa.
10. elokuuta – Itä-Saksa tuomitsi Günter Laudahnin elinkautiseen vakoilusta USA:n hyväksi.
13. elokuuta  – Maanjäristys Turkissa: 2394 kuollutta.
14. elokuuta – Suomen Pientalonpoikien Puolue muutti nimensä Suomen Maaseudun Puolueeksi ja valitsi puheenjohtajansa Veikko Vennamon presidenttiehdokkaakseen vuoden 1968 vaaleihin.
15. elokuuta – Syyrian ja Israelin joukot taistelivat Genesaretinjärvellä.
17. elokuuta – Saudi-Arabia ja Yhdistyneet arabiemiraatit aloittivat neuvottelut Kuwaitissa Jemenin sodan päättämiseksi.
18. elokuuta – Kiinasta ilmoitettiin, että puolustusministeri Lin Biao oli nostettu arvojärjestyksessä maan toiseksi mieheksi Mao Zedongin jälkeen.
26. elokuuta – Mellakoita Ranskan Somalimaassa.
30. elokuuta – Ranska tarjosi Somalimaalle itsenäisyyttä.
syyskuu
1. syyskuuta – Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeri U Thant ilmoitti, ettei hän pyri seuraavalle kaudelle Vietnamin tilanteen vuoksi.
6. syyskuuta – Valkoihoinen Dimitri Tsafendas puukotti Etelä-Afrikan pääministerin Hendrik Verwoerdin kesken parlamentin istunnon.
8. syyskuuta – Televisiosarja Star Trek alkoi Yhdysvalloissa.
9. syyskuuta – Valtioneuvoston kanslian kansliapäällikkö Esko Rekola nimitettiin Valtionrautateiden uudeksi pääjohtajaksi.
12. syyskuuta – Gemini 11 laukaistiin avaruuteen viimeisen kerran.
13. syyskuuta – Etelä-Afrikan entinen oikeusministeri John Vorster valittiin maan uudeksi pääministeriksi.
16. syyskuuta – Presidentti Urho Kekkonen nimitti SDP:n kansanedustajan Kaarlo Pitsingin Uudenmaan läänin ja kaupunginjohtaja Risto Höltän Kuopion läänin maaherraksi. Pitsingin tilalle eduskuntaan tuli varatuomari, lakitieteen lisensiaatti Seija Karkinen.
19. syyskuuta – Ranska ilmoitti vetävänsä sotilaansa pois Naton sotilaskomiteasta.
19. syyskuuta   – Scotland Yard ilmoitti pidättäneensä Ronald Edwardsin syytettynä vuoden 1963 suuren junaryöstön suunnittelusta.
19. syyskuuta   – Helsingin hovioikeus langetti kirjailija Hannu Salamalle kolmen kuukauden ehdollisen vankeustuomion ”jumalanpilkkajutussa”. Kustannusyhtiö Otavan toimitusjohtaja Kari Reenpää tuomittiin 2000 markan sakkoihin. Salama, Reenpää ja Otava tuomittiin yhteisesti menettämään Suomen valtiolle rikoksen tuottamana hyötynä 46000 markkaa.
20. syyskuuta – Suomen YK-suurlähettiläs Max Jakobson valittiin YK:n erityispoliitisen komitean puheenjohtajaksi.
26. syyskuuta – Itä-Saksa haki YK:n jäsenyyttä.
30. syyskuuta – Kello 24:00 Baldur von Schirach ja Albert Speer vapautettiin Spandaun vankilasta. Vankilaan jäi vielä Rudolf Hess.
30. syyskuuta   – Botswana itsenäistyi.
lokakuu
3. lokakuuta – Tunisia katkaisi diplomaattisuhteet Yhdistyneeseen arabitasavaltaan.
4. lokakuuta – Basutomaa itsenäistyi ja otti nimekseen Lesotho.
7. lokakuuta – Neuvostoliitto ilmoitti, että kaikkien kiinalaisten opiskelijoiden on lähdettävä maasta ennen lokakuun loppua.
11. lokakuuta – Ranska ja Neuvostoliitto solmivat sopimuksen ydinaseyhteistyöstä.
17. lokakuuta – Lesotho ja Botswana hyväksyttiin YK:n jäseniksi, jäsenvaltioiden määrä kasvoi 121:een.
21. lokakuuta – Kahden miljoonan tonnin painoinen jätehiilivuori vyöryi Aberfanin kaivoskylään Walesissa haudaten alleen 30 taloa. Kaivostyöläiset, sotilaat ja poliisit aloittivat epätoivoisen työn hautautuneiden esiinkaivamiseksi. 144 kuolonuhrista suurin osa oli lapsia, koska kylän koulurakennus oli hiilivuoren alle hautuneiden rakennusten joukossa. Myöhemmin oikeusistuin totesi onnettomuuden syynä olleen osaltaan valtakunnallisen hiilineuvoston piittaamattomuuden varomääräyksistä. Sallitun seitsemän metrin sijaan hiilivuoren korkeus oli lähes 40 metriä.
22. lokakuuta – Espanja vaati Yhdistynyttä kuningaskuntaa lopettamaan sotilaslennot Gibraltarille. Britannia kieltäytyi ja Espanja sulki rajan autoliikenteeltä.
25. lokakuuta – Jakartan sotilastuomioistuin tuomitsi Indonesian entisen ulkoministerin Subandrion kuolemaan vallankaappaushankkeeseen osallistumisen vuoksi.
26. lokakuuta – Naton päämaja siirtyi Pariisista Brysseliin.
26. lokakuuta   – Professori L. Arvi P. Poijärven johtama koulunuudistustoimikunta jätti opetusministeri Reino Oittiselle mietintönsä, jossa se ehdotti kansa- ja kansalaiskoulun tilalle uutta yhdeksänvuotista peruskoulua.
30. lokakuuta – Italian kaksi sosialistipuoluetta yhdistyivät 19 vuoden erillään olon jälkeen.
marraskuu
4. marraskuuta – Egypti ja Syyria allekirjoittivat keskinäisen puolustussopimuksen.
5. marraskuuta – 38 Afrikan maata vaati Britanniaa käyttämään voimaa Rhodesiaa vastaan.
7. marraskuuta – Professori Ilmo Hela valittiin Unescon hallituksen jäseneksi.
9. marraskuuta – Saksan liittokanslerina vuodesta 1963 toiminut Ludwig Erhard ilmoitti eroavansa virastaan.
11. marraskuuta – Espanja armahti kaikki sisällissodan aikaisista rikoksista tuomitut, käytännössä vain falangistit.
11. marraskuuta   – Tuhat kiloa dynamiittia räjähti Rikkihappo Oy:n tehtaalla Laukaan Vihtavuoressa. Dynamiittisekoittamo tuhoutui täysin ja neljä työntekijää sai surmansa.
11. – 15. marraskuuta – Viimeinen Nasan Gemini-avaruusohjelman miehitetty lento Gemini 12 tehtiin.
21. marraskuuta – Armeija murskasi vallankaappausyrityksen Togossa.
28. marraskuuta – Neuvostoliiton Sojuz-avaruusohjelma alkoi miehttämättömällä Kosmos 133 koelennolla. Ohjelman ensimmäinen miehitetty lento Sojuz 1 tapahtui huhtikuussa 1967.
29. marraskuuta – Asuntohallitus aloitti toimintansa Aravan seuraajana. Aravan pääjohtaja Olavi Lindblom jatkoi myös asuntohallituksen pääjohtajana.
30. marraskuuta – Barbados itsenäistyi.
joulukuu
1. joulukuuta – Kurt Georg Kiesingerista tuli Saksan liittokansleri.
1. joulukuuta   – Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Harold Wilson ja Rhodesian Ian Smith neuvottelivat HMS Tigerilla Välimerellä.
2. joulukuuta – U Thant suostui toiseen kauteen Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteerinä.
3. joulukuuta – Portugalin vastaisia mielenosoituksia Macaossa.
7. joulukuuta – Syyria tarjosi aseita Jordanian kapinallisille.
9. joulukuuta – Ilmatieteen laitos muutti uuteen toimitaloon Vuorikadulle Helsingin Kaisaniemeen.
14. joulukuuta – Eduskunta hyväksyi äänin 127–53 puoluetuen käyttöönoton vuoden 1967 alusta lukien.
16. joulukuuta – YK:n turvallisuusneuvosto hyväksyi öljysaarron Rhodesiaa vastaan. Etelä-Afrikka ei liittynyt saartoon.
18. joulukuuta – Suomessa riehui voimakas lumimyrsky.
18. joulukuuta   – Televisiossa esitettiin Reino Paasilinnan tekemä ohjelma ”Vakuutusasia – sydämen asia”, joka aiheutti vilkasta mielipiteiden vaihtoa. Vakuutusyhtiö Tarmo teki ohjelmasta kantelun oikeuskanslerille, koska se katsoi joutuneensa käsitellyksi ohjelmassa epäasiallisesti.
20. joulukuuta – Harold Wilson perui kaikki Rhodesialle annetut tarjoukset ja sanoi Britannian hyväksyvän maan itsenäisyyden vain mustan enemmistöhallituksen johtamana.
31. joulukuuta – Walter Ulbricht ehdotti neuvotteluja Saksojen yhdistymisestä.
31. joulukuuta   – Suomalainen 20-vuotias Tuula Höök murhattiin Englannissa Jerseyn saarella. Murhaajaa ei suuretsinnöistä huolimatta onnistuttu tavoittamaan.
tuntematon päivämäärä
Maailman ensimmäinen albiinogorilla löydettiin Päiväntasaajan Guineasta. Samana vuonna se myös pyydystettiin ja kuljetettiin Barcelonan eläintarhaan. Eläintarhassa se ristittiin Floquet de Neuksi (”Lumihiutaleeksi”).
Syntyneitä
tammi–maaliskuu
1. tammikuuta – Veeti Kallio, suomalainen laulaja
1. tammikuuta   – Mika Nieminen, suomalainen jääkiekkoilija
2. tammikuuta – Tiina Pihlajamäki, suomalainen kirjailija
3. tammikuuta – Martin Galway, brittiläinen pelimusiikin säveltäjä
4. tammikuuta – Christian Kern, Itävallan liittokansleri
8. tammikuuta – Juuso Välimäki, suomalainen taloustieteen professori
8. tammikuuta   – Andrew Wood, yhdysvaltalainen rock-laulaja (Mother Love Bone) (k. 1990)
10. tammikuuta – Kimmo Kohtamäki, suomalainen elokuvaleikkaaja
13. tammikuuta – Patrick Dempsey, yhdysvaltalainen näyttelijä (Greyn anatomia)
14. tammikuuta – Marko ”Marco” Hietala, suomalainen basisti ja laulaja (Nightwish)
17. tammikuuta – Nobuyuki Kojima, japanilainen jalkapalloilija
17. tammikuuta   – Shabba Ranks, jamaikalainen laulaja
18. tammikuuta – Michael Dobson, englantilais-kanadalainen näyttelijä
19. tammikuuta – Stefan Edberg, ruotsalainen tennispelaaja
29. tammikuuta – Romário de Souza Faria (”Romário”), brasilialainen jalkapalloilija
31. tammikuuta – Luiz António Correia da Costa (”Müller”), brasilialainen jalkapalloilija
31. tammikuuta   – Jyrki Järvilehto (”JJ Lehto”), suomalainen Formula 1 -kuljettaja
1. helmikuuta – Ekaterini Thanu, kreikkalainen pikajuoksija
4. helmikuuta – Marjut Rolig, suomalainen hiihtäjä (olympiavoittaja)
6. helmikuuta – Rick Astley, brittiläinen laulaja (”Never Gonna Give You Up”)
7. helmikuuta – Jyrki Järvi, suomalainen purjehtija (olympiavoittaja)
7. helmikuuta   – Kristin Otto, itäsaksalainen uimari (moninkertainen olympiavoittaja)
8. helmikuuta – Hristo Stoitškov, bulgarialainen jalkapalloilija
9. helmikuuta – Ellen van Langen, alankomaalainen juoksija (olympiavoittaja)
11. helmikuuta – Cristina Elena Grigoraș, romanialainen telinevoimistelun olympiavoittaja
13. helmikuuta – Neal McDonough, yhdysvaltalainen näyttelijä
16. helmikuuta – Ringa Ropo, suomalainen yleisurheilija
16. helmikuuta   – Tomi Kontio, suomalainen kirjailija
17. helmikuuta – Atle Skårdal, norjalainen alppihiihtäjä
17. helmikuuta   – Ace Börje Forsberg (”Quorthon”), ruotsalainen muusikko (Bathory) (k. 2004)
19. helmikuuta – Justine Bateman, yhdysvaltalainen näyttelijä
20. helmikuuta – Cynthia Ann Crawford (”Cindy Crawford”), yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä
20. helmikuuta   – Pecu Cinnari, suomalainen rumpali
20. helmikuuta   – Rudolf Nierlich, itävaltalainen alppihiihtäjä ja maailmanmestari (k. 1991)
21. helmikuuta – Oskari Katajisto, suomalainen näyttelijä
24. helmikuuta – Juha Suoranta, suomalainen professori
24. helmikuuta   – Billy Zane, yhdysvaltalainen näyttelijä
25. helmikuuta – Samson Kitur, kenialainen juoksija (k. 2003)
25. helmikuuta   – Téa Leoni, yhdysvaltalainen näyttelijä
25. helmikuuta   – Bob Mirovic, australialainen nyrkkeilijä
1. maaliskuuta – Zack Snyder, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja
3. maaliskuuta – Timo Tolkki, suomalainen kitaristi (Stratovarius)
4. maaliskuuta – Eeva-Johanna Eloranta, suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko
6. maaliskuuta – Eija Kantola, suomalainen iskelmälaulaja
10. maaliskuuta – Edie Brickell, yhdysvaltalainen laulaja (Edie Brickell & the New Bohemians)
16. maaliskuuta – Hans-Peter Geerdes (”H. P. Baxxter”), saksalainen laulaja (Scooter)
18. maaliskuuta – Jerry Cantrell, yhdysvaltalainen kitaristi ja lauluntekijä (Alice in Chains)
20. maaliskuuta – Alka Yagnik, intialainen laulaja
22. maaliskuuta - Pasi Viheraho, suomalainen tubettaja ja radiojuontaja
huhti–kesäkuu
7. huhtikuuta – Michela Figini, sveitsiläinen alppihiihtäjä (olympiavoittaja)
8. huhtikuuta – Mark Blundell, brittiläinen Formula 1 -kuljettaja
8. huhtikuuta   – Harri Rovanperä, suomalainen ralliautoilija
9. huhtikuuta – Jaakko Husa, suomalainen oikeustieteen professori
11. huhtikuuta – Dustin Rhodes (”Goldust”), yhdysvaltalainen showpainija
11. huhtikuuta   – Lisa Stansfield, englantilainen laulaja
15. huhtikuuta – Samantha Fox, englantilainen malli ja poplaulaja
15. huhtikuuta   – Mika Lintilä, suomalainen poliitikko ja ministeri
18. huhtikuuta – Trine Hattestad, norjalainen keihäänheittäjä (olympiavoittaja)
20. huhtikuuta – David Chalmers, australialainen filosofi
21. huhtikuuta – Timo Ihamuotila, suomalainen yritysjohtaja ja elinkeinoelämän vaikuttaja
22. huhtikuuta – Jeffrey Dean Morgan, yhdysvaltalainen näyttelijä
28. huhtikuuta – Jean-Luc Crétier, ranskalainen alppihiihtäjä (olympiavoittaja)
6. toukokuuta – Pauli Aalto-Setälä, suomalainen toimitusjohtaja, toimittaja ja juontaja
8. toukokuuta – Claudio Taffarel, brasilialainen jalkapalloilija
10. toukokuuta – Jonathan Edwards, brittiläinen kolmiloikkaaja (olympiavoittaja)
11. toukokuuta – Christoph Schneider, saksalainen rumpali (Rammstein)
12. toukokuuta – Stephen Baldwin, yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja
12. toukokuuta   – Bebel Gilberto, brasilialainen laulaja
14. toukokuuta – Minna Sirnö, suomalainen poliitikko ja Taiteen edistämiskeskuksen johtaja
16. toukokuuta – Janet Jackson, yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä (Control)
17. toukokuuta – Qusai Hussein, Saddam Husseinin poika (k. 2003)
20. toukokuuta – Susanna Indrén, suomalainen näyttelijä
24. toukokuuta – Éric Cantona, ranskalainen jalkapalloilija
26. toukokuuta – Zola Budd, eteläafrikkalainen juoksija
26. toukokuuta   – Helena Bonham Carter, brittiläinen näyttelijä
28. toukokuuta – Arto Nyberg, suomalainen toimittaja
4. kesäkuuta – Cecilia Bartoli, italialainen oopperalaulaja
4. kesäkuuta   – Vladimir Vojevodski, venäläinen matemaatikko
8. kesäkuuta – Julianna Margulies, yhdysvaltalainen näyttelijä
10. kesäkuuta – David Platt, englantilainen jalkapalloilija
16. kesäkuuta – Jan Železný, tšekkiläinen keihäänheittäjä (moninkertainen olympiavoittaja)
17. kesäkuuta – Mika Mylläri, suomalainen jazz-muusikko, säveltäjä ja tuottaja
22. kesäkuuta – Michael Park, englantilainen ralliautoilija (Markko Märtinin kartanlukija) (k. 2005)
22. kesäkuuta   – Timo Rasio, suomalainen kitaristi, CMX-yhtyeen jäsen
24. kesäkuuta – Nicke Lignell, suomalainen näyttelijä
27. kesäkuuta – J. J. Abrams, yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja ja -tuottaja (Alias)
29. kesäkuuta - John Part, kanadalainen dartsinpelaaja
30. kesäkuuta – Marton Csokas, uusiseelantilainen näyttelijä
30. kesäkuuta   – Mike Tyson, yhdysvaltalainen nyrkkeilijä (raskaan sarjan maailmanmestari)
heinä–syyskuu
1. heinäkuuta – Ralf Gyllenhammar, ruotsalainen muusikko, lauluntekijä ja mediapersoona
5. heinäkuuta – Ari-Pekka Anttila, suomalainen jazz-muusikko
5. heinäkuuta   – Gianfranco Zola, italialainen jalkapalloilija
21. heinäkuuta – Arija Bareikis, yhdysvaltalainen näyttelijä
22. heinäkuuta – Gustavo Bolivar kolumbialainen kirjailija
7. elokuuta – Päivi Alasalmi, suomalainen kirjailija
7. elokuuta   – Jimmy ”Jimbo” Wales, yhdysvaltalainen internet-yrittäjä ja Wikipedian perustaja
14. elokuuta – Øystein Baadsvik, norjalainen tuubisti
14. elokuuta   – Halle Berry, yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä (Monster's Ball)
15. elokuuta – Chokri el-Ouaer, tunisialainen jalkapallomaalivahti
17. elokuuta – Kimmo Tiilikainen, suomalainen keskustalainen poliitikko ja ministeri
