Bosnian sota oli Jugoslavian hajoamissotiin kuulunut veristen sotatoimien sarja pääosin nykyisen Bosnia ja Hertsegovinan alueella. Se käytiin 29. helmikuuta 1992 – 21. marraskuuta 1995 serbien, kroaattien ja bosniakkien eli Bosnian muslimien välillä.
Kansallismieliset serbit aloittivat sodan, koska muslimien ja kroaattien johtama Bosnia itsenäistyi serbijohtoisesta Jugoslaviasta, ja serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa.
Kuuluisimmat sotatapahtumat lienevät serbien tekemät Sarajevon piiritys ja Srebrenican joukkomurha, jotka kohdistuivat bosniakkeihin. Sota oli Kroatian sotaa ankarampi, sillä Bosnia-Hertsegovinassa eri kansallisuudet olivat tilkkutäkkimäisesti toistensa lomassa. Näin syntyi monia rintamia kolmen eri kansallis-poliittisen ryhmittymän kesken. Lisäksi paikalliset samaa kansallisuutta edustavat päälliköt saattoivat sotia toisiaan vastaan. Esimerkiksi muslimien puolella taisteli tuhansia serbejä, minkä vuoksi Bosnian hallituksen joukkoja on oikeampaa kutsua bosniakeiksi kuin muslimeiksi.
Bosnian sodassa etniset puhdistukset, joihin liittyi joukkokarkotuksia, tappamista, ryöstämistä, tuhopolttoja, talojen räjäytyksiä, kidutuksia ja raiskauksia olivat laajempia kuin Kroatian sodassa. Bosniakkeja suljettiin joukoittain keskitysleireille, joissa heitä kuoli tuhansia. Keskitysleirejä ei suljettu, vaikka serbit niin lupasivat. Kiihkonationalistiset serbit perustelivat tekemiään muslimi-bosniakkien puhdistuksia sillä, että islam uhkasi levitä Jugoslaviaan ja Eurooppaan, jolloin serbien oli pysäytettävä muslimien eteneminen[1] vaikka väkivalloin. Myös kroaatit ja muslimit harjoittivat omalta osaltaan puhdistuksia. Sarajevon piirityksessä kuoli joissain yksittäisissä serbien kranaatti-iskuissa kymmeniä bosniakkisiviilejä.
Vaikka sota olikin ulospäin eri ryhmittymien välisten taistelujen sekava vyyhti, Slobodan Milošević käynnisti sen ajatuksenaan luoda hajoavaan Jugoslaviaan Suur-Serbia ajamalla muslimit, kroaatit ja muut kansallisuudet pois laajoilta alueilta. Bosnian sodan alussa muslimit ja kroaatit tekivät yhteistyötä kukistaakseen serbit, mutta pian äärinationalistiset kroaatit aloittivat sodan myös muslimeita vastaan. Lopulta kroaatit ja muslimit pääsivät sopuun ja taistelivat voitokkaasti serbejä vastaan, kunnes rauha saatiin aikaan. Sodassa kuoli yhteensä yli 100000 ihmistä, pääosin bosniakkeja.
Tausta

Historiaa
Islamilainen, turkkilainen Osmanien valtakunta levittäytyi 1400-luvulla Bosniaan. Seuraavina vuosisatoina monia alueen slaaveja kääntyi islaminuskoon. Kun osmanit vetäytyivät Bosnia-Hertsegovinasta, alue joutui Itävalta-Unkarin hallintaan. Näin myös Kroatian läntinen vaikutus ulottui Bosniaan. Tällöin Bosniasta tuli kansallisuuksien tilkkutäkki, joka oli kuin Jugoslavia pienoiskoossa.
Edeltäviä tapahtumia
Titon Jugoslavia ajautui 1980-luvun lopuilla talousvaikeuksiin. Kansallisuusaate nousi eri osatasavalloissa pintaan ja sai varsinkin Serbiassa ja hajallaan Jugoslaviassa asuvien serbien parissa kiihkokansallisia piirteitä. Serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa, ja he kokivat muiden kansojen polkevan heidän oikeuksiaan. Niinpä he ajoivat joko serbijohtoista Jugoslaviaa tai Suur-Serbiaa. Slovenian ja Kroatian kansalliset liikkeet veivät nämä kesällä 1991 itsenäisyyteen. Sloveniassa ja varsinkin Kroatiassa käyty sota enteili sotaa myös Bosniaan.
Poliittinen tilanne
Bosnia-Hertsegovinassa järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit 18. marraskuuta 1990. Yhtenäistä Jugoslaviaa edustavan Ante Markovićin monikansallisen puolueen kannatus oli vähäistä[2]. Eniten ääniä saivat eri kansanryhmien etuja ajaneet kansallismieliset puolueet. Yksikään puolueista ei tässä vaiheessa kannattanut Bosnian itsenäistymistä, mutta Radovan Karadzicin SDS julisti vastustavansa Bosnian irtautumista[3]. Suvereniteetista Jugoslavian sisällä oli paljon keskustelua[3].
Vaalien suurimmat puolueet olivat bosniakkien sosialistinen toimintapuolue SDA (Stranka Demokratske Akcije) johtajanaan muslimien asioita ajanut antikommunisti ja lakimies Alija Izetbegović, Serbien demokraattipuolue SDS (Srpska Demokratska Stranka, psykiatri ja serbinationalisti Radovan Karadžić, puolueella kytköksiä Serbian Slobodan Miloševićin johtamaan sosialistipuolueeseen[2]) ja kroaattien Kroatian demokraattinen liitto (HDZ, Stjepan Kljuić, puolue käytännössä Kroatian samannimisen puolueen sisarpuolue, mutta linjaeroja Kroatian puolueeseen nähden[3]). Muslimit pelkäsivät jo ennen vaaleja serbien ja kroaattien välisten vanhojen vihojen nousua[4]. Muslimit pitivät kroaatteja serbejä läheisempinä siksikin, että serbien cetnikit surmasivat muslimeja Focassa toisen maailmansodan aikana[4].
HDZ ja SDA eli bosniakit ja kroaatit tekivät tuohon aikaan yleensä yhteistyötä Bosnia-Hertsegovinassa[4]. Myös kommunistit olivat valmiita tarpeen vaatiessa muuhunkin kuin liittovaltioon[5]. SDA sai 41, SDS 34 ja HDZ 20 paikkaa[5]. Kommunistit saivat 10 ja Ante Markovićin uudistusvoimien liitto 11 paikkaa. Näin ollen eri kansojen kansallisia puolueita kannatti 95 yhteensä 130:sta kansanedustajasta[5]. 7-jäsenisen presidenttineuvoston johtoon tuli muslimien Alija Izetbegovic, koska SDA voitti eniten ääniä[5]. Serbien puolelta presidenttineuvostoon tulivat Biljana Plavsic ja Nikola Koljevic[4]. Serbit valtasivat jo ennen Bosnian sodan alkua Banja Lukan ympäristöstä laajan alueen, ns Bosanska Krajinan[6]. Kesäkuussa 1991 muslimit pidättivät Kroatian serbialueen Krajinan "sisäministeri" Milan Marticin, joka oli johtanut serbijoukkojen harjoituksia Bosniassa. Hallitus vapautti pian Marticin, jottei sota alkaisi Bosniassa[6].
Kun Kroatian sota alkoi, Bosnian tilanteen tiedettiin olevan lähellä räjähdystä.
Sotaa käyvän Kroatian tilanteen takia EY lupasi 16. joulukuuta 1991 tunnustaa ne entisen Jugoslavian alueella olevat valtiot, jotka täyttivät Badinterin komitean ehdot. Tämä loi paineen Bosnia-Hertsegovinan itsenäisyysjulistukselle ja sodalle, sillä serbit vastustivat itsenäistymistä. Serbit halusivat välttää sotaa Bosniassa jonkin aikaa, koska sota raivosi vielä Kroatiassa. Näin serbien ei tarvinnut käyttää voimiaan kahdella taistelutantereella yhtä aikaa.
Serbit perustivat ennen Kroatian itsenäisyysjulistusta Bosanska Krajinan, serbien itsehallintoalueen Bosnia-Hertsegovinaan Banja Lukan ympäristöön. Tämä ja muut perustetut serbialueet (SAO) käsittivät noin puolet Bosnia-Hertsegovinan pinta-alasta. Jugoslavian liittoarmeija aseisti Bosnia-Hertsegovinan serbit pääosin vuonna 1991, ja serbien puolue SDS julisti Bosnian serbialueet itsehallintoalueiksi toukokuussa. Kroatiasta vetäytyviä liittoarmeijan joukkoja asettui Bosniaan.
Sodan merkkejä
Bosnia-Hertsegovina ajautui sodan partaalle jo syksyllä 1991. Heinäkuussa paljastuivat Serbian asetoimitukset Bosnia-Hertsegovinan serbeille, ja kesäkuun alussa Kroatian serbialueen Krajinan miliisit pitivät harjoituksia Bosnian puolella. Sarajevon hallitus kontrolloi todellisuudessa vain pientä osaa maasta. Syyskuun alkuun mennessä Bosnia-Hertsegovinaan oli perustettu jo neljä serbien itsehallintoaluetta, jotka pyysivät Jugoslavian liittoarmeijan suojelusta. Maahan saapuikin kolme liittoarmeijan kolonnaa.
Sodan merkit olivat jo syksyllä selvät, samaan aikaanhan Kroatiassa taisteltiin ankarasti. Bosniakkijohtaja Alija Izetbegović pyysi YK:ta tulemaan Bosniaan, mutta YK ei suostunut, koska Bosnia ei virallisesti ollut sotatilassa. Syksyllä 1991 Länsi-Hertsegovinan kroaatit kieltäytyivät antamasta aseitaan Jugoslavian liittoarmeijalle. 19. syyskuuta liittoarmeija siirsi lisäjoukkoja Mostarin ympärille, mitä kaupungin hallinto julkisesti vastusti. Liittoarmeija tuhosi 30. syyskuuta JNA pienen Ravno-nimisen kroaattien asuttaman kylän Hertsegovinassa. Muslimit ja kroaatit pysäyttivät Višegradissa barrikadein ja konetuliasein vähäksi aikaa noin 60 panssarista koostuvan liittoarmeijan osaston, mutta armeija ajoi heidät pois 1000 asukkaan kanssa seuraavana päivänä[7] Näitä välikohtauksia ei kuitenkaan seurannut välittömästi väkivaltaisuuksien laajeneminen. Hertsegovinan kroaatit perustivat 18. marraskuuta oman ”Herzeg-Bosnan kroaattiyhteisön” (Hrvatska Zajednica Herceg-Bosna), joka ajoi alueen kroaattien asiaa.
Syksyllä serbiarmeija liikkui Bosnia-Hertsegovinassa[8] ja muun muassa Dubrovnikiin hyökättiin osin Itä-hertsegovinasta[9], ja jännitys kansojen välillä kasvoi.
EY ilmaisi lokakuussa tukensa Slovenian ja Kroatian aikoinaan ehdottamalle valtioliitolle[10], jota muslimien Itzetbagovic tuki, luultavasti uskoen EY:n auttavan. Lokakuussa kroaatit ja bosniakit (lähinnä muslimit) äänestivät yhteistuumin serbipuolueen pelistä ja julistivat Bosnia-Hertsegovinan suvereeniksi, jolloin serbit kävelivät ulos parlamentista. Karadzicin mielestä Jugoslavia oli ainoa kansainvälisesti tunnustettu valtio, ja että muslimit ja kroaatit yrittivät kaapata vallan Bosniassa, ja että serbit pysyvät Jugoslaviassa[10]. Suvereniteettipäätöksessä Bosnia-Hertsegovina kuuluisi Jugoslavian löyhään valtioliittoon vain, jos myös Kroatia olisi siinä mukana[10]. Karadzic sanoi serbien palauttavan laillisen järjestyksen Jugoslavian perustuslain hengessä[10].
Serbijohtaja Karadžić uhkasi muslimeja verilöylyllä, mikäli Bosnia-Hertsegovina itsenäistyisi[11]. Pian serbit perustivat oman parlamenttinsa, joka jätti Bosnia-Hertsegovinan kiinteästi Jugoslavian yhteyteen. Ajatukseen Bosnian itsemääräämisoikeudesta Karadžić suhtautui jyrkän kielteisesti. Täälläkin SDS halusi pitää serbit saman valtion valtapiirin alla. Joulukuussa 1991 Jugoslavian liittoarmeija ja serbien puolisotilaalliset joukot olivat valmiita sotaan Bosnia-Hertsegovinassa.
EY tunnusti Slovenian ja Kroatian tammikuussa 1992 Saksan painostuksesta[8].
Tammikuussa 1992 Bosnian kroaattien kansallismielisen HDZ-puolueen maltillinen johtaja Stjepan Kljuić väistyi syrjään ja antoi tilaa jyrkälle Mate Bobanille, joka edusti länsihertsegovinalaista ryhmittymää ja Franjo Tuđmania. Bosnia-Hertsegovinan kroaatit saivat hieman aseita Kroatiasta, vaikka maalla oli itsellään pula aseista. Kroatiaa tulitettiin ja sinne hyökkäiltiin Bosnia-Hertsegovinasta.

