Italian siirtomaavalta sai alkunsa kuningaskunnan aikana. Yhdistymisen jälkeen Italia haki paikkaansa Euroopan valtioiden joukossa ja pyrki pääsemään osalliseksi siirtomaiden jaosta. Yhtenäinen Italia kuitenkin syntyi vasta 1861, ja tällöin Britannia, Ranska, Espanja, Portugali ja Alankomaat olivat jo vuosisatojen ajan ottaneet haltuunsa siirtomaita. Näin ollen Italia saattoi hakea osaansa vain Afrikan valloituksessa, koska kyseinen manner oli ainut alue, jonne eurooppalaiset eivät olleet vielä laajemmissa määrin levittäytyneet. Italian asema oli tässä mielessä siis samanlainen kuin Saksan keisarikunnan, joka syntyi vasta 1871.
Vuoteen 1914 mennessä Italialla oli hallussaan Italian Somalimaa, Eritrea sekä Italian Libya että Kreikan Dodekanesia, joista kaksi jälkimmäistä oli vuosien 1911–1912 sodassa saatu ottomaaneilta. Italia oli kuitenkin epäonnistunut yrityksessään vallata Abessinia (nyk. Etiopia), joka oli Afrikan viimeisiä itsenäisiä valtioita. Vuonna 1922 syntynyt Benito Mussolinin johtama fasistinen Italia onnistui lopulta valtaamaan Etiopian vuonna 1935. Vuonna 1939 Italia otti haltuunsa Albanian, mutta näitä Italian eurooppalaisia omistuksia, kuten juuri Albaniaa ja Dodekanesiaa, ei ole yleensä katsottu lukeutuvaksi Italian siirtomaihin. Sen sijaan ne olivat osa "Italialaista valtakuntaa".
Toisessa maailmansodassa liittoutuneet valtasivat Italian siirtomaita pikkuhiljaa huipentuen lopulta Italian valtaamiseen 1943, mikä tarkoitti samalla myös Italian siirtomaavallan loppumista.
Italian yhdistyminen ja vaatimukset imperiumista 1861–1914

Italian yhdistyminen 1861 nosti uudessa kuningaskunnassa vaatimuksia maan saattamisesta eurooppalaisten siirtomaavaltojen joukkoon. Ollakseen vakavasti otettava eurooppalainen valtio kuningaskunnalla tuli olla siirtomaita, jotka toisivat sille samalla ulkopoliittista painoarvoa Euroopan valtapolitiikassa. Erityisesti Italiassa heräsi Rooman valtakuntaan viittaavia ajatuksia mare nostrumin alueen haltuunotosta. Koska Italia oli kuitenkin myöhäinen osallistuja siirtomaiden jaossa ja sillä oli suhteellisen vähän vaikutusvaltaa kansainvälisessä politiikassa, sen liikkumavara siirtomaapolitiikan suhteen riippui paljolti siitä, miten Euroopan suurvallat Britannia, Ranska ja Saksa sallivat sen toimia.
Italia oli kauan hamunnut osmanien hallussa olevaa Tunisiaa, jossa asui huomattava ja alueelle taloudellisesti merkittävä italialaisväestö. Tunisian haltuunoton suunnittelu tuli todella ajankohtaiseksi vasta 1879, kun Britannia ja Saksa rohkaisivat Ranskaa lisäämään Tunisian Pohjois-Afrikan siirtomaa-alueisiinsa. Viime hetkillä Italia tarjosi Ranskalle mahdollisuutta alueen jakoon näiden kahden valtion välille, mutta Ranska kieltäytyi tästä. Saksan tukeen luottaen Ranska lähetti paikallista kapinaa verukkeena käyttäen joukkonsa Algeriasta Tunisiaan, jonka miehityksen seurauksena syntyneessä Bardon sopimuksessa Tunisiasta muodostettiin Ranskan protektoraatti. Tämä oli todellinen šokki italialaisille, jotka lehdistössään nimittivät tapahtumaa "Tunisialaiseksi pommiksi". Italialaiset kokivat joutuneensa entistä enemmän eristyksiin, mikä vaikutti kolmiliiton solmimiseen Saksan ja Itävalta-Unkarin kanssa vuonna 1882.
Italia onnistui viimein helmikuussa 1885 saamaan ensimmäisen siirtomaa-alueensa haltuun, kun se salaisella sopimuksella Britannian kanssa otti haltuunsa haparoivalta Egyptiltä Massawan sataman Eritreassa Punaisenmeren rannalla eväten samalla keisari Johannes IV:n hallitsemalta Abessinialta ainoan mahdollisen pääsyn merelle. Samalla se esti mahdolliset Ranskan Somalimaan laajenemispyrkimykset. Samaan aikaan Italia miehitti Itä-Afrikan sarven eteläosassa sijaitsevan somalien asuttaman alueen muodostaen Italian Somalimaan. Rohkaistunut Italia himoitsi myös koko Abessiniaan itselleen, ja vuonna 1887 pääministeri Agostino Depretis määräsikin hyökkäyksen maahan. Hyökkäys kuitenkin keskeytettiin, kun Italian armeija menetti 500 miestä Abessinian keisarillisia joukkoja vastaan käydyssä Dogalin taistelussa. Depretiksen seuraaja pääministeri Francesco Crispi allekirjoitti keisari Menelik II:n kanssa Wuchalen sopimuksen, jossa Massawan italialaisomistus laajennettiin koskemaan koko Eritrean aluetta, ja jossa ainakin italialaisen sopimusversion mukaan Abessiniasta tehtiin Italian protektoraatti.

Italian ja keisari Menilikin välit huononivat muutaman seuraavan vuoden ajan, kunnes 1895 syttyi ensimmäinen Italian-Abessinian sota Crispin määrättyä Italian armeijan tunkeutumaan maahan. Lukumäärältään ylivoimaiset mutta huonosti varustetut abessinialaisjoukot kukistivat italialaiset Adowan taistelussa, mikä oli todella nöyryyttävää Italialle sekä paha kolaus sen itsetunnolle ja sen koko siirtomaavallalle Itä-Afrikassa. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun alkuperäisväestö voitti siirtomaavallan sodassa.
7. syyskuuta 1901 heikentynyt keisarillinen Kiina antoi Tientsinin Italian kuningaskunnan hallintaan. Aluetta hallittiin Rooman konsulaatista.
Nationalismin suosio kasvoi Italiassa 1900-luvulle tultaessa, mikä johti ensimmäisen italialaista nationalismia edustaneen puolueen "Italian nationalistisen järjestön" (Associazione Nazionalista Italiana) perustamiseen 1910. Puolue vaati Italian valtakunnan laajentamista. Lehdet täyttyivät kirjoituksista, joissa vaadittiin hyvitystä Abessiniassa koetuille tappioille ja kaipailtiin Rooman valtakunnan aikoja. Ehdotettiin, että entinen roomalainen maakunta, Libya, tulisi "ottaa takaisin" Etelä-Italian väestökasvuongelmien ratkaisemiseksi. Peläten Britannian ja Ranskan ajavan Italian paitsioon Pohjois-Afrikan suhteen ja yleistä ilmapiiriä miellyttääkseen pääministeri Giovanni Giolitti julisti sodan Ottomaanien valtakunnalle marraskuussa 1911. Onnistuneen sodan jälkeen Italia sai Libyan ja Dodekanesian saariston haltuunsa.
Ensimmäinen maailmansota ja sen jälkivaikutukset 1914–1922

Vuonna 1915 Italia liittyi ympärysvaltojen puolelle I maailmansodassa Britannian ja Ranskan rinnalle. Vastapalvelukseksi Italian tuli saada Lontoon sopimuksen mukaan sodan jälkeen Itävalta-Unkarilta Etelä-Tiroli, nykyisen Slovenian alueita, Istria, Pohjois-Dalmatia, Albania protektoraatiksi, Vlorë sekä osa Saksan siirtomaista Aasiassa ja Afrikassa. Lisäksi Dodekanesia ja muut Italian omistukset olisi vahvistettu kansainvälisesti tunnustetuiksi italialaisalueiksi. Kuitenkin Versailles'n rauhassa 1919 Italia sai Euroopasta alueita vähemmän kuin oli luvattu eikä merentakaisia alueita ollenkaan. Huhtikuussa 1920 Britannian ja Italian ulkoministerit sopivat, että Italia saisi korvaukseksi Jubamaan, mutta Britannia hidasti sopimuksen täytäntöönpanoa painostaakseen Italiaa luopumaan Dodekanesiasta Kreikan hyväksi. Lopulta 1925 Jubamaa yhdistettiin Italian Somalimaahan, eikä Italia luopunut Dodekanesiasta.
Italian valtakunta 1922–1943

Vuonna 1922 Italian fasistisen liikkeen keulahahmosta Benito Mussolinista tuli Italian pääministeri sen jälkeen, kun fasistit olivat onnistuneet syrjäyttämään aiemman hallituksen. Mussolini ratkaisi Dodekanesian kysymyksen vuoden 1923 Lausannen sopimuksessa, joka vahvisti Italian hallinnon sekä Libyassa että Dodekanesiassa. Tosin hän epäonnistui yrityksissään palauttaa uudelle Turkin tasavallalle korvauksena omistusoikeuden Ottomaanien valtakunnan entisiin alueisiin Irakissa, josta oli tullut brittiläinen mandaatti sodan jälkeen.