19. elokuuta – Lilian Garcia, yhdysvaltalainen laulaja ja showpainin kehäkuuluttaja
19. elokuuta   – Mika Kari, suomalainen SDP:n kansanedustaja
20. elokuuta – Dimebag Darrell, yhdysvaltalainen kitaristi (Pantera) (k. 2004)
20. elokuuta   – Enrico Letta, Italian pääministeri 2013–2014
25. elokuuta – Derek Sherinian, yhdysvaltalainen kosketinsoittaja
26. elokuuta – Shirley Manson, skotlantilainen laulaja (Garbage)
26. elokuuta   – Kari Tiainen, suomalainen enduropyöräilijä (seitsenkertainen maailmanmestari)
27. elokuuta – Juhan Parts, Viron pääministeri
28. elokuuta – René Higuita, kolumbialainen jalkapalloilija
2. syyskuuta – Salma Hayek, meksikolainen näyttelijä (Frida)
2. syyskuuta   – Olivier Panis, ranskalainen Formula 1 -kuljettaja
8. syyskuuta – Carola Häggkvist, ruotsalainen laulaja
9. syyskuuta – Georg Hackl, saksalainen ohjaskelkkailija (kolminkertainen olympiavoittaja)
9. syyskuuta   – Adam Sandler, yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko
10. syyskuuta – Joe Nieuwendyk, kanadalainen jääkiekkoilija
11. syyskuuta – Kiko, alk. Kiko Kawashima, japanilainen prinsessa, prinssi Fumihiton puoliso
17. syyskuuta – Minna Aaltonen, suomalainen näyttelijä
27. syyskuuta – Peter Nyman, suomalainen toimittaja ja uutistenlukija
loka–joulukuu
1. lokakuuta – George Weah, liberialainen poliitikko ja jalkapalloilija
2. lokakuuta – Rodney Anoa'i (”Yokozuna”), samoalais-yhdysvaltalainen show-painija (k. 2000)
2. lokakuuta   – Petra Tandefelt, suomalainen yrittäjä, keräilijä ja Suomenlinnan lelumuseon johtaja
9. lokakuuta - David Cameron, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
11. lokakuuta – Luke Perry, yhdysvaltalainen näyttelijä
19. lokakuuta – Jon Favreau, yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja
20. lokakuuta – Pia Kauma, suomalainen kokoomuslainen poliitikko
20. lokakuuta   – Arto Satonen, suomalainen kokoomuslainen poliitikko
23. lokakuuta – Alex Zanardi, italialainen autourheilija
24. lokakuuta – Roman Abramovitš, venäläinen oligarkki
30. lokakuuta – Abu Mus’ab al-Zarqawi, irakilainen terroristi (Irakin al-Qaidan johtaja) (k. 2006)
1. marraskuuta – Mary Hansen, australialainen rockmuusikko, kitaristi ja laulaja (k. 2002)
1. marraskuuta   – Katja Krohn, suomalainen teatteriohjaaja ja näytelmäkirjailija
2. marraskuuta – David Schwimmer, yhdysvaltalainen näyttelijä
6. marraskuuta – Laurent Lafforgue, ranskalainen matemaatikko
8. marraskuuta – Gordon Ramsey, englantilainen kokki
13. marraskuuta – Susanna Haapoja, suomalainen poliitikko (k. 2009)
16. marraskuuta – Christian Lorenz, saksalainen kosketinsoittaja (Rammstein)
17. marraskuuta – Jeff Buckley, yhdysvaltalainen muusikko (k. 1997)
19. marraskuuta – Gail Devers, yhdysvaltalainen yleisurheilija (olympiavoittaja)
23. marraskuuta – Markku Uusipaavalniemi, suomalainen poliitikko ja curling-pelaaja
27. marraskuuta – Teemu Lehtilä, suomalainen näyttelijä
27. marraskuuta   – Goran Stevanovic, serbialainen jalkapalloilija ja valmentaja
30. marraskuuta – Mika Salo, suomalainen Formula 1 -kuljettaja
7. joulukuuta – Gem Archer, brittiläinen kitaristi
8. joulukuuta – Sinéad O’Connor, irlantilainen muusikko
13. joulukuuta – Raakel Lignell, suomalainen viulisti, musiikkituottaja ja juontaja
14. joulukuuta – Thim Sköld (”Tim Skold”), ruotsalainen muusikko
14. joulukuuta   – Helle Thorning-Schmidt, Tanskan pääministeri 2011–2015
18. joulukuuta – Gianluca Pagliuca, italialainen jalkapallomaalivahti
19. joulukuuta – Alberto Tomba, italialainen alppihiihtäjä (olympiavoittaja)
21. joulukuuta – Kiefer Sutherland, kanadalainen näyttelijä
24. joulukuuta – Diedrich Bader, yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko
26. joulukuuta – Baba Lybeck, suomenruotsalainen toimittaja
27. joulukuuta – Bill Goldberg, yhdysvaltalainen show-painija ja amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
28. joulukuuta – Antti Majanlahti, suomalainen näyttelijä (k. 2017)
29. joulukuuta – Christian Kracht, sveitsiläinen romaanikirjailija ja journalisti
31. joulukuuta – Bjørn Lynne, norjalainen äänisuunnittelija ja säveltäjä
Kuolleita
tammi–maaliskuu
1. tammikuuta – Vincent Auriol, Ranskan presidentti 1947–1954 (s. 1884)
11. tammikuuta – Alberto Giacometti, sveitsiläinen kuvanveistäjä ja taidemaalari (s. 1901)
11. tammikuuta   – Hannes Kolehmainen, suomalainen kestävyysjuoksija (olympiavoittaja) (s. 1889)
11. tammikuuta   – Lal Bahadur Shastri, Intian pääministeri (s. 1904)
12. tammikuuta – Martti H. Haavio, suomalainen teologi ja pedagogi (s. 1897)
14. tammikuuta – Barry Fitzgerald, irlantilainen Oscar-palkittu näyttelijä (s. 1888)
14. tammikuuta   – Sergei Koroljov, neuvostoliittolainen raketti-insinööri ja avaruusalusten suunnittelija (s. 1907)
15. tammikuuta – Abubakar Tafawa Balewa, Nigerian pääministeri (s. 1912)
15. tammikuuta   – Hilja Haahti, suomalainen kirjailija ja suomentaja (s. 1874)
18. tammikuuta – Hilja Riipinen (”Hurja-Hilja”), suomalainen kansanedustaja ja kouluneuvos (s. 1883)
23. tammikuuta – E. A. Saarimaa, suomalainen kielitieteilij ja yliopettaja (s. 1888)
27. tammikuuta – Lauri Haarla, suomalainen vuorineuvos (s. 1897)
1. helmikuuta – Buster Keaton, yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä ja -ohjaaja (Kenraali) (s. 1895)
1. helmikuuta   – Jorma Lyytinen, suomalainen iskelmälaulaja (s. 1937) (itsemurha)
2. helmikuuta – Jarmo Wasama, suomalainen jääkiekkoilija (s. 1943)
4. helmikuuta – Olav Jensen, norjalais-suomalainen teollisuusjohtaja ja vuorineuvos (s. 1895)
10. helmikuuta – Lal Bahadur Shastri, Intian pääministeri (s. 1904)
11. helmikuuta – Filip Jaatinen, suomalainen oikeusneuvos ja Turun hovioikeuden presidentti (s. 1897)
13. helmikuuta – Marguerite Long, ranskalainen pianisti (s. 1874)
20. helmikuuta – Chester W. Nimitz, yhdysvaltalainen amiraali (s. 1885)
26. helmikuuta – Gino Severini, italialainen taidemaalari (s. 1883)
2. maaliskuuta – Yrjö Pesonen, suomalainen maalaisliittolainen poliitikko ja talousneuvos (s. 1888)
5. maaliskuuta – Anna Ahmatova, neuvostoliittolainen runoilija (”Rekviem”) (s. 1889)
9. maaliskuuta – Oscar Bengts, suomalainen taidemaalari (s. 1885)
10. maaliskuuta – Frits Zernike, vuoden 1953 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut alankomaalainen fyysikko (s. 1888)
21. maaliskuuta – Lauri Ikonen, suomalainen säveltäjä (s. 1888)
30. maaliskuuta – Erwin Piscator, saksalainen teatteriohjaaja (s. 1893)
31. maaliskuuta – Lasse Jaakkola, suomalainen toimittaja ja kirjailija (s. 1916)
huhti–kesäkuu
2. huhtikuuta – C. S. Forester, brittiläinen kirjailija (Horatio Hornblower -sarja) (s. 1899)
10. huhtikuuta – Evelyn Waugh, englantilainen kirjailija (Mennyt maailma) (s. 1903)
11. huhtikuuta – Maximiliano Hernández Martínez, El Salvadorin diktaattori (s. 1882) (salamurha)
13. huhtikuuta – Abdulsalam Arif, Irakin presidentti (s. 1921)
13. huhtikuuta – Carlo Carrà, italialainen taidemaalari ja graafikko (s. 1881)
13. huhtikuuta   – Georges Duhamel, ranskalainen kirjailija (s. 1884)
19. huhtikuuta – Väinö Tanner, suomalainen poliitikko, osuustoimintamies ja Suomen pääministeri (s. 1881)
21. huhtikuuta – Viljo Kojo, suomalainen kirjailija ja taidemaalari (s. 1891)
4. toukokuuta – Amédée Ozenfant, ranskalainen taidemaalari (s. 1886)
6. toukokuuta – Aarne S. Avela, suomalainen insinööri, yliopiettaja ja oppikirjojen tekijä (s. 1885)
7. toukokuuta – Stanisław Jerzy Lec, puolalainen runoilija ja aforistikko (Siistimättömiä mietelmiä) (s. 1909)
12. toukokuuta – Felix Steiner, saksalainen kenraali (SS-divisioona Wiking) (s. 1896)
13. toukokuuta – Koroki Mahuta, maorien kuningas (s. 1906)
19. toukokuuta – Theodore F. Green, yhdysvaltalainen poliitikko (s. 1867)
23. toukokuuta – Olga Vuolle, suomalainen kirjailija (s. 1894)
26. toukokuuta – Kerttu Rukala, suomalainen runoilija (s. 1912)
30. toukokuuta – Wäinö Aaltonen, suomalainen kuvanveistäjä (Hämeensillan Pirkkalaisveistokset) (s. 1894)
7. kesäkuuta – Hans Arp, saksalais-ranskalainen kuvataiteilija ja runoilija (s. 1887)
7. kesäkuuta   – Otto Karhi, suomalainen poliitikko ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja (s. 1876)
8. kesäkuuta – Anton Melik, slovenialainen maantieteilijä (s. 1890)
9. kesäkuuta – Eero Roine, suomalainen näyttelijä (s. 1904)
15. kesäkuuta – Elli Laurila, suomalainen kansanedustaja (s. 1882)
17. kesäkuuta – Marja-Liisa Vartio, suomalainen kirjailija (Hänen olivat linnut) (s. 1924)
19. kesäkuuta – Pierre Montet, ranskalainen arkeologi ja egyptologi (s. 1885)
20. kesäkuuta – Georges Lemaître, belgialainen katolinen pappi ja tähtitieteilijä (s. 1894)
21. kesäkuuta – Kalle Jutila, suomalainen poliitikko ja professori (s. 1891)
30. kesäkuuta – Giuseppe Farina, italialainen autourheilija (s. 1906)
heinä–syyskuu
2. heinäkuuta – Kaarlo Kaira, suomalainen oikeustieteen professori (s. 1886)
2. heinäkuuta   – Mihail Borisovitš Maksimovitš, Johannes Ihmeidentekijä, venäläissyntyinen ortodoksinen arkkipiispa, asketisti ja pyhimys (s. 1896)
5. heinäkuuta – George de Hevesy, vuoden 1943 Nobelin kemianpalkinnon saanut unkarilainen kemisti (s. 1885)
6. heinäkuuta – Valter Pirhonen, suomalainen kirjailija (s. 1897)
13. heinäkuuta – Reino R. Lehto, suomalainen maaherra ja Suomen pääministeri (s. 1898)
14. heinäkuuta – Julie Manet, ranskalainen taidemaalari (s. 1878)
17. heinäkuuta – Marja-Liisa Vartio, suomalainen kirjailija (s. 1924)
20. heinäkuuta – Alexandre Piankoff, venäläinen arkeologi ja egyptologi (s. 1897)
21. heinäkuuta – Philipp Frank, itävaltalainen filosofi, fyysikko ja matemaatikko (s. 1884)
21. heinäkuuta   – Litja Ilmari, suomalainen näyttelijä (s. 1890)
23. heinäkuuta – Montgomery Clift, yhdysvaltalainen näyttelijä (Paikka auringossa) (s. 1920)
29. heinäkuuta – Johnson Aguiyi-Ironsi, Nigerian presidentti (s. 1924)
31. heinäkuuta – Alexander von Falkenhausen, saksalainen kenraali (s. 1878)
31. heinäkuuta   – Lars Görling, ruotsalainen pianotaiteilija (s. 1931)
31. heinäkuuta   – Bud Powell, yhdysvaltalainen jazzpianisti (s. 1924)
3. elokuuta – Leonard Alfred Schneider (”Lenny Bruce”), yhdysvaltalainen stand up -koomikko, kirjailija, yhteiskuntakriitikko ja satiirikko (s. 1925)
6. elokuuta – Paul Myron Anthony Linebarger (”Cordwainer Smith”), yhdysvaltalainen tieteiskirjailija (Planeetta nimeltä Shajol) (s. 1913)
7. elokuuta – Viljo Paloheimo, suomalainen jääkärieverstiluutnantti (s. 1897)
15. elokuuta – Jan Kiepura, puolalainen näyttelijä (s. 1902)
19. elokuuta – Håkan Lindberg, suomalainen hyönteistieteilijä (s. 1898)
26. elokuuta – Olavi Peräsalo, suomalainen kirurgi ja professori (s. 1913)
30. elokuuta – Arvo Laitinen, suomalainen säveltäjä (s. 1893)
1. syyskuuta – Onni Saastamoinen, suomalainen yritysjohtaja (s. 1895)
6. syyskuuta – Einar W. Juva, suomalainen historioitsija ja professori (s. 1892)
6. syyskuuta – Hendrik Verwoerd, Etelä-Afrikan pääministeri (s. 1901)
8. syyskuuta – John Taylor, brittiläinen Formula 1 -kuljettaja (s. 1933)
9. syyskuuta – Jaakko Somersalo, suomalainen taidemaalari ja graafikko (s. 1916)
10. syyskuuta – Emil Gumbel, saksalainen matemaatikko (s. 1891)
10. syyskuuta   – Helmi Lindelöf, suomalainen näyttelijä (s. 1884)
12. syyskuuta – Eero Wuori, suomalainen poliitikko, ammattiyhdistysjohtaja ja suurlähettiläs (s. 1900)
14. syyskuuta – Cemal Gürsel, Turkin presidentti (s. 1895)
20. syyskuuta – Hugo William Salokannel, suomalainen tietokirjailija, esperantisti ja raittiusliikkeen vaikuttaja (s. 1880)
22. syyskuuta – Marcus Collin, suomalainen taidemaalari (s. 1882)
27. syyskuuta – André Breton, ranskalainen runoilija (s. 1896)
27. syyskuuta   – Irja Salla, suomalainen kirjailija (s. 1912)
28. syyskuuta – André Breton, ranskalainen kirjailija (s. 1896)
loka–joulukuu
1. lokakuuta – Pekka Haukinen, suomalainen kirjailija, kriitikko ja pakinoitsija (s. 1940)
3. lokakuuta – Otto Brunila, suomalainen merikapteeni ja laivanvarustaja (s. 1897)
7. lokakuuta – Johnny Kidd, brittiläinen laulaja (s. 1935)
8. lokakuuta – Célestin Freinet, ranskalainen pedagogi (progressiivisen pedagogiikan kehittäjä) (s. 1896)
9. lokakuuta – Artturi Lehtinen, suomalainen diplomaatti (s. 1896)
10. lokakuuta – Charlotte Cooper, englantilainen tennispelaaja (s. 1871)
13. lokakuuta – A. P. Arvelo, suomalainen juristi, tietokirjailija ja Vankeinhoitolaitoksen ylijohtaja (s. 1886)
13. lokakuuta   – Clifton Webb, yhdysvaltalainen näyttelijä (Laura) (s. 1889)
17. lokakuuta – Wieland Wagner, saksalainen oopperaohjaaja (s. 1917)
18. lokakuuta – Elizabeth Arden, kanadalaissyntyinen liikenainen (s. 1878)
25. lokakuuta – Johan Helo, suomalainen poliitikko ja suurlähettiläs (s. 1889)
26. lokakuuta – Alma Cogan, englantilainen laulaja (s. 1932)
1. marraskuuta – Eric Schauman, suomalainen jääkärieversti (s. 1895)
2. marraskuuta – Peter Debye, vuoden 1936 Nobelin kemianpalkinnon saanut alankomaalainen kemisti (s. 1884)
2. marraskuuta   – John Smith Hurt (”Mississippi John Hurt”), yhdysvaltalainen blues-laulaja ja -kitaristi (s. 1892)
2. marraskuuta   – Pirkko Raitio, suomalainen näyttelijä (s. 1882)
7. marraskuuta – Kaarlo Lampi, suomalainen teollisuusneuvos (s. 1899)
18. marraskuuta – Yrjö Sinkari, suomalainen hovioikeudenneuvos (s. 1894)
21. marraskuuta – Walter Palme, suomalainen julkisoikeuden professori ja oikeusneuvos (s. 1907)
2. joulukuuta – L. E. J. Brouwer, alankomaalainen matemaatikko (s. 1881)
5. joulukuuta – John Irving Bentley, yhdysvaltalainen lääkäri (väitetty itsesytyntätapaus) (s. 1874)
9. joulukuuta – Juri Šaporin, neuvostoliittolainen säveltäjä (s. 1887)
14. joulukuuta – Bruno Jalander, suomalainen kenraali ja maaherra (s. 1872)
15. joulukuuta – Walt Disney, yhdysvaltalainen animaattori, sarjakuvapiirtäjä ja elokuvaohjaaja (s. 1901)
20. joulukuuta – Albert Göring, saksalainen liikemies ja aristokraatti (s. 1895)
21. joulukuuta – Lauri Kanto, suomalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja (s. 1888)
22. joulukuuta – Harry Beaumont, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, näyttelijä ja kirjoittaja (s. 1888)
27. joulukuuta – Wivi Lönn, suomalainen arkkitehti (s. 1872)
30. joulukuuta – Christian Herter, yhdysvaltalainen poliitikko, kuvernööri ja ministeri (s. 1895)
Nobelin palkinnot
Nobelin fysiikanpalkinto: Alfred Kastler
Nobelin kemianpalkinto: Robert Mulliken
Nobelin lääketieteen palkinto: Peyton Rous ja Charles Huggins
Nobelin kirjallisuuspalkinto: Samuel Josef Agnon ja Nelly Sachs
Katso myös
Elokuvavuosi 1966
Kirjallisuusvuosi 1966
Musiikkivuosi 1966
Lähteet

