Kokemäki () on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Kaupungissa on  asukasta,[1] ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km2. Elinkeinorakenne jakautuu toimialoittain seuraavasti: alkutuotanto 9,0%, jalostus 30,0%, palvelut 61,0%.
Kokemäen naapurikunnat ovat Eura, Harjavalta, Huittinen, Pori, Sastamala, Säkylä ja Ulvila. Entisiä naapurikuntia ovat Keikyä (myöhemmin Äetsä), Kiikoinen, Kiukainen, Kullaa, Köyliö ja Lavia.
Kokemäen keskustaajama Tulkkila muutettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi vuonna 1923. Kauvatsan kunta liitettiin Kokemäkeen vuonna 1969. Kokemäen kihlakunta käsittää Harjavallan, Huittisten ja Kokemäen kaupungit sekä Köyliön ja Säkylän kunnat. Asukasluku kihlakunnan alueella on 34898 henkeä. Nämä samaiset kaupungit ja kunnat kuuluvat myös Satakunnan verotoimiston Kokemäen toimipisteen alueeseen. Maatalouden tutkimuskeskuksen Satakunnan tutkimusasema toimi Järilän kylässä vuosina 1929–1996. Kokemäen kaupunginvaltuusto päätti 15. joulukuuta 2008 kuntaliitoksesta Nakkilan, Harjavallan ja Ulvilan kanssa, mutta hanke kariutui Ulvilan muutettua päätöstään.
Keskeisen sijaintinsa ja vanhan asutuksensa johdosta Kokemäki on ollut historiallisesti merkittävää keskusaluetta. Kokemäellä sijaitsee muun muassa rautakauden ja keskiajan muinaisjäännöksiä. Satakunnan historiallista maakuntaa kutsuttiin myöhemmällä keskiajalla usein Kokemäenkartanon lääniksi.
Kokemäen keskustaajaman ja kaupungin alueen halki virtaa paikkakunnan mukaan nimetty 121 kilometrin pituinen Kokemäenjoki. Kokemäenjoen vesistöalue on neljänneksi suurin Suomessa. Kaupungin alueella sijaitsee  Kolsin vesivoimalaitos.
Maantiede
Kokemäen maisemakuvalle leimallisin on kaupungin halki virtaava Kokemäenjoki. Kaakossa Huittisten rajalla joki jakautuu kahtia Kyttälänhaaraksi ja Kiettareenhaaraksi, joiden väliin jää Kiettareenluoto. Entisen Kyttälän rautatieaseman kohdalla joki muodostaa lukuisia sivuhaaroja, jotka yhtyvät jälleen entisten Pahakosken ja Niskakosken alapuolella. Tämän jälkeen joki virtaa Säpilänniemen ja sen koillispuolella olevien moreeniselänteiden muodostamassa laaksossa luoteeseen, kääntyy niemen kärjessä miltei takaisin tulosuuntaansa ja seuraa niemen lounaissivua. Joen putoama 26 kilometrin matkalla Loimijoen suusta Kolsin voimalaitokselle on vain 60 senttimetriä, mutta voimalaitoksella putouskorkeus on peräti 12,5 metriä. Tulkkilasta Porin suuntaan joki virtaa hiekka- ja savitasankoon uurtamassaan uomassa.[3]
Lounaiskulmastaan Kokemäen alue on Satakunnan hiekkakivialueella. Harjavallasta Peipohjaan saakka Kokemäenjoen laakso muodostaa alueen rajan peruskalliota vastaan. Peipohjasta tämä raja kääntyy etelään kohti Köyliönjärveä ja Pyhäjärveä. Tämän alueen korkein maastonkohta on 70 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuva Järilänvuori. Kynsikankaan, Säpilänharjun ja Ronkankankaan koillispuolella maasto on karumpaa ja kaupungin keskiosan tasankoon verrattuna heikosti viljeltyä. Huittisten rajan tuntumassa ovat suuret Korkeasuo, Kiettareensuo ja Ronkansuo. Lähellä Tulkkilaa Kokemäenjokeen laskee kaakosta Sonnilanjoki, joka saa alkunsa entisen Köyliön kunnan itäosan metsä- ja suoalueilta.[3]
Entisen Kauvatsan kunnan alueella pääosa asutuksesta ja viljelyksistä on sijoittunut Sääksjärvestä eteläkaakkoon kohti Puurijärveä suuntautuvalle kapeahkolle kaistaleelle. Kauvatsan kirkonkylän koillispuolella lähellä Sastamalan rajaa ovat Kokemäen alueen korkeimmat, yli 100 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuvien mäkien huiput.[4]
Kokemäen suurin järvi on Sääksjärvi, joka kuului aiemmin suurimmaksi osaksi Kauvatsan kuntaan. Järven itäpäähän laskevat Sastamalan puolelta Kiikoisjärvestä tuleva Piilijoki sekä entisen Kullaan kunnan itäosasta alkunsa saava Rukajoki. Sääksjärvi laskee Kauvatsanjokea myöten Puurijärveen, joka puolestaan laskee eteläpäästään Kokemäenjokeen. Muita järviä ovat Pitkäjärvi etelässä lähellä Säkylän rajaa ja Lievijärvi Kauvatsan kirkonkylän koillispuolella.[3]
Historia
Luonnonhistoria
Jääkauden loputtua Kokemäen alue oli syvällä merenpinnan alla. Maan kohotessa alkoi Hämeessä sijainnut rantaviiva siirtyä länteen ja lopulta Kauvatsan korkea kallioselänne paljastui merestä. Kokemäen korkeimmat kohdat olivat aluksi saaristoa, mutta vähitellen saaret sulautuivat mantereeseen, jota muun muassa Hiittenharju, Järilänharju ja Ronkanharju suojasivat meren tyrskyiltä. [5]
Kokemäenjoen syntymäajankohdaksi lasketaan Sastamalan Liekoveden eriytyminen merestä noin 5000-4500 eaa., josta alkaen järvivesi virtasi merestä paljastuville alangoille. Kokemäenjoen suisto eteni Sastamalasta luoteeseen maankohoamisen myötä ja saavutti Huittisten peltotasangon noin 3500 eaa. Koska alue on tasasta Säpilänniemeen saakka, siirtyi suisto sinne noin 500 vuodessa. Vehmainen sisäjärvi kuivui ja muodosti myöhemmin laajat suoalueet, joista aikanaan muodostettiin Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto. Korkeusero Säpilän ja Tulkkilan välillä on suuri, joten niiden välille muodostui lukuisia koskia. Koskien varsille on aina syntynyt asutusta ja ne vaikuttivatkin Kokemäen seudun asutuksen syntymiseen. Jokisuisto siirtyi Tulkkilaan 2500 eaa. mennessä ja sieltä nopeasti Harjavallan keskustan kohdalle vuoteen 2000 eaa. mennessä. [5]
Kokemäen luonnonmaisemaan jääkausi ja joki ovat vaikuttaneet merkittävästi. Hiekkaharjut, joita sijaitsee Järilässä, Koomankankaalla ja Köyliössä sekä Säpilän ja Ronkan välisellä alueella, sisältävät runsaita hiekka- ja pohjavesivaroja. Joen liete täytti laaksot ravinteikkaalla, vaikkakin sitkeällä savella, joka on ollut seudun maanviljelyn perusta. Myöhäisen kivikauden ja pronssikauden asukkaat viljelivät hiekkaharjujen hietaisia rinteitä, mutta vasta rauta-aurojen tuonti 1200-luvulla mahdollisti sitkeän savimaan ottamisen viljelykäyttöön laajoilla alueilla.
Varhaiset aikakaudet
Kokemäki on tunnettu vanhana pitäjänä, jonka alueella tehdyt arkeologiset kaivaukset kertovat elämästä jopa 7000 vuoden takaa. Kokemäenjoen laakso onkin ollut rautakaudella yksi Suomen tärkeimmistä asutusalueista,[6] johon ovat sekä taloudellisesti että kulttuurillisesti läheisesti liittyneet myös Vanajaveden seudut. Kokemäeltä oli yhtenäinen asutus Hämeenlinnan seudulle saakka. Perimätieto kertoo muinaisesta Teljä-nimisestä kaupungista, joka olisi sijainnut Kokemäellä. Tälle ei ole saatu historiallista tai arkeologista vahvistusta. Joka tapauksessa Teljä on osana monen satakuntalaisen yrityksen, seuran ja järjestön nimeä.
Keskiaika

Legendan mukaan vuonna 1156 Piispa Henrik kävi Satakunnassa saarnamatkalla, osana Eerik Pyhän ensimmäistä ristiretkeä Suomeen. Kokemäen seurakunta onkin perustettu viimeistään 1200-luvulla, joidenkin oletusten mukaan ehkä aikaisemminkin.[6] Kokemäenkartanon lääni tunnetaan jo vuodelta 1331, ja sen keskusta, Kokemäen kuninkaankartanoa, isännöivät pitkään muun muassa Turun piispat ja monet kuninkaalliset suvut. Kokemäellä on sijainnut keskiaikainen Kokemäen linna, joka hävitettiin vuonna 1367.
Kokemäki toimikin keskiajalla historiallisen Satakunnan hallinnollisena keskuksena. Maakuntakäräjät pidettiin Kokemäen kirkon lähellä sijainneella käräjämäellä ja maakunnan sinettiä säilytettiin läheisessä Ylistaron kylässä vielä 1400-luvulla.
Keskiaikainen Huovintie kulki Turun seudulta Kokemäen kautta Kokemäenjoen suulle. Huovintien varrella oli hengellisten ja maallisten yhteisöjen ylläpitämiä kiltataloja, joissa matkamiehet saattoivat yöpyä. Tällainen sijaitsi myös lähellä Kokemäen kirkkoa. Kokemäenjoki on ollut tärkeä vesireitti merelle. Kokemäenjoki on ollut kuuluisa lohistaan, siioistaan ja nahkiaisistaan.
Uusi aika
Harjavalta muodostettiin Kokemäen kappeliseurakunnaksi vuonna 1669 ja se erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1868. Kunnallishallinto alkoi Kokemäellä vuonna 1869, ja ensimmäiseksi kunnan esimieheksi valittiin rovasti August Lilius, joka toimi tehtävässä kolme vuotta. Vuonna 1870 perustettiin Kokemäen kunnan palovakuutuskomitea, josta tuli myöhemmin itsenäinen vakuutusyhtiö. Kokemäen ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Tulkkilassa vuonna 1872 aluksi vain pojille tarkoitettuna; tyttöjen osalta aloitus siirtyi seuraavaan vuoteen opettajapulan vuoksi. Seuraavat kolme kansakoulua perustettiin Kuurolaan vuonna 1886, Raitioon vuonna 1895 ja Peipohjaan vuonna 1899. Kokemäen yhteiskoulu perustettiin vuonna 1907. Kokemäen säästöpankki aloitti toimintansa vuonna 1875 ja Kokemäen Osuusmeijeri vuonna 1901.[3]
Junaliikenne Porin radalla Tampereen ja Peipohjan välillä alkoi vuonna 1894, ja koko pituudeltaan Poriin saakka rata valmistui seuraavana vuonna. Kokemäen alueelle tuli viisi rautatieliikennepaikkaa, Kyttälän, Risten, Kokemäen ja Peipohjan asemat sekä Järilän seisake. Peipohjasta tuli risteysasema Rauman radan valmistuttua vuonna 1897. Porin radan Risten ja Peipohjan asemat esiintyivät 1900-luvun alkupuolella kaavailtuina vaihtoehtoisina risteysasemina, kun Helsingistä suunniteltiin ratayhteyttä Loimaan kautta Satakuntaan.[3][7]
Vuonna 1965 Kokemäen eteläosasta läheltä Pitkäjärveä siirrettiin suurehko maa-alue Harjavaltaan. Koko Kauvatsan kunta liitettiin Kokemäkeen vuoden 1969 alussa.[3]
Tunnuksia