Kuukausi Lausannen sopimuksen ratifioinnin jälkeen Mussolini määräsi Kreikalle kuuluvan Korfun saaren miehitettäväksi sen jälkeen, kun siellä oli murhattu italialainen kenraali Enrico Tellini. Italian lehdistö tuki operaatiota huomauttaen, että Korfu oli kuulunut aikanaan Venetsian tasavallalle neljän sadan vuoden ajan. Kreikka veti tapauksen Kansainliiton käsiteltäväksi, mutta Mussolini vastusti menestyksekkäästi sen painostusta. Lopulta uhka joutua sotilaalliseen konfliktiin Britannian kanssa sai Italian vetämään joukkonsa pois Korfulta. Vastineeksi Italia sai vahingonkorvauksia Kreikalta. Kärjistynyt vastakkainasettelu Korfun kriisissä ja Italian ehdoton päättäväisyys olla luopumatta Dodekanesiasta sai Britannian ja Italian ratkaisemaan Jubamaan kysymyksen vuonna 1924 Italian Somalimaan hyväksi.
Lokakuussa 1935 Mussolinin johtama Italia käynnisti Toisen Italian-Abessinian sodan ja hyökkäsi Abessiniaan (Etiopia). Keisari Haile Selassie pakeni pääkaupunki Addis Abebasta 2. toukokuuta 1936 ja 5. toukokuuta italialaiset valtasivat kaupungin. Italialaiset yhdistivät Eritrean, Italian Somalimaan ja Abessinian uudeksi yhdeksi hallintokokonaisuudeksi nimeltä Italian Itä-Afrikka ().
Italia julistautui voittajaksi 9. toukokuuta 1936, ja Mussolini julisti Italian valtakunnan perustetuksi. Italian kuningas Viktor Emanuel III lisäsi Abessinian keisariuden titteleihinsä. Mussolini unelmoi alueen uusista italialaisista siirtokunnista ja alueen elintason nostamisesta. Kuitenkaan hyökkäys ei ainakaan parantanut kansainvälistä suhtautumista Italiaan, koska Abessinia oli Kansainliiton jäsenmaa.
1930-luvulla Italian uskottiin kärsivät liikakansoituksesta, mikä rohkaisi ajatuksia siirtokuntien perustamisista. Suurin osa siirtolaisista meni Libyaan, jossa vuonna 1938 asui 89 098 italialaista pääasiassa Tripolin ja Benghazin rannikkokaupungeissa. Libyan rannikkoa kutsuttiinkin Italian "neljänneksi rannaksi" ().
Italialaissiirtolaisia siirtyi myös Italian Itä-Afrikkaan. Vuoden 1931 väestönlaskennan mukaan Eritreassa asui 4 188 italialaista ja 1 631 italialaista Italian Somalimaassa. Viisivuotisen italialaisen Abessinian aikana suurin piirtein 300 000 italialaista asui Itä-Afrikassa, mutta näistä reilu kolmannes oli sotaväkeä. Brutaalin Rudolfo Grazianin tuhoisan hallintokauden jälkeen Italian Itä-Afrikkaa tuli johtamaan menestyksekkäämmin Savoijin prinssi, Aostan kolmas herttua prinssi Amadeus, joka oli kuninkaan serkku. Prinssi Amedeo toteutti edistysohjelman, jonka aikana rakennettiin reilut 3 000 kilometriä uutta päällystettyä maantietä, 25 sairaalaa, 14 hotellia sekä kymmenittäin postikonttoreita, puhelinvaihteita, vesijohtoja, kouluja ja kauppoja. Italialaisten turvallisuuden korostamisen takia nämä lähinnä keskittyivät suurten asutuskeskusten ympärille, eikä kovin kauas sisämaahan.
Vuonna 1939 Italia hyökkäsi Albaniaan ja teki siitä valtauksen jälkeen protektoraattinsa. Nykyisen Albanian alue oli aikanaan ollut osa Rooman valtakuntaa, johon se oli kuulunut jo ennen kuin roomalaiset valtasivat Italian pohjoisosat. Alue oli tosin tullut albaanien haltuun jo aikoja sitten, mutta Italia oli silti säilyttänyt vahvat siteensä Albanian johtoon ja vaikuttanut alueen ilmapiiriin. On mahdollista, että Mussolini halusi näyttää Italian voimaa ja menestystä pärjätäkseen Saksalle, johon Itävalta sekä Böömi ja Määri oli aiemmin liitetty. Italian kuningas Viktor Emanuel III otti Albanian kruunun, ja Albania sai Shefqet Verlacin johtaman fasistisen hallituksen.
Toinen maailmansota (1940–1943)
Mussolini asettui toisessa maailmansodassa Saksan valtakunnanjohtajan Adolf Hitlerin puolelle tarkoituksenaan laajentaa Italian alueomistuksia. Mussolinilla oli suunnitelmia aluelaajennuksista, jotka koskisivat osia Etelä-Ranskasta, Korsikaa, Maltaa, Tunisiaa sekä osaa Algeriasta, Atlantin puoleista satamaa Marokosta, Ranskan Somalimaata, brittiläistä Egyptiä ja Sudania.
10. kesäkuuta 1940 Mussolini julisti sodan Britannialle ja Ranskalle, joista kumpikin oli ollut sodassa Saksan kanssa jo edeltävän vuoden syyskuusta asti. Italian joukot tunkeutuivat Etelä-Ranskaan, mutta aselepo kirjoitettiin pian Ranskan ja Saksan välillä. Näin ollen italialaiset olivat ehtineet tunkeutua vain muutaman kilometrin Ranskan puoleista rajaa. Kaksi päivää myöhemmin Ranskan ja Italian välisessä sopimuksessa Ranska luovutti Italialle Nizzan ja osan Savoijista.
Lokakuussa 1940 Mussolini määräsi hyökkäyksen Kreikkaan seuratakseen Saksan menestystä, mutta se alkoi kompuroiden ja päättyi lopulta noloon vetäytymiseen takaisin Albanian puolelle.
Huhtikuussa 1941 Saksa käynnisti hyökkäyksen Jugoslaviaan ja tämän jälkeen Kreikkaan. Italia sekä muutamat muut Saksan liittolaiset tukivat kumpaakin operaatiota. Saksalaiset jyräsivät Jugoslavian noin kahdessa viikossa ja huolimatta Kreikan saamasta brittiläisestä avusta se joutui saksalaisten haltuun huhtikuun loppuun mennessä. Italialaiset saivat haltuunsa alueita sekä Jugoslaviasta että Kreikasta. Aostan neljäs herttua Aimone sai hallitsijanimellä kuningas Tomislav II johdettavakseen juuri perustetun Kroatian valtion.
Kun taistelun Britanniasta oli kuumimmillaan, italialaiset käynnistivät hyökkäyksen Egyptiin tavoitteenaan saada Suezin kanava haltuunsa. 16. syyskuuta 1940 mennessä italialaiset olivat edenneet reilun 96 kilometrin päähän rajalta, mikä oli hyvä saavutus muuten huonoa sotaonnea kokeneilta italialaisilta. Kuitenkin joulukuussa britit käynnistävät Operaatio kompassin ja helmikuuhun 1941 mennessä britit olivat kukistaneet Italian 10. armeijan sekä tunkeutuneet syvälle Libyaan.
Itä-Afrikan sotatoimet alkoivat Italian etenemisillä brittiläiseen Keniaan, Brittiläiseen Somalimaahan ja Sudaniin. Kesällä 1940 Italian asevoimat valtasivat menestyksekkäästi koko Brittiläisen Somalimaan. Mutta vuoden 1941 mennessä brittien menestyksekkään vastahyökkäyksen myötä italialaiset olivat joutuneet vetäytymään syvälle Italian Itä-Afrikkaan. 5. toukokuuta 1941 keisari Haile Selassie I oli palannut Addis Abebaan palauttaakseen kruununsa. Marraskuussa Gondarin solassa kukistettiin viimeinen italialaisten vastarintapesäke. Huolimatta Italian Itä-Afrikan kukistumisesta osa italialaisista jatkoi alueella sissisotaa vielä kaksi vuotta.
Marraskuussa 1942 Italian omistukset Ranskassa laajenivat hieman, kun saksalaiset miehittivät Vichyn Ranskan Operaatio Antonissa. Italia miehitti Toulonin, kaiken Provencesta Rhone-jokeen asti sekä Korsikan.
Italian valtakunnan loppu (1943–1960)
Syksyllä 1943 Italian valtakunta tuli loppuunsa. 7. toukokuuta akselivaltojen joukkojen antautuminen Tunisiassa ja muut jatkuvat Italian kokemat takaiskut saivat kuningas Viktor Emanuel III suunnittelemaan pääministeri Mussolinin erottamista. Liittoutuneiden Sisiliaan toteuttaman maihinnousun myötä Mussolinin kannatus ja tuki romahtivat. 24. heinäkuuta Suuren Fasistineuvoston kokouksessa Italian parlamentin puheenjohtaja, fasistien johtava poliitikko Dino Grandi hyökkäsi rajusti Mussolinia vastaan ja vaati kuninkaan perustuslaillisen vallan palauttamista. Kokouksen päätteeksi järjestetyssä äänestyksessä Mussolini syrjäytettiin maan ja puolueen johdosta äänin 19–7 yhden äänestäessä tyhjää. Seuraavana päivänä kuningas Viktor Emanuel III erotti Mussolinin ja määräsi tämän pidätettäväksi. Myöhemmin saksalaisten operaatiossa Mussolini vapautettiin, ja hänestä tuli Italian sosiaalisen tasavallan johtaja.
Ulkonaisesti Italian uusi kuninkaan ja sotamarsalkka Pietro Badoglion johtama hallitus säilytti Italian akselivaltojen puolella, mutta salaisesti se aloitti neuvottelut liittoutuneiden kanssa. Päivää ennen kuin amerikkalaiset toteuttivat Italian mannermaalle hyökkäyksen aloittaneen maihinnousun Salernoon Italian hallitus kirjoitti salaisesti aselevon liittoutuneiden kanssa. 8. syyskuuta aselepo julistettiin julkisesti. Näin ollen saksalaiset hyökkäsivät entisiä liittolaisiaan vastaan ja ottivat haltuunsa italialaisten jäljellä olevat alueet Albaniassa ja Dodekanesiassa. Osa italialaisjoukoista Balkanilla liittyi vastarintaliikkeeseen taistelemaan saksalaisia vastaan. Dodekanesian valtauksen aikana liittoutuneet yrittivät ottaa Dodekanesian haltuunsa italialaisjoukkojen avulla, mutta tilanne päättyi saksalaisten täydelliseen voittoon.
Vuonna 1947 Italian tasavalta menetti virallisesti merentakaiset alueensa rauhansopimuksen perusteella. Marraskuussa 1949 Italian Somalimaasta tehtiin Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalue, josta tuli 1. heinäkuuta 1960 yhdessä Brittiläisen Somalimaan kanssa osa uutta itsenäistä Somalian tasavaltaa.

*
Luokka:Siirtomaahistoria

Missä maassa Italialla oli siirtomaavalta?


Gudžaratilainen kirjaimisto[1] (gudžaratiksi ગુજરાતી લિપિ gujarātī lipi[huom 1]) on gudžaratin kielen kirjoitusjärjestelmä. Varhaisimmat gudžaratilaisilla aakkosilla kirjoitetut tekstit ovat 1500-luvun lopulta. Devanagarin pohjalta kehitetty gudžaratilainen kirjaimisto oli pitkään epävirallisessa asemassa, ja esimerkiksi kaunokirjallisuudessa ja akateemisessa kirjoituksessa gudžaratin kirjoittamiseen käytettiin devanagaria 1800-luvun puoliväliin asti.
Gudžaratin aakkostoon kuuluu 36 konsonanttia ja 11 vokaalia, ja sitä kirjoitetaan vasemmalta oikealle. Kirjaimisto on tyypiltään abugida, mikä tarkoittaa, että yksi kirjainmerkki merkitsee pääsääntöisesti konsonantista ja sitä seuraavasta vokaalista muodostuvaa tavua. Vokaalit voidaan merkitä edeltävään konsonanttiin lisättävinä tarkemerkkeinä, mutta niillä on myös itsenäiset muodot vokaalialkuisten tavujen kirjoittamista varten.
Kirjaimisto on pääasiallinen kirjoitusjärjestelmä gudžaratin lisäksi myös kutšin kielessä. Sitä käytetään muiden kirjaimistojen ohella myös muun muassa bhilin, vasavin ja avestan kirjoittamiseen.
Historia ja käyttö

Gudžaratilainen kirjaimisto muodostettiin devanagarin pohjalta. Näkyvin muutos oli devanagarille tyypillisestä kirjaimien yläpuolisesta vaakaviivasta luopuminen. Vanhin säilynyt gudžaratilaisilla kirjaimilla kirjoitettu teksti on vuodelta 1592, ja painettuna sitä käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1797 julkaistussa mainoksessa. Gudžaratilaista kirjaimistoa pidettiin pitkään epävirallisena ”pankkiirin” tai ”kauppiaan” kirjoituksena, ja kaunokirjallisuudessa ja akateemisessa tekstissä gudžaratin kirjoittamiseen käytettiin yleisesti devanagaria 1800-luvun puoliväliin asti.[2][3]
Gudžaratin kielen lisäksi gudžaratilaista kirjaimistoa käytetään Gujaratin Kutchin piirikunnassa puhutun kutšin kirjoittamiseen.[4] Kirjaimistoa käytetään muiden kirjoitusjärjestelmien ohella myös avestan, bhilin, chodrin, gamitin, kolin, kuknan, varlin ja vasavin kirjoittamiseen.[4][5]
Gudžaratilaisilla kirjaimilla kirjoitetaan latinalaisen aakkoston tavoin vasemmalta oikealle ja sanojen väliin jätetään sanaväli. Kirjaimisto ei tee eroa pienten ja isojen kirjainten välillä.[5]
Kirjaimet
Konsonantit

pienoiskuva|Gudžaratilaisen konsonantin ઙ<i data-parsoid='{"dsr":[3531,3537,2,2]}'>ṅa yksinkertainen ja tyylitelty variantti.
Gudžaratilaiseen kirjaimistoon kuuluu 36 konsonanttia.[3] Viimeiset konsonantit kṣa ja jña[huom 1] ovat oikeastaan kahden kirjaimen ligatuureja, mutta ne lasketaan tavallisesti mukaan gudžaratilaiseen aakkostoon.[2]

Kutšin aakkostoon kuuluu gudžaratissa käytettyjen kirjainten lisäksi viisi pisteellistä konsonanttia, joilla ilmaistaan kutšin implosiiveja sekä äänteitä [z] ja [f].[4]

Peräkkäiset konsonantit

Devanagarin tavoin gudžaratilaisessa tekstissä käytetään runsaasti ligatuurimuotoja peräkkäisten konsonanttien esittämiseen. Suurin osa yhdistelmämuodoista muodostetaan säännönmukaisesti, mutta osalla kirjaimista on omat poikkeussääntönsä yhdistelmien muodostamiseen. Joillakin konsonanttiyhdistelmillä kuten ક્ષ kṣa ja જ્ઞ jña on oma täysin epäsäännöllinen ligatuurimuotonsa.[3]
Säännöllinen yhdistelmämuoto tehdään jättämällä edeltävästä konsonantista pois sen oikeanpuolimmainen pystyviiva ja kirjoittamalla jälkimmäinen konsonantti yhteen edeltävän kanssa.[3]
ત ta + ક ka → ત્ક tka
ન na + ત ta → ન્ત nta
સ sa + પ pa → સ્પ spa
શ śa + ક ka → શ્ક śka
Retrofleksiklusiilien ṭa, ṭha, ḍa ja ḍha kahdentaminen tehdään pystysuuntaisesti kirjoittamalla jälkimmäinen kirjain edellisen alle.[2]
ટ ṭa + ટ ṭa → ટ્ટ ṭṭa
ઠ ṭha + ઠ ṭha → ઠ્ઠ ṭhṭha
ડ ḍa + ડ ḍa → ડ્ડ ḍḍa
ઢ ḍha + ઢ ḍha → ઢ્ઢ ḍhḍha
Kirjain ર ra kirjoitetaan konsonanttiyhdistelmän ensimmäisenä osana tarkemerkkinä seuraavan konsonantin päälle. Yhdistelmän jälkimmäisenä osana ra-kirjaimella on kaksi muotoa: kirjainten ટ ṭa, ઠ ṭha ja ડ ḍa kanssa ra merkitään tarkkeena edeltävän konsonantin alapuolelle, ja muiden konsonanttien kanssa se lisätään edeltävän konsonantin pystyviivaan alavasemmalle osoittavana väkäsenä. Konsonanttiyhdistelmät tra, dra ja hra ovat epäsäännöllisiä.[2]

Kirjaimella હ ha on poikkeukselliset yhdistelmät હ્મ hma ja હ્ય hya, ja konsonantti દ da on yhdistelmän jälkimmäisenä osana epäsäännöllinen yhdistelmissä દ્ધ ddha, દ્મ dma, દ્ય dya ja દ્વ dva. Kahdennettuina ત ta ja દ da saavat epäsäännölliset muodot ત્ત tta ja દ્દ dda. Kirjain શ śa esiintyy poikkeuksellisena yhdistelmämuotona viiden konsonantin kanssa: શ્ચ śca, શ્ન śna, શ્ર śra, શ્લ śla ja શ્વ śva.[2]
Vokaalit
pienoiskuva|Sivu 1800-luvun lopulla kirjoitetusta gudžaratin kielioppikirjasta.