Aiheesta muualla

*

Missä kaupungissa Jean-Bédel Bokassa varttui?


Öljymaalaus eli öljyvärimaalaus on öljyväreillä tehty maalaus. Usein öljymaalaukset tehdään kankaalle, mutta aiemmin puu oli yleisempi pohjamateriaali. Öljymaalauksia alettiin tehdä 1400-luvulla. Sitä ennen tehtiin temperamaalauksia. Öljymaalaukset ovat oleellinen osa länsimaisen taiteen historiaa renessanssista lähtien. Mahdollisimman realistisia öljymaalauksia tehtiin ennen valokuvausta, ja valokuvauksen yleistyttyä maalaustyyli muuttui vähemmän realistiseksi. Öljymaalauksen kuivuminen kestää kauan, sillä maalauksissa käytetyt öljyvärit kuivuvat hitaasti.
Historia
Öljyvärejä alettiin käyttää 1400-luvulla. Sitä ennen oli käytetty temperavärejä, joita tehtiin vedessä liotetuista väripigmenteistä, joihin sekoitettiin munankeltuaista tai kaseiinia. Hollantilaisen Jan van Eyckin sanotaan usein olleen ensimmäinen, joka käytti öljyä pigmenttien sideaineena. On kuitenkin todennäköistä, että jotkut häntä edeltäneet taiteilijatkin tekivät öljyväreillä kokeiluja.[1] Saksalainen munkki Theophilus kuvaili jo noin vuonna 1100 puupinnalle öljyväreillä tehtyä maalausta ja samalla valitteli öljymaalin pitkää kuivumisaikaa. Öljyväreillä saatiin aikaan aiempaa tasaisempia ja kiiltävämpiä pintoja. Niiden joustavuus temperaväreihin verrattuna mahdollisti myös sen, että työ voitiin tehdä ateljeessa, kangas voitiin kääriä kokoon ja levittää toisaalla uudelleen. Öljyvärien pitempi kuivumisaika mahdollisti myös taiteilijalle aiempaa suuremman vapauden muokata työtään tekovaiheessa.[2]
Aluksi öljyvärejä käytettiin temperavärin kanssa sekatekniikkana, ja myös öljyllä maalattiin puulle. Antonello da Messinan sanotaan tuoneen öljyvärin Italiaan. Läpi renessanssiajan öljyvärejä käytettiin ohuina kerroksina, joiden läpi pohjustus tai pohjamaalaus kuulsi. Giovanni Bellini kokeili ensimmäisten joukossa peittävämpää öljymaalausta.[3] Täyteläisempiä ja sileämpiä öljyväripintoja saatiin aikaan laseeraamalla. Myöhemmin siveltimenjäljestä tehtiin paksumpi, ja siitä tuli maalauksen keskeinen tekijä; tällaisesta tyylistä tunnettu esimerkki on Rembrandt ja myöhemmin impressionistit.[1]
Valokuvaus syrjäytti realistisuuteen pyrkivän öljymaalauksen ja maalaustyyli muuttui vähemmän realistiseksi (esim. impressionismi).[4]
Välineet