Sotatapahtumat

Sodan alku

Bosnia ja Hertsegovinassa oli muutamia hajanaisia yhteenottoja jo syyskuussa 1991. Maahan oli syntynyt monenlaisia vapaaehtoisluontoisia asekaarteja. Bosniakkipoliisin vahvuutta lisättiin, ja serbit julistivat perustamansa itsehallintoalueen irtautuvan bosniakkivaltiosta, mikäli maa itsenäistyisi. Joulukuussa 1991 Bosnia-Hertsegovinan johtava serbipoliitikko Radovan Karadžić uhkasi muslimeja jopa tuholla, kun sota syttyy. Karadzic sanoi myös liittoarmeijan puuttuvan asioihin, jos maa itsenäistyy Jugoslaviasta.
Nationalistista serbipropaganda syytteli Bosnian muslimeja ja kroaatteja[12]. Serbit näyttivät televisiossa serbinationalististen upseerien propagandaa, jossa muslimeja ja kroaatteja halvennettiin[13]. Näiden televisio-ohjelmien mukaan serbien tuli kostaa muslimien ja kroaattien heille satojen vuosien aikana tekemät vääryydet[13], koska serbit olivat ylpeitä. Televisiokertomusten mukaan mm. muslimit aikoivat tappaa kaikki yli 13-vuotiaat serbit ja raiskata serbinaiset, jotta nämä synnyttäisivät muslimeja[13]. Belgradin television mukaan kaikkien serbien olisi elettävä samassa valtiossa, ja että vain solidaarisuus pelastaa serbit, ja että serbit ovat Balkanin johtava kansa[13].
Tammikuussa 1992 portugalilainen Euroopan yhteisön rauhanvälittäjä Jose Cutileiro koetti sovitella konfliktia ehdottamalla Bosnian jakamista kolmeen kantoniin. Maaliskuun alussa serbit yrittivät turhaan muuttaa ehdotusta omalla aluejaollaan. Osapuolet allekirjoittivat suunnitelman 18. maaliskuuta 1992 Lissabonissa. Yhdysvaltain Jugoslavian lähettiläs vieraili 28 maaliskuuta antaen maansa tuen yhtenäiselle kantoneihin jakamattomalle Bosnialle. Izetbegovic hylkäsi Lissabonin sopimuksen tämän jälkeen. Tällöin Izetbegovic otti tietoisen riskin sodan syttymisestä. Izetbegovic katsoi sodan olevan hinta maansa itsenäisyydestä.
Vaikka serbipuolue SDS boikotoikin kansanäänestystä, se silti salli sen pitämisen[8].
Maaliskuun alussa 90% äänestäneistä kannatti Bosnia-Hertsegovinan itsenäistymistä[14], mutta serbit olivat jättäytyneet vaaleista pois. Kun vaalitulos julkaistiin, serbit perustivat tiesulkuja eri puolille Sarajevoa ja Bosniaa muka kostoksi siitä, että sarajevolaisissa häissä oli surmattu serbimies ja ortodoksipappi haavoittunut[14]. Serbit, joiden seassa oli cetnikkejä, ampuivat vuorokauden ajan tauotta ilmaan[8]. Karadzicin johtamien nationalistien hallintokeskuksesta Palesta julistettiin, että poliittinen ratkaisu ei onnistu[14]. Niinpä myös muslimit ostivat aseita puolustuskaarteilleen[14].
Bosnia-Hertsegovina julistautui itsenäiseksi 5. huhtikuuta 1992. Belgradilainen mafioso Arkan hyökkäsi jo 4. huhtikuuta Bileljinaan joukkioineen, joka surmasi[15] summamutikassa sata muslimia[16].
Yhdysvallat ja EU tunnustivat 6. huhtikuuta Bosnian itsenäisyyden[16]. Tämän jälkeen serbijoukot alkoivat raskain asein tulittaa Sarajevoa. Saman kuun aikana serbien paramilitäärit ja serbiarmeijan joukot hyökkäsivät moniin bosniakkienemmistöisiin kaupunkeihin[17], kuten Zvornikiin, Fočaan ja Višegradiin, josta ajoivat lähes kaikki muslimit pois huhtikuun loppuun mennessä[16].
Suurin osa bosniakkiasukkaista karkotettiin kaupungeista, jotka joutuivat kokemaan sodan ensimmäiset etniset puhdistukset, jotka olivat vastustajien siviilien karkotuksia, tappamista, ryöstämistä, talojen polttamisia tai räjäytyksiä ja niin edelleen. Etnisten puhdistusten tekijät erottelivat miehet ja naiset toisistaan. Miehet saattoivat joutua nälkäleireille kuolemaan, naiset raiskausleireille[18]. Monesti kuolemanleireille joutuivat muslimien merkittävässä asemassa olevat henkilöt[16].
Serbit itse perustelivat tekemiään puhdistuksia sillä, että islamilaiset ja muut ei-serbit uhkasivat serbejä[1]. Kuudessa viikossa serbit onnistuivat valtaamaan noin kaksi kolmasosaa Bosnia-Hertsegovinasta.[19]. Tämä johtui muun muassa siitä, ettei muslimeilla (bosniakeilla) ollut käytössään järjestynyttä vakinaista armeijaa, vaan puolustus oli vähin asein varustettujen paikallisten vapaaehtoisten asekaartien varassa[20]. Monien puolisotilaallisten joukkojen toiminnan motiivi oli ryöstämisestä saatava taloudellinen hyöty, kuten "Arkanin" tiikereillä[21].
Serbia ja Montanegro perustivat huhtikuun lopussa virallisesti tynkä-Jugoslavian, joka asetettiin YK:n aseidenvienti- ja öljysaartoon ja EY:n kauppasaartoon. Virallisesti liittoarmeija vetäytyi Bosnia-Hertsegovinasta huhtikuun lopussa, mutta käytännössä sen siellä olevat joukot nimettiin Bosnian serbiarmeijaksi. Toki noin 14000 sotilasta lähti Bosnia-Hertsegovinasta pois[18]. Tätä 80000 miehan vahvuista[18] BSA:ksi ristittyä JNA:n lohkoa johti Kroatian sodassa mainetta niittänyt pahamaineinen kenraali Ratko Mladić, jonka sukulaisia oli kuollut toisen maailmansodan aikaisessa Jugoslavian sisällissodassa.
Kroatian rauhaa turvaavat UNPROFOR-joukot eivät olisi riittäneet toimiin Bosniassa[18].
Maaliskuusta elokuuhun muutamat länsivallat, muun muassa Yhdysvallat, pudottivat serbien saartamiin Bosnia-Hertsegovinan kaupunkeihin suuren määrän ruokaa ja lääkkeitä.
Rintamalinjojen vakiintuminen
Rintamalinjat olivat suunnilleen vakiintuneet kesäkuun alussa. Länsi-Hertsegovinan kroaattialue irtautui kesällä Bosnia-Hertsegovinasta ja käytännössä liittyi Kroatiaan, mikä enteili sotaa bosniakkien ja kroaattien kesken, ja liittyi sellaisten kroaattipoliitikkojen kuin Franjo Tuđmanin ja Gojko Susakin ajamaan Bosnia-Hertsegovinan jakoon kroaattien ja serbien kesken. Samoihin aikoihin Kroatia ja bosniakkihallitus solmivat kuitenkin sotilasliiton.
Pakolaisia oli liikkeellä suuri määrä jo kesäkuun alussa[17], jolloin Sarejevon saarto umpeutui. ennen sitä kaupunkia oli jo alettu tulittaa muun muassa Trebevic-vuorelta[17].
Pakolaistulva kasvoi valtavasti kesällä. Etnisistä puhdistuksista alettiin puhua julkisesti vasta heinäkuussa 1992, vaikka niitä oli tehty jo Kroatian sodassa edellisenä vuonna. Serbien pystyttämät keskitysleirit nousivat julkisuuteen 4. elokuuta vankien kidutuksineen, nälkiinnyttämisineen ja mielivaltaisine surmaamisineen, vaikka serbit lupasivat sulkea leirit, ne jatkoivat toimintaansa siitä huolimatta. Yli 3 miljoonaa ihmistä oli joutunut pakolaiseksi Bosnia-Hertsegovinassa, ja serbit tappoivat vuoden 1992 elokuuhun mennessä noin 40000 siviiliä.
Rauhanyritykset ja bosniakkien ja kroaattien riidat
Kesäkuun lopussa 1992 YK:n joukot saapuivat Bosnia-Hertsegovinaan, mutta he eivät estäneet sotaa tai etnisiä puhdistuksia. Heidän tehtävänään oli pääosin sodan jalkoihin jäävien siviilien auttaminen, missä he myös monin kohdin epäonnistuivat. Serbit ajoivat muslimeja kodeistaan ja pistivät nämä kirjoittamaan todistuksen omaisuuden luovutuksesta. Keväällä 1993 neuvoteltiin muutaman kerran rauhasta, mutta rauhanneuvottelut kariutuivat yksi toisensa jälkeen. Ainakin yksi kansaa johtava puolue oli jokaisella neuvottelukerralla tyytymätön rauhansuunnitelmaan. Toukokuussa 1993 serbit hylkäsivät Vancen-Owenin rauhansuunnitelman. Samana vuonna serbit ja kroaatit saivat aatteen Bosnian jakamisesta Suur-Kroatiaan ja Suur-Serbiaan, kun bosniakit olivat joutuneet sodassa hyvin ahtaalle. Muodollisesti Bosnia-Hertsegovina olisi jaettu kolmeen etniseen valtioon. Tämän Owenin-Stoltenbergin rauhansuunnitelman mukaan serbit olisivat saaneet 53 prosenttia alueesta, kroaatit 17 % ja bosniakit 30 %. Bosniakit eivät hyväksyneet elokuussa esitettyä rauhanehdotusta.
Serbit ja muut taistelivat keskenään sodan aikana Brcon eli Posavinan käytävästä, joka yhdisti Banja Lukan-Derventan serbialueen Serbiaan[22]. Käytävä oli kapeimmillaan Brckon kohdalla vain muutaman kilometrin levyinen. Muslimit ja kroaatit koettivat monesti taistellen katkaista käytävän. Yleensä käytävä oli serbeille auki.
Bosniakkien ja kroaattien sota
Bosnian kroaatit perustivat oman armeijansa keväällä 1992 ja pyrkivät puhdistamaan itselleen muslimialueita. Ensimmäiset kroaattien hyökkäykset tapahtuivatkin keväällä 1992. Vaikka kesällä 1992 muslimien ja kroaattien johto sopi yhteistyöstä, kroaatit aloittivat monia paikallisia kahakoita ja tekivät etnisiä puhdistuksia. Kroaatit myös eliminoivat keskuudestaan muslimien kanssa yhteistyötä tekevän HOS:n. Näin kroaatit saivat suuren alueen valvontaansa. Ulkomaisia taistelijoita saapui puolustamaan muslimeja loppuvuonna 1992. Avoin sota kahden serbeille tappiolla olevan kansan välille syttyi vasta kun kroaatit hyökkäsivät bosniakkien kimppuun toukokuussa 1993. Katkera sota näkyi muun muassa Mostarissa, jossa kroaatit tulittivat muslimikaupunginosaa. Kroaatit puhdistivat bosniakkeja keväällä 1993 muun muassa Ahmićissa Keski-Bosniassa. Vaikka muslimien virallinen politiikka ei suosinut etnistä puhdistamista, jotkut heistä tekivät etnisiä puhdistuksia ja joukkomurhia, ja toisia kansallisuuksia pakeni muslimialueilta. Kroaattien hyökkäys ei bosniakkeja onnistunut kukistamaan.[23] Kroaattien ja muslimien sota lienee liittynyt serbien ja kroaattien haluun jakaa Bosnia-Hertsegovina bosniakkimuslimien kustannuksella. Usein on ajateltu bosniakkien puolustaneen sodassa monikulttuurista Sarajevoa ja Bosniaa, mutta sodan edetessä muslimien kanta jyrkkeni yhä enemmän oman ryhmän etujen ajamiseksi. Bosniakkien kaupungeista aidosti monikulttuurisin oli Tuzla, ei Sarajevo.
Kesällä 1993 YK julisti saarrettuja bosniakki- ja kroaattikaupunkeja suoja-alueiksi, ja lentokiellon Bosnia-Hertsegovinan ylle. Suoja-alueilta joukot määrättiin vetäytymään, ja nillä humanitääristen järjestöjen ja UNPROFOR-joukkojen piti saada toimia rauhassa.[24] Turvakaupungit olivat Sarajevo, Bihać, Goražde, Tuzla, Srebrenica ja Žepa.
Muslimit valtasivat kesäkuussa 1993 Travnikin kaupungin kroaateilta. Mostarin kuuluisa vanha kaarisilta, Stari most, romahti 9. marraskuuta 1993. Se oli kestänyt ihmeen pitkään eri osapuolien tulitusta. Elokuussa YK-joukkoja oli vähän aikaa vankeina Mostarissa. Syksyllä 1993 bosniakit olivat hyvin ahtaalla. Samaan aikaan serbialueiden talous oli aivan kuralla ja pula kaikesta, ja serbien taisteluinto oli laantunut, ja monet kynnelle kykenevät serbit pakenivat Serbiaan tai pois Jugoslaviasta[25].
Tammikuussa 1994 serbit vetäytyivät Naton ilmaiskujen pelosta vähäksi aikaa Sarajevon ympäristöstä. Helmikuun 6. päivänä serbien ampuma kranaatti tappoi 61 henkeä ja koko tulituskerta noin 200. Naton uhkaus ajoi serbit vetämään raskaat aseensa 20 kilometrin päähän Sarajevon ympäristöstä, mikä hieman rauhoitti taisteluja koko Bosnia-Hertsegovinassa. Nato onnistui iskuillaan keskeyttämään huhtikuussa 1994 serbien hyökkäyksen saarrettuun Goražden kaupunkiin.
Vuonna 1994 kroaatit ja bosniakit sopivat joidenkin mukaan lännen painostuksen takia kiistansa, ja jatkossa he tekivät yhteisiä sotilasoperaatioita serbejä vastaan. Länsi välitti tai painosti tämän rauhan. Länsi oli alkanut salaa tukea kroaatteja ja muslimeja, joiden armeijat olivat voimistuneet sodan edetessä. Vaikka kroaatit ja muslimit nyt tekivätkin yhteistyötä serbejä vastaan, heidän välillään vallitsi yhä syviä epäluuloja sodan loppuun asti, ja muun muassa muslimit varautuivat joillain alueilla yhä mahdollisiin taisteluihin kroaatteja vastaan.
Serbien yhtenäisyys rakoilee ja sota loppuu
Sodan edetessä alkoi eri alueiden serbien yhtenäisyys rakoilla. Kesällä 1994 Milošević oli kääntynyt Bosnian sotaa vastaan. Elokuussa vuonna 1994 Milošević lopetti Bosnian serbien tukemisen helpottaakseen Tynkä-Jugoslavian taloussaartoa. Lisäksi hänellä oli kiistoja kansallismielisen Bosnian serbijohtaja Radovan Karadžićin kanssa. Milošević piti myös Vojislav Šešeljin äärikansallismielisiä valtansa uhkaajina[26] ja liittoutui sotaa vastustavan Vuk Draskovicin kanssa. Karadžić oli hylännyt rauhansuunnitelman, joka sopi Miloševićille. Miloševićin luottohenkilö Zoran Lilić syytti Politika-lehdessä Bosnian serbejä laittomuuksista ja moraalittomuudesta, Sarajevon tulituksista ja etnisistä puhdistuksista sekä inflaation kiihdyttämisestä[27]. Karadzic pyöritti mustan pörssin kauppaa Bosniassa. Siellä oli serbialueellakin pula kaikesta, ja monet serbit pakenivat maasta sodan välttääkseen. Koska Serbia ei ollut virallisesti auttanut Bosnian serbejä, Milošević saattoi syyttää Bosnian laittomuuksista paikallisia kansallismielisiä serbejä. Näin Milošević luopui Suur-Serbia-haaveesta. Bosnian tukeminen oli äärimmilleen köyhtyneelle Serbialle taloudellinen rasite. Karadžić oli enemmän kiinnostunut omasta serbivaltiostaan Bosnia-Hertsegovinassa, ei suuresta serbimaasta niin kuin Milošević. Niinpä loppuvuonna 1994 Bosnian ja Serbian välinen raja suljettiin. Bosnian serbit hyökkäsivät Sarajevoa vastaan syksyllä 1994 ja katkaisivat sinne vievät avustuskuljetukset, mikä ajoi kaupungin nälänhädän partaalle. Bosniassa ja Kroatiassa monet serbit olivat katkeria Miloševićin hylättyä heidät. Serbiarmeija alkoi heiketä. Kiistoja oli myös Kroatian Krajinan ja Bosnia-Hertsegovinan serbihallitusten välillä.
Toukokuussa 1995 Nato pommitti Bosnia-Hertsegovinassa olevaa asevarastoa, kun serbit olivat tulittaneet saarrettua Sarajevoa raketein. Serbit ottivat yli 200 YK-sotilasta panttivangeiksi ja kahlehtivat näitä ihmiskilviksi Naton pommituskohteisiin. Tämän takia Nato joutui lopettamaan ilmaiskunsa. Lisäksi serbit ajelivat samaan aikaan Bosniassa varastamillaan YK:n ajoneuvoilla ja näin tiedustelivat vastapuolen asemia. Serbit koettivat näihin aikoihin vallata saartamansa bosniakkeja täynnä olevan Bihaćin alueen, jossa vallitsi nälkä.
Karadzic koetti erottaa kenraali Mladicin, muttei onnistunut siinä koska tämä oli liian suosittu[28].
Kroaatit tekivät eteläisessä Bosniassa melko laajan hyökkäyksen kesällä 1995. Elokuussa 1995 kroaatit ja bosniakit hyökkäsivät yhdessä serbejä vastaan laajalla alueella. Kroatiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa hyvin edennyt Operaatio Myrsky kesti vain muutaman päivän. Heikentyneen serbiarmeijan puolustus murtui, koska se ei saanut tukea Serbiasta. Karadzic määräsi serbit pakenemaan etnisten puhdistusten pelossa ja koska halusi säilyttää Bosnian serbit yhdessä. Hyökkäys ajoi suuren määrän serbejä pakoon laajalta alueelta Kroatiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa.
Nato pakotti syksyllä 1995 ilmapommituksilla serbit vetämään raskaat aseensa Sarajevon ympäriltä. Suurin osa YK:n joukoista oli vedetty pois Bosnia-Hertsegovinasta, joten serbien ei ollut niin helppoa ottaa suurta määrää panttivankeja YK:n sotilaista kuin edellisellä kerralla. Serbien sotilaallinen romahdus ja Naton toiminta johtivat lopulta taistelujen päättymiseen Bosniassa ja Kroatiassa. Virallisesti sotatilan päätti Yhdysvaltojen johdolla solmittu Daytonin rauhansopimus marraskuussa 1995. Se allekirjoitettiin 14. joulukuuta 1995 Pariisissa.[29]
Etniset puhdistukset Bosnian sodassa