Kirjaimistoon kuuluu 11 vokaalia.[3] Gudžaratilaisilla vokaaleilla on kaksi muotoa: itsenäinen kirjain, jota käytetään vokaalialkuisissa tavuissa, ja konsonanttikirjaimeen lisättävä tarkemuoto. Vokaalilla a ei ole erillistä tarkemuotoa, vaan se seuraa oletusarvoisesti jokaista konsonanttia, jolle ei ole merkitty muuta vokaalitarketta. Joissakin tapauksissa oletusvokaali kuitenkin jää ääntämyksestä pois, vaikka tätä ei merkitä millään tavalla kirjoitusasussa. Yksittäiseen vokaalitarkkeettomaan konsonanttiin päättyvät sanat lausutaan ilman loppuvokaalia (મન mana [mən]), ja a-vokaali voi joissakin sanoissa jäädä ääntymättä myös sanan keskellä. Gudžaratilaisessa kirjaimistossa on vokaalin puuttumista ilmaiseva virama-tarke (esim. ક્ k), mutta sitä käytetään lähinnä sanskritista peräisin olevissa lainasanoissa.[2]
Vokaalin ઋ r̥ äännearvo oli sanskritissa vokaalinen eli tavua kannattava r-äänne, joka on gudžaratissa korvautunut yhdistelmällä [ru]. Kirjaimistossa on myös omat kirjaimet sanskritin vokaalisille r- ja l-äänteille (ૠ r̥̄, ઌ l̥ ja ૡ l̥̄), mutta näitä kirjaimia ei käytetä nykygudžaratissa eikä niitä lasketa osaksi gudžaratin tai kutšin aakkostoa.[3][4][6]
Vokaalit jaetaan perinteisesti ”lyhyisiin” (a, i, u, r̥) ja ”pitkiin” (ā, ī, ū, e, ai, o, au), vaikka ero pitkän ja lyhyen i- ja u-vokaalin välillä onkin hävinnyt nykygudžaratista.[2]

Joillakin konsonanteilla on epäsäännöllinen muoto tiettyjen vokaalitarkkeiden kanssa. Konsonantti ર ra on epäsäännöllinen yhdistelmissä રુ ru ja રૂ rū, vokaali r̥ kirjoitetaan poikkeuksellisesti yhdistelmissä હૃ hr̥ ja દૃ dr̥, ja konsonantilla જ ja on neljä epäsäännöllistä muotoa: જા jā, જી jī, જુ ju ja જૂ jū. Osa tällaisista poikkeuksista voidaan kirjoittaa fontista riippuen joko poikkeuksellisena ligatuurina tai säännöllisen vokaalitarkkeen kanssa.[2]
Suppea ja väljä o ovat eri vokaaleita gudžaratissa, mutta molempia merkitään samalla kirjaimella. Tämän vuoksi esimerkiksi kirjoitusasu મોરી morī voi tapauskohtaisesti ääntyä joko [mori] (merkityksessä ”viemäri”) tai [mɔri] (merkityksessä ”vaisu”). Samoin suppea ja väljä e kirjoitetaan molemmat samalla vokaalilla. Joissakin lainasanoissa käytetään ylösalaisin piirrettyä e:n tai o:n tarketta väljien vokaalien kuvaamiseen; esimerkiksi englannista lainattu sana બૅડ bêṭa [bæʈ] (”pesäpallomaila”) erottuu kirjoitusasultaan kotoperäisestä sanasta બેડ beṭa [beʈ] (”saari”).[2]

Tarkkeet
Velaarista nasaalia tavun lopussa merkitään pisteellä edeltävän kirjaimen yläpuolella, esim. કં kaṁ [kəŋ]. Joissakin sanskritista lainatuissa sanoissa käytetään kaksoispistettä muistuttavaa visarga-tarketta ilmaisemaan h-äännettä tavun lopussa, esim. કઃ kaḥ [kəh]. Nasaalivokaaleja merkitään pisteellisellä puoliympyrämerkillä kirjaimen päällä, esim. કઁ kã [kə͂].[3][4]
Numerot
Gudžaratilaisessa kirjaimistossa on omat numeronsa, joita käytetään arabialaisten numeroiden tavoin kymmenjärjestelmässä.[3]

Standardointi

Gudžaratilaisen kirjaimiston kirjainkoodi ISO 15924:ssä on ”Gujr” ja numerokoodi 320.[7]
Gudžaratilaiset kirjaimet sijoittuvat Unicode-standardissa koodilohkoon 0A80–0AFF.[6] Lohko sisältää merkit gudžaratilaisille konsonanteille ja vokaalien itsenäisille muodoille, ja konsonanttiin liitettävillä vokaalitarkkeilla on omat erilliset merkkinsä. Esimerkiksi kirjainmerkki કિ ki muodostuu kahdesta Unicode-merkistä: konsonantista ક ka ja vokaalitarkkeesta િ i. Vokaalitarke lisätään Unicode-esityksessä aina konsonantin jälkeen riippumatta siitä, piirretäänkö tarke kirjoitettaessa konsonantin oikealle vai vasemmalle puolelle.[8] Lisäksi Unicode-lohkoon kuuluu omat merkit gudžaratilaisille tarkemerkeille kuten viramalle (્) ja visargalle (ઃ), gudžaratilaiset numeromerkit sekä joitakin sekalaisia merkkejä kuten rupian gudžaratilaisen symbolin ૱.[6] Pilkkua ja pistettä vastaavat pystyviivavälimerkit (। ja ॥) eivät kuulu gudžaratin Unicode-lohkoon, vaan ne on määritelty devanagarin lohkossa.[8]
Peräkkäisten konsonanttien yhdistelmät merkitään Unicodessa virama-merkillä, joka lisätään ensimmäisen konsonantin jälkeen. Esimerkiksi yhdistelmä લ્ક lka saadaan kirjoittamalla peräkkäin લ la, ્ (virama) ja ક ka. Jos konsonantti halutaan merkitä eksplisiittisellä virama-tarkkeella eikä yhdistää seuraavaan konsonanttiin, pitää virama-merkin jälkeen lisätä näkymätön ZWNJ-ohjausmerkki (engl. zero-width non-joiner). Esimerkiksi yhdistelmä la + virama + ZWNJ + ka tuottaa kirjaimet લ્‌ક.[8]
Huomautukset

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:00 Kirja-ala, kirjoitus
Luokka:Aakkostot

Missä Gudžaratilainen kirjaimisto kehitettiin?