Öljyvärit ovat maaleja, joita tehdään hiertämällä pigmenttijauhetta kuivuvaan öljyyn, joka toimii sideaineena. Hiertämisen jälkeen pigmentin jokainen värihiukkanen on öljyn ympäröimä, jolloin maalisekoite on samalla sekä riittävän taipuisaa että riittävän tahmeaa maalaamiseen.[5] Sideaineiden lisäksi maalatessa voidaan käyttää maalausnesteitä ja ohenteita, kuten pellavaöljyä, dammarhartsivernissaa ja ranskalaista tärpättiä.[6]
Väriä voi levittää siveltimillä, maalausveitsillä tai sormilla.[7] Öljyvärit ovat paksuja ja kermaisia, ja niillä tehdyt siveltimenjäljet erottuvat selvästi. 1500-luvulta alkaen öljyvärimaalarit kuten Tizian ja Rembrandt alkoivatkin hyödyntää öljyvärien fyysistä olemusta. 1800-luvun impressionistit ja erityisesti Cézanne sekä van Gogh tunnetaan vahvasta siveltimenkäytöstään. Siveltimen jälkeen voi vaikuttaa siveltimen valinnalla, ja käytössä onkin eri muotoisia ja kokoisia siveltimiä.[8]
Värien järjestys- ja sekoitusalustana käytetään yleensä puisia paletteja, joissa on reikä peukaloa varten.[9]
Maalausten pohjana voidaan käyttää puiseen kehykseen pingotettua puuvilla- tai pellavakangasta. Myös kovaa maalauspohjaa, kovalevyä, kovaa pahvia tai paksua paperia voi käyttää pohjana. Ennen maalaamista kankaalle tai kovalevylle levitetään pohjustetta, joka estää öljyvärin imeytymisen maalauspohjaan.[9]
Tekniikat
Öljyvärit mahdollistavat useita erilaisia maalaustekniikoita. Öljyvärejä voi levittää ohuesti tai paksusti. Väriä voi liikutella maalauksen pinnalla, ja sen voi raaputtaa pois.[7] Raaputusta voi käyttää myös itsellisenä menetelmänään, sillä raaputettuun pintaan jää alkuperäisen kuvan himmeä varjokuva. Menetelmällä saadaan aikaan hienostuneita värisävyjä tai sumuisia maisemia.[10] Märän öljymaalin raaputtamista kutsutaan sgraffitoksi. Menetelmän avulla voidaan luoda pintavaikutelmia tai alla olevan kuivan värin paljastamiseksi. Rembrandt käytti sgraffitoa viiksien ja vaatteiden kuvioiden luomiseen.[11]
Laseeraus on perinteinen öljymaalausmenetelmä, jossa väriä levitetään useina läpikuultavina kerroksina, jolloin saadaan aikaan tasainen väripinta.[12] Kuivasivellinmenetelmässä öljyväriä vedetään kevyesti kankaan karkeaa pintaa vasten tai kuivan maalikerroksen päälle. Tällöin väri tarttuu vain pinnan kohoumiin ja jättää pohjaväriä hieman näkyviin. Menetelmää käytetään usein veden heijastusten, kaukaisten puiden tai ruohon, tai hiusten ja vaatteiden kuvaamiseen.[13] Sumrauksessa paksua ja kuivaa väriä hierotaan toisen värin päälle. Tekniikkaa käytetään esimerkiksi taivaan tai runsasväristen kankaiden kuvaamisessa.[13]
Tavallista paksumpaa värikerrosta maalauksessa kutsutaan impastoksi. Siinä väriä voidaan levittää maalaukselle suoraan putkilosta ja muotoilla siveltimellä, veitsellä tai sormella. Impaston kuivuminen voi kestää useita päiviä. Impastoa käytetään usein tiettyjen kohtien korostamiseen, jolloin ne ikään kuin työntyvät maalauksesta esiin.[14]
Menetelmät

Öljyvärimaalaamisen menetelmien suosio on vaihdellut aikojen kuluessa. Ennen 1800-lukua öljymaalaukset tehtiin aina kerroksittain. Pohja oli keskisävyinen, ja sille tehtiin yksivärinen pohjamaalaus, jolla luotiin pohja maalauksen sommitelmalle, muodoille ja värisävyille. Värit lisättiin vasta viimeiseksi. Maalaukset tehtiin työhuoneissa, ja ulkona maalattiin vain pieniä tutkielmia. Impressionistit ryhtyivät kuitenkin maalaamaan ulkona suoraan aiheesta ja maalasivat työn valmiiksi kertaistumalla ja ilman kerroksia, alla prima. Kertamaalauksessa maalataan märkää märälle -menetelmällä, jolloin siveltimenvedot sulautuvat toisiinsa ja tuottavat pehmeän vaikutelman. Impressionistit hylkäsivät myös keskisävyiseksi maalatun pohjan ja alkoivat maalata valkoiselle kankaalle. Impressionistien kertamaalausmenetelmästä tuli nopeasti yleinen tapa, joskin pohjamaalauksen päälle maalaaminenkin on yhä käytössä.[15]
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Harrison, Hazel| title = Suuri maalaus- ja piirustuskirja| publisher = Gummerus| year = 1997 (alkuteos 1994)| id = ISBN 951-20-5135-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Smith, Ray| title = Taiteilijan käsikirja| publisher = Otava| year = 1997 (alkuteos 1987)| id = ISBN 951-1-111191-1}}
Viitteet

Luokka:74.1 Maalaustaiteen materiaalit ja tekniikat
Luokka:Maalaustekniikat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miten chiaroscuro-tyylisen maalauksen voi maalata?


