Paavo Juho Talvela (alk. Thorén; 19. helmikuuta 1897 Helsingin maalaiskunta – 30. syyskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen upseeri, joka sai Saksassa jääkärikoulutuksen.[1] Hän osallistui sisällissotaan, heimosotiin sekä talvi- ja jatkosotaan. Hänestä tuli armeijakunnan komentaja sekä marsalkka Mannerheimin luottomies, joka neuvotteli Saksan korkeimman johdon kanssa. Hän oli mukana myös äärioikeistolaisessa Lapuan liikkessä ja toimi myöhemmin 1930-luvulla liikemiehenä sekä jatkosodan jälkeen muun muassa paperiteollisuuden palveluksessa.
Perhe, lapsuus ja nuoruus
Paavo Juho Talvelan vanhemmat olivat Petaksen tilan Helsingin pitäjässä, nykyisellä Vantaalla, vuokranneet Johan Fredrik Thorén ja Helena o.s. Uino. Kuopus oli perheen yhdestoista lapsi. Vuoden 1905 nimenmuutoksessa lapset muuttivat sukunimensä Talvelaksi. Paavo kävi keskikoulun jäämättä luokalle, vaikka venäjän kielen neloset koristivat hänen todistuksiaan. Talvela pestautui 16-vuotiaana jungmanniksi norjalaiseen alukseen, joka purjehti Kap Hornin ympäri Australiaan. Talvela vihittiin toiseen avioliittoon vuonna 1923 Karin Johanna Tengmanin kanssa.[2][3] Tengman oli Talvelan hyvän ystävän, ministeri Armas Saastamoisen serkku.[4] Ensimmäinen avioliitto Martta Sofia Nikoskelaisen kanssa oli päättynyt eroon.
Opinnot
Talvela kävi viisi luokkaa Helsingin suomalaista reaalilyseota ("Ressu") ja aloitti Suomen liikemiesten kauppaopiston, mutta erosi sen ensimmäiseltä luokalta liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi yksityisoppilaana Helsingin suomalaista lyseosta ("Ressu", koulun virallinen nimi vaihtui 1914) vuonna 1921. Hän kävi tykistön ampumakoulun vuosina 1920–1921 ja suoritti tykistökurssit Englannissa vuonna 1923 (Coast artillery school, Shoeburyness, battery commander course). Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1924–1926.[2][3]
Jääkärikausi

Meriseikkailun jälkeen Talvela opiskeli Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa. Hänen opettajansa aktivisti Elmo Kaila houkutteli 19-vuotiaan Talvelan mukaan jääkäriliikkeeseen. Talvela liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 20. joulukuuta 1916. Hänen siirtonsa taustalla oli osallistuminen Berliinissä pidetyille räjäytyskursseille. Räjäytyskurssit käytyään hänet komennettiin keväällä vuonna 1917 erikoistehtäviin Ruotsiin ja Suomeen. Tällä matkalla Ruotsin viranomaiset pidättivät hänet ja hänen jääkäritoverinsa Ruotsin–Suomen rajalla Muonionjokilaaksossa epäiltynä aseiden salakuljetuksesta.[2][3]
Pidätyksen jälkeen hänet internoitiin Ruotsiin aluksi Luulajaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Upsalaan. Upsalasta hänet vapautettiin loppukesästä vuonna 1917, jonka jälkeen hän jatkoi valmisteluja alkuperäisen tehtävänsä suorittamiseksi, kunnes syystalvella hänet määrättiin palaamaan Suomeen, missä hänen tehtävänään oli osallistua suojeluskuntien perustamiseen ja kouluttamiseen. Suomeen hän palasi väärennetyn passin turvin joulukuussa vuonna 1917 Ahvenanmaan kautta Turkuun käyttäen nimeä Max Strömsten.[2][3][5]
Suomen sisällissota ja heimosodat

Tammikuussa 1918 Talvela määrättiin Suupohjan suojeluskuntapiirin johtajaksi. Talvelan johdolla valkoiset valtasivat Kristiinankaupungin 31. tammikuuta. Satakunnan rintamaan kuuluneen rannikkolohkon ratkaisevat taistelut käytiin Ahlaisissa 14. maaliskuuta. Kenraalimajuri Ernst Linderin ryhmään kuuluneessa N:o 8 Porin rykmentin 2. pataljoonan komentajana valkoisten hyökkäyksiä johtanut Talvela ylennettiin kapteeniksi.[2][3]
Sisällissodan jälkeen Talvela palveli sodanaikaisen pataljoonansa komentajana Tammisaaressa. Talvela oli tuolloin 21-vuotias ja 20. toukokuuta 1918 saamansa ylennyksen jälkeen Suomen nuorin majuri.[6]
Talvela erosi armeijasta vuoden 1919 huhtikuussa ja liittyi puoliviralliseen Karjalan retkikuntaan lähtien valtaamaan Aunusta. Talvelan rykmentti pääsi kesäkuun alussa seitsemän kilometrin päähän Petroskoista.
Pari päivää ennen suunniteltua Petroskoin valtausta bolševikit nousivat maihin Laatokan rannalla. Suomalaiset joukot hajosivat ja Talvelan rykmentti joutui vetäytymään. Syyskuussa 1919 Talvela määrättiin retkikunnan komentajaksi jääkärieversti Aarne Sihvon tilalle. Tarton rauhassa lokakuussa 1920 Suomi joutui luovuttamaan itseensä liittyneet Repolan ja Porajärven kunnat Neuvosto-Venäjälle.
Joulukuussa 1921 Karjalan metsäsissit valtasivat Talvelan johdolla takaisin Repolan ja Porajärven. Tavoitteena oli Muurmannin radan tuhoaminen ja Itä-Karjalan puhdistaminen bolševikeista. Mutta Neuvosto-Venäjä lähti vastahyökkäykseen ja valtasi alueet takaisin.
Sisällissodan jälkeen
Talvelan ensimmäinen vaimo oli Martta Sofia Nikoskelainen. Avioliitosta syntyi vuonna 1919 tytär Maija. Liitto päättyi eroon vuonna 1922. Talvela sai toisen vaimonsa Karin Johanna Tengmanin kanssa kolme lasta. Tulema Johanna syntyi vuonna 1923, Martti Juhani 1925 ja Sirkka Johanna 1926.
Aunuksen retkien jälkeen Talvela opiskeli sotataitoa kenraali Vilho Nenosen perustamassa Tykistön ampumakoulussa. Hän opiskeli myös Englannin Coast Artillery Schoolissa eli Rannikkotykistökoulussa. Vuonna 1924 perustettiin Suomen Sotakorkeakoulu. Talvela oli ensimmäisen kurssin oppilasvanhin ja kiistaton priimus. Diplomityönsä Talvela teki aiheesta Offensiiviset mahdollisuudet Laatokan Karjalassa ja toi siinä esiin erityisesti offenssiivihengen merkityksen Itä-Karjalan olosuhteissa.
Vuoden 1927 alussa everstiluutnantti Talvela määrättiin yleisesikunnan komento-osaston päälliköksi. Esimiehenä oli eversti Martti Wallenius. Talvelalle kuuluivat muun muassa henkilöasiat. Armeijassa oli meneillään "puhdistus", virkoja oltiin vakinaistamassa ja Venäjällä palvelleista upseereista haluttiin päästä eroon. Talvela ei kuitenkaan viihtynyt armeijassa. Hän otti yhteen Walleniuksen kanssa, joka "piti tärkeimpänä omaa itseään ja propagandan tekoa". Lisäksi hänen mielestään sotaväen päällikkö Aarne Sihvo oli "aloitekyvytön ja harkitsematon". Eversti lähti 32-vuotiaana Suomi-Filmin apulaisjohtajaksi vuonna 1929.
1920–1930-luvun vaihteessa Talvela kuului äärioikeistolaisten Lapuan liikkeen keskeisiin vaikuttajiin. Liikkeen sisäpiiriin kuulunut Talvela oli muun muassa vuonna 1930 järjestetyn talonpoikaismarssin organisoija. Myöhemmin 1930-luvun aikana hänen näkemyksensä kuitenkin ilmeisesti maltillistuivat,[7][8] ja hän oli Kokoomuksen kansanedustajaehdokkaana vuoden 1936 vaaleissa.[9]
Kun kieltolaki päättyi vuonna 1932, Talvela nimitettiin Oy Alkoholiliike Ab:n apulaisjohtajaksi. Talvela rakensi Alkoholiliikkeen myymäläverkoston ja organisaation valiten johtotehtäviin lukuisia entisiä jääkäriupseereita, muun muassa everstiluutnantti Toivo Veistarosta tuli vähittäismyyntiosaston päällikkö.[10] Vuonna 1937 Talvela siirtyi Suomen Selluloosayhdistyksen Finncellin apulaisjohtajaksi.
Talvisota
Neuvostoliitto katkaisi diplomaattisuhteensa Suomeen 29. marraskuuta 1939 ja talvisota alkoi seuraavana päivänä. Neuvostoliitto valtasi Suojärven, jota Talvela piti koko itärajan lukkona. Järkyttynyt Talvela marssi marsalkka Mannerheimin puheille ja pyysi pääsyä rintamalle. Mukaansa hän halusi Pajarin.[11]
Mannerheim määräsi Talvelan rintamalle 5. joulukuuta kello 1.00. Tolvajärven ja Ilomantsin alueelle muodostettiin ryhmä Talvela. Everstiluutnantti Aaro Pajarin johtama JR 16 siirretiin Tolvajärvelle jossa se muodosti osasto P:n ydinjoukon. Ilomantsin suunnalla eversti Per Olof Ekholm muodosti osasto A:n kolmen pataljoonan suuruisena. Ryhmä Talvelan tehtävä oli yksiselitteinen "lyödä Korpiselän ja Ilomantsin suuntaan etenevät vihollisvoimat". Vastassa olivat neuvostodivisioonat Div 139 ja sen perässä Div 75 tavoitteenaan Tolvajärven kapeikko, sekä Div. 155 ja 56 tavoitteinaan Ilomantsi ja Värtsilä. Talvela näki painopisteeksi Tolvajärven suunnan jossa osasto P löi 12.12.1939 vihollisen Tolvajärven–Ägläjärven taistelussa. Tämä voitto helpotti myös Ilomantsin suunnan puolustusta jossa vihollinen ei pääsyt enää etenemään.
Taistelu oli ensimmäinen suomalainen hyökkäysvoitto talvisodassa, mutta tappiot olivat raskaat. Ryhmä Talvelan menetykset joulu-tammikuussa olivat lähes tuhat kaatunutta, yli kaksituhatta haavoittunutta ja yli 800 kadonnutta. Arviolta yli 8000 venäläistä kaatui.
Talvelasta tehtiin kenraalimajuri ja Pajarista eversti.
Kannaksen joukot vetäytyivät helmikuun lopulla 1940. Mannerheim määräsi Talvelan selvittämään tilannetta 19. helmikuuta. Kannaksella Talvela arvosteli II armeijakunnan komentajaa, kenraaliluutnantti Harald Öhquistiä, joka ei kyennyt valamaan uskoa komentajiinsa.
Öhquist sai kuitenkin pitää armeijakuntansa. Sen sijaan Kannaksen armeijan komentaja, kenraaliluutnantti Hugo Österman pyysi eroa, joka hänelle myönnettiin.
Kenraalimajuri Erik Heinrichs nimitettiin Kannaksen armeijan komentajaksi ja Talvela sai Heinrichsin III armeijakunnan Itä-Kannaksella 20. helmikuuta. Venäläiset aloittivat suurhyökkäyksen 3. maaliskuuta. Talvisota päättyi 13. maaliskuuta kello 11.00.
Välirauhan aika
Talvisodan jälkeen huhtikuusta 1940 kesäkuuhun 1941 Talvela määrättiin hoitamaan laajamittaista ulkomaankaupan kuljetusoperaatiota Suomesta Petsamon Liinahamariin, joka oli ainoa vapaa reitti valtamerille. Tehtävä oli haastava, ja hallitus lupasi järjestää Talvelalle tarvittaessa diktaattorin oikeudet sotatilalain nojalla. Toiminimeksi liikenteen harjoittamiseen annettiin Pohjolan Liikenne.
Mannerheim määräsi luottomiehensä myös Suomen Punaisen Ristin invalidikomitean ja Aseveliliiton puheenjohtajaksi. Talvela teki useita matkoja Saksaan Mannerheimin aloitteesta. Vuoden 1940 joulukuussa hän tapasi valtakunnanmarsalkka Hermann Göringin. Vaikka Talvela oli saanut jääkärikoulutuksen Saksassa hän oli kuitenkin enemmän anglofiili kuin saksalaismielinen. Suuntautuminen Saksaan oli kuitenkin Suomen ainoa mahdollisuus sen jälkeen, kun Saksa miehitti Norjan. Saksassa Talvelan rasitteena oli muun muassa vapaamuurarius, jonka johdosta lähtö Mannerheimin edustajaksi oli lähellä kaatua.
Jatkosota

Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941. Suomen offensiivia varten oli perustettu Erik Heinrichsin komentama Karjalan armeija, johon kuului VI Armeijakunta Talvelan komennossa. Jatkosodan alettua Talvela hyökkäsi 10. heinäkuuta Karjalaan. Panssarieversti Ruben Lagukselle ja Talvelalle myönnettiin hyökkäyksen aikana Mannerheim-ristit. Hyökkäys maksoi Talvelan joukoille  10 475 miestä kaatuneina, haavoittuneina tai kadonneina. Hyökkäysvaiheen jälkeen alkoi asemasota.
Tammikuussa 1942 Mannerheim määräsi Talvelan armeijan edustajaksi Saksan päämajaan. Maaliskuussa Talvela tapasi valtakunnankansleri Adolf Hitlerin tämän bunkkerissa. Tapaaminen kesti 50 minuuttia ja oli pääasiassa Hitlerin "sujuvaa puhetta, joka tulvi vuolaana". Toisen kerran Talvela tapasi Hitlerin Mannerheimin 75-vuotispäivänä (Talvela matkusti Hitlerin kanssa samalla lentokoneella Berliinistä Immolaan) ja kolmannen kerran Marskin vastavierailun aikana 27. kesäkuuta 1942. Päivällisen aikana Talvela istui Hitlerin oikealla puolella. Führer ja Talvela keskustelivat muun muassa "ryssästä ja sen ominaisuuksista". Hitler kertoi myös "salaisia asioita aseistaan".
Talvelan Saksan komennus kesti vuoden 1944 kevääseen, vaikka hän jo vuonna 1942 oli pyytänyt Mannerheimilta siirtoa rintamalle, koska oli kyllästynyt mielestään tyhjänpäiväiseen diplomaattityöhön. Maaliskuussa 1944 Talvela sai komentoonsa II Armeijakunnan Maaselän kannaksella. Aunuksen Ryhmän komentajaksi hänet määrättiin 14. kesäkuuta. Rintamalinja kulki Syväriä pitkin. Suurhyökkäys Aunuksessa alkoi 21. kesäkuuta.
Viivytystaistelujen jälkeen joukot vetäytyivät U-asemaan, heikosti linnoitetulle 50 kilometrin pituiselle linjalle vanhan Suomen puolella. U-linjasta taisteltiin viikon ajan. Samalla estettiin vihollisen tunkeutuminen Sisä-Suomeen ja Laatokan kiertäminen Kannaksen rintaman selustaan.
Rintamatilanne vakiintui ja Talvela komennettiin jälleen Saksaan. Tuolloin Reichsführer-SS Heinrich Himmler ehdotti, että Talvela ryhtyisi Suomen pakolaishallituksen johtajaksi. Talvela ilmoitti ottavansa käskyjä vain Suomen Marsalkalta.
Sodan jälkeen Talvela järjesti vaimonsa Karinin ja molemmat tyttärensä Tukholmaan. Paavo ja vetäytymisvaiheessa rintamalla haavoittunut Martti-poika jäivät Helsinkiin, mutta pitivät "selkäreput pakattuina ja pistoolit ladattuina" pikaisen lähdön varalta.
Mannerheim, Heinrichs ja Talvela välttyivät kuitenkin sotasyyllisyysoikeudenkäynneiltä.
Liikemies ja poliitikko
Talvelan siviilityö Finncell-yhdistyksessä kävi mahdottomaksi, koska amerikkalaiset eivät halunneet ostaa selluloosaa saksalaisten kanssa yhteistyössä olleelta mieheltä. Vuoden 1946 keväällä Talvela muutti Etelä-Amerikkaan myymään sellua. Hän palasi Suomeen 1949, aluksi Suomen Väriteollisuus Oy:n toimitusjohtajaksi ja vuodesta 1950 lähtien Suomen paperi- ja kartonginjalostajain yhdistyksen Convertan toimitusjohtajaksi. Convertasta Talvela jäi eläkkeelle 1962.