Urheiluvuosi 2018 käsittelee vuoden 2018 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Yleiskilpailut
Talviolympialaiset 9.–25.2. Pyeongchangissa, Etelä-Koreassa.
Talviparalympialaiset 9.–18.3. Pyeongchangissa, Etelä-Koreassa.
Kansainyhteisön kisat 4.–15.4. Gold Coastissa, Australiassa. Isäntämaa oli mitalitilastossa paras 80 kultamitalilla ja yhteensä 198 mitalilla.[1]
Euroopan-mestaruuskilpailut (uinti, pyöräily, golf, voimistelu, soutu, triathlon, yleisurheilu) 2.–12.8. Glasgow'ssa, Skotlannissa sekä Berliinissä, Saksassa.
Aasian kisat 18.8.–2.9. Jakartassa ja Palembangissa, Indonesiassa.
Nuorten olympialaiset 6.–18.10. Buenos Airesissa, Argentiinassa.
Aerobic
Aerobicin MM-kilpailut 1.–3.6. Guimarãesissa
Alppihiihto
Pyeongchangin olympialaisissa kilpailtiin viidessä miesten ja viidessä naisten lajissa sekä yhdessä yhteisessä joukkuekilpailussa. Menestynein maa oli Itävalta, jonka kolmesta kultamitalista Marcel Hirscher voitti kaksi[2]. Sveitsiläinen Wendy Holdener voitti yhden mitalin kutakin väriä[3]. Tšekkiläinen Ester Ledecká voitti kultaa yllättäen supersuurpujottelussa sekä myöhemmin päälajissaan, lumilautailun parisuurpujottelussa[4].
Amerikkalainen jalkapallo
Super Bowl, 4.2. Minneapolisissa. Philadelphia Eagles voitti historiansa ensimmäisen Super Bowlin, kun se voitti New England Patriotsin 41–33. Eaglesin pelinrakentaja Nick Foles valittiin ottelun arvokkaimmaksi pelaajaksi.[5]
Euroopan-mestaruuskilpailut 29.7.–4.8. Vantaalla, Suomessa. Loppuottelussa Ranska voitti Itävallan 28–14 ja pronssiottelussa Suomi voitti Ruotsin 35–21.[6][7]
Ammunta
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut, 31.8.–15.9. Changwonissa, Etelä-Koreassa.[8]
Ampumahiihto
Pyeongchangin olympialaisissa kilpailtiin viidessä miesten ja viidessä naisten lajissa sekä sekaviestissä. Saksa ja Ranska voittivat kolme kultamitalia. Ranskan Martin Fourcade voitti kolme kultaa[9], ja kolmeen henkilökohtaiseen mitaliin ylsivät Saksan Laura Dahlmeier sekä Slovakian Anastasija Kuzmina.
Maailmancupin kokonaiskilpailun voitti miesten sarjassa seitsemännen kerran peräkkäin ranskalainen Martin Fourcade ja naisten sarjassa kolmannen kerran urallaan suomalainen Kaisa Mäkäräinen.[10]
Autourheilu
Rallin maailmanmestaruuskausi alkoi tammikuussa Monte Carlon rallilla ja päättyi 15.–18.11. ajettuun Australian ralliin. Osakilpailuja oli kolmetoista. Ranskalainen Ford-kuljettaja Sébastien Ogier voitti kartanlukijansa Julien Ingrassian kanssa uransa kuudennen maailmanmestaruuden 18 pisteen erolla viimeisessä osakilpailussa keskeyttäneeseen belgialaiseen Hyundai-kuljettajaan Thierry Neuvilleen. Kolmanneksi ajoi Toyotalla virolainen Ott Tänak. Ogier ja Tänak voittivat neljä osakilpailua, Neuville kolme sekä paluun MM-ralleihin tehnyt ranskalainen Sébastien Loeb ja suomalainen Jari-Matti Latvala yhden. Tallimestaruuden voitti Toyota.[11][12]
Formula 1 -sarja päättyi 25.11. ajettuun Abu Dhabin Grand Prix'hin. Mercedeksellä ajanut Lewis Hamilton voitti uransa viidennen maailmanmestaruuden 88 pisteen erolla Ferrari-kuljettaja Sebastian Vetteliin. Kimi Räikkönen ajoi Ferrarilla kolmanneksi. Tallien mestaruuden voitti viidennen peräkkäisen kerran Mercedes.[13]
Cheerleading
Cheerleadingin Euroopan-mestaruuskilpailut 30.6.–1.7. Helsingissä, Suomessa.
Curling
Naisten maailmanmestaruuskilpailut 17.–25.3. North Bayssa, Kanadassa. Kultaa voitti Kanada, hopeaa sai Ruotsi ja pronssille sijoittui Venäjä.[14]
Miesten maailmanmestaruuskilpailut 31.3.–8.4. Las Vegasissa, Yhdysvalloissa. Kultaa voitti Ruotsi, hopeaa sai Kanada ja pronssille sijoittui Skotlanti.[15]
Euroopan-mestaruuskilpailut 16.–24.11. Tallinnassa.
Golf
Masters-turnaus 5.–8.4. Augustassa. Yhdysvaltalainen Patrick Reed saavutti ensimmäisen Major-voittonsa. Reedin maanmies Rickie Fowler hävisi hänelle yhdellä lyönnillä.[16]
Yhdysvaltain avoin turnaus 14.–17.6. Shinnecock Hillsissä. Yhdysvaltalainen Brooks Koepka voitti kilpailun toisena perättäisenä vuonna. Hänen tuloksensa oli yksi yli parin ja hän voitti englantilaisen Tommy Fleetwoodin yhdellä sekä maailmanlistan ykkösen, maanmiehensä Dustin Johnsonin kahdella lyönnillä.[17]
Britannian avoin turnaus 19.–22.7. Angusissa. Francesco Molinarista tuli kaikkien aikojen ensimmäinen italialainen major-voittaja, kun hän voitti kilpailun kahden lyönnin erolla neljään seuraavaan kilpailijaan.[18]
PGA Championship 9.–12.8. St. Louisissa. Brooks Koepka otti kauden toisen major-voittonsa kahden lyönnin erolla maanmieheensä Tiger Woodsiin.[19]
Ryder Cup 28.–30.9. Guyancourtissa, Ranskassa. Eurooppa voitti Yhdysvallat pistein 17,5–10,5.[20]
Hiihtosuunnistus
Euroopan-mestaruuskilpailut 3.–8.2. Velingradissa, Bulgariassa. Kisojen yhdeksässä lajissa sekä Ruotsi että Venäjä voittivat neljä kultaa ja naisten viestin tulokset mitätöitiin joukkueiden kesken vaihtuneiden väärien karttojen vuoksi. Ruotsin Tove Alexandersson voitti kolme kultamitalia.[21][22]
Jalkapallo
Miesten maailmanmestaruuskilpailut 14.6.–15.7. Venäjällä. Ranska voitti historiansa toisen maailmanmestaruuden ja hopealle sijoittui Kroatia, joka hävisi loppuottelun 4–2.[23] Pronssiottelussa Belgia voitti Englannin 2–0.[24] Kisoissa pelasi 32 joukkuetta.[25] Paras maalintekijä oli kuusi maalia tehnyt Englannin Harry Kane.[26] Ensimmäistä kertaa MM-kisoissa oli käytössä erotuomareita avustava videojärjestelmä VAR.[27]
Eurooppa-liigan loppuottelu 16.5. Lyonissa, Ranskassa. Espanjalainen Atlético Madrid voitti ranskalaisen Olympique de Marseillen 3–0.[28]
Naisten Mestarien liigan loppuottelu 24.5. Kiovassa, Ukrainassa. Ranskalainen Lyon voitti saksalaisen Wolfsburgin 4–1. Mestaruus oli Lyonille ennätyksellisesti viides.[29]
Miesten Mestarien liigan loppuottelu 26.5. Kiovassa, Ukrainassa. Espanjalainen Real Madrid voitti englantilaisen Liverpoolin 3–1. Mestaruus oli Realille kolmas perättäinen ja kaikkiaan ennätyksellisesti kolmastoista.[30]
Alle 19-vuotiaiden poikien Euroopan-mestaruuskilpailut 16.–29.7. Seinäjoella ja Vaasassa, Suomessa. Portugali voitti loppuottelussa Italian jatkoajalla 4–3.[31]
Alle 17-vuotiaiden naisten maailmanmestaruuskilpailut 13.11.–1.12. Uruguayssa. Loppuottelussa Espanja voitti Meksikon 2–1. Pronssia sai Uusi-Seelanti.[32][33]
Jousiammunta
Jousiammunnan Euroopan-mestaruuskilpailut 27.8.–1.9. Legnicassa, Puolassa.[34]
Judo
Maailmanmestaruuskilpailut 20.–27.9. Bakussa, Azerbaidžanissa.[35]
Jääkiekko
Pyeongchangin olympialaisissa miesten turnaukseen osallistui kaksitoista joukkuetta ja naisten turnaukseen kahdeksan.[36] Ensi kertaa sitten vuoden 1994 NHL-pelaajat eivät olleet mukana.[37] Miesten loppuottelussa Venäläisten olympiaurheilijoiden joukkue voitti jääkiekkohistoriansa parhaimpaan olympiasaavutukseen yltäneen Saksan jatkoajalla 4–3.[38] Pronssiottelussa Kanada voitti Tšekin 6–4.[39] Kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin venäläinen Ilja Kovaltšuk.[40] Naisten loppuottelussa Yhdysvallat voitti Kanadan voittolaukauskilpailun jälkeen 3–2.[41] Pronssiottelussa Suomi voitti Venäläisten olympiaurheilijoiden joukkueen 3–2.[42] Etelä-Korean joukkueessa pelasi myös pohjoiskorealaisia pelaajia.[43] Kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Kanadan Mélodie Daoust.[44]
Miesten maailmanmestaruuskilpailut 4.–20.5. Tanskassa. Ruotsi voitti loppuottelussa Sveitsin 3–2 voittolaukauskilpailun jälkeen. Pronssiottelussa Yhdysvallat voitti Kanadan 4–1. Suomi hävisi puolivälierissä Sveitsille 2–3. Pistepörssin ykkönen oli Yhdysvaltain Patrick Kane (8+12=20) ja paras maalintekijä yhdeksän maalia tehnyt Suomen Sebastian Aho.[45]
NHL:n mestaruuden voitti Washington Capitals, joka oli Stanley Cupin loppuotteluissa Vegas Golden Knightsia parempi otteluvoitoin 4–1. Mestaruus oli Washingtonin seurahistorian ensimmäinen. Las Vegasin joukkue pelasi NHL:ssä ensimmäistä kauttaan. Pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Washingtonin kapteeni Aleksandr Ovetškin.[46]
Jääpallo
Naisten maailmanmestaruuskilpailut 9.–13.1. Chengdenissä, Kiinassa. Loppuottelussa Ruotsi voitti Venäjän 1–0 ja pronssiottelussa Norja voitti Suomen 5–2.[47]
Miesten maailmanmestaruuskilpailut 29.1.–4.2. Habarovskissa, Venäjällä. Loppuottelussa Venäjä voitti Ruotsin 5–4 ja pronssiottelussa Suomi Kazakstanin 8–4.[48]
Karate
Karaten maailmanmestaruuskilpailut 6.–11.11. Madridissa, Espanjassa.[49]
Kaukalopikaluistelu
Pyeongchangin olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat neljässä lajissa. Isäntämaa Etelä-Korea voitti kolme kultamitalia. Choi Min-jeong voitti yhden henkilökohtaisen kultamitalin ja yhden viestikullan[50]. Miesten 500 metrillä Kiinan Wu Dajing luisteli maailmanennätyksen 39,584[51] ja naisten 3000 metrin viestissä pronssille sijoittunut Alankomaat luisteli B-finaalissa maailmanennätyksen 4.03,471[52].
Keilailu
Miesten maailmanmestaruuskilpailut 24.11.–6.12. Hongkongissa, Kiinassa.[53] Yhdysvallat ja Malesia voittivat kaksi kultamitalia, Italia ja Kanada yhden.[54]
Naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 8.–16.6. Brysselissä, Belgiassa.
Koripallo
Naisten maailmanmestaruuskilpailut 22.–30.9. Espanjassa. Yhdysvallat voitti kultaa, Australia sai hopeaa ja Espanja sijoittui pronssille.[55]
NBA:n loppuotteluissa pelasivat neljäntenä peräkkäisenä vuonna vastakkain Golden State Warriors ja Cleveland Cavaliers, ja Warriors vei mestaruuden otteluvoitoin 4–0. Loppuotteluiden arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Warriorsin Kevin Durant.[56] Cavaliersin LeBron James valittiin ennätyksellisesti 12. kerran NBA-kauden ykköstähdistöön.[57]
Käsipallo
Miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 12.–28.1. Kroatiassa. Espanja voitti loppuottelussa Ruotsin 29–23 ja saavutti ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa. Pronssiottelussa Ranska voitti Tanskan 32–29.[58]
Naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 29.11.–16.12. Ranskassa.
Lentopallo
Miesten maailmanmestaruuskilpailut 9.–30.9. Italiassa ja Bulgariassa.[59]
Naisten maailmanmestaruuskilpailut 29.9.–20.10. Japanissa.[60]
Rantalentopallon Euroopan-mestaruuskilpailut 15.–22.7. Alankomaissa.[61]
Melonta
Ratamelonnan Euroopan-mestaruuskilpailut 8.–10.6. Belgradissa, Serbiassa.[62]
Nyrkkeily
Naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 4.–13.6. Sofiassa, Bulgariassa.[63]
Paini
Maailmanmestaruuskilpailut 20.–28.10. Budapestissa, Unkarissa. Miehillä oli kymmenen painoluokkaa kreikkalais-roomalaisessa painissa ja kymmenen vapaapainissa. Naiset kilpailivat kymmenessä vapaapainiluokassa. Venäjä voitti kymmenen kultamitalia. Kaikkiaan mitaleille ylsi 32 maata.[64]
Euroopan-mestaruuskilpailut 30.4.–6.5. Kaspijskissa.[65]
Painonnosto
Maailmanmestaruuskilpailut 1.–10.11. Ašgabatissa, Turkmenistanissa.[66] Menestynein maa oli Kiina, joka voitti eri nostomuotojen mitalit mukaan lukien 20 kultaa ja yhteensä 53 mitalia.[67]
Euroopan-mestaruuskilpailut 23.3.–1.4. Tiranassa, Albaniassa.
Pikaluistelu
Pyeongchangin olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat seitsemässä lajissa. Yhteislähtö oli uutena lajina mukana ohjelmassa. Alankomaat voitti kultamitaleista seitsemän. Alankomaiden Kjeld Nuis voitti 1000 ja 1500 metrin kilpailut, ja japanilainen Nana Takagi voitti kultaa yhteislähdössä ja joukkuetakaa-ajossa.
Sprinttimaailmanmestaruuskilpailut, 3.–4.3. Changchunissa, Kiinassa.
Yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 10.–11.3. Amsterdamissa, Alankomaissa.
Euroopan-mestaruuskilpailut 5.–7.1. Kolomnassa, Venäjällä. Tapahtuma käytiin nyt ensimmäisen kerran matkakohtaisina kilpailuina.[68] Sekä miehet että naiset kilpailivat seitsemässä lajissa. Alankomaat voitti kuusi mestaruutta ja Venäjä viisi.
Pohjoismaiset hiihtolajit
Pyeongchangin olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat kuudessa eri maastohiihtolajissa. Mäkihypyssä oli kolme miesten lajia ja yksi naisten kilpailu, ja yhdistetyssä miehet kilpailivat kolmessa lajissa. Norja voitti seitsemän kultaa maastohiihdossa ja kaksi mäkihypyssä. Saksa voitti kaikki yhdistetyn kultamitalit. Norjalaisista Johannes Høsflot Klæbo voitti kolme kultamitalia ja Marit Bjørgen kaikkiaan viisi mitalia.
Lentomäen maailmanmestaruuskilpailut 18.–21.1. Oberstdorfissa, Saksassa. Henkilökohtaisen kilpailun mitalistit olivat Norjan Daniel-André Tande, Puolan Kamil Stoch ja Saksan Richard Freitag. Kovan tuulen takia hypättiin vain kolme kierrosta suunnitellun neljän sijasta.[69] Joukkuekilpailun mitalimaat olivat Norja, Slovenia ja Puola.[70]
Tour de Ski 30.12.2017–7.1.2018 Sveitsissä, Saksassa ja Italiassa. Miesten kilpailun voitti neljännen kerran Sveitsin Dario Cologna ja naisten kilpailun toisen perättäisen kerran Norjan Heidi Weng.[71][72]
Keski-Euroopan mäkiviikko 29.12.2017–6.1.2018 Saksassa ja Itävallassa. Kokonaiskilpailun voitti Puolan Kamil Stoch 69,6 pisteen erolla Saksan Andreas Wellingeriin. Stoch voitti kaikki neljä osakilpailua, mihin oli aiemmin yhden mäkiviikon aikana pystynyt vain Saksan Sven Hannawald kaudella 2001–2002.[73]
Purjehdus
Olympialuokkien maailmanmestaruuskilpailut 30.7.–12.8. Aarhusissa, Tanskassa.
Pyöräily
Italian ympäriajo 4.–27.5. Kilpailun voitti britti Chris Froome.[74]
Ranskan ympäriajo 7.–29.7. Kilpailun voitti britti Geraint Thomas 1.51 minuutin erolla alankomaalaiseen Tom Dumouliniin. Kolmanneksi sijoittui Thomasin tallikaveri Chris Froome.[75]
Espanjan ympäriajo 25.8.–16.9.
Maantiepyöräilyn maailmanmestaruuskilpailut 22.–30.9. Itävallassa.
Pöytätennis
Euroopan-mestaruuskilpailut 18.–23.9. Alicantessa, Espanjassa.
Ratsastus
Maailmanmestaruuskilpailut 11.–23.9. Tryonissa, Yhdysvalloissa.
Raviurheilu
Prix d’Amérique 28.1. Pariisissa. Voiton vei ruotsalainen, Björn Goopin ohjastama Readly Express, jonka valmentajana toimi suomalainen Timo Nurmos.[76]
Elitloppet 25.–27.5. Tukholmassa.
Kymi Grand Prix 16.6. Kouvolassa.
Suur-Hollola-ajo 30.6.–1.7. Lahdessa.
St. Michel 15.7. Mikkelissä.
Kuninkuusravit 28.–29.7. Rovaniemellä. Kuninkuustittelin voitti Risto Tupamäen ohjastama Costello ja kuningatarkilvan paras oli Markku Hietasen ohjastama Akaasia.[77]
Rugby
Rugby unionin Six Nations Championship 3.2.–17.3.
Salibandy
Salibandyn miesten maailmanmestaruuskilpailut 1.–9.12. Tšekissä. Loppuottelussa Suomi voitti Ruotsin 6–3. Pronssille sijoittui Sveitsi.
Soutu
Maailmanmestaruuskilpailut 9.–16.9. Plovdivissa, Bulgariassa.[78]
Suunnistus
Maailmanmestaruuskilpailut 4.–11.8. Riiassa ja Siguldassa, Latviassa.
Euroopan-mestaruuskilpailut 5.–13.5. Ticinossa, Sveitsissä.
Tiomila 28.–29.4. Nynäshamnissa.
Jukolan viesti 16.–17.6. Lahdessa ja Hollolassa. Miesten Jukolan voitti tamperelaisseura Koovee ja naisten Venlojen viestin ruotsalainen Stora Tuna OK.[79][80]
Taitoluistelu
Pyeongchangin olympialaisissa kilpailtiin viidessä eri lajissa. Kanada voitti kaksi kultamitalia, kun pari Tessa Virtue / Scott Moir voitti jäätanssin ja kanadalaiset voittivat joukkuekilpailun. Japanin Yuzuru Hanyu voitti miesten kilpailun, venäläisiä olympiaurheilijoita edustanut Alina Zagitova naisten kilpailun sekä saksalaispari Aliona Savchenko / Bruno Massot pariluistelun.
Maailmanmestaruuskilpailut 19.–25.3. Milanossa.
Euroopan-mestaruuskilpailut 15.–21.1. Moskovassa, Venäjällä. Mestaruuden voittivat Espanjan Javier Fernández kuudennen kerran peräkkäin, Venäjän 15-vuotias Alina Zagitova, pariluistelussa Venäjän Jevgenija Tarasova / Vladimir Morozov sekä jäätanssissa Ranskan Gabriella Papadakis / Guillaume Cizeron.
Muodostelmaluistelun maailmanmestaruuskilpailut 6.–7.4. Tukholmassa.
Tennis
Australian avoin turnaus 15.–28.1. Miesten kaksinpelissä sveitsiläinen Roger Federer otti 20. Grand Slam -voittonsa kukistamalla loppuottelussa kroatialaisen Marin Čilićin 3–2.[81] Naisten kaksinpelissä 27-vuotias tanskalainen Caroline Wozniacki voitti loppuottelussa Romanian Simona Halepin 2–1 ja saavutti uransa ensimmäisen Grand Slam -voiton.[82]
Ranskan avoin turnaus 27.5.–10.6. Miesten kaksinpelissä espanjalainen Rafael Nadal voitti 11. Ranskan-mestaruutensa. Hän voitti loppuottelussa itävaltalaisen Dominic Thiemin 3–0.[83] Naisten kaksinpelin loppuottelussa Simona Halep voitti yhdysvaltalaisen Sloane Stephensin 2–1 ja saavutti uransa ensimmäisen Grand Slam -voiton.[84]
Wimbledonin turnaus 2.–15.7. Miesten kaksinpelissä serbialainen Novak Đoković voitti neljännen Wimbledon-mestaruutensa. Hän voitti loppuottelussa eteläafrikkalaisen Kevin Andersonin 3–0.[85] Naisten kaksinpelin loppuottelussa saksalainen Angelique Kerber voitti yhdysvaltalaisen Serena Williamsin 2–0.[86]
Yhdysvaltain avoin turnaus 27.8.–9.9. Miesten kaksinpelin voitti kolmannen kerran urallaan serbialainen Novak Đoković, joka oli loppuottelussa Argentiinan Juan Martín del Potroa parempi lukemin 3–0. Tämä oli Đokovićille kaikkiaan 14. Grand Slam -turnausvoitto.[87] Naisten kaksinpelin voiton vei historian ensimmäisenä japanilaisena Naomi Ōsaka.
ATP-finaalit 12.–18.11. Lontoossa, Isossa-Britanniassa. Kaksinpelin loppuottelussa saksalainen Alexander Zverev voitti maailmanlistan ykkösen, serbialaisen Novak Đokovićin. Nelinpelin loppuottelun voitti yhdysvaltalaispari Mike Bryan / Jack Sock.[88]
Davis Cupin finaali 23.–25.11. Lillessä, Ranskassa. Kroatia voitti Ranskan 3–1. Mestaruus oli Kroatialle sen historian toinen.[89]
Triathlon
Havaijin Ironman-kilpailu 13.10. Miesten kilpailun voitti toisen peräkkäisen kerran saksalainen Patrick Lange ja naisten kilpailun neljännen peräkkäisen kerran sveitsiläinen Daniela Ryf.[90]
Uinti
Lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailut 11.–16.12. Hangzhoussa, Kiinassa.
Pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 3.–12.8. Glasgow'ssa ja Edinburghissa, Skotlannissa.
Vesipallo
Euroopan-mestaruuskilpailut 14.–28.7. Barcelonassa. Loppuottelussa Serbia ja Espanja ratkoivat ensi kertaa mestaruuden rangaistusheittokilpailulla varsinaisen peliajan päätyttyä tasan 7–7. Serbia voitti rangaistusheitot 5–3 ja vei mestaruuden. Pronssiottelussa Kroatia voitti Italian 10–8. Kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Serbian Filip Filipović.[91]
Voimistelu
Telinevoimistelun maailmanmestaruuskilpailut 25.10.–3.11. Dohassa, Qatarissa.[92]
Rytmisen voimistelun MM-kilpailut 10.–16.9. Sofiassa, Bulgariassa.
Rytmisen voimistelun EM-kilpailut 1.–3.6. Valladolidissa, Espanjassa.
Joukkuevoimistelun maailmanmestaruuskilpailut 7.–10.6. Sofiassa, Bulgariassa.
Joukkuevoimistelun Euroopan-kilpailut 11.–13.5. Tallinnassa, Virossa
Yleisurheilu
Sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut 1.–4.3. Birminghamissa, Isossa-Britanniassa. Kisojen menestynein maa oli Yhdysvallat, joka voitti kuusi kultaa ja yhteensä 18 mitalia.[93] Puolan joukkue teki miesten 4×400 metrin viestijuoksussa sisäratojen maailmanennätyksen 3.01,77.[94] Etiopian Genzebe Dibaba voitti kultaa 1500 ja 3000 metrin juoksuissa sekä Yhdysvaltain Courtney Okolo 400 metrin juoksussa ja 4×400 metrin viestijuoksussa.[95][96]
Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut 10.–15.7. Tampereella, Suomessa.[97] Mitaleille ylsi 43 maata.[98]
Euroopan-mestaruuskilpailut 6.–12.8. Berliinissä, Saksassa. Iso-Britannia ja Puola voittivat seitsemän kultamitalia. Mitaleille ylsi 27 maata, minkä lisäksi neutraaleina urheilijoina kilpailleet venäläiset saavuttivat mitaleja.[99]
Maastojuoksun Euroopan-mestaruuskilpailut 9.12. Tilburgissa, Alankomaissa. Miesten mestaruuden voitti norjalainen Filip Ingebrigtsen[100] ja naisten turkkilainen Yasemin Can.[101] Sekaviestin voitti Espanja.[102]
Parayleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut 20.–26.8. Berliinissä, Saksassa.[103]
Katso myös
Suomen urheilu 2018
Lähteet

*
Luokka:Urheiluvuodet

Milloin Martin Fourcade voitti ensimmäisen olympiakultansa?