Vanaja () oli Kanta-Hämeessä sijainnut Suomen kunta. Vanaja jaettiin vuonna 1967 Hämeenlinnan, Janakkalan, Rengon ja Hattulan kesken. Kunnan pääosat kuuluvat nykyään Hämeenlinnaan.
Vanaja oli hevosenkenkäkuntana Hämeenlinnan ympärillä; se ympäröi kaupunkia kaikilla ilmansuunnilla paitsi pohjoisessa, jossa Hämeenlinna rajoittui vuoteen 1948 asti Hämeenlinnan maalaiskuntaan, sen jälkeen Hattulaan. Muut Vanajan naapurikunnat olivat Hauho, Janakkala, Lammi, Renko ja Tuulos. Kirkkopitäjänä Vanajan historia ulottuu paljon pidemmälle kuin siitä aikoinaan lohkaistun Hämeenlinnan seurakunnan tai muiden alueen kirkkopitäjien historia.
Vanhoista arkistoista löytyi kansio, joka oli lupa avata vasta 50 vuoden kuluttua. Kun se avattiin 16. marraskuuta 2009, sieltä löytyi vanha historiikki ja muuta arkistomateriaalia, jotka ovat esillä Hämeenlinnan kaupunginkirjastossa vitriinissä.[1][2]
Vaakuna
Wanaja-seuran johtokunnan kokouksessa syksyllä 1956 herätettiin kysymys oman vaakunan hankkimisesta myös Vanajan kunnalle. Asiaa valmistelemaan valittiin toimikunta. Julistettuun kilpailuun saapui kaikkiaan 71 ehdotusta. Voittajaksi selviytyi tunnettu vaakunasuunnittelija Gustaf von Numers Helsingistä. Voittaneessa ehdotuksessa Vanajan vaakunaksi on virallisen vaakunaselityksen mukaan ”punaisessa kentässä hopeinen, sinivaruksinen ilveksen pää, korvatöyhdöt mustat”. Valtuusto hyväksyi voittajan kunnan vaakunaksi, ja ministeriö vahvisti sen 26. marraskuuta 1957.[3][4] Kunnan lakkauttamisen jälkeen vaakuna on ollut Wanaja-seuran tunnuksena.
Nimestä
Vanajan kunta muodostui Vanajaveden äärelle. Kunta on voinut ottaa nimensä järvestä tai järvi tulla nimetyksi vanhan pitäjän mukaan, merkittynä sille kuuluvaksi.
Vanajan ruotsinkielinen nimi esiintyy Turun tuomiokirkon Mustankirjan 1400-luvulla tehdyssä kopiossa seuraavissa muodoissa: Wanö, Wonö, Waanä, Waeno, Wane, Wonae ja Wonöö sekä keskiajan alkuperäisissä kirjeissä Waanösoken, (1449), Vone soken (1472) ja Waanöö sogn (1523). Nimistötutkijat ovat melkoisen yksimielisiä siitä, että nimen lopussa on ollut saarta merkitsevä ö. Ensimmäisessä tavussa on aluksi ollut pitkä a, josta keskiajan lopulla muotoutui pitkä o.
Nimen suomennos on toinen kysymys. Tutkijat ovat rekonstruoineet paikan suomenkieliseksi nimeksi Vaansaari tai Vaansalo (keskiajan suomessa salo merkitsi suurehkoa saarta). Tutkijat olettavat, että alkutavu Vaan on kuitenkin ilmeisesti lyhennelmä muodosta Vanaan, joten saaren nimi olisi ollut Vanaan- tai Vanajansalo. Kysymys on eittämättä samasta paikasta, jossa Vanajan seurakunnan keskiaikainen kivikirkko sijaitsee ja jonka paikalla ovat varmaankin olleet aiemmat puukirkot samoin kuin pakanuuden aikaiset kulttipaikat. Usein on väitetty, että kirkko rakennettiin saareen[5], mutta Vanajaveden altaan kallistumisen kronologia sekä kaikki kartat 1600-luvulta lähtien[6] osoittavat, että kirkonseutu on aina sijainnut mantereella, vesiväylän itäpuolella. Tosin ennen vuotta 1860, kun Lempäälän koskia ei vielä ollut perattu ja Vanajaveden pinta oli nykyistä kaksi metriä[7] korkeammalla, saattoivat rajut kevättulvat hetkellisesti eristää kirkon saareksi. Tavallista korkeampi tulvavesi pääsi virtaamaan Paikkalanlahdesta Käärmesuolle ja edelleen Luukkaanlahteen pitkin kirkon itäpuolista notkoa peittäen siinä olleet pellot ja niityt. Oletettavasti erikoinen vedenvirtaus tallettui kansan muistiin, sitä alettiin pitää entisaikoina vallinneena normaalitilanteena, ja saari-käsitys siirtyi 1900-luvun kuluessa tutkimuskirjallisuuteen. Paikannimi Vanaansalo näyttää olevan niin ikään peräisin 1900-luvulta. Harhaanjohtavana sen käyttöä olisi vältettävä.
Ehkä tavallaan alkuperäisimmillään Vaan-nimi on säilynyt Vanajaveden yläjuoksulla, Kernaalajärven rannalla olevan kartanon nimessä: Vånå gård ja suomeksi Vanaantaka, joka on myös Vantaanjoen etymologinen tausta.
Tässä yhteydessä ei voi ohittaa Novgorodin kronikkatietoa, jonka mukaan venäläiset hävittivät vuonna 1311 "Vanai"-nimisen "kaupungin" Hämeestä. Kyseessä oli todennäköisesti Varikonniemestä vuonna 1988 löydetty laajempi asuinalue, joka hävityksen jälkeen ilmeisesti hylättiin kokonaan. Tästä huolimatta on haluttu väittää, että Vanaja nimenä olisikin peräisin vasta piispankartanosta pari kilometriä Varikonniemestä etelään. Todennäköisempää kuitenkin on, että piispa otti kartanokseen hävitetyn Hämeen sydänalueen entisen uhripaikan, joka vain kantoi samaa nimeä kuin keskusalue[8]. Pitäjän ruotsinkielinen nimi tulee kuitenkin suhteellisen todennäköisesti juuri piispankartanosta. Myöhäiskeskiajalla Vanajan pitäjän nimenä oli myös Mäskälä.
Historia
Varhaishistoria
Vanajan alueella on ollut asutusta aivan Suomen asuttamisen alkuvaiheista lähtien, mistä todistavat useat löydöt. Seppo Suvanto on nimittänyt vanhan Vanajan suurpitäjän, lähinnä nykyisen Janakkalan ja entisen Vanajan, aluetta Hiisi-pitäjäksi, koska alueella on huomattavasti tavanomaista enemmän Hiisi-peräistä nimistöä. Tämä Hiisi-nimien kirjo ulottuu paikannimistä aina kartanoihin saakka.
Voidaankin todeta alueen löydösten perusteella, että pakanallinen hautaustapa muuttui Vanajan-Hämeessä kristilliseksi jo 1100-luvun kuluessa. Varsinaisesta kirkollisesta organisaatiosta ei ole minkäänlaista tietoa, ei myöskään mahdollisista kirkollisista rakennuksista. Saarelle rakennettu kirkko on kuitenkin ollut lähellä alueen jyrkkäreunaisia linnavuoria (Hakovuori ja Mantereenlinna), kuten Janakkalassa on Hakoisten linnanvuoren ja Janakkalan kirkon kohdalla.
Paikallisten kertomusten mukaan kristinusko koki kovaa vastustusta saapuessaan paikkakunnalle. Alueella olevan Katumajärven sanotaan saaneen nimensä, kun pakkokastetut vanajalaiset pesivät siellä pois kasteensa. Tutkimuksen mukaan asia ei kuitenkaan ollut näin voimakkaasti vastustettu. Aluksi uuden uskonnon omaksuminen oli varsin todennäköisesti vapaaehtoista eikä missään vaiheessa ehdotonta. Suvannon ja G. Kerkkosen hypoteesin mukaan kristinusko levisi alueelle todennäköisesti tanskalaisten tuomana Porvoonjoen laaksosta käsin noin vuoden 1200 tienoilla, siis ennen piispa Tuomaan aikakautta. Tästä on heidän mukaansa todisteena muun muassa Pyhän Ristin palvonta Hattulan vanhassa kirkossa, sinne suuntautunut pyhiinvaellus, ja myös muun muassa Tanskan kuninkaallisten lahjat Hattulan kirkolle 1400-luvulla. Tiedot tanskalaisyhteyksistä tosin ovat vasta myöhäiskeskiajalta. Toisaalta 1200-luvun kristillistymiskehityksestä on vaikea saada varmaa kuvaa, koska kirjallisia tietoja kyseiseltä vuosiajalta on säilynyt vähän.[9]
Piispankartano
Alueen kristillisen perinteen vanhuudesta ja samalla paikan tärkeydestä kertoo Turun hiippakunnan piispan omistukset alueella. Vuonna 1229 paavi vahvisti Suomen kirkon omaisuudeksi ne pakanalliset uhrilehdot ja pyhäköt, joita piispan käännyttämät olivat kirkolle vapaaehtoisesti lahjoittaneet. Yleensä niillä tarkoitettiin vanhoja palvontapaikkoja, uhrilehtoja ja hautausalueita. Noin sata vuotta myöhemmin kertovat lähteet, että Turun piispalla oli Vanajassa hallussaan kartano. Vielä uskonpuhdistuksen tapahtuessa 1500-luvulla oli Turun piispalla pitäjässä kolme tilaa.
Kartano toimi piispan majapaikkana, kun teki talvisia tarkastuskäyntejä. Merkittävä on myös Hämeen linnan läheisyys, sillä se muodosti taloudellisen ja hallinnollisen keskuksen, jota piispatkin saattoivat käyttää hyväkseen Hämeen alueen kirkollisessa hallinnassa. Vuonna 1324 piispa Pentti vahvisti Vanajassa käydessään muun muassa eläkesopimuksen, ja hän allekirjoitti sopimuspaperit in curia nostra Wanø. On siis hyvin todennäköistä, että Vanajassa on heti 1200-luvun alkupuolella luovutettu uhrilehto ja kalmistoalue kirkolle, ja lisäksi on todennäköistä, että luovutetut alueet ovat sijainneet juuri Vaanansalossa, jossa sijaitsee nykyisin Vanajan kirkko, ja niistä on muodostunut piispankartano heidän tukikohdakseen Hämeessä.
Kunnallislain aikainen historia
Vanajan kunnan kohtalona oli elää melko tarkalleen sata vuotta. Suomeen perustettiin kunnallishallinto 1865 annetulla lainsäädännöllä. Hämeenlinnan kaupungin kasvu ja sen myötä asutuksen laajeneminen ympäristökuntiin johti ensin Hämeenlinnan maalaiskunnan (1948) ja sitten Vanajan (1967) liittämiseen kaupungin alueeseen. Tähän tapahtumaan liittyvät ennusmerkit olivat olleet nähtävissä jo lähes koko kunnan olemassaolon ajan.[10]
Kunnallislain voimaantultua uuden hallintoyksikön toiminta pysyi melko kiinteänä osana seurakunnan, siis kirkkopitäjän, perinteistä hallintoa. Aluksi Vanajankin kunnalliset toiminnot keskittyivät kirkon välittömään läheisyyteen. Kuitenkin melko pian huomattiin, että Hämeenlinnan kaupunki olisi suurimmalle osalle kuntalaisia huomattavasti helpommin tavoitettavissa oleva paikka kuin kirkon seutu, sillä olihan kunta kolmen etelä-pohjoinen suuntaisen vesiesteen halkoma aluekokonaisuus. Näin kunta keskitti koko peruspalvelurakenteensa Hämeenlinnan kaupungin alueelle.
Vanajalaisista kunnallispoliitikoista ansaitsee erityismaininnan Juhana Idänpään-Heikkilä, joka kohosi valtiopäivämieheksi ja jonka ansiot kunnan varhaisessa kehittämisessä ovat kiistattomat. Hänen ansiostaan Vanaja oli kansakoulun rakentamisessa maakunnan ja koko valtakunnan kärkikuntia.
Hämeenlinnan kaupunki oli varsinkin 1900-luvun alkupuolella kaukokatseinen maapolitiikassaan ja hankki omistukseensa laajoja maa-alueita niin naapurikunnista kuin edempääkin, esimerkiksi Padasjoelta Päijänteen saaria jne. Näin myös Vanajan kunnan alueelta kaupunki hankki muun muassa Kantolan yksittäistilan, johon se saattoi hankkia teollisuutta. Näin Hämeenlinna tavallaan syleili Vanajan kunnan osaksi itseään. Varsinkin sodanjälkeinen asuntopula lisäsi voimakkaasti pakoa kaupungin tiukoista asemakaavamääräyksistä huomattavasti väljemmin säänneltyyn Vanajan kuntaa. Näin kaupungin ja Vanajan rajojen läheisyyteen syntyi lukuisia melko isojakin kyliä, kuten Luolaja, Idänpää ja Kankaantaka.
Pitkään kaupungin ja Vanajan kunnan välillä käytiin kädenvääntöä Punaportin alueesta, samasta paikasta, josta Irwin Goodman on tehnyt tunnetun laulunsa ”Punaportin blues”. Alue oli osa Kankaantaan kylää ja sijaitsi kaupungin välittömässä läheisyydessä. Kaupunki ostikin 1917 Paavolan tilan, joka käsitti käytännöllisesti koko alueen. Alueen liittäminen hallinnollisesti kuitenkin epäonnistui, ja syynä mainitaan kaupungin neuvottelijoiden kitsas asenne alueen asukkaiden köyhäinhoitoon, sillä alue oli tunnetusti hyvin matalan toimeentulon seutua. Vanaja toimi alueen kaupunkiin liittämisessä hyvinkin aktiivisesti ja teki sen suhteen useita aloitteita. Kuitenkin vasta vuonna 1948, Hämeenlinnan maalaiskunnan lakkauttamisen yhteydessä, myös Kankaantaan kylä ja siten myös monia neuvotteluja ja aloitteita aiheuttanut Punaportin alue liitettiin Hämeenlinnan kaupunkiin.
Hattelmala oli kasvanut merkittävästi jo ennen kaupunkiin liittämistä, sillä alueelle oli rakennettu Hattelmalan piirimielisairaala. Sairaalan tarpeisiin oli hankittu yli 500 hehtaarin suuruinen Lapion ratsutila. Nykyisin Hattelmala on Hämeenlinnan arvostettu esikaupunkialue, ja sairaalassa toimii Hämeen ammattikorkeakoulu ja uutta yrittämistä innovoiva Innopark.
Jatkosodan jälkeen Vanajaan asutettiin Antrean siirtoväkeä.
Vanajan kylät
Vanajan pitäjän, seurakunnan ja kunnan rajat ovat aikojen saatossa vaihdelleet suuresti, samoin on tietenkin alueen kylien laita. Useat nykyisen Hämeenlinnan kaupunginosat ovat muodostuneet entisten Vanajan kylien ympärille.
Vanajan historian osassa I-osassa määritellään Vanajan vanhat keskuskylät ja ne olivat Hattelmala, Kankaantaka,Iso-Luolaja, Kauriala, Saarinen, Kirstula, Vuorentaka, Pikku-Parola ja Ojoinen.[11]
Vuosilta 1539–1852 Liisa Poppius on laatinut tilaluettelon, jossa ilmenevät pitäjän kylät ja yksinäistalot: Hakumäki, Hangasmäki, Harviala, Hattelmala, Heinäjoki, Häitilä, Idänpää-Tyllilä, Ikaaloinen, Kankaantaka, Kankainen, Kantola, Kappola, Kirri, Kitu, Koljala, Kruununmylly, Kukkola, Käikälä, Luolaja, Miemala, Mäskälä, Niemenpää, Paikkala, Rastila, Sillanpää, Syrjäntaka, Ylänne ja Äikäälä.[12]
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Vanajassa oli neljä taajamaa: Asevelikylä (514 asukasta), Hattelmala (514 asukasta), Käikälä (277 asukasta) ja Luolaja (263 asukasta). Lisäksi osa Hämeenlinnan keskustaajamasta sijaitsi Vanajan puolella. Vastaavasti osa Asevelikylästä ja Luolajasta sijaitsi Hämeenlinnan puolella, kun taas Hattelmala ja Käikälä olivat kokonaan Vanajassa.[13]
Lähteet
Seppo Suvanto; Vanajan keskiaika. Teoksessa: Vanajan historia I (1976)
Gunvor Kerkkonen; De danska korstågens hamnar i Finland. Teoksessa: Historiska och litteraturhistoriska studier 27–28 (1952)
Akseli Salokannel; Vanajan kirja I (1956)
Akseli Salokannel; Vanhaa Vanajaa (1959)
Raili Rytkönen; Vanajan historia II (1992)
Anna-Maria Vilkuna; Vanajan historia III. Vanajan kunnan ja Hämeenlinnan maalaiskunnan historia 1860-luvulta kuntien lakkauttamisen vuosiin 1948 ja 1967 (2004)
Tuovi Kankainen, Terttu Lempiäinen, Irmeli Vuorela; Die Siedlungsgeschichte und Umweltentwicklung von Hämeenlinna Varikkoniemi im Lichte archäeometrischer Untersuchungen. Suomen Museo 1992, s. 87–107
Viitteet

Aiheesta muualla

*


Luettelo Suomen kunnista väkiluvun mukaan

Mikä on Suomen viidenneksi väkirikkain kaupunki?


Alumiini on alkuaineiden jaksollisen järjestelmän kolmanteen jaksoon ja 13.ryhmään (eli kolmanteen pääryhmään) kuuluva metalli. Sen kemiallinen merkki on Al () ja järjestysluku 13. Sitä on noin 8% maankuoresta, jossa se on kolmanneksi yleisin alkuaine (hapen ja piin jälkeen) ja samalla yleisin metalli. Yleisyydestään huolimatta se on tullut tunnetuksi vasta 1800-luvulla, sillä se esiintyy luonnossa ainoastaan yhdisteinä ja vasta elektrolyysin keksiminen teki mahdolliseksi eristää sitä vapaana alkuaineena. Nykyisin se on hyvin yleisesti käytetty metalli, jonka keveys ja lujuus tuovat merkittäviä säästöjä muun muassa kuljetusteollisuudessa.
Alumiini kestää melko hyvin ilman ja veden vaikutusta eikä siis ole altis korroosiolle, ja siksi sitä käytetään usein teräksen sijasta. Alumiinin korroosiokestävyys perustuu pintaan muodostuvaan suojaavaan oksidikerrokseen.[1] Alumiinin pinta siis hapettuu, mutta pintaan muodostuva tiivis oksidikerros suojaa alempia kerroksia korroosiolta. Usein alumiinia seostetaan muilla metalleilla, esimerkiksi magnesiumilla. Alumiinin hyvää lämmönjohtavuutta hyödynnetään etenkin elektroniikkateollisuudessa. Myös alumiinin sähkönjohtokyky on erittäin hyvä.
Alumiinin tuottamiseen bauksiitista tarvitaan paljon sähköenergiaa, noin 16000 kWh/tonni. Alumiinijätteestä palautuu uusiokäyttöön kolme neljäsosaa. Alumiinin tuotannossa käytetään Hallin prosessia, jossa alumiinia valmistetaan elektrolysoimalla bauksiitin ja kryoliitin (Na3AlF6) seosta.
Kiina on alumiinin merkittävimpiä esiintymisalueita. Maailman suurin alumiinin tuottaja on venäläinen United Company RUSAL.
Historia

Useat alumiinipitoiset mineraalit ovat olleet tunnettuja esihistoriallisista ajoista saakka, mutta alumiini metallina tuli tunnetuksi vasta 1800-luvulta.[1] Teollisesti sitä on tuotettu vasta sata vuotta. Vuonna 1807 englantilainen kemisti Sir Humphrey Davy päätteli eräiden mineraalien sisältävän tuntematonta metallia, jolle hän antoi nimen aluminum. Nimi johtui vanhastaan tunnetusta alunasta, joka myös osoittautui alumiinin yhdisteeksi.[1] Davy yritti onnistumatta valmistaa alumiinia alumiinioksidin ja potaskan (puutuhkasta valmistettu kaliumhydroksidi) elektrolyysin avulla. Myöhemmät sukupolvet muuttivat nimen muotoon aluminium, joka on paremmin ja miellyttävämmin äännettävä ja jota brittienglannissa edelleenkin käytetään. Yhdysvalloissa on vuodesta 1925 ollut käytössä muoto aluminum.[1]
Vuonna 1825 onnistui tanskalainen fyysikko Hans Christian Ørsted Davyn työn jalanjäljissä tuottamaan ensimmäiset alumiinihiukkaset (grammat) kuumentamalla alumiinikloridia kaliumin avulla.[1] Vuonna 1845 saksalainen Friedrich Wöhler määritti useita alumiinin ominaisuuksia, muun muassa sen huomattavan keveyden. Alumiini oli tällöin arvokkaampaa kuin kulta.
Vuonna 1846 ranskalainen Henri Sainte-Claire Deville kehitti tuotantomenetelmän, joka mahdollisti alumiinin teollisen tuotannon pienessä mittakaavassa, mutta esitteli tuotantomenetelmän parannukset teoksessaan vasta 1859. Prosessi otettiin käyttöön ympäri Euroopan, ja viimeinkin alumiinia oli mahdollista tuottaa kilokaupalla, mikä oli merkittävä askel teollisen tuotannon kehittymiselle ja vei alumiinin laboratorioista tehtaisiin. Vuonna 1884 alumiini oli kuitenkin vielä yhtä arvokasta kuin hopea. Tällöin alumiinia käytettiin Washington-monumentin kärkikartiossa.
Varsinaisen teollisen tuotantotavan kehittivät samanaikaisesti sekä Charles Martin Hall Yhdysvalloissa että Paul Héroult Ranskassa vuonna 1886. Molemmat jalostivat alumiinioksidia kryoliitista ja alumiinia alumiinioksidista sulatuselektrolyysin avulla. Prosessia kutsutaan keksijöidensä perusteella Hall–Héroult-menetelmäksi.[1]
Vain kaksi vuotta Hall-Héroult-menetelmän kehittämisen jälkeen vuonna 1888 itävaltalainen Karl Bayer kehitti menetelmän valmistaa alumiinioksidia bauksiitista (bauksiittisavesta). Tämä keksintö poisti viimeisen esteen alumiinin teollisen tuotannon tieltä, ja sen ansiosta alumiinin kilohinta laski 80prosenttia vuonna 1890. Alumiini oli nyt viimeinkin todellinen teollisesti tuotettava materiaali.