Nimikkokasvi & -eläin
Nimikkokasvi: Keltakurjenmiekka (Iris pseudacorus), jota kutsutaan myös lyhyesti nimellä kurjenmiekka, on komea kosteiden paikkojen kasvi. Sitä tavataan Keski- ja Etelä-Suomessa, paikoin pohjoisempanakin Oulun korkeudelle asti.
Nimikkoeläin: Töyhtöhyyppä (Vanellus vanellus), on kurmitsojen heimoon kuuluva rantalintu, joka on tavallinen lauhkeassa Euroopassa, ja sitä esiintyy myös Aasian lauhkeilla alueilla pesimäaikaan.
Kokemäen nimikkokasvi ja -eläin valittiin äänestyksellä vuonna 1997 Tulkkilan Yö -tapahtumassa.
Pitäjäruoat
Kokemäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla graavilohi, lohikeitto ja Hilja Vienosen piparkakut.[8]

Vaakuna
Kokemäen kunnan vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin 4.2.1953. Vaakunan kuva on Piispa Henrikin vierailusta Kokemäellä. Vaakunaselitys on "sinisessä kentässä hopeinen, kultapäärmeinen ja -nauhainen piispanhiippa".
Maisema
Kokemäen keskustassa sijaitseva Tulkkilan museosilta on kaupungin epävirallisista tunnuksista käytetyin. Se on niin yritysten logoissa kuin tapahtumien nimienkin yhteydessä, sekä Kokemäen kaupungin kotisivuilla.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Kokemäellä oli 7 381 asukasta, joista 4 340 asui taajamissa, 2 954 haja-asutusalueilla ja 87 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Kokemäen taajama-aste on 59,5 %.[9] Kokemäen taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan eli Kokemäen keskustaajamaan, jossa oli vuoden 2017 lopussa 4 340 asukasta.[10]
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kokemäellä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[11]
Kokemäen seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kokemäen alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.[12]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Kokemäen kaupungin nykyisellä alueella.[11]
Kauvatsan seurakunta (liitetty Kokemäen seurakuntaan 2007)
Hallinto ja politiikka
Kaupunginjohtajana toimii Nina Kivi. Hän aloitti 2018. Hänen edeltäjänsä oli Reijo Siltala.[13]. Kokemäen kaupunginvaltuustossa on 35 ja kaupunginhallituksessa 11 paikkaa.

PuolueÄänimääräProsenttimääräPaikkamääräMuutosSuomen Keskusta156435,813+1Suomen sosialidemokraattinen puolue115226,39+1Kansallinen Kokoomus92721,27+2Vasemmistoliitto64414,75−1Suomen Kristillisdemokraatit862,01−1
Tunnettuja Kokemäellä syntyneitä tai vaikuttaneita henkilöitä

Eemeli Aakula, kansanedustaja
Gust Aakula, amerikansuomalainen toimittaja ja anarkosyndikalisti
Gustaf Adolf Avellan, kielentutkija ja -kääntäjä
Ari Hakahuhta, toimittaja
Teemu Heino, taekwondo-urheilija
Lars Hordeel, Ylä-Satakunnan ja Turun linnan vouti
E. J. Horelli, lääkintöneuvos
Toivo Horelli, poliitikko
Väinö Horelli, professori
Martti Jalkanen, Kokemäen kaupunginjohtaja 1984–2013
Frans Peter von Knorring, kirkkoherra, Ahvenanmaan koululaitoksen isä
Aapo Korkeaoja, performanssitaiteilija
Juha Korkeaoja, poliitikko
Teemu Lehtilä, näyttelijä
Svante Lehtonen, ammattiyhditysmies ja toimittaja
Kullervo Manner, toimittaja ja poliitikko
Mika Marila, alppihiihtäjä

Juhani Merikallio, radiotoimittaja
Tyyne Paasivuori, kansanedustaja
Osmo Pertola, ”Kokemäen Uuno”, viihdetaiteilija
Antti Potila, entinen pääjohtaja
Pekka Puustinen, taloutieteilijä
Jorma Rudanko, oikeusneuvos
Erkki Ryömä, poliitikko
J. Savolainen, muusikko
Pablo Seppä, muusikko, näyttelijä
E. N. Setälä, professori, valtioneuvos
Reijo Siltala, tohtori, kaupunginjohtaja
Ville-Juhani Sutinen, runoilija, suomentaja ja kirjallisuuskriitikko
Jan Timoska, jalkapalloilija
Sampsa Timoska, jalkapalloilija
Matti Toivonen, toimittaja, laulaja ja humoristi
Pirjo Tuominen, toimittaja ja kirjailija
Verner Viitasaari, puutarhuri

Liikenneyhteydet

Kokemäen kautta kulkevat Vihdin ja Porin välinen Valtatie 2, Nokian ja Porin välinen valtatie 11 sekä Rauman ja Kouvolan välinen valtatie 12.
Tampereen ja Porin välisellä rautatiellä liikennöivät matkustajajunat pysähtyvät Kokemäen rautatieasemalla (ent. Peipohjan asema). Aseman lähellä valtatie 2:n varrella on Helsingin ja Porin välisten pikavuorobussien pysäkki. Alkuperäinen Kokemäen rautatieasema sijaitsi nykyisestä asemasta noin kolme kilometriä Tampereen suuntaan. Muita Kokemäellä sijainneita rautatieliikennepaikkoja ovat olleet Risten ja Kyttälän asemat sekä Järilän seisake. Kyttälän ja Risten sekä vanhan Kokemäen aseman toiminnot lopetettiin vuonna 1983.[14] Kokemäki–Rauma-radalla on vain tavaraliikennettä; rataosan henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1988.
Kokemäellä sijaitsee harrasteilmailun käytössä oleva Piikajärven lentokenttä. Lähin lentoasema on Porin lentoasema.
Vesiliikenne Kokemäenjoella on rajoitettua, sillä vesivoimalaitokset Kokemäellä ja Harjavallassa estävät lähes täysin pidemmän matkan liikenteen. Paikallinen veneily ja muu joen virkistyskäyttö on kuitenkin suosittua.
Etäisyyksiä Kokemäeltä
Harjavalta 12 km
Helsinki 200 km
Huittinen 20 km
Hämeenlinna 140 km
Pori 40 km
Rauma 50 km
Tampere 95 km
Turku 90 km
Koulutus

Kokemäen kaupungin alakouluverkko on viime vuosina supistunut, kun perusopetusta luokille 1 – 6 antavia kouluja on suljettu. Jäljellä ovat Lähteenmäen koulu, Risten koulu, Tulkkilan koulu ja Tuomaalan koulu. Kokemäen yhteiskoulun rakennuksissa toimivat yläkoulun luokat 7 – 9, erityisopetus, Kokemäen lukio ja sen aikuislinja sekä Kokemäen kansalaisopisto.[15]
Ammatillista koulutusta tarjoavat kaksi toisen asteen ammatillisen koulutuksen kuntayhtymää. Satakunnan koulutusyhtymän eli SATAEDUn Kokemäen yksikön opetustilat sijaitsevat Peipohjassa. Saskyn SASKY tilat sijaitsevat Tulkkilasta pohjoiseen Kuoppalassa ja opistolle hankittu opetustarha Karimaan puutarha sijaitsee Paistilassa.
Yliopiston järjestämiä kursseja, joita tarjoavat Länsi-Suomen Kesäyliopisto ja Avoin yliopisto, voi opiskella Kokemäellä.[16] Myös Huittisten musiikkiopiston sivupiste toimii Tulkkilassa.[17] Tulkkilassa on Liikenneopiston toimipiste.[18]
Aiemmin Peipohjassa toiminut Räisälän kansanopisto on nykyään lakkautettu.[19]
Elinkeinoelämä
Kokemäellä toimii tällä hetkellä yli 400 yritystä. Graafinen ala, metalliteollisuus sekä kuljetusala ovat paikkakunnan avaintoimialoja. Myös maatalous (muun muassa erikoiskasvien viljely) ja uusimpana hyvinvointipalvelut ovat Kokemäellä vahvasti edustettuja.
Suurimmat työnantajat
Työnantajan nimen perässä on työntekijöiden lukumäärä.
Kokemäen kaupunki, 320
Lehtosen Konepaja Oy (metallituotteiden valmistus), 140
Peiron Oy (metallien valu), 125
Cemt-Trans Oy, 110
Keski-Satakunnan terveydenhuollon kuntayhtymä, 82
Sinituote Oy, 80
Kokemäenjokilaakson ammattioppilaitos, 70
Kokemäen kihlakunnanvirasto, 51 (66)
Sasky, Kokemäki, 50
Finnamyl Oy (perunatärkkelysteollisuus), 25 (66)
Satakunnan verotoimisto Kokemäen toimipiste, 23 (30)
Palvelua Kokemäellä
Valtion palveluita
Kihlakunnanvirasto, KELA (auki kaksi päivää viikossa), tiemestaripiirin sivutoimisto, VR Kokemäen asema, Avena Siilot Oy:n viljavarasto ja Satakunnan veropiirin Kokemäen toimipiste sijaitsevat kaikki Kokemäen keskustaajamassa.
Virkistäytyminen
Kokemäellä sijaitsee Juhannusraveistaan tunnettu ravirata. Muita virkistysmahdollisuuksia ovat esim. uimahalli, Pitkäjärven vapaa-ajankeskus, Ammattiopiston palloiluhalli, Haapahuhdan ratsastustalli, Risten JM- ja Motocross-rata, Järilän FK-rata, Järilän hiihtokeskus, Piikajärven lentokenttä sekä jäähalli Teljä Areena. Uusia projekteja ovat muun muassa golfkenttä Pitkäjärvelle sekä keskuspuisto Tulkkilantien varteen.
Matkailukohteet