Nero Claudius Caesar Augustus Germanicus (synt. Lucius Domitius Ahenobarbus), lyhyesti Nero (15. joulukuuta 37 – 9. kesäkuuta 68[1]) oli Rooman keisari, joka hallitsi vuosina 54–68. Neron hallituskauden alku oli menestyksellinen, mutta viimeisinä vuosinaan hänestä tuli taiteisiin uppoutunut tyranni. Keisarille epäsopivan käyttäytymisen seurauksena Rooman yläluokka kääntyi Neroa vastaan, ja syrjäytetty keisari joutui surmaamaan itsensä. Nero oli Juliusten-Claudiusten hallitsijasuvun viimeinen keisari.
Nero tunnetaan monista poliittisista murhistaan, joihin kuuluu myös hänen äitinsä murha. Neroa on syytetty Rooman palon sytyttämisestä, mutta nykyisin tätä pidetään epätodennäköisenä. Nero oli jo lapsuudestaan alkaen huomiota herättävän kiinnostunut kreikkalaisista taiteista kuten musiikista, teatterista ja runoudesta sekä esiintymisestä, ja hän pitikin itseään ensisijaisesti taiteilijana, ei keisarina.
Neron jälkimaine on ollut huono. Hänen arvioimisensa on ongelmallista antiikin lähteiden puutteellisuuden ja puolueellisuuden vuoksi. Harvat säilyneistä lähteistä esittävät Neron suotuisassa valossa, sillä Neroa vastustivat sekä Rooman yläluokka että varhaiset kristityt, joita hän Rooman palon jälkeen ryhtyi vainoamaan. Roomalaisen rahvaan ja varsinkin valtakunnan itäosan asukkaiden keskuudessa hän oli kuitenkin kansanomaisuutensa ansiosta suosittu.
Elämäkerta

Nero, syntymänimeltään Lucius Domitius Ahenobarbus, syntyi vuonna 37 enonsa keisari Caligulan hallituskaudella. Hänen isänsä oli Gnaeus Domitius Ahenobarbus ja äitinsä Julia Agrippina. Domitius oli vanhaa roomalaista senaattorisukua, ja Agrippina oli paitsi keisari Caligulan sisko, myös keisari Augustuksen lapsenlapsenlapsi ja sankarillisen sotapäällikkö Germanicuksen tytär. Luciuksen isä kuoli jo kolmen vuoden kuluttua pojan syntymästä.[2]
Lucius kiinnostui jo pikkupoikana taiteesta, näytelmistä, kirjallisuudesta ja hevosurheilusta. Häntä opetti esimerkiksi filosofi Seneca. Luciuksesta tuli jo varhain taitava kithara-kielisoittimen soittaja, ja hän lausui mielellään kreikkalaista tragediaa ja sepitti runoja.[3]
Luciuksen kunnianhimoinen äiti Agrippina halusi pojastaan keisarin. Hän nai setänsä Claudiuksen, jolloin Lucius adoptoitiin keisarilliseen perheeseen.[4] Adoption yhteydessä pojan nimeksi tuli Nero Claudius Caesar Drusus Germanicus. Nero on vanha sabiininkielinen sana, joka tarkoittaa vahvaa ja urhoollista. Claudiusten suvussa sitä oli ennenkin käytetty lisänimenä.[5]
Agrippina taivutteli Claudiuksen nimeämään Neron seuraajakseen jopa oman poikansa edelle. Kun Claudius kuoli vuonna 54 myrkylliseen sieniateriaan, Tacituksen mukaan Agrippinan myrkyttämänä, Nero julistettiin 16-vuotiaana keisariksi nimellä Nero Claudius Caesar Augustus Germanicus.[6] Hän joutui sen jälkeen avioitumaan Claudiuksen tyttären Octavian kanssa. Claudiuksen poika Britannicus kuoli pian hämärissä olosuhteissa.[7]

Agrippina esiintyi poikansa hallituskauden alussa tasavertaisena tämän kanssa esimerkiksi kolikoissa.[8] Suuri valta nuoreen keisariin ja hänen tekemiinsä päätöksiin oli myös Neron opettajalla Senecalla sekä henkivartiokaartin päälliköllä Sextus Africanus Burruksella. Myöhemmin Seneca ja Burrus mahdollisesti liittoutuivat Agrippinaa vastaan.[9] Hallituskautensa alussa Nero vielä totteli äitiään, mutta aikuistuttuaan hän tuli omapäisemmäksi. Heidän taistelunsa vallasta päättyi siihen, kun Nero surmautti Agrippinan vuonna 59. Surma ei vähentänyt Neron kansansuosiota, sillä moni ei pitänyt Agrippinan sekaantumisesta politiikkaan. Myöhemmät kirjoittajat ovat usein nähneet äidinmurhan osoituksena Neron heikosta psyykkisestä tilasta ja sadismista.[10] Senecan ja Burruksen vaikutusvalta Neroon väheni Burruksen kuoltua vuonna 62.[11]
Äitinsä murhan jälkeen Nerosta tuli käytännössä Rooman tyranni, joka turvautui usein väkivaltaan. Hän surmautti kautensa aikana useita sukulaisiaan ja kilpailijoitaan sekä salaliittolaisia.[12] Hän omistautui myös aiempaa enemmän taiteellisille harrastuksilleen, mikä seurauksena hänestä tuli epäsuosittu senaattoriluokan piirissä. Vuonna 65 tuli ilmi suuri Pison nimeä kantava salaliitto keisaria vastaan, mikä johti useisiin kuolemantuomioihin ja karkotuksiin. Viimeisinä vuosinaan Nero keskittyi itseensä ja jätti hallinnon muille, erityisesti vapautetuille orjilleen. Koska hän oli paljon poissa Roomasta, häntä vastaan punottiin juonia. Huhtikuussa 68 puhkesi kapina Galliassa, minkä jälkeen Espanjan legioonat huusivat johtajansa Galban uudeksi keisariksi, ja kesäkuun alussa senaatti julisti tämän uudeksi keisariksi. Kun senaatin joukot tulivat noutamaan valtion viholliseksi julistettua Neroa, hän teki itsemurhan Rooman liepeillä.[13] Suetoniuksen mukaan Nero iski tikarin kurkkuunsa sihteerinsä avulla.[14] Roomalaishistorioitsija Dion Kassios kertoo Neron viimeisten sanojen olleen: "Minkä taiteilijan maailma minussa menettääkään!".[15]
Hallituskausi

Hallituskautensa alussa vuonna 54 nuori Nero herätti paljon toiveita, olihan hän politiikassa tahriintumaton ja myös Augustuksen jälkeläinen. Nero tekikin ensimmäisinä vuosinaan yhteistyötä senaatin kanssa, laajensi sen valtaoikeuksia sekä rajoitti vahvan aseman saaneiden vapautettujen orjien valtaa hovissa. Hän kiinnitti myös huomiota talouspolitiikan hoitoon ja halusi poistaa välilliset verot, mikä johtikin tietyntasoiseen verouudistukseen. Myös ulkopolitiikassaan Nero oli menestyksekäs. Hän kukisti vuonna 60 Britanniassa puhjenneen kapinan. Idässä vuonna 58 alkaneen sodan Parthiaa vastaan jälkeen vuonna 63 solmittu rauha oli poliittinen voitto Nerolle. Neron ulkopoliittisia onnistumisia olivat myös hyvät valinnat sotapäälliköiksi.[16]
Alkuvuosinaan Nero oli myös suhteellisen humaani, sillä hän kieltäytyi allekirjoittamasta kuolemantuomioita ja kielsi gladiaattoritaistelujen päättymisen kuolemaan. Mistään Neron dramaattisista epäonnistumisista ei lähteissä kerrota, eikä korruptiostakaan ole merkkejä.[17]
Keisari Trajanuksen kerrotaan 300-luvulla kirjoitetussa lähteessä ylistäneen Neron viisivuotista ”kultakautta”, joskaan hän ei anna sille vuosilukuja. Tänä aikana Rooma kylpi Trajanuksen mukaan menestyksessä ja vauraudessa kyvykkään keisarinsa johtamana. Neron hallituskausi olikin rauhanomaisimpia Rooman historiassa. Valtakunnan kauppa ja talous kasvoivat, Rooma sai liitettyä itseensä uusia alueita ilman sotaa, ja Parthia ja Britannia rauhoitettiin. Rooman kirjallisuus koki Neron ansiosta renessanssin, ja myös rakennustaiteessa ja arkkitehtuurissa koettiin huomattavaa edistystä. Nero rakennutti amfiteatterin ja kylpylöitä sekä mahtavan palatsinsa Kultaisen talon. Rooman palon jälkeiset rakennustyöt saivat kiitosta jopa muuten Neroon kriittisesti suhtautuvalta Tacitukselta.[18] Nero myös luopui kirjallisesta sensuurista, ja keisaria sai kritisoida hyvinkin härskisti ja ivallisesti. Kun herjaaja meni liian pitkälle, Neron kerrotaan kieltäneen tuomaria rankaisemasta häntä liian ankarasti.[19]
Äitinsä murhan jälkeen vuonna 59 alkoi lähteiden mukaan Neron laskeutuminen tyranniaan. Tällöin juonittelut ja murhat lisääntyivät, Neron tarve esiintyä kiihtyi, Rooma paloi ja valtionkassa tyhjeni sen jälleenrakennukseen, muihin rakennusprojekteihin sekä viihteeseen. Lopulta oppositio nousi ja salaliittoja alkoi muodostua. Ylhäisö kääntyi Neroa vastaan, mihin keisari vastasi terrorilla ja lopulta kaatui vuonna 68.[20]
Rooman palo
Neron on usein väitetty vuonna 64 tapahtuneen Rooman palon sytyttäjäksi. Aikalaiset epäilivät keisari Neron sytyttäneen Rooman tahallaan. Eräät myöhemmät roomalaiset historioitsijat, kuten Suetonius ja Dion Kassios, pitivät häntä syyllisenä paloon.[21][22] Epäilyksiä herätti se, että palon jälkeen Nero rakennutti kaupungin suurelta osin uudestaan entistä monumentaalisempaan tyyliin. Hän rakennutti samalla itselleen entistä suuremman palatsin, Domus Aurean.[23] Lisäksi keisari Neron kerrottiin soittaneen lyyraa ja laulaneen laulua Troijan sodasta katsellessaan paloa.[24] Toisaalta historioitsija Tacituksen mukaan Nero ei ollut palon syttymishetkellä pääkaupungissa, vaan syntymäkaupungissaan, Antiumissa (nyk. Anzio), joka on noin 50 kilometrin päässä Roomasta. Tämän kuvauksen mukaan hän saapui Roomaan vasta, kun paloalue lähestyi Domus Transitoriaa.[25] Nykyajan historioitsijat pitävät yleisimmin Neroa syyttömänä muun muassa siksi, että häntä syyttäneet Suetonius ja Dion Kassios eivät tunnetusti pitäneet Nerosta. Sitä paitsi ei tunnu järkevältä, että keisari sytyttäisi suurpalon vain kilometrin päässä silloisesta palatsistaan.[26]
Kun Neroa epäiltiin palon sytyttäjäksi, hän puolustautui ja syytti palosta Rooman kristittyjä. Tämä johti siihen, että kristittyjä alettiin vainota.[27] Neron hallituskaudella surmattiin myös kristillisen kirkon apostolit Pietari ja Paavali.[28]
Yksityiselämä
Neron ensimmäinen avioliitto järjestettiin hänen sisarpuolensa Octavian kanssa. Liitto oli onneton ja lapseton. Eron jälkeen Nero otti vaimokseen Poppaea Sabinan ja pakotti entisen vaimonsa itsemurhaan. Neron ja Poppaean ainoa lapsi kuoli vauvaikäisenä. Poppaean kuoleman jälkeen Nero meni naimisiin Statilia Messalinan kanssa. Rakastamansa Poppaean ohella Neron tiedetään rakastuneen vapautettuun kreikkalaiseen orjattareen Claudia Acteen mutta ei saanut naida tätä alaluokkaista naista. Hänen ainoa tunnettu miessuhteensa oli kastroidun transvestiittisen orjapoika Sporuksen kanssa, joka muistutti edesmennyttä Poppaeaa.[29]
Neron kerrotaan olleen seksuaalisesti täysin hillitön. Hänellä oli seksisuhteita niin naisten kuin miestenkin kanssa, ja hänen väitettiin raiskanneen alamaisiaan, jopa Vestan neitsyeen ja nuoremman velipuolensa Britannicuksen. Hänellä kerrotaan myös olleen sukurutsainen suhde äitiinsä. Samansävyisiä tarinoita seksuaalisista hillittömyyksistä on kerrottu myös useimmista Neron edeltäjistä, aina Caesarista alkaen. Äärimmäisimpiä kuvauksia Neron perversioista ei nykyisin pidetä täysin luotettavina, ja monet esimerkiksi juoruhistorioitsija Suetinuksen kirjoituksista perustuvatkin huhupuheisiin, jollaisten tyypillinen tarkoitus oli liata huonoksi katsotun keisarin maine.[30]
Neron kerrotaan juoneen runsaasti. Äitinsä kuoleman jälkeen Nero otti tavakseen kierrellä kaveriporukassaan Rooman kapakoita, riehua ja tapella kaduilla humalassa ja varastella myymälöistä.[31]
Nero rakasti kreikkalaista kulttuuria. Hän olisi halunnut asuakin mieluiten Kreikassa, jossa järjestettiin urheilu- ja lausuntakilpailuja. Roomalaista väkivaltaviihdettä hän aina inhosi.[32] Keisariksi noustuaankin Nero piti itseään ensisijaisesti taiteilijana ja käytti aikaansa kitharansa soittamiseen, laulamiseen, kreikkalaisten tragedioiden lukemiseen ja näyttelemiseen. Keisarin esiintyminen julkisesti teatterin näyttämöllä oli hyvin ongelmallista, sillä teatteri nähtiin rahvaan viihteenä, eikä näyttelijöitä arvostettu. Yläluokka oli kauhuissaan myös siitä, että keisari pakotti heitä esiintymään näyttämöllä. Aluksi Nero esiintyi vain yksityisissä tilaisuuksissa, mutta vuodesta 64 alkaen myös julkisesti. Nero myös perusti Roomaan kreikkalaisperäiset urheilu- ja teatterikisat nimeltä Neronia. Kreikan-matkallaan vuonna 66 Nero osallistui erilaisiin taide- ja hevoskisoihin, joissa hänet julistettiin aina voittajaksi. Palattuaan Roomaan hän toi mukanaan 1808 ensimmäistä palkintoa.[33]
Nero ihaili suuresti gladiaattori Spiculusta, joka oli muutenkin suosittu. Nero antoi suosikkigladiaattorille useita lahjoja.[34]
Ulkonäkö
Neron kerrotaan olleen vaaleahiuksinen ja sinisilmäinen, normaalipituinen, paksukaulainen, hoikkajalkainen, pömppömahainen sekä iholtaan laikukas ja pahanhajuinen. Hän kulki yleensä paljain jaloin ja pukeutui taiteilijalle sopivan vapaasti, pieni huivi kaulassaan ja yllään löysä kotitakin kaltainen tunika, jossa ei ollut vyötä.[35]
Jälkimaine
Nero jakoi voimakkaasti mielipiteitä keisarinkautensa aikana ja sen jälkeen. Hänen neljäntoista vuoden kautensa alussa häntä vastaan ei vielä juoniteltu, vaan salaliitot kukoistivat vasta viimeisinä vuosina. Tämä voi viitata siihen, että aluksi Neroa pidettiin hyvänä hallitsijana, jonka hyvät teot myöhemmin unohdettiin. Neron kauden myönteiset asiat on myös selitetty neuvonantajien ansioksi. Rooman yläluokka halveksui Neroa hänen keisarille sopimattomien ja kansanomaisten harrastusten vuoksi, mutta tavallinen rahvas arvosti häntä juuri samasta syystä. Jotkut iloitsivatkin Neron kuolemasta samalla kuin toiset kukittivat hänen hautaansa vielä pitkään.[36] Neron suosio säilyi etenkin valtakunnan itäosissa.[37]
Kuolemansa jälkeen Nerolla oli Rooman valtakunnan pääkaupungin yläluokan jäsenten piirissä huono maine, ja heidän kirjoittamasta historiastaan Nero nykyisin tunnetaan. Nero oli vienyt roomalaiselta yläluokalta ylpeyden ja loannut perinteet. Niin Tacitus kuin Suetoniuskin kuuluivat keisarikaudesta kärsineeseen senaattorisäätyyn, ja he kirjoittivat Nerosta kielteisesti ja lisäksi vasta monta vuosikymmentä Neron kuoleman jälkeen. Varhaiset kirkkoisät ja kristillinen kirjoitustraditio taas syyttivät Neroa Paavalin ja Pietarin marttyyrikuolemista ja esittivät hänet Saatanana ja uskon vihollisena. Neron kuva kirkollisessa historiankirjoituksissa vain huononi keskiajalle siirryttäessä. Rahvaan piirissä kulkeneessa suullisessa perimätiedossa Neroon alettiin vuosisatojen kuluessa liittää myyttisiä piirteitä, jotka liittyivät usein eläimiin kuten suteen ja sammakkoon.[38]
Keskiajan jälkeen Neron imagosta karisi petomaisuus, ja hän on noussut Rooman keisareista myyttisimmäksi. Nero on suosittu hahmo näytelmissä, oopperassa ja elokuvissa, joiden kautta nykyajan ihmiset ovat saaneet tutustua hänen tragikoomiseen elämäänsä. Merkittävin ja menestynein Nerosta kertova elokuva on historiallinen draama Quo Vadis (1951), joka painottaa ikiaikaista käsitystä Neron sadismista ja tyrannimaisuudesta sekä kristittyjen vainoamisesta.[39]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka| title = Rooman keisarit| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 2005| id = ISBN 951-23-4546-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ojanaho, Marianne| title = Keisari Nero: tyranni ja taiteilija| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| id = ISBN 978-951-796-587-3}}
Viitteet