Erityisesti muslimit joutuivat sodassa etnisen puhdistuksen kohteeksi: heitä surmattiin usein joukoittain ja suljettiin keskitysleireihin. Lievemmissäkin tapauksissa muslimit ryöstettiin usein putipuhtaiksi ja heidän kotinsa joko räjäytettiin tai poltettiin. Monelle sodassa mukana olevalle serbille mahdollisuus ryöstää oli riittävä kannustin sotimiseen. Etnisistä puhdistuksista alettiin puhua laajalti vasta heinäkuussa 1992, vaikka niitä oli tehty Bosniassa jo maaliskuussa ja Kroatiassa viimeistään heinäkuussa 1991. Niihin osallistui alueen serbeistä noin kolmannes. Puhdistusten tarkoitus oli hävittää muslimien kulttuuri ja kansa Bosnia-Hertsegovinasta. Myös kroaatit harrastivat etnisiä puhdistuksia.
Kansainvälinen kriisinhallinta epäonnistui Bosniassakin
Kansainväliset neuvottelut eivät pysäyttäneet Bosnian sotaa, ennen kuin asetelma oli kääntynyt Bosnian serbeille epäedulliseksi ja Bosnian aluejako muistutti vuonna 1991 salaa Karadjordjevossa sovittua[30]. Suurvallat toimivat Balkanilla epäröiden ja neuvottomasti. Länsimaat viivyttelivät tai eivät tehneet mitään, eivätkä heidän uhkauksensa tehonneet. Pakon edessä tehtiin kansainvälisesti hätäisiä, puolinaisia toimia[31]. Kansainvälinen yhteisö ei kyennyt monestikaan siviilejä auttamaan, sotaa hillitsemään ja jatkuviin ihmisoikeusrikoksiin puuttumaan. YK ei kyennyt yleensä estämään serbien, kroaattien ja bosniakkien tekemiä sotatoimia. Yk-joukkoja sijoitettiin, mutta näitä oli liian vähän ja ne pelkäsivät serbejä. Tapahtumia entisessä Jugoslaviassa ohjasi lähinnä Bosnian serbiarmeijaksi naamioitu entinen Jugoslavian liittoarmeija. YK:n turvallisuusneuvoston jäsenmaat olivat lähes koko sodan ajan hyvinkin erimielisiä siitä, mitä kriisin hillitsemiseksi pitäisi tehdä. Kun YK perusti maaliskuussa 1993 Jugoslavia-tuomioistuimen, sen toiminta lepäsi tyhjän päällä, ja tuskin kukaan uskoi niihin aikoihin monenkaan sotarikoksista epäillyn joutuvan Haagiin oikeudenkäynteihin. Euroopan yhteisö EY yritti turhaan rajoittaa sotaa Bosniassa. Etyk, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokous, oli vielä heikompi. Oikeudesta voimankäyttöön eniten ihmisoikeuksia rikkonutta osapuolta, Bosnian serbejä vastaan päätettiin kansainvälisesti jo vuoden 1992 alkupuolella[31], mutta siihen ei laajassa mitassa ryhdytty kuin vasta vuonna 1995. Monien mielestä voimankäyttö olisi kuitenkin auttanut muun muassa Sarajevon piiritettyjä päätellen muutamasta välikohtauksesta[32], mutta se olisi vaatinut suurempia YK-joukkoja[33]. Poliittisilla neuvotteluilla olisi voitu avata Tuzlan lentokenttä[34]. Naton ilmaiskujen väitetään estäneen sodan lopussa esimerkiksi Goradzen valtauksen[35]. YK ei kyennyt estämään raiskauksia ja keskitysleireille sulkemisia, vaikka näihin puuttumisesta oli tehty erilliset päätökset[36]. YK-joukot suojasivat avustuskuljetuksia, joista monet joutuivat silti perääntymään tulituksen tieltä tai maksamaan piirittäjille veroa. Yhdysvaltalaiset pudottivat piiritettyihin kaupunkeihin avustustarvikkeita heti sodan alettua. Serbit ja muut ryöstelivät ja verottivat saarrettuihin kaupunkeihin matkaavia YK:n kuljetuksia[31]. Serbit sulkivat monesti Sarajevon lentoaseman ja estivät näin ilmasillan kautta tulevat avustuskuljetukset. Perille päässytkin apu oli monesti huonolaatuista, esimerkiksi eltaantuneita jauhoja, vanhoja sairaalavälineitä ja sydänlääkkeitä. Jotkut YK-sotilaat sortuivat itse erilaisiin kurittomuuksiin ja laittomuuksiin Bosnia-Hertsegovinan sodassa[37]. Vuoden 1994 syksyllä ja vuoden 1995 kesällä Bosnian serbit ottivat YK-sotilaita panttivangeiksi ja käyttivät heitä ihmiskilpinä Naton ilmahyökkäyksiä vastaan[38].
Länsimaat eivät halunneet lähettää joukkojaan Bosnia-Hertsegovinaan varsinkaan maasotaan. Entisen Jugoslavian alueella paikalliset sissiosastot olisivatkin olleet tehokkaita esimerkiksi Naton joukkoja vastaan. Ilmahyökkäyksiä kannatettiin herkemmin. Eri osapuolet, aluksi serbit ja myöhemmin muslimit sabotoivat kansainvälisen yhteisön tekemät rauhanehdotukset. Rauhanvälittäjinä toimivat entiset ulkoministerit Cyrus Vance Yhdysvalloista, David Owen Britanniasta ja Thorbjörn Stoltenberg Norjasta.
Vuonna 1993 Yhdysvallat pelkäsi Jugoslavian kriisin laajenemista Kosovoon. Tällöin sota olisi saattanut edetä Albaniaan ja Makedoniaan, jossa asuu paljon albaaneja. Tämä olisi saattanut ajaa keskenään kiistelevät Nato-maat Kreikan ja Turkin sotaan. Siksi Yhdysvallat lähetti rauhanturvaajia Makedoniaan.
Aseistetut joukot Bosnian sodassa
Bosniakkeja johti Alija Izetbegović, kroaatteja Mate Boban ja serbejä Radovan Karadžić. Muslimien armeijasta käytettiin nimeä Armija BiH, "Bosnia-Hertsegovinan armeija" ja kroaattien asejoukoista nimeä HVO.
Aseistettuja joukkoja, joita toimi Bosnian sodassa:
Kroaattien puolustuskokous (Hrvatsko Vijeće Obrane, HVO)
Bosnia ja Hertsegovinan armeija (Armija Bosne i Hercegovine, Armija BiH), tunnettu nimellä "Armija".
Serbitasavallan armeija (Vojska Republike Srpske, VRS) ja myöhemmin Bosnian serbiarmeija BSA.
Serbien "Valkoiset kotkat" (Beli Orlovi)
Serbien Arkanin "Tiikerit"
Serbien "Punabaretit"
Bosniakkien "Isänmaallinen liitto" (Patriotska Liga)
Bosniakkien "Vihreät baretit" (Zelene Beretke)
Kroaattien "Kroaattien puolustusvoimat" (Hrvatske Obrambene Snage HOS)
Monet muut puolisotilaalliset joukot
Tilinpäätös Bosnian sodasta
Viimeisimpien arvioiden mukaan Bosnian sodassa kuoli kaikkiaan 100000–110000 ihmistä, joista 40 % oli siviilejä.[39][40] Heti sodan jälkeen kuolonuhrien lukumääräksi arvioitiin noin 200000 ihmistä.[19] Noin 1,8 miljoonaa ihmistä pakeni tai joutui karkotetuksi.
Sarajevolaisen tutkimuskeskuksen mukaan sodan aikana Bosniassa oli ainakin 400 vankileiriä.[41]
Bosnian merkittävimmistä sotarikollisista toinen, Radovan Karadžić pidätettiin lähellä Belgradia heinäkuussa 2008, Ratko Mladić pidätettiin Vojvodinassa 26. toukokuuta 2011.[42]. Karadzic tuomittiin 2016.
Bosnia pysyi sodan jälkeen jaettuna kahteen entiteettiin. Köyhyys, työttömyys ja myös yhä kansojen väliset riidat varjostivat seuraavina vuosikymmeninä Bosnian arkea. Tyytymättömyys jo alussa laihana sopuna pidettyyn Daytonin rauhansopimukseen kasvoi ajan mukana. Bosnian serbit uhkasivat 2010 luvulla erota omaksi valtiokseen.
Katso myös

Bosnia-Hertsegovinan armeija
Bosnian sodan alku
Bosnian sodan aikajana
Etniset puhdistukset Bosnian sodassa
Bosnian sodan keskitysleirit
Lähteet
Yleiset lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rutanen, Reijo| title = Serbia - Euroopan sairain mies| publisher = Gaudeamus| year = 2002| id = ISBN 951-662-869-9}}
Terttu Lensu, Marijan hiljainen sota, WSOY 2000, WS Bookwell Oy Juva 2000, ISBN 951-0-24361-2
Marita Vihervuori: Tervetuloa helvettiin: välähdyksiä Jugoslavian perintösodasta, Otava 1999,ISBN 951-116-390-6
Roy Gutman: Kansanmurhan todistaja - raportti etnisistä puhdistuksista Bosniassa, Like 1993,ISBN 951-578-160-4
Yrjö Lautela ja Jyrki Palo: Jugoslavia – kansakunta, jota ei ollut, VAPK-Kustannus 1992,ISBN 9513709566
Mary Kaldor, Uudet ja vanhat sodat, Kustannus Oy Taifuuni 2001, Tallinna 2001, ISBN 951-881-078-7, Riikka Taipale (suom.),
Sarajevo ja sen ympäristö, Timo Virtala, Savukeidas 2013, ISBN 9789522680662
Luca moconesi, Mostarin tien liftarit - suomalainen palkkasoturi Bosnian sodassa, WSOY 1997, ISBN 951-021-906-1
Jani Anttola, Mustat lesket, Tammi 1998, ISBN 951-311-173-3
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Slavenka Drakulić: Eivät tekisi pahaa kärpäsellekään - sotarikolliset tuomiolla, Suomen rauhanpuolustajat 2005, Pystykorvakirja, Like Helsinki 2005, ISBN 952-471-612-7 (sid.), Petri Stenman (suom), alkuteos They would never hurt a fly: war criminals on trial in The Hague
Lähdeviitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Romaaneja
Jani Anttola: Mustat lesket: vuosi vapaaehtoisena Bosnian muslimijoukoissa. Tammi 1998.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


William John ”Bill” Evans (16. elokuuta 1929 Plainfield, New Jersey – 15. syyskuuta 1980 New York, New York) oli yksi merkittävimmistä jazzpianisteista. Hän oli pioneeri modaalisen jazzin kehityksessä ja hänen soittotyylinsä on vaikuttanut suuresti moniin uuden sukupolven jazzpianisteihin. Evans soitti ja levytti uransa aikana monien tunnettujen jazzmuusikoiden kanssa, joista tärkeimpinä mainittakoon Miles Davis, Cannonball Adderley, Jim Hall, Chet Baker, Tony Scott, Oliver Nelson ja George Russell. Tärkeimmän musiikillisen työnsä hän teki kuitenkin johtaessaan omia pianotriojaan, joita hänellä ehti lähes 30-vuotisen taiteellisen uransa aikana olla lukuisia.
Lyhyt elämäkerta
Lapsuus ja nuoruus
Bill Evans syntyi Plainfieldin kaupungissa New Jerseyssä keskiluokkaiseen perheeseen, johon kuuluivat hänen lisäkseen venäläissukuinen äiti, walesilainen isä ja kaksi vuotta vanhempi veli Harry. Evansin äiti oli harrastelijapianisti, ja hän innosti molemmat poikansa jo varhaisella iällä musiikin pariin. Bill aloitti pianonsoiton kuusivuotiaana, mutta koska hänen vanhempansa halusivat hänen opiskelevan muitakin instrumentteja, hän aloitti myös viulunsoiton seitsemänvuotiaana ja huilunsoiton 13-vuotiaana. Hän opiskeli veljensä kanssa samalla pianonsoitonopettajalla opetellen soittotekniikkaa ja nuottien lukemista. Tähän aikaan hän harjoitteli laajalti länsimaista klassista musiikkia kuten Bachia, Beethovenia, Haydnia ja Dvořákia – omien sanojensa mukaan kolme tuntia päivässä. Hänen loistava nuotinlukutaitonsa, instrumentinhallintansa ja pianisminsa juontaa juurensa näiltä ajoilta. Evans soitti varhaisessa teini-iässään myös erilaisissa tanssi- ja viihdeorkestereissa ja kiinnostui näihin aikoihin myös improvisoidusta musiikista, joka lopulta johdatti hänet jazzin pariin. Kiinnostus klassiseen musiikkiin säilyi kuitenkin hänellä koko elämän ajan. Vuonna 1951 asepalvelus, jonka Evans suoritti huilistina sotilassoittokunnassa, katkaisi hänen jo hienoisessa nousussa olleen uransa pianistina r&b-saksofonisti Herbie Fieldsin yhtyeessä. Kotiuduttuaan kolme vuotta kestäneestä palveluksesta hän muutti New Yorkiin vuonna 1954 ja aloitti uransa freelancemuusikkona.
Ensimmäiset vuodet New Yorkissa ja yhteistyö Miles Davisin kanssa
New York, joka oli jazzin kehityksen keskeisin tapahtumapaikka 1950-luvulla, tarjosi Evansille paljon mahdollisuuksia. Hän aloitti opinnot Mannesin musiikkiyliopistossa ja yritti saada töitä jazzyhtyeissä vanhojen kontaktiensa avulla. Hän otti vastaan lähes kaikki saamansa pestit ja alkoi vähitellen tulla paikallisten muusikkojen tietoisuuteen kyvykkäänä säestäjänä ja mielikuvituksekkaana solistina. Hänen soitossaan yhdistyivät vaikutteet Bud Powellin, Nat King Colen ja Lennie Tristanon pianotyyleistä. Musiikkiteoreetikko ja säveltäjä George Russell, johon Evans tutustui vuonna 1955, vaikutti suuresti tämän soittotyylin kehitykseen. Russellin teoria modaalisuudesta – joka oli julkaistu kirjana nimeltään The Lydian Chromatic Concept Of Tonal Organization – sai Evansin ajattelemaan improvisaatiota skaalojen kautta, poiketen monista sen ajan bebop-tyyliä edustavista jazzpianisteista. Tämä sai myös modaalisesta musiikista innostuneen Miles Davisin palkkaamaan hänet osaksi sekstettiään. Evans oli Davisin leivissä vain vajaan vuoden; hän uupui sen tiukasta kiertueaikataulusta ja koki paineita, koska oli ainoa valkoinen muusikko yhtyeessä. Hän aloitti heroiinin käytön samoihin aikoihin Davisin varoituksista huolimatta ja erosi yhtyeestä lopulta vuoden 1958 lopulla. Aika yhtyeessä oli kuitenkin musiikillisesti antoisaa Evansille, ja sen suosio nosti myös hänen julkisuusarvoaan. Yhteistyö Davisin kanssa kulminoitui vuonna 1959 tehtyyn pitkäsoittoon Kind of Blue, josta tuli yksi tunnetuimmista ja parhaiten myyneistä levyistä koko jazzin historiassa. Davis rakensi levyn Evansin musiikillisten ideoiden ympärille ja tämä vastasikin soittonsa lisäksi suureksi osaksi albumilla olevista sävellyksistä.
Ensimmäinen trio
Vuoden 1959 puoleenväliin mennessä Evans oli tehnyt lukuisia levyjä pianistina eri yhtyeissä. Lisäksi kaksi hänen omalla nimellä tekemäänsä pianotriolevyä, New Jazz Conceptions (1956) ja Everybody Digs Bill Evans (1959), oli julkaistu. Näissä olevat muusikot olivat äänityssessioihin erikseen palkattuja, mutta Evansilla oli palava tarve löytää vakituiset soittajat omaan trioonsa. Sellaiset tulivat olemaan basisti Scott LaFaro ja rumpali Paul Motian. Ensimmäisen vakituisen Bill Evans Trion toiminta alkoi vuonna 1959 ja päättyi yllättäen, kun LaFaro kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1961. Tämä oli Evansille suuri menetys, sekä henkilökohtaisesti että musiikillisesti; hän koki, että yhtye oli ainutlaatuinen ja LaFaro vertaansa vailla. Kesti lähes kaksi vuosikymmentä ennen kuin hän löysi soittajat joiden kanssa koki vastaavanlaista musiikillista yhteenkuuluvuutta ja yhtyesoitannollista ”kemiaa”. Toimintansa aikana yhtye ehti nauhoittaa kaksi studiolevyä: Portrait In Jazz (1959) ja Explorations (1960). Vain paria viikkoa ennen LaFaron onnettomuutta nauhoitetut esiintymiset Village Vanguard -klubilta julkaistiin myöhemmin levyillä Waltz For Debby (1961) ja Sunday At The Village Vanguard (1962). Evansin idea kollektiivisesta yhtyesoitosta tulee hyvin esiin näillä levyillä: pianon rooli on solistisesti samanvertainen basson ja rumpujen kanssa, jotka perinteisesti jazzpianotrioissa olivat aiemmin toimineet enimmäkseen vain pianosolistia säestävässä roolissa.
Musiikillinen toiminta 1960-luvulla

Bill Evans Trio kärsi LaFaron kuolemasta ja muusikot vaihtuivat yhtyeessä suhteellisen tiuhaan; kesti kuusi vuotta ennen kuin Evans löysi musiikillisesti tyydyttävät ja pitkäaikaiset soittokumppanit. Basisti Chuck Israels tuli yhtyeeseen LaFaron kuoleman jälkeen, mutta hänen soittotaitonsa ja innovatiivisuutensa eivät yltäneet tämän tasolle. 1960-luku tarjosi kaikesta huolimatta Evansille paljon töitä: hän oli vakiinnuttanut asemansa jazzpiireissä sekä päässyt suuren yleisön tietoisuuteen ja suosioon. Hänen arvostuksensa kasvoi vuosikymmenen edetessä erityisesti Euroopassa, jonne hän tekikin lukuisia menestyksekkäitä kiertuita. Evansin manageriksi tuli vuonna 1962 Helen Keane. Tämä ammatillinen suhde kesti koko Evansin eliniän ja auttoi pitämään hänen uransa nousujohteisena pianistin vakavasta huumeriippuvuudesta huolimatta. Evans levytti kyseisellä vuosikymmenellä myös pianotrioformaatin ulkopuolella, osittain kaupallisista syistä – heroiinin käyttö oli pohjaton rahakaivo. Tällaisista ideoista oli usein vastuussa levy-yhtiö ja manageri-Keane, mutta Evans oli myös tietoinen taiteellisista tavoitteistaan, eikä suostunut projekteihin jotka olisivat sotineet niitä vastaan. Osa kokeiluista osoittautui kuitenkin myös taiteellisesti toimiviksi. Vuonna 1963 julkaistiin Conversations With Myself -nimeä kantava levy, johon on äänitetty päällekkäin kolme pianoraitaa ilman muiden instrumenttien säestystä. Tämä ennenkuulumattomalla tekniikalla toteutettu uraauurtava levy, joka oli myös musiikillisesti paikoin erittäin onnistunut, toi Evansille hänen ensimmäisen Grammy-palkintonsa. Myös vuonna 1962 ilmestynyt kvintettilevy Interplay oli onnistunut. Levyllä olivat mukana nuori trumpetisti Freddie Hubbard, kitaristi Jim Hall, basisti Percy Heath ja pianistin pitkäaikainen ystävä ja soittokumppani rumpali Philly Joe Jones. Muista Evansin levytyksistä eri instrumentaatioilla mainittakoon trio vahvistettuna sinfoniettalla -levytys Bill Evans Trio With Symphony Orchestra (1965), Jim Hallin kanssa tehdyt duolevyt Undercurrent (1962) ja Intermodulation (1966) sekä soolopianolevy Alone (1967). Näistä viimeinen voitti vuoden 1970 parhaan jazzpienyhtyeen / -solistin Grammy-palkinnon.
Evans vieraili trioineen useasti Suomessa, ensi kertaa vuonna 1964.[1]
Uusi trio ja 1970-luku
1960-luvun lopulla Evans löysi trioonsa uudet soittajat, basisti Eddie Gomezin ja rumpali Marty Morellin, joiden kanssa yhteistyö jatkui lähes vuosikymmenen. Yhtye oli ensimmäinen pitkäaikainen ja Evansia musiikillisesti tyydyttävä kokoonpano – etenkin Gomezissa hän löysi arvoisensa ja asialleen omistautuneen soittokumppanin. Yhtye esiintyi aktiivisesti lähinnä Yhdysvalloissa ja Euroopassa, mutta teki myös kiertuita muun muassa Argentiinaan ja Japaniin. Tämän Bill Evans Trion soittoa on kattavasti dokumentoitu konserttinauhoituksista tehtyjen levytysten muodossa, joista parhaimmistoa edustaa vuonna 1974 LP:nä ilmestynyt Since We Met. Yhtyeen studiolevytyksistä mainittakoon The Bill Evans Album (1970), joka ensimmäistä kertaa Evansin uran aikana sisälsi ainoastaan hänen omia sävellyksiään. Levy voitti vuonna 1971 kaksinkertaisen Grammy-palkinnon parhaasta jazzpienyhtye-esityksestä ja parhaasta jazz-instrumentaalisoolosta. Evans soittaa levyn muutamilla raidoilla myös Rhodes-sähköpianoa, usein säestäen itseään samanaikaisesti vasemmalla kädellä akustisella pianolla. Evans ei erityisemmin välittänyt käyttää sähköisiä soittimia, mutta suostui kuitenkin käyttämään Rhodesia – omien sanojensa mukaan – tuomaan lisäväriä. Hän ei kuitenkaan vienyt soittoaan 1970-luvun musiikillisen trendin mukaisesti jazzfuusion suuntaan, vaan käsitteli instrumenttia aivan kuten oli tottunut käsittelemään akustista pianoa. Jatkettuaan kuusi vuotta Bill Evans Trion vakituisena jäsenenä rumpali Marty Morell koki, että halusi jättää kiertue-elämän ja asettua perheensä kanssa aloilleen. Morrell erosi yhtyeestä vuonna 1975 ja Eliot Zigmund otti avoimena olevan rumpalin paikan vuosien 1975–1977 ajaksi. Vuonna 1977 julkaistulla levyllä You Must Believe In Spring voi kuulla tämän suhteellisen lyhytkestoisen triokokoonpanon soittoa parhaimmillaan. Saman vuoden lopulla Gomez päätti 11 vuotta kestäneen yhteistyönsä Evansin kanssa ja erosi, koska halusi siirtyä musiikillisesti eteenpäin. Myös Zigmund jätti yhtyeen vain vähän aikaa Gomezin jälkeen samasta syystä.
Viimeinen trio
Vuonna 1978 Evans löysi trioonsa nuoren basistilahjakkuuden Marc Johnsonin. Kokeiltuaan muutamaa eri rumpalia hän vakiinnutti Joe LaBarberan osaksi yhtyettä saman vuoden lopulla. Evans oli uudesta triostaan todella innoissaan, hän koki että se kasvoi musiikillisesti yhdessä samalla tavalla kuin kokoonpano LaFaron ja Motianin kanssa. Koska Evansin suosio jatkoi kasvuaan etenkin Euroopassa ja muualla Yhdysvaltain ulkopuolella, myös uusi trio oli ympärivuotisesti kiertueella ja lukuisia sen konserttitaltiointeja on jäänyt jälkipolville sekä äänitteiden ja videoiden muodossa. Yksi yhtyeen parhaista julkaistuista konserttiäänityksistä lienee kahdella LP:llä ilmestynyt tallenne Pariisin konsertista vuodelta 1979. Levyt kantavat nimiä Paris Concert Edition One ja Paris Concert Edition Two. Evans sanoo The Keyboard Magazinen kesäkuussa 1980 tekemässä haastattelussa malttavansa tuskin odottaa päästä tekemään studiolevyn uuden trionsa kanssa heti kun kiertueaikataulut antaisivat myöten ja aika olisi sopiva. Suunnitelma jäi kuitenkin toteutumatta, sillä Evansin lähes koko aikuisiän jatkunut huumeidenkäyttö oli rasittanut hänen ruumistaan siinä määrin, että hän menehtyi 15. syyskuuta 1980 vietettyään viikon sairaalassa, jonne hän oli joutunut vakavien vatsakipujen takia. Kuolinsyyksi diagnosoitiin vatsahaava, maksavaurio ja keuhkoputkentulehdus.
Musiikillinen perintö
Evansin pianotyyli, jossa yhdistyivät hienostunut kosketus, rikas harmonian käyttö soinnutuksissa, minimalistinen balladien tulkinta ja interaktiivinen jazztriosoitto, on inspiroinut monia aikamme moderneja jazzpianisteja kuten Keith Jarrettia, Herbie Hancockia ja Chick Coreaa. Hänen musiikkinsa, jolla oli Evansin omien sanojen mukaan pyrkimys kauneuteen ja helpostilähestyttävyyteen, on jättänyt lähtemättömän vaikutuksen myös jazzyleisöön ympäri maailman. Hänen levynsä myyvät edelleen ja jatkavat tuon sanoman levittämistä.
Valikoituja levyjä
New Jazz Conceptions (1956)
Everybody Digs Bill Evans (1959)
Portrait in Jazz (1959)
Explorations (1960)
Waltz for Debby (1961)
Sunday at the Village Vanguard (1962)
Conversations With Myself (1963)
Bill Evans Trio With Symphony Orchestra (1965)
At Town Hall (1966)
Alone (1967)
The Bill Evans Album (1970)
Since We Met (1974)
You Must Believe In Spring (1977)
Paris Concert Edition One (1979)
Paris Concert Edition Two (1979)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Pettinger, Peter| title = Bill Evans: How My Heart Sings| publisher = Yale University Press| year = 1999| isbn = 0-300-09727-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Shadwick, Keith| title = Bill Evans: Everything Happens To Me. A Musical Biography| publisher = Backbeat Books| year = 2002| isbn = 0-87930-708-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Verchomin, Laurie| title = The Big Love: Life and Death with Bill Evans| publisher = CreateSpace| year = 2010| isbn = 978-1-4565-6309-7}}
Aiheesta muualla
 Ylen Elävä arkisto.

Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset jazzpianistit
Luokka:Vuonna 1929 syntyneet
Luokka:Vuonna 1980 kuolleet
Luokka:Miles Davis


Missä kaupunginosassa sijaitsee Teatterikorkeakoulu?


Turkki on turkkilaisiin kieliin kuuluva kieli, jota puhutaan äidinkielenä Turkissa, Kyproksella, Bulgariassa, Kreikassa, Ukrainassa, Venäjällä (Tatarstanin alue) ja muissa Osmanien valtakuntaan kuuluneissa maissa. Näistä ainoastaan Turkissa se on valtakieli. Kieltä puhuvat EU:n alueella myös miljoonat maahanmuuttajat.
Turkissa kielen puhujia on 66,5 miljoonaa ja koko maailmassa turkkia puhuu 70890130 ihmistä (2006).[1] Turkin vähemmistökieliset, joista kurdit muodostavat suurimman ryhmän, puhuvat kuitenkin yleensä turkkia toisena kielenään. Toisena kielenä puhujia on Turkissa 350000.[1]
Turkin ja muiden eteläturkkilaisten kielten, kuten azerin, turkmeenin ja kaškain, puhujat ymmärtävät toisiaan melko hyvin. Mikäli kaikkia näitä kieliä pidetään turkin kielenä, on äidinkielenään sitä puhuvien määrä noin 100 miljoonaa, ja toisena kielenä turkkia puhuvat mukaan lukien noin 125 miljoonaa.
Luokitus
Turkki kuuluu turkkilaisten kielten kielikunnan eteläturkkilaisiin kieliin, johon kuuluvat muun muassa gagauzi, krimintataari, turkmeeni ja azeri. Joidenkin kielitieteilijöiden mukaan turkkilaiset kielet kuuluvat altailaiseen kielikuntaan.
Turkilla on suomen kanssa yhteistä agglutinoivuus, vokaalisointu ja kieliopillisen suvun puute. Perussanajärjestys on subjekti–objekti–verbi.
Alueellinen sijoittuminen
Turkki on enemmistökieli Turkissa ja vähemmistökieli 35 maassa. Kieltä puhutaan erityisesti Osmanien valtakuntaan kuuluneilla alueilla, kuten Bulgariassa, Romaniassa, Serbiassa (erityisesti Kosovossa), Makedonian tasavallassa, Syyriassa, Kreikassa ja Israelissa (turkinjuutalaiset). Yli kaksi miljoonaa turkinkielistä asuu Saksassa ja merkittävissä turkinkielisissä yhteisöissä Itävallassa, Belgiassa, Ranskassa, Alankomaissa, Sveitsissä ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Virallinen asema
Turkki on Turkin ainoa virallinen kieli ja yksi Kyproksen virallisista kielistä. Sillä on virallinen, muttei ensisijainen asema myös useissa Makedonian tasavallan ja Kosovon kunnissa riippuen turkinkielisten määrästä.
Turkissa kielenhuollosta vastaa Türk Dil Kurumu (Turkin kieliyhdistys), jonka Kemal Atatürk perusti vuonna 1932 nimellä Türk Dili Tetkik Cemiyeti (Turkin kielen tutkimuksen yhdistys). Türk Dil Kurumuun vaikutti puhdaskielisyyden aate, ja yksi sen ensisijaisimmista toimista oli persiasta ja arabiasta lainattujen sanojen ja kielioppirakenteiden korvaaminen turkkilaisilla vastineilla, mikä yhdessä vuonna 1928 julkaistun turkkilaisen aakkoston ohessa muovasi turkista sellaisen kuin se on nykyään. Türk Dil Kurumusta tuli itsenäinen elin vuonna 1951, kun vaatimus siitä, että opetusministeriön pitäisi johtaa sitä, poistui. Tämä asema säilyi elokuuhun 1983, jolloin se jälleen kytkettiin hallitukseen vuoden 1980 vallankaappauksen seurauksena.
Äänteet
Konsonantit

bilabiaalinenlabio-
dentaalinendentaalinenalveolaarinenpost-
alveolaarinenpalataalinenvelaarinenglottaalinenklusiilipbtdcɟkgnasaalimnfrikatiivifvszʃʒɣhaffrikaattaʧʤtremulanttiɾpuolivokaalijlateraalinen
puolivokaaliɫl
Vokaalit
Turkissa pätee vokaalisointu, joka tarkoittaa, että sanassa voi olla vain etu- tai takavokaaleja, muttei molempia. Paino on yleensä viimeisellä tavulla, paitsi joissakin jälkiliitteiden yhdistelmissä. Erisnimissä paino on yleensä toiseksi viimeisellä tavulla.

Kirjoitusjärjestelmä
Turkissa käytetään 29:ää kirjainta. Niiden käyttö Turkissa aloitettiin lailla 1. marraskuuta 1928. Aikaisemmat arabialaiset aakkoset korvattiin latinalaisiin aakkosiin pohjautuvalla aakkostolla Kemal Atatürkin aloitteesta.
Turkin aakkoset:

Kirjain Ö otettiin ruotsin aakkosista, koska ruotsalainen tulkki oli mukana uutta kirjoituskieltä kehittävässä toimikunnassa. Ç otettiin albanian aakkosista, Ş romanian aakkosista ja Ü saksan aakkosista.
Turkin I ja İ ovat eri kirjaimia. Ensimmäisessä pistettä ei ole isossa eikä pienessä kirjaimessa, kun taas jälkimmäisessä piste on molemmissa. Kirjaimen J pienessä versiossa on kuitenkin piste kirjaimen päällä (j). Turkissa ei ole kirjaimia Q, W ja X. Ne translitteroidaan turkiksi k, v ja ks.
Sirkumfleksiä voidaan käyttää (^) erottamaan samalla tavalla kirjoitettuja erimerkityksisiä sanoja, tai merkitsemään edeltävän konsonantin liudennusta, tai pitkiä vokaaleja lainasanoissa. Näitä kirjaimia pidetään kirjainten a, i, ja u rinnakkaismuotoina, ja ne ovat melko harvinaisia nykykäytössä.
Varhaisin tunnettu turkin kirjoitusjärjestelmä on Orkhon-kirjoitus. Turkkilaisia kieliä on kirjoitettu useilla eri kirjaimistoilla, kuten kyrillisillä, arabialaisilla, latinalaisilla ja joillakin muilla aasialaisilla kirjaimistoilla.
Kielioppi
Turkissa on paljon jälkiliitteitä, muttei luontaisia etuliitteitä lukuun ottamatta kahdentavaa, vahvistavaa etuliitettä, kuten sanoissa bembeyaz (’vitivalkoinen’, valkoista tarkoittavasta sanasta beyaz) ja sımsıcak (’erittäin kuuma’, kuumaa tarkoittavasta sanasta sıcak). Sanalla voi olla useita jälkiliitteitä. Niitä voidaan käyttää luomaan uusia sanoja tai osoittamaan sanan kieliopillista tehtävää.
Turkin substantiiveissa voi olla päätteitä, jotka osoittavat omistajan persoonan. Niissä voi olla myös sijapäätteitä, kuten suomessakin. Jälkiliitteet riippuvat yleensä vokaalisoinnusta. Esimerkiksi jälkiliite -den on joko -dan tai -den sen mukaan, onko sanassa etu- vai takavokaaleja. Joidenkin päätteiden osalta vokaaliharmonia jaetaan neljään osaan, jolloin sanan viimeisen vokaalin mukaan valittavia päätteitä on neljä. Monissa turkin sanoissa on kuitenkin sekaisin sekä etu- että takavokaaleja. Tällöin pääte valitaan viimeisen vokaalin mukaan.
Turkin adjektiiveja ei taivuteta, mutta niitä voidaan yleensä käyttää substantiiveina, jolloin ne taivutetaan. Attribuuttina käytettäessä adjektiivit ovat substantiivin edellä.
Turkin verbeissä näkyy persoona, aikamuoto, tapaluokka ja näkökanta. Kaikki verbit taivutetaan samalla tavalla lukuun ottamatta epäsäännöllistä verbiä i-, jota ei voi taivuttaa kaikissa aika- ja tapaluokissa.
Perussanajärjestys on subjekti–objekti–verbi.
Sana ei voi loppua soinnilliseen konsonanttiin, joten sanavartalossa mahdollisesti oleva viimeinen konsonantti muuttuu soinnittomaksi, mutta jälkiliitteellisissä muodoissa soinnillisuus säilyy.
Murteet
Turkin kieli jakautuu useaan murteeseen:
anadolu (keskeisin murre)
osmanli / osmanin kieli (Osmanien valtakunnan), ei mikään murre, vaan vanha hallintokieli.
rumeli (Euroopan puolen murre)
jürük / joruk / konjar (Makedonian, Bulgarian, Kreikan ja Länsi-Turkin murre)
mešeetti (Georgiassa, Venäjällä)
karamanli (alun perin kreikkalaisia)
kyzylbaš (Bulgariassa)
surgutš (Istanbulissa, Kaakkois-Kreikassa; Turkissa käytetään nimitystä gagauz)
Lähteet

Luokka:Turkkilaiset kielet
Luokka:Turkin kielet
Luokka:Kyproksen kielet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mihin kieliryhmään Georgian kieli kuuluu?


Tartuntatauti eli infektiotauti (morbus contagiosus) on infektiosairaus, joka voi tarttua aiheuttajamikrobin siirtyessä eliöstä toiseen joko suoraan tai välillisesti. Myös virukset aiheuttavat tartuntatauteja.[1]
Tartuntataudit voivat levitä suun ja hengitysteiden kautta pisaratartuntana tai kosketustartuntana esimerkiksi ihokosketuksessa. Tällaisia tauteja ovat monet bakteeri- (esimerkiksi hinkuyskä, tulirokko ja tuberkuloosi) alkueläintaudit (esimerkiksi amebiasis) ja virustaudit (esimerkiksi tuhkarokko, myyräkuume, rabies,  vesirokko, sikotauti ja influenssa) sekä sienitaudit.
Sukupuolitaudit voivat levitä seksuaalisen kanssakäymisen seurauksena ihoon eritteinä, ihossa olevista vaurioista tai limakalvoihin. Tällaisia tauteja ovat bakteeritaudeista esimerkiksi kuppa, tippuri ja klamydia sekä virustaudeista esimerkiksi kondylooma ja HIV.
Sairauteen johtavat tekijät
Tartuntataudin syntyminen johtuu siitä, ettei elimistön oma puolustusjärjestelmä, immuunipuolustus pysty pitämään kurissa jotain mikrobia. Sairastumisen riskiä kasvattavat mikrobin suuri virulenssi, taudinaiheuttamiskyky, sekä heikkoudet elimistön puolustusjärjestelmissä.
Tartunta
Tartunnassa elimistöön pääsee vieras mikrobi. Tartunta voi tapahtua joko suoraan tai välillisesti; kosketuksesta, pisaratartuntana hengitysilman kautta, saastuneen ruoan ja juoman tai tautia levittävän eläimen, vektorin, välityksellä. Erilaiset lääketieteelliset operaatiot, kuten leikkaukset ja verensiirrot, voivat myös toimia tartuntatienä.
Taudinaiheuttajat
Infektioita aiheuttavat erilaiset bakteerit, virukset, mikroskooppiset sienet ja parasiitit [2]. Myös prionit aiheuttavat infektioita. Infektiotauteja voidaan luokitella myös niiden tartuntatien tai infektoituneen elimen (mm. hengitystiet, iho, ruoansulatuskanava, sukupuolitaudit, virtsatiet, maksa) mukaan. Omia erityisryhmiään ovat raskaudenaikaiset infektiot ja sairaalainfektiot.
Tartuntatautien torjunta ja hoito
Tartuntatautien torjunta riippuu kyseessä olevasta taudista ja taudinaiheuttajasta. Tartuntoja voi välttää hyvällä hygienialla, muun muassa puhdistuksella ja desinfioinnilla tai niitä voi ehkäistä lääkehoidolla (profylaksia) tai rokotteella. Hoito riippuu taudinaiheuttajasta.
Bakteeritaudit

Vuonna 1935 käyttöön otetut sulfalääkkeet ja 1929 keksitty ja 1942 käyttöön otettu penisilliini olivat ensimmäiset bakteeritauteihin tehoavat lääkkeet. Sittemmin erilaisia antibiootteja on kehitetty useita. Tällä hetkellä haasteena on vanhoille lääkkeille resistenttien bakteerikantojen kehittyminen (mm. metisilliiniresistentti Staphylococcus aureus eli MRSA). Bakteereja vastaan käytävä sota on jatkuvaa, uusia antibiootteja pitää kehittää koko ajan. Lisääntyvää resistenssiä vastaan voidaan taistella välttämällä turhia antibioottikuureja (esimerkiksi lasten korvatulehduksissa) ja syömällä kuuri loppuun, vaikka oireet menisivät aiemmin ohi .
Virustaudit

Viruksiin tehoavia lääkkeitä on kehitetty vasta viime vuosina. Antibiootit eivät tehoa viruksiin, koska viruksilla ei ole elimiä, joiden toimintaa lääke voisi häiritä. Viruslääkkeet kohdistuvatkin viruksen aiheuttamaan toimintaan solussa(viite). Viruslääkkeitä ovat muun muassa HIV:n hoidossa käytetyt antiretroviraalit ja herpekseen tehoava asikloviiri. Useita virustauteja vastaan voidaan suojautua tehokkaasti rokotuksella.
Virusinfektiot

TautiInfektion aiheuttajaTartuntaOireetHoitoEhkäisykeino(t)AIDSHI-virusSukupuoliyhteydessä, saastuneista neuloista, äidiltä lapselle, saastuneista verivalmisteista.Kuume, laihtuminen, väsymys, ripuli, turvonneet imusolmukkeet.Infektion hoitoEhkäisyvälineetVesirokkoHengitysilmasta pisaratartuntana, suorana kosketustartuntana.Lievä kuume, tyypillinen ihottumaHygieniaNuhakuume, eli flunssaLukuisat viruksetHengitysilmasta pisaratartuntana, kädestä käteen suorana tartuntana.Nuha, vilunväreet, lihassäryt, yskäHygieniaVirushepatiitti, eli maksatulehduksetHepatiitti A,  B ja C viruksetSaastuneesta ravinnosta (hepatiitti A), sukupuoliyhteydessä, verensiirrossa, saastuneista neuloista (hepatiitti B ja C).Influenssan kaltainen tauti, ihon keltaisuus.VuodelepoRokotusInfluenssaInfluenssavirukset A, B ja CHengitysilmasta pisaratartuntana.Kuume, vilunväreet, lihassäryt, päänsärky, kurkkukipu, yskä, nuha.Vuodelepo, lämpimät juomatRokotusTuhkarokkoTuhkarokkovirusHengitysilmasta pisaratartuntana.Kuume, flunssan kaltaiset oireet, tyypillinen ihottuma, sidekalvotulehdus.RokotusAivokalvotulehdusErilaiset viruksetEri tavoin, myös jyrsijöiden välityksellä.Kuume, sekavuus, päänsärky, väsymys.RokotusMononukleoosiEB-virusPisara- ja kosketustartuntanaTurvonneet imusolmukkeet, kuume, kurkkukipu, päänsärky, pahoinvointi, uneliaisuus.LepoHygieniaPolioPolioviruksetUlosteesta suuhun käsien välityksellä, hengitysilmasta pisaratartuntana.Lievä tauti: kurkkukipu, päänsärky, oksentelu.
 Vaikea tauti: kuume, niskajäykkyys, lihassäryt, halvaus.RokotusVesikauhuVesikauhuvirusInfektoituneen eläimen puremasta.Kuume, yleinen pahoinvointi, poikkeava käytös, nielun kouristukset, vesikauhu.RokotusVihurirokkoVihurirokkovirusHengitysilmasta, äidiltä lapselle.Yskä, kuume, tyypillinen ihottuma.Rokotus
Loistaudit

Loistauteja aiheuttavat parasiitit voivat olla yksisoluisia alkueläimiä, matoja tai niveljalkaisia. Parasiiteille tyypillistä on niiden erikoistuminen elämään tiettyjen isäntälajien välisessä kiertokulussa. Ihminen voi toimia joko pää- tai väli-isäntänä. Maailmanlaajuisesti merkittäviä ihmisten loistauteja ovat malaria ja skistosomiaasi [2]. Loisten häätöön on olemassa erilaisia lääkkeitä.
Tartuntatautien historiaa
Varsinaiset epidemiat tulivat mahdollisiksi, kun ihmiset asettuivat maanviljelystaidon kehityttyä asumaan suurempiin yhteisöihin. Samoihin aikoihin tapahtui kotieläimien kesyttäminen. Ihmisten läheisempi kanssakäyminen muiden lajien kanssa mahdollisti mikrobien siirtymisen lajien välillä ja lisäsi siten tartuntatautien määrää .
Tartuntatautiepidemioilla on ollut historiassa dramaattisia vaikutuksia. Tunnettuja esimerkkejä ovat keskiajan musta surma, koleran aiheuttamat epidemiat 1700- ja 1800-luvuilla ja espanjantauti ensimmäisen maailmansodan aikana. Musta surma vaikutti 1300-luvulla koko yhteiskuntajärjestykseen siten, että suurtilat yleistyivät ja köyhtyneet pienviljelijät joutuivat niiden alaisuuteen.[3] Eurooppalaisten mukanaan tuoman tautitaakan vuoksi Amerikan alkuperäisväestö väheni ja heikkeni huomattavasti. Napoleonin sotaretki Venäjälle epäonnistui punakuume-epidemian vietyä armeijan voimat.
Käsitys tautien tarttuvuudesta oli olemassa jo ennen lääketieteellistä tietoa sairauksien syistä ja taudinaiheuttajista. Tartuntatautien aiheuttajista oli useita teorioita ennen mikrobien keksimistä. Syynä pidettiin muun muassa ummehtunutta hengitysilmaa.[3]
Vasta 1800-luvulle tultaessa ymmärrettiin, miten taudinaiheuttajat voivat siirtyä käsien tai ulosteiden ja juomaveden mukana ihmisestä toiseen. Keksinnön mahdollisti epidemiologisen tutkimuksen kehittyminen ja mikroskoopilla löydetty mikrobien maailma. Tartuntatautien torjunnan kannalta olennainen oli havainto, että elämä ei synny spontaanisti, vaan aiemmasta elämästä lisääntymisen seurauksena. Infektioita voitiin siis vähentää mikrobien torjunnalla: desinfioinnilla ja hygienialla .
Pahimmat tunnetut kulkutautiepidemiat
[1]

vuodettautialuekuolleiden määrä542–650ruttoEurooppa, Aasia80 milj.1347–1351ruttoLänsi-Eurooppa65 milj.1918–1919influenssaMaailma25–40 milj.1600-lukuruttoIntiaei tietoa1897–1930ruttoIntia12 milj.1518–isorokko, tuhkarokkoVäli-Amerikkaei tietoa1485–1550"Englannin tauti"Länsi-Eurooppa4 milj.1556–1560influenssaEurooppaei tietoa1500syfilisLänsi-Eurooppaei tietoa1914–1915pilkkukuumeLänsi-Eurooppa3 milj.
Tartuntataudit nyt
Erilaiset infektiot ovat edelleen merkittävässä asemassa ihmiskunnan sairauksien joukossa, vaikka usein kuuleekin sanottavan, että tartuntataudit olisi voitettu. Malaria aiheuttaa ainakin 1,5 miljoonaa kuolemantapausta vuodessa ja Intiassa kuolee tuberkuloosiin 500000 ihmistä vuodessa. Sukkulamatoinfektioita on jatkuvasti 3,8 miljardia.
Sota-aikana tartuntatautien määrä moninkertaistuu yhteiskunnan rakenteiden hajotessa ja ihmismassojen liikkuessa. Bosnian sodan seurauksena suolistoinfektiot lisääntyivät yli kymmenkertaisiksi ja Somalian sodan seurauksena tuhkarokkotapaukset 73-kertaistuivat.
Myös Suomessa, jossa monet muualla edelleen tappavat tartuntataudit on saatu kuriin, jopa kokonaan poistettua, infektiot muodostavat taudeista merkittävän osan. Päivystyskäynneistä infektioiden osuus on Suomessa 59 %. Jopa viidesosassa Suomen kuolemantapauksista perus- tai välitön kuolinsyy on ollut infektio – niiden merkitys on samaa luokkaa kuin kaikkien syöpäkuolemien tai sydäninfarktien. Yleensä jokin muu sairaus on ensin alentanut potilaan vastustuskykyä, ja esimerkiksi keuhkokuume vie lopulta elämän.
Kuolleisuus kertoo kuitenkin vain osan infektiotautien merkityksestä. Monet infektiotaudit alentavat ihmisen suorituskykyä tai lyhentävät elämää, vaikka eivät tappaisikaan. Peltolan arvion mukaan niinkin viaton tauti kuin nuhakuume aiheuttaa Suomelle kustannuksia 40 euroa vuodessa jokaista suomalaista kohti.
Useita sairauksia epäillään infektioiden aiheuttamiksi, vaikka taudinaiheuttajaa ei ole löytynytkään. Maha- ja pohjukaissuolihaavat johtuvat nykynäytön perusteella suurelta osin Helicobacter pylori –infektioista, vaikka pitkään uskottiin toisin. Sama koskee sepelvaltimotautia, ja vahvoja epäilyjä on useiden syöpien kohdalla.
Ihmisten kasvava liikkuvuus ja asutuksen tihentyminen synnyttävät tarttuville taudeille yhä parempia leviämismahdollisuuksia . Tapaukset SARS ja lintuinfluenssa ovat olleet paljon esillä tiedotusvälineissä, mutta infektiosairauksien ihmiskuntaa painava taakka muodostuu todellisuudessa vähemmän palstatilaa saavista taudeista: ripuleista, malariasta, erilaisista loisista ja hengitystieinfektioista. Nämä riesat eivät tule vähenemään pitkään aikaan: poliittista tahtoakaan ei ole riittävästi.[4]
Tarttuvat taudit Suomen laissa
Tartuntatauteja koskevaa lainsäädäntöä on tartuntatautilaissa (583/1986) ja -asetuksessa (786/1986) sekä terveydensuojelulaissa (763/1994) ja -asetuksessa (1280/1994).
Terveydenhuollon järjestäminen kuuluu Suomessa kuntien ylläpitämien terveyskeskusten vastuulle, ja jokaisessa kunnassa pitää olla tartuntatautien torjunnasta ja hoidosta vastaava lääkäri.
Ruuan ja veden välityksellä leviävien tautien ehkäisy- ja torjuntatyö pohjaavat terveydensuojelulain määräyksiin. Epäilyt epidemioista pitää ilmoittaa Terveyden ja hyvinvoinnin laitokselle. Epidemioiden ehkäisyä, rajoittamista, selvittämistä ja tiedottamista varten joka kunnassa on selvitystyöryhmä, johon kuuluu ainakin tartuntataudeista vastaava lääkäri, tartuntatautiyhdyshenkilö, elintarvikevalvontaan osallistuva eläinlääkäri sekä terveystarkastaja. [5]
Terveyskeskusten ja sairaanhoitopiirien tulee seurata infektiotauteja ja pitää rekisteriä tartuntataudeista alueellaan. Valtakunnan tasolla tartuntatautien seurantaa ja torjuntaa (mm. rokotusohjelman suunnittelun) hoitaa Terveyden ja hyvinvoinnin laitos THL.
Vaarallisia ja nopeasti leviäviä tartuntatauteja koskee joitain erityissäädöksiä. Yleisvaaralliset ja ilmoituksen vaativat taudit on määritelty asetuksessa. Näiden tautien todetut tapaukset täytyy ilmoittaa THL:lle. Tutkimukset ja hoitoon käytettävä lääkitys ovat usein sairastuneelle potilaalle maksuttomia. Yleisvaarallisten tartuntatautien leviämisen ehkäisemiseksi voidaan käyttää tavallisesta poikkeavia keinoja, jotka rajoittavat yksilön oikeuksia.[6]
Yleisvaaralliset taudit
Lokakuussa 2009 tartuntatautiasetuksen mukaisia yleisvaarallisia tartuntatauteja Suomessa olivat:[7]
ehec-infektio
hepatiitti A
influenssa A-viruksen alatyyppi H5N1 (ihmiseen tarttuva lintuinfluenssa)
isorokko
keltakuume
kolera
kuppa
kurkkumätä
lavantauti, pikkulavantauti ja muut salmonellojen aiheuttamat taudit,
meningokokin aiheuttamat septiset taudit ja aivokalvontulehdukset,
pernarutto
polio (lapsihalvaus)
rutto
SARS
shigellapunatauti
tuberkuloosi
virusten aiheuttamat hemorragiset kuumeet, eli verenvuotokuumeet, ei kuitenkaan myyräkuume
Ilmoitettavat taudit
Saman mukaan ilmoitettavia tartuntatauteja olivat:[8]
Creutzfeldt-Jakobin taudin uusi variantti
ekinokokkoosi
hemofiluksen aiheuttamat septiset taudit ja aivokalvontulehdukset
hepatiitti B
hepatiitti C
hinkuyskä
hiv-infektio
sukupuoliteitse leviävät klamydiainfektiot
Legioonalaistauti eli legionelloosi
listerioosi
malaria
muut mykobakteeritaudit kuin tuberkuloosi
puutiaisaivotulehdus
rabies
sankkerit
sikotauti
tippuri
tuhkarokko
vihurirokko
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Huovinen, Maarit (toim.)| title = Hyvää matkaa| location = Helsinki| publisher = Duodecim: Suomen apteekkariliitto: Kansanterveyslaitos| year = 2002| version = Perustuu Duodecimin ja Kansanterveyslaitoksen Matkailijan terveysopas -teoksen internetversioon| id = ISBN 951-656-807-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = McNeill, William H.| title = Kansat ja kulkutaudit| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 2004| version = (Plagues and peoples, 2003.) Suomentaneet Tero Karasjärvi ja Ossi Kokkonen. Sivilisaatiohistoria-sarja| id = ISBN 951-768-125-9}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Konstantinus Suuri eli Konstantinus I (, 27. helmikuuta n. 272–274 – 22. toukokuuta 337[1]) oli Rooman keisari 25. heinäkuuta 306–337.[2]
Konstantinus Suurta on sanottu ensimmäiseksi kristityksi keisariksi: hänet tunnetaan parhaiten Roomassa vainotun kristinuskon laillistamisesta. Konstantinus ja hänen kanssahallitsijansa Licinius säätivät 313 niin sanotun Milanon ediktin, joka lopetti kristittyjen vainot ja palautti kirkoilta takavarikoidun omaisuuden. Konstantinus vaikutti kristinuskon kehitykseen myös kutsumalla koolle Nikean ensimmäisen kirkolliskokouksen, jossa areiolaisuus tuomittiin harhaopiksi.
Edellisten lisäksi Konstantinus muistetaan päätöksestään siirtää valtakunnan pääkaupunki Roomasta Byzantioniin, jonka hän rakennutti uudelleen ja nimesi Nova Romaksi. Konstantinuksen kuoleman jälkeen kaupunki nimettiin uudelleen Konstantinopoliksi.
Konstantinuksen kuollessa 337 hänen kolme poikaansa Konstantinus II, Constans ja Constantius II jakoivat isänsä valtakunnan.
Elämä
Nuoruusvuodet
Konstantinus syntyi Naissuksessa Daakiassa[1] (nykyinen Niš, Serbian keskiosassa). Hänen isänsä oli Constantius I Chlorus, joka oli valtakunnan taitavimpia sotapäälliköitä.[2] Hänen äitinsä Helena oli majatalon omistajan tytär.[1] Tiedetään, että Konstantinus syntyi 27. helmikuuta.[1] Syntymävuoden on arveltu olleen 272[1] tai 273.[1]
Keisari Diocletianus järjesti uudelleen Rooman hallinnon vuonna 293 ja perusti niin sanotun tetrarkian eli nelinvallan. Diocletianus oli jo vuonna 285 nimittänyt Maximianuksen hallitsijakumppanikseen, ja nyt kummallekin keisarille nimitettiin oma apukeisarinsa, jonka titteliksi tuli caesar. Konstantinuksen isästä tuli toinen näistä kahdesta caesarista.[3] Constantius toimi caesarina Rooman valtakunnan läntisessä puoliskossa augustus Maximianuksen alaisena.[3] Constantius oli jo aikaisemmin vuonna 289 eronnut Helenasta mennäkseen naimisiin Maximianuksen tytärpuolen kanssa.
Konstantinus lähetettiin valtakunnan itäosaan, jossa hän toimi sotilastribuunina keisari Diocletianuksen alaisena Nikomediassa. Voidaankin olettaa, että Konstantinus oli käytännössä panttivankina. Konstantinus seurasi Diocletianusta tämän sotaretkellä Egyptiin vuonna 295. Tässä yhteydessä hän tapasi nuoren kristityn Eusebioksen, johon Konstantinus teki suuren vaikutuksen. Eusebios kirjoitti myöhemmin ensimmäisen Konstantinuksen elämäkerran. Pari vuotta myöhemmin Konstantinus oli Diocletianuksen lähimpiä avustajia sodassa Persiaa vastaan. Oletettavasti hän oli paikalla, kun Diocletianus antoi polttaa uuden katedraalin Nikomediassa vuonna 303. Tästä hetkestä alkoi viimeinen ja suurin kristittyjen vaino.
Vuonna 305 Diocletianus päätti luopua keisarinvallastaan ja pakotti vastahakoisen Maximianuksen tekemään samoin. Näin Konstantinuksen isästä Constantius Chloruksesta ja caesar Galeriuksesta tuli uudet hallitsijakumppanit. Constantius sai hallittavakseen valtakunnan länsiosan ja hänen caesarikseen Diocletianus nimitti Galeriuksen toivomuksesta Flavius Valerius Severuksen. Galerius sai puolestaan valtakunnan itäosan ja hänen caesarikseen nimitettiin hänen sukulaisensa Maximinus Daia.
Konstantinus lähti vauhdikkaasti Galeriuksen hovista isänsä luokse Gesoriacumiin Galliaan.[3] Constantius lähti tämän jälkeen Britanniaan sotimaan piktejä vastaan. Vain vähän tämän jälkeen Constantius Chlorus kuoli Eburacumissa (nykyinen York) 25. heinäkuuta 306.[3] Heti samana päivänä sotilaat kietoivat keisarillisen purppuratoogan Konstantinuksen ympärille, nostivat hänet kilpiensä päälle ja julistivat hänet keisariksi.[3]  Tämän jälkeen seurasi 18 vuotta taistelua ennen kuin Konstantinus oli koko Rooman valtakunnan hallitsija. Konstantinus hoiti loppuun Britannian sotaretken ja palasi sitten Galliaan. Hän lähetti Galeriukselle oman muotokuvansa, jossa hänellä oli Augustuksen arvomerkit.
Sisällissota
Galerius ei hyväksynyt Konstantinusta vaan nimitti itse Severuksen valtakunnan länsiosan augustukseksi. Konstantinus sai toistaiseksi tyytyä caesarin arvonimeen. Seuraavan kuuden vuoden ajan Konstantinus hallitsi Galliassa ja Britanniassa.[4] Konstantinus soti Galliassa ollessaan muun muassa frankkeja vastaan ja otti ehkä arvonimen Germanicus Maximus.[5]
Vuonna 307 Konstantinus erosi jalkavaimostaan Minervinasta ja meni uusiin naimisiin entisen keisari Maximianuksen (jonka Diocletianus oli pakottanut luopumaan keisarinvallasta) tyttären Faustan kanssa. Maximianus oli poikansa Maxentiuksen kanssa kaapannut vallan Roomassa. Konstantinus pysytteli erossa Galeriuksen ja Severuksen yrityksistä kukistaa Maximianus ja Maxentius. Vuonna 308 Maximianus yritti kapinoida poikaansa vastaan ja joutui pakenemaan Konstantinuksen luokse Galliaan. Maximianus yritti kuitenkin pettää Konstatinuksen vuonna 310 yrittämällä saada Konstantinuksen armeijat puolelleen. Yritys epäonnistui ja Konstantinus pakotti Maximianuksen tekemään itsemurhan.[4]
Vain pari päivää ennen kuolemaansa huhtikuussa 311 Galerius antoi säätää lain, joka kielsi kristittyjen vainoamisen. Galeriuksen kuoleman jälkeen korkeimmasta vallasta taisteli enää neljä henkilöä: Konstantinus, Galeriuksen kanssahallitsija Licinius, tämän veljenpoika Maximinus Daia ja Maximianuksen poika Maxentius. Konstantinus ja Licinius solmivat liiton, joka edellytti, että Konstantinus valtaisi Maxentiukselle kuuluvan Italian ja että Licinius solmisi avioliiton Konstantinuksen siskon Constantian kanssa. Liciniuksella oli ongelmia Maximianus Daian kanssa, joka hallitsi melkein koko valtakunnan itäosaa.[4]
Mulviuksen sillan taistelu