Alumiinin käyttö
Puhdasta alumiinia käytetään teollisiin tarkoituksiin sähköjohtimissa. Puhdas alumiini on varsin pehmeää. Sen vuoksi koneiden ja laitteiden valmistusmateriaaleina käytetään seostettua alumiinia, kuten silumiini, näiden seosten parempien lujuusominaisuuksien vuoksi. Lentokoneissa on duralumiinin keksimisestä, 1920-luvulla alkaen, käytetty paljon ohuita alumiinilevyjä ja alumiinista koneistettuja rakenteita, joilla pyritään aikaansaamaan luja ja kevyt rakenne. Siksikin alumiinia, titaania ja magnesiumia kutsutaan kevytmetalleiksi. Alumiinin kanssa valmistusmateriaalina kevytrakenteissa ja veneissä kilpailevat myös kuitulujitetut komposiitit. Erilaisten moottoreiden ja vaihteistojen kuoret tai rungot on usein valmistettu alumiinista valamalla. Moottorin jäähdytyksen kannalta etuna on alumiinin hyvä lämmönsiirtokyky. Alumiinia käytetään myös erilaisissa elintarvikepakkauksissa, joista ovat esimerkkeinä virvoitusjuomatölkit. Tässäkin kyse on painon minimoinnista käsin kuljetettavassa tuotteessa. Toimistosisustuksessa alumiinia käytetään muun muassa kotelolistoina, joiden alla johdetaan sähkö- ynnä muita kaapeleita.
Alumiinin etuja ovat hyvä lujuus suhteessa painoon ja useimmissa oloissa hyvä korroosiokestävyys tiiviin oksidikerroksen ansiosta.
Alumiinin isotoopit
Alumiinista tunnetaan useita eri isotooppeja, joiden atomipaino vaihtelee välillä 21–42. Näistä kuitenkin vain kahta isotooppia, 27Al (vakaa isotooppi) ja 26Al (radioaktiivinen isotooppi, puoliintumisaika on 7,2·105vuotta), tavataan luonnossa. Radioaktiivista alumiinia syntyy kun argon-atomeita pommitetaan protoneilla. Radioaktiivisen alumiinin on havaittu olevan käyttökelpoinen väline muun muassa meren pohjan sedimenttien, jäätiköiden ja meteoriittien iän määrityksessä. 26Al hajoaa positroniemission kautta 26Mg:ksi
Alumiinin yhdisteet
Alumiini sitoutuu epämetalleihin kovalenttisluonteisilla sidoksilla, mistä johtuu, että esimerkiksi alumiinioksidi reagoi sekä vahvojen happojen että vahvojen emästen kanssa. Tärkeitä alumiiniyhdisteitä ovat alumiinioksidi (Al2O3) eli alumina, mineraalinimeltään korundi, jota käytetään hionta-aineena, sekä paperiteollisuudessa käytetty alumiinisulfaatti, Al2(SO4)3. Savi ja kaoliini koostuvat myös pääosin alumiiniyhdisteistä.
Voimakkaiden emästen kanssa reagoidessaan alumiini muodostaa aluminaatteja (AlO2- tai AlO33- ja Al2O42-). Hapoissa alumiini esiintyy kationina Al3+. Alumiini liukenee suola- ja rikkihappoon, mutta ei typpihappoon.
Kreikkalainen lääkäri Dioskorides suositteli alunaa eli kalium-alumiinisulfaattia iho-oireisiin, mutta se on osoittautunut hyödyttömäksi. Sen sijaan verenvuotojen tyrehdyttämiseen sitä käytetään edelleen.[1] Alunaa on käytetty myös värien kiinnitteenä sekä paperin valmistukseen.
Terveysvaikutukset
Ihminen saa ravinnosta noin seitsemän milligrammaa alumiinia vuorokaudessa, mutta siitä imeytyy vain kymmenesosa. Eliöt eivät tutkimusten mukaan tarvitse alumiinia, mutta siitä ei ole todettu olevan suurta haittaa. Tosin alumiini kertyy esimerkiksi luustoon, ja seurauksena voi olla osteomalasia eli luunpehmennystauti, jolloin luun mineralisoituminen vähenee.[2] Elintarvikkeissa käytetään alumiinia ja alumiiniyhdisteitä lisä- ja apuaineina.[3] Alumiini on ympäristömyrkky, joka on haitallinen aivojen toiminnalle. Pitkäaikainen altistus voi johtaa hermosolujen tuhoutumiseen ja hermoston rappeutumissairauksiin. Ympäristön saastumisen ja teollisen hyödyntämisen takia alumiinia löytyy aina ympäristöstä. Alumiini pystyy ylittämään veriaivoesteen ja kerääntyy siksi aivoihin.[4] Parkinsonin tautia ja seniiliä dementiaa sairastavien aivosoluista on löydetty korkeita alumiinipitoisuuksia.[3]
Ympäristövaikutukset
Alumiini on happamassa vedessä liukoisessa muodossa ja ekologisesti vaikuttavaa. Saostuneena tai kiviainekseen rakentuneena alumiini on haitatonta.[5] Kierrätettynä alumiinia voi käyttää uudelleen käytännössä loputtomasti.[6]
Lähteet

Aiheesta muualla

 (pdf)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Check date values in: |accessdate= (help)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Alkuaineet
Luokka:Luonnonvarat
Luokka:Metallit
Luokka:Rakennusmateriaalit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Pyhä sir Thomas More (latinalaistettu muoto Thomas Morus; 7. helmikuuta 1478 Lontoo – 6. heinäkuuta 1535 Lontoo) oli englantilainen lakimies, kirjailija, poliitikko ja renessanssifilosofi.[1]
Elämänsä aikana More sai maineen merkittävänä, oppineena humanistina ja oli monissa tärkeissä viroissa, kuten lordikanslerina vuosina 1529–1532. Morelta on peräisin sana utopia, mikä on hänen antamansa nimi kuvitteelliselle saarivaltiolle, jonka poliittisen järjestelmän hän kuvaili vuonna 1516 julkaistussa samannimisessä kirjassaan Utopia. Kirja kritisoi vallitsevaa yhteiskuntaa epäsuorasti antamalla esimerkin järkevästi järjestetystä yhteiskunnasta.
More muistetaan myös siitä, että hän kieltäytyi hyväksymästä kuningas Henrik VIII:n asemaa Englannin kirkon päämiehenä. Tämän takia More lopulta teloitettiin maanpetturina. Paavi Pius XII kohotti Moren pyhimykseksi vuonna 1935. Hänestä tuli valtiomiesten, lakimiesten ja poliitikkojen suojelupyhimys. Englannin kirkko on muistanut häntä reformaatioajan marttyyrinä vuodesta 1980.
Elämä
Varhainen elämä
Thomas More syntyi Milk Streetillä Lontoossa. Hän oli menestyksekkään lakimiehen, King's Benchin oikeusistuimen tuomarin, Sir John Moren, poika. More opiskeli St Anthonyn koulussa ja toimi myöhemmin hovipoikana Canterburyn arkkipiispa John Mortonin palveluksessa. Morton sanoi, että Moresta tulisi ”ihmeellinen mies”. More kävi kaksi vuotta Oxfordin yliopistoa Canterbury Hallin (myöhemmin yhdistetty Christ Churchiin) jäsenenä opiskellen latinaa ja logiikkaa. Tämän jälkeen hän palasi Lontooseen ja opiskeli siellä lakia isänsä kanssa. Vuonna 1496 hänet hyväksyttiin lakikouluun nimeltä Lincoln’s Inn. Vuonna 1501 hänestä tuli asianajaja.[1]
Isänsä tyytymättömyydeksi More harkitsi vakavasti lakimiehen uran jättämistä ja ryhtymistä munkiksi. Hän asui noin neljän vuoden ajan kartusiaanien rakennuksessa Lontoossa ja harkitsi liittymistä fransiskaanien sääntökuntaan. More mahdollisesti kuitenkin katsoi, ettei kykene selibaattiin, ja päätti mennä naimisiin vuonna 1505. Hän kuitenkin jatkoi monien askeettisten käytäntöjen, kuten itsekurituksen, harjoittamista läpi elämänsä. Hän muun muassa piti epämukavaa karvapaitaa joka päivä ja ruoski toisinaan itseään.
Morella oli neljä lasta ensimmäisen vaimonsa Jane Coltin kanssa, joka kuoli vuonna 1511. Hän meni lähes heti uusiin naimisiin rikkaan lesken Alice Middletonin kanssa, joka oli useita vuosia häntä vanhempi.[1] Heillä ei ollut yhteisiä lapsia, mutta More kasvatti Middletonin tytärtä tämän aiemmasta avioliitosta kuin omaansa. More tarjosi tyttärilleen erinomaisen klassisen koulutuksen, vaikka elettiin aikaa, jolloin sellainen oli varattu yleensä vain miehille. Myös Utopiassa kaikki lapset saavat koulutusta, sukupuolesta riippumatta.[1]
Varhainen poliittinen ura
Vuodesta 1510 vuoteen 1518 More palveli yhtenä Lontoon kahdesta apulaisnimismiehestä. Tehtävä oli huomattavan vastuullinen, ja More ansaitsi maineen rehellisenä ja tehokkaana virkamiehenä. Vuonna 1517 More astui kuningas Henrik VIII:n palvelukseen valtuutettuna ja ”henkilökohtaisena palvelijana”. Suoritettuaan diplomaattisen matkan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle V:n luokse, More aateloitiin ja hänestä tehtiin alivarainhoitaja vuonna 1521. Henrik VIII:n sihteerinä ja henkilökohtaisena neuvonantajana More osallistui hallintoon huomattavasti; otti vastaan ulkomaisia diplomaatteja, luonnosteli virallisia dokumentteja ja palveli välittäjänä kuninkaan ja hänen lordikanslerinsa, Yorkin arkkipiispa Thomas Wolseyn välillä.
Vuonna 1523 Moresta tuli parlamentin alahuoneen puhemies. Hän palveli myöhemmin myös Oxfordin ja Cambridgen yliopistoissa. Vuonna 1525 hänestä tuli Lancasterin herttuakunnan kansleri. Virkaan kuului pohjoisen Englannin hallinnollinen ja oikeudellinen johtaminen.
Henrik VIII:n avioero
Henrik VIII oli naimisissa Katariina Aragonialaisen, veljensä Arthurin lesken kanssa. Kun heidän ei kuitenkaan onnistunut saada miespuolisia jälkeläisiä ja kruununperillistä, Henrik yritti saada avioliiton mitätöityä, väittäen sitä laittomaksi. Hän vaati kardinaali Wolseytä vetoamaan paaviin avioliiton mitätöimiseksi, mutta paavi ei suostunut vaatimuksiin. Henrik pakotti kardinaali Wolseyn luopumaan lordikanslerin virasta ja nimitti Moren hänen paikalleen vuonna 1529. Tämän jälkeen Henrik alkoi suosia protestanttista painotusta, jonka mukaan paavi oli vain Rooman piispa eikä hänellä ollut valtaa koko kristilliseen kirkkoon.
More, joka oli aina ollut täysin omistautunut kuninkaalle ja kuninkaallisten valtaoikeuksien asialle, hyväksyi aluksi kuninkaan uuden politiikan. Hän irtisanoi Wolseyn parlamentista ja suosi Oxfordin ja Cambridgen teologien mielipidettä, jonka mukaan kuninkaan aiempi avioliitto oli ollut laiton. Kun Henrik kuitenkin kielsi paavin auktoriteetin, Moren epäilykset kasvoivat.
Kampanja protestanttisuutta vastaan
More katsoi, että protestanttisuuden nousu muodosti suuren uhan kristillisen Euroopan yhteiskunnalliselle ja poliittiselle järjestykselle. Toimiessaan lordikanslerina hän kirjoitti useita teoksia, joissa hän puolusti katolisuutta ja tuki voimassa olleita harhaoppisuuden vastaisia lakeja. Hänen päähuolenaan oli kitkeä maanpakoon karkotetun luterilaisen William Tyndalen kannattajat. Tyndale oli vuonna 1525 julkaissut protestanttisen englanninkielisen käännöksen Raamatusta. Käännöstä levitettiin Englannissa maan alla.
Moren on katsottu olleen Henrik VIII:n vuonna 1521 julkaiseman Defense of the Seven Sacraments -teoksen taustalla. Paavi Leo X antoi kuninkaalle tästä vuonna 1521 nimityksen Fidei defensor, "Uskon puolustaja". Martti Lutherin vastausta teokseen on kritisoitu Lutherin käyttämien ad hominem -hyökkäysten vuoksi. Suurin osa Moren varhaisista uskonnollisista teoksista oli kirjoitettu Henrik VIII:n ja hänen lähimpien tukijoidensa toimeksiannosta, osana kuninkaan luterilaisuuden vastaista kampanjaa.
Ero
Vuonna 1530 More kieltäytyi allekirjoittamasta kirjettä, jossa Englannin johtavat kirkonmiehet ja aristokraatit pyysivät paavia mitätöimään Henrikin avioliiton Katariinan kanssa. Vuonna 1531 hän yritti erota, koska hänet oli pakotettu vannomaan vala, joka julisti kuninkaan Englannin kirkon pääksi. Vuonna 1532 hän pyysi kuningasta uudelleen vapauttamaan hänet virasta, väittäen olevansa sairas ja kärsivänsä vakavista rintakivuista. Tällä kertaa Henrik suostui.
Oikeudenkäynti ja teloitus
Viimeiset naulat Moren arkkuun lyötiin vuonna 1533, kun hän kieltäytyi osallistumasta Anna Boleynin kruunajaisiin Englannin kuningattareksi. Pian tämän jälkeen Morea syytettiin lahjusten ottamisesta, mutta selvästi tekaistut syytteet jouduttiin kumoamaan todisteiden puuttuessa. Vuonna 1534 häntä syytettiin salaliitosta Elizabeth Bartonin, kuninkaan avioeroa vastaan profetoineen nunnan kanssa. More kuitenkin esitteli kirjeen, jonka mukaan hän olisi neuvonut Bartonia olemaan sekaantumatta valtion asioihin.
13. huhtikuuta 1534 Morea pyydettiin komission eteen vannomaan kuuliaisuuttaan parlamentin vallanperimysasetukselle. More hyväksyi parlamentin oikeuden julistaa Anne Englannin lailliseksi kuningattareksi, mutta hän kieltäytyi vannomasta valaa, koska asetuksessa oli paavinvastainen johdanto, joka kielsi paavin auktoriteetin ja antoi parlamentille luvan tehdä säädöksiä myös uskonnollisista kysymyksistä. More ei voinut hyväksyä tätä. Neljä päivää myöhemmin hänet vangittiin Lontoon Toweriin, jossa hän kirjoitti hartaan teoksensa Dialogue of Comfort Against Tribulation.
1. heinäkuuta 1535 More joutui oikeuteen. Tuomareihin kuuluivat uusi lordikansleri Sir Thomas Audley sekä Anne Boleyn isä, veli ja eno. Häntä syytettiin vallanperimysasetuksen kieltämisestä. More uskoi, ettei häntä voida tuomita, jos hän ei kiellä kuninkaan asemaa kirkon päänä, ja siksi hän kieltäytyi vastaamasta mihinkään asiaan liittyvään kysymykseen. Thomas Cromwell, joka oli tuohon aikaan yksi kuninkaan vaikutusvaltaisimmista neuvonantajista, hankki asianajaja Richard Richin todistamaan, että More oli tämän läsnä ollessa kieltänyt kuninkaan aseman kirkon päänä. Tämä todistus oli mitä todennäköisimmin valapattoinen (todistajat Richard Southwell ja herra Palmer kielsivät kummatkin kuulleensa väitetyn keskustelun yksityiskohtia), mutta oikeus äänesti Moren syylliseksi.[2]
Ennen tuomiotaan More puhui vapaasti uskostaan siihen, että "kukaan maallinen ihminen ei voi olla hengellisen pää". Hänet tuomittiin kuolemaan hirttämällä, vetämällä ja paloittelemalla, mikä oli yleinen tuomio pettureille. Kuningas kuitenkin vaihtoi tämän mestaustuomioon. Teloitus toteutettiin 6. heinäkuuta. Moren ruumis haudattiin Lontoon Toweriin St. Peter ad Vinculan kappelissa. Hänen päänsä sijoitettiin London Bridgelle kuukaudeksi. Sen pelasti hänen tyttärensä Margaret Roper, ennen kuin se voitiin heittää Thamesjokeen. Kallon uskotaan lepäävän Roperin hautaholvissa St. Dunstanin kirkossa Canterburyssä.[3]
Teokset