Kirjallisuutta

Citation error, replace with{{cite book| author = Henrikson, Alf| title = Antiikin tarinoita| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 2004| version = (Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund| id = ISBN 951-0-18515-9}}

Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:Vuonna 37 syntyneet
Luokka:Vuonna 68 kuolleet
Luokka:Rooman keisarit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Raittiusliike Suomessa sai alkunsa Axel August Granfeltin perustamasta raittiusseurasta, 27. elokuuta 1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä. Yhdistykset levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja järjestivät esitelmätilaisuuksia, joissa kerrottiin alkoholin haittavaikutuksista.
Raittiusliikkeen synty

Suomessa on harjoitettu raittiusvalitusta ja muuta alkoholin käytön vähentämiseksi suunnattua toimintaa jo 1500-luvulla eli Kustaa Vaasan ajoista lähtien. Tuohon aikaan myytiin kirkonmenojen aikana olutta kirkkomäillä, josta koituvan rauhattomuuden ja metelin vähentämiseksi Kustaa Vaasa kielsi oluen myymisen kirkkomäellä, mutta salli olutta myytävän tienvarsilla olevissa kapakoissa, siten että kussakin pitäjässä sai olla enimmillään kolmesta neljään kapakkaa.[1]
Ruotsin säätyjen suostumuksella hallitus julisti vuonna 1756 viinanpolton kiellon ja takavarikoi 169132 viinipannua. Tämän kiellon vaikutuksesta yleinen rauhattomuus maanteillä lakkasi, tuomarit kokivat tehtäviensä vähentyneen, tappeluiden, riitojen ja useiden järjestyshäiriöiden hävitessä melkein kokonaan. Turun ja Porin maaherra Wallenin lausunnon mukaan viinanpolttokiellon vaikutukset hänen läänissään olivat hyvin myönteiset. Samaa kertoi Laitilan kirkkoherra vuonna 1757. Myssyt kumosivat viinanpolttokiellon vuonna 1760, kun valtio tarvitsi hävityn Pommerin sodan vuoksi lisää tuloja.[2]
Merkittävä raittiusasian edelläkävijä Henrik Renqvist julkaisi 1835 Helsingissä painetun raittiuskirjasen Viinan kauhistus ja seuraavana vuonna kirjasen Suomalaisten raittiuteen kutsumus ja suostumus, joka oli tarkoitettu avuksi raittiuslupauksia varten.[3]
Vuonna 1838 määrättiin Lappia koskeva viinan viemisen kielto, jota täydennettiin 1842, jolloin kiellettiin muidenkin väkijuomien vieminen Lappiin. Siitä sai alkunsa Lapin kieltolaki. Lestadiolaisen saarnaaja L. L. Laestadius perusti Lapin ensimmäisen raittiusseuran 1844.[4]
Vuonna 1843 Elias Lönnrot suomensi Nikolai I:n raittiusmies Rober Bairtin kirjoittaman kirjan Kertomus Rob. Bairtin, Saksan-Kielisestä kirjasta, kuinka Pohjas-Amerikan Yhdys-Waltakunnissa, Kohtuullisuuden Seurat ovat eistyneet, sitä jaettiin 3000 kappaletta Suomessa ja suuria määriä Venäjällä ja Virossa.[5]
Suomessa raittiusseurojen historia on saanut alkunsa Laestadiuksen perustamasta raittiusseurasta sekä 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta ja monista myöhemmin perustetuista paikallisista raittiusyhdistyksistä, jotka levittivät raittiusaiheisia kirjasia ja pitivät esitelmätilaisuuksia, kertoen alkoholin haittavaikutuksista.
Suomalaisten raittiusjärjestöjen historiasta

Suomen raittiuden seura
Turussa vuonna 1881 vapaakirkollisten perustama raittiusseura. Ensimmäinen johtaja Emil Hedenström, jonka siirryttyä Helsingin raittiusseuran johtajaksi, hänen tehtävänsä sai Kaarle Verkko.[6]
Kohtuuden ystävät ja Raittiuden ystävät
15.10.1860 perustettu raittiusseura, joka oli saanut vaikutteita ruotsalaisesta wieselgreniläisestä raittiusliikkeestä. Seuran säännöt valmistivat professori J. V. Snellman, Frans Ludvig Schauman, Stephan Baranowski ja esittelijäsihteeri Gabriel Mauritz Waenerberg. Seuran puheenjohtajaksi valittiin Gabriel Rein.[7]

Seura sai alkuunsa 27.8.1853 perustetusta Raittiuskirjallisuuskomiteasta, joka oli varsinaisen raittiusseuran edeltäjä. Perustavina jäseninä olivat professori Stepan Baranovski, J. V. Snellman, Gabriel Rein ja Matthias Akiander sekä rahastonhoitajana toiminut maisteri August Schauman[8][9]
Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisi raittiusaiheisia vihkosia. Ensimmäinen niistä oli Elias Lönnrotin ulkomaalaisen kirjoituksen pohjalta vuonna 1854 kirjoittama Kolme päivää Saurion kylässä ja seuraava 1856 Wilhelm Linterin historia. Sekä suomennos v. 1854 Rampa Lauri, ylipainos Turun sanomista v. 1854 Paimelan ukko, Houkuttelija, Gustaf Cannelin v. 1855 kirjoittama Maunulan Matti, ja Turmiolan Tommi.[8][9][10]
Vuosina 1853–1873 Kohtuuden ystävät ja sitä edeltänyt Raittiuskirjallisuuskomitea julkaisivat 19 suomenkielistä ja 6 ruotsinkielistä ja 2 lapinkielistä kirjasta. Yhteismäärä oli 108500 kappaletta.[11]
Vuoden 1874 jälkeen seuran johtajana toimi August Schauman. Tällä kaudella painettiin 107000 kirjasta. Kirjaset levitettiin pääasiassa maksutta.[11] Seuralle valittiin uusi johtokunta 24.5.1883 pidetyssä vuosikokouksessa. Esimieheksi valittiin Axel August Granfelt ja jäseniksi valittiin ylitarkastaja Uno Cygnaeus, opettaja S. G. Dahlström, maisteri K. Lindroos, opettajakandinaatti O. A. F. Lönnbohm.[12] Vuosikokouksessa 2.2.1884 seuran sääntöjä uudistettiin, ja seuran uudeksi nimeksi tuli Raittiuden ystävät.[13]
Lähteet
Karpio, Vihtori:, Raittiuden ystävät 1883-1933, Gummerus, Jyväskylä, 1938
Hytönen, Vilho:, Suomen raittiusliikkeen historia, Wsoy, Porvoo, 1930
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahonen, Jukka| title = Raittiuden voima: Raittiuden ystävät 1853–2003| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2003| id = ISBN 951-1-18920-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sulkunen, Irma| title = Raittius kansalaisuskontona: Raittiusliike ja järjestäytyminen 1870-luvulta suurlakon jälkeisiin vuosiin| location = Helsinki| publisher = Suomen historiallinen seura| year = 1986| version = Historiallisia tutkimuksia 134| id = ISBN 951-9254-79-X}}
Aiheesta muualla
Veera Luoma-aho: . Ylioppilaslehti 5/2005.
Luokka:Raittiusliike

Mikä oli suomalaisen raittiusliike tavoitteena?