Talvela osallistui myös politiikkaan Kokoomuksen riveissä. Hän oli ollut valitsijamiehenä, kun Svinhufvud valittiin tasavallan presidentiksi. Täpärän vaalin ratkettua Talvela oli helpottunut. Hän oli tietoinen siitä, että oli olemassa suunnitelma Ståhlbergin likvidoimiseksi, jos vaali olisi päättynyt tämän eduksi.[12] Myös Paasikivi arvosti Talvelaa ja teki tämän kanssa yhteistyötä.
Sodan jälkeen Talvela osallistui kunnallispolitiikkaan ja oli vuosina 1954–1960 Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Presidentti Urho Kekkonen ylensi Talvelan jalkaväenkenraaliksi itsenäisyyspäivänä vuonna 1966, pitkälti idänkaupan ansioista. Eläkepäiviään varten Talvela osti itselleen edesmenneen tykistökenraali Vilho Nenosen talon Kulosaaressa. Paavo Talvela kuului Suomen vapaamuurareiden loosi 1:een, jossa oli sodanaikaisia tiedustelumiehiä.[13]
Tolvajärven taistelujen vuosipäivät aiheuttivat Talvelalle aivohalvauksen vuosina 1967 ja 1969.
Paavo Talvela kuoli 30. syyskuuta 1973. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle Helsinkiin. Hänen vaimonsa Karin Johanna Talvela kuoli vuonna 1989.

Teokset
Talvela, Paavo: Sotilaan elämä: Muistelmat 1–2. Toimittaneet Vilho Tervasmäki ja Sampo Ahto. Kirjayhtymä, 1976.
Kenraaliluutnantti P. Talvela: Tolvajärven ja Ilomantsin taistelut. Ylipainos teoksesta Kunnia-Isänmaa, toimittaneet W. E. Tuompo ja V. A. M. Karikoski. Helsinki Suomen Kirjallisuuden Seuran Kirjapainon Oy 1942
Lähteet
Kirjallisuus
Onttonen, Markku: Jääkärikirja. Ajatus Kirjat, Jyväskylä 2005. ISBN 951-20-6232-1.
Suomen jääkärien elämäkerrasto. Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV. WSOY, Porvoo 1938.
Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975. Sotatieteen Laitoksen julkaisuja XIV. Vaasa 1975. ISBN 951-99046-8-9.

Citation error, replace with{{cite book| author = Vahe, Juha| title = Kenraali Paavo Talvela sodan ja rauhan tehtävissä| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1994| isbn = 951-0-19458-1}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 YLEn elävä arkisto.
 YLEn elävä arkisto.
 Kansallisarkisto.

Luokka:Jääkärikenraalit
Luokka:Mannerheim-ristin ritarit
Luokka:Helsingin kaupunginvaltuutetut
Luokka:Suomalaiset vapaamuurarit
Luokka:Vuonna 1897 syntyneet
Luokka:Vuonna 1973 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miksi Paavo Talvela on vaihtanut alkuperäisen sukunimensä?


Tom Dooley (alun perin Thomas C. Dula) (22. kesäkuuta 1845 – 1. toukokuuta 1868) oli Yhdysvaltain sisällissodassa palvellut entinen sotilas, joka pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan morsiamensa Laura Fosterin murhasta. Tapauksen oikeudenkäynti ja sitä seurannut hirttotuomio saivat kansallista julkisuutta, ja Tom Dooleyn lyhyestä elämästä muotoutui Pohjois-Carolinassa kansantarina. Vuonna 1958 Yhdysvaltalainen lauluyhtye Kingston Trio levytti balladin ”Tom Dooley” ja teki nimen tunnetuksi eri puolilla maailmaa.
Nuoruus
Dooleyn lapsuudesta ja nuoruudesta Pohjois-Carolinan Elkvillessä ja sitä ympäröivässä Happy Valleyssa ei tiedetä kovin paljon. Hänet on kuvattu huolettomaksi nuorukaiseksi, joka nautti tyttöjen suosiosta ja rakasti musiikkia. Erityisen ihastuneita Dooleyhin olivat serkukset Laura ja Ann Foster, joita New York Tribune kuvaili hyvin kauniiksi ja oikullisiksi. Kummankin tytön myöhempi elämä kietoutui tiiviisti Tomin ympärille.[1]
Sisällissotaan joutuminen vei Dooleyn 18-vuotiaana kolmeksi vuodeksi rintamalle, jossa hän palveli Etelävaltioiden joukoissa Pohjoisvaltioita vastaan. Dooley kävi läpi monet yhteenotot sotakentillä ja viihdytti joukkoja taistelujen välillä laulamalla ja soittamalla kitaraa. Hän toimi loppuajan rykmenttinsä rumpalina. Keväällä 1865 Dooley joutui sotavangiksi Marylandiin. Seuraavien kuukausien aikana etelävaltiot antautuivat, ja Dooley vapautettiin. Hän aloitti pitkän marssin Elkvilleen leskeksi jääneen äitinsä luo. [2]
Lauran murha
Katoaminen
Kylän poikien innokkaan ihailun kohteina olleet Laura ja Ann olivat jo ehtineet unohtaa Dooleyn, mutta tämän saapuminen rintamalta herätti tyttöjen muistot. Ann oli avioitunut paikallisen farmarin James Meltonin kanssa, mutta Laura oli edelleen vapaa. Dooley aloitti seurustelun hänen kanssaan alkuvuonna 1866. Myös Ann Meltonin rakkaus Tomiin syttyi uudelleen. Serkusten kiinnostuksen keskipisteeksi joutunut Dooley päätti paeta kylästä Lauran kanssa.[3]
Nuoret panivat suunnitelman täytäntöön toukokuun lopulla 1866.[4] Keskellä yötä Laura keräsi tärkeimmät vaatteensa mukaansa ja ratsasti hevosella kohtauspaikkaan, jossa Tom odotti häntä. Tämän jälkeen Laura katosi. Tytön suku suoritti laajoja etsintöjä ilman tulosta. Kyläläiset uskoivat Lauran ratsastaneen tiehensä Dooleyn kanssa. Lauran hevonen palasi takaisin nälkiintyneenä ja valjaansa rikkoneena. Kavioiden jäljet möyhityssä mullassa johtivat etsijät paikalle, jossa ratsu oli ollut sidottuna puuhun. Laurasta ei näkynyt jälkiä, mutta osa etsijöistä uskoi, että tyttö oli surmattu ja siirretty toisaalle.[3]
Dooleyn pidätys
Dooley, joka käytti valenimeä Tom Hall, jätti hyvin pian Lauran katoamisen jälkeen Elkvillen ja ratsasti Tennesseehen. Täällä hän pyysi töitä eversti James Graysonilta, joka oli tunnettu Pohjoisvaltioiden jalkaväen entisenä upseerina.[5] Dooley kertoi haluavansa ansaita rahaa lähinnä uusien saappaiden hankkimiseen, ja solmi lyhyen työsuhteen. Hän ehti jatkaa matkaansa ennen kuin Walkesin piirikunnan seriffi saapui Graysonin luo kertomaan, että he ajoivat takaa mahdollista murhaajaa. Kuultuaan Dooleyn tuntomerkit Grayson tunnisti kuvauksesta entisen työntekijänsä Tom Hallin.[5].
Dooleyn leiri löytyi läheisen puron varrelta. Yleisestä käytännöstä poiketen hänet pidätettiin ilman minkäänlaista näyttöä rikoksesta, sillä Laura Fosterin ruumista ei ollut vielä löytynyt.[6]
Hauta
Elokuussa 1866 Ann Meltonin ja hänen palveluksessaan olevan Pauline Fosterin kovaääninen riitely sai rikostutkijat kiinnostumaan tyttöjen riidan taustoista.[4] Murtunut Pauline kertoi, että Dooley oli tappanut Lauran, ja Ann tiesi ruumiin hautapaikan. Tyttö johti etsijät maastoon, josta kertoi ruumiin löytyvän. Syyskuun alussa nuoren naisen ruumis kaivettiin esiin matalasta maahaudasta.[4] Kuollut tunnistettiin kadonneeksi Laura Fosteriksi. Hänen säärensä olivat murtuneet ja häntä oli puukotettu rintaan. Vainajan viereltä löytyi pussi, jossa olivat Lauran mukaan ottamat vaatteet. Lauran kasvot oli peitetty vaunujen jalkapeitteellä, joka oli siististi taitettu kaikista kulmistaan aivan kuin naisen käsien jäljiltä.[7]
Lauran ruumis haudattiin myöhemmin korkealle kukkulalle, joka on tunnettu nimellä "Laura Foster Hill".[3]
Rikostutkimukset ja oikeudenkäynti
Murhan motiivit
Rikostutkimuksissa paljastui kolmiodraama, jonka taustalta löytyi intohimon lisäksi epätoivoa, uhkailua ja syytöksiä. Muutama viikko ennen Lauran katoamista Dooley oli maininnut eräälle ystävälleen saaneensa sukupuolitaudin, todennäköisesti syfiliksen. Dooley uhkasi kostaa henkilölle, joka hänet oli tartuttanut. Ann Melton oli kertonut samoihin aikoihin sisäkölleen Pauline Fosterille saaneensa ”rokon”, jonka Dooley oli hänelle antanut. Irtonaisten sukupuolisuhteiden mukana tauti levisi nopeasti, ja sen sairastajiksi on mainittu myös Annin aviomies James Melton ja Pauline Foster. Joidenkin lähteiden mukaan Pauline oli itse tuonut taudin toiselta paikkakunnalta.[8] Dooley uskoi kuitenkin saaneensa tartunnan Laura Fosterilta, ja hänet oli nähty muutama päivä ennen tytön katoamista uhkailemassa tätä julkisella paikalla.[9]
Laurasta oli yksi havainto murhayöltä. Hän oli ratsastanut naapurinsa ohitse ja maininnut pakenevansa Tennesseehen. Tyttö oli kuitenkin ratsastanut täysin päinvastaiseen suuntaan itään ja päätynyt surmattuna maahautaan.[8] Pauline Fosterilta saatu todistusaineisto osoittautui raskauttavaksi Dooleytä vastaan. Hänen kuvauksensa mukaan Ann Melton palasi Lauran katoamisyönä kotiin varhain aamulla vaatteet ja kengät märkinä. Myöhemmin päivällä Pauline väitti Dooleyn seisoneen Annin vuoteen äärellä ja puhuneen Laurasta.[10]
Paulinen todistuksen lisäksi monet muut paikalliset asukkaat nousivat Dooleytä vastaan. Hänet oli nähty kuokkimassa lähellä Lauran hautaa ja monet olivat kuulleet hänen aiemmat uhkailunsa. Oikeudenkäynnin aikana Dooley julisti olevansa syytön, mutta ei nimennyt ketään toista mahdollista epäiltyä. Puolustus kuvaili Laura Fosteria moraalittomaksi naiseksi, joka oli vietellyt urhoollisen sotilaan, mutta syyttäjä katsoi syytetyn itsensä olevan vailla minkäänlaista moraalia.[11]
Tuomio
Lokakuussa 1866 valamiehistö totesi Dooleyn syylliseksi murhaan. Tuomiota ei kuitenkaan laitettu täytäntöön, sillä syytetyn puolustusasianajajana toiminut Zebulon Baird Vance, josta myöhemmin tuli senaattori, sai aikaan tuomiopiirin vaihdoksen valamiehistön puolueettomuuden takaamiseksi.[4] Dooleyn oikeudenkäynti pitkittyi. Keväällä 1868 Pohjois-Carolinan korkein oikeus otti asian uudelleen käsiteltäväkseen. Dooleylle langetettiin uusi kuolemantuomio. Hänen todellinen osuutensa Laura Fosterin murhaan jäi kuitenkin epäselväksi, sillä tuomio perustui toteen näyttämättä jääneisiin silminnäkijähavaintoihin ja Pauline Fosterin todistajalausuntoihin. Dooleyn lisäksi pidätettynä ollut Ann Melton istui vankilassa kaksi vuotta epäiltynä osallisuudesta murhaan. Naista ei kyetty osoittamaan kiistattomasti syylliseksi tutkittavana olleeseen rikokseen, ja syyte häntä vastaan raukesi Dooleyn kirjoittamaan tunnustukseen, jonka mukaan Annilla ei ollut mitään osuutta veritekoon. [12]

Kun Dooleytä toukokuussa 1868 kuljetettiin vankkureissä hirttopaikalle, hän istui ruumisarkkunsa päällä ja näppäili banjoaan. Hirttolavalla Dooleyn kaulan ympärille asetettu naru sai hänet vitsailemaan ympärillä olijoille: ”Olisin pessyt kaulani jos olisin tiennyt että teillä on tuollainen uusi hieno köysi”.[3]
Seuraavana päivänä ilmestynyt New York Herald julkaisi kolmen palstan levyisen otsikon, jossa kerrottiin Tom Dooleyn teloituksesta. Tapaus herätti laajalti kiinnostusta Yhdysvalloissa. [12] Se erottui tavanomaisuudesta, ja sekä kiehtoi että inhotti ihmisiä.[4] Vankeudesta vapautettu Ann epäonnistui elämänsä uudelleen järjestelyssä. Häpeä seurasi kaikkialle minne hän meni. Ann ei välittänyt puheista ympärillään, vaan koetti kääntää uudelleen miesten huomion itseensä. Hänen elämänsä jäi lyhyeksi ja päättyi jo muutamaa vuotta myöhemmin tapahtuneen vankkurionnettomuuden seurauksena. [12]
Myöhemmin on todettu, että Dooleyn molemmissa oikeudenkäynneissä tapahtui lukuisia erehdyksiä. Syytettyä vastaan todistajina esiintyneiden ihmisten kertomuksista on löytynyt valheita ja silminnäkijähavaintoja on liioiteltu.[13]
Tarina ja laulu
Tarina Tom Dooleystä jäi elämään, mutta lukuisat kirjoittajat ja kertojat muuttivat sen sisältöä. Dooleystä tuli onneton olosuhteiden uhri, Laurasta viaton nuori tyttö ja Annista mustasukkainen ilkeä noita.[4] Surullista balladia Dooleyn kohtalosta laulettiin hyvin pian teloituksen jälkeen. Joidenkin lähteiden mukaan kappale perustui Dooleyn itsensä esittämään säkeeseen, jota hän oli laulanut sellissään ollessaan vangittuna.[3] Paikallinen runoilija Thomas Land kirjoitti keskeneräisen laulun loppuun, ja se levytettiin ensimmäisen kerran jo vuonna 1929. Maailmanlaajuisen suosion laulu saavutti 1958 The Kingston Trion esittämänä.[14]
Suomessa laulun levytti 1959 Olavi Virta Reino Helismaan kirjoittamin suomenkielisin sanoin.[15] Saukin suomeksi sanoittaman toisinnon levytti Kauko Käyhkö. Olavi Virran ja Per-Erik Förarsin yhtyeen levytys, jonka oli sovittanut Jaakko Borg, joutui Yleisradiossa esityskieltoon. Toimenpide ei johtunut niinkään itse laulusta, vaan siitä, että Virran väitettiin tuohon aikaan olleen suhteessa alaikäisen naisen kanssa.[16]
Tarinasta tehtiin 1959 myös Tom Dooley – kapinallinen -niminen elokuva, jonka pääosaa esitti Michael Landon.[17]
Lähteet
Casstevens, Frances H. Death in North Carolina's Piedmont: tales of murder, suicide and causes unknown, History Press, 2006, ISBN 9781596291966
Viitteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset murhaajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset teloitetut
Luokka:Vuonna 1845 syntyneet
Luokka:Vuonna 1868 kuolleet


Jäävuori on suuri kelluva makeavetinen jääkappale, joka on irronnut jäätiköstä tai jäähyllystä. Jäävuoria irtoaa runsaasti mereen esimerkiksi napajäätiköistä. Jäävuoret voivat olla kooltaan tuhansia neliökilometrejä.
Yleistä
Jäävuoresta on harvoin näkyvissä 13% enempää, koska meriveden ja jäätikköjään tiheysero on verraten pieni. Pinnan yläpuolella oleva jäävuoren huippu kuluu usein säiden armoilla ollessaan mielikuvituksellisiin muotoihin.
Vuosittain arktisella alueella syntyy 10000 jäävuorta, joista suurin osa on peräisin Grönlannin länsirannikolta ja osa Koillis-Kanadasta Nunavutista. Jäävuoret syntyvät useimmiten mantereella olevan jäätikön virratessa mereen, mutta voivat joskus olla ajelehtivia ahtojääröykkiöitäkin.
Etelämantereen Rossin jäähyllystä irtoaa joskus valtavan suuria tasaisia jäävuoria, jotka ajelehtivat toisinaan kauas pohjoiseen, hajoavat ja sulavat. Jäävuorissa saattaa näkyä erilaisen jään aiheuttamia ja sorakerrostumiakin. Sora on irronnut jäätikön virtauksen takia kalliosta.
Jäävuorien liikkumanopeus on yleensä 0,7 km tunnissa, mutta joskus nopeus voi olla jopa 3,6 km/h. Jäävuoren sisällä lämpötila on -15–20 °C, kun taas veden pinnassa lämpötila on nollan tienoilla.[1]
Jäävuoret ovat useimmiten valkoisia jään sisältämien ilmakuplien takia. Erittäin vanhasta ja suuren paineen alla syntyneestä jäästä muodostunut jäävuori voi myös olla sininen. Etelämantereen ympärillä voi myös tavata pullonvihreitä jäävuoria. Tutkijat eivät tarkalleen tiedä, mistä epätavallinen väri johtuu, mutta eräät tutkijat arvelevat pohjasta irronneiden sedimenttihiukkasten taittavan valoa, mikä saa jään näyttämään vihreältä.
Meren yllä oleva suhteellisen yhtenäinen railojen rikkoma jääpeite ja jäävuoret vaeltavat talvella kauas etelään pohjoisella pallonpuoliskolla, mutta vetäytyvät kesällä pohjoiseen. Atlantilla kylmä Labradorinvirta kuljettaa lännessä jäävuoria 40. leveysasteelle etelään, mutta idässä lämmin Golfvirta pitää merta jäävuorettomana Islantiin 60. leveysasteelle. Eri talvina ovat meren jääpeite ja vuoret erilaisia. Joinakin kylminä talvina jäävuoria on nähty huomattavasti normaalia etelämpänä. Yleensä pohjoisen pallonpuoliskon jäävuoret siis sulavat Newfoundlandin tienoilla, mutta joskus ne saattavat joutua Bermudan vesille asti. Eteläisellä pallonpuoliskolla ne kiertävät Etelämannerta myötäpäivään sirkumpolaaristen virtausten mukana.[1]
Jäävuorien seuranta
Antarktisia jäävuoria pitää silmällä Yhdysvaltojen jääkeskus National Ice Center (NIC), joka on rannikkovartioston, laivaston sekä meri- ja ilmastohallinnon yhteistoimintaa. Keskus aloitti toimintansa 1956.[2] NIC nimeää ja seuraa jäävuoria joiden halkaisija on yli 18 km.
Nimettyjen jäävuorten alkuperä merkitään kirjaimella ja nimetään numerolla. Alkuperäkirjaimet ovat:
A – pituusaste 0° - 90° W (Bellingshauseninmeri, Weddellinmeri)
B – pituusaste 90° W - 180° (Amundseninmeri, Itä-Rossinmeri)
C – pituusaste 90° E - 180° (Länsi-Rossinmeri, Wilkesland)
D – pituusaste 0° - 90° E (Ameryn jääkieleke, Itä-Weddellinmeri)
Jäävuori B15, joka irtosi Rossin jäähyllystä vuonna 2000 on suurin satelliittikuvien aikakaudella rekisteröity jäävuori. Sen koko oli 11000 km², se oli 295 km pitkä ja 37 km leveä.[1] Jäävuori lohkesi kahtia vuonna 2002, jonka jälkeen sen suurin lohjennut osa, kooltaan 3000 km², nimettiin B15A:ksi. Vuoden 2005 lopussa B15A törmäsi mantereeseen ja hajosi useaan osaan.
Tietoja kerätään tarkkailulennoilla, mutta tietoja saadaan myös esimerkiksi kauppalaivoilta ja yksittäisiin jäävuoriin kiinnitetyistä GPS-paikantimista. Eri lähteistä kerättyjen tietojen perusteella käytetään muun muassa jääennusteiden laatimiseen, josta on hyötyä esimerkiksi laivoille ja öljynporausyrityksille.[1]
Haittavaikutukset
Jäävuoret saattavat olla vaarallisia laivoille: kuuluisin jäävuoren aiheuttama onnettomuus lienee Titanicin uppoaminen vuonna 1912 sen törmättyä jäävuoreen. On arvioitu, että kyseinen jäävuori olisi irronnut Länsi-Grönlannin jäätiköstä kaksi vuotta aiemmin ja kuten monet muutkin jäävuoret, kulkeutunut merivirtojen mukana Pohjois-Atlantilla kulkevalle laivareitille. Laivan uppoamisen jälkeen alueella kuvattiin useita jäävuoria, mutta ei tiedetä, että mikä niistä laivan oli upottanut. Laivojen lisäksi vaikkapa öljynporauslauttoihin saattaa törmätä jäävuoria.
Jäävuoren juuttuessa salmeen kiinni se voi haitata merivirtoja ja ilmavirtauksia sekä vaikeuttaa irtojään poistumista ja laivaliikennettä. Samoin esimerkiksi pingviinien ruoanhakumatkat voivat pidentyä.[1]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Meritiede
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Tämä artikkeli käsittelee Suomen pääkaupungin, Helsingin, historiaa.
Varhaishistoria
Rautakaudella Helsinki, kuten valtaosa muustakin Uudestamaasta, kuuluivat hämäläisten alueisiin. Heidän reittinsä merelle kulkivat sisämaasta Vantaanjokea pitkin. Vaatimaton, kalanmädistä nimensä saanut Mätäoja, yhdisti Vantaanjoen mereen Huopalahden kohdalla jota pitkin kulkiessaan välttyi joen merenpuoleisilta koskilta. Tämän väylän lisäksi Etelä-Hämeen asukkaat käyttivät myös Sipoonjokea kulkiessaan merelle. Hattulaan aiemmin kuuluneen Orimattilan väestö osasi vielä myöhään kertoa kalastusmatkoistaan merelle ja vuodelta 1347 on säilynyt kirjallinen lähde, jossa mainitaan hattulalaisten ja hauholaisten alueella sijainneet kalastusalueet.[1][2] Paikannimissä on säilynyt jäänteitä varhaisesta hämäläisasutuksesta. Esimerkiksi Konala-nimen tulkittu juontuvan nimestä Konhola, jolloin alueen asutus olisi alun perin peräisin Akaan pitäjän Konhon kylästä.[3] Hämäläisten lisäksi myös Virolaiset käyttivät rannikkoaluetta kalastukseen ja muuttoliike Suomenlahden eteläpuolelta oli pidempiaikainen ilmiö läpi aikojen.[4]
Ruotsalaiset tulivat Helsingin alueelle keskiajalla hämäläisiä vastaan tehdyn voitokkaan ristiretken myötä. Kolonisaatiolla pyrittiin vahvistamaan tuoreita aluevaltauksia.[2] Helsingin vaakuna on suunniteltu myöhemmin kuvaamaan tätä tapahtumaa. Helsingin seudun ruotsalainen asutus on kuitenkin varsin nuorta verrattuna Sipooseen, Pernajaan ja Porvooseen, jotka olivat alueen tärkeimmät ruotsalaisen kolonisaation kohteet 1200-luvun lopulla ja erityisesti 1300-luvulla. Itäisen Uudenmaan ruotsalaissiirtolaisuuden on arveltu alkaneet yhdestä suuresta väestönsiirrosta Keski-Ruotsista Porvooseen, josta väki olisi sitten levinnyt alueelle.[5] Paikannimen Helsinge (Helsinki) on tulkittu viittaavan siirtolaisten alkuperään Hälsinglandissa.[6] Nykyisin käsitystä pidetään kuitenkin kyseenalaisena, sillä murretutkimuksen perusteella uudisasukkaat tulivat Uplannista ja sen lähiseuduilta.[7] Osa pitäjän länsi- ja pohjoisosasta säilytti kuitenkin suomalaisen asutuksensa. Pitäjässä sijaitsikin kylä nimeltä Tolkby, jossa on katsottu tapahtuneen tulkitsemista ja kääntämistä uusien ja vanhojen asukkaiden välillä. Helsingin pitäjän synty voidaan ajoittaa suunnilleen 1300-luvun loppuun.[5]
Ruotsin vallan aika

Vantaan Helsinki
Kuningas Kustaa Vaasa perusti Helsingin Vantaanjoen suulle Forsbyn eli Koskelan keskiaikaisen kylän paikalle 12. kesäkuuta 1550, pääasiallisesti kilpailemaan lahden toisella puolella sijaitsevan Tallinnan kanssa. Päivää on sittemmin alettu viettää Helsinki-päivänä. Asukkaat kaupunkiin saatiin, kun Porvoon, Tammisaaren, Rauman ja Ulvilan kaupunkien porvarit määrättiin muuttamaan uuteen kaupunkiin.[8]
Kaupungin perustaminen ei kuitenkaan saavuttanut toivottuja tuloksia Tallinnan kilpakumppanina Suomenlahden kaupassa. Tallinna oli edeltävien vuosisatojen aikana vakiinnuttanut asemansa kauppapaikkana Hansaliiton vaikutuksessa.[9] Helsinki ei sen sijaan ollut valmiiksi osa laajempaa kauppakaupunkien verkostoa, johon se yritettiin kytkeä.[10] Tallinnan saksalaisten kauppiaiden suhteet kattoivat laajasti Itämerta ja Tallinnassa oli myös entuudestaan varallisuutta[11], jollaista Helsingissä ei ollut. Myös Helsingin sijainti karikkoisella pohjoisella Suomenlahdella oli epäedullinen suhteessa helpommin purjehdittavaan Viron rannikkoon.
Ruotsi valloitti Pohjois-Viron ja Tallinnan vuonna 1561, mikä vähensi Helsingin kaavailtua tärkeyttä. Itämeren alueella käytyjen sotien vuoksi kaupungista tuli kuitenkin sotilaallinen keskus: laivaston talvehtimispaikka ja sotaväen lastauspaikka. Koska Vantaanjoen suu sijaitsi karikkoisen Vanhankaupunginlahden pohjukassa ja oli hankala rantautumispaikka suurille purjelaivoille, jo varhain oli suunnitelmia kaupungin siirtämisestä lähemmäksi avomerta. Alun perin tarkoituksena oli rakentaa Helsinki uudelleen Santahaminaan ja sitten nykyisen Sörnäisten alueelle, jonne oli jo asemakaavakin valmiina, mutta se todettiin liian pieneksi kasvua ajatellen.
Vironniemen Helsinki
Vuonna 1640 kenraalikuvernööri Pietari Brahen johdolla paikaksi valittiin Vironniemi (ruotsiksi Estnässkatan), joka sijaitsi Sörnäistenniemen (Södernäs) ja Helsinginniemen (Helsingenäs) välissä. Nykyisin alueella sijaitsee Kruununhaan kaupunginosa sekä Senaatintori. Vanha, 90 vuotta asutettu kaupunki Vanhankaupunginlahden rannalla jätettiin tyhjilleen. Helsingin pormestari Anders Larsson Ehredt kirjoitti vuonna 1639 silloiselle Suomen kenraalikuvernöörille Pietari Brahelle, että kaupungin tulisi säilyttää uudella paikalla vanha nimensä. Nimeä Helsingfors ei saisi vaihtaa uuteen nimeen, esimerkiksi Södernäsiksi (Sörnäisiksi), vaikka se olisi ilmaissut paremmin kaupungin sijainnin. Pormestarin mukaan nimi Helsingfors oli "muistuma meidän esi-isiemme voitokkaista aseista" ja ylistys Ruotsista Hälsinglannista alueelle keskiajalla tulleille maahanmuuttajille. Kenraalikuvernööri hyväksyi pyynnön ja näin kaupunki sai perustamiskirjassa 2. lokakuuta 1639 säilyttää nimensä sekä Uudenmaan vaakunasta jäljennetyn Helsingin vaakunan. Vaakuna kuvaa merellä kulkevaa laivaa, joka kuljettaa hälsinglantilaisia heidän uuteen maahansa.[12]

Venäjän keisarikunnan voimistuminen ja Pietarin kaupungin perustaminen 1703 vaikuttivat merkittävästi Helsinkiin. Isovihan aika oli kaupungille rankkaa. Ensin vuonna 1710 kaupunkiin tuli rutto, joka surmasi 2/3 kaupungin asukkaista – 1185 ihmistä neljän kuukauden aikana. Vuoden 1713 Helsingin taistelun yhteydessä perääntyvä Ruotsin armeija poltti kaupungin, jottei vihollinen voisi käyttää sitä hyväksi, ja lopuksi venäläiset sotajoukot miehittivät hylättyä kaupunkia vuosina 1713–1721.
Alue oli venäläisten hallussa vuoteen 1721, jolloin Uudenkaupungin rauha päätti isonvihan. Sodan jälkeen Helsinkiä alettiin rakentaa uudelleen vanhan asemakaavan mukaan. Kaupungin kehitys pysyi kuitenkin heikkona.
Hattujen sodan ja Pikkuvihan aikana 1742–1743 kaupunki oli uudelleen venäläisten miehittämä, mutta rakennukset säilyivät ehjinä. Ruotsin menetettyä Turun rauhassa 1743 Venäjälle Haminan rajalinnoituksen ryhdyttiin Helsingin edustalle rakentamaan uutta merilinnoitusta Sveaborgia (Suomenlinna). "Viaporin" suunnitelmat laati ruotsalainen kreivi ja linnoitusupseeri Augustin Ehrensvärd. Linnoitustyömaa kasvatti kaupungin asukaslukua runsaasti, ja kaupunkiin perustettiin useita tiilitehtaita ja kartanoita.
Napoleonin ja Aleksanteri I:n valtapolitiikan vuoksi Ruotsi vedettiin sotaan Venäjää vastaan 1808. Suomen sodassa venäläiset valloittivat Helsingin kaupungin 1808. Viaporin piirityksen aikana kaupungissa syttyi tulipalo, joka tuhosi lähes koko kaupungin.
Autonomian aika

Uudenmaan läänin maaherra Gustav Fredrik Stjernvall teki 1810 ehdotuksen pääkaupungin siirtämisestä Helsinkiin. Ehdotus keräsi kannatusta muun muassa Viaporin linnoituksen ansiosta, ja lopullisesti pääkaupunki siirrettiin Turusta 4000 asukkaan Helsinkiin vuonna 1812 kolme vuotta sen jälkeen kun Suomi oli siirtynyt Venäjän keisarikunnan osaksi.[13] Venäjän keisari ja Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I halusi Suomen pääkaupungin lähemmäksi Pietaria ja kauemmaksi Ruotsista. Samassa yhteydessä Carl Ludvig Engel valittiin suunnittelemaan Helsingin keskusta uudelleen palon jäljiltä, enemmän keisarikunnan hallintokaupungin näköiseksi. Rakennustöiden toinen johtaja oli helsinkiläinen Johan Albrecht Ehrenström, joka loi myös Helsingin asemakaavan.[14] Monet Helsingin uusklassisista rakennuksista, erityisesti Senaatintorin ympäristö Tuomiokirkkoineen ovat Engelin käsialaa. Helsingin kantakaupungin monien kaupunginosien katukuvaa vallitsevat tyyliltään jugendia edustavat rakennukset ovat kuitenkin peräisin 1800- ja 1900-lukujen vaihteen tienoilta.
Turun palon jälkeen vuonna 1827 myös yliopisto, joka oli jäänyt pääkaupungin siirron yhteydessä Turkuun, siirrettiin Helsinkiin. Helsingistä kehkeytyi hallinto-, yliopisto- ja varuskuntakaupunki, ja se kasvoi maan todelliseksi teollisuuskeskukseksi. Vuonna 1840 kaupungissa oli jo 20 000 asukasta.[15] Tärkeät rautatieyhteydet rakennettiin Hämeenlinnaan 1862 ja Pietariin 1870. 100000 asukkaan rajan väkiluku ylitti 1900-luvun alkuun mennessä. Ensimmäisen maailmansodan aikana Helsingin ympärille rakennettiin kolme linnoitusvyöhykettä osana Pietarin puolustusta.[16] Vuonna 1906 Viaporin kapinassa paukkuivat tykit muutaman päivän ajan Helsingin edustalla.[17]
Helsingin kehitys 1900-luvun alusta 2000-luvulle

Helsingistä tuli itsenäisen Suomen pääkaupunki heti itsenäisyysjulistuksen myötä 6. joulukuuta 1917. Suomen sisällissota kuitenkin alkoi jo seuraavassa kuussa, 27. tammikuuta 1918, kun Hakaniemessä Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty vallankumouksen alkamisen merkiksi. Punakaarti otti pian Helsingin haltuunsa, ja senaatti joutui lähtemään evakkoon Vaasaan. Korkeinta kunnallista valtaa kaupungissa käytti sodan aikana Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta. Suomen kansanvaltuuskunta ja muu punaisten johto pakeni 8. huhtikuuta Viipuriin, jonka jälkeen saksalaiset joukot kenraali Rüdiger von der Goltzin johdolla valtasivat kaupungin 12.–13. huhtikuuta, ja Mannerheimin johtama valkoinen armeija saapui Helsinkiin 16. toukokuuta. Sisällissodan jälkeen Viaporin linnoituksessa toimi Suomenlinnan vankileiri. Vuonna 1918 Viaporin linnoituksen nimeksi vaihdettiin Suomenlinna.
Ensimmäiset demokraattiset, yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallisvaalit pidettiin Helsingissä 27.-28. joulukuuta 1918. Kaupunginvaltuustoon valittiin yhteensä 60 valtuutettua. Sosiaalidemokraattien listalta valittiin 26 edustajaa, näiden joukossa muun muassa Väinö Tanner, Miina Sillanpää ja Matti Paasivuori.  Kokoomuksen listalta valittiin kahdeksan edustajaa, kuten Hedvig Gebhard, K. A. Paloheimo ja Eino Suolahti. Edistys sai neljä edustajaa, joista jälkimaailma tuntee ehkä parhaiten Santeri Ivalon. Ja valtuuston suurin porvarillinen ryhmä, RKP:n lista, sai 22 valtuutettua. Tähän kuuluivat muun muassa valtuuston puheenjohtajaksi valittu Alexander Frey, E. von Frenckell ja Jenny af Forselles.[18]

Toisen maailmansodan aikana kaupunkia pommitettiin useaan otteeseen. Suurinta tuhoa aiheuttivat Helsingin suurpommitukset jatkosodan aikana, mutta tuhot jäivät suhteellisen vähäisiksi, jos niitä vertaa muiden sotaan käyneiden maiden kaupunkeihin. Lontoon ja Moskovan ohella Helsinki jäi ainoaksi sotaan osallistuneen eurooppalaisen maan pääkaupungiksi, jota ei valloitettu sodan aikana.
Helsingille oli myönnetty vuoden 1940 olympialaiset, mutta ne jäivät toisen maailmansodan takia pitämättä. Vuoden 1940 olympialaisia varten kaupunkia rakennettiin paljon funkis-arkkitehtuurin hengessä. Tältä ajalta ovat esimerkiksi Olympiastadion, Tennispalatsi, Käpylän olympiakylä ja Lasipalatsi. Vuonna 1952 pidettiin Helsingin olympialaiset.
Vuonna 1975 Finlandia-talossa järjestettiin Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (ETY) huippukokous, jonka päätösasiakirja on nimeltään Helsingin sopimus. Konferenssiin otti osaa 35 maan valtionpäämiehet. Kokouksessa vahvistettiin Euroopan sodanjälkeiset rajat. Elokuussa 1982 avattiin Helsingin metro välille Rautatientori – Itäkeskus. Helsinki oli vuonna 2000 yksi Euroopan kulttuuripääkaupungeista. Vuonna 2006 tapahtui Ateenassa, Kreikassa Suomen ensimmäinen voitto Eurovision laulukilpailuissa, jonka johdosta seuraavan vuoden kilpailu pidettiin Helsingin Hartwall Areenalla.
Helsingin alueellinen laajeneminen

Helsinki perustettiin alun perin Koskelan kylän alueelle Vantaanjoen suulle, nykyisen Arabianrannan lähettyville Vanhankaupunginlahden viereen. Kaupunki sai nimensä lähettyvillä olleesta Helsinginkoskesta. Nopeasti huomattiin kuitenkin, ettei kaupunki vastannut odotuksia, lähinnä Vanhankaupunginlahden mataluuden takia. Kenraalikuvernööri Pietari Brahe päätti siirtää kaupungin paremmalle satamapaikalle tuuliselle Vironniemelle vuonna 1640, nykyisen Kruununhaan eteläosaan.
Varsinainen kaupunkimaisesti rakennettu alue käsitti vain pienen alueen nykyisen Senaatintorin ympärillä, mutta kuningatar Kristiina lahjoitti Helsingin kaupungille koko Töölön kylän alueen, johon kuului suurin osa nykyistä kantakaupunkia. Suurin osa nykyisen kantakaupungin alueesta rakennettiin vähitellen kaupunkimaisesti 1900-luvun puoliväliin mennessä. Vuonna 1906 Helsinkiin liitettiin myös alueita naapurikylistä, muun muassa Meilahti sekä Kumpulan ja Käpylän alue.
Kaupunkimaista asutusta syntyi jo 1900-luvun alussa myös kantakaupungin ulkopuolelle. Useista esikaupungeista muodostettiin taajaväkisiä yhdyskuntia, ja 1920-luvulla muutamat niistä erotettiin Helsingin maalaiskunnasta erillisiksi kunniksikin. Sellaisia olivat Huopalahden kunta, Haagan kauppala, Oulunkylän kunta ja Kulosaaren huvilakaupunki. Ne jäivät kuitenkin lyhytikäisiksi, sillä ne kaikki liitettiin Helsinkiin vuonna 1946 suuressa alueliitoksessa, samoin kuin huomattava osa Helsingin maalaiskunnan silloisesta alueestakin. Myöhemmin Helsingin maalaiskunnasta liitettiin Helsinkiin myös Vuosaari vuonna 1966.
Viimeisin merkittävä alueliitos tapahtui vuoden 2009 alussa, kun Sipoon länsiosasta liitettiin 2660 hehtaarin ja Vantaasta 200 hehtaarin suuruinen alue Helsinkiin. Kaupunginvaltuusto oli 21. kesäkuuta 2006 päättänyt ehdottaa valtioneuvostolle, että Länsi-Sipoosta liitettäisiin 5000 hehtaarin alue ja Kaakkois-Vantaasta 200 hehtaarin suuruinen alue Helsinkiin. Selvitysmies Pekka Myllyniemi esitti, että liitettävän alueen kokoa pienennettäisiin 3000 hehtaariin. Valtioneuvosto päätti 28. kesäkuuta 2007 hyväksyä alueliitoksen selvitysmiehen ehdotuksen mukaisesti.[19] Korkeimman hallinto-oikeuden hylättyä[20] 15. tammikuuta 2008 päätöstä koskeneet valitukset, tuli liitos voimaan 1. tammikuuta 2009 alkaen.
Osana keskustelua valmisteilla olevasta Suomen kuntauudistuksesta on ehdotettu Helsingin, Espoon, Vantaan ja Kauniaisten yhdistämistä, joskin muut kaupungit suhtautuvat erittäin kielteisesti ajatukseen Helsingin kanssa liittymisestä.
Lähteet

Kirjallisuutta
Aalto, Seppo: Sotakaupunki: Helsingin Vanhankaupungin historia. Helsinki: Otava, 2012. ISBN 978-951-1-26234-3
Citation error, replace with{{cite book| author = Inha, I. K.| title = Helsinki. Valon kaupunki| location = Helsinki| publisher = Suomen valokuvataiteen museo: WSOY| year = 2009| version = Toimittaneet Jukka Kukkonen, Riitta Toiviainen ja Kjell Westö| id = ISBN 978-951-0-35022-5}}
Kervanto Nevanlinna, Anja: Helsingin historia vuodesta 1945. 4. Voimat jotka rakensivat Helsinkiä 1945–2010. Helsinki: Otava, 2012. ISBN 978-951-1-26836-9
Klinge, Matti: Pääkaupunki, Helsinki ja Suomen valtio 1808-1863. Otava, 2012. ISBN 978-951-1-26235-0
Citation error, replace with{{cite book| author = Klinge, Matti & Kolbe, Laura| title = Helsinki, Itämeren tytär. Lyhyt historia| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2007| version = Uudistettu laitos| id = ISBN 978-951-1-21812-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Klinge, Matti| title = Pääkaupunki. Helsinki ja Suomen valtio 1808–1863| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2012| id = ISBN 978-951-1-26235-0}}
Aiheesta muualla
.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suo on kasviyhdyskunta, jonka kasvien jäännöksistä muodostuu suoturvetta.
Turvetta syntyy eniten pohjoisilla alueilla, koska hajoaminen on hitaampaa kylmissä ja kosteissa ympäristöissä.[1] Turpeessa on hajoamistilassa olevien kasvijäännösten rakenne suureksi osaksi säilynyt. Niistä voidaan usein määritellä, mihin kasvisukuun tai jopa -lajiin ne kuuluvat. Soita muodostuu vesien umpeenkasvamisen, tulvamaiden ja tulvattoman metsämaan soistumisen sekä merenrannikoilla maankohoamisen seurauksena. Suot ovat biodiversiteetiltään rikkaita ekosysteemejä ja monesti suosittuja retkeilyalueita.
Suon määritelmä eri tieteenaloilla
Geologiassa suo määritellään suokasvien maatumisesta muodostuneeksi turvekerrostumaksi, jonka paksuus on yli 30 senttimetriä, pinta-ala vähintään 20 hehtaaria ja tuhkapitoisuus alle 40%.[2] Biologisen suomääritelmän mukaan suo on sellainen maastokuvio, jossa kivennäismaata peittävä orgaaninen maalajikerros on turvetta tai jonka aluskasvillisuudesta 75% on suokasvillisuutta. Kolmen neljäsosan vaatimus perustuu A. K. Cajanderin metsätyyppioppiin, joka on pitkään ollut Suomen metsä- ja myös suoluokittelun perustana.[3] Metsätieteellisiä soita puolestaan ovat geologiset suot ja biologiset soistumat, mutta myös alle 20 hehtaarin laajuiset suot.[4]
Suoalueiden määrä
Maailmassa on soita noin 400 miljoonaa hehtaaria eli noin 5% kaikesta maapinta-alasta.[5] Turvesoita on maapallon maapinta-alasta 3%, ja niitä on kaikilla muilla mantereilla paitsi Antarktiksella.[1] Vuonna 1996 julkaistun arvion mukaan koko maapallon soista on luonnontilaisena 95%.[6] Uudemman tiedon mukaan noin 80% maailman turvemaista on vielä suhteellisen koskemattomia ja ne sijaitsevat lähinnä Pohjois-Amerikassa ja Siperiassa.[1] Läntisessä Siperiassa sijaitsevatkin maailman laajimmat turvemaat, yhteiseltä laajuudeltaan 60 miljoonaa hehtaaria.[7] Kanadassa soita on 12% maan pinta-alasta.[7] Trooppisilla alueilla esimerkiksi Indonesiassa on 20 miljoonaa hehtaaria suota, 11% maan pinta-alasta.[8]
Skandinavia on yksi maailman soisimmista alueista.[9] Esimerkiksi Norjan pinta-alasta on 5,8% suota ja kosteikkoja.[9] 1930-luvulla niitä oli 2,1 miljoonaa hehtaaria eli 12% maapinta-alasta (13,5% koko pinta-alasta), ja määrä on siis puolittunut ojitusten ja kuivatuksen takia.[9] Suojelualueita Norjassa on 68600 ha eli 3,7% kaikesta suopinta-alasta, minkä lisäksi tulevat muun muassa kansallispuistoissa olevat suoalueet.[9] Isossa-Britanniassa The Royal Society for the Protection of Birdsin mukaan 90% soista on vahingoittuneita tai jo tuhoutunut.[10]
Suo kasvaa paksuutta joitakin millimetrejä vuodessa. Suomessa paksuuskasvu on useimmiten noin 0,5 mm vuodessa, tosin vaihteluväli on 0,2–4,0mm.[11]
Suomi
Suomi on suoalaltaan maailman kuudenneksi soisin maa.[12] Arviot suopinta-alasta vaihtelevat kuitenkin lähteittäin. Suomessa on geologista suota noin 5,1 miljoonaa hehtaaria (15%) ja metsätieteellistä suota noin 8,9 miljoonaa hehtaaria (26%), eniten Pohjois-Suomessa ja vedenjakajien seudulla.[4] Suomessa suota on jäljellä kolmasosa alkuperäisestä laajuudesta.[6] Useimpien muiden arvioiden mukaan kuitenkin suoala on 9,3–10,4 miljoonaa hehtaaria, mikä on Suomen koko pinta-alasta ilman merialueita noin 26% ja maa-alasta 29%.[12][13][14][15][5]
Suomen soiden energiamäärä
Valtakunnan turvevarojen energiasisältö on noin 13000 TWh. Turvevarojen energia vastaa 1100 miljoonaa öljytonnia. Suomen turvevarat ovat kaksinkertaiset Pohjanmeren tunnettuihin öljyvaroihin ja 2/3 Norjan tunnettuihin öljyvaroihin verrattuna. Suomen turvevarat ovat lähes kymmenkertaiset maamme puuvarojen energiaan ja 35-kertaiset puuston tilavuuteen verrattuna.[16]
Suomen soiden käyttö turvetuotantoon
Metsähallituksen mukaan alkuperäisestä suoalasta on kolmannes luonnontilaisena.[17] Turveteollisuusliitto puolestaan arvioi, että luonnontilaisena soita on nykyisestä suoalasta 47,7% eli 4,3 miljoonaa hehtaaria.[18] Suomen suurin yksittäinen suo on Kolarin kunnassa sijaitseva Teuravuoma, jonka pinta-ala on 7000 ha.[12] Suomessa on suoalueita suojeltu 1,2 miljoonaa hehtaaria eli melkein 13% (2013).[19] Suojelluista alueista iso osa sijaitsee Pohjois-Suomessa, Etelä-Suomessa ei ole enää paljoa soita jäljellä.[6]
Suotyypit
Luokittelu
Suomalainen myös soiden luokitteluun käytettävä kasvupaikkatekijöihin perustuva metsätyyppien luokitus, metsätyyppioppi, perustuu Aimo Kaarlo Cajanderin 1909–1949 muodostamaan järjestelmään, jossa maanperän rakenne, sen ravinteisuus, kosteus- ja lämpötilaolosuhteilla katsotaan olevan keskeinen merkitys kasviyhdyskuntien rakenteen määräytymisessä.[3] Luokittelu poikkeaa eurooppalaisista ja pohjoismaisista luokituksista.
Suotyypit luokitellaan useimmiten putkilokasvien perusteella, mutta tarkempi määritys tapahtuu sammalten perusteella.[20]
Suot voidaan jakaa kahteen päätyyppiin myös sen mukaan, saavatko ne vetensä maaperästä vai sateesta. Minerotrofisiksi soiksi kutsutaan niitä soita, joilla on kosketus pohjaveteen mineraalimaiden kautta.[9] Kun turpeen muodostus jatkuu, yhteys pohjaveteen saattaa kadota ja suo saa veden sen jälkeen sateesta. Silloin kyseessä ombrotrofinen suo.[9] Ombotrofiset suot ovat aina happamia, mutta minetrofiset suot voidaan vielä ryhmitellä tarkempiin ryhmiin pH:n mukaan.[9] Minetrofisilla soilla lajimäärien vaihtelu on suurta: pH:ltaan neutraaleilla soilla on esimerkiksi putkilokasveja viisi kertaa enemmän kuin happamammilla ja myös uhanalaisten kasvien määrä on suurempi.[9]
Suot ovat Suomen monimuotoisin ekosysteemi: on olemassa paljon erilaisia suotyyppejä, joille on yhteistä oikeastaan vain maaperän märkyys.[6] Euroopassa suoluonto on monimuotoisin Suomessa ja Venäjällä.[17] Suot ryhmitellään Suomessa kasvillisuuden mukaan erilaisiin tyyppeihin. Erilaisia kasvupaikkatyyppien yhdistelmiä on yli sata erilaista.[17]
Metsäntutkimuslaitos luokittelee suot kolmeen päätyyppiin: korpi, räme ja avosuot (neva ja letto). Näille päätyypeille on lukuisia lisämääreitä.[21] Korvet ja rämeet jaetaan edelleen aitoihin ja sekatyyppeihin jotka ovat puustoisen ja avosuon yhdistelmiä.[22]
Esimerkiksi Skotlannissa on paljon maailmanlaajuisesti harvinaisia soita, joita kutsutaan nimellä blanket bogs (suomeksi peittosuo), joita on ehdotettu jopa Unescon maailmanperintöluetteloon.[23][24] Kyseisillä soilla on erittäin vetistä turvetta, jossa kasvaa esimerkiksi rahkasammalia, harvinaisia suo-orkideoja ja kääpiöpensaita; lisäksi lintulajisto on runsas.[23] Samanlaista suotyyppiä esiintyy myös ainakin Argentiinassa ja Uudessa-Seelannissa.[23]
Korpi

Korvet ovat puustoisia soita, joissa yleisin puulaji on kuusi. Korven erityispiirre on, että niissä esiintyy sekä suolajeja että ravinteisuudeltaan vastaavan metsätyypin lajistoa. Korvissa turvekerros on ohut ja tavallisia kasveja ovat muun muassa harmaaleppä, metsäkurjenpolvi, mesiangervo ja oravanmarja.[25] Rehevät korvet eli lehtokorpi, saniaiskorpi sekä ruoho- ja heinäkorpi ovat luonnontilaisina tai luonnontilaisen kaltaisina metsälain tarkoittamia arvokkaita elinympäristöjä.
Räme

Rämeet ovat puustoisia soita. Yleisin puulaji rämeellä on mänty. Männyt ovat rämeessä usein kitukasvuisia. Ravinteisuudeltaan ne vastaavat kuivahkoa kangasta ja sitä karumpia metsätyyppejä. Rämeen kenttäkerroksessa valtalajina ovat varvut, kuten suopursu, juolukka, vaivaiskoivu, suokukka sekä vaivero.[26] Hilla eli lakka kasvaa rämeillä. Kitumaan räme on luonnontilaisena tai luonnontilaisen kaltaisena metsälain tarkoittama arvokas elinympäristö.
Neva

Nevat ovat puuttomia, toisinaan hyvinkin märkiä avosoita. Niillä märät ja kosteat pinnat vuorottelevat kuivempien mättäiden kanssa.[27] Nevojen linnusto on erittäin runsas. Lisäksi nevoilla on merkitystä muun muassa teeren soidinpaikkoina sekä hilla- ja karpalosoina. Nevoilla kasvaa esimerkiksi tupasvillaa, karpaloita ja erilaisia saroja.[27]
Letto

Letto on lehdon vastine suotyypeissä. Niitä syntyy vain maaperältään kaikkein ravinteikkaimmille alueille, minkä vuoksi niiden kasvillisuus on omaleimaista. Suoveden pH ja kalkkipitoisuus ovat korkeita.[28] Suurin osa uhanalaisista eläin- ja kasvilajeista on juuri lettojen lajeja.[6] Nevalla viihtyvien kasvien lisäksi letoilla kasvaa myös vaativampia suokasveja, kuten kämmeköitä, rätvänöitä, vilukkoja.[28] Letto voi olla joko avosuo tai osittain puustoinen, jolloin puhutaan muun muassa lettorämeistä ja lettokorvista.
Luhta

Luhdat ovat virtaavien pintavesien aiheuttamia soistumia, joita on eniten maankohoamisrannikolla, mutta myös järvien, jokien ja purojen tulvamailla.[29] Tavallisia luhtakasveja ovat esimerkiksi tervaleppä, keltakurjenmiekka, rentukka, paju, korpipaatsama, suovehka, myrkkykeiso ja rantakukka. Pajua kasvavia luhtia löytyy Lappia myöten, mutta tervaleppäluhtia kasvaa Suomessa vain maan etelärannikon joissa ja ojissa. Hyvänä esimerkkinä Mätäoja.[29]
Suoyhdistymätyypit
Suoyhdistymätyypit ovat soiden suurmuotoja, jotka eroavat toisistaan pinnanmuodoltaan, kosteussuhteiltaan ja eliöstöltään. Yhdistymätyyppejä ovat keidassuot, aapasuot ja palsasuot, joilla on yleensä useita eri suotyyppejä.
Suomessa keidassoita on erityisesti Etelä-Suomessa. Niiden keskiosa on kohonnut ympäristöään korkeammalle, kun paikalle on kertynyt turvetta ja samalla yhteys kivennäismaahan on hävinnyt. Kasvillisuus saa ravinteita vain sadevedestä, ja siten siis vain karuille paikoille sopeutuneet kasvit selviävät. Keidassuot on tuhottu suuresta osasta Keski-Eurooppaa.[17]
Aapasoita on Suomessa lähinnä Keski- ja Pohjois-Suomessa. Ne ovat ravinteikkaita ja ovat kehittyneet alueille, joilla haihtuminen on vähäistä ja lumen sulamisvesiä on paljon. Aapasoilla suon keskiosa on yleensä laitaosia alempana, ja ne saavat ravinteensa yleensä pohjavedestä tai mineraalimailta tulevana pintavaluntana.[20] Suomea etelämpänä aapasoita ei ole ollenkaan, ja Suomessa ne ovat monimuotoisempia kuin Ruotsissa ja Venäjällä.[17]
Kasvit ja eläimet

Soiden kasvillisuuteen vaikuttavat eniten ravinteisuus ja suoveden korkeus.[20] Suomessa neljäsosa alkuperäisistä kasvilajeista kasvaa suolla.[14] Lakka ja karpalo ovat tyypillisiä suoalueiden marjoja. Varsinkin lakkojen keruulla on suuri taloudellinen merkitys.[6] Muista kasveista suolla kasvaa usein kihokkeja. Suokasveista kämmekät, jotkin sarat sekä monet sammalet ja sienet ovat uhanalaisia. Sammaleita kasvaa kaikenlaisilla soilla useita erilaisia.
Nisäkkäistä soilla asuu usein hirviä, linnuista erilaisia vesilintuja. Suomessa metsähanhista 90% pesii soilla ja sorsistakin noin puolet.[6] Soiden vähenemisen yhteydessä esimerkiksi kaakkuri ja muuttohaukka ovat uhanalaistuneet. Osa lajeista taas on säilynyt laajennettuaan pesimäalueitaan. Niinpä esimerkiksi kurjet elävät nykyään enemmän järvien rannoilla kuin suolla.[6] Suomessa pesivistä noin 235 lintulajista 80 lajia on jossain elämänsä vaiheessa riippuvainen soista.[14] Turveteollisuusliiton mukaan tyypillisiä suolla eläviä lintuja tavataan siellä turvetuotannosta huolimatta.[11] Monet uhanalaisista perhoslajeista elävät juuri suolla, mutta muita hyönteisiä ei tunneta kovin hyvin.[6]
Vaikkeivät eläimet asuisikaan suolla, silti monet lajit käyttävät niitä ravinnonhakuun: esimerkiksi hirvet syövät saraheiniä, karhut marjoja ja nuolihaukat sudenkorentoja. Suot ovat metsäpeurojen ja porojen kesälaitumia ja muuttolintujen levähdyspaikkoja.
Malesiassa ja muilla trooppisilla alueilla turvemailla elää yli 1500 kasvilajia ja 150 kalalajia.[1] Pohjoisessa lajimäärä on pienempi.[1] Norjalaisella uhanalaisten lajien listalla olevista sikäläisistä lajeista oli vuonna 2006 suolla eläviä lajeja 5% (190 lajia).[9] Erilaisia kasveja ja eläimiä on eniten runsasravinteisilla letoilla, jotka ovat korpien lisäksi uhanalaisimpia suotyyppejä, koska runsasravinteisia soita on ojitettu eniten.[6][14] Suomessa kaksi kolmasosaa uhanalaisista suolla elävistä lajeista elää juuri letoilla ja korvissa.[14]
Soistuminen
Yleistä
Soita muodostuu erityisesti ilmastossa, joka on humidinen eli sadanta on suurempi kuin haihtuminen. Soistumista tapahtuu myös silloin, kun eloperäisen aineksen hajoaminen on hitaampaa kuin sen kerrostuminen.[30] Suomessa viileä ja kostea ilmasto sekä suhteellisen tasaiset pinnanmuodot ovat edistäneet soistumista.[17]
Soistuminen saattaa olla primaarista tai sekundaarista. Primaarisessa vaihtoehdossa soistuminen tapahtuu heti. Esimerkiksi maankohoamisrannikolla saattaa soistuminen alkaa heti, kun uutta maata kohoaa merestä.[30] Useimmiten soistumiseen tarvitaan kuitenkin välivaiheita eli vaikkapa aikaisemmin muodostunut järvi tai vanha metsämaa alkaa soistua, jolloin kyse on sekundaarisesta soistumisesta.[30]
Metsämaan soistuminen

Metsämaan soistumista tapahtuu yleensä kangasmetsissä, joissa metsän vesitalouden muutokset aiheuttavat vedenpinnan nousun lähelle maanpintaa.[30]
Kun metsän maaperä on vettä läpäisevää melko vähäravinteista hiekka- tai harjusoramaata, siinä tapahtuu soistumista, jos pohjaveden pinta esimerkiksi läheisten soiden korkeuskasvun johdosta kohoaa. Rahkasammalten vallatessa alaa ne tukahduttavat puiden kasvua, ja vallitsevat puut alkavat kitua ja keloutua. Paikalle kasvaneet männyt jäävät kituliaiksi, ja rämevarvut tulevat vallitseviksi. Metsä on vähitellen muuttunut rämeeksi.
Kun maa on huonosti vettä läpäisevää, esimerkiksi savea tai savihietaa (hiesua), soistuminen voi alkaa aikaisemmista soista riippumatta. Keväällä lumen sulaessa ja sateilla kerääntyy notkoihin vettä, joka säilyy niissä kauan. Niihin ilmaantuu karhunsammalta ja kosteammille kohdille rahkasammalta. Runsassateisina vuosina nämä pienet korvenalut laajenevat ja uusia muodostuu, mutta vähäsateisina vuosina ne eivät paljoakaan vähene, sillä varsinkin rahkasammalet pidättävät hyvin vettä. Soistumakohdat yhtyvät vähitellen. Kangas muuttuu korpikankaaksi, rahkasammalkasvuston tullessa vallitsevaksi ja turpeen paksutessa sekä metsänkasvun huonotessa korveksi ja lopulta rämeeksi. Korpi voi säilyä rämeeksi muuttumatta, jos vesi on juokseva, tai paikoilla, jonne valuu ravinteikasta vettä ympäröiviltä metsämailta.
Kun soita muodostuu eri korkeudella oleviin notkoihin ja kukin suo kasvaa korkeutta, kunnes se on yhtä korkea kuin sen alemmasta suosta erottava kangaskynnys, alkaa vettä valua suosta rinnettä myöten alemmalle suolle. Tällöin rinne soistuu. Jos rinne on laihaa, vähäravinteista maata ja vesi sadevettä, muodostuu niin sanottu vesikangas, jolle ominaista on hyvin tiivis karhunsammalen muodostama pohjakerros, ja kituva, tavallisesti mäntyä kasvava metsä. Jos soistuva kangas on lihavampaa eli runsasravinteista, siitä muodostuu korpikangas, ja jos se on hyvin rehevää ja valuva vesi ravinteikasta, syntyy runsasruohoinen, tavallisesti sekametsäinen korpilehto. Vesikangas muuttuu edelleen soistuessaan rämeeksi, korpikangas tavallisesti korveksi ja korpilehto reheväksi ruoho- ja heinäkorveksi. Molemmat viimeksi mainitut voivat lopulta soistumisen edetessä muuttua rämeeksi.
Kun vesi alkaa valua ylemmältä suolta alemmalle, voi alempi vettyä ja ylempi jonkin verran kuivua. Vettymisestä suo (metsää kasvava räme tai korpi) voi muuttua nevaksi, ja vettymisen ollessa voimakasta sammalkasvillisuus kuolee, jolloin muodostuu vähäsammalinen paljasturpeinen rimpineva (tai rimpiletto), jolla saattaa kasvaa hyvin runsaasti saraheinää. Vettyminen voi tapahtua millä suon kehitysasteella tahansa.
Vesijättömaiden soistuminen
Soita syntyy myös vesijättömaille eli suoraan vedestä vapautuneelle maalle. Merestä kohoavan maan soistumista tapahtuu Suomen maankohoamisrannikoilla, erityisesti Pohjanmaalla. Merestä paljastuva kostea ja tasainen maa on alkanut soistua heti vesien peräytyessä. Soistumista tapahtuu kuitenkin myös järvien rantojen vesijättömailla ja avoimilla rantaniityillä eli rantaluhdilla.[30]
Vesistöjen umpeenkasvu

Järvet ja lammet kasvavat välillä umpeen ja muuttuvat suoksi, kun kasvillisuus leviää ja sinne kertyy lietettä.[30] Soistuminen voi tapahtua järven pinnalla yleensä kelluvien rahkasammalreunusten aiheuttamana tai vaihtoehtoisesti järven pohjassa, kun sinne painuu kasvillisuutta.[30]
Pehmeähköpohjaisissa matalissa järvissä tai niiden lahdelmissa kasvaa runsaasti muun muassa kaislaa, järviruokoa ja saroja. Tämän kasvillisuuden jäännöksistä muodostuu pohjalle yhä paksunevia turvekerroksia. Niitä peittävä vesikerros ohenee, ja samassa määrin ilmestyy sammalia, usein ensin eräitä vesi- ja lehtisammalia, sitten yhä runsaammin rahkasammalia. Kaislamaiset kasvit häviävät, ja tilalle tulee märille soille ominaisia ruohokasveja ja saroja. Paikalle on silloin muodostunut neva. Sammalkasvillisuuden kasvaessa vuosittain korkeutta suon pinta kohoaa ja kuivuu. Nevaruohot ja -heinät häviävät suurimmaksi osaksi, ja tilalle tulee varpuja. Samalla ilmaantuu männynkin taimia, jotka vähitellen kasvavat niin sanotuiksi kitumännyiksi. Nevasta on muodostunut silloin räme tai rämeneva. Väliasteena saattaa esiintyä kuusi-, lehti- tai sekametsää kasvava isomättäinen korpi, varsinkin rehevillä seuduilla.
Kalkkipitoisilla alueilla muodostuu nevan sijasta letto. Turpeen paksuuntuessa suon pinta kohoaa kalkkipitoisen pohjavesikerroksen vaikutuspiirin yläpuolelle, jolloin saattaa ilmestyä rahkasammalia, ja letto muuttuu nevaksi tai jopa melkein rämeeksi. Myös juoksevien vesien varsilla oleville tulvamaille on muodostunut soita, mutta Suomessa ne ovat pääasiassa kuitenkin syntyneet metsämaan soistuessa.
Soiden ojitus ja hyötykäyttö

Yleistä
Soita saatetaan pitää joutomaina. Ojitusten tarkoituksena on lähinnä suon kuivattaminen muuhun käyttöön eli useimmiten joko pelloksi, metsätalouden tarpeiksi tai turpeen ottoa varten. Vedenpinnan laskiessa turve kuivuu, ja ajan kuluessa kangasmetsän kasvillisuus korvaa kosteutta vaativat suokasvit.[31] Vaikka ojat umpeutuisivat, ne saattavat vielä silti johtaa vettä.[31]
Talouskäyttö tuhoaa suoluontoa, joten monet suotyypit ja niiden eliölajit ovat uhanalaisia. Lisäksi maisema on muuttunut ja vesistöt kuormittuneet. Uutta turvetta ei myöskään kerry niin kauan kuin suo pysyy kuivana.[31] Suomessa on tehty ojituksia eniten maailmassa: suota on noin 10,4 miljoonaa hehtaaria, josta luonnontilassa tai ojittamatta on nyt noin 40%.[13]
Turvetuotanto

Turvetta tuotetaan esimerkiksi polttoaineeksi, karjan ja hevosten kuivikkeeksi ja puutarhatuotantoon kasvualustaksi. Kirjan Suomen ympäristön tulevaisuus mukaan turvetuotantoon on Suomessa varattu 120000 hehtaaria suoalueita. Määrä on noussut ja tulee vieläkin nousemaan.[6] Muiden lähteiden mukaan Suomen suoalasta on turveteollisuuden käytössä vajaat 60000 hehtaaria, josta tuotannossa on vuosittain noin 50000 ha.[5][13][18]
Turpeen nosto on kannattavaa, jos alue on laajuudeltaan vähintään 50 hehtaaria ja turvekerros on ainakin kaksimetrinen.[6] Turvetuotanto ja siihen liittyvä ojitus ovat Suomessa luvanvaraisia, jos alue on laajuudeltaan yli 10 hehtaaria.[32] Turpeen tuotanto on yleensä suhteellisen lyhytaikainen suon käyttövaihe, useimmiten 15–25 vuotta.[11]
Turpeen keräys muuttaa suon vesitaloutta, mikä voi tuhota sen ekosysteemin.[33] Kuivatusvedet aiheuttavat ongelmia turvekerrosten alapuolisille vesille ja pohjavesille, eroosio vie mukanaan kasviravinteita ja kiinteitä turvehiukkasia.[6] Kun alue on tyhjennetty turpeesta, voidaan tilalle istuttaa metsää, perustaa linnuille kosteikko tai antaa ojien tukkeutua, jotta turpeen kasvu alkaisi uudestaan. Britanniassa harrastajapuutarhurit kuluttavat kaksi kolmasosaa kerätystä turpeesta, ja heitä neuvotaan luopumaan turvepohjaisten tuotteiden käytöstä.[10] Suomessa nostetuista turpeista 90% menee energiantuotantoon ja 6–7% kasvuturpeeksi.[15][13] Suomen lisäksi turvetta poltetaan vain Irlannissa, Ruotsissa ja entisen Neuvostoliiton alueella.[5] Suomessa sen osuus on 6–7 % kokonaisenergiankulutuksesta.[1]
Iijokiseudun kunnissa harkitaan käytöstä poistettujen turvesoiden muuttamista kesälaitumiksi poroille. Tutkimuksen takana on Luonnonvarakeskus.[34]
Metsätalous ja maanviljely
Pelloiksi turvemaita on kuivatettu satoja vuosia, mutta viimeisten 30 vuoden aikana kuivatus on nopeutunut muun muassa sahatavara- ja paperiteollisuuden tarpeiden vuoksi.[1] Soita kuivattiin Suomessa pelloiksi jo keskiajalla.[6] Suurin osa maatalouskäyttöön otetuista soista raivattiin Suomessa 1800- ja 1900-luvun vaihteessa.[14] Pelloiksi soita on raivattu Suomessa noin 0,7–1,0 miljoonaa hehtaaria, joista arvioidaan olevan nykyisin talouskäytössä 134000–240000 ha.[18] Geologian tutkimuskeskus arvioi suota olevan peltoina vain sen 0,7 miljoonaa ha.[15] Noin 7% alkuperäisestä suoalasta on muutettu pelloiksi.[6]
Arviot metsätalouskäyttöön kuivatetusta suopinta-alasta Suomessa vaihtelevat välillä 4,7–5,7 miljoonaa hehtaaria eli vähän yli puolet suopinta-alasta.[13][15][18] Ympäristöministeriön mukaan noin kuudesosan ojitukset ovat metsätalouden kannalta epäonnistuneita.[13] Järjestelmällinen ojitus aloitettiin valtion mailla 1900-luvun alussa. 1950-luvulla määrä alkoi lisääntyä nopeasti, kun ojitus alkoi koneellistua. Soiden ojitus oli vilkkainta 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin ojitettiin metsänkasvatukseen kelpaamattomiakin soita.[14] 1970-luvulla soiden ojitusmäärä oli melkein 300000 hehtaaria vuodessa, 1990-luvun alussa enää noin 15000 ha vuosittain.[13] Suoalueiden ojitus on ollut taloudellisesti kannattavaa, koska puuntuotanto on lisääntynyt,[6] mutta ojitus tuhoaa alkuperäistä suoluontoa ja kuormittaa vesistöä.
Suomessa ei luonnontilaisia soita enää ojiteta metsätalouskäyttöön, mutta vanhoja ojituksia ylläpidetään ja täydennetään.[6] Kunnostusojituksia tehdään vuosittain noin 60000 hehtaarilla.[35] Kunnostusojitusten määrä vanhoilla alueilla on kuitenkin kasvussa,[13] mutta niitä ei suositella tehtäväksi luonnoltaan arvokkaissa kohteissa. Ojitettuja soita on yritetty pelastaa uhanalaisille lajeille ojia tukkimalla.
Muu käyttö
Suomessa yhdyskuntarakentamiseen on käytetty noin 100000 hehtaaria suota, josta maanteiden alla on 30000–35000 ha ja voimalaitosaltaissa noin 40000 ha.[18] Myös golfkenttiä on rakennettu suon päälle. Suomessa tästä hyvä esimerkki on Tampereella sijaitseva Tammer-Golf.[36]
Turvetuotantoon käytetyillä soilla turpeen noston loppumisen jälkeen on ennallistamisen lisäksi myös muita vaihtoehtoja. Sinne voidaan istuttaa puita, sillä metsän kasvu suon pohjalla voi onnistua jopa paremmin kuin jos siellä olisi edelleen paksu turvekerros.[11] Erityisesti metsästäjät suosivat lintujärvien perustamista suon pohjalle.[11] Myös kalankasvatuslammikoita on perustettu entisille soille.[11] Viljelymaana käyttö on yksi vaihtoehto suon pohjille: niitä on muutettu peltomaiksi esimerkiksi tuorerehun kasvatukseen, mutta rikkaruohottomuutensa takia ne ovat hyviä muun muassa mansikoiden ja juureksien viljelyyn.[11]
Suomaisemalla on omat esteettiset arvonsa ja niiden kautta muun muassa matkailuarvoa. Soilla on myös alettu järjestää erilaisia tapahtumia. Niistä Suomessa tunnetuin lienee suopotkupallo, joka on saavuttanut huomiota myös muualla. Suopotkupallon mestaruuskilpailut järjestetään vuosittain Hyrynsalmella, Kainuussa.
Soiden ennallistaminen ja suojelu
Ennallistaminen on kertaluontoinen toimenpide, jolla yritetään saada ihmisen muuttama suoalue takaisin luonnontilaan. Ilman ennallistamistoimenpiteitä suo ei palaudu ojituksesta. Suoalueilla ensisijainen tarkoitus on suon luontaisen vesitalouden palauttaminen, jolloin täytetään ojia ja poistetaan ojituksesta hyötynyttä puustoa.[37] Jos ojien täyttäminen ei ole mahdollista, suon vedenpintaa voidaan nostaa myös patoamalla ojia.[31] Hyvissä olosuhteissa soistuminen käynnistyy uudelleen heti kun turvetuotanto on lopetettu.[11]
Koska puut haihduttavat vettä, puuston poisto on useimmiten tarpeellista. Puuston poisto palauttaa myös alkuperäisen avoimen suomaiseman. Puita poistetaan siis niiltä alueilta, jossa niitä ei ole ollut ennen ojitusta.[31] Korpisoilla, joilla kuuluukin olla paljon puita, ne säästetään. Vedenpinnan nousu tappaa osan puustosta, joten ennallistettu korpi tarjoaa hyvän elinympäristön kosteaa pienilmastoa ja lahopuuta vaativille lajeille.[31] Useimmiten istutetut puut ovat aiheuttaneet vahinkoa suon turpeelle, ja lisäksi ne ovat saattaneet muuttaa veden kulkua alueella ja edistää suoympäristöille vieraiden lajien leviämistä.[23]
Suomen alkuperäisestä suoalasta on suojeltu 8% eli noin 800000 ha.[38] Geologian tutkimuskeskuksen mukaan suojeluohjelmissa olisi mukana 1,1 miljoonaa hehtaaria suota.[15] Suurin osa suojelluista alueista on Pohjois-Suomessa, Etelä-Suomessa suojelualueita on vain 2% alkuperäisestä suopinta-alasta.[38] Osa suojelualueistakin on Suomessa osittain ojitettu, ja niitä on tarkoitus ennallistaa.[38]
Vaikutukset ilmastoon
Soilla on vaikutusta ilmaston kasvihuonekaasujen pitoisuuksiin ja sitä kautta ilmaston lämpenemiseen. Koskemattomista soista vapautuu ilmakehään metaania, mutta samalla ne myös sitovat hiilidioksidia eli toimivat hiilinieluina siinä määrin, että yhteisvaikutus on ilmastonmuutosta hillitsevä.[39] Kuivattuna suot eivät enää vapauta metaania ja hiilen sitoutuminen pienenee.[39]
Ojituksen jälkeen puusto alkaa sitoa hiilidioksidia, jolloin suon kasvihuonevaikutus muuttuu ilmiötä voimakkaasti estäväksi.[39] Soiden ojitus kuitenkin heikentänyt vähän ainakin Suomen ilmastoa, koska kasvukauden aikaisen tehoisan lämpösumman lasku on suurimmassa osassa maata tapahtunut soiden ojituksen takia.[6] Yleisesti ojituksen ilmastovaikutus on kuitenkin vielä epäselvä.[6]
Varsinkin Siperian soiden uskotaan olleen valtavia metaanin tuottajia viime jääkaudesta lähtien eli 12000 vuotta. Ilmakehän metaanipitoisuus nousi paljon noin 9000–11500 vuotta sitten, minkä tutkijat arvelevat johtuvan soista.[7] Suokerrokset ovat Siperiassa enimmillään 10 metriä paksuja, ja niistä löydetyt kasvit ovat eläessään saattaneet tuottaa kuusi kertaa enemmän metaania kuin nykyiset kasvit.[7]
Suot sitovat hiilidioksidia hiileksi maaperään. Maapallon soiden arvioidaan sisältävän 541 miljardia tonnia hiiltä, joka vapautuessaan ilmaan hiilidioksidin muodossa aiheuttaisi äärimmäisiä seurauksia.[7] Kun suot kuivuvat lämpimien ilmojen, ikijään sulamisen ja alhaisen veden pinnan takia, maaperän happitaso nousee ja metaanin sijasta voi siis alkaa syntyä hiilidioksidia.[7] Siperiassa hiilidioksidin suurempi vapautuminen on jo ilmeisesti alkamassa, koska siellä on jo näkynyt merkkejä ilmaston lämpenemisestä.[7]
Indonesiassa poltettiin soita väestön lisääntymisen takia, ja myös se vapautti hiiliyhdisteitä maaperästä ilmakehään.[8]
Suolöydöt
Koska suolla ei tapahdu kunnollista orgaanisen aineksen hajoamista, turpeen seasta on usein tehty arkeologisia löytöjä. Lisäksi suon parkitsevat happamat ainekset saavat ainakin nahan säilymään siellä hyvin.[40]
Irlannista löydettiin vuonna 2006 tuhatvuotias Psalmien kirja suosta, jolta oltiin nostamassa kasvatusturvetta.[40] Noin 20-sivuisen latinankielisen kirjan arvioitiin olevan peräisin vuosien 800–1000 tienoilta, ja se oli Irlannin ensimmäinen varhaiskeskiaikainen tekstilöytö 200 vuoteen.[40]
Keski-Euroopan pohjoisosista on löydetty satoja muumioituneita suoruumiita kosteikoista Irlannista, Isosta-Britanniasta, Saksasta, Hollannista ja Tanskasta.[41] Ne ovat peräisin rautakaudelta ja ovat säilyneet, koska rahkasammalissa on vain vähän happea ja antimikrobiyhdisteitä.[41] Lisäksi näillä alueilla suot ovat kylmiä, happamia ja hapettomia, joten ihmisruumiit eivät mätäne, vaan muumioituvat.[42] Ruumiita on tutkittu esimerkiksi kolmiulotteisen kuvantamisen ja radiohiiliajoituksen avulla. Mitään selvää syytä ruumiiden joutumiselle suohon ei ole, mutta syiksi on arveltu esimerkiksi suohon hautaamista polttohautauksen sijasta, uhraamista ja rangaistuksia. Monissa löydetyissä ruumissa on ollut merkkejä kidutuksestakin.[41][42]
Lähteet
Suomen suoviljely-yhdistyksen vuosikirjat, Acta Forestalia Finlandia
Citation error, replace with{{cite book| author = Erik Wahlström, Eeva-Liisa Hallanaro ja Sanni Manninen| title = Suomen ympäristön tulevaisuus| publisher = Suomen ympäristökeskus, Edita| year = 1996}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Laine, J., Vasander, H., Hotanen, J-P., Nousiainen, H., Saarinen, M. 2012. Suotyypit ja turvekankaat: opas kasvupaikkojen tunnistamiseen. Metsäkustannus. 160s.
Korhonen, R., Korpela, L., Sarkkola, S. 2008. Suomi - Suomaa: soiden ja turpeen tutkimus sekä kestävä käyttö. Suoseura/Maahenki. 288.
Laine, J. 2008 2.p. Suotyypit ja niiden tunnistaminen. Metsäkustannus. 110s.
Päivänen, J. 2007. Suot ja suometsät: järkevän käytön perusteet. Metsäkustannus. 368s.
Laurén, K. 2006. Suo - sisulla ja sydämellä: suomalaisten suokokemukset ja -kertomukset kulttuurisen luontosuhteen ilmentäjinä. Suomalaisen kirjallisuuden seura. 243s.
Ahti, E. 2005. Suosta metsäksi: suometsien ekologisesti ja taloudellisesti kestävä käyttö: tutkimusohjelman loppuraportti. Metsäntutkimuslaitos. 376s.
Tikkanen, H., Jokela S. 2005. Soiden moninaiskäyttö maakuntakaavassa: ympäristönäkökohtien huomioon ottaminen turvetuotannossa. Länsi-Suomen ympäristökeskus. 115s.
Ojala, P. 2003. Lumen ja jään suo = Finnish bogs under snow and ice. Kehitys, Pori. 132s.
Seppä, Heikki: Soiden maa. Teoksessa: Citation error, replace with{{cite book| author = Westerholm, John & Pauliina Raento (toim.)| title = Suomen kartasto 1999. 6. laitos. 100-vuotisjuhlakartasto| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-22480-4| page = 44-47}}
Hakala, K. 1999. Suo on kaunis. Maahenki. 268s.
Vasander, H. 1998. Suomen suot. Suoseura. 168s.
Luhta, J. 1994. Tansseja aavalla. Pohjoinen. 159s.
Murtomäki, E. 1988. Soilla. O&G Kustannus. 109s.
Ojala, P., Kalinainen, P. 1986. Elämää keidassuolla. Weilin+Göös. 127s.
Suoseura. 1983. Suomen suot ja niiden käyttö. 136s.
Luhta, J. 1980. Kurkimaa. Suomen luonnonsuojelun tuki. 159s.
Miettinen M., Huhta V., Mikkola K., Häyrinen U., Kuronen I., Rapeli M. 1978. Suoaapinen. Julkaisija: Suomen luonnonsuojeluliitto. 69 s.
Eurola, S., Kaakinen, E. 1978. Suotyyppiopas. WSOY. 87s.
Häyrinen, U. 1978. Suo. (2. painos). Julkaisija: Kirjayhtymä, Helsinki. 153 s.
Heikurainen, L. 1968 2.p. Suo-opas: Metsänkasvatusta silmälläpitäen. Kirjayhtymä 48s.
Murtomäki, E. 1966. Suo elää. Helsinki. 70s.
Aiheesta muualla

: Kivelä, A. 2006. Suo vetää puoleensa. Esteettisen suokokemuksen mahdollisuudet matkailussa. Lapin yliopiston kauppatieteiden ja matkailun tiedekunnan julkaisuja B. Tutkimusraportteja ja selvityksiä 7. 76 s. ISBN 952-484-042-1

 (in French)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:57.4 Ekologia
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Jak and Daxter on alun perin Naughty Dogin kehittämä tasohyppely-, seikkailu- ja toimintapelisarja PlayStation 2 -konsolille. Siitä on tehty kuusi videopeliä (joista kolme on spin-offeja). Kolme ensimmäistä osaa on ns. olennaisimmat pelit eli samaan juoneen liittyviä muut pelit eivät liity tähän samaan juoneen vaan niillä on oma juoni . Jak on ensisijaisesti pelattava hahmo, paitsi Daxter-pelissä ja myös pienissä osissa Jak 3 peliä. Jak ja Daxter esiintyvät pelattavina hahmoina myös PlayStation Move Heroes -pelissä.
PlayStation 2:lle julkaistut pelit tulevat digitaalisena latauksena PlayStation 4 -konsolille vuoden 2017 aikana.[1]
Alkuperäisen Jak and Daxter -sarjan pelit (PS2)

Jak and Daxter: The Precursor Legacy

Jak and Daxter: The Precursor Legacy ilmestyi vuoden 2001 joulukuussa. Peli alkaa, kun Jak ja Daxter lähtevät veneellä sumuiselle saarelle (Misty Islandille), vaikka heitä on kielletty menemästä sinne. He näkevät kaksi henkilöä suunnittelemassa hyökkäystä Jakin ja Daxterin kotikylään Lurkerien avulla. Poikien hiiviskellessä takaisin veneelle, Daxter putoaa Dark Eco -altaseen ja muuttuu ottseliksi (puoliksi saukko, puoleksi näätä). Tietäjä Samos kertoo, että pohjoisessa asuva tietäjä Gol on ainut, joka voi palauttaa Daxterin takaisin ihmiseksi. Myöhemmin selviää, että kaksi salaperäistä henkilöä, jotka suunnittelivat hyökkäystä Jakin ja Daxterin kylään, olivat Gol ja tämän sisko Maia.
Jak II: Renegade

Sarjan toinen, edelliseen peliin verrattuna juoneltaan syvempi, osa ilmestyi vuoden 2003 loppupuolella. Ensimmäisessä pelissä mykkänä ollut Jak puhuu.
Tarina alkaa, kun Jak ystävineen matkustaa tulevaisuuteen ja he päätyvät Haven Cityyn, jossa kaupungin vartijat, Krimzon Guardit, vangitsevat Jakin. Daxter pääsi heiltä karkuun. Paroni Praxiksen käskystä Jak vangitaan ja hänelle tehdään dark eco -aineella kokeita: kokeiden takia Jak pystyy muuttumaan voimakkaaksi ja hallitsemattomaksi Dark Jakiksi. Kahden vuoden kuluttua Daxter auttaa Jakia pakenemaan vankilasta, ja paettuaan he törmäävät Kor-nimiseen vanhukseen ja pieneen poikaan. Myöhemmin selviää, että Kor on Haven Cityä uhkaavien Metal Headien johtaja. Selviää myös, että poika on Jak nuorempana.
Jak 3

Jak 3 ilmestyi joulukuussa 2004. Tarina alkaa, kun Jak heitetään Wasteland-aavikolle rangaistukseksi sodan aloittamisesta, minkä vuoksi Haven City on muuttunut sotatantereeksi joka on kyllä lavastettu. Aavikolla Sparguksen asukkaat löytävät Jakin, Daxterin ja Peckerin (puoleksi apina ja puoleksi papukaija). Kaupungissa Jakin täytyy taistella areenalla, jotta hänestä tulisi wastelanderläinen. Taivaalta alkaa saapua entisiä precursoreja, Dark Makereita, jotka ovat muuttuneet Dark Econ johdosta ja maailma on uhattuna. Jak II pelissä tuttu Grav-zoomer-kilpa-ajelun mestari Erol palaa kyborgina ja hallitsee Krimzon Guardin vartiostoa. Erol ja Dark Makerit ovat liittoutuneet ja Jakin on taas aloitettava taistelu.
Spin-offit (lisäosat)
Jak X

Peli ilmestyi marraskuussa 2005. Toisin kuin muut pelit Jak X on ajopeli eikä pelin juoni liity Jak -trilogiaan. Tarina alkaa, kun Krew'n tytär Ray on kutsunut Jakin, Daxterin, Keiran, Ashelinin ja Tornin Kras Cityyn. He juovat maljan "Krew'n muistolle". Krew'n hologramminauhoite paljastaa viinin olevan myrkytettyä. Ainoa keino saada vastalääke on voittaa Kras Cityn ajokilpailu.
Daxter

Daxter on Ready at Dawnin kehittämä tasohyppelypeli PlayStation Portablelle. Pelissä pelataan vain Daxterilla. Tarina sijoittuu Jak 2:n sivuutettuun kahden vuoden jaksoon, jolloin Jak oli vankilassa ja Daxterin tehtävänä oli vapauttaa paras ystävänsä. Ennen kuin Daxter vapauttaa Jakin, hän pestautuu konkurssin partaalla olevan yrityksen tuholaistorjujaksi.
Jak & Daxter: Kadonnut maailma

Pelin Jak & Daxter: Kadonnut maailma () kehitti High Impact Games vuonna 2009. Tarina alkaa, kun Jak ja Daxter saattavat Keiraa, josta on tulossa tietäjä. Jak ja kumppanit tekevät pakkolaskeutumisen maailmankaikkeuden reunalle, kun heidän kimppuun hyökkää kapteeni Feniks (Captain Phoenix). Jak ja Daxter auttavat taas pelastamaan maailma pimeyden uhalta. Jak, Daxter ja Keira pelastavat Aerooppalaisten aluksen pirattien hyökkäykseltä ja tapaavat sen johtajan herttua Tuulispään (Duke Skyheed). Pian kuitenkin alkaa selvitä, että itse herttua Tuulispää on haitaksi Ecoytimelle ja Jak, Keira ja Daxter liittoutuvat Feniksin kanssa. Tämä peli oli myös ensimmäinen suomeksi dubattu Jak and Daxter-peli.[2]
Muut pelit
PlayStation Move Heroes

PlayStation Move Heroes on Nihilistic Softwaren kehittämä cross-overpeli, joka ilmestyi 25. maaliskuuta 2011. Pelin tarina alkaa Ratchetin ja Clankin olevan Metropolissa tuhoamassa suurta robottia, kunnes aika jähmettyy ja Ratchet ja Clank imeytyvät madonreikään. Samaan aikaan Haven Cityssä, Jak ja Daxter ovat syöksymässä kuolemaansa, kunnes sielläkin aika pysähtyy ja sankarit joutuvat madonreikään. Myös Pariisissa olevat Sly ja Bentley imeytyvät madonreikään. Sankarit ja apurit (sidekickit) joutuvat toiseen maailmaan, jossa Gleeber ja Lunk olennot järjestävät ensimmäiset maailmojenväliset sankariturnajaiset. Päästäkseen omiin maailmoihinsa sankarit ja apurit joutuvat kilpailemaan toisiaan vastaan. Gleeberillä ja Lunkilla on muutakin miellessään kuin kilpailu.
Jak & Daxter HD Collection
Naughty Dogin Justin Richmond julkisti lehdistötilaisuudessa Oslossa, että PS2:n Jak & Daxter-pelit tullaan remasteroimaan HD-kokoelmaan. Kokoelma tulee sisältämään kolme alkuperäistä Jak-peliä. Kokoelma ilmestyi helmikuussa 2012.
Jak & Daxter -trilogian PS Vita -versio ilmestyi kesäkuussa 2013.
Jak & Daxter Reboot
Naughty Dogin oli tarkoitus jatkaa Jak & Daxter-pelisarjaa heti Uncharted 3:n jälkeen. Heillä oli kuitenkin vaikeuksia pelin kehittämisessä, ottaen huomioon myös sen, että peliä yritettiin rakentaa Uncharted-pelimoottorilla, eli pelistä olisi tullut "realistisen" näköinen. Naughty Dogilta loppui kuitenkin ideat kesken ja pelin kehittäminen vaikeaa. He päättivät hylätä koko pelin. Pelisivusto Gameinformerin mukaan Jakin realistinen ulkomuoto muistutti vanhaa sarjakuvatyyliä ja hänellä oli edelleen samat vihreänkeltaiset hiukset, pitkät korvat ja rillit. Daxter näytti Gameinformerin mukaan aivan täysin erilaiselta.
Katso myös
Luettelo Jak and Daxter -pelisarjan hahmoista
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*

Onko Sly Cooper pelistä tullut toista osaa?


Tanskandoggi on alun perin nykyisen Saksan alueella kehittynyt koirarotu. Se on Saksan kansallisrotu[1] ja Pennsylvanian virallinen osavaltiokoira vuodesta 1965 lähtien. Jälkimmäinen nimitys johtuu siitä, että kuvernööri William Pennillä oli tanskandoggi.[2]
Ulkonäkö
Tanskandoggi on irlanninsusikoiran (urokset korkeampia, nartut matalampia) ohella kaikkein korkein koirarotu. Se luokitellaan molossityyppisiin koiriin, ja se on voimakasrakenteinen ja ryhdikäs. Karvapeite on lyhyt, tiheä ja kiiltävä. Säkäkorkeuden on oltava nartulla vähintään 72cm ja uroksella 80cm, mutta yleensä nämä mitat ylittyvät selvästi. Narttu painaa tavallisesti 53–75kg ja uros 67–93kg. Rungon pituus (rintalastasta istuinluihin) saa uroksilla olla korkeintaan 5% ja nartuilla korkeintaan 10% säkäkorkeutta suurempi.
FCI:n rotumääritelmä sallii tanskandoggeilla kolme väriryhmää: keltaiset (soopeli ja fawn) ja juovikkaat, harlekiinit ja mustat, sekä siniset.[3]
Keltaisen (soopelin) ja juovikkaan (brindlen) tanskandoggin keltaisen karvan tulisi olla sävyltään vaaleasta syvään kullankeltaiseen. Molemmilla musta maski on toivottava ja valkoiset merkit ei-toivottavia. Juovikkaalla tanskandoggilla juovien tulisi olla mahdollisimman selkeät, kylkiluiden suuntaiset ja säännölliset mustat juovat, joiden ei tulisi näyttää haalistuneilta.[3]  Useista muista roduista poiketen tanskandoggilla brindleväritys on yleisvaikutelmaltaan yleensä tummaraitainen vaalea, ei päinvastoin.
Harlekiinin tanskandoggin tulisi olla mustavalkokirjava, jolla rosoreunaisia puhtaan mustia läiskiä puhtaanvalkoisella pohjalla. Läiskien tasainen jakautuminen rungolle on toivottavaa, samoin se, ettei valkoisella osuudella esiinny minkäänvärisiä pilkkuja. Mustien alueiden tulisi olla väriltään mustia ilman harmaita tai rusehtavia sävyjä. "Harmaaharlekiiniksi" kutsutaan merleä, jossa kuvatunlaisia mustia läiskiä harmaalla pohjalla. Väritys ei ole toivottu muttei myöskään hylättävä. Näiden kahden välimuoto on puolestaan "posliiniharlekiini", harmaaharlekiini koira valkoisin merkein.[3]
Mustan tanskandoggin tulee olla kiiltävän musta ilman kellertävää, ruskeaa tai sinistä sävyä. Valkoiset merkit rinnassa ja raajoissa sallitaan. Manttelivärinen on mustavalkea koira, jolla kuono, kurkku, rinta, vatsa, raajat ja hännänpää voivat olla valkoiset.[3]
Sinisen tanskandoggin tulee olla puhtaan teräksensininen ilman kellertävää tai mustansinistä sävyä. Valkoiset merkit rinnassa ja käpälissä sallitaan.[3]
Muita rodussa esiintyviä värityksiä (joita ei kuitenkaan hyväksytä rotumääritelmässä) ovat muut kuin mustapohjaiset manttelivärit, muut kuin mustapohjaiset harlekiinit - erityisesti posliini- ja harmaaharlekiini - sinivivahteinen soopeli, sinibrindle ja kokovalkoinen.

Keltainen
Brindle
Sininen
Musta
Harlekiini
Posliiniharlekiini
Harmaaharlekiini
Valkoinen

Värien jalostus
Suomessa väriryhmien sisäiset risteytykset ovat sallittuja kaikissa muissa tapauksissa paitsi kahden harlekiinin välillä. Eri väriryhmien välisiin risteytyksiin vaaditaan Suomen Tanskandoggi ry:ltä anottu poikkeuslupa sinisiä ja mustia koiria lukuun ottamatta, joita saa yhdistää ilman eri lupaa, kunhan yhdistelmän mustan koiran sukutaulussa ei esiinny muunvärisiä kuin mustia tai sinisiä yksilöitä kolmessa viimeisessä sukupolvessa.[4]  Väriyhdistelmärajoitusten tarkoituksena on välttää ei-toivotun väristen tai ei-toivottuja tekijöitä kantavien vaikkakin hyväksytyn väristen pentujen syntyminen. Esimerkiksi sinisen ja keltaisen yhdistäminen voisi tulevissa sukupolvissa johtaa sinipigmenttisten keltaisten koirien syntymiseen.
Ilman erillistä lupaa sallitaan seuraavat yhdistelmät:
keltainen x keltainen
keltainen x brindle
brindle x brindle
sininen x sininen
sininen x musta (jonka kolmen polven sukutaulussa ainoastaan mustia ja/tai sinisiä koiria)
musta x musta
musta x harlekiini
Suomen Kennelliiton hallituksen tekemän päätöksen perusteella missään rodussa ei saa risteyttää keskenään kahta merleä. Tanskandoggilla tämä sääntö tarkoittaa myös harlekiinia, joka on geneettisesti lisätekijän muuntama merle.[4]
Lisäksi valkoisten tai lähes valkoisten, vähäiset harlekiini-merkit omaavien haaleapigmenttisten koirien jalostuskäyttöön hyväksymistä varten edellytetään kuuroutta mittaava BAER-testi[4], sillä kuurous on kokovalkoisilla tai muutoin fenotyypiltään valkoisilla (edellä mainittu vähäiset merkit omaava valkovoittoinen, jonka silmät ovat yleensä siniset ja pigmentti vähäinen[4]) koirilla rodusta riippumatta yleistä.
Historia

Tanskandoggin kaltaisia koiria on ollut olemassa jo vuosituhansien ajan. Nykyisen Saksan alueella tiedetään pidetyn suuria ja vahvarakenteisia koiria jo 600-luvulla. Niitä on käytetty sotakoirina ja suurriistan metsästyksessä sekä myöhemmin ylhäisön suojelu- ja seurakoirina. Tanskandoggin jalostuksessa taustana on käytetty sekä vanhoja bullenbeissereita että villisikojen metsästyksessä käytettyjä koiria ja ajavia vinttikoiria. Alkujaan doggi-sanaa on käytetty tarkoittamaan suurta ja vahvaa koiraa, joka ei välttämättä ollut mitään rotua. Näyttelyyn tämäntyyppisiä doggeja osallistui ensimmäisen kerran vuonna 1863 rotunimillä ‘Dänische Dogge’ ja ‘Ulmer Dogge’. Tähän aikaan suurin osa doggeista oli sinisiä, mutta myös väritykseltään isabellanvärisiä ja laikukkaita eli harlekiineja esiintyi jonkin verran. Vuonna 1878 rodusta kiinnostuneet kasvattajat kokoontuivat Berliinissä ja antoivat rodulle nimen ‘Deutsche Dogge’ eli saksandoggi. Rodun rotumääritelmä vahvistettiin Saksassa tuomareiden kokouksessa vuonna 1880. Kahdeksan vuotta myöhemmin perustettiin rodulle rotujärjestö, ‘Deutscher Doggen Club 1888 e.V. (DDC)’.
W. Noucin mukaan yli sata vuotta vanha nimitys tanskandoggi (great dane, ’suuri tanskalainen’) juontaa juurensa ranskalaiseen luonnontieteilijä Buffoniin (1707-1788) ja hänen keksimäänsä tieteelliseen nimeen canis danicus major, joka johtui siitä että hänen elinaikanaan Tanskassa kasvatettiin erityisen vahvarakenteisia koiria. Toisen teorian mukaan Englannissa annettiin rodulle harhauttava nimi tanskandoggi (great dane, ’suuri tanskalainen’) suurimman saksalaisvihan aikaan. Tämä nimitys ei ole kuitenkaan vakiintunut kaikkialla maailmassa, kuten rodun alkuperämaassa Saksassa, jossa rotu tunnetaan yhä nimellä ‘Deutsche Dogge’. Myös Ranskassa käytetään nykyisin virallisesti nimeä dogue allemand entisen termin grand danois sijaan. Rodun ihailijoista tunnetuimpiin ja varhaisimpiin kuuluu ruhtinas Otto von Bismarck (1815-1898).
Käyttö
Suuri osa Suomessa olevista tanskandoggeista on suomalaisten kasvattajien kasvatteja. Tanskandoggi sopii käyttötarkoitukseltaan moneen eri harrastukseen, mutta eniten rodulla harrastetaan näyttelyitä ja tokoa. Niitä käytetään myös vahtikoirina, metsästyskoirina ja jopa agilitykoirina huolimatta suuresta koosta.
Terveys
Rotuyhdistyksen jalostustoimikunta on kerännyt materiaalia yhteensä 534 tanskandogista vuosilta 1990–2006 muun muassa kasvattajien ja omistajien websivuilta, sekä kasvattajien ja omistajien antamien tietojen perusteella. Lisäksi doggien omistajille on vuonna 2004 tehty kysely ja sitä on verrattu näihin pidemmältä aikaväliltä, eli vuosilta 1990-2006, kerättyihin tietoihin.
Vuoden 2004 kyselyssä oli tietoa 338 doggista, näissä kuolinsyy oli mainittu 125 kertaa. Kolme yleisintä kuolinsyytä olivat tuolloin 1) sydänsairaudet 20 % 2) erilaiset syövät 20 % ja 3) mahalaukunkiertymä 7,2 %. Keskimääräiseksi eliniäksi tässä kyselyssä muodostui 6,7 vuotta.
Pidemmän aikavälin koosteessa 534 doggista kuolinsyy oli mainittu 229 kertaa. Kolme yleisintä kuolinsyytä olivat tässäkin koosteessa 1) sydänsairaudet 22,7 % 2) erilaiset syövät ja kasvaimet 20,9 % (syöpämuodoista yleisimpänä ryhmänä luusyövät, yhteensä 47,9 %) 3) mahalaukunkiertymä 20 %. Keskimääräinen elinikä tässä koosteessa oli 5,7 vuotta. Veteraani-ikään (8 vuotta), näistä koirista ehti 32,4 %. Lopetuksen tai kuoleman ikähaitari vaihteli neljästä kuukaudesta aina 13 vuoden ikään saakka.
Vertailtaessa näitä koosteita käy ilmi, että kuolinsyiden "kolmen kärki" on sama, mutta pitkän aikavälin ja otokseltaan suuremman koosteen kuolinsyiden prosenttiosuudet olivat nousseet, ja erityisen suuri ero oli mahalaukunkiertymän suhteen: 7,2 %:sta 20 %:iin.[5]
Keskimääräisen eliniän perusteella tanskandoggia voidaan pitää lyhytikäisenä rotuna.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Eerola, Tapio| title = Suomen koirarodut| publisher = Tammi| year = 1997}}

Viitteet

Aiheesta muualla

 (pdf)

Luokka:FCI 2 Pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat
Luokka:Mastiffit
Luokka:Seurakoirat
Luokka:Saksalaiset koirarodut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mistä lähtien tanskandoggeja on jalostettu?


Suomen keskiaikaiset kivikirkot ovat luonnonkivestä rakennettuja keskiaikaisia kirkkoja, joiden pohjakaava on useimmiten suorakaiteen muotoinen. Rakennusaineena on yleensä ollut graniitti. Suomen vanhimmat kivikirkot on rakennettu Ahvenanmaalle 1200-luvun lopussa. Vanhin niistä on 1275–1285 rakennettu Jomalan kirkko, joka on samalla koko Suomen vanhin kivirakennus.[1] Manner-Suomessa ryhdyttiin rakentamaan kivikirkkoja 1400-luvun alussa, aluksi Varsinais-Suomeen ja Uudellemaalle.
Varhaiset kivikirkot saivat vaikutteita Gotlannin kirkoista, ja kirkkojen perustyyppi lienee vakiintunut 1300-luvulla. Suorakaiteen muotoisten kirkkojen pohjoissivulla oli sakaristo ja eteläsivulla asehuone. Sisäkattona oli aluksi puinen tynnyriholvi, tiiliholvit yleistyivät vasta 1400-luvulla. Sisätilaltaan kirkot ovat joko yksi-, kaksi tai kolmilaivaisia. Päätykolmiot on muurattu tiilistä ja koristeltu myöhäisgoottilaisin komeroaihein. [2]
Kivikirkkojen ajoitus
Aikalaislähteet kertovat Suomen keskiaikaisista kivikirkoista mitättömän vähän. Ainoastaan muutamia kirjallisia tietoja on säilynyt, joista useimmat ovat kirkkojen rakenteissa itsessään. Yli 95 prosenttia kirkoista joudutaan ajoittamaan muilla keinoilla. Luonnontieteellisten keinojen lisäksi rakennuksia voidaan ajoittaa rakennusten tyyli- ja muiden piirteiden perusteella, mikä vaatii kirkkojen huolellista tarkastelua. Ilman tätä tuntemusta rakennuksista ei voi myöskään ottaa tieteellisesti perusteltuja näytteitä luonnontieteellisen ajoituksen pohjaksi.[3]
Ensimmäisen kerran kirkkoja tutki Suomen muinaismuistoyhdistys, jonka retkikunta tarkasteli Varsinais-Suomen ja Ahvenanmaan kirkkoja vuonna 1871. Retkikunnan johtaja Emil Nervander julkaisi myöhemmin esityksen, jossa hän jakoi kirkkoja ryhmiin kansainväliseen tyylitutkimukseen tukeutuen. Hänen mukaansa pyörökaariaukkoiset kirkot edustivat vanhaa romaanista tyyliä, kun taas suippokaariaukot edustivat uudempaa gotiikkaa. Nervander antoi kirkoille vuosilukuajoituksen tämän jaon perusteella. Hämmennystä tosin aiheutti se, että esimerkiksi hänen vanhimpina pitämissään Nousiaisten ja Maarian kirkoissa oli vääränmuotoisia, suippokaarisia aukkoja. Nousiaisten kirkko oli Nervanderin mukaan rakennettu piispa Henrikin ajalla 1150-luvulla.[3]
Keskiaikaisista kirkoista tuli 1800- ja 1900-luvun taitteessa kansallisia muistomerkkejä, joilla oli kansallisen identiteetin kannalta merkitystä vertailtaessa sivistyksen tasoa länsimaiden ja erityisesti Skandinavian maiden kanssa. Markus Hiekkasen mukaan nationalistisista syistä kivikirkkojen oli suotavaa olla mahdollisimman vanhoja, ellei ollut täysin kiistattomia perusteita sille, että jotkut kirkot osoittautuivat nuoremmiksi. Jo 1800-luvulla oli pyritty todistamaan suurimman osan kivikirkoista kuuluvan 1100- ja 1200-luvuille.[3]
Iikka Kronqvist tutki Suomen keskiaikaista rakentamista 1920-luvulta 1940-luvun alkuun hyvin paljon. Hän arvosteli voimakkaasti aikaisempaa tutkimusta ja toi esiin oman tulkintansa. Kronqvistin mukaan kirkoissa näkyvät rakennussaumat olisivat olleet osoituksia erittäin pitkistä rakennusajoista ja rakennustyö olisi alkanut monella paikkakunnalla jo vuoden 1300 paikkeilla. Kronqvistin teoria julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1948, eikä teoriasta esitetty juuri lainkaan arvostelua, vaan se oli 1990-luvun alkuun asti yleisesti hyväksytty malli. Vasta myöhemmät tutkimukset ovat osoittaneet, että muuraussaumat merkitsivät ainoastaan sitä, että kivikirkon rakentaminen oli jaettu teknisiin osiin, jotka kuitenkin oli tehty nopeasti toisensa jälkeen. Myös luotettavat ajoitusmenetelmät, kuten vuosirengasajoitus ovat osoittaneet monet kirkot luultua nuoremmiksi.[3]
Arkeologi ja keskiajan tutkija Markus Hiekkanen on 1990-luvun puolivälistä lähtien esittänyt kivikirkoille ajoituksia, joiden mukaan kivikirkot ovat huomattavasti nuorempia kuin aikaisemmin on arvioitu. Hiekkanen on koonnut kivikirkkojen rakennuselementeistä uudenlaisen, kattavan typologian ja perustellut arvionsa vuosirengasajoituksella. Hiekkanen on saanut osakseen arvostelua muun muassa Åsa Ringbomilta, joka on ajoittanut Ahvenanmaan kirkkoja suhteellisen uudella kalkkilaastimenetelmällä. Ålands kyrkor -hankkeessa on menetelmän avulla jotkut kirkot ajoitettu Hiekkasen esittämiä arvioita vanhemmiksi. Laastiajoitusmenetelmä on kuitenkin vielä kehitysasteella, eikä sitä toistaiseksi voida pitää varmana luonnontieteellisenä ajoitusmenetelmänä.[4]
Katso myös
Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista
Lähteet
Nurminen, Maija (toimituspäällikkö): Spectrum tietokeskus: 11. osa. WSOY, 1976. ISBN 951-0-07250-8.
Citation error, replace with{{cite book| author = Hiekkanen, Markus| title = Suomen keskiajan kivikirkot| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2007| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1117| id = ISBN 978-951-746-861-9}}
Viitteet

Aiheesta muualla
Juha Sinivaara: .
.

*