More yhdisti monipuoliseen poliittiseen elämäänsä laajan opillisen ja kirjallisen tuotannon. Hänen kirjoituksensa tuottivat hänelle manner-Euroopassa huomattavan maineen kristillisenä humanistina, ja hänen ystävänsä Erasmus Rotterdamilainen omisti tunnetuimman teoksensa Tyhmyyden ylistys hänelle. Teoksen nimi on jopa sanaleikki Moren nimestä, sillä "tyhmyys" on kreikaksi moria. Erasmus myös kuvasi Morea intellektuellin malliesimerkiksi ollessaan yhteydessä muihin eurooppalaisiin humanisteihin. Erasmuksen ja Moren yhteinen humanistinen projekti pyrki uudistamaan kristillistä teologiaa Raamatun ja kirkkoisien kirjoitusten uudella tutkimuksella klassisen kreikkalaisen kirjallisen ja filosofisen perinteen valossa. More ja Erasmus tuottivat yhdessä latinankielisen käännöksen Lukianoksen teoksesta. Se julkaistiin Pariisissa vuonna 1506.[1]
Kuningas Rikhard III:n historia
Vuosien 1513 ja 1518 välillä More kirjoitti kesken jääneen teoksen Kuningas Rikhard III:n historia, joka vaikutti huomattavasti William Shakespearen näytelmään Rikhard III. Sekä Moren että Shakespearen teokset herättävät nykyisissä historiantutkijoissa ristiriitoja, sillä ne antavat kuninkaasta hyvin liioitellun negatiivisen kuvan, mikä johtuu ainakin osittain kirjoittajien kuuliaisuudesta Tudor-suvulle, joka oli riistänyt kruunun Rikhardilta ruusujen sodan lopulla. Moren teos ei kuitenkaan juurikaan mainitse Henrik VII:tä, ensimmäistä Tudor-suvun kuningasta, mahdollisesti koska Morella oli kaunaa häntä kohtaan aiemmalta poliittiselta uraltaan.
Teoksen keskeinen teema on Moren epäily monarkian liiallista auktoriteettia kohtaan. Vaikka fyysinen kuvaus Rikhard III:sta ei ole imarteleva, kyseessä on vain cicerolainen tapa kuvata vihollinen myös fyysisesti epämiellyttävänä – tällöin kuvataan ensisijaisesti tyranniaa, ei pelkästään tyrannia. More kritisoi Rikhardin esteetöntä itsevaltiutta, samaa tyranniaa, jonka hän näki myös Henrik VII:ssä ja halusi mahdollisesti varoittaa uutta kuningasta Henrik VIII:tta samanlaisista toimista.
Utopia

Vuonna 1515 More kirjoitti kuuluisimman teoksensa, Utopian. Kirjassa fiktiivinen matkamies, Raphael Hythlodaeus, selittää utopia-valtion poliittisen järjestelmän. Kirjassa More vertaa kristillisen Euroopan valtioiden elämää ei-kristillisen ja täydellisesti järjestetyn utopian elämään. Utopiassa yksityisomaisuutta ei ole ja maassa vallitsee lähes täydellinen uskonnollinen suvaitsevaisuus. Tässä on nähty yhtäläisyyksiä Karl Marxin ja monien muiden myöhempien sosialistien ajatteluun.
Moren tapa lähestyä asiaa kuvitteellisen valtion kautta on todennäköisesti harkittu tapa, joka mahdollisti puhumisen kiistellyistä asioista vapaasti. On epäselvää, mikä on Moren poliittisen ajattelun todellinen suhde hänen kuvailemaansa utopiaan. Hän oli harras katolilainen, joten hän tuskin kannatti Utopiaa sellaisenaan. On arveltu, että utopian taustalla olisi ollut näkemys varhaiskristittyjen yhteisöelämästä, joka välittyy Apostolien tekojen kautta. Utopia -teos ei ollut tunnettu Moren elinaikana, vaan se löydettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Vaikutus ja maine

Se horjumattomuus, jolla More piti kiinni uskonnollisista näkemyksistään kuolemankin edessä, ja hänen arvokas käytöksensä vankeuden, oikeudenkäynnin ja teloituksen aikana vaikuttivat paljon Moren kuoleman jälkeiseen maineeseen erityisesti katolilaisten keskuudessa. Paavi Leo XIII julisti Moren autuaaksi vuonna 1886, ja hänet julistettiin pyhimykseksi yhdessä John Fisherin kanssa vuonna 1935 Englannin katolisten tekemän joukkoanomuksen seurauksena. Heidän yhteinen muistopäivänsä on 22. kesäkuuta. Vuonna 2000 paavi Johannes Paavali II julisti Pyhän Thomas Moren valtiomiesten ja poliitikkojen suojeluspyhimykseksi.[4]
Moren tuomitseminen maanpetoksesta nähtiin yleisesti epäreiluna, myös protestanttien keskuudessa. Hänen ystävänsä Erasmus Rotterdamilainen, joka tunsi sympatiaa kirkon sisäisiä uudistusliikkeitä kohtaan, julisti Moren teloituksen jälkeen hänen olleen "puhtaampi kuin mikään lumi" ja että hänen neroutensa oli "sellaista jota Englannilla ei ole koskaan ennen ollut eikä tule toiste olemaan". More kuvattiin viisaana ja rehellisenä valtiomiehenä vuonna 1592 valmistuneessa näytelmässä Sir Thomas More, jonka kirjoittivat todennäköisesti yhteistyössä Henry Chettle, Anthony Munday ja William Shakespeare. Näytelmästä on säilynyt ainoastaan katkelmia, koska Elisabet I:n hallinnon juhlamestari Edmund Tylney sensuroi sen.
Katolinen kirjailija G. K. Chesterton sanoi, että More oli "Englannin historian suurin historiallinen henkilö". 1900-luvulla vaikuttanut agnostikko-näytelmäkirjailija Robert Bolt esitti Moren äärimmäisen vahvalla omallatunnolla varustettuna henkilönä näytelmässään A Man for All Seasons. Nimi on lainattu Robert Whittintonilta, joka kirjoitti vuonna 1520 Moren olleen varustettu "enkelin älyllä ja tavattomalla oppineisuudella" ja olleen "mies kaikkia aikoja varten". Näytelmästä tehtiin vuonna 1966 Fred Zinnemannin ohjaama samanniminen Oscar-palkittu elokuva, jossa Paul Scofield näytteli Morea. Karl Zuchardtin romaanissa Stirb Du Narr! More esitettiin idealistina, joka oli tuomittu häviämään valtataistelu  häikäilemättömän hallitsijan ja epäoikeudenmukaisen maailman kanssa.
Utopian kirjoittajana More on saanut myös sosialistien ihailun puolelleen. Kun katoliset kirjoittajat katsovat, että Moren asenne Utopiassa oli lähinnä ironinen ja että hän oli joka suhteessa oikeaoppinen kristitty, marxilainen teoreetikko Karl Kautsky väitti teoksessaan Thomas More und seine Utopie ("Thomas More ja hänen Utopiansa", 1888), että Utopia oli esimodernin Euroopan taloudellisen ja sosiaalisen hyväksikäytön terävä kritiikki, ja että More oli yksi sosialististen ajatusten varhaisen kehittymisen keskeisiä henkilöitä.
Joukko moderneja kirjailijoita, kuten Richard Marius, ovat hyökänneet Morea vastaan syyttäen tätä uskonnollisesta fanaattisuudesta ja suvaitsemattomuudesta, joka näkyi muun muassa hänen suorittamissaan harhaoppisten vainoissa. Jasper Ridley meni vielä pidemmälle ja kuvasi Moren "erityisen inhottavana sadomasokistisena pervertikkona" teoksessaan The Statesman and the Fanatic. Tätä jatkoi Joanna Dennyn Anne Boleynin elämäkerrassa.
Muut kirjailijat, kuten Peter Ackroyd, ovat suhtautuneet Moreen sympaattisemmin sekä sofistikoituneena humanistina että oppineena sekä hartaana katolilaisena, joka uskoi uskonnollisen ja poliittisen auktoriteetin välttämättömyyteen.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = More, Thomas| title = Utopia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| version = (De optimo statu reipublicae deque nova insula Utopia, 1516.) Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Marja Itkonen-Kaila. 5. painos (1. painos 1971). Laatukirjat| id = ISBN 951-0-16890-4}}
Lähteet
William Roper:  (kirjoittanut Moren vävy n. 1555, painettu ensimmäisen kerran 1626
Princesse de Craon: Thomas Morus, Lord Chancelier du Royaume d'Angleterre au XVIe siècle (ensimmäinen painos ranskaksi 1832/1833, hollanniksi 1839/1840)
E.E. Reynolds: The Trial of St Thomas More, (1964)
E.E. Reynolds: Thomas More and Erasmus, (1965)
Richard Marius: Thomas More: A Biography (1984)
Peter Ackroyd: The Life of Thomas More (1999)
Viitteet

Aiheesta muualla

 - sisältää useita Moren teoksia, kuten dialogeja, varhaista runoutta ja kirjeitä, sekä artikkeleita ja elämäkerrallista materiaalia Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (Project Gutenberg) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
, James Woodin essee tarjoaa kriittisen kuvan Moren uskonnollisesta suvaitsemattomuudesta Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Englantilaiset filosofit
Luokka:Englantilaiset kirjailijat
Luokka:Brittiläiset poliitikot
Luokka:Brittiläiset pyhimykset
Luokka:Renessanssifilosofit
Luokka:Vuonna 1478 syntyneet
Luokka:Vuonna 1535 kuolleet


Neutronipommi (korkeasäteilyinen ase) on ydinase, joka vapauttaa huomattavasti enemmän neutronisäteilyä kuin tavanomainen atomipommi. Neutronisäteily läpäisee materiaaleja paremmin kuin muut säteilylajit, ja on se biologisesti vaarallisempi, koska se pystyy aiheuttamaan muutoksia atomien ytimissä. Neutronisäteily on pommin niin sanottua alkusäteilyä. Neutronipommi on pienikokoinen vetypommi, joka vapauttaa jopa 80 prosenttia reaktioenergiastaan hyvin nopeina neutroneina. Neutroniaseen teho on noin 1–10 kilotonnia ja sen säteilyvaikutus ulottuu jopa kymmenen kertaa niin kauas kuin painevaikutus.
Neutronisäteilyn vaikutusala ulottuu suppeammalle kuin gammasäteilyn. Yhden kilotonnin neutronipommi tappaa kaksi kertaa laajemmalla alueella kuin kymmenen kilotonnin tavanomainen ydinase, mutta sen paine vaikuttaa viidesosan alueella.
Neutronipommin räjähdysteho ei ole koskaan kovin suuri, joten sillä ei voi säteilyttää laajoja alueita. Neutronipommi on tyypillinen taistelukentällä käytettävä taktinen ydinase. Jos ydinaseen voima on yli 50 kilotonnia, alkusäteilyllä ei ole merkitystä.
Neutronipommissa alkusäteilyn (neutroni- ja gammasäteilyn) osuus on noin kuusi kertaa enemmän kuin tavanomaisessa ydinaseessa.
Neutronipommi kehitettiin alun perin ohjustentorjunta-aseeksi. Neutronisäteily olisi tuhonnut vihollisen ydinkärjet avaruudessa, jossa ydinaseen painevaikutus on olematon. Kun ohjustentorjuntajärjestelmästä luovuttiin, neutronipommille yritettiin löytää käyttöä taktisena ydinaseena.
Neutroniasetta käytetään sodassa avoimessa maastossa olevaa hyökkäävää vihollista vastaan, esimerkiksi liikkuvissa panssareissa olevaa vihollista vastaan. Neutronisäteilyltä suojautuminen vaatii syvälle maahan kaivautumista. Puolentoista metrin syvyinen kaivanto riittää räjähdyksen lähelläkin. Panssari ei suojaa, koska neutronien osuessa sen materiaaleihin vapautuu muuta säteilyä, ellei panssaria ole peitetty neutroneja imevällä aineella.
Yhden kilotonnin neutroniase 1 000 metrin korkeudessa:
300 metriä: lamautuminen heti, kuolema 2 vuorokauden kuluessa
700 metriä: lamautuminen 5 minuutin kuluessa, kuolema alle 7 vuorokaudessa
700–1 000 metriä: sairastuminen 2 tunnissa, kuolema muutamassa viikossa
Neutronipommista puhutaan usein aseena, joka ei tuhoa rakennuksia, mutta tappaa vain ihmiset. Jotta pelkkä neutronisäteily ulottuisi maan pinnalle, pitäisi pommi räjäyttää noin kymmenen kilometrin korkeudessa. Vastaavasti pommin tehon pitäisi olla useita megatonneja. Tällainen ase on mahdollinen, mutta sellaista ei ole minkään valtion asevarastossa. Käytännössä neutronipommien säteilyvaikutus on ulottunut vain hieman painevaikutusta kauemmaksi. Yhdysvallat on poistanut W-70-neutronikärjen valikoimistaan, eikä ole koskaan testannut täysimittaista neutronipommia. Puoluejohtaja Leonid Brežnev ilmoitti vuonna 1978 Neuvostoliiton kehittäneen oman neutronipommin, mutta pidättyneen toistaiseksi sen valmistamisesta. Kiina lienee testannut neutronipommia vuonna 1988.

Luokka:Ydinaseet


Matematiikan kauneudella tarkoitetaan sitä, että monet matemaatikot saavat esteettistä mielihyvää työstään ja matematiikasta yleensäkin ja kuvaavat tätä tunnetta sanomalla matematiikkaa (tai jotain sen osa-aluetta) ”kauniiksi”.  Joskus matemaatikot kuvaavat matematiikkaa taiteeksi, ja sitä verrataan erityisesti musiikkiin tai runouteen. Bertrand Russell luonnehti matematiikan kauneutta seuraavasti:

Paul Erdős luonnehti matematiikan sanoinkuvaamattomuutta kirjoittaessaan: "Miksi numerot ovat kauniita? Yhtä hyvin voisi kysyä, miksi Beethovenin 9. sinfonia on kaunis. Jos joku ei näe syytä, kukaan ei voi sitä hänelle selittää. Minä tiedän numeroiden olevan kauniita. Jos ne eivät ole kauniita, ei mikään muukaan ole."[1]
Menetelmän kauneus
Matemaatikot luonnehtivat erityisen onnistunutta matemaattista todistusta elegantiksi tai tyylikkääksi.[2] Tapauksesta riippuen sillä voidaan tarkoittaa
todistusta, joka tukeutuu mahdollisimman vähän lisätodistuksiin tai aiempiin tuloksiin
harvinaisen ytimekästä todistusta
todistusta, joka johtaa tulokseen yllättävää tietä (esim. johtamalla todistus jostain asiaan liittymättömästä lauseesta tai lauseista)
uuteen ja omintakeiseen näkemykseen perustuvaa todistusta
todistusmenetelmää, jota voidaan käyttää ratkaistaessa muita samankaltaisia ongelmia.
Eleganttia todistusta etsiessään matemaatikot usein hakevat erilaisia, toisistaan riippumattomia tapoja tuloksen todistamiseksi — ensimmäisenä löydetty ei välttämättä ole paras (kuten sokkelossa ensimmäisenä perille vievä reitti ei välttämättä ole lyhin). Eniten erilaisia todistuksia on luultavasti löydetty Pythagoraan lauseelle: sille on esitetty satoja todistuksia.[3]
Myös neliönjäännöslauseelle on löydetty monia eri todistuksia — yksin Carl Friedrich Gauss julkaisi lauseelle kahdeksan eri todistusta.
Vastavuoroisesti tuloksia, jotka ovat loogisesti oikeita mutta jotka vaativat työläitä laskelmia, ylettömän huolellisia menetelmiä, erittäin perinteisiä lähestymistapoja tai jotka edellyttävät lukuisia erityisen voimakkaita aksioomia tai aikaisempia tuloksia, ei yleensä luonnehdita "eleganteiksi", vaan niitä kuvataan pikemminkin "rumiksi" tai "kömpelöiksi".
Tähän liittyy Occamin partaveitsi, jonka mukaan teoriasta tulee karsia kaikki ylimääräiset tekijät eli niiden tulee olla mahdollisimman yksinkertaisia.

Tulosten kauneus

Matemaatikot näkevät kauneutta tuloksissa, jotka muodostavat yhteyksiä kahden matematiikan osa-alueen välille, vaikka niillä ei ensisilmäyksellä näyttäisi olevan mitään yhteistä. Näitä tuloksia kuvataan usein syvällisiksi tai syviksi (engl. deep).
Vaikka on vaikeaa löytää yksimielisyyttä siitä, onko jokin tulos syvällinen vai ei, muutamiin esimerkkeihin viitataan usein. Yksi on Eulerin identiteetti:

e

i
π

+
1
=
0

.

{\displaystyle \displaystyle e^{i\pi }+1=0\,.}

Kaava sitoo toisiinsa useat nykymatematiikan tärkeät luvut: Neperin luvun, piin, imaginaariyksikön ja perusluvut 1:n ja 0:n. Se yhdistää matemaattisen analyysin, geometrian ja algebran. Yhtälössä esiintyvät myös matematiikan kolme tärkeää laskutoimitusta: yhteenlasku, kertolasku ja potenssiin korottaminen. Fyysikko Richard Feynman kutsuu tätä "matematiikan merkittävimmäksi lauseeksi".
Nykyaikaisiin esimerkkeihin kuuluvat modulaarisuuslause, joka tuo tärkeän yhteyden elliptisten käyrien ja modulimuotojen välille (Andrew Wiles ja Robert Langlands saivat tästä työstään Wolfin palkinnon), ja "Hirviömäinen pontikka" ("Monstrous moonshine"), joka yhdistää "Hirviöryhmän" ("Monster group") modulimuotoihin säieteorian kautta (Richard Borcherds palkittiin työstään Fieldsin mitalilla).
Syvällisen vastakohta on triviaali. Triviaali lause voi olla tulos, joka voidaan johtaa itsestään selvällä ja suoraviivaisella tavalla toisista tunnetuista tuloksista tai joka koskee vain tiettyä osaa määrätystä joukosta, kuten tyhjä joukko. Joskus kuitenkin lause voi olla kyllin omaperäinen, että se voidaan luokitella "syväksi", vaikka sen todistus onkin melko ilmeinen.
Kokemuksen kauneus
Numeroiden ja symbolien käsittelystä saatavaa tyydytystä tarvitaan kenties kaikessa matematiikassa.
Koska matematiikkaa tarvitaan tieteessä ja tekniikassa, on todennäköistä, että mikä tahansa teknologinen yhteiskunta tukee tätä estetiikkaa, ainakin sen tieteenfilosofiassa, jos ei muualla.
Voimakkain kokemus matemaattisesta kauneudesta tulee useimmille matemaatikoille siitä, että he aktiivisesti harjoittavat sitä. Matematiikasta ei voi nauttia tai harjoittaa sitä passiivisesti. Siinä ei ole roolia tarkkailijalle, yleisölle tai katsojalle.[4] Bertrand Russell viittasi matematiikan karuun kauneuteen.

Kauneus ja filosofia

Joillain matemaatikoilla on se mielipide, että matematiikan tekeminen on lähempänä löytämistä kuin keksimistä. Esimerkiksi:

Nämä matemaatikot uskovat, että matematiikan yksityiskohtaisten ja tarkkojen tulosten voidaan järkevästi olettaa olevan tosia täysin riippumatta universumista, jossa elämme. He voivat esimerkiksi väittää teorian luonnollisista luvuista olevan perustavalaatuisesti pätevä riippumatta kontekstista. Jotkin matemaatikot ovat laajentaneet tämän näkemyksen matemaattisesta kauneudesta vielä pitemmälle lähestyen mystiikkaa.
Pythagoras (sekä hänen koulukuntansa pythagoralaisuus) uskoivat numeroiden kirjaimelliseen olevaisuuteen. Irrationaalilukujen olemassaolon löytyminen oli heille šokki – heille sellaisten numeroiden olemassaolo, joita ei voitu esittää kahden luvun suhteena, oli luonnossa oleva virhe. Nykyajan näkökulmasta katsottuna Pythagoraan numeroiden mystinen käsittely oli paremminkin numerologiaa kuin matematiikkaa.

Platonin filosofiassa on olemassa kaksi maailmaa: todellinen fyysinen maailma, jossa me elämme, ja toinen, abstrakti maailma, joka sisältää muuttumattoman totuuden – johon kuuluu myös matematiikka. Hän uskoi todellisen maailman olevan vain abstraktin maailman heijastuma.
Galileo Galilein kerrotaan sanoneen: "Mathematiikka on kieli, jolla Jumala kirjoitti Universumin."
Unkarilainen mathemaatikko Paul Erdős (vaikkakin ateisti[5]) puhui kuvitellusta kirjasta, johon Jumala on kirjoittanut kaikki kauneimmat matemaattiset todistukset. Kun Erdős halusi erityisesti korostaa jotain todistusta, hän toi ilmi, että "Tämä löytyy Kirjasta!" Tämä näkemys tuo ilmi sen idean, että matematiikka – olennaisena perustuksena, jolle universumimme lait on perustettu – on luonnollinen ehdokas sille, mikä on personoitu Jumalaksi eri uskonnoissa.
Ranskalainen filosofi Alain Badiou väittää ontologiaa matematiikaksi. Hän myös uskoo, että matematiikan, runouden ja filosofian välillä on syvä yhteys.
Joissain tapauksissa filosofit ja muut tieteenharjoittajat, jotka ovat käyttäneet matematiikkaa laajasti hyväkseen, ovat tehneet päättelyissään loikkia kauneuden ja fyysisen totuuden välillä virheellisisiksi osoittautuneilla tavoilla.
Esimerkiksi Johannes Kepler uskoi yhdessä vaiheessa, että silloin tunnettujen planeettojen radat olivat Jumalan järjestämiä muistuttamaan viiden Platonin kappaleen järjestystä. Koska Platonin kappaleita on vain viisi, Keplerin hypoteesi salli vain kuusi planeettarataa, ja oli todistettu vääräksi Uranuksen löytyessä.

Kauneus ja matemaattinen informaatioteoria
1970-luvulla Abraham Moles ja Frieder Nake analysoivat linkkejä kauneuden, informaation käsittelyn (information processing) ja informaatioteorian välillä.[6][7] 1990-luvulla Jürgen Schmidhuber kehitti matemaattisen teorian katsoja-riippuvaisesta subjektiivisesta kauneudesta, joka perustuu algoritmiseen informaatioteoriaan: kauneimmilla verrattavissa olevilla kohteilla on lyhyimmät algoritmit (esim. en:Kolmogorov complexity) suhteessa siihen, mitä tarkkailija jo tietää.[8][9][10]

Matematiikka ja taide

Kuvataiteessa ja arkkitehtuurissa esiintyvä kultainen leikkaus on sommittelun perussääntöjä. Muodot, joissa esiintyy kultainen leikkaus, koetaan yleisesti esteettisesti miellyttäviksi.[11]

Tessellaation avulla voidaan täyttää kaksiulotteinen taso geometrisen muodon toistamisella aukkoja jättämättä. M. C. Escher sai niihin inspiraation tutkiessaan Alhambran koristeluja.

Fraktaali on itsesimilaarinen joukko, eli se näyttää samalta tai samankaltaiselta, katsoi sitä millä suurennoksella tahansa. Fraktaaleja voidaan suurentaa rajatta. Niillä on yksityiskohtia kaikissa mittakaavoissa eli yksityiskohdat jatkuvat äärettömiin.[12] Fraktaaleista voidaan laatia taideteoksia ohjelmoitavan tietokonegrafiikan keinoin.

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Hardy, G. H.| title = Matemaatikon apologia| location = Helsinki| publisher = Terra Cognita| year = 1997| version = (A mathematician’s apology, 1940.) Esipuhe: C. P. Snow. Suomentanut Kimmo Pietiläinen| id = ISBN 952-5202-04-6}}
Luokka:Matematiikan filosofia
Luokka:Estetiikka