Alkukesästä 312 Konstantinus marssi Galliasta Italiaan noin 8000 ratsumiehen ja 90000 jalkaväkisotilaan voimin. 28. lokakuuta 312 Konstantinus kohtasi Maxentiuksen joukot Via Flaminian varrella Roomasta koilliseen. Eusebios mainitsee, että Konstantinus näki ennen taistelua taivaalla merkin, punaisen ristin, ja kuuli äänen: "Tässä merkissä olet voittava." Mulviuksen sillan taistelussa Konstantinuksen joukot kukistivat Maxentiuksen joukot täydellisesti. Maxentius oli itse kaatuneiden joukossa ja hänen päätänsä kannettiin keihään nokassa, kun Konstantinus valtasi Rooman. Kunnioittaakseen Konstantinusta Rooman senaatti rakennutti riemukaaren, joka on vieläkin nähtävänä Colosseumin lähettyvillä. Riemukaareen käytettiin vanhojen riemukaarten osia. Siihen kirjoitettiin, että Konstantinus oli voittanut jumalaisen johdatuksen avulla. Kristinuskoon ei viitattu.[4]

Jo Galliassa ollessaan Konstantinus oli alkanut suosia monoteismiä ja oli antanut lyödä rahoja, joissa ei ollut vanhojen roomalaisten jumalien kuvia, vaan yhden ainoan jumalan, Sol Invictuksen eli Voittamattoman Auringon kuva. Konstantinus tiesi, että yksijumalainen mithralaisuus oli suosittua hänen sotilaidensa keskuudessa. Tammikuussa 313 Konstantinus ja Licinius tapasivat Milanossa ja sopivat kristinuskon laillistamisesta Rooman valtakunnassa. Pakanuutta ei vielä kielletty eikä kristinuskosta tehty valtionuskontoa. Keisari ei vielä tässä vaiheessa suosinut kristinuskoa ehdottomasti yli muiden, ja Sol Invictuksen kuvaa lyötiin yhä rahoihin.[4]
Keisareiden tapaaminen keskeytyi, kun he saivat kuulla, että Maximinus Daia oli hyökännyt Liciniuksen alueelle 70000 miehen voimin ja vallannut Byzantionin kaupungin. Licinius lähti heti Milanosta ja keräsi sotajoukkonsa matkan varrella. Pienen Heraclea Propontis -kaupungin lähellä armeijat kohtasivat. Liciniuksen joukot olivat väsyneitä pitkän marssin jälkeen ja heidän kenraalinsa oli paljon Maximinus Daiaa vanhempi, mutta kaikesta huolimatta Licinius voitti vastustajansa täydellisesti. Taas Rooman valtakunnassa oli vain kaksi keisaria.[4]
Konstantinus ja Licinius
Pian tämän jälkeen, vuoden 314 kesällä Licinius julisti Konstantinukselle sodan. Konstantinus, joka oli juuri palannut Galliaan, marssi 30000 sotilaan kanssa vastustajaansa vastaan. 8. lokakuuta heidän armeijansa kohtasivat ja Konstantinus murskasi vastustajansa, joka pakeni aina Byzantioniin asti. Täällä keisarit solmivat rauhansopimuksen, joka takasi Liciniukselle Rooman itäosan, lukuun ottamatta Balkania, josta ainoastaan Traakia jäi hänen haltuunsa.[4]
Vuonna 317 Konstantinus julisti kaksi nuorta poikaansa caesareiksi. Crispus oli Konstantinuksen poika aikaisemmasta avioliitosta Minervinan kanssa. Isänsä mukaan nimetty Konstantinus oli taas toisesta avioliitosta Faustan kanssa. Seuraavana vuonna Konstantinus siirsi pääkaupunkinsa Serdican kaupunkiin (nykyinen Sofia).[4]
Vuonna 323 Konstantinus ylitti Traakian rajan ja 3. heinäkuuta hän kohtasi Liciniuksen armeijan Adrianopoliksen lähellä. Konstantinus kukisti jälleen Liciniuksen, joka pakeni Byzantioniin, kuten hän oli tehnyt yhdeksän vuotta aikaisemmin. Tällä kertaa rauhanneuvottelut eivät tulleet kyseeseen, vaan Licinius julisti Konstantinuksen karkotetuksi ja apulaisensa Marcus Martianuksen augustukseksi tämän tilalle. Konstantinus alkoi piirittää Byzantionia ja odottaa poikaansa Crispusta ja tämän johtamaa laivastoa. Crispuksen laivasto tuhosi sitä vastaan lähetetyn laivaston Hellespontoksen salmessa. Kuultuaan laivastonsa tappiosta Licinius pakeni Vähään-Aasiaan, mutta Konstantinus seurasi perässä ja kukisti Liciniuksen toistamiseen Khrysopoliksen edustalla. Licinius anoi Konstantinukselta armoa ja hänet lähetettiin vankina Thessalonikaan. Paria kuukautta myöhemmin Licinius teloitettiin; tarkkaa syytä, miksi Konstantinus muutti mielensä, ei tiedetä.[4]
Konstantinuksen uudistukset
Konstantinus olikin Liciniuksen kukistumisen jälkeen valtakunnan kiistaton hallitsija. Hän kevensi kuitenkin omaa taakkaansa nimittämällä viisi tai kuusi pretoriaaniprefektiä. Yhden näistä nimityksistä sai myös caesariksi ylennetty Crispus. Hänen hallittavakseen tuli jo vuonna 318 Britannia, Gallia ja Espanja. Crispus palasi länteen Liciniusta vastaan käydyn sotaretken jälkeen. Yksi prefekteistä oli aina keisarin mukana, joka oli päättänyt tehdä valtakunnan itäosasta oman uuden hallintopaikkansa. Muista prefekteistä ensimmäinen hallitsi Pannonian, Italian ja Afrikan diokeesejä. Toinen hallitsi Makedoniaa, Daakiaa ja Traakiaa. Viimeinen prefekti hallitsi Asiaa, Ponticaa ja Idän diokeesejä. Näiden kolmen prefektin alueet oli luultavasti tarkoitettu Konstantinuksen vielä alaikäisille pojille.[6]

Konstantinus oli koonnut valtavan armeijan ennen hyökkäystään Liciniusta vastaan. Tämä armeija koostui Konstantinuksen ja tämän entisten vastustajien käytössä olleista reserveistä. Konstantinus kokosi nyt näistä joukoista noin 20000 sotilasta käsittäneen hyvin koulutetun armeijan. Tämän armeijan valiojoukoksi Konstantinus muodosti myös ehkä 3500 ratsumiestä käsittäneen scholaen, joka toimi keisarin henkivartiona.[7]
Pretoriaaniprefektien ohella magister officiorum oli virkamieskoneiston korkein virkamies. Aikaisemmin kaikilla keisareilla oli ollut omat virkamiehensä, mutta Konstantinuksen aikana virkamiesten tuli seurata keisarin mukana. Valtakunnan pääkaupunki oli siellä missä keisari sattui olemaan.[8]
Konstantinus vähensi myös rahojen kultapitoisuutta. Aikaisemmin yhdestä roomalaisesta naulasta kultaa oli lyöty 60 solidusta. Nyt yhden Konstantinuksen soliduksen painoksi tuli vain 1/72 naulaa. Saadakseen lisää varoja Konstantinus antoi takavarikoida pakanallisten temppeleiden aarteita. Konstantinus sääti myös veroja, jotka oli maksettava kullassa, mikä takasi valtiolle jatkossakin mahdollisuuden täydentää kultavarojaan. Vastaamaan valtion raha-asioista Konstantinus loi kaksi uutta virkaa. Comes sacrarum largitionum vastasi valtion julkisista menoista. Comes rei privatae taas vastasi keisarin henkilökohtaisesta omaisuudesta. Konstantinuksen rahauudistus osoittautui erittäin pysyväksi ja hänen määrittelemänsä soliduksen paino pysyi lähes muuttumattomana läpi koko Bysantin valtakunnan historian.[9]
Konstantinopoli

Vain muutama kuukausi Liciniuksen kukistumisesta Konstantinus aloitti vanhan kreikkalaisen Byzantionin kaupungin jälleenrakentamisen uudeksi pääkaupungikseen. Konstantinus oli huomannut kaupungin strategisen sijainnin Bosporinsalmen rannalla kolmiomaisen niemen kärjessä. Kaupunkia ympäröi kahdelta puolelta meri ja maapuolelta muurit. Lisäksi alueella sijaitsi yhteensä seitsemän kukkulantapaista, aivan kuin alkuperäisessä Roomassakin. Legendan mukaan hän oli nähnyt kaupungin sijainnin unessa. Konstantinus antoi kaupungille nimeksi Nova Roma eli Uusi Rooma. Konstantinuksen kuoleman jälkeen kaupunkia alettiin kuitenkin kutsua Konstantinopoliksi eli Konstantinuksen kaupungiksi. Byzantion sopi valtakunnan uudeksi pääkaupungiksi sijaintinsa ansiosta. Rooma ei enää sopinut tähän tehtävään, koska se sijaitsi liian kaukana valtakunnan itäosista, missä keisaria eniten tarvittiin. Byzantionista käsin keisari oli lähellä levottomia Tonavan ja Persian vastaisia alueita sekä valtakunnan vilja-aittaa, Egyptiä. Kaupungilla oli myös symbolista arvoa paikkana, jossa Licinius oli kukistunut.
Konstantinus laajensi kaupunkia, jakoi sen 14 alueeseen ja rakennutti uudet muurit sekä useita julkisia rakennuksia. Konstantinus perusti kaupunkiin myös senaatin ja aloitti samanlaisen ruoanjakelun, kun Roomassakin. Konstantinopolista ei kuitenkaan tullut heti tärkeää kaupunkia, koska keisari matkusti usein muualle ja suurin osa virkamiehistä seurasi aina hänen mukanaan. Kaupungissa oli jo ennestään muun muassa kylpylöitä, stadioni ja luultavasti myös akvedukti, mutta Konstantinuksen käskystä sinne rakennettiin uusi forum. Stadionia laajennettiin ja se muutettiin etupäässä hevosajoja varten tarkoitetuksi hippodromiksi. Kaupunkiin rakennettiin myös niin sanottu Suuri palatsi, kaksi eri taloa senaatille ja monia rakennuksia julkishallinnolle. Konstantinus myös rakennutti useita kirkkoja, muun muassa Hagia Irenen katedraalin.
Kaupunki vihittiin virallisesti valtakunnan uudeksi pääkaupungiksi 11. toukokuuta 330. Samalla Konstantinus julisti poikansa Constantius II:n caesariksi, mikä vain entisestään yhdisti uuden kaupungin siteitä Konstantinukseen ja hänen perheeseensä.[10]
Diocletianuksesta poiketen Konstantinus halusi säilyttää vanhan senaattisäädyn. Halukkaat Rooman senaattorit saivat muuttaa Konstantinopoliin ja saivat vastalahjaksi maatiloja Anatoliasta sekä muita tukiaisia. Konstantinus kannusti myös kristittyjä muuttamaan kaupunkiin, vaikka ei sulkenutkaan kaupungin pakanallisia temppelejä.[9]
Konstantinus ja kristinusko

Konstantinuksesta tuli ensimmäinen keisari, joka kääntyi kristinuskoon. Hän antoi kuitenkin kastaa itsensä vasta kuolinvuoteellaan. Ei tiedetä, kääntyikö Konstantinus kristinuskoon vähitellen elämänsä aikana vai omaksuiko hän uskon äitinsä Helenan vaikutuksesta jo nuorena.
Konstantinus oli jo vuonna 313 silloisen kanssahallitsijansa Liciniuksen kanssa säätänyt niin sanotun Milanon ediktin, joka poisti lopullisesti esteet kristinuskon ja muiden uskontojen harjoittamiselta. Edikti poisti kristittyihin kohdistuneet vainot ja palautti kirkoilta takavarikoidun omaisuuden.[11] Konstantinus oli kuitenkin alkanut suosia kristittyjä, ja hän oli jo Mulviuksen sillan taistelun jälkeen lahjoittanut Rooman piispalle alueen, jolle Lateraanikirkko rakennettiin.[12] Konstantinus sääti myös lakeja, jotka antoivat kirkoille ja papistolle etuoikeuksia ja verohelpotuksia sekä vapautuksia erilaisista velvollisuuksista. Kristinuskosta ei kuitenkaan tehty valtionuskontoa eikä pakanallisuutta kielletty.
Konstantinus sekaantui innolla kirkon sisäisiin kiistoihin ja nykypäivään on säilynyt useita kirjeitä, joissa Konstantinus kommentoi muun muassa donatolaisuutta ja areiolaisuutta.[13]
Nikaian kirkolliskokous
Pian Liciniuksen kukistumisen jälkeen Konstantinus matkusti Antiokiaan, jossa hän huomasi, kuinka laajalle areiolaisuus oli levinnyt. Konstantinus määräsi tärkeimmän teologisen neuvonantajansa, piispa Hosius Kordubalaisen, matkustamaan Aleksandriaan mukanaan kirje, jossa keisari määräsi Areioksen selvittämään riitansa Aleksandrian piispa Aleksandroksen kanssa. Hosius ei kuitenkaan onnistunut ja hän lupasi järjestää suuren kokouksen, jossa asia puitaisiin. Konstantinus määräsi kokouksen pidettäväksi Nikaiassa, jotta hän saattaisi itse osallistua siihen. Konstantinus halusi kokouksen olevan ekumeeninen, eli koko maailman käsittävä. Keisari lupasi myös maksaa kaikkien kokoukseen saapuvien piispojen matkakulut.[14]
Ensimmäinen ekumeeninen kirkolliskokous kokoontui Nikaiassa vuonna 325. Kokous tuomitsi areiolaisuuden harhaopiksi.[2][15] Konstantinus määräsi areiolaiset maanpakoon. Samalla päätettiin myös, että kaikki kirkot juhlisivat pääsiäistä samaan aikaan.
Vanhojen kulttien hävittäminen
Tässä vaiheessa Konstantinus oli jo selvästi kristinuskon puolella, vaikkei kristityksi kääntynytkään. Konstantinus oli vuonna 324 asettanut lain, joka kielsi uhrieläinten teurastamisen ja tähän liittyneet rituaalit. Lain mukaan ainoastaan kristillistä siveellisyyttä noudattavat rituaalit sallittiin. Tiettävästi Konstantinus hävitti neljä pakanallista temppeliä, joista kolme oli Afroditelle omistettuja, yksi Asklepiokselle. Afroditen palvontaan liittyi temppeliprostituution harjoittaminen, ja yksi näistä temppeleistä oli rakennettu Jerusalemiin Kristuksen haudan päälle, mikä aiheutti kristittyjen parissa pahennusta. Asklepioksen temppeli hävitettiin Aigeiassa. On esitetty, että Konstantinus Suuri olisi toteuttanut massiivisen temppelien hävittämiskampanjan, mutta tällaiselle väitteelle ei löydy historiallista todistusaineistoa.[14]
Konstantinus antoi myös säätää muita lakeja, jotka noudattivat kristittyjen eettisiä vaatimuksia. Hän kielsi esimerkiksi gladiaattoritaistelut ja suosi vähemmän verisiä kilpa-ajoja. Uusi lainsäädäntö vaikutti myös valtakunnan asukkaiden perhe-elämään. Aikaisemmat lait olivat sallineet aviopuolisoiden erota jommankumman vaatimuksesta. Uuden lain mukaan avioero sallittiin vain, jos tapaukseen liittyi jokin vakava rikos. Estääkseen lapsimurhat Konstantinus antoi köyhille perheille avustusta julkisista varoista. Konstantinus suosi myös kristittyjä nimittäessään virkamiehiä ja upseereja.[16]
Crispuksen ja Faustan murhat

Matkallaan Roomaan vuonna 326 Konstantinus antoi vangita poikansa Crispuksen[17] ja Liciniuksen pojan Licinianuksen.[4] Paria päivää myöhemmin hän antoi teloittaa kummankin. Vähän myöhemmin keisarinna Fausta koki saman kohtalon.[17] Tarkkaa syytä tähän perhetragediaan ei tiedetä. Crispus oli suosittu armeijan ja kansan keskuudessa ja ehkä Konstantinus tappoi hänet mustasukkaisuudesta. On myös väitetty, että Crispuksella ja Faustalla olisi ollut suhde, jonka tähden heidät olisi teloitettu.[17]
Tapahtuman jälkeen Konstantinus sääti lakeja, joiden mukaan raiskauksesta ja aviorikoksista voitiin langettaa julmia rangaistuksia. Samoihin aikoihin Konstantinuksen äiti Helena lähti pyhiinvaellusmatkalle Jerusalemiin ehkä aikaisempien tapahtumien johdosta. Vuosina 328 ja 329 Konstantinus matkusti taas valtakunnan länsiosiin. Hän asetti 12-vuotiaan poikansa Konstantinus II:n Trieriin hallitsemaan samaa aluetta, jota Crispus oli aikaisemmin hallinnut. Konstantinus taisteli myös germaaneja vastaan Reinillä. Konstantinus teki myös sotaretkiä Tonavalle. Vuonna 332 hän kukisti visigootit ja vuonna 334 sarmaatit.[18]
Vuonna 335 Konstantinus oli jo valmis luovuttamaan valtakuntansa kolmelle jäljellä olevalle pojalleen. Hän nimitti myös veljenpoikansa Dalmatiuksen caesariksi. Konstantinus II jatkoi Gallian, Britannian ja Hispanian diokeesien hallitsemista. Constans sai hallittavakseen Italian, African ja Illyrian. Constantius II sai puolestaan Pontican, Asianan ja Idän diokeesit. Dalmatiukselle jäi näin jäljelle Macedonia, Daakia ja Traakia. Caesareista vanhin, Konstantinus II, sai näin ollen neljä diokeesia ja muut kolme. Nuoret keisarit matkustivat omille alueilleen, joissa heidän pretoriaaniprefektiensä ja magister militumien tuli kouluttaa heitä valtakunnan hallitsemisessa ja sodankäynnissä. Konstantinus säilytti vielä asemansa augustuksena ja hän pystyi halutessaan kumoamaan caesareiden päätökset. Tarkoitus oli kuitenkin, että hänen kuolleessaan kaikki neljä caesaria ylennettäisiin augustuksiksi.[19]
Ennen kuolemaansa Konstantinus suunnitteli sotaretkeä Persiaa vastaan. Persian nuori kuningas Sapur II oli aloittanut sodan hyökkäämällä Armeniaan. Sapur syrjäytti Armenian roomalaisen klienttikuninkaan ja asetti valtaistuimelle oman nukkekuninkaansa. Konstantinus aikoi nimittää veljenpoikansa Hannibalianuksen Armenian kuninkaaksi. Ehkä hänen aikomuksenaan oli jopa tehdä veljenpojastaan Persian kuningas. Mutta ennen kuin Konstantinus pääsi lähtemään, sairastui hän äkillisesti.[19]
Kuolema
Vuonna 337 Konstantinus sairastui ja antoi kastaa itsensä. Kasteen suoritti "Areiolainen" piispa (Eusebius Nicomedia). Eusebius oli Konstantinopolin kaupungin piispa.[2] Konstantinus ei enää pukeutunut purppuraviittaan, vaan käytti viimeisten päiviensä ajan valkoista kastekaapuaan. Hän kuoli helluntaina 22. toukokuuta 337 Nikomediassa.[19] Suruaika alkoi armeijan suorittamilla epäsuotavien perillisten teurastuksilla. Uhreiksi joutuivat muun muassa Konstantinuksen veljenpoika Dalmatius, josta oli aiemmin tehty caesar. Myös Dalmatiuksen veli Hannibalianus sai surmansa. Armeija vaati, että Konstantinuksen poikien Konstantinuksen, Constansin ja Constantiuksen tulisi hallita yhdessä. Keisarin poikia jouduttiin odottamaan kauan kotiin provinsseista. Odotellessa valtion korkeimmat kenraalit, ministerit ja virkamiehet kävivät päivittäin selostamassa hallitustoimia palsamoidulle keisarivainaalle. Kuollut keisari hallitsi näin kesän, syksyn ja talven.[20]
Konstantinus haudattiin Pyhien Apostolien kirkossa (Apostoleion) todennäköisesti osin säilyneeseen porfyyrisarkofagiin. Piispan hautajaissanat Konstantinukselle lausuttiin sittemmin yli tuhannen vuoden ajan Bysantin keisarien hautajaisissa:

Perintö
Konstantinuksen kuollessa vuonna 337 hänen kolme poikaansa Konstantinus II, Constans ja Constantius II jakoivat isänsä valtakunnan hallinnan. Konstantinus II sai Gallian, Britannian ja Hispanian hallittavakseen. Alaikäinen Constans sai hallittavakseen Italian, African ja Illyrian, mutta Konstantinus II nimitettiin hänen holhoojakseen. Constantius II sai puolestaan valtakunnan itäosat hallittavakseen. Constansin tullessa täysi-ikäiseksi vuonna 340 Konstantinus II ei kuitenkaan halunnut luopua veljelleen kuuluvista alueista vaan hyökkäsi veljeään vastaan. Constans kukisti veljensä taistelussa ja otti haltuunsa koko valtakunnan länsiosan. Constans kaatui kuitenkin taistelussa usurpaattori Magnentiusta vastaan. Constantius II kukisti kuitenkin Magnentiuksen ja hallitsi tämän jälkeen valtakuntaa yksin kuolemaansa asti.

Constantius II:n jälkeen keisariksi nousi Konstantinus Suuren puoliveljen poika Julianus, joka tunnetaan parhaiten siitä, että hän yritti elvyttää vanhoja pakanakultteja. Julianuksesta tuli Konstantinuksen perustaman hallitsijasuvun viimeinen jäsen.
Konstantinuksen lahjakirja

Konstantinuksen lahjakirjana tunnettu dokumentti on todennäköisesti 700-luvun lopulla tai 800-luvun alkupuolella tehty väärennös, jonka väitettiin olleen Konstantinuksen kirjoittama. Lahjakirjassa Konstantinus antaa paavi Sylvester I:lle ja hänen seuraajilleen vallan Roomaan ja Länsi-Rooman kaupunkeihin. Lahjakirjan syntyhistoria on epäselvä, mutta sen tarkoituksena lienee ollut paavin maallisen vallan perusteleminen Euroopassa. Lahjakirja todistettiin väärennökseksi jo vuonna 1440 tekstianalyysin avulla. Lahjakirjan tekstissä esiintyi latinankielisiä ilmaisuja, joita ei käytetty vielä lahjakirjan väitetyn syntyhetken aikaan. 1800-luvulla myös katolinen kirkko myönsi lahjakirjan väärennökseksi.[21]
Perhe
Konstantinus oli naimisissa kaksi kertaa. Ensimmäisen vaimonsa Minervinan kanssa hän sai yhden lapsen, Crispuksen. Toisessa avioliitossa keisari Maximianuksen tyttären Faustan kanssa hän sai viisi lasta:[4]
Konstantinus II
Constans
Constantius II
Constantina – Konstantinuksen veljenpojan Hannibalianuksen vaimo.
Helena – Julianus Apostatan vaimo.
Antiikin lähteet
Konstantinuksen kirjeitä on säilynyt Eusebios Kesarealaisen kirkkohistoriassa. Tärkeitä lähteitä Konstantinuksen elämästä ovat myös Eusebios Kesarealaisen kirjoittama Konstantinuksen elämäkerta Vita Constantini[22] ja Lactantiuksen De Mortibus Persecutorum (Vainoojien kuolemasta).
Nykypäivään on säilynyt myös suuri määrä ylistyspuheita, papyruksia, inskriptioita, lakeja, kolikkoja ja myöhempiä lähteitä, jotka täydentävät tietoja Konstantinuksen elämästä. Konstantinuksen hallituskautta käsitellään myös esimerkiksi Zosimoksen Historia Novassa, joka perustui Eunapioksen kadonneeseen historiaan.
Praksagoras Ateenalainen kirjoitti Konstantinus Suuren elämäkerran, joka kuitenkin on säilynyt vain lyhyenä yhteenvetona Fotioksen Bibliothekessä.[23] Lyhyt Excerpta Valesiana sisältää myös Konstantinuksen elämäkerran.[24]
Katso myös
Konstantinuksen basilika
Maxentiuksen basilika
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Paavo Castrén, Leena Pietilä-Castrén| title = Antiikin käsikirja| publisher = Otava| year = 2000| id = ISBN 951-1-12387-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Alf Henrikson| title = Antiikin tarinoita 1–2| publisher = WSOY| year = 1993| id = ISBN 951-0-18515-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto| title = Rooman keisarit| publisher = Karisto| year = 2000| id = ISBN 951-23-4094-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = John Julius Norwich| title = Byzantium: The Early Centuries| publisher = Viking| year = 1991| id = ISBN 0-394-53778-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Warren Treadgold| title = A History of the Byzantine State and Society| publisher = Standford University Press| year = 1997| id = ISBN 0-8047-2630-2}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Konstantinus Suuren elämäkerta noin vuodelta 390. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Bysantin keisarit
Luokka:Vuonna 272 syntyneet
Luokka:Vuonna 337 kuolleet
Luokka:Rooman keisarit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka vanha Konstantinus Suuri oli kun hän astui valtaan?