Historiallinen Pyhän Henrikin saarnahuone sijaitsee kaupungin keskustassa. Arkkitehti Pehr Johan Gylichin suunnitteleman kappelin sisällä on asumus, jossa Piispa Henrik tarun mukaan vietti viimeisen yönsä, ennen kuin Lalli surmasi hänet Köyliönjärven jäällä.
Kokemäellä on Kustaa III:n kivikirkko, joka on seissyt kallioisella kirkonmäellä Kokemäen keskustassa yli 200 vuotta. Kirkon ensimmäiset luonnokset piirsi J. Sytti ja niitä täydensi C. F. Adercrantz. Luonnonkivikirkko rakennettiin v. 1780–1786.
Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto perustettiin vuonna 1993. Pinta-alaltaan 27km² kokoinen kansallispuisto koostuu lintujärvenä tunnetusta Puurijärvestä ja viidestä kermikeidassuosta; Aron-, Iso-, Kiettareen-, Korkea- ja Ronkansuosta. Järvellä pesi vuonna 1993 yli 30 lajia kokonaisparimäärän noustessa yli 1500 pariin.
Kokemäen matkailukohteet löytyvät www.kokemaenjokilaakso.com
Muita tutustumisen arvoisia kohteita:
Asemapäällikön koti
Anttilan Puutarhatila/tilamyymälä
Karimaan puutarha
Kokemäen maatalousmuseo
Kokemäen Seuratalo
Kokemäen sähkömuseo
Kokemäen ulkomuseo
Käräjämäki
Ompelijan museokoti
Orjapaaden kalliot
Pyhän Marian kirkon sakaristo
Säpilän riippusilta
Villa Cumasta Kokemäen kaupunkiin -kulttuurireitistö
Matkailijalle tärkeät palvelut
Kokemäen matkatoimisto
Ruokakaupat
S-market Kokemäki
K-Supermarket Teljänportti
Lidl
Kauvatsan kyläkauppa
Tokmanni
Ruokapaikat ja kahvilat
Kahvi ja ruokapaikka Salkkari
Teboil Kokemäki (kahvio ja pikaruokaa)
Belda Pizza-pizeria
Ravintola Vanha Silta
Grilli City-grilli
Café Uno
Huoltoasemat/ tankkauspaikat
St1
Neste
Teboil
ABC
Gulf Kauvatsa
Tapahtumat
Vastavirtarock-rockfestivaali ja muutakin ohjelmaa, kuten näyttelyitä, konsertteja ja rompetori järjestetään Kokemäellä kesäisin. Erikoisuutena voidaan mainita WC-rulliin liittyvät tapahtumat, mm. pituusheiton SM-kisat (v. 2008) ja wc-paperirullapyramidin rakentaminen (v. 2010).
Kokemäen raviradalla järjestettävät perinteiset kaksipäiväiset juhannusravit keräävät vuosittain paikalle tuhansia raviharrastajia.
Satasoitto -musiikkifestivaali järjestetään vuosittain elokuussa.
Paikallislehdet
Valtaväylä
Jokilaakso
Sydän-Satakunta
Ystävyyskaupungit
 Põltsamaa, Viro
 Lier, Norja
 Falköping, Ruotsi
 Hobro, Tanska
Kylät
Aakula, Askola, Haavasoja, Haistila, Hampula, Harola, Hassala, Herttola, Hintikkala, Huivoo, Hyrkölä, Häyhtiönmaa, Järilä, Kaarenoja, Kakkulainen, Kankaantausta, Kareksela, Kaukaritsa, Kaurula, Kauvatsa, Keipilä, Ketola, Kiettare, Kiusala, Kokemäen kartano, Korkeaoja, Koskenkylä, Krannila, Krootila, Kuittilo, Kukola, Kuoppala, Kuurola, Kyttälä, Köömilä, Laikko, Lempainen, Mattila, Meinikkala, Paistila, Pappila, Peipohja, Pelhola, Penttilä, Pirkkinäinen (Birknäs), Pukkala, Pumpala, Purjala, Pyhänkorva, Pälpälä, Riste, Ronkka, Rudanko, Ruikkala, Ryytsälä, Sonnila, Säpilä, Talonen, Teikari, Tulkkila, Tuomaala, Vallila, Viikari, Villiö, Vitikkala, Vuolle (Vuoltee, ruots. Vuoltis), Ylistaro, Äimälä, Öykkäri
Entisen Kauvatsan kunnan henkikirjakylät
Ahvenus, Jalonoja, Kauvatsa, Kotka, Kulkkila, Kuoppakoski, Lievikoski, Piilijoenmaa, Piitanoja, Puurila, Rutuna, Sampu, Työtilä, Yttilä[20]
Katso myös
Vastavirtarock
Kokemäen Kova-Väki
Halkeenkiven kesäteatteri
Luettelo Kokemäen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet
Salminen, Tapio (I:1) ja Hockman, Tuula & Salminen, Tapio (I:2): Kokemäen ja Harjavallan historia I. I:1: Joki ja sen väki. Kokemäen ja Harjavallan historia jääkaudesta 1860-luvulle. I:2 Kokemäen ja Harjavallan talonhaltijat vuoteen 1900, torpat 1891–1900 sekä papisto ennen vuotta 1870. Kokemäen ja Harjavallan kaupungit ja seurakunnat: Gummerus Kirjapaino 2007.
Citation error, replace with{{cite book| author = Virkkala, Kalevi| title = Kokemäenjoki geologis-historiallisen kehityksen valossa| location = Vammala| publisher = Satakuntalainen osakunta| year = 1946| version = julkaisusta Satakunta XII| format = [ Satakunta sarjan skannatut kirjat] (pdf)| accessdate = 26.1.2012| pages = 75-89}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Salo, Unto| title = Häme ja Satakunta| location = Vammala| publisher = Satakuntalainen osakunta| year = 1967| version = julkaisusta Satakunta XVIII| format = [ Satakunta sarjan skannatut kirjat] (pdf)| accessdate = 29.1.2012| pages = 76-129}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Turbaani ( tai دولبند, dolband, ) on Intiassa ja muslimimaissa käytetty pitkästä huivimaisesta kankaasta kääritty päähine.
Turbaania käytetään Lähi-idässä, Keski-Aasiassa ja Intiassa. Sikhit käärivät yleensä turbaanin joka kerta uudestaan. Kangas on tavallisesti vähintään viisi metriä pitkä. Hyvin monimutkaiset turbaanit voidaan joskus pitää valmiiksi käärittyinä niin, että ne on ommeltu kiinni alustaansa. Tällaisia turbaaneja on käytetty esimerkiksi Turkissa. Kuumassa ja kuivassa ilmanalassa turbaani on alkujaan kasteltu ennen sen pukemista, jotta pää pysyisi koko päivän ajan viileänä.
Turbaani on tutkimusten mukaan alun perin intialainen keksintö. Turbaanista on viiteitä jo Veda-kirjallisuudessa. Turbaanin idea on luultavasti kopioitu Intiasta arabimaihin. Nykypäivänä turbaaneja käyttävät pääasiassa sikhit. He käyttävät sitä peittääkseen leikkaamattomat hiuksensa, jotka on sidottu nutturalle päänpäälle. Leikkaamattomat hiukset kuvastavat sikheillä alistumista jumalan tahtoon. Kunnioituksesta jumalaa kohtaan hiukset on miehillä tapana peittää turbaanilla. Sikhit joskus sekoitetaan muslimeihin turbaanin käytön takia. Tämä johtuu siitä, koska länsimaalaisten mielissä kummittelee vielä tänäkin päivänä stereotyyppinen kuva islamilaisista arabimiehistä, jotka käyttävät turbaaneja, koska sellaisia näkee paljon elokuvissa. Nykyaikana islamilaisissa maissa turbaani on aika harvinainen vaate. Niitä käyttävät pääasiassa vain vanhat miehet ja uskonnolliset johtajat korkean asemansa merkkinä. Länsimaissa muslimimiehet eivät käytä turbaania.
Intiassa hindut ovat käyttäneet turbaaneja näyttääkseen korkean kastiasemansa. Esimerkiksi hindukuninkaat ovat käyttäneet kalliista ja koristeellisesta silkistä tehtyjä ja jalokivin koristeltuja turbaaneja näyttääkseen rikkautensa ja valtansa. Turbaaneja käytetään Intiassa vieläkin. Rajasthanin maakunnassa muoti on säilynyt voimakkaana. Punjabissa sikhit ja monen muunkin uskonnon edustajat käyttävät usein turbaaneja, joko muodin vuoksi tai suojatakseen päänsä auringonpaisteelta. Intiassa turbaania kutsutaan yleensä monella kielellä sanalla pagṛī (ਪਗੜੀ). Sikhit käyttävät joskus punjabinkielistä sanaa dastār (ਦਸਤਾਰ), joka on oikeaoppisempi ja kunnioittavampi.
Eri turbaanien välillä on eroja. Sikhi-turbaanit on sidottu hyvin huolellisesti ja ohjeita noudattaen. Ne ovat lähes poikkeuksetta yksivärisiä eikä niitä ole koristeltu kuvioin. Sikhiturbaaneihin ei myöskään jätetä taakse tai sivulle roikkuvaa häntää, vaan se työnnetään turbaanin sisään. Hindu- ja muslimiturbaaneissa on yleensä häntä, joko takana tai sivussa. Yleensä hinduturbaanit ovat kuvioin koristeltuja ja muslimiturbaanit yksivärisiä. Historiassa muslimien turbaani saattoi koostua Fez-nimisestä punaisesta tai vihreästä hatusta, joka laitetaan päähän. Yleensä valkoinen tai muun värinen turbaanikangas kiedottiin hatun ympärille. Hatun alaosa jäi kankaan peittoon, mutta kärki jäi näkyviin. Tällainen turbaanimalli oli erityisen suosittu Turkissa. Bysantin keisarit ovat todistettavasti pitäneet tällaista turbaania valtansa symbolina, tavallinen hattu oli vain korvattu suipolla ja pitkällä kruunulla ja kangas oli koristeellinen.
Turbaanin sukuinen päähine on tuaregien käyttämä indigonsininen litham.
Turbaani länsimaissa

Länsimaissa turbaaneja on käytetty naisten päähineinä. Huivista kiedottu päähine on yleensä ommeltu alustaan, jotta se on helppo pukea ja riisua. Myöhäisellä keskiajalla ja varhaisella renessanssiajalla 1300- ja 1400-luvuilla eurooppalaiset miehet omaksuivat turbaanin ja sen tapaisten päähineden käytön turkkilaisten vaikutuksesta, etenkin Bysantin valtakunnassa. 1700-luvulla Euroopassa lähes kaikki varakkaat ja korkean aseman omaavat miehet ja naiset pitivät ajan muodin mukaan mitä erilaisimpia peruukkeja. Jotta peruukki istuisi päässä hyvin, moni mies ja nainen ajoi luonnolliset hiuksensa pois, mutta kaljuus oli siihen aikaan häpeän ja köyhyyden merkki, joten tullessaan kotiin varsinkin monet miehet peruukin riisuessaan peittivät kaljun päänsä turbaanilla.
Nykyään länsimaissa lähes kaikki turbaania käyttävät henkilöt ovat sikhejä.
Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Päähineet
Luokka:Hijab

Minkä uskonnon edustajat käyttävät turbaania?


James Bond on kirjailija Ian Flemingin vuonna 1953 aloittama jännitysromaanien sarja, jonka pääosassa on brittiläinen vakooja ja salainen agentti nimeltä James Bond, koodinimeltään 007. Flemingin kuoltua vuonna 1964 romaanisarjaa ovat jatkaneet muut kirjailijat.
Romaanien lisäksi Bond on seikkailut vuodesta 1962 alkaen yli 20 elokuvassa, joista niin sanotussa virallisessa elokuvasarjassa häntä ovat esittäneet Sean Connery, George Lazenby, Roger Moore, Timothy Dalton, Pierce Brosnan ja Daniel Craig. Bond-elokuvasarjasta on tullut yksi maailman tuottoisimmista elokuvasarjoista. James Bondista on julkaistu myös sarjakuvia ja videopelejä.
Ilmestyessään James Bond -kirjat uudistivat vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa. Ensimmäisinä vuosikymmeninään tarinat sijoittuivat keskelle kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen elokuvien Bond on nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina.
Kirjat
Kirjoitushistoria
James Bondin loi englantilainen Ian Fleming (1908–1964). Fleming työskenteli toisessa maailmansodassa brittien merivoimien tiedusteluosaston johtajan avustajana ja kohosi sotilasarvoltaan komentajaksi. Sodan jälkeen Fleming ryhtyi lehtimieheksi ja kirjoitti päätoimisesti useiden vuosien ajan The Sunday Timesiin.[1]
Fleming alkoi kirjoittaa ensimmäistä James Bond -tarinaa Casino Royale Jamaikan-lomakodissaan Goldeneyessa tammikuussa 1952. Käsikirjoitus valmistui kahdessa kuukaudessa ja kirja julkaistiin 13. huhtikuuta 1953.[2] Kirjansa päähenkilön nimen Fleming otti yleisen käsityksen mukaan samannimiseltä ornitologilta, jonka lintukirja Flemingillä oli.[3] Fleming kirjoitti seuraavien vuosien aikana uuden Bondin joka talvi Jamaikan-kodissaan. Casino Royale herätti ilmestyessään kohua, mutta seuraavien kolmen Bondin myynti ei kuitenkaan noussut sen myynnistä. Kirjasarjan myyntiä piristi Flemingin saama julkisuus, kun pääministeri Anthony Eden oleskeli Goldeneyessa. Kun presidentti John F. Kennedy kertoi julkisuudessa pitävänsä Bondeista, niiden myynti kääntyi vahvaan nousuun. Fleming kirjoitti Bondeja kuolemaansa 1964 saakka.[4]
Sisältö
James Bond perustuu Flemingin omiin kokemuksiin tiedustelumaailmasta ja ulkomailla matkustelusta.[3] Sarjan päähenkilö on Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salainen agentti James Bond, koodinimeltään 007. Fleming sijoitti Bondin keskelle juuri alkanutta kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen hänet on elokuvissa nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina. Flemingin tarinoissa miehekäs Bond saa tehtäviä, joissa hän nykyaikaisia vempaimia käyttäen torjuu neuvostoliittolaisia agentteja, tuo kansainvälisiä gangstereita oikeuden eteen ja saa kauniita naisia sänkyynsä.[5]
Tyyli
Bond-kirjoillaan Fleming uudisti vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa.[6] Fleming teki paljon taustatyötä, minkä ansiosta Bond-kirjojen kuvaukset tiedustelualasta ovat tarkkoja.[3] Kirjailija W. Somerset Maughamin mukaan Flemingin esikoisromaanissa Casino Royalessa oli täydellinen jännityksen vivahde, ja Anthony Burgessin mukaan Bondeissa oli "renessanssinomaista intoa". Sinclair McKayn mukaan Fleming oli mukaansatempaavan juonen ja tarkkanäköisten kuvausten mestari, jonka proosa saa lukijan haluamaan lisää.[6]
Luettelo Flemingin Bond-kirjoista
Fleming kirjoitti kaksitoista Bond-romaania:

Flemingin Bond-novellit on julkaistu kahdessa kokoelmassa:

Kahdeksansivuinen novelli 007 in New York (1963) ilmestyi aluksi The New York Herald Tribune -lehdessä ja liitettiin vasta vuonna 2002 Octopussy-kokoelmaan.[7] 007 in New York on viimeinen suomentamaton Fleming-Bond.
Muiden kirjoittamat Bond-tarinat
Flemingin kuoleman jälkeen Bond-kirjasarjaa ovat jatkaneet Kingsley Amis (1968), Christopher Wood (1977–1979), John Gardner (1981–1996), Raymond Benson (1997–2002), Sebastian Faulks (2008), Jeffery Deaver (2011), William Boyd (2013) ja Anthony Horowitz (2015).[8][9]
Charlie Higson kirjoitti vuosina 2005–2008 alle 14-vuotiaille suunnattua Young Bond -kirjasarjaa, jossa seikkailee nuori James Bond. Higson kirjoitti viisi romaania, joista ensimmäisessä Bond on 13-vuotias. Higsonin jälkeen sarjaa on jatkanut neljällä romaanilla Steve Cole vuosina 2014–2017.[10][11][12]
Vuosina 2005–2008 ilmestyi Samantha Weinbergin (salanimellä Kate Westbrook) kirjoittama Moneypenny Diaries -romaanitrilogia, jonka pääosassa seikkailee M:n sihteeri Moneypenny.[13]

Sovitukset
Elokuvat
Historia
Ian Fleming myi vuonna 1960 tuottaja Harry Saltzmanille kaikkien olemassa olevien ja tulevien Bond-kirjojensa elokuvaoptiot, Casino Royalea lukuun ottamatta. Saltzman sopi yhteistyöstä tuottaja Albert R. Broccolin kanssa. Kaksikko perusti Bond-elokuvia varten tuotantoyhtiön nimeltä Eon ja teki kesäkuussa 1961 tuotantosopimuksen United Artistsin kanssa. Eon valitsi ensimmäiseksi Bond-elokuvaksi ensin Pallosalaman, mutta pian ensimmäiseksi elokuvaksi vaihdettiin Tohtori No. Flemingillä ei ollut sopimuksen mukaan sananvaltaa elokuvien käsikirjoituksiin, mutta hän osallistui niiden tekemiseen.[14]
Kaikkien Bond-elokuvien alussa nähtävän ”aseenpiippukohtauksen” suunnitteli Maurice Binder.[15]
Saltzman jätti Bondin myöhemmin yksin Broccolille. Vuodesta 1995 alkaen Bond-elokuvia on tuottanut Broccolin tytär Barbara Broccoli.[16]
Pääosanäyttelijät

James Bondin ensimmäiseksi esittäjäksi pyydettiin Cary Grantia, James Foxia kuin myös Richard Johnsonia, jotka kaikki kuitenkin kieltäytyivät. Rooliin valittiin lopulta tuntematon skottinäyttelijä Sean Connery, vaikka tämä olikin hyvin erilainen kuin kirjojen James Bond ja herätti monissa epäilyksiä, myös Flemingissä.[17] Conneryn (1962–1967 ja 1971) jälkeen Bondia ovat esittäneet viralliseen Bond-elokuvasarjaan kuuluvissa teatterielokuvissa George Lazenby (1969), Roger Moore (1973–1985), Timothy Dalton (1987–1989), Pierce Brosnan (1995–2002) ja viimeisimpänä Daniel Craig (2006–).[18][19][20]
Vuosikymmenten kuluessa elokuvien Bond on muuttunut näyttelijänsä persoonan ja ajanjaksonsa hengen mukaan. Conneryn Bond sopi 1960-luvun tyyliin ja seksikkyyteen. Mooren Bond oli hienostunut ja hiukan koominen, ja 1970-luvun Bondit tarjosivatkin kevyttä viihdettä poliittisena ja vakavana aikana. Timothy Daltonin Bond oli uskollisin Flemingin kirjoille, mutta hahmon täytyi mukautua 1990-luvun taitteen poliittiseen korrektiuteen, alkoholin- ja tupakanvastaisuuteen ja sukupuolimoraaliin. Pierce Brosnanin aikana Bondin elämäntyylistä tehtiin jälleen loistelias. Daniel Craigin kovia kokenut ja moraaliltaan monikäsitteinen Bond taas heijastelee 2000-luvun epävarmuutta, ympäristökatastrofin uhkaa, terrorismia ja kansainvälistä gangsterismia.[21][19]
Musiikki

James Bond -elokuvissa on omaleimainen musiikki. Jokaisella sarjan elokuvalla on oma tunnuskappaleensa, jotka ovat usein nousseet hiteiksi. Koko elokuvasarjan tunnusmusiikin ”James Bond Theme” sävelsi Monty Norman. Tunnuksen orkesterisovituksen teki John Barry, joka on säveltänyt musiikin kaikkiaan yhteentoista Bond-elokuvaan.[22]
Tuotot
James Bond -elokuvasarja on vuoden 2017 alkuun mennessä tuottanut lipputuloina maailmanlaajuisesti yli seitsemän miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkien aikojen neljänneksi tuottoisimman elokuvasarjan.[23]
Palkinnot
Bond-elokuville on myönnetty vuoteen 2017 mennessä viisi Oscar-palkintoa: parhaat äänitehosteet (007 ja Kultasormi, 1964), parhaat erikoistehosteet (Pallosalama, 1965), parhaat äänitehosteet ja paras laulu (007 Skyfall, 2012) sekä paras laulu (007 Spectre, 2015).[24][25] Golden Globe -palkintoja Bondit ovat saaneet kolme: parhaan uuden naisnäyttelijän palkinto Ursula Andressille (Salainen agentti 007 ja tohtori No) sekä parhaan kappaleen palkinto elokuville 007 Skyfall ja 007 Spectre.[26]
Luettelo elokuvista
Taulukossa Bond-elokuvat, niiden pääosaesittäjät ja rahallinen menestys.[27] Casino Royale (1967) ja Älä kieltäydy kahdesti (1983) eivät lukeudu niin sanottuun viralliseen Bond-elokuvasarjaan.

Televisio
CBS-televisioyhtiö esitti vuonna 1954 Casino Royalen tunnin mittaisena dramatisointina Climax! Mystery Theatre -sarjassa Yhdysvalloissa. Bondia esitti Barry Nelson.[18]
Vuonna 1958 CBS pyysi Flemingiltä Bond-televisiosarjaa. Sarjasta oli tarkoitus tulla 32-osainen, ja Fleming kirjoitti yksityiskohtaisen synopsiksen kolmeentoista jaksoon. Sarjaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tuotantoyhtiö Hubbell Robinson hankki oikeudet Bond-televisioelokuvaan vuonna 1959, mutta James Masonin tähdittämäksi suunniteltua elokuvaa ei koskaan tehty.[31]
James Bond -elokuva nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran syyskuussa 1972, kun yhdysvaltalainen ABC esitti Kultasormen sunnuntai-illan elokuvana. Elokuvasta esitettiin voimakkaasti sensuroitu versio. Vuonna 1974 ABC esitti elokuvan 007 Istanbulissa, minkä jälkeen Bond-elokuvista tuli Yhdysvalloissa toistuvaa televisioviihdettä. Britanniassa Bond nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran lokakuussa 1975, jolloin ITV esitti elokuvan Tohtori No. Tammikuussa 1980 esitetty Elä ja anna toisten kuolla sai 23,5 miljoonaa katsojaa, ja se on edelleen Britannian televisiohistorian katsotuin elokuva.[32]
VHS- ja Betamax-Bondeja alettiin vuokrata 1980-luvun alussa ja myydä vuosikymmenen lopulla. Nykyisin Bond-elokuvat tulevat maksuttomille televisiokanaville sen jälkeen, kun niitä on ensin myyty videolla ja dvd:llä, maksutelevisiossa sekä suoratoistopalveluissa.[33]
Radio
Etelä-Afrikan radio esitti Kuuraketin dramatisoituna kuunnelmana vuonna 1956. Bondia esitti Bob Holness.[34][18] BBC esitti Elät vain kahdesti -romaanin dramatisoinnin vuonna 1990. Bondia esitti Michael Jayston.[20]
Sarjakuvat
Sanomalehdissä

James Bond tuli suurelle yleisölle tutuksi ensi kertaa vuonna 1958, kun englantilainen sanomalehti Daily Express alkoi ensimmäisenä lehtenä julkaista James Bond -sarjakuvaa sarjakuvasivuillaan.[35] Kuutena päivänä viikossa heinäkuusta 1958 alkaen ilmestynyttä sarjakuvaa piirsi tammikuuhun 1966 asti John McLusky. Kirjailija Ian Fleming suhtautui ajatukseen sarjakuvasovituksesta aluksi varauksellisesti, sillä hän pelkäsi sarjakuvan vähentävän Bondin arvoa sekä tarinoidensa lyhentymistä. Kun Fleming oli saatu vakuuttuneeksi sarjakuvan laadusta, hän halusi vielä varmistaa, että sarjakuvan Bondista tulisi oikeannäköinen, joten hän teetti toisella taiteilijalla piirroksen Bondista malliksi lehdelle. McLusky piti Flemingin näkemystä kuitenkin liian 30-lukulaisen sotilaallisena ja teki Bondista nykyaikaisemman näköisen. McLusky yhdisteli Bondiinsa urheilija Henry Cottonia, näyttelijä Robert Tayloria, Gary Cooperia ja Edinburghin herttuaa. McLusky piirsi koko uransa aikana vuosina 1958–1983 yhteensä 18 James Bond -seikkailua ja 2250 strippiä.[36]
McLuskyn lopetettua Daily Expressissä vuonna 1966 Bond-piirtäjänä jatkoi ensin Henry Gammidge ja hänen jälkeensä Yaroslav Horak. McLusky palasi Bondin pariin vuonna 1982 ja teki käsikirjoittaja Jim Lawrencen kanssa neljä uutta Bond-tarinaa.[37]
Daily Express julkaisi Bondia vuoteen 1977 saakka. Sen jälkeen sarjakuvaa julkaistiin lehden sunnuntainumerossa ja arkipäivinä Daily Starissa vuoteen 1984 asti, jolloin se lopetettiin.[38]
Sarjakuvalehtenä
Ensimmäinen James Bond -sarjakuvalehti julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 1963 Kuvitettuja klassikkoja -sarjassa. Tarina oli nuorille suunnattu sovitus elokuvasta Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962). Julkaisu lisensoitiin eteenpäin sarjakuvayhtiö DC:lle, joka ei kuitenkaan koskaan alkanut julkaista vakituista Bond-sarjakuvaa ennen option raukeamista 1972.[39]
1970-luvulla ja 1980-luvulla Bond-sarjakuvia julkaistiin lähinnä ei-englanninkielisissä maissa. Sarjakuvakustantaja Marvel hankki Bond-sarjakuvien lisenssin 1980-luvulla ja julkaisi yksiosaiset erikoisnumerosovitukset elokuvista Erittäin salainen ja Octopussy. Play Value julkaisi kaksi James Bond 007 Adventure Storybooks -sarjakuvaa hyvin nuorille lukijoille. Seuraavana Eclipse julkaisi sarjakuvasovituksen elokuvasta Lupa tappaa ja vuonna 1989 Mike Grellin kirjoittaman ja kuvittaman Permission to Die, jossa oli uutta materiaalia. Marvel julkaisi vuonna 1992 kaksitoista Bondia. Sarjakuvien oikeudet siirtyivät vuonna 1992 Dark Horselle. Se omisti Bond-lisenssin neljän vuoden ajan ja julkaisi viisitoista Bond-sarjakuvaa. Topps julkaisi vuonna 1996 kolmiosaisen sovituksen elokuvasta 007 ja Kultainen silmä. Bond-sarjakuvia ei juurikaan julkaistu sen jälkeen pitkään aikaan. Vuonna 2014 Bondin sarjakuvalisenssi siirtyi Dynamite Entertainmentille, joka aloitti Bond-sarjansa marraskuussa 2015.[40]
Videopelit
James Bond -videopelejä on tehty vuoteen 2016 mennessä yhteensä 25. Ensimmäinen lisensoitu James Bond -peli oli Parker Brothersin kehittämä James Bond 007, joka julkaistiin heinäkuussa 1983 Atari 2600:lle sekä esimerkiksi Atari 5200:lle ja Commodore 64:lle.[41][42] Edellisenä vuonna oli tosin Britanniassa julkaistu Shaken but Not Stirred -niminen Bond-peli ZX Spectrumille.[43]
007 ja kultainen silmä -elokuvan pohjalta tehty, Nintendo 64:n vuonna 1997 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli GoldenEye 007 oli suuri arvostelu- ja myyntimenestys. Peli sai Academy of Interactive Arts & Sciencesin vuoden pelin palkinnon ja nousi vuoteen 2001 mennessä kaikkien aikojen myydyimmäksi videopeliksi.[44]
Vuosina 1999–2005 Electronic Arts julkaisi kahdeksan Bond-peliä, ja vuosina 2008–2012 Activision julkaisi neljä.[45]
Hahmot
James Bond

Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti.[5] Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.[46]
Fleming tarkoitti Bondin moderniksi hahmoksi, joka on aina kolmekymppinen. Elokuvasarjassa Bondin ikä on muuttunut, kun sarja on edennyt.[47] Alussa Bond toimi kylmän sodan aikana, mutta vuodesta 2006 julkaistuissa elokuvissa hänen kerrotaan syntyneen vuonna 1968.[5]
Bond on hyvin monitaitoinen.[48] Hän on käynyt tiedustelupalvelun ja erikoisjoukkojen koulutuksen. Hän käyttää apunaan uudenaikaisia laitteita ja toimittaa kansainvälisiä rikollisia oikeuden eteen.[5]
Bond arvostaa klassista eleganssia ja laatua. Hän kertoo kiinnittävänsä paljon huomiota yksityiskohtiin.[49] Bond on naistenmies, innokas rahapelaaja, ja hän suosii vodkamartineja. Karismastaan huolimatta hänellä ei ole juurikaan ystäviä.[5]
Muita toistuvia hahmoja
M on Bondin esimies, Britannian Salaisen palvelun MI6:n tai MI7:n johtaja. Hänellä ja Bondilla on hyvin kiinteä suhde, vaikka M usein tuskastuukin Bondin sääntöjen vastaisiin menetelmiin ja hedonistiseen elämäntyyliin.[50] Miss Moneypenny on Bondin esimiehen M:n pitkäaikainen sihteeri. Moneypenny ja Bond flirttailevat jatkuvasti, mutta heillä ei ole suhdetta.[51] Q on MI6:n varusteiden kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan osaston päällikkö. Bond varustautuu Q:n valmistamilla teknisillä apuvälineillä.[52] CIA:n agentti Felix Leiter on Bondin hyvä ystävä, joka auttaa usein Bondia tämän työssä.[53]
Bondin viholliset ovat usein miljardöörejä, joilla on suuret haaveet ja valtavat hankkeet, jotka uhkaavat maailmaa. Apunaan heillä on kätyreitä.[54]
Bondin seikkailuihin kuuluu aina kauniita ja eteviä naisia. He voivat olla määrätietoisia salaisia agentteja, jotka pystyvät haastamaan Bondin, tai Bondin rakastajattaria eli "Bond-tyttöjä".[55]
Vaikutus
James Bondista tuli 1950- ja 1960-lukujen komean ja nokkelan playboysankarin prototyyppi. Hän oli lännessä silloin versoneen kulutusaikakauden symboli suosiessaan vain parhaita merkkejä ja saadessaan käytettävikseen uusinta huutoa olevia elektronisia laitteita.[56]
Bondin innoittamana on syntynyt useita jäljitelmiä ja parodioita, kuten Salainen agentti 86 -televisio- ja elokuvasarja, Austin Powers -elokuvasarja sekä Johnny English -elokuvat.[57]
Arvostelua
Jotkut älymystöön kuuluvat kriitikot ja kirjailijat arvostelivat Flemingin Bond-romaaneja. Paul Johnson kirjoitti Bond-ilmiöstä kuuluisan kriittisen esseensä Seksi, snobismi ja sadismi. Vakoilukirjailija John le Carré arvosteli Bondin moraalittomuutta, ja feministit ovat usein vastustaneet Bondin sovinistisuutta. Neuvostoliitto arvosteli Flemingiä siitä, että hän loi maailman, jossa "lait kirjoitetaan pyssynpiipulla". Moni lukija on arvostellut Bondeissa yleistä tuotemerkkien mainitsemista, jota Fleming harjoitti tuodakseen romaaneihinsa realismia.[56]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Cork, John & Collin Stutz| title = James Bond -ensyklopedia| others = Translated by Raija Becks & Henrik Laine| location = Helsinki| publisher = Readme| year = 2015| version = Uusi laajennettu painos| isbn = 978-952-321-031-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Egan, Sean| title = Kuolematon James Bond: salaisen agentin koko tarina| publisher = Minerva| year = 2016 (alkuteos James Bond. The Secret History, 2016)| id = ISBN 978-952-312-348-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, Roger & Gareth Owen| title = Bond on Bond – 50 vuotta Bond-elokuvia| others = Translated by Petri Stenman| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2012| isbn = 978-952-01-0793-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Eltonen, Tuuli| title = 007 ja tähtäimessä sukupuoli| location = Helsinki| publisher = Multikustannus| year = 2009| isbn = 978-952-468-218-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gresh, Lois H. & Weinberg, Robert| title = James Bondin pelit ja vehkeet: Toimivia laitteita vai mahdottomia keksintöjä?| others = Translated by Hyypiä, Mari| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2008| version = (The science of James Bond: From bullets to bowler hats to boat jumps, the real technology behind 007’s fabulous films, 2006.)| isbn = 978-951-37-5280-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = O’Neill, Terry| title = Kaikki Bondista| location = Helsinki| publisher = Nemo| year = 2013| isbn = 978-952-240-213-4}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Jokke Saharinen:  Etelä-Suomen sanomat 22.2.2018.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Alan Moore koskaan kirjoittanut kirjaa?


The Rasmus (kolmen ensimmäisen levynsä aikana ”Rasmus”) on suomalainen rock-yhtye. Se on kansainvälisesti menestyneimpiä suomalaisia yhtyeitä. Yhtye on saanut lukuisia palkintoja, saavuttanut lukuisia kulta- ja platinalevyjä useissa maissa, sekä sen levyjä on myyty maailmanlaajuisesti yli viisi miljoonaa kappaletta. Euroopan lisäksi The Rasmus on päässyt musiikkilistoille muun muassa Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Meksikossa ja Japanissa.
Yhtyeen keulahahmo on laulaja ja perustajajäsen Lauri Ylönen. Hän oli vuosina 2005–2006 Suomen eniten ansaitseva kulttuurihenkilö. Yhtyeen tyyli on muuttunut vuosien saatossa jonkin verran. 1990-luvulla julkaistuissa kolmessa albumissa on rockin lisäksi vaikutteita funkista, hip hopista ja popista, jokainen albumi huomattavasti eri tyylillä, kun taas 2000-luvun albumit ovat lähempänä puhtaampaa rockia, raskaampia ja tummasävyisempiä. The Rasmuksen seitsemäs albumi, 24. syyskuuta 2008 julkaistu Black Roses, oli aiempia tuotoksia elektronisempi. 25. marraskuuta 2009 julkaistiin kokoelmalevy Best of 2001–2009. Levyllä on muun muassa Lauri Ylösen ja Anette Olzonin duetto ”October & April”.
The Rasmus alkoi nauhoittaa uutta levyä heinäkuun 2011 alussa, kun ulkomailla asuvat basisti Eero Heinonen ja kitaristi Pauli Rantasalmi palasivat Suomeen. Albumi äänitettiin Tukholmassa ja se ilmestyi keväällä 2012.[1] Uuden albumin ensimmäinen single oli ”I'm a Mess”. Kappaleen maailman ensiesitys oli Uuden Musiikin Kilpailun finaalissa 25. helmikuuta 2012.[2] The Rasmus julkaisi pitkän hiljaiselon jälkeen uuden ”Paradise”-nimisen singlen 31. maaliskuuta 2017.[3]
Historia
The Rasmus perustettiin 1994 yhtyeen jäsenten ollessa yläasteikäisiä. Alkuaikoina ilman ”The”-etuliitettä esiintynyt Rasmus soitti Red Hot Chili Peppers -vaikutteista funk-rockia. Yhtyeen loivat nykyään laulaja-solistina toimiva Lauri Ylönen ja basisti Eero Heinonen. Silloin Lauri soitti vielä rumpuja, kunnes hänen sisarensa Hanna "pakotti" hänet kokeilemaan laulamista. Yhtyeen nimi oli aluksi Anttila, mutta se sekoitettiin usein samannimiseen tavarataloon. Toinen ehdotus oli myös Sputnik, mutta lopulta yhtye päätyi nimeen Rasmus. Yhtyeen ensimmäinen single ”1st” julkaistiin vuonna 1995.
Peep (1996)

Rasmus teki levytyssopimuksen Warner Music Finlandin kanssa vuonna 1996, jolloin ensimmäinen albumi Peep julkaistiin Suomessa, Venäjällä, Virossa ja Japanissa. Levyn myynti ylitti Suomessa kultarajan myyden yli 21000 kappaletta. Rasmusta kuitenkin arvosteltiin runsaasti jäsentensä nuoruuden takia, sillä heillä oli vielä koulu kesken. Lauri jätti opiskelunsa Sibeliuslukiossa, jotta voisi keskittyä musiikin tekemiseen. Singlet ”1st”, ”2nd” ja ”3rd” on nimetty yksinkertaisesti järjestysnumeroin ja ne sisältävät Peepin kappaleita. ”Funky Jam” -kappaleesta tehtiin itse ohjattu video. Peepin musiikkityyliä voitaneen kutsua funk-vaikutteiseksi poprockiksi.
Playboys (1997)
Yhtyeen toinen albumi Playboys myi sekin vuorostaan kultaa. Siltä julkaistiin singlet ”Kola”, ”Blue”, ”Playboys” ja ”Ice”. ”Blue” myi kultaa, jääden vajaan 400 kappaleen päähän platinasinglestä. ”Playboys”-kappaleesta yhtye teki itse videon. Playboysin myötä yhtye sai lisää uskottavuutta ja mainetta. Albumin musiikki on hyvin monipuolista. Sillä on niin energistä pop-vaikutteista rockia kuin jazz- ja reggaevaikutteita.
Hell of a Tester (1998)
Kolmas albumi Hell of a Tester myi sekin kultaa kuten sen single ”Liquidkin”. Siitä yhtye teki videon ja se myös valittiin vuoden singleksi. Toinen single on ”Swimming with the Kids”. Hell of a Testerin soundi on aiempia albumeita seesteempi ja aiempia pop-vaikutteisempi.
Yhtye jäi tauolle Hell of a Testerin jälkeen. Rumpuja soittanut Janne lähti Intiaan, joten uutta rumpalia alettiin etsiä. Yhtyeen kolmen albumin sopimus Warnerilla päättyi ja uutta levy-yhtiötä etsittiin. Yhtye ei ollut edes varma siitä, jatkaako uraansa. Lopulta nykyinen rumpali Aki Hakala luopui paitamyyjän töistään ja aloitti yhtyeessä. Rasmus aloitti ruotsalaisessa Playground Music-yhtiössä. Myös nimi vaihtui muotoon The Rasmus, jotta yhtyettä ei sekoitettaisi Ruotsissa toimineeseen DJ Rasmus-nimiseen artistiin.
Into (2001)
Vuonna 2001 yhtye julkaisi tauon jälkeen Into-albumin. Se sai hurjan menestyksen. Albumi äänitettiin Nord Studios</i>illa Tukholmassa ja sen tuottivat Mikael Nord Andersson ja Martin Hansen, jotka ovat tuottaneet myös kaksi seuraavaa The Rasmuksen levyä. Into julkistettiin koko Skandinaviassa ja Suomessa se myi yli tuplaplatinaa (67 000 kpl). Ensimmäinen single ”F-F-F-Falling” muodostui suureksi hitiksi; se voitti MTV Nordicin katsojaäänestyksen ja myi platinasinglen verran. Myös single ”Chill” menestyi hyvin, ja myi kultaa. Vuoden 2002 Emma-gaalassa The Rasmus voitti 4 Emmaa: Vuoden bändi, Vuoden biisi (F-F-F-Falling), Vuoden pop/rock-albumi sekä Vuoden albumi. Albumilta julkaistiin singlet ”F-F-F-Falling”, ”Chill”, ”Madness” ja ”Heartbreaker / Days”. Intoa voidaan vaikutteiltaan kutsua rockiksi, jossa on hieman pop-vaikutteita. Into on myös ensimmäinen levy, jolla rumpuja soittaa Aki Hakala. Musiikkivideot kuvattiin kappaleista F-F-F-Falling ja Chill. Näistä jälkimmäisen ohjasi yhtye itse ja ensimmäisen Miikka Lommi.
Hell of a Collection -kokoelma-albumi (2001)
Inton menestyksen myötä The Rasmus halusi esitellä uusillekin faneilleen vanhempaa tuotantoaan. Hell of a Collection julkaistiin marraskuussa 2001 ja se sisälsi Peepin, Playboysin ja Hell of a Testerin kappaleita ja lisäksi Inton kaksi menestyssingleä ”F-F-F-Falling” ja ”Chill”. The Rasmuksen ensimmäinen kokoelma-albumi myi 50 000 kappaletta eli platinalevyn ja sen päälle kultalevyn.
Dead Letters (2003)
Vuoden 2003 Dead Letters-albuminsa myötä The Rasmus teki lopullisen kansainvälisen läpimurtonsa ja nousi listoille useissa maissa (kuten Saksassa sijalle yksi). Historiaa se teki päästessään ensimmäisenä suomalaisena albumina Ison-Britannian virallisen albumilistan kymmenen kärkeen. Kansainvälisesti albumi myi kahdeksan kultalevyä ja viisi platinalevyä. Dead Letters-albumi erosi tyylillisesti yhtyeen aikaisemmista levytyksistä The Rasmuksen musiikillisen linjan ja sanoitusten vaihtuessa synkemmiksi ja soundin tummemmaksi.
Albumin single ja suurhitti ”In The Shadows” oli MTV Europen soitetuin video ja nousi Britteinsaarten singlelistan kolmanneksi keväällä 2004. Kymmenen parhaan joukkoon se nousi yli kymmenessä maassa. Muut albumin singlet ovat ”In my Life”, ”First Day of My Life”, ”Funeral Song (the Resurrection)” ja ”Guilty”. Näistä viidestä singlestä yhtye teki myös musiikkivideot, ”In the Shadowsista” kolme eri versiota. Albumi Dead Letters oli kymmenen myydyimmän joukossa noin kymmenessä maassa, kaiken kaikkiaan sitä myytiin yli 1,5 miljoonaa kappaletta ja 77 000 kappaletta Suomessa. Dead Letters on tähän mennessä eniten myynyt The Rasmuksen albumi.
Live Letters -live-DVD (2004)
Vuonna 2004 yhtye julkaisi ensimmäisen DVD-julkaisunsa Live Lettersin. Se sisältää 21. elokuuta 2004 taltioidun konsertin Gampel Open Airista, Sveitsistä, kaikki Dead Lettersin 7 musiikkivideota sekä lisämateriaalia, muun muassa musiikkivideoiden tekemistä kulissien takaa esitteleviä dokumentteja. Konsertti nauhoitettiin 5.1-äänellä ja se sisältää 11 kappaletta.
Hide from the Sun (2005)
The Rasmuksen kuudes studioalbumi Hide from the Sun ilmestyi Suomessa sekä Skandinaviassa, Keski-Euroopassa, Isossa-Britanniassa ja Japanissa 9. syyskuuta 2005. Levy menestyi hyvin ympäri Eurooppaa ja albumi ylsi albumilistan ykköseksi Suomen lisäksi myös Meksikossa. Hide from the Sun myi Suomessa platinaa (37 500 kappaletta) ennakkoon. Hide from the Sun vei The Rasmuksen soundia vielä tummemaksi ja synkemmäksi. Vaikutteita metallistakin on kuultavissa. Albumista julkaistiin oma versio myös Yhdysvaltoihin lokakuussa 2006. Tämä julkaisu sisältää albumin alkuperäiskappaleiden lisäksi myös albumin eri versioista kerättyjä bonuskappaleita sekä Immortalin aiemmin julkaisemattoman videon.
Musiikkivideot on ilmestynyt kappaleista ”No Fear”, ”Shot”, ”Sail Away” ja ”Immortal”. Singlet yhtye on julkaissut muista em. kappaleista, paitsi Immortalista. Lisäksi kappaleesta ”Keep Your Heart Broken” julkaistiin radiosingle. Monet kriitikot ovat arvostelleet Hide from the Sunin Dead Lettersiä paremmaksi ja monipuolisemmaksi, mutta Dead Lettersin myyntilukuihin albumi ei yltänyt.
Yhtye lähti albumin tiimoilta puolitoistavuotiselle Hide from the Sun -kiertueelle, jossa yhtye kiersi 38 maassa soittaen reilut 200 konserttia. Kiertue alkoi kahdella konsertilla Helsingissä, Nosturissa ja Tavastialla ja ulottui moniin yhtyeelle uusiin maihin, kuten Intiaan, Etelä-Afrikkaan ja Siperiaan. Kiertueen alkupuoli oli sekä yhtyeelle että kiertuehenkilökunnalle alkoholiton. Kiertueen jälkeen väsynyt yhtye painui puolitoistavuotiselle tauolle, jonka ajan he valmistelivat uutta albumiaan.
Black Roses (2008)

Yhtye alkoi säveltää uutta albumiaan Black Roses loppuvuodesta 2006 lähtien, jolloin yhtye tapasi arvostetun tuottajan Desmond Childin, Dominikaanisessa tasavallassa Hide from the Sun -kiertueen konserttinsa yhteydessä. Ylönen ja Rantasalmi sävelsivät Childin kanssa uusia kappaleita mm. Kreikassa. Albumin 11 kappaleen nauhoitukset alkoivat syyskuussa 2007 Helsingissä, jonka jälkeen albumia nauhoitettiin Yhdysvaltain Nashvillessa ja neljässä muussa maassa. Levyn miksasi Michael Wagener.
Black Roses on teema-albumi, joka käsittelee yhden henkilön tarinaa erosta itsensä etsimiseen, taisteluun ja marttyyriuteen. Albumin ensimmäinen single ”Livin' in a World Without You” esitettiin ensimmäisen kerran livenä Berliinissä 5. heinäkuuta ja radiossa 25. heinäkuuta. Sen Tukholmassa kuvatun videon ohjasi Niclas Fronda ja se julkaistiin elokuun puolivälissä. Fyysinen single kappaleesta julkaistiin 10. syyskuuta. Black Roses julkaistiin Suomessa 24. syyskuuta ja Keski-Euroopassa kaksi päivää myöhemmin. Myöhemmin loppuvuodesta singlenä julkaistavaksi tuli myös ”Justify”, joka on hidas ja tunnelmallinen kappale.[4] Tyyliltään albumi sekoittaa Inton kaltaista kevyempää rockia ja raskaampia soundeja ja on kaikkiaan vaihtelevampi kuin yhtyeen aiemmat albumit.
Vuonna 2008 yhtye esiintyi muutaman saksalaisen promokeikan lisäksi vain Skandinaviassa. Suomessa yhtyeellä oli pitkästä aikaa 3.–12. lokakuuta 2008 Dynasty Tour 2008 -kiertue, joka kattoi kahdeksan kaupunkia. Heidän kanssaan kiertueella olivat Von Hertzen Brothers ja Mariko. Black Roses -maailmankiertueelle yhtye lähti tammikuussa 2009 aloittaen Euroopasta.
Albumi on ollut yhtyeen kaikkien aikojen kallein tuotanto, mutta siitä huolimatta se on saavuttanut vähemmän suosiota. Albumia on myyty Suomessa alle kultarajan eli 20 000 kappaletta.
Best of 2001–2009 -kokoelma-albumi (2009)
Marraskuussa 2009 The Rasmus julkaisi toisen kokoelma-albuminsa. Albumilla on yksi uusi kappale, Anette Olzonin kanssa tehty duetto  ”October & April”. Se julkaistiin myös singlenä. Albumilla on yhteensä 17 kappaletta.[5]
The Rasmus (2012)
Yhtye julkaisi nimeään kantavan studioalbumin huhtikuussa 2012. Levyltä julkaistiin kaksi singleä, I'm a mess ja Stranger.
Dark Matters (2017)
Maaliskuussa 2017 The Rasmus julkaisi uuden single ”Paradise”. Se on yhtyeen ensimmäinen julkaisu viiden vuoden levytystauon jälkeen.[6] Musiikkivideo singlelle julkaistiin 7. toukokuuta. Uusi albumi Dark Matters julkaistiin 22. syyskuuta 2017. Keväällä 2017 yhtye julkaisi myös kesän kiertueaikataulunsa. Se käynnistyy juhannuksena Virosta ja sisältää 12 konserttia. Lontoon konsertin liput myytiin hetkessä loppuun.
Kokoonpano
Nykyiset jäsenet
Lauri Ylönen, laulu (s. 23. huhtikuuta 1979 Helsinki)
Aki Hakala, rummut (s. 28. lokakuuta 1979 Espoo)
Pauli Rantasalmi, kitara (s. 1. toukokuuta 1979 Helsinki)
Eero Heinonen, basso (s. 27. marraskuuta 1979 Helsinki)
Entiset jäsenet
Janne Heiskanen rummut 1995–1998 (26. tammikuuta 1979, Helsinki)
Diskografia

Peep (1996)
Playboys (1997)
Hell of a Tester (1998)
Into (2001)
Dead Letters (2003)
Hide from the Sun (2005)
Black Roses (2008)
The Rasmus (2012)
Dark Matters (2017)
Palkintoja
Emma-palkinto
1996:
vuoden tulokas
2000:
pop/rock-albumi: Into
2001:
vuoden yhtye
vuoden albumi: Into
vuoden pop/rock-albumi: ”Into”
vuoden biisi: ”F-F-F-Falling”
2003:
vuoden yhtye
vienti-Emma
2004:
Mtv's Emma Gaala award parhaana videona: ”Funeral Song”
2012:
Emma-Gaala award parhaana videona: ”I'm a Mess”
Vuoden albuminkansi: The Rasmus
NRJ Radio Awards
2004:
paras pohjoismainen artisti
suomalainen artisti
pohjoismainen kappale
suomalainen kappale
2005:
paras pohjoismainen bändi
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Rasmus, The
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta jäsentä Resurrection Band yhtyeeseen kuuluu?


Teekkari on teknillisten yliopistojen opiskelijoista käytetty nimitys.[1] Myös monialayliopistojen teknillisten aineiden opiskelijoita ja nykyisen opintorakenteen mukaisia tekniikan kandidaatteja kutsutaan teekkareiksi.
Teekkarikulttuuri
Teknillisissä yliopistoissa ja tiedekunnissa vallitseva teekkarikulttuuri tunnetaan termeistä, joista osan voi löytää myös muualta yliopistomaailmasta: muun muassa teekkarilakki, wappu, jäynä, kiltatoiminta, speksi, sitsit, ekskursiot, teekkarihaalari ja tempaukset.

Teknillisissä yliopistoissa järjestetään vuoden mittaan paljon erilaisia tapahtumia ja juhlia. Ensimmäisen vuoden opiskelijat eli ”fuksit” keräävät merkintöjä näistä tapahtumista fuksipistevihkoon. Tietyn pistemäärän kerättyään fuksi on oikeutettu painamaan teekkarilakin päähänsä seuraavana vappuna. Pisteitä keräämättömät fuksit saavat tupsulakkinsa vasta äitienpäivän jälkeisenä maanantaina. Tampereella on erityinen perinne kastaa tuoreet teekkarit nosturilla hyiseen Tammerkoskeen ja Lappeenrannassa käydään pulikoimassa Saimaassa. Oulussa fuksit uivat Oulujoen sivuhaarassa. Vaasassa tekniikan fuksit kylpevät kaupungintalon vieressä olevassa suihkulähteessä.[2]
Teekkarit saavat käyttää teekkarilakkia vuosittain toukokuun alusta syyskuun loppuun. Muuna aikana lakkia saa käyttää vain esimerkiksi ekskursioilla, itsenäisyyspäivän soihtukulkueessa sekä vappulehden myynnissä. Yleensä tätä varten tarvitsee anoa erityistä lupaa ylioppilaskunnalta, joka määrittää, mikä on sopiva tilanne käyttää lakkia kesäkauden ulkopuolella.[3] Eri teknillisten yliopistojen lakit ovat erilaisia, ja esimerkiksi Oulun teekkarilakissa on vaikutteita neljän tuulen hatusta (tupsu lähtee reunasta). Lakin kokardina käytetään teknillisissä yliopistoissa ylioppilaskunnan kokardia ja monialaisissa yliopistoissa teekkariyhdistyksen tai killan kokardia.
Vapun lähestyessä teekkarit näkyvät kaupunkikuvassa erityisesti vappulehtiä myymässä. Otaniemen teekkarit kauppaavat parittomina vuosina Äpyä ja parillisina Julkkua. Tampereella Tampilla on pitkät perinteet.[4] Muita teekkarien tekemiä vappulehtiä ovat Oulussa arkkitehtuurin opiskelijoiden Ööpinen, Lappeenrannassa Hässi, Vaasassa Wapina ja Turussa yliopiston tieto -ja bioteekkareiden Pilde&Napander. Vapun viettiin kuuluvat nykyään myös olennaisesti wappuradiot; Otaniemessä Radiodiodi, Tampereella Rakkauden wappuradio, Lappeenrannassa Norpparadio ja Oulussa Rattoradio.[5]
Teekkareilla on myös vahva laulukulttuuri. Eri paikkakuntien teekkareilla on omia laulukirjoja, joihin on kerätty perinteisiä akateemisia lauluja. Lappeenrannan teekkarien laulukirja on PunaMusta, Tampereella lauletaan Rasputin-nimisestä kirjasta ja Otaniemessä on lähes jokaisella killalla oma laulukirjansa. Lisäksi Otaniemen ylioppilaskunnalla on oma laulukirjansa nimeltään Teekkarilauluja. Oulussa lauletaan Laulukalusta, joka on Oulun Teekkariyhdistyksen (OTY) julkaisema.
Otaniemen AYY:n soluasunnoissa toimii nykyisin soluyhteisöjä, kuten Bratislawa Youghurt (BY) ja Joutomiehet. Viimeisten vuosikymmenien aikana on ollut toiminnassa ainakin Just Pure Iron (JPI), Ryttylän visa, 51 cl ja Solukyttääjät -nimiset yhteisöt. Teekkarikylä mahdollistaa tehokkaasti opiskelijoiden samanhenkisen ystäväpiirin luomisen.
Teekkarilakki

Teekkarilakki on ylioppilaslakkia muistuttava päähine, jota teekkarit käyttävät ensimmäisen opiskeluvuotensa vapusta lähtien. Lakkia käytetään ainakin Suomessa ja Ruotsissa. Suomessa lakki on valkoinen ja sen oikealle puolelle on kiinnitetty tupsullinen naru. Naru ja tupsu ovat mustaa silkkiä.
Lakin käyttämisestä on määritelty yksityiskohtaisella ohjesäännöllä, joita Suomessa ylläpitävät kunkin teknillisen yliopiston ylioppilaskunta tai monialaisen yliopiston tapauksessa teekkariyhdistys. Yleisen säännön mukaan teekkarilakki on kesälakki, jonka käyttöaika alkaa vappuna ja päättyy syksyllä lakinlaskijaisiin. Lakin ulkomuoto, lakin käyttöön liittyvät perinteet ja lakkia koskevat säännöt vaihtelevat jonkin verran paikkakunnittain.
Teekkarihaalari

Teekkarihaalari on teekkarien käyttämä asuste opiskelijatapahtumissa. Teekkarihaalari on helppo asuvalinta erilaisiin opiskelijatilaisuuksiin ja haalareilla voi suojata alla olevia vaatteita lialta.
Haalareiden käyttötavoissa on eroja eri yhdistysten välillä. Jotkut teekkarit käyttävät haalareita yritysvierailuilla, toiset suosivat virallisempaa pukeutumista. Myös yritysvierailun luonne saattaa vaikuttaa haalarien käyttöön: esimerkiksi Otaniemessä on pitkälti tapana, että haalarit puetaan päälle yritysvierailuille lähinnä silloin, kun vierailut ovat osa pidempää matkaa, esimerkiksi muualle Suomeen kohdistuvaa parin päivän ekskursiota.
Haalariin kerätään usein kangasmerkkejä muistoiksi eri opiskelijatapahtumista ja niissä tavatuista muista opiskelijoista, joiden kanssa merkkejä on vaihdettu. Merkitön haalari voidaan nähdä passiivisuuden osoituksena.[6]
Haalarien väritys ilmaisee yleensä kantajansa opiskelupaikan sekä koulutusohjelman. Joissakin opiskelijapiireissä on tapana vaihtaa osa haalarin lahkeesta tai hihasta tyttö- tai poikaystävän kanssa.
Haalarit olivat tuttuja teekkareille tehtaissa ja rakennustyömailla jo 1900-luvun alkupuoliskolla, mutta varsinaiset teekkarihaalarit saivat alkunsa, kun vuonna 1959 opintonsa aloittaneiden vuorimiesten ryhmä Oopperan ystävät hankki itselleen omat haalarit, joita voi kutsua kurssihaalareiksi.[6] Vuonna 1966 teekkarit järjestivät tempaussarjan Temppu'66, joka liittyi TKK:n muuttoon Helsingistä Otaniemeen. Tempauksessa käytettiin keskiruskeaa puuvillahaalaria.[6] Eriväriset kiltahaalarit tulivat käyttöön 1980-luvulla.[6] Haalarien käyttö on Suomessa levinnyt kattavasti myös muiden opiskelijoiden keskuuteen.
Laulut
Teekkareiden ensimmäinen laulukirja julkaistiin 1929. Sen aikalaiskritiikissä arveltiin ”riettaalla hengellä laadittujen laulujen herättävän inhoa ja kauhua vakavasti ajattelevissa piireissä”.
Teekkarihymni on sanoitettu 1800-luvun lopulla tai 1900-luvun alussa. 1940-luvulla fukseille on kerrottu sen sanojen löytyneen Tampereella 1918 kaatuneen teekkarin taskusta. Toisen versioiden mukaan laulu on sepitettu Turkin sodan tai jo Krimin sodan aikana. Toisaalta kuplettilaulaja Affu Tanner on väittänyt tehneensä sanat 1912 ryyppäjäisten aikana. Laulusta on kuitenkin todisteita jo Paavo Koposen teekkarihistoriikista ja lisäksi laulun alun sanat löytyvät jo teekkareiden laskiaiskulkuetta käsittelevästä Helsingin Sanomien uutisesta vuodelta 1907.
Asiaa tutkinut Tommi Syrjänen uskoo laulun syntyneen vuosien 1902–1905 välillä. Lähtökohtana olisi ollut 1900-luvun alussa suosittu laulu, joka on kuitenkin vaipunut unohduksiin.
[7][8]
Teekkarihymnissa lauletaan "Yö kuin sielu neekerin on pimiä." Tämä on nähty myöhemmin problemaattiseksi neekeri-sanan käytön vuoksi. Syksyllä 2015 Tekniikan Akateemisten Teekkarivaliokunta kehotti teekkareita jättämään neekeri-sanan laulamatta. Aalto-yliopiston ylioppilaskunta antoi myös syksyllä 2016 lausunnon että teekkarihymnin sanat eivät  heijasta ylioppilaskunnan arvoja. Molemmat tahot kehottavat laulamaan neekeri-sanan sijaan "teekkarin."[9]
Katso myös
Teknillinen yliopisto
Diplomi-insinööri- ja arkkitehtikoulutuksen yhteisvalinta
Luettelo Suomen teekkarikilloista
Lähteet

Aiheesta muualla
 – AYY.
 – TTYY.
 – LTKY.
 – OTY.
 – Vaasan yliopisto.
 – Åbo Akademi ja Turun yliopisto.
.
.
.
*