Antipsykoottiset lääkkeet (eli antipsykootit, neuroleptit tai psykoosilääkkeet) ovat psykoosien hoitoon käytettyjä lääkeaineita, jotka vaikuttavat aivojen välittäjäaineisiin hermosolujen välistä liikennettä vähentävästi. Antipsykoottisia lääkkeitä käytetään nykyään psykoosioireiden ja manian lisäksi myös muistisairaiden vanhusten, ja huumeista vieroittautuvien rauhoittamiseen sekä unihäiriöiden hoitoon.
Psykoosilääkkeillä on todettu olevan psykoosin uusiutumista estävä vaikutus sairauden alkuvaiheessa[1], mutta psykoosilääkkeet eivät vähennä psykoosin uusimisriskiä pitkällä aikavälillä vuonna 2016 julkaistun suomalaisen väitöstutkimuksen mukaan.[2] Muissa pitkäkestoisissa seurantatutkimuksissa on havaittu, että lääkkeettömät potilaat ovat muita terveempiä[3]. Psykoosilääkkeen vieroitusoireiden erottaminen psykoosista on lisäksi vaikeaa.[4]
Vuonna 2016 julkaistussa väitöstutkimuksessa havaittiin myös, että toimintakyky oli parempi ja harmaan aivoaineen määrä suurempi niillä skitsofreniapotilailla, jotka eivät olleet käyttäneet psykoosilääkkeitä[2].
Antipsykoottien määräämistä perustellaan sillä, että levoton potilas voidaan rauhoittaa niiden avulla helpommin ja nopeammin kuin vaihtoehtoisilla menetelmillä. Potilaat itse vastustavat usein lääkitystä niiden aiheuttamien haittojen takia, jolloin heihin saatetaan käyttää Suomessa tahdonvastaista hoitoa ja pakkolääkitsemistä.
Psykoosioireet saadaan yleensä tilapäisesti hallintaan antipsykoottilääkityksen aloituksen tai annoksen nostamisen avulla, mutta samalla useimmat potilaat saavat vakavia sivuoireita, jotka altistavat ennenaikaiselle kuolemalle.[5] Psykoosipotilaiden tilastollinen elinikä on paljon lyhyempi kuin muun väestön. Lääkkeillä pyritään pienentämään etenkin vaikeasti ahdistuneiden potilaiden suurta itsemurhariskiä. Yleisimpiä psykoosipotilaiden kuolinsyitä ovat silti luonnollisista sairauksista johtuvat syyt, joille lääkityksen sivuoireet toimivat riskitekijöinä.[6]
Lääkekielteisyys on yleinen ongelma sairaaloissa, joten lääkkeiden ottamista valvotaan tarkasti. Parhaat länsimaiset hoitotulokset skitsofrenian ja psykoosien hoidossa on tällä hetkellä saavutettu Suomessa Keroputaan sairaalassa Torniossa, jossa lääkkeiden käyttö on vähäistä. Sairaalassa käytössä oleva avoimen dialogin hoitomalli on tunnetumpi maailmalla kuin Suomessa.[7]
Keskustelu lääkkeiden hyödyistä ja haitoista on usein kiivasta. Vastakkain ovat vuosikymmenien aikana muodostuneet hoitoperinteet ja potilaiden oikeus saada turvallista ja tehokasta hoitoa.
Historia
Ensimmäinen antipsykootti oli 1950-luvulla Ranskassa leikkauspotilaiden kivun lievittämiseen ja sokkitilan estämiseen kehitetty klooripromatsiini. Lääkkeen todettiin tekevän leikkauspotilaista välinpitämättömiä leikkausta kohtaan ja tekevän heistä väsyneitä. Teho psykoosioireisiin vahvistettiin ensin kokeilemalla ja myöhemmin lukuisissa kaksoissokkoutetuissa tutkimuksissa.[8]
Vuosikymmenten kuluessa on pyritty kehittämään parempia antipsykootteja. Uuden sukupolven antipsykootteja kutsutaan epätyypillisiksi; ensimmäinen oli klotsapiini vuodelta 1971. Antipsykoottiset lääkkeet toivat merkittäviä julkisen talouden säästöjä, jonka takia niiden käyttö lisääntyi vaihtoehtona kalliille psykiatriselle laitoshoidolle, kun potilaat voitiin ohjata avohoitoon. Uusien lääkkeiden ei silti ole osoitettu olevan paljoa tehokkaampia tai turvallisempia.[9]
Fentiatsiini syntetisoitiin ensimmäisen kerran 1800-luvulla, ja sitä käytettiin 1930-luvulla matolääkkeenä. Sillä ei ole juuri keskushermostovaikutuksia.[10] Ranskalaisen Paul Charpentierin johtama ryhmä alkoi valmistaa erilaisia synteettisiä fentiatsiineja käytettäväksi rauhoittavana antihistamiinina ennen nukutuslääkkeen antamista. Vuonna 1949 ranskalainen kirurgi Henri-Marie Laborit antoi leikkauspotilaille prometatsiini-nimistä fentiatsiinijohdannaista yhdessä barbituraattien kanssa estämään shokkia. Hän havaitsi samalla, että sekoitus sai erittäin pelokkaat ja pakokauhuiset potilaat rauhoittumaan, rentoutumaan ja muuttumaan välinpitämättömiksi ja yhteistyökykyisiksi. Laborit kuvasi vaikutusta kemialliseksi lobotomiaksi. Tutkimusta jatkettiin ja vuonna 1950 löydettiin klooripromatsiini, jonka huomattiin toimivan paitsi antihistamiinina, myös esimerkiksi adrenaliinia estävästi, autonomista hermostoa lamauttavasti ja oksennuslääkkeenä.[11]
Kun klooripromatsiinia testattiin rotilla, havaittiin sen tekevän rotista passiivisia sekä välinpitämättömiä ympäristön vaara- ja häiriötekijöiden suhteen. Ihmiskokeissa klooripromatsiinin havaittiin aiheuttavan sedaatiota. Vuonna 1952 havaittiin, että klooripromatsiini vähensi psykoottisuutta skitrofreniapotilailla. Tämän jälkeen neuroleptien käyttö laajeni nopeasti psykoottisiin ja maanisiin potilaisiin, jolloin aiemmin käytetyistä hoitokeinoista, kuten potilaan eristämisestä, voitiin usein luopua. Neuroleptit ovat sittemmin korvanneet skitsofrenian aikaisemmat hoitomuodot insuliini- ja sähköšokkihoidot sekä lobotomian.
Käyttö
Psykoosilääkkeitä käytetään rauhoittavina lääkkeinä levottomuuden tai aggressiivisen käyttäytymisen tai ahdistuneisuuden hoitoon, koska ne eivät aiheuta riippuvuutta. Suurin käyttäjäryhmä ovat vanhukset, mutta lääkkeitä käytetään myös lasten ja nuorten sekä vankien huonon käytöksen poistamiseksi.[12]
Antipsykootteja käytetään myös psykoosin, skitsofrenian, manian, kaksisuuntaisen mielialahäiriön ja epäluuloisen persoonallisuuden hoitoon.
Pieninä annoksina psykoosilääkkeitä käytetään unettomuuden[13], masennuksen, Touretten oireyhtymän ja tunne-elämän epävakauden hoitoon.
Muistisairailla ihmisillä lääkkeellä hoidetaan käytösoireita.[14] Se tarkoittaa käytöstä, joka on tulkittavissa sairauden oireeksi.[14] Oireista tyypillisiä ovat apatia, levottomuus, huutelu, verbaalinen ja fyysinen aggressiivisuus sekä hoidon tai avun vastustelu. Osaan käytösoireista lääkkeet auttavat, mutta osaan eivät.[14]
Annostus
Neuroleptien käytössä tulee noudattaa tarkoin lääkärin ohjeita, koska lääkityksien muutoksiin liittyy aina riski sivuvaikutuksista.
Neuroleptejä voidaan käyttää sekamuotoisesti, eli useita saman ryhmän lääkkeitä voidaan annostella samanaikaisesti. Myös uudempia atyyppisiä saatetaan yhdistellä perinteisiin tyypillisiin.
Antipsykoottisten lääkkeiden puoliintumisaika vaikuttaa siihen, kuinka tiheästi lääkettä käytetään. Tavallisesti on tarkoituksenmukaista ylläpitää tasaista lääketasoa siten että lääkemäärät eivät pääse kumuloitumaan liian suuriksi tai pääse laskemaan liian mataliksi.
Yleisyys
Eniten psykoosilääkkeitä määrätään vanhuksille. Suomalaiset vanhukset käyttävät psykoosilääkkeitä kaksin-, jopa kolminkertaisesti verrattuna muihin pohjoismaalaisiin.[12] Vuonna 2015 kaikista vanhuspalveluiden asiakkaista 18,3 prosenttia söi psykoosilääkkeitä ilman psykoosioireita. Yleisintä se oli tehostetussa palveluasumisessa, jossa psykoosilääkkeitä ilman psykoosioireita söi 26,4 prosenttia asiakkaista. Laitoksissa lääkkeitä annetaan 23,7 prosentille, mutta kotihoidossa vain 12 prosentille.[14] Isoin ongelma on Imatralla, jossa yli 40 prosenttia ympärivuorokautisen hoidon asukkaista syö psykoosilääkkeitä ilman psykoosioireita. Määrää on tarkoitus vähentää.[15]
Lääkärit määräävät usein kehitysvammaisuuteen toisinaan liittyvän aggressiivisen käyttäytymisen ennaltaehkäisyyn psykoosilääkkeitä, vaikka lääkityksen tehosta on ollut vain niukasti tutkimusnäyttöä. Vuonna 2008 julkaistun historiallisen kaksoissokkotutkimuksen mukaan psykoosilääkkeiden teho on lumelääkettä heikompi.[16]
Vaikutusmekanismit
Neuroleptilääkitysten vaikutukset aivoihin ovat voimakkaasti yhteydessä annosmääriin. Pienemmillä annoksilla lääkettä vaikutetaan pienempään osaan hermoston välittäjäaineita ja suuremmilla annoksilla lääkkeen toimintatapa voi olennaisesti muuttua lääkkeen alkaessa vaikuttaa myös uudentyyppisiin välittäjäaineisiin ja reseptoreihin. Neuroleptit vaikuttavat myös niin sanottuihin autoreseptorehin joiden salpaaminen varsinkin alkuvaiheessa lisää neurotransmitterimääriä.
Atyyppisten neuroleptien vaikutus keskushermoston toimintaan perustuu pääasiassa dopamiinin ja hermovälittäjäaine serotoniinin säätelyyn.[17] Neurolepteillä on lisäksi voimakas muskariinireseptoreita salpaava antikolinerginen vaikutus[18], mikä johtaa parasympaattisista hermopäätteistä vapautuvan asetyylikoliinin vaikutusten vähenemiseen.[19] Lisäksi useilla neurolepteillä on voimakas autonomista hermostoa lamaava sedatiivinen eli rauhoittava ja väsyttävä vaikutus. Neuroleptit saattavat myös voimistaa muiden keskushermostoa lamaavien aineiden, kuten alkoholin, bentsodiatsepiinien ja bentsodiatsepiinien kaltaisten yhdisteiden, opioidien, antikonvulsanttien ja anksiolyyttien väsyttävää vaikutusta.
Uudemmat neuroleptit pyrkivät yleensä myös vaikuttamaan oireisiin myös muuten, esimerkiksi muuttamalla serotoniinin toimintaa aivoissa. Useiden neurolepteillä hoidettavien sairauksien taikka itse antipsykoottisten lääkkeiden erityisen tarkkaa toiminta- tai vaikutusmekanismia aivoissa ei kuitenkaan tunneta.
Haittavaikutukset ja riskit
Eri lääkkeiden haittavaikutusprofiilit ovat erilaisia ja yksilölliset erot saada sivuvaikutuksia ovat suuria.
Neuroleptit lamaavat autonomista hermostoa mikä voi johtaa muun muassa ummetukseen ja suun kuivumiseen. Neuroleptit aiheuttavat usein myös väsymystä.
Kaikki psykoosilääkkeet, mutta etenkin ensimmäisen polven lääkkeet voivat aiheuttaa ekstrapyramidaalioireita[20], jotka ilmenevät kaulan, niskan, silmien ja vartalon lihasten kivuliaina kouristuksina, pakonomaisena motorisena levottomuutena, lepovapinana, köpöttävänä kävelynä, motoriikan hidastumisena, lihasjäykkyytenä tai kasvojen ilmeettömyytenä.[21] Neuroleptit saattavat aiheuttaa epileptisia kouristuskohtauksia myös ei-epileptikoille.[22] Lisäksi neuroleptit aiheuttavat usein sukupuolitoimintojen häiriöitä.[23]
Pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä
Noin 0,5 prosentille psykoosilääkkeen käyttäjistä kehittyy pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä.[24] Se on yleisempi ensimmäisen polven lääkkeiden seurauksena, mutta sitä esiintyy harvinaisempana myös toisen polven lääkkeiden käytössä. Oireyhtymään sairastuneista 12-20% kuolee.[25] Neuroleptioireyhtymä kehittyy yleensä lääkityksen muutoksen jälkeen nopeasti vuorokauden tai muutaman viikon kuluttua. Yleisimpiä oireita ovat vaikea lihasjäykkyys, vapina, kuume, vireyden heikkeneminen ja autonomisen hermoston toiminnan häiriöt.[26] Neuroleptioireyhtymä vaatii psykoosilääkityksen lopettamista ja kiireellistä sairaalahoitoa.
Sydän- ja verisuonisairaudet ja kuolleisuus
Psykoosilääkkeet lisäävät hieman laskimoveritulppariskiä, sillä ne vaikuttavat verihiutaleiden muodostumiseen ja veren hyytymiseen. Riski on suurempi uusilla käyttäjillä ja epätyypillisten eli toisen sukupolven psykoosilääkkeiden kuten ketiapiinin käyttäjillä. Riski ei vaikuta pysyvältä, vaan katoaa, jos lääkitys lopetetaan.[27]
Psykoosilääkitys kasvattaa kolminkertaiseksi riskin kuolla sydänkohtaukseen tai muuhun äkilliseen sydänoireeseen. Psykoosilääkitys nostaa sekä sairastumis-, että menehtymisriskiä. Samanaikainen psykoosi- ja masennuslääkkeiden käyttö nostaa riskin kuolla 18-kertaiseksi, etenkin fentiatsiini-psykoosilääkkeen käyttäjillä. Tehdyssä suomalaistutkimuksessa tutkittavat olivat keskimäärin 66-vuotiaita, joten tulokset eivät suoraan kerro nuorempien ihmisten riskistä.[28]
Yhdysvaltalaistutkimuksen mukaan myös psykoosilääkkeitä käyttävät nuoret (alle 17-vuotiaat) sairastuivat muita useammin sydänoireisiin kuten sydämen rytmihäiriöihin. Heillä oli useammin myös sydänoireille altistavia tekijöitä kuten lihavuutta, diabetestä ja kohonnutta verenpainetta. Ongelmat kasaantuivat useita lääkkeitä samanaikaisesti käyttäville. Tutkimuksen loputtua jopa neljänneksellä nuorista oli vähintään yksi aineenvaihdunnan tai sydämen ja verisuoniston häiriö.[29]
Antikolinerginen vaikutus
Neuroleptien antikolinerginen vaikutus saattaa aiheuttaa ummetusta ja häiriöitä potilaan verenkierrossa, rauhastoiminnoissa kuten hormonien erityksessä, virtsaelinten toiminnoissa sekä unen ja lämmönsäätelyssä. Muita antikolinergisiä haittavaikutuksia ovat esimerkiksi muistin ja ajatustoimintojen huonontuminen, kiihtyneisyys, sekavuus, näköhäiriöt ja aistiharhat.[30][31] Toisen polven neurolepteistä risperidonilla ja ketiapiinilla on vähiten antikolinergistä vaikutusta, olantsapiinillä taas paljon.[30]
Oireet johtuvat siitä, että antikolinerginen lääkeaine estää asetyylikoliinin sitoutumista muskariinin vastaanottajamolekyyleihin.[30]
Diabetes
Psykoosilääkkeet lisäävät todennäköisyyttä sairastua diabetekseen kaiken ikäisillä ihmisillä. Psykoosilääkkeitä käyttävien nuorten riski sairastua aikuistyypin diabetekseen on kolme kertaa suurempi kuin terveiden samanikäisten ja kaksi kertaa suurempi kuin muiden mielenterveysongelmia sairastavien nuorten, joilla ei ole psykoosilääkitystä. Tutkimusajanjaksolla (1,5 vuotta) riski ei ollut käytännössä kovin suuri, mutta pitkän aikavälin riskejä ei ole tutkittu ja ne ovat luultavasti suurempia. Tutkijat suosittavat, että nuorten psykoosilääkitykset pidettäisiin mahdollisimman lyhyinä ja potilaiden diabeteksen riskitekijöitä ja kehittymistä seurattaisiin.[32]
Keuhkokuume
Alzheimerin tautia sairastavilla psykoosilääkkeiden käyttöön liittyy kolminkertainen riski sairastua keuhkokuumeeseen.[33]
Lihominen
Noin puolet pitkäaikaisia psykoosilääkkeitä syövistä lihoo, toisin kuin lääkehoitoa saamattomat potilaat, joilla paino pikemminkin laskee kuin nousee. Ylipaino on huomattava terveysriski, joka lisää mm. sydän- ja verisuonisairauksien esiintyvyyttä. Paino voi lähteä nousuun viikoissa hoidon aloittamisen jälkeen ja jatkua joillain lääkkeillä yli vuodenkin tasaantumatta. Sekä vanhan että uuden polven psykoosilääkkeet voivat aiheuttaa painon nousua. Eri lääkkeiden välillä on lihomisen suhteen suuria eroja. Toisen polven lääkkeet aiheuttavat perinteisiä neuroleptejä enemmän painon nousua.[34] Esimerkiksi Klotsapiini ja olantsapiini nostavat painoa muita lääkkeitä enemmän. Tsiprasidoni on arvioitu jokseenkin vaikutuksettomaksi painoon. Lihominen on potilaiden suurimpia syitä kieltäytyä psykoosilääkkeistä.[35]
Aivojen kutistuminen
Psykoosilääkkeet kutistavat aivoja enemmän kuin aivot normaalisti iän myötä kutistuvat. Aivot kutistuvat sitä enemmän mitä pitempään lääkitys kestää[36] ja mitä suurempi lääkityksen määrä on.[37] Aivoselkäydinnesteen tilavuus taas kasvaa. Kutistumista aiheuttavat sekä vanhan että uuden polven psykoosilääkkeet.[38] Vielä vuonna 2010 Suomessa epäiltiin, että skitsofreenikoiden aivojen kutistuminen johtuisi sairauden taustalla olevista etenevistä aivoprosesseista[36], vaikka muualla oli aiemminkin viitteitä siitä, että syy on psykoosilääkkeissä.[39][40] Aivojen pienenemisellä ei havaittu yhteyttä oireiden vaikeutumiseen tai kognitiivisen tason laskuun.[37] Kutistumismekanismia ei vielä tiedetä, eikä pidempää seurantaa haittavaikutuksista ole ehditty tehdä.[38]
Erään tutkimuksen mukaan jo yksi annos haloperidolia aiheuttaa hetkellistä aivojen koon pienentymistä muutamassa tunnissa annoksen saannin jälkeen.[41]
Vanhuksilla ja muistisairailla
Psykoosilääkkeiden käyttö lisää merkittävästi vanhusten kaatumisia.[42] Lisäksi neuroleptien on todettu nopeuttavan dementian etenemistä.[30][43] Psykoosilääkkeitä käyttävien alzheimeria sairastavien dementia eteni vuoden aikana lähes kolme kertaa todennäköisemmin kuin muiden. Samanaikainen rauhoittavien lääkkeiden käyttö lisäsi riskiä.[44] Psykoosilääkkeiden käyttöön muistisairauden käytösoireiden hoidossa liittyy myös suurentunut kuoleman riski[33].
Psykoosilääkkeet kasvattavat myös dementialle altistavia sydänvaivoja[45].
Psykoosilääkkeet voivat myös aiheuttaa vanhoille ihmisille aivoverenkierron häiriöitä ja siksi niiden käyttöä suositellaan vain välttämättömissä tapauksissa. Tästä huolimatta lääkkeitä käytetään runsaasti.[44]
Erityisesti iäkkäät ovat alttiita antikolinergisten psykoosilääkkeiden aiheuttamalle muistin ja ajattelun heikkenemiselle, koska vanhoilla ihmisillä keskushermoston muskariinireseptoreiden määrä vähenee iän myötä. Erityisen herkkiä ovat dementiaa sairastavat vanhukset.
Ensimmäisen polven lääkkeiden haitat
Tardiivi dyskinesia
Vanhempien neuroleptien säännöllinen pitkäaikaiskäyttö saattaa aiheuttaa tardiivin dyskinesian, joka ilmenee useimmiten suun ja kielen, joskus myös vartalon lihasten matomaisina pakkoliikkeinä, kasvojen nykimisenä tai vapinana. Tardiivi dyskinesia on sitä yleisempää, mitä pidempään lääkitystä on käytetty. Oireyhtymä korjautuu hyvin hitaasti lääkityksen lopettamisen jälkeen ja jää usein pysyväksi.[21][46]
Muut sivuvaikutukset
Muita sivuvaikutuksia ovat muun muassa: väsymys, lihominen, tunteiden latistuminen, muistin ja päättelykyvyn heikkeneminen, kömpelyys eli motoriset häiriöt, jotka muistuttavat usein Parkinsonin taudin oireita, impotenssi ja muut sukupuolitoimintojen häiriöt, suun kuivuminen, näköhäiriöt, ummetus, huimaus, verenpaineen lasku, rauhattomuus, ihottumat, verenkuvamuutokset sekä pahoinvointi ja oksentelu.
Kritiikki lääkeyhtiöitä kohtaan
Viime vuosina on julkisesti väitetty, että monet neurolepteja valmistavat yhtiöt ovat johtaneet lääkärikuntaa tietoisesti harhaan julkaisemalla tutkimuksiaan valikoidusti, tarkoituksenaan muun muassa salata tietoa neuroleptien aiheuttamista terveysriskeistä.[47][48]
Haittavaikutukset skitsofreniapotilailla
Psykoosilääkkeet kutistavat skitsofreniaa sairastavien aivoja enemmän kuin aivot normaalisti iän myötä kutistuvat. Aivot kutistuvat sitä enemmän, mitä pitempään lääkitys kestää[49] ja mitä suurempi lääkityksen määrä on.[50] Aivoselkäydinnesteen tilavuus taas kasvaa. Kutistumista aiheuttavat sekä vanhan että uuden polven psykoosilääkkeet.[51] Vielä vuonna 2010 Suomessa luultiin, että kutistuminen johtuisi itse skitsofrenian taustalla olevista etenevistä aivoprosesseista.[49] Aivojen pienenemisellä ei havaittu yhteyttä oireiden vaikeutumiseen tai kognitiivisen tason laskuun.[50] Yhteys löydettiin kuitenkin vasta vuonna 2014, eikä pidempää seurantaa haittavaikutuksista ole vielä ehditty tehdä.[51]
Psykoosilääkkeet lisäävät hieman skitsofreenikoiden laskimoveritulppariskiä, sillä ne vaikuttavat verihiutaleiden muodostumiseen ja veren hyytymiseen. Riski on suurempi uusilla käyttäjillä ja epätyypillisten eli toisen sukupolven psykoosilääkkeiden kuten ketiapiinin käyttäjillä. Riski ei vaikuta pysyvältä vaan katoaa, jos lääkitys lopetetaan.[52]
Psykoosilääkitys kasvattaa kolminkertaiseksi riskin kuolla sydänkohtaukseen tai muuhun äkilliseen sydänoireeseen. Psykoosilääkitys lisää sekä sydänoireisiin sairastumis-, että menehtymisriskiä. Samanaikainen psykoosi- ja masennuslääkkeiden käyttö nostaa riskin kuolla 18-kertaiseksi, etenkin fentiatsiini-psykoosilääkkeen käyttäjillä. Tehdyssä suomalaistutkimuksessa tutkittavat olivat keskimäärin 66-vuotiaita, joten tulokset eivät suoraan kerro nuorempien ihmisten riskistä.[53]
Tutkimuksen mukaan myös psykoosilääkkeitä käyttävät nuoret (alle 17-vuotiaat) sairastuivat muita useammin sydänoireisiin kuten sydämen rytmihäiriöihin. Heillä oli useammin myös sydänoireille altistavia tekijöitä kuten lihavuutta, diabetestä ja kohonnutta verenpainetta. Ongelmat kasaantuivat useita lääkkeitä samanaikaisesti käyttäville. Tutkimuksen loputtua jopa neljänneksellä nuorista oli vähintään yksi aineenvaihdunnan tai sydämen ja verisuoniston häiriö.[54]
Skitsofreenikoilla on ikäisiinsä verrattuna nelinkertainen riski sairastua dementiaan alle 65-vuotiaana ja kaksinkertainen riski sairastua siihen elämänsä aikana.[55] Psykoosilääkkeiden tiedetään nopeuttavan dementian puhkeamista.[56] Dementialle altistavat myös sydänvaivat ja tupakointi, jotka ovat skitsofreenikoilla yleisiä.[55]
Noin puolet pitkäaikaisia psykoosilääkkeitä syövistä lihoo. Lääkehoitoa saamattomilla potilailla paino taas pikemminkin laskee kuin nousee. Ylipaino on huomattava terveysriski, joka lisää mm. sydän- ja verisuonisairauksien esiintyvyyttä. Lihominen on potilaiden suurimpia syitä kieltäytyä psykoosilääkkeistä.[57]
Psykoosilääkkeet lisäävät diabetesriskiä kaiken ikäisillä. Psykoosilääkkeitä käyttävien nuorten riski sairastua aikuistyypin diabetekseen on kolme kertaa suurempi kuin terveiden samanikäisten ja kaksi kertaa suurempi kuin muiden mielenterveysongelmia sairastavien nuorten, joilla ei ole psykoosilääkitystä. Tutkimusajanjaksolla (1,5 vuotta) riski ei ollut käytännössä kovin suuri, mutta pitkän aikavälin riskejä ei ole tutkittu ja ne ovat luultavasti suurempia. Tutkijat suosittavat, että nuorten psykoosilääkitykset pidettäisiin mahdollisimman lyhyinä ja potilaiden diabeteksen riskitekijöitä ja kehittymistä seurattaisiin.[58]
Vieroitusoireet
Tutkimusten mukaan kaksi kolmasosaa neuroleptien pitkäaikaiskäyttäjästä saa vieroitusoireita lääkitystä lopetettaessa.[59] Neuroleptilääkityksen lopettaminen tulee aina tehdä varovaisesti lääkärien tuella, jotta lopettamiseen liittyvät edut ja riskit voidaan arvoida oikein, lopettamiseen liittyviltä karikoilta vältyttäisiin ja vieroitusoireita voidaan tarvittaessa lievittää muulla sopivalla oheislääkityksellä.
Neuroleptien käytön lopettamisesta johtuvia mahdollisia vieroitusoireita ovat esimerkiksi pahoinvointi, ripuli, päänsärky,  hikoilu, kuumat ja kylmät aallot, vapina ja heikko olo, akatisia eli lääkkeen aiheuttama motorinen levottomuus, pakkoliikkeet, vaikea unettomuus, ärtyisyys, levottomuus, kiihtyneisyys, joskus myös muistin pätkiminen tai aggressiivisuus.
Pitkäaikaisen neuroleptilääkkeen lopettaminen voi myös helposti epäonnistua vanhojen tai uusien psykoottisten oireiden ilmaantumisen myötä.[60] Syynä uusiin oireisiin voi olla  dopamienergisen järjestelmän herkistyminen lääkkeen käytön johdosta kun aivojen dopamiinireseptorien määrä ja sensitiivisyys lääkityksen käytön takia kasvaa.[61]
Väärinkäyttö
Suomalaisen vuonna 2007 julkaistun väitöskirjanmukaan psykoosilääkkeitä saatetaan käyttää vanhainkodeissa sosiaalisen kontrollin välineenä. Noin joka kolmannella yli 90-vuotiaalla pitkäaikaislaitoshoidon asukkaalla oli psykoosilääkitys. Tyytymättömillä ja negatiivisesti ympäristöön suhtautuvilla vanhuksilla oli suurempi riski joutua lääkityksi, kun taas sosiaalisilla vanhuksilla riski oli pienempi. Turhaan lääkittiin etenkin vanhuksia, joilla on kahnauksia hoitohenkilökunnan kanssa.[62] Psykoosilääkkeiden syöttämistä vanhainkodeissa on puolusteltu sillä, että valtaosasta dementiaa sairastavista tulee käytöshäiriöisiä[63].
Yhtenä suomalaisen vanhustenhoidon laatuindikaattoreista on kuinka monella vanhuksella on ”psykoosilääkitys ilman psykoosioireita”, joten psykoosilääkitys on ollut tavoite johon on tietoisesti pyritty. Laitoshoidossa olevien lääkemääräykset eivät näy kansaneläkelaitoksen tilastoissa ja niitä on ollut vaikea seurata. Laitoshoidossa olevien vanhusten psykoosilääkemääräykset on ollut suomalaisten Käypä hoito -suositusten vastaista.[64]
Käyttö liittyi potilaan tyytymättömyyteen ja negatiiviseen asenteeseen ympäristöä kohtaan[65]. Joissain tapauksissa psykoosilääkkeitä käytetään muistisairaiden liikkumisen rajoittamiseen tai käyttäytymisen hillitsemiseen. Tätä kutsutaan kemialliseksi sitomiseksi.[64] Vuonna 2016 haminalainen hoivakoti lopetti psykoosilääkkeiden syöttämisen ja vanhukset piristyivät, alkoivat liikkua enemmän ja syödä itsenäisesti[66].
Luettelo psykoosilääkkeistä
Tyypilliset antipsykootit
Fentiatsiinin johdokset
klooripromatsiini
levomepromatsiini
mesoridatsiini
perisiatsiini
perfenatsiini
flufenatsiini
tioridatsiini
trifluoperatsiini
triflupromatsiini
promatsiini
pipotiatsiini
Tioksanteenin johdokset
flupentiksoli
klopentiksoli
klooriprotikseeni
tsuklopentiksoli
Butyrofenonit
haloperidoli
droperidoli
melperoni
Bentsamidit
sulpiridi
Epätyypilliset antipsykootit
ketiapiini
klotsapiini
risperidoni
olantsapiini
aripipratsoli
sertindoli
tsiprasidoni
amisulpridi
asenapiini
Bentsioksatsolit
risperidoni
Katso myös
Sedatiivi
Pahanlaatuinen neuroleptioireyhtymä
Lähteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit