Qing Shunzhi (, ) (15. maaliskuuta 1638 – 5. helmikuuta 1661) oli mantšulaisen Qing-dynastian kolmas hallitsija ja ensimmäinen tähän sukuun kuuluva Kiinan keisari vuosina 1644–1661. Mantšuruhtinaiden asettama työryhmä valitsi hänet isänsä, Hong Taijin (1592–1643) seuraajaksi syyskuussa 1643, jolloin hän oli viisivuotias. Ruhtinaat nimittivät myös kaksi kanssahallitsijaa: Dorgonin (1612–1650), Qing-dynastian perustajan Nurhacin (1559–1626) neljännentoista pojan, ja Jirgalangin (1599–1655), yhden Nurchacin veljenpojista, jotka molemmat kuuluivat Qing-sukuun.
Vuosina 1643–1650 poliittinen valta oli pääasiassa Dorgonin käsissä. Hänen hallituskaudellaan Qing-dynastia valloitti suurimman osan kukistuneelle Ming-dynastialle (1368–1644) kuuluneista alueista, karkotti Ming-dynastian lojaalit kannattajat pitkälle lounaisiin maakuntiin ja loi perustan Qing-dynastian vallalle Kiinassa huolimatta eräistä paljon suuttumusta herättäneistä toimenpiteistä kuten vuoden vuoden 1645 "hiustenleikkuumääräyksestä", jolla Qing-dynastian alamaiset pakotettiin ajamaan otsatukkansa pois ja sitomaan jäljelle jäänyt hiuksensa palmikoksi yhdenmukaisesti mantšulaisen hiusmallin kanssa. Dorgonin kuoltua vuoden 1650 viimeisenä päivänä nuori monarkki alkoi itse hallita. Hän yritti vaihtelevalla menestyksellä taistella korruptiota vastaan ja vähentää mantšuaateliston poliittista vaikutusvaltaa. Vielä 1650-luvulla Ming-dynastialle uskolliset ryhmät tekivät hänelle vastarintaa, mutta vuoteen 1661 mennessä hänen armeijansa olivat voittaneet Qing-dynastian viimeiset viholliset kuten merikapteeni Koxingan (1624–1662) ja Guin prinssin (1623–1662), Eteläisen Ming-dynastian hallitsijan, jotka molemmat menehtyivät seuraavana vuonna. Keisari Shunzhi kuoli 22-vuotiaana isorokkoon, hyvin tarttuvaan tautiin, joka oli endeeminen Kiinassa mutta jota vastaan mantšuilla ei ollut immuniteettia. Hänen seuraajansa oli hänen kolmas poikansa Xuanye, joka oli jo selvinnyt hengissä isorokosta, ja joka hallitsi seuraavat 60 vuotta nimellä Kangxi. Koska Shunzhin valtakaudelta on säilynyt vähemmän asiakirjoja kuin Qing-dynastian myöhempien keisarien ajoilta, Shunzhin valtakausi on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Kiinan historiassa.
"Shunzhi" oli tämän keisarin valtakauden kiinalainen nimi. Tällä nimellä on vastineensa mantšun ja mongolin kielissä, koska Qing-dynastia oli mantšulainen ja hallitsi myös monia mongoliheimoja, mikä auttoi Qing-dynastiaa valloittaman Kiinan. Keisarin oma nimi oli Fulin, ja kuoltuaan hän sai temppelinimen Shizu (k-zh|世祖), jolla häntä palvottiin keisarillisessa esi-isien temppelissä.
Historiallinen tausta
Alkuperäinen kuvateksti selitti, että džurtšenit asuivat lähellä Changbain vuoristoa ja käyttivät peurannahkaisia kenkiä ja kalansuomuista tehtyjä vaatteita.[1]
Vielä 1580-luvulla, kun Kiinaa hallitsi Ming-dynastia (1368–1644), džurtšen-kansat asuivat Kiinan koillispuolella alueella, jota nykyään sanotaan Koillis-Kiinaksi tai Mantšuriaksi.[2] Taistelujen tuloksena, joita käytiin 1580-luvulta 1610-luvulle saakka, Nurhaci (1559–1626), Jianzhou-džurtšenien johtaja, yhdisti useimmat džurtšen-heimot valtansa alle.[3] Yksi hänen huomattavimmista uudistuksistaan oli džurtšen-klaanien yhdistäminen neljän erivärisen, keltaisen, valkoisen, punaisen ja sinisen sotalipun alle; kukin näistä ryhmistä jaettiin edelleen kahteen alaryhmään, jotta saatiin aikaan Kahdeksana lippukuntana tunnettu yhteiskunnallinen ja sotilaallinen järjestelmä,[4] lippukunta-armeija.[5] Nurhaci luovutti näiden lippukuntien johdon pojilleen ja pojanpojilleen.[6] Noin vuonna 1612 Nurhaci antoi omalle klaanilleen uuden nimen Aisin Gioro ("kultainen Gioro") toisaalta erottaakseen oman perheensä muista Gioro-suvun haaroista, toisaalta viitatakseen aikaisempaan džurtšenien perustamaan dynastiaan, Jin-dynastiaaan, "kultaiseen dynastiaan", joka oli hallinnut Kiinaa vuosina 1115–1234[7] Vuonna 1616 Nurhaci julisti perustetuksi myöhemmän Jin-dynastian ja julisti täten džurtšenit itsenäisiksi Ming-dynastian alaisuudesta.[8] Muutaman seuraavan vuoden aikana hän valloitti Kiinalta useimmat Liaodongin suurimmat kaupungit.[9] Hänen voittokulkunsa päättyi helmikuussa 1626 Ningyuanin taisteluun, jossa Ming-komentaja Yuan Chonghuan voitti hänet portugalilaisilta vastikään hankkimansa tykin avulla.[10] Todennäköisesti taistelussa haavoittuneena Nurhaci kuoli muutamaa kuukautta myöhemmin.[11]
Nurhatšin poika ja seuraaja Hong Taiji (1592–1643) jatkoi isänsä toimia valtion rakentamiseksi: hän keskitti vallan omiin käsiinsä, muotoili myöhemmän Jinin hallinnon kiinalaisen mallin mukaiseksi, hankki mongolit liittolaisiksiin ja värväsi kiinalaisia sotilaita Kahdeksaan lippukuntaan.[12] Vuonna 1629 hän johti sotaretkeä Pekingin läheisyyteen, jossa hän vangitsi kiinalaisia mahtimiehiä, jotka osasivat valaa portugalilaisen mallin mukaisia tykkejä.[13] Vuonna 1635 Hong Taiji muutti džurtšen-kansan nimen mantšuiksi, ja vuonna 1636 hän antoi dynastialleen uuden nimen Qing. Vuonna 1643, Valloitettuaan loputkin Liadongin kaupungit, hän valmisteli taistelua Ming-dynastiaa vastaan, joka oli suurissa vaikeuksissa, koska valtio oli vararikossa, maassa esiintyi tuhoisia kulkutauteja ja laajalle levinnyt nälänhätä oli johtanut kansannousuihin.[14][15]
Tulo keisariksi

Kun Hong Taiji kuoli 21. syyskuuta 1643 nimittämättä itselleen seuraajaa, nuori Qing-valtio uhkasi joutua vakavaan kriisiin.[16][17][18] Useat vallantavoittelijat, joita Nurhacin toinen ja vanhin elossa ollut poika Daišan, Nurhacin neljästoista ja viidestoista poika Dorgon ja Dodo sekä Hong Taijin vanhin poika Hooge, alkoivat kiistellä keskenään valtaistuimesta.[19] Veljiensä Dodon ja Ajigen ohella 31-vuotias Dorgon johti Valkoisia lippukuntia, 60-vuotias Daišan molempia Punaisia, kun taas 34-vuotias Hooge oli lojaali isänsä kahdelle Keltaiselle lippukunnalle.[20][21]
Päätös siitä, kenestä tuli uusi Qing-keisari, annettiin tehtäväksi prinssien ja ministerien neuvostolle, joka oli mantšujen tärkein päättävä elin, kunnes 1720-luvulla perustettiin Qing-dynastian suuri neuvosto.[22][23][24] Monet mantšuprinssit suosittelivat keisariksi Dorgonia, joka oli jo ansioitunut sotilasjohtaja, mutta Dorgon kieltäytyi ja vaati, että yhden Hong Taijin pojista tuli seurata isäänsä.[25] Tunnustaakseen Dorgonin arvoaseman kruunun pysyessä Hong Taijin jälkeläisten sukulinjassa neuvoston jäsenet valitsivat Hong Taijin yhdeksännen pojan, Fulinin, uudeksi keisariksi, mutta päättivät, että Dorgonin ja Nurhatšin veljenpoika Jirgalangin oli käytettävä valtaa niin kauan kuin silloin vasta viisivuotias Fulin oli alaikäinen.[25] Fulin kruunattiin virallisesti Kiinan keisariksi 8. marraskuuta 1643, jolloin hänelle samalla annettiin kiinalainen hallitsijanimi Shunzhi.[26].  Koska Shunzhin valtakaudelta on säilynyt niukasti asiakirjoja, se on jokseenkin huonosti tunnettu vaihe Qing-dynastian historiassa.[27]
Dorgonin hallituskausi (1643–1650)

Helmikuun 17. päivänä 1644 Jirgalang, joka oli kyvykäs sotilasjohtaja mutta jota valtion asioiden hoito ei näyttänyt kiinnostavan, luovutti mielihyvin vallan kaikkiin virallisiin asioihin nähden Dorgonille.[28] Sen jälkeen kun saman vuoden toukokuun 6. päivänä paljastui, että Hooge oli juonitellut Dorgonin hallitusta vastaan, Hooge menetti keisarillisen prinssin arvonimensä ja muut juonessa mukana olleet teloitettiin[29]
Dorgonin valtakaudella mantšut valloittivat melkein koko Kiinan lyhyessä ajassa sen jälkeen, kun maassa oli puhjennut laajoja talonpoikaiskapinoita ja Ming-dynastian viimeinen keisari Chongzhen oli 25. huhtikuuta 1644 tehnyt itsemurhan.
Shunzhin oma valtakausi (1651–1661)
Dorgonin kannattajien syrjäyttäminen

Dorgon kuoli odottomatta metsästysmatkalla 31. joulukuuta 1650. Tämä johti kiihkeisiin valtataisteluun ja antoi aihetta syvällisille poliittisille uudistuksille.[30][31] Koska Dorgonin kannattajilla oli hovissa yhä suuri vaikutusvalta, Dorgon sai keisarillisen hautauksen ja postuumisesti keisarillisen arvonimen "Oikeamielinen keisari (yi huangdi 義皇帝).[30]. Samana päivänä tammikuun puolivälissä 1651 kuitenkin muutamat Dorgonin kannattajan Ubain johtamat Valkoisten lippukuntien upseerit vangitsivat Dorgonin veljen Ajigen peläten, että hän saattaisi julistautua uudeksi hallitsijaksi; Ubai ja hänen upseerinsa nimittivät sen sijaan itsensä useiden ministeriöiden puheenjohtajiksi ja valmistautuivat hallitsemaan valtakuntaa.[30]
Sillä välin Jirgalang, jolta vuonna 1647 oli riistetty hallitsijan arvo, sai kannatusta lippukunta-armeijan upseereilta, jotka olivat olleet tyytymättömiä Dorgonin valtakautena.[32]  Saadakseen keisarille tukea Keltaisten lippukuntien keskuudesta, jotka olivat kuuluneet Qing-monarkille Hong Taijin ajoista saakka, ja voittaakseen puolelleen seuraajia Dorgonin Täysin Valkoisesta lippukunnasta, Jirgalang antoi näille nimen "Ylimmät kolme lippukuntaa"  (shang san qi 上三旗; Manchu: dergi ilan gūsa), ja siitä lähtien he nämä olivat keisarin hallinnassa ja valvonnassa.[33][32] Oboi ja Suksaha, joista vuonna 1661 keisari Kangxin aikana tuli sijaishallitsijoita, kuuluivat niihin lippukunta-armeijan upseereihin, jotka tukivat Jirgalangia, ja Jirgalang kutsui koolle Neuvottelevien Prinssien Neuvoston palkitakseen heidät.[32]
Jirgalang ilmoitti 1. helmikuuta, että tuolloin 13-vuotias Shinzhi saisi nyt haltuunsa täyden keisarillisen vallan.[32] Holhoojahallitus siis lakkautettiin kokonaan. Helmikuun lopulla tai maaliskuun alussa hän syytti Dorgonia keisarin vallan tavoittelusta: Dorgonia pidettiin syyllisenä, ja häneltä riistettiin postuumisti kaikki hänelle postuumisti myönnetyt arvo- ja kunnianimet.[32] Jirgalang jatkoi hallinnon puhdistamista Dorgonin klikin entisistä jäsenistä ja myönsi korkeita arvoasemia ja aatelisarvoja kasvavalle joukolle Kolmen Keisarillisen Lippukunnan seuraajia, niin että vuonna 1652 kaikki Dorgonin entiset kannattajat oli joko tapettu tai tehokkaasti erotettu viroistaan.[34]
Poliittiset kiistat ja taistelu korruptiota vastaan
Vain hieman yli kahden kuukauden kuluttua valtaantulostaan, 7. huhtikuuta 1651, Shunzhi antoi julistuksen, jonka mukaan hän tulisi kitkemään korruption virkamieskunnasta.[35] Tämä julistus sai aikaan paljon kiistoja oppineiden välillä, jotka antoivat hänelle paljon huolta hänen kuolemaansa saakka.[36]  Yhtenä ensimmäisistä toimistaan hän erotti suuren akateemikko Feng Quanin (馮銓; 1595–1672), pohjoiskiinalaisen, joka asetettu syytteeseen valtiorikoksesta jo vuonna 1645 muuta jonka sijaishallitsijana toiminut Dorgon oli sallinut jäädä virkaansa.[37][38] Fengin tilalle Shunzhi nimitti Chen Mingxian (陳名夏; n. 1601–1654), vaikutusvaltaisen eteläkiinalaisen, jolla tunnettiin hyvin Jiangnanin kirjallisissa piireissä.[36][38] Vaikka myös Chen joutui vuoden 1651 lopulla erotetuksi syytettynä vaikutusvaltansa väärinkäytöstä, hänet palautettiin virkaansa vuonna 1653, ja pian hänestä tuli Chunzhin läheinen henkilökohtainen neuvonantaja.[39] Hänen sallittiin jopa luonnostella keisarillisia käskykirjeitä, kuten Ming-dynastian aikaiset "suuret sihteerit" olivat tehneet.[40] Vielä vuonna 1653 Shunzhi päätti kutsua erotetun Feng Quanin takaisin, mutta sen sijaan että olisi tasapainottanut etelä- ja pohjoiskiinalaisten virkamiesten määrät hovissa, niin kuin keisari oli tarkoittanut, Fengin paluu vain kiihdytti virkamieskunnan sisäisiä riitaisuuksia.[41] Useissa kiistoissa, joita hovissa käytiin vuosina 1653–1654, eteläkiinalaiset muodostivat oman ryhmittymänsä, joka vastusti pohjoiskiinalaisia ja mantšuja.[42] Huhtikuussa 1654, kun Chen Mingxia puhui pohjoiskiinalaiselle virkamiehelle Ning Wanwolle (寧完我; d. 1665) Ming-dynastian aikaisten hoviasujen palauttamisesta, Ning antoi Chenin heti ilmi keisarille ja syytti häntä monista rikoksista kuten lahjusten ottamisesta, nepotismista, nurkkakuntaisuudesta ja keisarillisten erioikeuksien uhmaamisesta.[43] Chen teloitettiin kuristamalla 27. huhtikuuta 1654.[44]
Marraskuussa 1657 syntyi suuri lahjusskandaali Shunzhin maakuntatasoisessa virkamiestutkinnossa Pekingissä.[45] Kahdeksan jiangnanilaista kokelasta, jotka olivat Pekingin virkamiesten sukulaisia, lahjoivat kokeen järjestäjiä siinä toivossa, että olisivat saaneet paremmat arvosanat tutkinnossa.[46] Seitsemän tutkinnon valvjojaa, jotka todettiin syyllisiksi lahjusten vastaanottoon, teloitettiin, ja useita satoja tuomittiin muihin rangaistuksiin kuten maastakarkotukseen tai omaisuuden takavarikointiin.[47] Skandaali, joka pian levisi Nankingin tutkintopiireihin, paljasti virkamieskunnassa laajalle levinneen korruption ja vaikutusvallan väärinkäytön, ja pian monet pohjoiskiinalaiset moralistiset virkamiehet pitivät asiaan syynä sitä, että etelässä oli kirjallisia kerhoja ja että klassinen oppineisuus oli rappeutunut.[48]
Kiinalainen johtamismalli
Lyhyen valtakautensa aikana keisari Shunzhi rohkaisi Han-kiinalaisia osallistumaan hallitustoimiin ja palautti monia vanhoja kiinalaisia instituutioita, jotka Dorgonin sijaishallituksen aikana oli poistettu tai menettäneet merkityksensä. Hän keskusteli historiasta, Kiinan klassisesta kirjallisuudesta ja politiikoista suurten akateemikoiden kuten edellä mainitun Chen Mingxian kanssa, jan hänen hoviinsa asettui uusia miehiä kuten Wang Xi (王熙; 1628–1703), nuori pohjoiskiinalainen, joka osasi sujuvasti mantšua.[49]  "Kuusi asetusta"  (Liu yu 六諭), jotka Shunzhi antoi vuonna 1652, edelsivät Kangxin "pyhiä asetuksia" (Shengyu 聖諭) vuodelta 1670: ne olivat kungfutselaisen ortodoksian paljaat luut", jotka vaativat maan asukkaita kunnioittamaan vanhempiaan ja esivanhempiaan sekä noudattamaan lakeja.[50][51] Toisena askelena kohti kiinalaismallista hallintoa keisari palautti Hanlinin akatemian ja Suuren kanslian vuonna 1658. Nämä kaksi palautettua Mingin aikaista instituutiota vähensivät vielä mantšulaisen yläluokan valtaa ja uhkasivat herättää henkiin oppineiden politikoinnin, joka oli ollut Ming-dynastian loppuaikojen vaivana, kun keskinään eripuraiset ryhmittymät yrittivät kilvan vaikuttaa suuren kanslian toimiin.[52]
Vähentääkseen Keisarillisen hoviviraston ja mantšuaateliston vaikutusvaltaa Shunzhi perusti heinäkuussa 1653 Kolmetoista Virastoa (十三衙門) eli Kolmentoista Eunukin Toimistot, jotka olivat mantšujen valvonnassa mutta joiden jäsenet eivät olleet mantšuja vaan kiinalaisia eunukkeja.[53][54]  Dorgonin aikana eunukit olivat olleet ankarassa valvonnassa, mutta nuori keisari käytti heitä hyväkseen vastustaakseen muita valtakeskuksia, samoin kuin olivat tehneet hänen äisinsä Dowager Ziaozhuang ja aikaisempi sijaishallitsija Jirgalang.[55][56]  Eunukit saivatkin 1650-luvun lopulla jälleen suuren vaikutusvallan: he antoivat neuvoja virkanimitysasioissa ja jopa kirjoittivat säädöksiä.[57][58]  Koska eunukit eristivät keisarin virkamieskunnasta, sekä mantšulaiset että kiinalaiset virkamiehet pelkäsivät sen eunukkien vaikutusvallan paluuta, joka oli ollut vitsauksena Ming-dynastian loppuaikoina.[59][60] Vaikka keisari arvostelikin ankarasti eunukkien toimia, Shunzhin suosikkieunukki Wu Liangfu (吳良輔; k. 1661), joka 1650-luvun alussa oli auttanut häntä voittamaan Dorgonin kannattajat, todettiin syylliseksi korruptioskandaaliin vuonna 1658.[61][60][62] Koska Wu sai lahjusten vastaanotosta vain moitteita, mantšuyläluokka alkoi pitää eunukkien kasvavaa vaikutusvaltaa uhkana omalle asemalleen.[63]  Pian Shunzhin kuolman jälkeen, maaliskuussa 1661, Oboi ja muut Kanxhin sijaishallitsijat lakkauttivatkin Kolmetoista virastoa ja määräsivät Wu Liangfun teloitettavaksi.[60][64]
Valtakunnan rajat, alusmaat ja ulkopolitiikka

Vuonna 1646, kun Bolon johtamat Qing-armeijat etenivät Fuzhoun kaupunkiin, he olivat kohdanneet Riukiusaarten ja Annamin kuningaskunnan lähettiläitä sekä Manilan espanjalaisia.[67] Nämä lähetystöt olivat tulleet tapaamaan Eteläisen Mingin jo kukistunutta keisari Longwua, mutta heidät lähetettiin kotiin ja heitä kehotettiin alistumaan Qingin valtaan.[67] Riukiusaarten kuningas lähetti ensimmäisen Qingin vaatimat verot vuonna 1649, Siam vuonna 1652 ja Annam 1661, sen jälkeen kun viimeiset Mingin vastarinnan pesäkkeet oli saatu poistetuksi Yannanista, joka rajoittui suoraan Annamiin.[67]
Myös sulttaani Abu Al-Muhammad Haiji Khan, Mughal-valtakunnan ruhtinas, joka hallitsi Turfanissa, oli lähettänyt edustajansa pyytämään Kiinan ja Mughal-valtakunnan välisten kauppasuhteiden palauttamista, jotka olivat olleet poikki Ming-dynastian kukistuttua.[68] Edustajat oli lähetetty pyytämättä, mutta Qing suostui ottamaan sen vastaan ja salli sen harjoittaa kauppaa Qingin asettamin ehdoin Pekingissä ja Lanzhoussa.[69][70]  Tämä sopimus ei kuitenkaan kestäny kauan, vaan sen lopetti luoteis-Kiinassa 1646 puhjennut muslimikapina. Hamin ja Turfanin maksamat verot ja kaupankäynti niiden kanssa aloitettiin uudestaan vuonna 1656.[71] Vuonna 1655 Qin-hovi kuitenkin päätti, että Turfanin lähetystöjen sallittaisiin käydä Pekingissä vain joka viides vuosi.[72]

Vuonna 1651 nuori keisari kutsui vierailulle Lozang Gyatson, viidennen Dalai-laman,
Tiibetin buddhalaisten uskonnollisen johtajan, joka oli Khoshot-mongolien hallitsijan Gushri Khanin avustuksella äsekttäin yhdistänyt uskonnollisen ja maallisen vallan Tiibetissä.[73]  Qing-keisarit olivat toimineet Tiibetin buddhalaisten suojelijoina ainakin jo vuodesta 1621, Nurhacin ajoista lähtien, mutta kutsun takana oli myös poliittisia syitä.[74] Tiibet oli nimittäin tulossa mahtavaksi valtakunnaksi Kiinan länsipuolella, ja Dalai Lamalla oli yhä suuri vaikutusvalta mongoliheimojen keskuudessa, joista monet eivät olleet alistuneet Qingin valtaan.[75] Valmistautuakseen tämä "elävän Buddhan" kohtaamiseen Shunzhi määräsi eräälle järven saareen Kielletyn kaupungin luoteispuolelle, entisen Kublai-kaanin palatsin paikalle rakennettavaksi valkoisen Dabogan.[76][77] Uusittujen kutsujen ja diplomaattisen kirjeenvaihdon jälkeen, jossa keskusteltiin siitä, missä Tiibetin johtajan pitäisi tavata Qing-keisari, Dalai Lama saapui Pekingiin tammikuussa 1653[78], tai toisten lähteiden mukaan jo aikaisemmin.[79] Myöhemmin Dalai Lama sijoitti tätä vierailua esittävän maalauksen Potalan palatsiin Lhasaan.[80]
Samoihin aikoihin mantšujen kotimaan pohjoispuolella venäläiset Vasili Pojarkov (1643–1646) ja Jerofei Khabarov (1649–1653) olivat alkaneet tutkia Amurin laaksoa Venäjän tsaarin toimeksiannosta. Vuonna 1653 Khabarov kutsuttiin takaisin Moskovaan, ja hänen tilalleen lähetettiin Onufriy Stepanov, joka otti komentoonsa Khabarovin kasakkajoukot.[81] Stepanov jatkoi matkaa etelään Sungari-joelle saakka, jonka varsilla hän peri veroja paikallisilta asukkailta kuten daguureilta ja dutšereilta, mutta nämä heimot tekivät vastarintaa, koska he olivat jo joutuneet maksamaan veroa keisari Shunzhille (venäläisissä lähteissä "Shamshakanille").[82] Vuonna 1654 Stepanov voitti pienen mantšusitajoukon, joka oli lähetetty Ninggutasta ottamaan selvää venäläisten etenemisestä.[81] Vuonna 1655 toinen Qing-komentaja, mongoli Minggadari (k. 1669), voitti Stepanovin joukot Kumarskin linnoituksessa Amurin varrella, mutta tämä ei riittänyt venäläisten karkottamiseksi alueelta.[83] Vuonna 1659 kuitenkin mantšukenraali Šarhūda (1599–1659) hyökkäsi Stepanovia vastaan ainakin 40 sotalaivalla, jotka surmasivat tai vangitsivat useimmat alueelle saapuneet venäläiset.[81] Tämä Qingin voiton jälkeen kasakat pysyivät jonkin aikaa poissa Amurin laaksosta, mutta venäläisten ja mantšujen väliset rajakahakat jatkuivat vuoteen 1689 saakka, jolloin allekirjoitettu Nertšinskin rauhansopimus vahvisti Venäjän ja Kiinan välisen rajan.[81]
Jatkuvat taistelut Eteläistä Mingiä vastaan

Vaikka Qing oli Dorgonin johdolla onnistunut työntämään Eteläisen Mingin Etelä-Kiinaan, Ming-lojalismi ei ollut vielä kuollut. Elokuun alussa 1652 Li Dingguo, joka oli toiminut kenraalina Sichianissa rosvokuningas Zhang Zianzhongin alaisuudessa (k. 1647) ja suojeli nyt Eteläisen Mingin keisari Yonglia, valloitti Guilinin takaisin Qingiltä.[84] Kuukauden kuluessa useimmat Qingiä Guangxissa tukeneet sotilasjohtajat siirtyivät Mingin puolelle.[85] Vaikka Li seuraavien kahden vuoden aikana saavuttikin menestystä joissakin sotilaallisissa yhteenotoissa Huguanissa ja Guangdongissa, hän ei onnistunut valtaamaan tärkeitä kaupunkeja takaisin.[84] Vuonna Qing-hovi antoi Hong Chengchoulle tehtäväksi valloittaa maan lounaisosat.[86]  Hän piti päämajaansa Changshassa, joka nykyisin kuuluu Hunanin maakuntaan. Hän kokosi kärsivällisesti sotavoimat, mutta vasta vuoden 1658 lopulla Qing-joukot pystyivät pitkällisissä taisteluissa valtaamaan Guizhoun ja Yunnanin.[86] Tammikuun lopulla 1659 mantšuprinssi Donin johtama Qing-sotaväenosasto valtasi Yunnanin pääkaupungin ja karkotti keisari Yonglin maanpakoon Burmaan, jota silloin hallitsi Toungoo-dynastian kuningas Pindale Min.[86] Viimeinen Eteläisen Mingin hallitsija pysyi siellä vuoteen 1662 saakka, jolloin hänet vangitsi ja teloitti Wu Sangui, entinen Ming-kenraali, jonka antautuminen mantšuille oli tehnyt Dorgonille mahdolliseksi Kiinan valloittamisen.[87]
Zheng Chenggong ("Koxinga"), jonka keisari Longwu oli vuonna 1646 adoptoinut ja Yongli vuonna 1655 aateloinut, jatkoi myös Eteläisen Mingin puolustamista.[88]. Vuonna 1659, Shunzhin valmistautuessa järjestämään erityisen tutkinnon valtakautensa suurten tekojen ja lounaisilla seuduilla suoritettujen onnistuneiden sotaretkien kunniaksi, Zheng purjehti ylös Jangtse-jokea hyvin aseistetulla laivastolla, valloitti muutamia kaupunkeja Qingiltä ja uhkasi Nankingiakin.[89] Kun keisari kuuli tästä äkillisestä hyökkäyksestä, hänen kerrotaan raivoissaan rikkoneen valtaistuimensa miekalla.[89] Zheng ei kuitenkaan onnistunut valtaamaan Nankingia, ja hän joutui pakenemaan Fujianin maakuntaan Kiinan kaakkoisrannikolle.[90] Qingin laivastojen ahdistamana hän joutui pakenemaan sieltä Taiwaniin huhtikuussa 1661, mutta hän kuoli jo saman vuoden kesänä.[91] Hänen jälkeläisensä tekivät Qing-hallinnolle vastarintaa vuoteen 1683 saakka, jolloin keisari Kangxi onnistui valloittamaan saaren.[92]
Luonne ja henkilösuhteet

Sen jälkeen kun Shunzhi vuonna 1651 alkoi itse hallita, hänen äitinsä leskikeisarinna Xiaozhuang järjesti hänelle puolisoksi veljentyttärensä Borjigitin, mutta nuori monarkki hylkäsi uuden keisarinnan vuonna 1653.[93] Seuraavana vuonna Xiaozhuang järjesti toisen keisarillisen avioliiton, ja tällä kertaa hänen poikansa sai puolisokseen äitinsä veljen tyttärenpojan.[93] Vaikka Shunzhi ei pitänyt toisestakaan keisarinnasta, joka postuumisti sai nimen Keisarinna Xiaohuizhang, hänellä ei ollut oikeutta hylätä tätä. Keisarinna ei synnyttänyt yhtään lasta.[94]  Vuodesta 1656 lähtien Shunzhi otti toisen puolison, Donggon, joka jesuittojen kertomuksen mukaan oli sitä ennen ollut erään mantšuaatelismiehen vaimo.[95] Hän synnytti Shunzhin neljännen pojan marraskuussa 1657. Keisari olisi halunnut tehdä tästä vallanperijän, mutta tämä kuoli vuoden 1658 alussa, ennen kuin hänelle oli annettu nimeäkään.[96]
Keisari Shunzhi oli mieleltään avoin ja luotti kölniläisen jesuiittalähetyssaarnaajan Johan Adam Schall von Bellin neuvoihin niin tähtitiedettä ja teknologiaa kuin uskontoa ja hallitustakin koskevissa asioissa.[97] Vuoden 1644 lopulla Dorgon oli antanut Schallille tehtäväksi laatia uusi kalenteri, koska tämä oli onnistunut ennustamaan pimennykset luotettavammin kuin viralliset kiinalaiset tähtitieteilijät.[98][99] Dorgonin kuoleman jälkeen Schall pääsi läheisiin väleihin nuoren keisarin kanssa, joka kutsui häntä "isoisäksi" (mantšun kielellä mafa).[97][100] Schallin vaikutus oli suurimmillaan vuosina 1656–1657, ja silloin Shunzhi vieraili usein hänen kotonaan ja keskusteli hänen kanssaan myöhäiseen iltaan saakka.[97] Hän sai erivapauden olla kumartumatta maahan saakka keisarin läsnä ollessa, hänelle luovutettiin tontti kirkon rakentamiseksi Pekingiin, ja hän sai keisarilta jopa luvan adoptoida pojan, sillä Shunzhia vaivasi se, ettei Schallilla ollut perillistä. Castoin toiveitaan Schall ei onnistunut käännyttämään Qing-hallitsijaa kristinuskoin, vaan vuonna 1657 keisarista tuli Zen-buddhalaisuuden vannoutunut kannattaja.[97][101]
Keisari oppi hyvin kiinan kieltä, mikä teki hänelle mahdolliseksi hallita valtiollisia asioita ja arvostaa kiinalaisia taiteita kuten kaunokirjoitusta ja draamaa.[102].  Yksi hänen suosikkiteoksistaan oli Gui Zhuangin (歸莊; 1613–1673) Lukemattomien murheiden rapsodia (Wan chou qu 萬愁曲), vaikka tämän kirjoittaja olikin Qingin vastustajien Gu Yanwun ja Wan Shouqin läheinen ystävä.[103]  Hän osasi myös ulkoa pitkiä osuuksia suositusta Läntisen kamarin romanssista.[102]
Kuolema ja vallanperimys

Isorokko
Syyskuussa 1660 Shunzhin mielivaimo Donggo kuoli äkillisesti surressaan lapsensa menetystä.[89] Syvän surun valtaamana keisari vaipui masennukseen usean kuukauden ajaksi, kunnes hän 2. helmikuuta 1661 sairastui isorokkoon.[89] Kaksi päivää myöhemmin keisarin uskotut virkamiehet Wang Xi (王熙, 1628–1703) ja Margi kutsuttiin keisarin sairasvuoteen äärelle merkitsemään muistiin hänen viimeisen tahtonsa. Sanama päivänä, 4. helmikuuta, hänen kolmas poikansa Kangxi valittiin hänen seuraajakseen todennäköisesti siksi, koska hän oli jo selvinnyt hengissä isorokosta.[104] Keisari kuoli Kielletyssä kaupungissa 22-vuotiaana 5. helmikuuta 1661.[89]
Mantšut pelkäsivät isorokkoa enemmän kuin mitään muuta tautia, koska heillä ei ollut sitä vastaan immuniteettia ja jopa 80 prosenttia isorokkoon sairastuneista mantšuista kuoli siihen.[105][106]  Viimeistään vuodesta 122 saakka he olivat ylläpitäneet virastoa isorokkotapausten tutkimiseksi ja eristäneet siihen sairastuneet tartunnan välttämiseksi.[107] Epidemioiden sattuessa hallitsijaperheen jäsenet oli totuttu lähettämään "isorokon välttämiskeskuksiin" (bidousuo 避痘所) heidän suojaamiseksi tartunnalta.[108]  Keisari Shunzhi pelkäsi tautia erityisesti, koska hän oli nuori ja asui suuressa kaupungissa lähellä tartunnanlähteitä.[108] Hänen valtakautenaankin isorokkoa oli esiintynyt Pekingissä ainakin yhdeksän kertaa, ja joka kerta keisarin oli ollut pakko mennä suojatulle alueelle kuten "Eteläiseen puistoon" (Nanyuan 南苑), metsästysmaalle Pekingin eteläpuolelle, mihin Dorgon oli 1640-luvulla rakentanut "isorokon välttämiskeskuksen".[109] Lisäksi oli säädetty, että kaupungin kiinalaisten asukkaiden oli muutettava sieltä pois, jos he sairastuivat isorokkoon.[110] Tästä ja muista varotoimenpiteistä huolimatta nuori keisari kuitenkin sairastui siihen.
Keisarin väärennetty testamentti

Keisarin viimeinen tahto, joka julkistettiin illalla 5. helmikuuta, oli että hänen nuoren poikansa ollessa alaikäinen oli maata hallitseva neljä sijaishallitsijaa. Oboi, Sonin, Suksaha ja Ebilun, jotka kaikki olivat auttaneet Jirganangia puhdistamaan hovin Dorgonin kannattajista tämän kuoltua vuoden 1650 lopussa.[111][112] On vaikea päätellä, oliko Shunzhi todella nimittänyt nämä neljä sijaishallitsijoiksi, sillä he ja leskikeisarinna Xiaozhuang selvästikin muuttelivat keisarin testamenttia ennen kuin vahvistivat sen; eräät tutkijat ovat jopa väittäneet sitä kokonaan väärennetyksi.[113][114][115][116][117] Keisarin testamentin mukaan, sellaisena kuin se julkaistiin, hän olisi myös valitellut alullepanemaansa kiinalaisen mallin mukaista hallintoa, erityisesti eunukkien vaikutusvaltaa ja kiinalaisten virkamiesten suosimista, mantšuylimystön ja mantšuperinteiden laiminlyömistä sekä ihastumistaan vaimoonsa äitinsä sijasta.[118] Vaikka keisari oli usein kumonnut itse aikaisemmin antamiaan määräyksiä, käytännöt, jotka hän testamentissaan ilmaisi hylänneensä, olivat olleet keskeisellä sijalla hänen hallinnossaan siitä lähtien, kun hän oli 1650-luvun alussa alkanut itse hallita.[119] Testamentti, sellaisena kuin se julkaistiin, myönsi "keisarillisen arvovallan manttelin" neljälle sijaishallitsijalle, jotka käyttivät sitä tukena mantšuja suosivalle politiikalleen Oboin sijaishallituksena tunnettuna ajanjaksona 1661–1669[120]
Kuoleman jälkeen
Koska hovin lausunnot eivät selvästi ilmaisseet keisarin kuolinsyytä, alkoi pian levitä huhuja, ettei hän ollutkaan kuollut vaan vetäytynyt buddhalaiseen luostariin elääkseen anonyyminä munkkina, joko rakastetun vaimonsa kuoleman aiheuttaman surun vuoksi tai ne mantšuylimykset, jotka hän oli testamentissaan nimennyt sijaishallitsijoiksi, olisivat tehneet vallankaappauksen.[121]. Nämä huhut saivat uskottavuutta siitäkin, että keisari oli 1650-luvun lopulla tullut Zen-buddhalaisuuden innokkaaksi kannattajaksi ja jopa antanut buddhalaisten munkkien asua keisarin palatsissa.[122] Ennen pitkää monet seikat kuten erään munkin kertomus keisarin sairastumisesta isorokkoon ja se, että yksi hänen jalkavaimoistaan ja myös yksi hänen henkivartijoistaan oli tehnyt itsemurhan seuratakseen keisaria hautaan, viittaavat siihen, että Shunzhi todella oli kuollut.[123]
Keisarin ruumista pidettiin surunvalitteluja varten Kielletyssä kaupungissa 27 päivää, kunnes se 3. maaliskuuta kuljetettiin ylenpalttisessa juhlakulkueessa Jingshaniin, kukkulalle juuri Kielletyn kaupungin pohjoispuolella, minkän jälkeen suuri määrä arvoesineitä poltettiin hautajaisuhreina.[124] Vasta kaksi vuotta myöhemmin, 1663, ruumis kuljettiin lopulliseen leposijaansa.[124] Toisin kuin mantšuilla tuohon aikaan oli tapana, ruumista ei poltettu vaan Shunzhi haudattiin maahan.[125] Hänen haudattiin paikkaan, joka myöhemmin tuli tunnetuksi Itäisinä Qing-hautoina, 125 kilometriä koilliseen Pekingistä, toisena Qing-dynastian keisarillisista hautausmaista.[126]. Hänen hautansa on osa Xiaolingin mausoleumikompleksia, joka tunnetaan mantšunkielisellä nimellä Hiyoošungga Munggan ja on ensimmäinen kyseiselle alueelle pystytetty mauseoleumi.[126]
Jälkivaikutus

Väärennetty testamentti, jossa Shunzhi muka pahoitteli mantšuperinteiden hylkäämistä, näytti tukevan keisari Kangxin aikaisten neljän sijaishallitsijan nativistista politiikkaa.[128][129] Siihen vedoten Oboi ja muut sijaishallitsijat pian lakkauttivat Kolmentoista eunukin toimistot.[130] Muutaman seuraavan vuoden aikana he vahvistivat keisarllisen hoviviraston asemaa, jota johtivat mantšut ja heidän palvelijansa. He lakkauttivat myös Hanlinin akatemian ja rajoittivat prinssien ja ministerien päättävän neuvoston jäsenyyden mantšuille ja mongoleille.[131][132] Sijaishallitsijat harjoittivat myös hyökkäävää politiikkaa Qingin kiinalaisia alamaisia kohtaan: he teloittivat tusinoittain ihmisiä ja rankaisivat tuhansia muita Jiangnanin seudulla, jossa kirjailijat olivat esittäneet poikkeavia mielipiteitä ja verot viivästyivät, ja pakottivat Kaakkois-Kiinan rannikkoseudun väestön muuttamaan sisämaahan näännyttääkseen Taiwanista käsin johdetun Tungningin kuningaskunnan, jota hallitsivat Koxingan jälkeläiset.[133]
Sen jälkeen kun Kangxi vuonna 1669 vangitsi Oboin, hän palasi monessa asiassa Shunzhin politiikkaan.[134] Hän palautti isänsä suosimat instituutiot kuten Suuren kanslian, jossa kiinalaiset virkamiehet saivat suuren vaikutusvallan valtiollisiin asioihin.[135] Hän kukisti myös Kolmen lääninherran kapinan, jonka olivat aloittaneet kolme kiinalaista sotilasjohtajaa, joilla oli ollut tärkeä osuus mantšujen valloittaessa Kiinan, mutta joista oli tullut kapinallisjohtajia laajoilla alueilla Etelä-Kiinassa.[136] Sisällissota vuosina 1673–1681 koetteli uuden Qing-dynastian alamaisten uskollisuutta, mutta Qing-armeijat selvisivät voittajina.[137] Kun Qingin voitto oli varmistettu, pantiin vuonna 1679 toimeen erityinen tutkinto "korkea-arvoisille monipuolisesti oppineille" laaja-alaisesti oppineille (博學鴻儒 Boxue hongru) kiinalaisten oppineiden houkuttelemiseksi, jotka olivat kieltäytyneet palvelemasta uutta dynastiaa.[138] Tutkinnon onnistuneesti suorittaneet saivat tehtäväkseen laatia kukistuneen Ming-dynastian virallisen historiateoksen.[136] Kapinat kukistettiin vuonna 1681, samana vuonna, jolloin Kangxi pani alulle inokulaatiot keisariperheen lasten suojaamiseksi isorokolta.[139] Kun Gungningin kuningaskunta vuonna 1683 lopullisesti kukistui, Qing-hallinnon sotilaallinen ylivoima oli täydellinen.[136] Dorgonin, Shiunzhin ja Kangxin luoma institutionaalinen perusta teki Qing-dynastialle mahdolliseksi pystyttää kunnioitettavan suuri ja vakaa keisarihuone ja muuttaa sen "yhdeksi onnistuneimmista keisarikunnista, jotka maailma on tuntenut."[140][141] Kohtalon ivaa kuitenkin oli, että Kangxin alkuunpanema pitkäaikainen Pax Manchurica sai aikaan, että Qing-dynastian Kiina oli kohtalokkaalla tavalla valmistautumaton kohtaamaan 1800-luvulla aggressiivisia ja hyvin aseistettuja eurooppalaisia suurvaltoja.
[142]
Perhe

Vanhemmat ja isovanhemmat
Keisari Shunzhi (alkuperäiseltä nimeltään Fulin) syntyi mantšulaiseen Aisin Goron klaaniin, Qingin keisarisukuun.[143]
Isä: Hong Taiji (1592–1643), Qing-dynastian keisari, jonka yhdeksäs poika Fulin oli.[144]
Äiti: Keisarinna Xiaozhian (Bumbutai, 1613–1688)[145]
Äidinisä: Jaisang (寨桑), Borjigit-klaaniin kuulunut Khortšin-mongoliprinssi

Isänisä: Nurhaci (1559–1626), Qing-dynastian perustaja.[143]
Isänäiti: Keisarinna Xiaocigao (Monggo, 1573–1603), Yehenara-klaania, Nurhacin jalkavaimo.[146]
Keisarinnat ja vaimot
Vaikka Aisin Goron virallisessa sukuluettelossa mainitaan vain 19 Shunzhin vaimoa, hautajaisten yhteydessä laaditut asiakirjat osoittavat, että heitä oli ainakin 23.[147] Heistä 11 synnytti lapsia. Hänen valtakaudellaan kaksi näistä sai keisarinnan arvon, ja he molemmat olivat sukua Shunzhin äidille. Vuoden 1644 valloituksen jälkeen keisarinnat ja muut keisarin vaimot tunnettiin yleensä vain arvonimillään ja niiden patrilineaaristen klaanien nimillä, joihin he olivat syntyneet.[148]
Ensimmäinen keisarinna: Borjigit, syntyisin khortšin-mongolien Borjigit-klaanista.[149]. Keisarinna vuodesta 1651, menetti tämän arvonsa vuonna 1653.[93]
Toinen keisarinna: Xiaohuizhang (k. 1718), myös Borjigit-klaanista. Keisarinna vuodesta 1654.[93] Keisarin kuoleman jälkeen vuodesta 1661 keisarinna Dowager Ciren (慈仁).[150]
Lapset
Shunzhin 22 puolisosta 11 synnytti hänelle kaikkiaan 14 lasta[151], joista kuitenkin vain neljä poikaa (Fuquan, Xuanye, Changning ja Longxi) sekä yksi tytär (Gongyi Chang) elivät tarpeeksi kauan avioituakseen.

Pojat
Niuniu 牛鈕 (mantšuksi: Nionio; 13. joulukuuta 1651– 9. maaliskuuta 1652).[152] Äiti: keisarin puoliso Ba 巴.[153]
Fuquan 福全 (Fuciowan; 8. syyskuuta 1653– 10. elokuuta 1703).[154][155] Äiti: keisarin puoliso Ningyi 寧懿.[153] Prinssi Yu (裕親王) vuodesta 1667.[156]
Xuanye 玄燁 (Hiowanyei; 4. toukokuuta 1654– 20. joulukuuta 1722), myöhemmin keisari Kangxi.[157] Äiti: keisarinna Xiaokangzhang.[153]
4. poika (12. marraskuuta 1657– 25. helmikuuta 1658), kuoli ennen kuin hänelle oli annettu nimeä.[158]
Changning 常寧 (8. joulukuuta 1657– 20. heinäkuuta 1703).[159], Shunzhi 14.11.壬寅 (4th). Death:[160], Kangxi 42.6.辛巳 (7th). Born to Consort Chen 陳.[153] Became Prince Gong (恭親王) in 1671.[161]
Qishou 奇授 (Kišeo; 3. tammikuuta 1660 – kuoli 7-vuotiaana, kuolinpäivä tuntematon [162] Äiti: keisarin puoliso Tang 唐.[153]
Longxi 隆禧 (Lunghi; 30. toukokuuta 1660– 20. elokuuta 1679).[163] Äiti: keisarin puoliso Niu 鈕.[153] Prinssi Chun (純親王) vuodesta 1674; kuolemansa jälkeen Prinssi Chun Jing (純靖親王).[126]
Yonggan 永幹 (Yunggan; 23. tammikuuta 1661 – kuoli 8-vuotiaana, kuolinpäivä tuntematon.[164] Äiti: keisarin puoliso Muktu 穆克圖.[153]
Tyttäret
Ennen kuin Qing-hovi muutti Pekingiin vuonna 1644, mantšunaiset käyttivät omia nimiään, mutta vuoden 1644 jälkeen nämä nimet "häviävät sukutauluista ja arkistoiduista asiakirjoista."[148] Vasta kihlattuina keisarin tyttäret saivat arvonimet, joilla heidät siitä lähtien paremmin tunnettiin.[148] Vaikka viisi Shunzhin kuudesta tyttärestä kuoli lapsina, heidät kaikki mainitaan Aisin Gioron sukuluettelossa.[148]
1. tytär (1652–1653).[165] Äiti: keisarin vaimo Chen 陳.[165]
2. tytär (1654–1685): toisen arvoluokan prinessa (mantšuksi hošoi gungju) Gongyi Chang (kiinaksi: heshuo Gongyi Chang gongzhu 和碩恭懿長公主).[166] Syntyi Shunzhin hallitukauden 10. vuoden 12. kuukautena
eli aikavälillä 18.1.–16.2.1654. Äiti: keisari Shunzhin puoliso Yang 楊.[165] Meni 1667 naimisiin Nerdun kanssa (訥爾杜; k. 1676)[167][165]
3. tytär (1654–1658).[165] Äiti: keisarin vaimo Ba 巴.[165]
4. tytär (1655–1662).[168]
5. tytär (1655–1661).[168]
6. tytär (1655–1662).[168] Äiti: keisarin vaimo Nala 納喇.[168]
Adoptoidut tyttäret
Keisarin adoptoitujen tyttärien nimet, jotka kaikki olivat Qing-hallitsijasukujen jäsenten toisia tyttäriä, ovat arvonimiä, eivät henkilönnimiä.[148]
Toisen arvoluokan prinsessa, jonka arvonimeä ei tunneta (1648–1691/92), Shunzhin velipuolen Šosem (硕塞; 1629–1655), Hong Taijin viidennen pojan toinen tytär.[169]
Toisen arvoluokan prinsessa Roujia 柔嘉 (1652–1673), Jirgalangin toisen pojan Jidun (濟度; 1633–1660) toinen tytär
Toisen arvoluokan prinsessa Duanmin 端敏 (1653–1729), Qing-dynastian perustajan Nurhatši's toisen pojan Abatain seitsemännen pojan Yolon Yolo (岳樂; 1625–1689) toinen tytär.[170]

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Jerry Dennerline| title = Cambridge History of China, Vol. 9, Part 1: The Ch'ing Dynasty to 1800| number = The Shun-chih Reign| location = Cambridge| publisher = Cambridge University Press| year = 2002| id = ISBN 0-521-24334-3| format = [ online version]| pages = 73-119}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Chao-ying Fang| title = | publisher = United States Government Printing Office| year = 1943| pages = 255-259}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lynn Struve| title = Cambridge History of China, Volume 7, The Ming Dynasty, 1368–1644| number = The Southern Ming| location = Cambridge| publisher = Cambridge University Press| year = | id = ISBN 0-521-24332-7| pages = 641-725}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frederic Wakeman| title = The Great Enterprise: The Manchu Reconstruction of Imperial Order in Seventeenth-Century China| publisher = University of California Press| year = 1985| id = ISBN 0-520-04804-0| page = 34}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Beatrice S. Bartlett| title = Monarchs and Ministers: The Grand Council in Mid-Ch'ing China, 1723–1820| location = Berkeley and Los Angeles| publisher = University of California Press| year = 1991| id = ISBN 0-520-08645-7}}.
Citation error, replace with{{cite book| author = Elisabeth Benard| title = New Qing Imperial History: The Making of Inner Asian Empire at Qing Chengde| number = The Qianlong emperor and Tibetan Buddhism| location = London and New York| publisher = RoutledgeCurzon| year = 2004| id = ISBN 0-415-32006-2| pages = 123–35}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Anne Chayet| title = New Qing Imperial History: The making of Inner Asian empire at Qing Chengde| number = Architectural wonderland: an empire of fictions| location = London and New York| publisher = RoutledgeCurzon| year = 2004| id = ISBN 0-415-32006-2| pages = 33–52}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Chang Chia-feng| title = Disease and its Impact on Politics, Diplomacy, and the Military: The Case of Smallpox and the Manchus (1613–1795)| year = 2002| pages = 177–97}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Michael G. Chang| title = A Court on Horseback: Imperial Touring and the Construction of Qing Rule, 1680–1785| location = Cambridge (Mass.) and London| publisher = Harvard University Asia Center| year = 2007| id = ISBN 978-0-674-02454-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pamela Pamela Kyle Crossley| title = A Translucent Mirror: History and Identity in Qing Imperial Ideology| location = Berkeley and Los Angeles| publisher = University of California Press| year = 1999| id = ISBN 0-520-21566-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = dai Yingcong| title = The Sichuan Frontier and Tibet: Imperial Strategy in the Early Qing| location = Seattle and London| publisher = University of Washington Press| year = 2009| id = ISBN 978-0-295-98952-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mark C. Elliott| title = The Manchu Way: The Eight Banners and Ethnic Identity in Late Imperial China| publisher = Stanford University Press| year = 2001| id = ISBN 0-8047-4684-2| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Benjamin A. Elman| title = A Cultural History of Civil Examinations in Late Imperial China| publisher = University of California Press| year = 2001| id = ISBN 0-520-21509-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Benjamin A. Elman| title = Cambridge History of China, Vol. 9, Part 1: The Ch'ing Dynasty to 1800| number = The Social Roles of Literati in Early to Mid-Ch'ing| publisher = Cambridge University Press| year = 2002| id = ISBN 0-521-24334-3| pages = 360–427}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Fang Chao-ying| title = Eminent Chinese of the Ch'ing Period (1644–1912)| number = Šarhûda| publisher = United States Government Printing Office| year = 1943b| page = 632}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Antonia Finnane| title = Cities of Jiangnan in Late Imperial China| number = Yangzhou: A Central Place in the Qing Empire| publisher = SUNY Press| year = 1993| id = ISBN 0-7914-1423-X| pages = 117–50}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Baoli Gong| title = Shunzhi shidian 顺治事典 ["Events of the Shunzhi reign"]| location = Peking| publisher = Zijincheng chubanshe 紫禁城出版社 ["Forbidden City Press"]| year = 2010| id = ISBN 978-7-5134-0018-3| language = kiina| page = 84}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Charles Hucker| title = A Dictionary of Official Titles in Imperial China| location = Stanford| publisher = Stanford University Press| year = 1985| id = ISBN 0-8047-1193-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lawrence D. Kessler| title = K'ang-hsi and the Consolidation of Ch'ing Rule, 1661–1684| publisher = University of Chicago Press| year = 1976| id = ISBN 0-226-43203-3}}.
Citation error, replace with{{cite book| author = Kim Kwangmin| title = Saintly brokers: Uyghur Muslims, trade, and the making of Central Asia, 1696–1814| publisher = Ph.D. diss., History Department, University of California, Berkeley| year = 2008| id = ISBN 9781109101263}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Philip A. Kuhn| title = Soulstealers: The Chinese Sorcery Scare of 1768| location = Cambridge, Mass.| publisher = Harvard University Press| year = 1990| id = ISBN 0-674-82152-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Donald F. Lach, Edwin J. van Kley| title = Asia in the Making of Europe, Volume III, A Century of Advance, Book Four, East Asia| location = Chicago| publisher = University of Chicago Press| year = 1994| id = ISBN 978-0-226-46734-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Li Wai-yee| title = The Cambridge History of Chinese Literature, Volume II: From 1375| number = Early Qing to 1723| publisher = Cambridge University Press| year = 2010| id = ISBN 978-0-521-11677-0| pages = 152–244}} (2-volume set).
Citation error, replace with{{cite book| author = Li Zhiting 李治亭| title = Qingchao tongshi: Shunzhi fenjuan| location = Peking| publisher = Zijincheng chubanshe 紫禁城出版社 ["Fordidden City Press"]| year = 2003| id = ISBN 7-80047-380-5/K.177| language = kiina}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frederick W. Mote| title = Imperial China, 900–1800| publisher = Harvard University Press| year = 1999| id = ISBN 0-674-44515-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Peking: Temples and City Life, 1400–1900| location = Berkeley and Los Angeles| publisher = University of California Press| year = 2000| id = ISBN 0-520-21991-0}}.
Citation error, replace with{{cite book| author = Robert B. Oxnam| title = Ruling from Horseback: Manchu Politics in the Oboi Regency, 1661–1669| publisher = University of Chicago Press| year = 1975| id = ISBN 0-226-64244-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zhao Erxun| title = Qingshi gao 清史稿 ["Qing-dynastian historia"]| location = Peking| year = 1927| language = kiina}}
Citation error, replace with{{cite book| author = evelyn S. rlast=Rawski| title = The Last Emperors: A Social History of Qing Imperial Institutions| publisher = University of California Press| year = 1998| id = ISBN 0-520-22837-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Morris Rossabi| title = From Ming to Ch'ing: Conquest, Region, and Continuity in Seventeenth-Century China| number = Muslim and Central Asian Revolts| publisher = Yale University Press| year = 1979| id = ISBN 0-300-02672-2| pages = 167–99}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jonathan D. Spence| title = To Change China: Western Advisors in China, 1620–1960| location = Boston| publisher = Little, Brown & Company| year = 1969| id = ISBN 0-14-00.5528-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jonathan D. Spence| title = The Search for Modern China| location = New York| publisher = W. W. Norton & Company| year = 1999| id = ISBN 0-393-97351-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jonathan D. Spence| title = Cambridge History of China, Vol. 9, Part 1: The Ch'ing Dynasty to 1800| number = The K'ang-hsi Reign| publisher = Cambridge University Press| year = 2002| id = ISBN 0-521-24334-3| pages = 120–82}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frederic Wakeman| title = Conflict and Control in Late Imperial China| number = Localism and Loyalism During the Ch'ing Conquest of Kiangnan: The Tragedy of Chiang-yin| location = Berkeley| publisher = Center of Chinese Studies, University of California, Berkeley| year = 1975| id = ISBN 0-520-02597-0| pages = 43–85}}

Citation error, replace with{{cite book| author = John E. Wills| title = Embassies and Illusions: Dutch and Portuguese Envoys to K'ang-hsi, 1666–1687| publisher = Harvard University Press| year = 1984| id = ISBN 0-674-24776-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Silas H. L. Wu| title = Passage to Power: K'ang-hsi and His Heir Apparent, 1661–1722| location = Cambridge, Mass.| publisher = Harvard University Press| year = 1979| id = ISBN 0-674-65625-3}}.

Citation error, replace with{{cite book| author = Peter Zarrow| title = New Qing Imperial History: The Making of Inner Asian Empire at Qing Chengde| number = Qianlong's inscription on the founding of the Temple of the Happiness and Longevity of Mt Sumeru (Xumifushou miao)| location = Lontoo ja New York| publisher = RoutledgeCurzon| year = 2004b| id = ISBN 0-415-32006-2| pages = 185–87}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zhou Ruchang| title = Between Noble and Humble: Cao Xueqin and the Dream of the Red Chamber, edited by Ronald R. Gray and Mark S. Ferrara, translated by Liangmei Bao and Kyongsook Park| location = New York| publisher = Peter Lang| year = 2009| id = ISBN 978-1-4331-0407-7}}
Viitteet

Luokka:Kiinan keisarit
Luokka:Vuonna 1638 syntyneet
Luokka:Vuonna 1661 kuolleet

Kuka päätti Qing-dynastian aikaan kenestä tulee seuraava keisari?


Maatalouden historia kuvaa maatalouden kehitystä maanviljelyn synnystä nykyaikaan. Maanviljely sai alkunsa useassa paikassa eri puolilla maapalloa toisistaan riipumatta. Eräs näistä oli muinainen Lähi-itä. Tämän ohella maanviljely kehittyi samaan aikaan myös Kiinassa, Väli-Amerikassa, Etelä-Amerikassa, Pohjois-Amerikan itäisissä osissa ja Uudessa-Guineassa.[1] Maatalousyhteiskunta levisi ympäri maailmaa. Teollisen vallankumouksen jälkeen alkoi kehitys kohti teollisuusyhteiskuntaa. Maatalous on joutunut väestönkasvun seurauksena tehostumaan ja laajenemaan valtavasti. Tehostumisesta uusin tekniikoin kutsutaan vihreäksi vallankumoukseksi.
Maatalouden varhaiset vaiheet

Lähi-idän ylängöillä ohra- ja vehnäheinät osoittautuivat helposti suojattavaksi kasveiksi ja kun tiettyjä lajeja suosittiin, ne yleistyivät vähitellen ja sitten sopeutuivat biologisesti ihmisen haluamalla tavalla.[2] Samantapainen kehitys tapahtui hyödyllisten eläinlajien kanssa: lammas ja vuohi kotiutettiin ensimmäiseksi, sitten sika ja nauta.[3] Nämä prosessit tapahtuivat Lähi-idässä ja Turkissa noin vuosina 9000–7000 eaa.[4]
Maatalouden aiheuttama kehityskulku tunnetaan parhaiten Lähi-idästä ja pitkään luultiin tuotantotalouden syntyneen siellä. Nykyään arvellaan, että samantapaiset ravinnon tuotantoon johtaneet prosessit ovat olleet käynnissä itsenäisesti myös Kaakkois-Aasiassa ja Amerikassa.[5] On esitetty, että nauta olisi otettu Pohjois-Afrikassa kotieläimeksi ilman Lähi-idästä saatua esimerkkiä ja tämä keksintö on ajoitettu keramiikkalöytöjen perusteella suunnilleen samaan aikaan kuin Lähi-idässä.[5]
Kaukoidässä tapahtui viimeistään 5000 eaa. paikallisten kasvilajien, kuten riisin ja hirssin domestikaatio sekä eläinlajien osalta kesytettiin sika, nauta ja vesipuhveli.[5] Amerikassa ensimmäisinä maatalouteen siirtyivät maissia ja papua viljelevät Keski-Amerikan intiaaniheimot noin vuonna 5000 eaa., mutta mm. kotieläinten pitäminen alkoi vasta tuhatkunta vuotta myöhemmin.[5]
Eurooppaan maanviljely ja karjanhoito alkoivat levitä Lähi-idästä kahta reittiä: Välimeren rannikkoa pitkin 4500–5000 eaa. ja Balkanin kautta Tonavan varsia pitkin Ukrainaan ja Reinin laaksoon päin, Länsi-Eurooppaan ehdittiin viimeistään 4000 eaa.[5]
Varhaiset viljelykasvit
Varhaisimpia Lähi-idässä viljeltyjä viljakasveja ovat olleet emmervehnä, yksijyvävehnä ja ohra.
Viikuna on kaikkein vanhin viljelykasvi. Jordaniasta on löydetty arkeologisilta kaivauksilta todisteita, että niitä olisi viljelty ihmisravinnoksi 11400 vuotta sitten eli tuhat vuotta aikaisemmin kuin esimerkiksi hirssiä, vehnää tai hernekasveja.[6] Usein kaivauksilta löytyneitä kasveja on vaikeaa yhdistää maanviljelyn kehitykseen, mutta viikunoiden tapauksessa se on helpompaa: tietyt yleisesti syötäväksi kasvatetut viikunat eivät pysty lisääntymään ilman ihmisen apua ja siten voidaan olla arkeologisesti lähes varmoja, että niitä on kasvatettu tarkoituksella.[6]
Uusi-Guinea oli todennäköisesti ensimmäinen banaanin viljelypaikka.[1] Siellä aloitettiin banaanien lisäksi myös taro-juurikkaiden viljely noin 10220 – 9910 vuotta sitten.[1]
Maatalouden tehostuminen ja koneellistuminen uudella ajalla
Maatalouden kumous aiheutti vuosien 1690 ja 1800 välillä ennennäkemättömän maatalouden tuotannon kasvun Englannissa, kun sekä maanviljelyn että muun maataloustyön tuottavuus kasvoi.[7] Nopean muutoksen taustalla olivat 1600-luvulla alkanut kehitys, jonka juuret olivat Flanderissa. Alankomaat olivat maatalouden mallimaa 1600-luvulla, mutta sodilta säästyneessä Englannissa taloudellinen toimeliaisuus näkyi jo 1600-luvun lopulla maatalouden tehostumisena, mitä voidaan sanoa maatalouden vallankumoukseksi, vaikka kehitystä jarrutti vuosien 1650-1750 välillä alhaisena pysynyt viljan hinta.[7] 1700-luvulla maatalouden arvostus nousi. Fysiokraatit korostivat maatalouden asemaa todellisena tuotantona.[7] Tämä propaganda sai sivistyneistön kiinnostumaan maataloudesta ja sen harrastamisesta tuli heidän huvitus.[7]

Jethro Tullin (1674–1741) mukaan multa oli kasvien ravinnon lähde ja hänen kehittämänsä rivikylvökoneen tarkoitus oli säästää multaa. Kylvökoneesta tuli tärkeä kehitykselle, vaikka ei ihan Tullin perusteiden mukaan.[7] Valurautainen kääntöaura, jonka kehitti James Small 1770, oli tärkeä askel satojen parantamiseen.[7] Aiemmin kaksivuoroviljelyssä toinen pelto oli ollut kesantona, mutta nyt kesantoalalla alettiin viljellä papuja, herneitä ja sinimailasta ja teollisuuden tarvitsemia kasveja kuten pellavaa, hamppua ja humalaa. Samalla karjan rehun määrä kasvoi, ja karja taas tuotti enemmän lantaa lannoitteeksi. Toimivan puimakoneen rakensi Andrew Meikle 1786 ja niittokoneen Patrick Bell 1826.[7] Väestönkasvun ja rehun kasvattamisen lisääntyessä viljanhinta nousi 1700-luvun lopulla yli työläisten maksukyvyn. Tällöin aikaisemmin vain rehuksi kelvanneen perunan viljely lisääntyi nopeasti. Englannissa maatalouden koneellistaminen oli osa teollista vallankumousta ja muu Eurooppa tuli jäljessä. Saksalainen Justus von Liebig selitti 1840-luvulla kirjassaan kasvien fysiologian, ja tämä johti nopeasti keinolannoitetehtaan rakentamiseen 1847 Englantiin.[8] Maatalouden uudet koneet olivat suurtilojen käytössä, ja pientilat jatkoivat pääosin vanhoilla menetelmillä.[8] Koneellistaminen tuli myös vaatimaan tilakoon kasvattamista. [8]

Maatalouden voimakas koneellistuminen alkoi 1800-luvulla Yhdysvalloissa, jossa vallitsi pula työvoimasta.[9] Siellä esiteltiin 1819 valurautainen aura, jonka osat oli standardisoitu ja varaosia oli siten saatavissa.[9] Niitä valmistettiin 1850-luvulla John Deeren tehtaissa 15000 kappaletta vuodessa.[8] Viljan maailmankauppa laajeni 1800-luvun lopulla junien ja höyrylaivojen ansiosta.[10] Yhdysvalloissa pystyttiin ennen lannoitteitakin tuottamaan viljaa niin halvalla, että entuudestaan omavarainen Eurooppa joutui painottamaan enemmän lihan tuotantoa.[10] Lyhteiden tekeminen oli käsityötä kunnes Cyrus McCormick 1870 teki koneen, joka leikkasi viljan ja sitoi sen rautalangoilla lyhteiksi.[10] 1890-luvulla Kaliforniassa ilmestyivät hevosvetoiset leikkuupuimurit, joita saattoi vetää 24–36 hevosta.[10] 1860-luvulla Yhdysvaltalaiset maatalouskoneet olivat ylivoimisia Euroopankin markkinoilla.[10] Kuljetusvälineiden kehityksen ja maatalouden koneellistumisen vuoksi hevosten määrä alkoi Englannissa ja Ranskassa vähetä 1900-luvun alkupuolella.[10] Ensimmäinen polttomoottorilla toimiva traktori nähtiin pellolla 1904, ja Winnipegissä 1908 ollut näytöstilaisuus sai monet vakuuttuneeksi traktorin tulevaisuudesta.[10] Traktori oli yleinen Yhdysvalloissa jo ensimmäisen maailmansodan aikana, mutta Euroopassa laajempi käyttö alkoi 1930-luvulla.[10] Polttomoottoritoimisen itseliikuvan leikkuupuimurin esitteli Holt Caterpillar company vuonna 1911.[11] Koneellistuminen laajeni myös voin valmistukseen. Wilhelm Lefeldt teki Saksassa ensimmäisen separaattorin 1876, ja ruotsalainen Gustaf de Laval teki siitä hyvin toimivan version 1879.[10]
Kasvien ja karjan jalostus sai teoreettisen taustan Charles Darwinin ja Gregor Mendelin töistä. Keinosiemennys oli kehitetty Venajällä 1910-luvulla, ja se levisi Eurooppaan 1930-luvulla.[12] Siemennesteen pakastaminen kehitettiin 1949.[12] Jalostuksella saatiin maatalouden tuotanto kasvamaan.[12] Ennen keinolannoitteita peltoja oli lannoitettu navetan tuotolla, Perun guanolla tai Chilen salpietarilla.[12] Nämä kuitenkin alkoivat ehtyä 1800-luvun lopulla. 1900-luvun alussa onnistuttiin eristämään ilmakehästä typpeä, joka on lisännyt todella paljon elintarvikkeiden tuotantoa.[12] Sen käyttö lannoitteena on kasvanut nopeasti, vuonna 1938 2,5 miljoonaa tonnia ja vuonna 1970 jo 30 miljoonaa tonnia.[12] 1960-luvulla alkanut vihreä vallankumous vei 1700-luvulta asti tapahtuneen maatalouden kehityksen tulokset käytäntöön kehitysmaissa.[12] Ilman elintarvikkeiden tuotannon kasvua ei ihmiskunnan koko olisi voinut kasvaa nykyiselle tasolle. Thomas Malthusin ennusteet elintarviketuotannon ja väestönkasvun ristiriidasta jäi toteutumatta. [12]
Katso myös
Hedelmällinen puolikuu
Domestikaatio
Maatalouden kollektivisointi
Tekniikan historia
Lähteet
Ari Siiriäinen: Esihistoria. Teoksessa Maailmanhistorian pikkujättiläinen, WSOY 2002.
Citation error, replace with{{cite book| author = Kero, Reino ja Kujanen, Hannu (toim.)| title = Kivikirveestä tietotekniikkaan, tekniikan sosiaalihistoriaa kivikaudesta nykypäivään| publisher = Turku: Turun yliopiston historian laitos| year = 1989| id = ISBN 951-880-296-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Chaline, Eric| title = 50 konetta, jotka muuttivat maailmaa (50 Machines that Changed the Course of History)| publisher = Quid Publishing, (suom. versio Moreeni 2013)| year = 2012| version = Suom. Veli-Pekka Ketola| id = ISBN 978-952-254-160-4| accessdate = 22.2.2015}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Rousi, Arne| title = Auringonkukasta viiniköynnökseen. Ravintokasvit| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1997| id = ISBN 951-0-21295-4}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (in French)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Matti Ensio Nykänen (ent. Paanala (1996–1998), s. 17. heinäkuuta 1963 Jyväskylä) on suomalainen nelinkertainen mäkihypyn olympiavoittaja. Nykänen voitti urallaan viisi olympiamitalia (joista neljä kultamitaleita, kolme henkilökohtaista, yksi joukkue), 14 maailmanmestaruusmitalia (kuusi kultamitalia) ja 22 Suomen-mestaruusmitalia (joista 13 kultamitalia). Mäkihypyn maailmancupin hän voitti neljästi, ja osakilpailuvoittoja hänellä on 46, joka oli ennätys helmikuuhun 2013 saakka. Lisäksi Nykänen on saavuttanut veteraanien MM-kilpailuissa kolme mitalia, joista kaksi on kultaa. Jyväskylässä on Matti Nykäsen mukaan nimetty hyppyrimäki, Matti Nykäsen mäki. Nykänen on pysynyt julkisuudessa myös urheilu-uransa jälkeen ja tehnyt uraa laulajana.
Urheilu-ura
Nykänen nousi mäkihypyn huipputasolle vuonna 1981, jolloin hän voitti nuorten maailmanmestaruuden sekä ensimmäisen aikuisten Suomen-mestaruutensa. Vuonna 1983 hän voitti Keski-Euroopan mäkiviikon ja lentomäen MM-kisoissa hän saavutti pronssia. Nykänen voitti myös kauden maailmancupin. Vuonna 1984 hän voitti Sarajevon olympialaisissa suurmäen olympiakultaa ja normaalimäen olympiahopeaa. Samana vuonna järjestetyissä joukkuemäen MM-kisoissa Suomen joukkue, jossa Nykänen hyppäsi, voitti MM-kultaa.[1]
Nykänen paranteli vuosina 1984 ja 1985 mäkihypyn maailmanennätystä neljä kertaa. Ensimmäinen ennätys oli 182 metriä ja viimeinen 191 metriä. Seefeldin MM-kisoissa 1985 hän voitti suurmäessä MM-pronssia ja oli mukana voittamassa joukkuemäen MM-kultaa. Hän voitti saman kauden aikana myös lentomäen maailmanmestaruuden ja maailmancupin. Vuoden lopussa hänet valittiin Suomen vuoden urheilijaksi. Nykänen voitti vuonna 1986 lentomäen MM-pronssia ja maailmancupin kokonaiskilpailun. Seuraavalla kaudella hän voitti Obestdorfin MM-kisoissa normaalimäen MM-hopeaa ja joukkuekilpailussa MM-kultaa.[1]
Nykänen voitti keväällä 1988 jälleen Keski-Euroopan mäkiviikon. Calgaryn olympialaisissa hän voitti kolme olympiakultaa: normaali- ja suurmäen henkilökohtaiset kilpailut sekä joukkuekilpailun. Hän voitti samana vuonna myös lentomäen MM-pronssia, maailmancupin ja Suomen vuoden urheilija -äänestyksen. Seuraavana vuonna Nykänen voitti Lahden MM-kisoissa suurmäen MM-pronssia ja joukkuemäen MM-kultaa.[1]
Nykänen on 177 cm pitkä ja painoi aktiiviuransa aikana 60 kg. Hän edusti Jyväskylän Hiihtoseuraa. Hänen valmentajinaan toimivat Matti Pulli ja Risto Pirttimäki.[1]
Saavutukset
Nykäsen merkittävimmät saavutukset ovat neljä olympiakultaa ja yksi olympiahopea mäkihypyssä:
Talviolympialaiset 1984 Sarajevo: kulta suurmäessä (P90) ja hopea (P70)
Talviolympialaiset 1988 Calgary: kolme kultaa, eli kaksi henkilökohtaista ja joukkuemäki.
Calgaryssa Nykänen voitti ensimmäisenä samoissa olympiakisoissa sekä suur- että normaalimäen kilpailut sekä voitti kultaa olympiakisojen historian ensimmäisessä mäkihypyn joukkuekilpailussa. Nykänen oli kolmella kultamitalillaan Calgaryn talvikisojen menestyksekkäin urheilija.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa Nykänen voitti viisi kultaa, yhden hopean ja kolme pronssia. Lentomäen maailmanmestaruuskilpailuissa hän voitti yhden kullan, yhden hopean ja kolme pronssia ja rikkoi Planican kisoissa 1985 silloisen lentomäen maailmanennätyksen 191 metrin hypyllään. Ennätys rikkoontui vuonna 1987 samassa mäessä, kun puolalainen Piotr Fijas hyppäsi 194 metriä. Nykänen voitti nuorten maailmanmestaruuden Schonachissa Saksassa 1981. Ensimmäisen aikuisten maailmanmestaruutensa Nykänen voitti 1982 suurmäen kilpailusta. Hän voitti joukkuemäen kultaa 1984, 1985, 1987 ja 1989.

Mäkihypyn maailmancupin Nykänen voitti neljä kertaa. Osakilpailuvoittoja hänellä on peräti 46. Keski-Euroopan mäkiviikon hän voitti kahdesti (1982–1983 ja 1987–1988). Suomenmestaruuksia hänellä on kahdeksan. Hänet valittiin Vuoden urheilijaksi 1985 ja 1988. Nykänen on toistaiseksi ainut, joka on voittanut viisi suurinta mäkihypyn saavutusta vähintään kerran henkilökohtaisella tasolla; olympiakulta, maailmanmestaruus, lentomäen maailmanmestaruus, maailmancupin- ja mäkiviikon kokonaisvoitto.
Nykänen valittiin 1989 suomalaisten urheilutoimittajien äänestyksessä 1980-luvun parhaaksi suomalaisurheilijaksi. Hän sai 65 % äänistä ja voitti äänestyksen ylivoimaisesti. Vuosikymmenen parhaan urheilijan äänestyksessä Nykänen sijoittui jaetulle 12. sijalle.[2] 1900-luvun parhaan suomalaisurheilijan äänestyksessä Nykänen sijoittui toiseksi Paavon Nurmen jälkeen ennen Lasse Viréniä.[3] Hänet valittiin myös 1980-luvun jyväskyläläiseksi.[1]
Huippukauden jälkeen
Nykäsen huippu-ura alkoi enteillä loppuaan, kun Nykänen sijoittui viimeisen kerran kolmenkymmenen parhaan joukkoon oltuaan 16. maailmancupin kilpailussa Thunder Bayssa 9. joulukuuta 1990. Syynä olivat pitkään rankasta harjoittelusta ja hyppäämisestä aiheutuneet nikamien kulumiset ja selkäkivut, joita yritettiin lievittää särkylääkkeillä ja leikkauksilla. Nykänen hyppäsi viimeiset hyppynsä Kajaanissa kesällä 1992, ja saman vuoden joulukuussa hän matkusti Sapporoon. Tarkoituksena oli harjoitella Japanissa, mutta kolmen viikon aikana hyppyjä kertyi vain kuusi. Nykästä ei valittu Suomen joukkueeseen Japanin osakilpailuihin.
Paluu mäkeen veteraanikisoissa

Vuonna 2007 Nykänen palasi mäkihyppyharjoittelun pariin tarkoituksenaan osallistua Taivalkoskella 2008 järjestettäviin veteraanien MM-kisoihin. 27. helmikuuta 2008 mäkilegenda palasi hyppytorniin veteraanien SM-kisoissa Taivalkoskella sijoittuen K-50 mäen kisassa viidenneksi. 28. helmikuuta 2008 hän voitti veteraanien MM-kisoissa kultaa pikkumäessä sarjassa 40–44-vuotiaat. Nykänen teki molemmilla kierroksilla pisimmät hypyt. Kisassa mukana eivät olleet K-50 mäessä Nykäsen edelle sijoittuneet kilpailijat, koska he osallistuivat suureen mäkeen, johon Nykänen ei osallistunut. Säännöt sallivat vain kahteen kilpailuun osallistumisen. Kisassa oli kymmenen hyppääjää seitsemästä eri maasta.[4][5]
Maaliskuussa 2011 kolme vuotta Taivalkosken kisojen jälkeen Tšekin Harrachovissa Nykänen voitti veteraanien MM-kultaa yli 45-vuotiaiden sarjassa. Hypyt kantoivat HS 40 -mäessä 34 ja 36,5 metriä.[6]
Maailmancupin osakilpailuvoitot
Nykänen osallistui kaikkiaan 130 kertaa mailmancupin osakilpailuihin, joissa hän oli palkintopallilla kaikkiaan 76 kertaa. Voittoja tuli kaikkiaan 46 kpl. Mailmancupin kokonaisvoiton hän vei neljä kertaa vuosina 1988, 1986, 1985, 1983.[7]

Sijoitukset maailmancupin kokonaiskilpailussa

Julkisuudessa
Laulaja
Esikoislevy Yllätysten yö valmistui vuonna 1992. Nykäsen toinen levy Samurai ei yltänyt ensimmäisen kaltaiseen myyntiin.[8] Vuonna 2002 Nykänen julkaisi paluusinglen ”Elämä on laiffii”. Vuonna 2006 seurasi kolmas täyspitkä albumi Ehkä otin, ehkä en. Tämän jälkeen Nykänen on tehnyt singlejä sanoittaja ja säveltäjä Jussi Niemen kanssa.
Matti Nykäsen laulu-ura on ollut muihin laulaviin urheilijoihin verrattuna onnistunut. Suomessa on vain kaksi urheilijaa, jotka ovat voittaneet kultamitalin olympiakisoissa sekä ansainneet kultalevyn levymyynnistään: Tapio Rautavaara (voitti keihäänheiton olympiakultaa 1948) ja Matti Nykänen.
Muuta julkisuutta
Nykänen on ollut usein julkisuudessa avioliittojensa epävakauden vuoksi. Jotkut Nykäsen sanomiksi usein mainitut lausahdukset kuten "elämä on laiffii", "ehkä otin, ehkä en", "fifty-sixty", "elämä on ihmisen parasta aikaa" ja "jokainen tsäänssi on mahdollisuus" ovat jääneet elämään lentävinä lauseina.
Eduskuntavaaleissa 1995 hän oli SMP:n ehdokkaana Turun läänin eteläisessä vaalipiirissä[9] ja sai 525 ääntä[10]. Nykänen valittiin vuonna 1996 Uuraisten kunnanvaltuustoon Perussuomalaisten listalta. Hän istui valtuustossa vuoteen 1998 saakka.[11]
Nykänen on nimitetty Suomen turhimmaksi julkkikseksi vuosina 1996, 2003 ja 2005.[12]
Matti Nykäsestä tehty elokuva, Matti, sai ensi-iltansa perjantaina 13. tammikuuta 2006. Aleksi Mäkelän ohjaaman elokuvan nimiroolia esittää Jasper Pääkkönen.[13] Nykänen sai elokuvan tuotoista yhden kolmasosan.
Vuonna 2012 alkoi Nykäsen Matti -tositelevisiosarja, joka seuraa Nykäsen jokapäiväistä elämää.[14]
Syyskuussa 2016 Nykäsestä julkaistiin dokumentti Nykänen omin sanoin. Dokumentin ohjasi Kim Finn.[15]
Hänen pitkäaikainen ystävänsä ja managerina toiminut Mikko ”Mike Sierra” Senilä kuoli 30. heinäkuuta 2018, 77 vuoden ikäisenä [16]
Yksityiselämä
Matti Nykänen on kotoisin Jyväskylän Kangaslammelta.[17]
Nykänen on kuudetta kertaa naimisissa, aviopuolisoita on ollut viisi:
aviopuoliso Tiina Hassinen 1986–1988 (poika, Sami s. 1987)
aviopuoliso Pia Hynninen (nyk. Mäntykangas) 1989–1991 (tytär, Eveliina s. 1990)
aviopuoliso Sari Paanala 1996–1998
aviopuoliso Mervi Tapola (s. 1954) 2001–2003 ja 2004–2010[18]
aviopuoliso Pia Talonpoika 2014–[19], asuvat yhdessä Lappeenrannan Joutsenossa.[20]
Nykäsellä on lisäksi yksi tytär muusta suhteesta.[21] Nykäsellä diagnosoitiin diabetes syksyllä 2018.[22]
Rikostuomiot
Matti Nykänen otettiin kiinni 24. elokuuta 2004 ja pidätettiin tapon yrityksestä sekä lopulta vangittiin epäiltynä 59-vuotiaan perhetuttavan puukottamisesta. Hänet tuomittiin Tampereen käräjäoikeudessa 27. lokakuuta 2004 kahden vuoden ja kahden kuukauden vankeusrangaistukseen. Hän vapautui 21. syyskuuta 2005 ehdonalaiseen vapauteen. Kahden vuoden ja kahden kuukauden rangaistuksestaan Nykänen istui ensikertalaisena ainoastaan puolet.
Jo saman viikon sunnuntaina, 25. syyskuuta Nykänen pidätettiin epäiltynä vaimonsa Mervi Tapolan pahoinpitelystä ja päätyi poliisin huostaan. 29. syyskuuta 2005 Nykäsestä tehtiin rikosilmoitus, koska hänen epäiltiin puukottaneen pitsaveitsellä entistä ystäväänsä. Nykänen tuomittiin vaimonsa pahoinpitelystä Tampereen käräjäoikeudessa 16. maaliskuuta 2006 neljäksi kuukaudeksi ehdottomaan vankeuteen, koska hän oli teon tapahtumahetkellä ehdonalaisessa vapaudessa.[23] Joulukuussa 2006 Turun hovioikeus lievensi tuomiota. Nykänen sai 60 päivää vankeutta, josta vähennettiin kolme vapaudenmenetyspäivää. Vankilan sijasta Nykänen sovitti tuomion 57 tunnin yhdyskuntapalveluna. Hovioikeus ei määrännyt Nykäsen ehdonalaista vapautta menetetyksi.[23]
Joulupäivänä 2009 Nykänen huitoi vaimoaan keittiöveitsellä ja yritti kuristaa tämän kylpytakin vyöllä. Tapauksen johdosta Nykänen pidätettiin ja sai syytteen törkeästä pahoinpitelystä[24][25]. 24. elokuuta 2010 Nykänen tuomittiin vuodeksi ja neljäksi kuukaudeksi ehdottomaan vankeuteen. Lisäksi hänet tuomittiin maksamaan 5000 euroa korvauksena kivusta ja särystä sekä henkisestä kärsimyksestä ja 3000 euroa oikeudenkäyntikuluja.[26] Niin Nykänen kuin syyttäjäkin valittivat tuomiosta Turun hovioikeuteen, joka piti vankeustuomion ennallaan[27]. Matti Nykänen pääsi valvottuun koevapauteen 29. helmikuuta 2012.[28]
Nykäsellä on todettu ylivilkkautta ja keskittymiskyvyn huonoutta aiheuttava neurologinen sairaus ADHD, josta ilmeisesti johtuu osa hänen vaikeuksistaan.[29]
Saavutuksia ja palkintoja

Vuonna 1988 julkaistiin Nykäsen muotokuvalla varustettu postimerkki[30]
Vuonna 1988 nimettiin Laajavuoren hyppyrimäki Matti Nykäsen mäeksi.
2011 kaikkien aikojen mäkihyppääjä Ilta-Sanomien kansainvälisen asiantuntijaraadin valitsemana.[31]
2013 Suomen urheilugaala -tapahtumassa palkinto elämänurasta mäkihypyn parissa.
Levytykset
Albumit
Yllätysten yö (Audiovox 1992)
Samurai (Audiovox 1993)
Ehkä otin, ehkä en (Edel 1. maaliskuuta 2006)
Singlet
Elämä on laiffii (2002)
Tää on mun elämää (2004)
Jump and Fly (julkaisematon)
Mäkikotka ja häkkilintu (2005)
Voitosta voittoon (2007)
Anna mulle sexii (2008)
Lennä Nykäsen Matti (2008)
Pomminvarma rakkaus (2009)
Jälleen joulu on (2009)
Tuusula mielessäin (Teflon Brothersin kanssa) 2013
Jokainen tsäänssi on mahdollisuus (2013)
Kirjat
Citation error, replace with{{cite book| author = Nykänen, Matti & Ainasoja, Päivi & Syrjänen, Manu| title = Mattihan se sopan keitti: Nykäsellä höystetty keittokirja| location = Vantaa| publisher = Finrila| year = 2007| version = Julkkisten elämää -sarja| id = ISBN 978-952-99900-0-9}}
Matti Nykäsestä kirjoitetut kirjat
Citation error, replace with{{cite book| author = Arve, Antti| title = Matti Nykänen, maailman paras| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1988| id = ISBN 951-26-3218-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Heiskanen, Benita (toim.)| title = Mitä Matti tarkoittaa? Esseitä Matti Nykäsestä| location = Turku; Tampere| publisher = Savukeidas| year = 2013| id = ISBN 978-952-268-073-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kyheröinen, Kari & Miettinen, Hannu| title = Takalaudasta täysillä: Matti Nykäsen tie maailmanhuipulle| location = Tampere| publisher = Lehtimiehet| year = 1984| id = ISBN 951-95532-4-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kujala, Antero| title = Matti Pulli, voittohyppy| location = Helsingissä| publisher = Ajatus| year = 1999| id = ISBN 951-9440-92-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Theiner, Egon| title = Matti Nykänen: Huipulla ja montussa| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2004| version = (Grüsse aus der Hölle, 2004.) Suomentanut Pauliina Jäntti| id = ISBN 951-1-19573-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Merilä, Kai| title = Matin ja minun rankka reissu!| location = Helsinki| publisher = Aller julkaisut| year = 2005| id = ISBN 952-5029-14-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jokinen, Juha Veli (toim.)| title = Elämä on laiffii ja muita Matti Nykäsen lentäviä lauseita| location = Helsinki Jyväskylä| publisher = Minerva| year = 2006| version = Alkuperäiset tekstit: Matti Nykänen| id = ISBN 952-5591-84-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jokinen, Juha Veli (toim.)| title = Missä me ollaan, ja oonko mäkin siellä: Matti Nykäsen lentäviä lauseita 2| location = Helsinki Jyväskylä| publisher = Minerva| year = 2007| version = Alkuperäiset tekstit: Matti Nykänen| id = ISBN 978-952-492-016-2}}
Teatteriroolit
Show Not - Matti Nykänen Revyy. MagnumLive, 2017-[32]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Theiner, Egon| title = Matti Nykänen: Huipulla ja montussa| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2004| version = (Grüsse aus der Hölle, 2004.) Suomentanut Pauliina Jäntti| id = ISBN 951-1-19573-5}}
Viitteet

Aiheesta muualla

.
.

.
.

. Ylen Elävä arkisto.

Luokka:Suomalaiset mäkihyppääjät
Luokka:Suomalaiset olympiavoittajat
Luokka:Suomalaiset poplaulajat
Luokka:Uuraisten kunnanvaltuutetut
Luokka:Perussuomalaiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1963 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Heinrich Hoffmann (13. kesäkuuta 1809 Frankfurt am Main – 20. syyskuuta 1894 Frankfurt am Main) oli saksalainen psykiatri ja kirjailija. Hänen pääteoksensa on lapsille suunnattu opettavainen kuvakirja Jörö-Jukka (1845).
Heinrich Hoffmannin isä oli Frankfurtin kaupungin rakennustarkastaja. Hänen äitinsä kuoli ennen kuin hän ehti yhden vuoden ikään. Hänen isänsä nai vuonna 1813 kuolleen vaimonsa siskon, josta Heinrich sai uuden rakastavan äitipuolen.[1]
Heinrich Hoffmann opiskeli lääketiedettä Heidelbergin yliopistossa vuosina 1829–1832 ja Hallen yliopistossa vuosina 1832–1833 sekä tämän jälkeen Pariisissa. Vuonna 1835 hän palasi Frankfurtiin ja aloitti praktiikan yleislääkärinä Frankfurt-Sachsenhausenissa. Hän hoiti köyhiä myös ilmaiseksi. [2] Hän kirjoitti tuolloin useita runoja, jotka hän julkaisi kirjana vuonna 1842. [1]
Hoffmann avioitui vuonna 1840 kauppiaan tyttären Therese Donnerin kanssa. He saivat kolme lasta. Vuonna 1841 syntyi poika Carl Philipp, vuonna 1844 tytär Antonie Caroline ja vuonna 1848 toinen poika Eduard. [2]
Vuonna 1844 hän oli etsimässä 3-vuotiaalle esikoispojalleen joululahjaa. Hän ei kuitenkaan löytänyt mieluistaan ja hän päätti kirjoittaa ja kuvittaa itse lastenkirjan. Hän osti tyhjän vihon, ja jouluaattona lastenkirja oli valmiina joulukuusen alla. Seuraavana vuonna kustantaja Zacharias Löwenthal luki kirjan ja painosti Hoffmannin julkaisemaan sen. Hoffmann suostui, mutta halusi käyttää kirjassa salanimeä Reimerich Kinderlieb. Kirjasta Der Struwwelpeter (Jörö-Jukka) tuli menestys. Hän kirjoitti kaikkiaan viisi lastenkirjaa. Muut kirjat eivät saaneet yhtä suurta suosiota. Ainoastaan kirja König Nußknacker und der arme Reinhold (Kuningas Pähkinänrouhija ja köyhä Reino) saavutti kohtalaisen suosion. [1]
Vuonna 1848 Hoffmann osallistui esiparlamenttiiin Frankfurtin Paavalinkirkossa. [2]
Varsinaisen elämäntyönsä hän löysi vuonna 1851, jolloin hänestä tuli Frankfurtin mielitauti- ja epilepsiasairaalan (Anstalt für Irre und Epileptische) johtaja. Hän halusi antaa mielisairaille oikeata hoitoa ja lääkettä heidän sairauteensa. Aiemmin mielisairaita oli pidetty laiskoina, haluttomina toimimaan, tai että he olivat paholainen hallussa. Heitä kohdeltiinkin usein rikollisina ja lukittiin vankiloihin. Hankkeella oli paljon vastustusta. Siitä huolimatta hän rakennutti kaupungin laitamalle psykiatrisen sairaalan. Se otettiin käyttöön vuonna 1864. Sairaalarakennus oli uusgoottinen, ja se saikin kansan suussa nimekseen "hullu linna". Hoffmann asui siellä perheineen vuoteen 1888 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle. [1]
Heinrich Hoffmann kuoli vuonna 1894 Frankfurt am Mainissa ja hänet haudattiin Frankfurtin päähautausmaalle. [2]
Teoksia
1833 - Das Breviarium der Ehe
1842 - Gedichte
1843 - Die Mondzügler (komedia)
1845 - Der Struwwelpeter (Jörö-Jukka), suomennettu ensimmäisen kerran 1869
1848 - Handbüchlein für Wühler oder Kurzgefaßte (poliittinen satiiri)
1849 - Heulerspiegel (poliittinen satiiri)
1851 - König Nußknacker und der arme Reinhold (Kuningas Pähkinänrouhija ja köyhä Reino), suomennettu 1923
1851 - Die Physiologie der Sinnes-Hallucinationen
1854 - Bastian der Faulpelz
1857 - Im Himmel und auf der Erde. Herzliches und Scherzliches aus der Kinderwelt
1858 - Allerseelen-Büchlein, eine humoristische Friedhofsanthologie
1859 - Beobachtungen und Erfahrungen über Seelenstörungen und Epilepsie in der Irrenanstalt zu Frankfurt, 1851-1858
1860 - Der Badeort Salzloch (satiiri)
1867 - Ein Liederbuch für Naturforscher und Ärzte
1871 - Prinz Grünewald und Perlenfein mit ihrem lieben Eselein (Prinssi Grünewald ja Helmikki ja rakas aasi Lemmikki), suomennettu 2004
1873 - Auf heiteren Pfaden. Gesammelte Gedichte

Jörö-Jukka
Frankfurtin mielitauti- ja epilepsiasairaala
 Heinrich Hoffmannin hauta

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Saksalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Saksalaiset runoilijat
Luokka:Saksalaiset psykiatrit
Luokka:Vuonna 1809 syntyneet
Luokka:Vuonna 1894 kuolleet


Palestiina (), virallisesti Palestiinan valtio () (entiseltä nimeltään Palestiinalaishallinto ())[1] sijaitsee Länsirannalla ja Gazan kaistalla Aasian Lähi-idässä. Palestiinan pinta-ala on noin 6000km² ja väkiluku noin 3,8 miljoonaa. Valtion pääkaupunki on Ramallah Länsirannalla ja Gazan kaistan keskuksena Gazan kaupunki.
Palestiina on merkittävä työllistäjä, sillä on palveluksessaan 30000 poliisia ja lähes saman verran virkamiehiä. Israel, Euroopan unioni ja Yhdysvallat antoivat huhtikuuhun 2006 asti huomattavaa rahallista tukea palestiinalaishallinnolle.[2]
Israelin hyökkäykset ja palestiinalaisalueiden miehitys vuonna 2002 tuhosivat myös osan Palestiinalaishallinnon toimintakyvystä. Talous romahti lähes täysin vuoden 2000 Al-Aqsan kansannousun alun jälkeen. Yli 30prosenttia väestöstä on työttömänä ja puolet elää köyhyysrajan alapuolella.
Politiikka
Vuonna 1996 palestiinalaisten presidentiksi valittiin Jasser Arafat, joka sai 88,1 prosenttia äänistä. Kansainvälisen painostuksen alla Arafat luovutti jonkin verran valtaansa pääministereilleen, Abbasille (huhtikuu–syyskuu 2003) ja Ahmad Qurai’ille (lokakuu 2003 – tammikuu 2006).
Uudet presidenttivaalit järjestettiin 9. tammikuuta 2005 Arafatin kuoleman jälkeen ja valituksi tuli Fatah-puolueen Mahmud Abbas.
Palestiinalaishallinnossa on parlamentti, josta Fatah sai 50 paikkaa 88:sta vuonna 1996 pidetyissä ensimmäisissä parlamenttivaaleissa ääri-islamistisen Hamasin kieltäytyessä asettamasta ehdokkaita. Se halusi ilmaista tyytymättömyytensä Israelin kanssa käytyjen neuvottelujen tasapuolisuuteen ja pyrki välttämään tunnustamasta Palestiinalaishallintoa.
Tammikuussa 2006 pidetyissä toisissa parlamenttivaaleissa Hamas voitti 76 paikkaa 132:sta.[3][4] Vaalit hävinneen Fatahin edustaja ilmoitti, ettei puolue ole valmis hallitusyhteistyöhön Hamasin kanssa ja sen pääministeri Ahmad Qurai’ erosi, jotta Hamas voisi muodostaa hallituksen. Pääministeriksi nousi Isma’il Haniyya.[5]
Terroristijärjestönä pidetyn Hamasin valtaannousu merkitsi, että Yhdysvallat ja Kanada katkaisivat välinsä palestiinalaisten ministeriöihin ja hoitavat suhteita palestiinalaisiin ainoastaan presidentti Mahmud Abbasin kautta. Palestiinalaishallinto sai Euroopan unionilta noin 500 miljoonaa euroa vuosittaista tukea ja Yhdysvalloilta 400 miljoonaa dollaria.[6] Merkittävin menetys oli Israel kieltäytyminen maksamasta palestiinalaisille verovaroina noin 40 miljoonaa dollaria kuussa, jotka käytettiin hallinnon menoihin, muun muassa palkkoihin.[7][8] Ainoastaan Venäjä on jatkanut suoran tuen antamista.[9] Pääministeri Isma’il Haniyya[10] ja Lähi-idän media tuomitsivat EU:n ja Yhdysvaltojen ”näännytystaktiikan” epämieluisan vaalituloksen jälkeen.[11]
Hamas ja Fatah ajautuivat loppuvuonna 2006 sisällissodan partaalle ja taisteluissa kuoli kymmeniä ihmisiä. Helmikuussa 2007 järjestöt sopivat yhteishallituksesta.
Kun Hamas vuoden 2009 marraskuussa rikkoi maiden välistä tulitaukoa, tehden useita israelilaisiin siviileihin kohdistettuja raketti-iskuja, aloitti Israel tammikuussa pääosin maavoimien avulla käydyn vastahyökkäyksen Gazan kaistalle (Operaatio Valettu lyijy). Tuolloin poliittinen tilanne Palestiinalaishallinnossa muuttui yhä sekavammaksi. Gaza on yhä selvemmin Hamasin hallussa ja länsiranta Fatahin.[12] Hamas väittää, ilmeisesti laillisin perustein, että presidentti Abbasin toimikausi loppui 9. tammikuuta 2009, kun hänen kolmivuotinen kautensa loppui.[13] Normaalitilanteessa Hamas olisi todennäköisesti saanut uudeksi presidentiksi ehdokkaansa Aziz al-Dewikin. Israel ehti kuitenkin tuomita hänet sotilastuomioistuimessa kolmeksi vuodeksi vankilaan.[14]
Kansainvälinen asema

Palestiinan on tunnustanut 138 maata.
Tammikuussa 2015 YK:n pääsihteeri Ban Ki-Moon hyväksyi Palestiinan Kansainvälisen ihmisoikeustuomioistuimen ICC:n jäseneksi.[15] Israel on ilmoittanut, ettei sen sotilaita anneta ICC:n tutkittavaksi. Päätöstä vastustava Yhdysvallat aikoo vähentää Palestiinan avustamista päätöksen seurauksena.[16]
Ongelmat
Palestiinan valtiota on syytetty tehottomuudesta, korruptiosta ja rahojen käyttämisestä terrorismiin. Israel on syyttänyt sitä poliisivoimien kehittämisestä armeijaksi. Ihmisoikeusjärjestöt ovat syyttäneet sitä israelilaisten kanssa yhteistyötä tehneiden arabien laittomista pidätyksistä, kuolemanrangaistuksen käytöstä sekä terrorismin tukemisesta.[17]
Amnesty International kertoi siviilien pidätysten ja vangitsemisten ilman syytteitä kohdistuvan useimmiten poliittisiin toisinajattelijoihin.[18] Amnestyn mukaan Palestiinalaishallinnon harjoittama "vankien kidutus on laajamittaista. Seitsemän vankia kuoli [kyseisenä vuonna]. Laittomat tappamiset, mahdollisesti oikeudettomat teloitukset, jatkuvat."
Arabien ihmisoikeusjärjestö raportoi, että vuosina 2007-2011 palestiinalaishallinto vangitsi 13 271 palestiinalaista ja kidutti 96 %:a heistä, mihin 6 kuoli. Vangituista 15,3 % oli naisia ja 11,3 % vanhuksia.[19]
Homoseksuaalien oikeusjärjestön mukaan Palestiinalaishallinto käyttää yleensä homojen vainon tekosyynä näiden leimaamista kollaboraattoreiksi mutta myös homoseksuaalisuudesta tuomittuja on teloitettu.[20] Gazan kaista on julistanut homoseksuaalisuudesta kuolemanrangaistuksen.[21]
Hamasin itsemääräämislait ovat miltei täysin šariasta, mikä syrjii pahasti naisia perheväkivallan, perinnöissä, avioliitoissa ja avioeroissa. Raiskaukset, perheväkivalta ja "kunniamurhat" ovat yleisiä ja ne jätetään usein rankaisematta.[22]
Katso myös
Palestiina
Palestiinalaiset
Palestiinalaishallinnon vaalit
Palestiinan pakolaisuus
Ihmisoikeudet Palestiinassa
Lähteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Zachris (Zacharias, Z., Sakari) Topelius () oli suomalainen kirjailija, runoilija, toimittaja, historioitsija ja Helsingin yliopiston rehtori.[1]
Zachris Topelius oli viralliselta nimeltään Zacharias kuten isänsäkin. Hän käytti itse etunimenään lyhennettä Z. tai nimimuotoa Zachris, myös virallisissa yhteyksissä. Topeliuksen etunimestä on usein myös käytetty suomalaistettua muotoa Sakari.[1]
Elämäkerta
Zachris Topelius syntyi Kuddnäsin tilalla lähellä Uuttakaarlepyytä vuonna 1818. Hänen isänsä oli lääkäri ja kansanrunouden kerääjä Zacharias Topelius vanhempi ja äitinsä varakas kauppiaantytär Catharina Sofia Calamnius. Hänen isoisänsä oli kirkkomaalari Mikael Toppelius.[1]
Topelius oli Oulun triviaalikoulun oppilas 1829–1832 ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä J. L. Runebergin yksityisoppilaana 1833. Tämän jälkeen hän aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa, jossa hänet promovoitiin maisteriksi 1840 ja tohtoriksi vuonna 1847.[2] Vuonna 1841 Topelius tuli Helsingfors Tidningar -lehden toimittajaksi ja lehden levikki alkoi pian nousemaan. Topelius oli toimittamassa lehteä vuoteen 1860 asti. Vuonna 1854 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Suomen historian ylimääräiseksi henkilökohtaiseksi professoriksi, vuonna 1863 hänestä tuli Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian professori ja vuonna 1876 yleisen historian professori, jossa virassa hän toimi vuoteen 1878 asti. Vuosina 1875–1878 Topelius oli myös yliopiston rehtori.[1] Vuonna 1870 hän oli perustamassa Suomen ensimmäistä eläinsuojeluyhdistystä Maj Föreningeniä, jonka tärkein suojelukohde olivat pikkulinnut.[3]
Zachris Topelius oli naimisissa vuodesta 1846 lähtien vaimon kuolemaan saakka Maria Emilia Lindqvistin (1821–1885) kanssa, jonka isä oli uusikaarlepyyläinen kauppias ja raatimies Isak Lindqvist. Heillä oli kuusi lasta, Toini, Aina ja Eva, Rafael, Mikael ja Rosa, joista kolme viimeksi mainittua kuolivat jo nuorina. Lapsista tunnettuja olivat kirjailija Toini Topelius ja taidemaalari Eva Topelius, myöhemmin Acke. Kirjastonhoitaja, kirjailija Paul Nyberg oli Topeliuksen vanhimman tyttären Aina Sofia Topeliuksen (1846–1916) poika.[4]
Vuonna 1897 Topeliuksesta tuli riemutohtori.[5] Hän kuoli 12. maaliskuuta 1898 Koivuniemen tilalla Östersundomissa.[6]
Tuotanto

Topelius oli yksi varhaisimmista suomalaisista romaanikirjailijoista. Hänen vuonna 1850 ilmestynyt teos Hertiginnan af Finland (suom. Suomen herttuatar, 1874) oli ensimmäinen suomalainen historiallinen romaani. Tunnetumpi on kuitenkin Topeliuksen historiallinen romaanisarja Fältskärns berättelser (suom. Välskärin kertomuksia), joka ilmestyi aluksi jatkokertomuksena Helsingfors Tidningarissa. Välskärin kertomusten teemana oli aateliston ja talonpoikien pitkäaikainen valtataistelu, joka edisti yhteiskunnan vapautta.
Topelius kirjoitti runoja jo nuoresta pitäen. Suurinta osaa hänen nuoruudenrunoistaan ei kuitenkaan julkaistu kokoelmissa, vaan vasta vuodesta 1899 alkaen ilmestyneessä kokoelmasarjassa Samlade skriften. Topelius julkaisi joitakin runojaan Necken-albumissa, mutta hänen ensimmäinen runokokoelmansa oli Kanervankukkia (Ljungblommor, 1845). Sen toinen osa ilmestyi 1850 ja kolmas 1854.[1] Topelius tunnetaan Suomen maisemia kuvaavista teoksistaan, kuten runosta ”Kesäpäivä Kangasalla”, joka kuuluu Sylvian laulut -sarjaan. Topeliuksen tuotantoa on myös ”Varpunen jouluaamuna” (Sparven på julmorgonen). Topelius osallistui virsikirjakomitean työhön, ja esimerkiksi virret En etsi valtaa loistoa (virsi 31) ja Totuuden henki (virsi 484) ovat hänen kirjoittamiaan.
Toimittajana Topelius kirjoitti paljon myös naisille ja lapsille. Hänet muistetaan ”satusetänä”, koska hän kirjoitti opettavaisia ja suosittuja lastensatuja. Topelius esitti lapset reippaina ja aloitteellisina. Hänen pedagogiikkansa edusti uushumanismia, joka korosti positiivisen luonteen rakennusta. Topelius vastusti sirpaleista hajatietoa, negatiivisuutta ja kyynisyyttä. Topelius laati kaksi alkeisopetuksen oppikirjaa, Luonnonkirjan (1860) ja Maamme kirjan (1875).[1]
Ajattelua
Topelius oppi suomea triviaalikoulussa opiskellessaan ja kehotti toimittajana äitejä opettamaan lapsilleen suomea. Topelius uskoi, että Suomen kulttuuri muuttui pääosin suomenkieliseksi, mutta hän tähdensi myös Ruotsin perinnön ja ruotsin kielen historiallista ja sivistyksellistä merkitystä Suomessa.[1]
Topeliuksen historiallisissa romaaneissa korostuvat isänmaallisuus, uskonto ja sääty-yhteiskunta, joka toimiakseen vaatii yhteiskuntaluokkien toimimista sopusuhtaisessa yhteistyössä. Topeliuksen historiakäsitys oli lähtöisin G. W. F. Hegeliltä. Hän katsoi, että Kaitselmus ohjasi historian kulkua, kun Hegel taas katsoi järjen ohjaavan sitä. Topelius ajatteli historian olevan kansojen historiaa, jossa kukin kansa pyrki tulemaan tietoiseksi kutsumuksestaan ja luomaan itselleen valtion.[7]
Kunnianosoituksia

Kuten vanhemmille professoreille usein, Topeliukselle myönnettiin Pyhän Annan ritarikunnan toisen luokan risti vuonna 1877. Hänelle myönnettiin valtioneuvoksen arvo vuonna 1878, mikä oli tavallista yhden kauden rehtoreille. Ruotsin akatemia myönsi Topeliukselle kaksi palkintoa ja hänelle myönnettiin myös muutama kunniajäsenyys, muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan. Suomen Tiedeseura tai Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia eivät kuitenkaan valinneet häntä jäsenekseen. Svenska litteratursällskapet i Finland otti Topeliuksen kunniajäseneksi vasta myöhään. Topelius itse koki, että hän ei saanut aikalaisiltaan tarpeeksi arvostusta. Häntä kohtaan osoitettiin laajaa arvonantoa oikeastaan vasta hänen 80-vuotisjuhliensa yhteydessä ja etenkin pian juhlia seuranneissa suurissa hautajaisissa.[1]
Topeliuksen kunniaksi on pystytetty patsaita ja muistomerkkejä. Topeliuksen haudalle Hietaniemen hautausmaalle (V21-12-3) pystytettiin vuonna 1905 Walter Runebergin veistämä hautapatsas Valoa kohti. Varat hautamuistomerkkiin oli saatu Suomen Naisyhdistyksen järjestämällä kansalaiskeräyksellä. Vaasassa paljastettiin vuonna 1915 kuvanveistäjä Emil Wikströmin veistämä patsas, joka esittää Topeliusta lasten ympäröimänä. Varat ”satusedän” patsaaseen tulivat pääosin lahjoituksina Vaasan koululaisilta.[8]

Topeliukselle haluttiin saada patsas myös pääkaupunkiin, ja Svenska litteratursällskapet aloitti vuonna 1908 varojen keräämisen hanketta varten. Tästä seurasi yksi Suomen kuuluisimpia patsaskiistoja, jossa vastakkain olivat perinteisen näköisrealismin ja modernin muistomerkkitaiteen kannattajat. Kuvanveistäjä Ville Vallgren veisti realistisen muistopatsaan, jossa Topelius on kuvattuna lasten ympäröimänä Vaasan patsaan tapaan, ja tarjosi sitä sekä Litteratursällskapetille että Helsingin kaupungille. Nämä eivät kuitenkaan halunneet ottaa veistosta vastaan. Vuonna 1929 Litteratursällskapet järjesti muistomerkkikilpailun, jonka voitti Gunnar Finnen ehdotus Satu ja totuus. Finnen veistos oli modernistisempi kuin Vallgrenin: se ei ollut Topeliuksen näköispatsas, vaan siinä oli kuvattuna kaksi allegorista alastonta naishahmoa. Finnen veistos synnytti kiivasta vastustusta ihmisissä, jotka pitivät Vallgrenin realistista Topeliusta parempana, ja kirjailija Maila Talvion ympärille syntyi nopeasti kansanliike, joka hankki varat Vallgrenin patsaan pystyttämiseksi Helsinkiin. Tämän vuoksi vuonna 1932 Helsingissä paljastettiin kaksi Zachris Topeliuksen muistopatsasta: Vallgrenin realistinen Topelius ja lapset Koulupuistikossa ja Finnen symbolistinen Taru ja totuus Esplanadin puistossa.[8]
Topeliuksen mukaan on nimetty Topeliuksenkatu Helsingin Töölössä, Kokkolassa ja Lohjalla, Topeliuksentie Mikkelissä sekä Topeliuksenpuistikko Uudessakaarlepyyssä.
Topelius-tutkimus
Zachris Topeliuksesta on julkaistu lukuisia elämäkertoja. Laajin ja merkittävin on hänen oppilaansa, kirjallisuudentutkija Valfrid Vaseniuksen kirjoittama kuusiosainen Zacharias Topelius: Hans lif och skaldegärning (1912–1930). Topeliuksen tyttärenpoika Paul Nyberg, joka järjesti isoisänsä kirjallisen jäämistön Kansalliskirjastoon Topelius-kokoelmaksi, julkaisi tämän päiväkirjat nimellä Zacharias Topelius dagböcker (1918–1924) ja valikoimia tämän kirjeenvaihdosta nimellä Konstnärsbrev (1956–1960) sekä elämäkerran Zachris Topelius: En biografisk skildring (1949). Topeliuksesta on julkaistu myös runsaasti historiallisia ja kirjallisuustieteellisiä erikoistutkimuksia, kuten Matti Klingen Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa (1998).
Topeliuksen kootut teokset on julkaistu kahdesti, ensin ruotsiksi vuosina 1904–1907 ja sitten suomeksi 1929–1939. Näihin teossarjoihin sisältyvät kuitenkin vain Topeliuksen kaunokirjalliset teokset, eivät esimerkiksi hänen sanomalehtikirjoituksensa, päiväkirjansa tai kirjeenvaihtonsa. Svenska Litteratursällskapet i Finland pani alulle vuonna 2005 Zacharias Topelius skrifter -edition, jonka tavoitteena on julkaista "kirjalliset teokset ja muu kirjallinen jäämistö mahdollisimman kattavasti". Editio on digitaalinen ja vapaasti käytettävissä, ja osa aineistosta julkaistaan myös painettuna. Syksyyn 2017 mennessä editiota on julkaistu kahdeksan osaa.[9]
Teoksia

Kaarle-kuninkaan metsästys (Kung Karls jakt)
Kypron prinsessa (Prinsessan af Cypern)
Mietekirjani lehtisiä (Blad ur min tänkebok)
Lukemisia lapsille (Läsning för barn), johon kuuluvat muun muassa sadut:
Adalminan helmi
Koivu ja tähti (Björken och stjärnan)
Sampo Lappalainen
Luonnonkirja (Naturens bok)
Maamme kirja (Boken om vårt land)
Matkustus Suomessa (En resa i Finland)
Rautakylän vanha parooni (Gamla baron på Rautakylä)
Regina von Emmeritz
Sylvian laulut:
Kesäpäivä Kangasalla (En sommardag i Kangasala)
Sylvian joululaulu (Sylvias hälsning från Sicilien)
Talvi-iltain tarinoita (Vinterqvällar – alla luetellut ovat ilmestyneet myös erillisinä kirjoina)
Kuninkaan hansikas (Kungens handske)
Linnaisten kartanon viheriä kamari  (Gröna kammaren i Linnais gård)
Suomen herttuatar (Hertiginnan af Finland)
Tähtien turvatit (Planeternas skyddslingar, myöhemmin Stjärnornas kungabarn)
Välskärin kertomuksia (Fältskärns berättelser)
Simeon Levis resa i Finland
Finland framställdt i teckningar
Morsian ja muita kauhunovelleja, Faros 2013
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Klinge, Matti| title = Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-22952-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mazzarella, Merete| title = Ei kaipuuta, ei surua: Päivä Zacharias Topeliuksen elämässä| publisher = Tammi| year = 2009| id = ISBN 951-31-4758-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tiitta, Allan| title = Harmaakiven maa: Zacharias Topelius ja Suomen maantiede| location = Helsinki| publisher = Suomen tiedeseura| year = 1994| version = Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk, 147| id = ISBN 951-653-273-X}}
Aiheesta muualla

 Svenska litteratursällskapet i Finland. (in Swedish)

Vapaasti ladattavia Zacharias Topeliuksen e-kirjoja

Kansalliskirjaston
 Viitattu 9.4.2008.(in Swedish)

 Kirjasampo.
 375 humanistia 20.6.2015. Helsingin yliopisto.

Enni Mustonen: "Paimentyttö". Romaani piikatytöstä, joka palveli Zachris Topeliusta vanhuudenpäivinä lähinnä Koivuniemessä.

*
Luokka:Vuonna 1818 syntyneet
Luokka:Vuonna 1898 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Mänty eli metsämänty (Pinus sylvestris) on mäntyjen (Pinus) sukuun kuuluva havupuu, joka kasvaa luonnonvaraisena Euraasiassa.
Männystä käytettyjä nimityksiä suomen kielessä ovat myös länsimurteissa käytetty honka ja itämurteissa käytetty petäjä. Honka tarkoitti vanhan kansan kielessä tarkemmin vanhaa pystyyn kuivunutta mäntyä ja petäjä suureksi kasvanutta mäntyä.[1]
Ulkonäkö ja koko
Mänty on ikivihreä puu, jonka neulaset pysyvät puussa yleensä 3–5 vuotta. Vanhin neulasvuosikerta varisee pois puusta syksyllä. Neulaset ovat pareittain kääpiöversoissa. Mänty kasvaa 15-30 metriä korkeaksi,[2] harvoin 40-metriseksi. Karuilla seuduilla se jää usein huomattavasti matalammaksi. Mänty elää tavallisesti 200–300-vuotiaaksi, mutta yli 600-vuotiaita yksilöitä tunnetaan.[2] Suomen tiettävästi vanhin mänty on iältään noin 780 vuotta.[3]
Mänty on tuulipölytteinen ja paljassiemeninen. Männyn kukinta-aika sijoittuu kesäkuun alkupuolelle ja sen siitepöly on keltaista ja värjää paikoin vesiä. Männyn kävyt ovat kartiomaisia, lyhyitä ja melko pieniä. Kävyn ja siemenen kehitys kestää kaksi kesää.
Männyllä on voimakkaat juuret, jotka pureutuvat syvälle maahan. Isolla männyllä on paksu, suoraan alaspäin työntyvä pääjuuri. Arvellaan, että mikäli pääjuuri vahingoittuu esimerkiksi istutuksen yhteydessä, mänty jää kitukasvuiseksi. Sienistä muun muassa voitatti elää symbioosissa männyn kanssa.
Vanhoissa, vähintään 150 vuoden ikäisissä männyissä on kilpikonnankuvioinen paksu kaarna eli niin sanottu kilpikaarna, joka suojaa puuta metsäpaloilta. Kaarnassa voi näkyä metsäpalojen aiheuttamia haavautumia eli palokoroja.
Levinneisyys ja kasvupaikat
Männyn levinneisyysalue ulottuu Espanjasta Keski-Euroopan kautta Pohjoismaihin ja itäiseen Siperiaan. Se on ollut aiemmin tavallinen myös Britteinsaarilla, mutta liikahakkuiden takia jäljellä on enää hajanaisia alkuperäisesiintymiä Skotlannissa. Mänty on karujen olosuhteiden puu, joka kestää kylmää, kuivuutta ja ravinteiden niukkuutta, mutta valokasvina edellyttää paljon valoa. Levinneisyysalueen pohjoisosissa mänty kasvaa merenpinnan tasolta 1000 metrin korkeudelle, mutta eteläosissa se on korkeiden vuoristoalueiden puu, kasvaen 1200–2500 metrin korkeudella.
Metsämännystä on olemassa kolme virallisesti hyväksyttyä muunnosta: var. mongolica Mongoliassa sekä läheisillä Etelä-Siperian ja Kiinan alueilla, var. hamata Balkanilla, Pohjois-Turkissa ja Kaukasuksella sekä tavallisin muunnos var. sylvestris muualla männyn levinneisyysalueella. Suomessa mänty muodostaa lähes puolet maan puustosta, ja se kasvaa kaikkialla maassa korkeimpia tuntureita ja uloimpia saaristoluotoja lukuun ottamatta.

Käyttö
Mänty on tärkeä puulaji metsätaloudessa ja metsäteollisuudessa. Metsänviljelyssä kiertoaika on 50–120 vuotta, pisin esiintymisalueen koillisosissa, missä kasvu on hitainta. Mäntymetsiä voidaan uudistaa kylvämällä tai istuttamalla tai luontaisesti uudistamalla. Suomessa mänty oli tärkeä raaka-aine tervanpoltossa ennen teollistumisen aikaa. Nälkävuosina männyn jälsi- ja nilakerroksesta tehtiin pettujauhoja.
Männyn puuaines on pehmeähköä. Sydänpuu on lahonkestävää ja selvästi pintapuuta tummempaa.[4] Puuaines on väriltään vaaleanruskeasta punaruskeaan. Mäntyä käytetään rakennuspuuna ja se sopii hyvin ulkorakenteisiin. Sitä käytetään myös paperipuuna ja huonekalujen valmistukseen.[4]

Metsämännyn muotoja ja lajikkeita
Pinus sylvestris f. aurea – kultamänty [5]
Pinus sylvestris f. condensata – luutamänty [5]
Pinus sylvestris ’Globosa’ – pallomänty [6]
Pinus sylvestris ’Watereri’ – kääpiömänty [6]
Pinus sylvestris f. virgata – käärmemänty [5]
Selkärankaisia männyn tuholaisia
Nisäkkäät
Hirvi (Alces alces) syö varsinkin kevättalvisin nuoria taimia.
Lapinmyyrä (Microtus oeconomus) vioittaa mäntyjä talvisin lumen alla.
Metsämyyrä (Clethrionomys glareolus) syö toisinaan männyn silmuja.
Peltomyyrä (Microtus agrestis) on taimikoissa suuri tuhontekijä etenkin runsaana esiintyessään noin nelivuotiskausittain.
Vesimyyrä (Arvicola terrestris) tuhoaa taimikoiden juuristoja tappaen taimia.[7]
Linnut
Metso (Tetrao urogallus) voi vioittaa pieniä silmuja, mutta on harvinaistunut.
Teeri (Tetrao tetrix) syö neulasia ja silmuja.[7]
Männyn tuhohyönteisiä
Aitomonikirjaaja (Polygraphus poligraphus)
Havukantojäärä (Rhagium inquisitor)
Havununna (Lymantria monacha)
Havutikaskuoriainen (Trypodendron lineatum)
Jättipuupistiäinen (Urocerus gigas)
Kiiltokirjanpainaja (Ips amitinus)
Kirjanpainaja (Ips typographus)
Kirjokudospistiäinen (Acantholyda hieroglyphica)
Kirvat (Aphididae)
Kuusentähtkirjaaja (Pityogenes chalcographus)
Käpypikikärsäkäs (Pissodes validirostis)
Laakakolva (Pytho depressus)
Latvapikikärsäkäs (Pissodes piniphilus)
Männynniluri (Hylastes brunneus)
Männynversokääriäinen (Rhyacionia buoliana)
Mäntyankeroinen (Bursaphelenchus xylophilus)
Mäntykirva (Pineus pini)
Mäntymittari (Bupalus piniarius)
Mäntypistiäiset (Diprionidae)
Mänty-yökkönen (Panolis flammea)
Nelihammaskirjaaja (Pityogenes quadridens)
Neulassarviainen (Calomicrus pinicola)
Okakaarnakuoriainen (Ips acuminatus)
Papintappaja (Callidium violaceum)
Parihammaskirjaaja (Pityogenes bidentatus)
Peltolude (Lygus rugulipennis)
Pihkakääriäinen (Retinia resinella)
Pikakirjoittaja (Ips sexdentatus)
Pikkukirjanpainaja (Ips duplicatus)
Pilkkumäntypistiäinen (Diprion pini)
Punalatikka (Aradus cinnamomeus)
Pystynävertäjä (Tomicus piniperda)
Ranskanräätäli (Monochamus galloprovincialis)
Ruskomäntypistiäinen (Neodiprion sertifer)
Sarvijaakko (Acanthocinus aedilis)
Sinipuupistiäinen (Sirex juvencus)
Suutari (Monochamus sutor)
Taimipikikärsäkäs (Pissodes castaneus)
Tukkimiehentäi (Hylobius abietis)
Tyvipikikärsäkäs (Pissodes pini)
Täplätoukkakäpymittari (Eupithecia abietaria)
Töpöneulassääski (Thecodiplosis brachyntera)
Ukkoniluri (Dendroctonus micans)
Vaakanävertäjä (Tomicus minor)
Vaippaniluri (Hylurgops palliatus)
Ytimennävertäjät (Tomicus spp.)
Männyn tuhosieniä
Kuplamörsky (Rhizina undulata)
Mesisienet (Armillaria spp.)
Mäntykoro eli männynsyöpä (Lachnellula pini)
Männynharmaakariste (Lophodermella sulcigena)
Männynjuurikääpä (Heterobasidion annosum)
Männynlumihome (Phacidium infestans)
Männynneulaskariste (Lophodermium seditiosum)
Männynneulasruoste (Coleosporium tussilaginis)
Männynversosyöpä (Ascocalyx abietina)
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Väre, Henry & Kiuru, Heikki| title = Suomen puut ja pensaat| publisher = Metsäkustannus Oy| year = 2006| id = ISBN 978-952-5118-89-6| accessdate = 11.11.2011}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Männyt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit