PlayStation (, virallisesti lyhennettynä PS, joskus myös PSX, PS1 tai PSone) on Sonyn kehittämä 32-bittinen viidennen sukupolven pelikonsoli. PlayStationin nimi sen kehitysvaiheessa oli PSX. PlayStation julkaistiin Japanissa 3. joulukuuta 1994, Yhdysvalloissa 9. syyskuuta 1995 ja Euroopassa 29. syyskuuta 1995. PlayStationia on myyty yli 100 miljoonaa ja sen pelejä lähes miljardi kappaletta. Konsolin valmistus lopetettiin 23. maaliskuuta 2006 eli 11 vuotta julkaisunsa jälkeen.
PlayStationia seurasivat PlayStation 2 (2000), PlayStation 3 (2006) ja PlayStation 4 (2013).
Historia
Kehitys

PlayStationin alkujuuret ulottuvat vuoteen 1988 asti. Nintendo oli yrittänyt käyttää levyketeknologiaa Famicomin kanssa, mutta sen kanssa oli ongelmia. Magneettiset levykkeet osoittautuivat huonosti kestäviksi, ja niitä saattoi kopioida helposti. Niinpä Nintendo oli heti kiinnostunut, kun Sonyn ja Philipsin kehittelemän CDROM/XA:n määrittelyt julkaistiin. Tämä CD-ROMin laajennettu formaatti yhdisti äänen, kuvan ja tietokonedatan sekä mahdollisti niiden käytön samanaikaisesti. Nintendo lähestyi Sonya kehittääkseen Super Nintendo Entertainment Systemiin CD-ROM-laajennuksen, jota silloin kutsuttiin nimellä ”SNES-CD”. Sopimus syntyi, ja työt alkoivat.
Sony suunnitteli myös toisen Sony-merkkisen konsolin kehittämistä, joka olisi Nintendon kanssa yhteensopiva mutta myös paremmin kodin viihdekeskukseksi sopiva. Uusi konsoli käyttäisi sekä SNESin moduuleita että uutta CD-formaattia, jonka Sony suunnittelisi. Tätä formaattia käytettäisiin myös SNES-CD-levyissä, mikä vahvistaisi Sonyn hallitsevaa asemaa Nintendon johtavasta asemasta huolimatta videopelimarkkinoilla.
SNES-CD oli tarkoitus esitellä kesäkuussa 1991 Computer Electronics Show’ssa. Nintendon Hiroshi Yamauchi huomasi, että Nintendon ja Sonyn alkuperäinen sopimus vuodelta 1988 takasi Sonylle täydellisen kontrollin SNES-CD-formaatilla julkaistuihin peleihin. Hän raivostui ja totesi sopimuksen olevan täysin mahdoton; samalla hän peruutti salassa kaikki Nintendon ja Sonyn SNES-CD-suunnitelmat. Niinpä CES:ssä ei juhlittu yhteistyösopimusta, vaan Nintendon puheenjohtaja Howard Lincoln astui lavalle ja paljasti, että he tekivät nyt yhteistyötä Philipsin kanssa. Kaikki Nintendon ja Sonyn kanssa aikaansaatu työ oli tarkoitus hylätä. Lincoln ja Minoru Arakawa olivat Sonyn tietämättä lentäneet Eurooppaan Philipsin päämajaan ja muodostaneet toisenlaisen allianssin, jossa Nintendolla olisi parempi lisenssi Philipsin valmistamiin laitteisiin.
Nintendon ilmoitus oli järisyttävä. Se oli yllätys messuvieraille (Sony oli juuri edellisenä yönä esitellyt yhteistyöprojektia nimellä ”Play Station”), ja japanilainen yleisö piti sitä petoksena: japanilaisessa bisneskulttuurissa oli ennenkuulumatonta, että japanilainen yhtiö hylkäisi maanmiehensä ja lähtisi eurooppalaisten kelkkaan.
Yhteistyöprojektin kaaduttua Sony harkitsi ensin tutkimusprojektin keskeyttämistä mutta päätti lopulta hyödyntää jo tehtyä työtä ja viimeistellä tuotteen valmiiksi konsoliksi. Tällöin Nintendo jätti haasteen, jonka mukaan Nintendolla oli oikeudet nimeen ja julkaisu tulisi estää. Tuomari ratkaisi lopulta asian Sonyn hyväksi. Lokakuussa 1991 viimein valmistettiin ”Sony Play Stationin” ensimmäiset versiot. Arvioiden mukaan näitä laitteita tehtiin ainoastaan noin 200 kappaletta. Vuoden 1992 lopussa Nintendo ja Sony pääsivät sopimukseen, jonka mukaan Sony Play Station tukisi SNESin pelejä.
Tässä vaiheessa Sony kuitenkin huomasi, että SNESin teknologia alkoi vanhentua ja uuden sukupolven pelikoneet olivat pian tulossa. Niinpä se suunnitteli Play Stationin kokonaan uudestaan vuoden 1993 alusta alkaen, minkä yhteydessä SNES-tuki pudotettiin ja nimestä poistettiin välilyönti. Sony ennusti aivan oikein, että peligrafiikan tulevaisuus olisi spritejen sijaan polygoneissa, ja PlayStationista tuli ensimmäinen pelikonsoli, joka oli suunniteltu aitoa 3D-grafiikkaa varten.[1]
PlayStation on eräs peliteollisuuden historian pitkäikäisimmistä tuotteista; laitetta valmistettiin yli 11 vuoden ajan. Sony ilmoitti 23. maaliskuuta 2006 lopettavansa PlayStation One -yksiköiden valmistamisen.
Myynti
18. toukokuuta 2004 mennessä Sony oli myynyt maailmanlaajuisesti 100 miljoonaa PlayStation- ja PSone-konsolia. Maaliskuussa 2005 tarjolla oli 7743 eri ohjelmistoa, joita oli myyty yhteensä 959 miljoonaa kappaletta. PlayStationin logon suunnitteli Manabu Sakamoto, joka suunnitteli logot myös Sonyn VAIO-tuotteisiin.
Tunnetuimpia PlayStation-pelejä
Konsoli oli erittäin suosittu ja synnytti niin sanotun ”pleikkarisukupolven”. PlayStationin tunnetuimpia pelejä olivat Tomb Raider, Final Fantasy VII, Resident Evil, Tekken, Ridge Racer, WipEout, Gran Turismo, Crash Bandicoot, Spyro sekä Metal Gear Solid.
Muut versiot

Ensimmäinen uusi versio oli varhain 1996 tehty päivitys, jossa pyrittiin vähentämään ylikuumenemisesta aiheutuvia ongelmia. Useat pelaajat olivat valittaneet videopätkien nykivän sekä konsolista kuuluvan tikittävää ääntä. Ongelmaan näytti tepsivän konsolin kääntäminen ylösalaisin tai sivuttain, vaikka eräät pelaajat tyytyivät iskemään konsolin kantta. Tämä ongelma periytyi sittemmin ensimmäisen sukupolven PlayStation 2:een.
Sony ei muuttanut konsolin teknisiä ominaisuuksia tai ulkonäköä mutta poisti japanilaisesta versiosta jääneet RCA-portit. Samalla poistettiin myös rinnakkaisportti kustannussyistä, ja yhtiö paransi hieman laseryksikön kokoamismenetelmää.
Sony valmisti alkuperäisestä konsolista uudelleen suunnitellun version, joka mahtui pienempään ja ergonomisempaan koteloon (eli käytännössä slim-versio). Uuden laitteen nimeksi tuli PSone, ja se esiteltiin syyskuussa 2000.
PlayStationin ominaisuuksia voi laajentaa asentamalla siihen mod-piirin. Tällöin on mahdollista pelata muista maista tuotuja pelejä sekä pelejä, jotka eivät ole saaneet Sonyn virallista hyväksyntää. Myös piraattipelien pelaaminen onnistuu tällaisella piirillä.
Tekniset ominaisuudet
Pääprosessori

MIPS R3000A -yhteensopiva (R3051) 32-bittinen RISC-piiri, joka toimii 33,8688 MHz:n nopeudella
LSI Logic Corp. valmistaa piiriä SGI:ltä lisensoidulla teknologialla.
Ominaisuuksia:
Laskentateho: 30 MIPS
Väylän kaistanleveys: 132 Mbit/s
Käskyvälimuisti: 4 kt
Datavälimuisti: 1 kt
Geometrinen yksikkö
Tämä osa sijaitsee pääprosessorin sisällä ja tarjoaa koneelle 3D-grafiikassa tarvittavat vektorilaskentakäskyt.
Ominaisuuksia:
Laskentateho: 66 MIPS
360000 täytettyä polygonia sekunnissa
180000 tekstuurimapattua ja valaistua polygonia sekunnissa
Datanpurkamisyksikkö
Tämä keskusyksikön sisällä oleva piiri hoitaa kuvien ja videoiden purkamisen.
Grafiikkayksikkö
Tämä keskusyksiköstä erillinen piiri hoitaa 2D-grafiikan (mukaan lukien 2D-muotoon muunnettujen 3D-polygonien) piirtämisen.
Ominaisuuksia:
16,7 miljoonaa väriä
Resoluutio välillä 256 × 224 ja 640 × 480
4000 8 x 8 -kokoista spriteä spritekohtaisella skaalauksella ja rotaatiolla
Parallaksivieritys
Tasa- ja gouraud-varjostus sekä teksturointi
Ääniyksikkö
24 kanavaa 44,1 kilohertsin näytteenottotaajuudella
Muisti
2 megatavua RAM-muistia
1 megatavu videomuistia
512 kilotavua äänimuistia
512 kilotavua käyttöjärjestelmän ROM-muistia
CD-ROM-asema
Kaksinkertainen nopeus (maksimissaan 300 kt/s)
Katso myös
PlayStation Portable
PocketStation
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Sonyn pelikonsolit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna Sony Computer Entertainment on perustettu?


Pokémon () on japanilainen tuotesarja. Se sai alkunsa Satoshi Tajirin kehittämästä, vuonna 1996 Nintendon Game Boy:lle julkaistusta videoroolipelistä. Sana ”Pokémon” on lyhenne sanoista ”pocket monsters”, ”taskuhirviöt”. Peleissä on satoja erilaisia Pokémon-hahmoja ja tavoitteena on kerätä jokainen niistä ja kouluttaa hahmoista hyvä tiimi. Tuotesarjaan kuuluu videopelien lisäksi keräilykorttipeli, anime, manga ja lukuisia muita tuotteita. Tunnetuin Pokémon-hahmo on sarjan maskotti, keltainen sähköhiiriolento Pikachu.[1]
Brändiä hallitsee ja lisensoi The Pokemon Company, josta Nintendo omistaa 32 %.[2]
Nimi "Pokémon" ja hahmojen nimet yms. ovat Nintendon tavaramerkkejä.[3]
Pokémon on toiseksi menestynein videopeliin perustuva tuotesarja. Suositumpi on ainoastaan Mario-pelisarja, joka sekin on Nintendon tuotteita. Pokémon-anime oli japanilaisen animaation ensimmäinen maailmanlaajuista valtavirran suosiota saavuttanut sarja, joka avasi ovet animen ja mangan Japanin ulkopuoliselle suosiolle. Vuonna 1999 Pokémon-pelejä myytiin seitsemässäkymmenessä maassa, televisiosarjaa näytettiin kuudessakymmenessäyhdessä maassa, elokuvia oli näytetty neljässäkymmenessäneljässä maassa ja korttipeli oli käännetty kahdeksalle kielelle. Vuonna 2003 tuotesarjan arvoksi arvioitiin 15 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Pokémon toimi alkusysäyksenä Cool Japan -liikkeelle.[1]
Videopelit

Tuotesarjaan kuuluva pelisarja on Game Freakin ja Creatures, Inc.:n kehittämä ja Nintendon julkaisema roolipelisarja.
Heinäkuussa 2016 älypuhelimille julkaistiin lisättyä todellisuutta ja paikkatietoa hyödyntävä Pokémon Go, josta tuli nopeasti suosittu ympäri maailman. Pelissä pyydystetään virtuaalisia Pokémoneja oikeassa maailmassa matkapuhelimen kameran avulla.[4]
Televisiosarja ja elokuvat

Pokémon-animetelevisiosarja kertoo nuoresta Pokémon-kouluttajasta Ash Ketchumista, hänen ensimmäisestä Pokémonistaan Pikachusta sekä heidän ja heidän ystäviensä seikkailuista ympäri Pokémon-maailmaa. Ash yrittää tulla Pokémon-mestariksi ja pysäyttää pahan Rakettiryhmän. Vuodesta 1999 lähtien sarjan pohjalta on ilmestynyt vuosittain elokuva. Ensimmäinen elokuva (Pokémon – Mewtwon vastaisku) tuotti Yhdysvalloissa 10,1 miljoonaa dollaria ensimmäisenä päivänä ja yhteensä 85 miljoonaa dollaria.[1] Sarjasta on ilmestynyt yhteensä 20 tuotantokautta, 20 elokuvaa sekä yli 30 erikoisjaksoa.
Keräilykorttipeli
Pokémon Trading Card Game eli Pokémon TCG on Pokémon-aiheinen keräilykorttipeli. TCG:n ideana on ”taistella” korttien Pokémon-hahmoilla. Korttisarjan julkaisi Wizards of the Coast vuonna 1996. Nykyisin sitä julkaisee Pokémon USA. Miltei jokaisesta Pokémonista on oma korttinsa.
Manga
Eri Pokémon-aiheisia mangasarjoja on lukuisia. Suuri osa perustuu pelisarjan peleihin, mutta myös animesarjaan, siihen liittyviin elokuviin ja keräilykorttipeleihin perustuvia sarjoja on jonkin verran. Animeen perustuvista esimerkkinä The Electric Tale of Pikachu (), joka seuraa Ash Ketchumin matkaa Kanton ja Orangesaarten alueilla. Myös täysin omaperäisiä sarjoja on julkaistu, kuten Miho Asadan Kaitou! Pokémon 7 (), joka seuraa nuoren, kaksoiselämää elävän pojan, Hiorin, elämää.
Ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja on Kosaku Anakubon käsikirjoittama ja piirtämä pelisarjaan perustuva, ja sen nimeä kantava vuosina 1996-2003 julkaistu slapstick-huumorisarja Pocket Monsters (), joka seuraa Red-nimisen kouluttajan matkaa ympäri Pokémon-maailmaa, seuranaan Pikachu ja töykeä Clefairy. Alkuperäinen sarja seuraa kolmikon seikkailuja Kanto- ja Johto-alueilla, ja sitä on seurannut toistaiseksi viisi jatko-osaa: Hoenn-alueelle sijoittuva Pocket Monsters RS (), Sinnoh-alueelle sijoittuva Pocket Monsters DP (), Johto-alueelle sijoittuva Pocket Monsters HGSS (), Unova-alueelle sijoittuva Pocket Monsters BW () ja Kalos-alueelle sijoittuva Pocket Monsters XY ().
Länsimaissa tunnetuin, ja Japanissa pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut mangasarja on peleihin vahvasti perustuva ja vuonna 1997 alkanut Pokémon Adventures. Kyseinen sarja on ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja, jota on julkaistu suomeksi.[5]
Sangatsu Manga on lisensioinut kolme Pokémon-elokuviin perustuvaa mangasovitusta: Makoto Mizobuchin Pokémon Ranger ja meren temppeli (julkaistiin tammikuussa 2016), Makoto Hijiokan Giratina ja sky warrior (maaliskuu 2016) sekä Momota Inouen Zoroark – illuusioiden mestari (toukokuu 2016).[6][7][8]
Evoluutio
Useilla Pokémoneilla on evoluutio-sarja. Evoluutioita voi olla yksi tai kaksi, kuten vaikka Poochyenalla on vain yksi evoluutio, ja Mudkipillä kaksi. Eevee-nimisellä Pokémonilla on jopa kahdeksan erilaista kehittynyttä muotoa.[9] Yleensä kehittyneen muodon nimi on samankaltainen. Esimerkiksi Bulbasaurin kehittyneet muodot ovat Ivysaur[10] ja Venusaur[11] ja Igglybuffin[12] on Jigglypuff ja Wigglytuff[13], mutta on myös paljon sellaisia evoluutioita, jossa nimi on erilainen, mutta sen sijaan ulkonäkö voi näyttää samalta, kuten Grimerilla ja Mukilla.
Kuudennesta sukupolvesta lähtien on ollut myös mega-evoluutioita, jotka mahdollistavat tiettyjen Pokémonien voimien vahvistamisen. Esimerkki mega-evoluutiokykyisestä Pokémonista on Charizard.
Hahmot

Pokémonit

Pokémon-lajeja on yli 800 seitsemässä sukupolvessa. Lajit luokitellaan myös useisiin tyyppeihin.
Kulttuurinen vaikutus

Pelin hahmoista on tullut populaarikulttuurin ikoneja, esimerkkinä maalaus Pokémon Jet-lentokoneessa.
Pokémon Go pelin julkaisun jälkeen 231 miljoonaa ihmistä otti osaa 1,1 miljardiin interaktioon Facebookissa ja Instagramissa huhtikuun aikana, joissa peli mainittiin.[14]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Galbraith, Patrick W.| title = The Otaku Encyclopedia| publisher = Kodansha International| year = 2009| version = Hakusana ”Pokémon”| id = ISBN 978-4-7700-3101-3| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Montako Pokemonia oli ensimmäisessä sukupolvessa?


Kuorsumaan torpparikapina on vuonna 1836 Ylä-Satakunnassa tapahtunut talonpoikaiskapina. Se sai alkunsa, kun Ruotsilan kartanon omistaneet veljekset Henrik Gustaf ja Johan Jabob Wirzén päättivät ottaa Sastamalan Kuorsumaan kylässä sijaitsevan Uuden Majamaan torpan kartanon haltuun ja häätää siellä asuneen perheen.
Häätö herätti lähiseudun asukkaissa voimakasta vastustusta ja lopulta kapinamieliala levisi myös lähipitäjiin Kauvatsalle, Suodenniemelle, Laviaan, Mouhijärvelle ja Tyrväälle eli käytännössä Kokemäenjoen laaksosta Etelä-Pohjanmaale ulottuneelle koko Ylä-Satakunnan korpialueelle eli niin sanotulle ”Mettämaalle”. Yläluokan ja torpparien välille syntynyt konflikti herätti huolta myös Helsingissä kenraalikuvernöörin virastossa ja lopulta se ratkaistiin pitkäksi venyneessä oikeuskäsittelyssä vuosien 1836–1837 aikana.
Uuden Majamaan torpan häätö
Kiikanojan taloille kuuluneet 25 Kuorsumaan torppaa oli perustettu 1800-luvun alussa. Kapinaan johtaneet tapahtumat käynnistyivät 12. syyskuuta 1836, kun Uuden Majamaan torppaan oli kokoontunut lähitalojen asukkaita puimatalkoisiin. Paikalle saapui Ruotsilan kartanon toinen omistaja apteekkari Johan Jabob Wirzén seurueensa kanssa, johon kuului kartanon renkejä sekää entinen siltavouti Erkki Sjöblom ja lautamies Antti Setälä. Ruotsilan omistajat olivat päättäneet häätää torpassa asuneen perheen, jonka jälkeen sen toimintaa jatkaisivat kartanon rengit. Toimenpide oli täysin torpparin kanssa tehdyn sopimuksen mukainen. Sen mukaan kartanolla oli oikeus ottaa torppa haltuunsa ilman minkäänlaista korvausta.[1]
Torppari Matti Uusi Majamaa pyysi saada jäämään asumaan vielä seuraavaan kesään saakka, mutta Wirzén ei suostunut tähän, vaan vaati perhettä poistumaan välittömästi. Hän määräsi myös riihessä tapahtuneen viljanpuinnin lopetettavaksi, koska hänen mukaansa se kuului nyt kartanolle. Talkooväki jatkoi kuitenkin työtään, jolloin Wirzén työnsi pyssynsä riihen ovesta sisään ja ilmoitti ampuvansa, ellei puintia lopeteta. Ovensuussa seisonut torpparinpoika Matti Mattila tarttui kuitenkin aseen piippuun ja väänsi sen pois Wirzénin kädestä. Seuraavaksi pimeästä riihestä ryntäsi miehiä, jotka hyökkäsivät Wirzénin kimppuun ja pieksivät heidät varstoillaan. Wirzénin seurueen paettua paikalta läheiseen Vanhan Majamaan torppaan, talkooväki jatkoi työtään ja aloitti illalla juhlinnan, kun heillä torpan tarjoaman kestityksen lisäksi oli käytössään myös häätäjiltä jääneet eväät. Niihin kuului muun muassa kahvia sekä viinatynnyri, jonka talkoolaiset illan aikana tyhjensivät.[1]
Wirzén palasi varovasti Uuden Majamaan seuraavana aamuna, joloin paikalla oli enää yksi talkoolainen, joka makasi sammuneena riihen edessä. Pian paikalle kuitenkin saapui talkooväki, joka seipällä uhaten määräsi häätäjät poistumaan.[1]
Eerolan torpan välikohtaus
Viikko Uuden Majamaan häätöyrityksen jälkeen Kiikan nimismies Philemon Gallén lähti pitäjän pohjoisosiin suorittamaan torppien katselmusta ja mittausta. Kyseessä oli senaatin määräämä tehtävä, jonka Turun ja Porin läänin kuvernööri Lars Gabriel von Haartman välitti kruununvouti Gustaf Hästeskolle. Tämä puolestaan antoi sen Gallénille, jolla ei juurikaan ollut varaa valita seuruettaan, vaan hänen oli otettava mukaan ne, jotka suostuivat lähtemään. Tämän vuoksi mukaan valikoitui samoja miehiä, jotka olivat viikkoa aikaisemmin käyneet Uudessa Majamaassa. Mukana olivat Wirzénin veljekset, Antti Setälä, siltavouti Heikki Enegren sekä seitsemän muuta miestä.[1]
Tieto Uuden Majamaan tapahtumista oli viikon aikana levinnyt joka puolelle Ylä-Satakunnan korpialuetta. Samalla levisivät huhut, joiden mukaan kaikki Kuorsunmaan torpparit häädettäisiin kruunun virkamiesten avustuksella kostoksi apteekkarin kärsimästä tappiosta. Kaikkien torpparien häätäminen ei kuitenkaan ollut Ruotsilan omistajien tarkoituksena, koska kartanon menestys kuitenkin riippui heidän työpanoksestaan. Torpparit olivat pelkäämiään häätöjä vastustaakseen koonneet viikon aikana organisoineet pyssyillä ja seipäillä varustauuneen satojen miesten joukon, jotka valmistautuivat taistelemaan häätäjiä vastaan torppa torpalta.[1]
Matkalle lähtiessään Gallénin seurue oli pitkälti torpparien armoilla. Tiet olivat huonoja ja välillä piti ylittää vesistöjä, jolloin he joutuivat turvautumaan paikallisten apuun. Myöskin taukoja pidettiin torpissa ja yhdessä piti myös suorittaa ulosmittaus verorästien takia. Edellisen viikon tapahtumien ja seudulla levinneiden huhujen johdosta heidän vastaanottonsa ei ollut suopea. Ylitettyään Kiikoisjärven veneellä, seurue yöpyi Mäkipään torpassa ja suuntasi aamulla syvemälle korpeen kohti Eerolan torppaa. Heidän edellään kulki kymmeniä pyssyillä ja seipäillä aseistettuja miehiä, jotka kehottivat Gallénin joukkoa palaamaan takaisin. Eerolan torpan pihassa oli kokoontuneena vielä enemmän miehiä, joita saapui paikalle koko ajan lisää.[1]
Gallén luki pihassa maaherran määräyksen ja selvitti vielä, miksi hän oli paikalle tullut. Tämän jälkeen Gallén käski lautamiehen ja siltavoudin mittaamaan torpan rakennukset ja meni itse sisään tapaamaan torppari Antti Eerolaa. Yllättäen hän ilmoitti Gallénille, ettei tietyillä vierailla ole Kuorsumaahan asiaa, koska maaherra on antanut luvan heidän poisajamisekseen tarvittaessa vaikka voimakeinoin. Gallén puolestaan yritti selittää, ettei kyseessä ollut häätö ja varoitti Eerolaan kokoontuneita torppareita myös seuraamuksista. Tunnelma muodostui lopulta niin painostavaksi, että nimismies päätti keskeyttää toimituksen ja poistui miehineen takaisin Kiikkaan.[1]
Kuvernöörin toimenpiteet
Kruununvouti Hästeskolle ja maaherra von Haartmanille laatimassaan raportissa hän arvioi Eerolan pihassa olleen jopa satoja miehiä ja luetteli tunnistamiensa 35 nimet.
Gallén pyysi myös maaherraa ryhtymään toimenpiteisiin kapinallisia vastaan entisestään kiristyneen tilanteen vuoksi. Hän oli itse erittäin hankalassa tilanteessa, koska viranhoito edellytti kuitenkin paikallisen väestön luottamusta. Kruununvouti ehdotti kuveröörille sotilaiden lähettämistä Kuorsumaahan. Tämä ei kuitenkaan innostanut Suomen autonomian puolesta kamppailevaa Haartmania, koska venäläiseen sotilaspartioon turvautuminen antaisi autonomiaan nihkeästi suhtautuvalle keisari Nikolai I:lle huonon kuvan suomalaisten viranomaisten kyvyistä hoitaa tehtäviään. Se saattaisi antaa jopa tekosyyn puuttua Suomen autonomiaan, esimerkiksi Puolan autonominen asema oli hieman aikaisemmin lakkautettu talonpoikaiskapinoiden johdosta. Haartman päätti kieltäytyä sotavoimien lähettämisestä ja määräsi sen sijaan kruununvoudin matkustamaan itse Kuorsumaahan selvittämään tilannetta ja rauhoittelemaan torppareita. Lisäksi kuvernööri määräsi tuomiokunnan tuomaria suorittamaan asiasta puolueettoman tutkimuksen. Haartman piti kuitenkin asiaa niin vakavana, että informoi siitä kenraalikuvernöörin kansliaa Helsingissä. Torpparikapinan käsittely alkoi Tyrvään syyskäräjillä myöhemmin marraskuussa 1836.[1]
Oikeuskäsittely
Kuorsumaan torpparikapinaa käsiteltiin ensimmäisen kerran Tyrvään kihlakunnan syyskäräjillä 19. marraskuuta 1836, jolloin tuomari Carl Reinhold Mellin yhdisti Uuden Majamaan ja Eerolan tapahtumat samaan oikeusjuttuun. Nimismies Gallén oli tunnistanut 35 Eerolassa ollutta torpparia, jotka haastettiin käräjille, mutta se onnistuttiin toimittamaan ainoastaan muutamalle. Kun heistäkään ei kukaan saapunut paikalle, määräsi tuomari torpparit haastettaviksi kuukauden päästä pidettäville ylimääräisille käräjille, jonne heidät oli määrä tuoda tarpeen vaatiessa viranomaisvoimin. Nimismies Gallén kuitenkin piti kapinallisten käräjille tuontia itselleen mahdottomana tehtävänä ja pyysi kruununvouti Hästeskolta lisävoimia. Tämä kääntyi kuvernööri Haartmanin puoleen ja ehdotti jälleen venäläisen sotaväen kutsumista. Haartman kuitenkin kieltäytyi edelleen ja määräsi Gallénin tulemaan toimeen Tyrvään kihlakunnan siltavoutien ja haastemiesten avulla.[1]
Kun ylimääräiset käräjät alkoivat 19. joulukuuta, oli paikalle saatu tuotua vain muutama syytetty. Kukaan heistä ei tunnustanut tehneensä mitään laitonta, vaan väittivät tulleensa Eerolan torpalle sattumalta tai pelkästä uteliaisuudesta. Puolustusasianajajana toiminut akatemianvouti Carl Adolf Björkbom puolestaan esitti syytöksiä Ruotsilan isäntiä vastaan. Björkbom vaati heitä edesvastuuseen laittomasta häätöyrityksestä, kun Ruotsilan omistajat olivat edellisenä syksynä irtisanoneet torpparin lesken Riitta Tuomaantyttären. Torppaa oli jo vuosia hoitanut edesmenneen torpparin poika Matti, joka olisi asianajajan mukaan voitu laillisesti irtisanoa eikä suinkaan hänen vanhaa äitiään, joka ei liittynyt torpan pitoon. Juttua päätettiin kuitenkin edelleen lykätä, kun paikalla ei ollut yhtään kapinan näkyvintä hahmoa, ja se määrättiin käsiteltäväksi seuraavan kerran huhtikuussa 1837 pidettävillä kevätkäräjillä.[1]
Kevätkäräjillä käsiteltiin aluksi Uuden Majamaan riihessä tapahtunutta välikohtausta. Kaikki paikalla olleet syytetyt vakuuttivat etteivät olleet nähneet mitään, koska riihessä oli hämärää. Paikalla ollu lautamies Antti Setälä sen sijaan todisti, että Ruotsilan isännän piesseet miehet olivat torppari Juho Salo, entinen lampuoti Matti Kesti ja renki Taavetti Liisanpoika. He olivat kuitenkin kaikki tavoittamattomissa, joten tuomari lykkäsi juttua edelleen vuoden 1837 syyskäräjiin, jonne kaikki määrättiin sakon uhalla saapumaan paikalle.[1]
Syyskäräjillä käsiteltiin aluksi Eerolan torpan tapaus. Oikeus totesi, että näyttöä oli ainoastaan metelöinnistä ja tungoksesta, mutta nimismiestä tai hänen seuralaisiaan ei ollut pahoinpidelty. Nimismies Gallén yritti vielä vaatia rangaistusta luvattoman väenkokouksen järjestämisestä, johon oikeus ei kuitenkaan suostunut.
Tuomari mukaan nimismies oli keskeyttänyt Eerolassa tehdyn katselmuksen tarpeettomasti, mutta ei rankaissut häntä. Ruotsilan kartanon omistajan nostamaa Uuden Majamaan juttua ei käsitelty, koska tekijöitä ei vieläkään oltu saatu tuotua paikalle. Oikeus antoi kuitenkin isännälle kuitenkin mahdollisuuden nostaa uuden oikeusjutun, mikäli heidät joskus tavoitettaisiin. Torpparit puolestaan vaativat asianajanansa välityksellä Wirzénille rangaistusta siitä, että hän oli yrittänyt ampua heitä, mutta tämäkin syyte hylättiin, kun todistajien mukaan ase ei ollut toimintakuntoinen. Viranomaisten kannalta kiusallinen torpparikapina oli näin saatu käsiteltyä suurta huomiota herättämättä.[1]
Oikeusjutun ollessa vielä kesken, vahvisti senaatti helmikuussa 1837 Kuorsunmaan isonjaon. Kiikanojan yhdeksän torppaa sijaitsivat senaatin uuden tulkinnan mukaan ylijäämämaalla, joka talojen sijaan kuului kruunulle. Päätös merkitsi torppien itsenäistymistä ja taloon tehtävän pakkotyön loppua, kun senaatti teki niistä veroa maksavia uudistiloja. Kuorsunmaajärven ympärillä sijainneet 30 torppaa sen sijaan jäivät Kiikanojan taloille. Niihin kuuluivat myös Eerola ja Uuden Majamaan torpat. Torpparikapinan ansiosta Uuden Majamaan torpparin häätö ei kuitenkaan onnistunut.[1]
Lähteet

Luokka:1836
Luokka:Kapinat Suomessa
Luokka:Kiikka
Luokka:Suomen suuriruhtinaskunta
Luokka:Pirkanmaan historia


Peloponnesolaissota käytiin pääasiassa Ateenan ja Spartan johtamien liittojen välillä vuosina 431–404 eaa. Persialaissotien jälkeen Ateenan valta oli kasvanut valtavasti, ja muut kaupunkivaltiot pelkäsivät, että Ateenasta tulisi liian voimakas. Lopulta sota syttyi Spartan ja Ateenan välillä. Peloponnesolaissota oli yksi antiikin Kreikan historian käännekohdista. Sota veti mukaansa miltei kaikki kreikkalaiset kaupunkivaltiot, ja sen aikana kuoli ennennäkemätön määrä ihmisiä. Sodan aikana kumpikin osapuoli teki myös julmuuksia, joilta aikaisemmin oli säästytty.
Sodan alkuvaihetta kutsutaan yleensä nimellä Arkhidamoksen sota Spartan kuninkaan Arkhidamoksen mukaan. Sodan alkuvuosina Perikleen johtama Ateena yritti välttää taisteluja. Perikles kuitenkin kuoli ruttoon, joka iski Ateenaan vuonna 430 eaa. Sodan ensimmäinen vaihe loppui vuonna 421 eaa., kun osapuolet solmivat niin sanotun Nikiaan rauhan. vuoteen 415 eaa., jolloin ateenalaiset lähettivät Nikiaan johdolla retkikunnan Sisiliaan avustamaan liittolaisiaan Syrakusaa vastaan. Ateenalaisten Sisilian sotaretki epäonnistui, kun spartalaisten oma retkikunta kukisti ateenalaiset täydellisesti. Sisilian sotaretken epäonnistuttua Ateenan vallassa olleet Joonian kaupungit kapinoivat spartalaisten innoittamina. Myös Persian valtakunta alkoi tämän jälkeen avustaa Spartaa. Alkibiadeen johdolla Ateenan laivasto voitti kuitenkin Spartan laivaston, ja vuoteen 406 eaa. mennessä Ateena oli vallannut takaisin suurimman osan entisestä valtakunnastaan. Sodan lopullinen käännekohta oli, kun spartalainen Lysandros sai vallattua Hellespontoksen. Spartalainen laivasto tuhosi täydellisesti ateenalaisten laivaston vuonna 405 eaa., ja Ateena antautui vuonna 404 eaa.
Peloponnesolaissodan kulun dokumentoi historioitsija Thukydides kirjassaan Peloponnesolaissota. Thukydides toimi sodan aikana strategina eli sotapäällikkönä, mutta hänet erotettiin virastaan, kun hän ei ollut pystynyt estämään spartalaisia valtaamasta Amfipolia. Thukydides oli itse paikalla useamman sodan alkuvaiheen tapahtuman aikana, ja muilta osin hänen kirjansa perustuu silminnäkijöiden kertomuksiin. Thukydides aloittaa kirjansa seuraavasti:

Sodan osapuolet

Deloksen meriliitto eli Ateenan imperiumi

Persialaissotien jälkeen osa kreikkalaisista kaupunkivaltioista muodosti Ateenan johdolla Deloksen meriliiton, jonka jäsenten tuli varustaa liiton käyttöön laivoja yhteistä puolustusta varten ja turvata Kreikka persialaisia vastaan. Liitto sai nimensä Deloksen saaresta, johon liiton yhteinen kassa oli säilötty. Ajan myötä liiton jäsenet alkoivat maksaa liitolle rahaa laivojen varustamisen sijasta. Peloponnesolaissodan alkaessa Ateenan lisäksi ainoastaan Khios ja Lesbos ylläpitivät omia laivastoja. Vuonna 454 eaa. liiton varat siirrettiin myös Ateenaan, joka olikin liiton selvästi vahvin jäsen. Seuraavien vuosikymmenien aikana Ateena käytti johtavaa asemaansa hyväkseen ja sekaantui liiton muiden jäsenten sisäisiin asioihin. Liitosta käytetään joskus anakronistista nimitystä "Ateenan imperiumi".[1]
Peloponnesolaisliitto

Kreikan toisella johtavalla kaupunkivaltiolla Spartalla oli myös oma liittonsa, johon kuului suurin osa Peloponnesoksen kaupungeista. Liittoon kuuluivat myös Korintti ja Theba. Vaikka Sparta olikin selvästi liiton vahvin jäsen, kaikilla jäsenillä oli yksi ääni liiton päätöksissä.[2]
Spartan ja sen liittolaisten sotavoimat olivat suurimmaksi osaksi jalkaväkipainotteisia. Spartan armeija oli kiistatta Kreikan parhaiten koulutettu ja paljon suurempi kuin Ateenan. Peloponnesolaisliiton jäsenistä ainoastaan Korintilla oli merkittävä laivasto. Ateena ja sen liittolaiset pystyivät laivastoillaan hallitsemaan Aigeianmerta ja häiritsemään kaupankäyntiä Spartan ja sen liittolaisten välillä. Koska sodan osapuolet olivat niin erilaisia, oli niiden vaikea saada aikaan ratkaisevaa taistelua.[2]
Sodan tausta

Ateenan ja Spartan vihanpito oli alkanut jo niin sanotun ensimmäisen peloponnesolaissodan aikana 460–445 eaa.
Sodan syiksi lasketaan yleensä Ateenan mielivaltainen käyttäytyminen Spartan liittolaisia vastaan. Thukydideen mukaan sodan tärkein syy oli se, että Sparta pelkäsi Ateenan kasvavaa valtaa. Sotaan johtaneita tapahtumia oli monia. Korintti valitti liittolaiselleen Spartalle siitä, että Ateena oli sekaantunut sen ja Kerkyran (nykyinen Korfu) väliseen kiistaan. Kerkyra oli Korintin entinen kolonia, ja sillä oli vuonna 435 eaa. alkanut kiista oman koloniansa Epidamnoksen (nykyinen Durrës Albaniassa) kanssa. Korinttilaiset puuttuivat kiistaan epidamnoslaisia avustaen. Ateena antoi vuorostaan tukensa Kerkyralle. Koska Kerkyralla oli tuolloin eräs kreikkalaisen maailman suurimmista laivastoista, oli Korintti huolissaan siitä, että Ateenan ja Kerkyran laivastot olisivat yhdessä liian vaikea vastus voitettavaksi.[3]
Vuonna 433 eaa. ateenalaisten ja kerkyralaisten laivastot kukistivat korinttilaiset Sybotan taistelussa ja estivät Korinttia hyökkäämästä Kerkyraa vastaan. Samoihin aikoihin Ateena alkoi piirittää Khalkidiken niemimaalla sijaitsevaa Poteidaian koloniaa. Poteidaia oli aikoinaan Korintin perustama, vaikka se tuolloin oli osa Ateenan liittoa. Ateenalaiset pelkäsivät, että Poteidaia kapinoisi ja vetäisi mukaansa muitakin kaupunkeja, ja vaativat muun muassa, että poteidaialaiset hajottaisivat kaupunkinsa muurit. Tähän poteidaialaiset eivät kuitenkaan voineet suostua. Ateenalaiset päättivät, että Poteidaia oli pakko pakottaa suostumaan Ateenan vaatimuksiin. Vuonna 432 eaa. ateenalaiset aloittivat Poteidaian piirityksen. Sybotan taistelun ja Poteidaian kiistan jälkeen Korintti yritti saada liittolaisiaan ja erityisesti Spartaa julistamaan sodan Ateenalle. Spartalaiset olivat kuitenkin haluttomia aloittamaan sodan näiden tapahtumien vuoksi.[4]
Vuoden 433 eaa. lopulla Ateena asetti myös Spartan liittolaisen Megaran kauppasaartoon, koska megaralaiset olivat viljelleet Demeterille pyhitettyä maata. Todellisuudessa kauppasaarto oli varmaankin kosto siitä, että Megara oli lähettänyt laivoja Korintin avuksi Kerkyraa vastaan. Ateena olisi myös halunnut Megaran eroavan liitostaan Spartan kanssa. Megara sijaitsi nimittäin Attikan länsiosassa, ja peloponnesolainen armeija saattoi helposti hyökätä Ateenan kimppuun sen kautta. Megaralaiset valittivat tietysti Ateenan käytöksestä Spartalle. Myös Ateenan lähellä oleva Aiginan saaren asukkaat valittivat Spartalle, että ateenalaiset olivat riistäneet saarelta itsemääräämisoikeuden asettamalla saarelle oman varuskuntansa.[1]
Kuultuaan megaralaisten valitukset spartalaiset lähettivät lähettiläitä Ateenaan vaatimaan, että Ateena lopettaisi Megaran kauppasaarron. Perikles vastusti tätä, koska Ateena ja Sparta olivat aikaisemmin sopineet, että kaikki kiistat ratkaistaisiin välityksen avulla. Spartalaiset taas eivät voineet suostua tähän ja aloittivat sodan Ateenaa ja sen liittolaisia vastaan. Thukydides väittää että Megaran kauppasaarto oli vain sopiva tekosyy aloittaa sota, ja että todellisuudessa syynä oli Spartan pelko Ateenan kasvavasta mahdista.[5]
Sodan alkuhetkenä pidetään maaliskuuta 431 eaa., kun 300 thebalaista yritti vallata Plataian yllätyshyökkäyksellä. Plataian hallitsema alue sijaitsi Theban ja Megaran välissä, ja se esti thebalaisia pääsemästä liittolaistensa luokse. Theba ja Plataia olivat tietysti vanhoja vihollisia, ja thebalaiset olivat kauan haaveilleet Plataian valloituksesta. Eräs plataialainen petturi päästi thebalaiset sotilaat kaupunkiinsa, mutta yllättyneet platailaiset saivat vangittua kaikki hyökkääjät ja raivoissaan tappoivat heidät kaikki. Thebalaisten kavala yllätyshyökkäys ja plataialaisten raaka sotavankien teloittaminen oli vastaan sitä käsitystä, mikä kreikkalaisilla tuolloin oli sodankäynnistä.[6]
Sodan kulku
Peloponnesolaissota voidaan jakaa eri vaiheisiin:
Arkhidamoksen sota (431–421 eaa.)
Nikiaan rauha (421–414 eaa.)
Argoksen ja Ateenan liitto (419–418 eaa.)
Sisilian sotaretki (415–413 eaa.)
Dekeleian tai Joonian sota (|413–404 eaa.)

Arkhidamoksen sota

Ateenan ja Spartan suunnitelmat
Sodan alkuvaiheessa Ateenan vaikutusvaltaisen poliitikon Perikleen suunnitelma oli evakuoida Attikan maaseudun asukkaat Ateenaa ja sen satamakaupunkia Pireusta ympäröineiden nykyisin Themistokleen muureina tunnettujen kaupunginmuurien suojaan. Karja taas lähetettäisiin Euboian saarelle. Perikleen suunnitelman mukaan Sparta ei pystyisi millään kukistamaan Ateenaa. Spartan strategia oli hyökätä kuningas Arkhidamos II:n johdolla Ateenaa ympäröivään Attikaan ja pakottaa ateenalaiset ratkaisevaan taisteluun. Vaikka spartalaiset hävittivät Ateenan ympäristöä sodan ensimmäisenä vuonna, ei itse kaupungille koitunut suurempaa kärsimystä, koska sitä pystyttiin huoltamaan meriteitse. Spartan sotajoukot pystyisivät pitämään hallussaan Attikaa vain lyhyen ajan, ennen kuin heidän ruokavaransa loppuisivat.[7]
Perikleen suunnitelma ei kuitenkaan ollut kaikkien ateenalaisten mieleen. Kun spartalaiset ryöstivät Attikan maaseutua, alkoivat eräät ateenalaiset, joista muuan Kleon oli äänekkäin, syyttää Periklestä pelkuruudesta. Spartalaiset eivät kuitenkaan pystyneet tekemään mitään pysyvää vahinkoa. Arkhidamos oli myös ollut alkujaan sotaa vastaan ja toivoi, että koko kiista saataisiin vielä selvitettyä neuvotteluilla. Perikleen strategian mukaan Ateena voittaisi, jos se välttelisi suurempia taisteluja.[7]
Ateena oli ennen sotaa saanut haltuunsa Naupaktoksen, joka sijaitsi Korintin lahden pohjoispuolella. Ateenalaiset olivat asuttaneet sinne Spartalle vihamielisiä messenialaisia ja saattoivat sieltä estää Korintin yhteydet länteen päin. Ateenalaiset päättivät tehdä juuri näin ja lähettivät Formionin kahdenkymmenen laivan kanssa Naupaktokseen. Korintti ja Sparta lähettivät liittolaistensa kanssa Brasidaan ja Knemoksen johtaman laivaston kukistamaan Formionia, mutta tämä kukisti peloponnesolaisten paljon suuremman laivaston Naupaktoksen taistelussa vuonna 429 eaa.[8]
Rutto iskee Ateenaan
Vuoden 430 eaa. kesällä Ateenaan levisi rutto. Thukydideen mukaan rutto levisi Egyptistä aluksi Ateenan satamakaupunkiin Pireukseen. Sieltä se levisi itse Ateenaan, jossa suurin osa Attikan asukkaista oli sullottuna muurien sisään spartalaisia paossa. Tällaisissa olosuhteissa ruton oli varmaankin helppo levitä ateenalaisten keskuudessa. Kun ateenalaiset lähettivät lisäjoukkoja Poteidaian piiritykseen, levisi rutto myös piirittäjien joukossa. Rutto ei iskenyt yhtä rajusti muualle Kreikkaan. Kulkutauti tappoi kolmasosan Ateenan asukkaista, mukaan lukien Perikleen ja hänen poikansa. Rutto oli suuri isku Ateenalle, joka menetti merkittävän osan miesvoimastaan.[9]
Seuraavana vuonna spartalaiset alkoivat piirittää Plataiaa, Theban painostuksesta ja ehkä siksi, että he eivät halunneet hyökätä ruton riivaamaan Attikaan. Plataialaiset lähettivät naisensa ja lapsensa evakkoon Ateenaan ja jättivät itse kaupunkiin vain 400 sotilasta, jotka pystyivät helposti puolustamaan kaupunkia ylivoimaisia vihollisjoukkoja vastaan.
Vuonna 428 eaa. Ateenan liittolainen Mytilene Lesboksen saarella alkoi kapinoida, ja pian koko saari Methymnaa lukuun ottamatta oli asettunut Mytilenen taakse. Ateenalaiset lähettivät heti 40 laivaa kukistamaan kapinalliset. Samalla mytileneläiset pyysivät apua Spartalta, joka päätti lähettää omista ja liittolaistensa laivoista koostuvan laivaston Mytilenen avuksi. Samalla spartalaiset päättivät tehdä uuden hyökkäyksen Attikaan. Laivastoa ei kuitenkaan saatu valmiiksi samana vuonna. Ateenalaiset eivät myöskään saaneet Lesbosta kukistettua, mutta saivat Mytilenen saarrettua maalta ja mereltä. Mytileneläiset pitivät pintansa koska uskoivat spartalaisten pian tulevan heidän avukseen.[10]
Vuoden 427 eaa. kesällä Spartan laivasto Alkidaan johdolla lähti matkaan Lesbosta kohti. Alkidas sai kuitenkin pian kuulla, että Mytilene oli antautunut ateenalaisille. Samana kesänä antautuivat myös Plataian kaupunkia puolustaneet plataialaiset. Spartalaiset tuomitsivat heidät kaikki kuolemaan. Ateenalaiset päättivät myös tuomita Mytilenen asukkaat kuolemaan, mutta he katuivat päätöstään jo seuraavana päivänä. Pikavauhtia Mytileneen lähetetty laiva pääsi perille juuri ennen kuin tuomio ehdittiin panna käytäntöön.[11]
Perikleen kuoleman myötä Ateena oli menettänyt selvän johtohahmonsa. Uutta sotaisampaa linjaa alkoi ajaa Perikleen suurin vastustaja Kleon. Ateenan strategia muuttui tämän jälkeen paljon aggressiivisemmaksi, ja vuonna 427 eaa. ateenalainen strategi Nikias valtasi Minoan saaren, jolta saattoi saartaa Megaran sataman.[12]
Imperiumin vastaisku

Ateenalaiset tekivät sodan aikana useita hyökkäyksiä Peloponnesokselle mereltä, mutta nämä eivät olleet tähän asti tuottaneet Spartalle suurempaa vahinkoa. Demostheneen suunnitelman mukaan ateenalaiset linnoittivat pienen Pyloksen niemen Peloponnesoksella vuonna 425 eaa. Tarkoituksena oli tehdä Pyloksesta tukikohta, josta tehtäisiin sotaretkiä Spartaa vastaan ja jonne spartalaisten valtaan kyllästyneet helootit saattaisivat paeta. Spartalaiset linnoittivat vuorostaan viereisen Sfakterian saaren, mutta he jäivät saarelle loukkuun sen jälkeen, kun paikalle saapunut ateenalainen laivasto kukisti spartalaisten laivaston Pyloksen taistelussa. Demosthenes ja Kleon kukistivat jäljelle jääneet spartalaiset Sfakterian taistelussa ja ottivat vangiksi 292 spartalaista sotilasta. Sotavangit kuljetettiin Ateenaan, jossa heidät uhattiin teloittaa, jos Sparta vielä hyökkäisi Attikaan.[13]
Pyloksen ja Sfakterian voittojen jälkeen ateenalaisten into kasvoi, ja he päättivät hyökätä Spartan liittolaisia vastaan. Ensimmäiseksi kohteeksi otettiin Megara, jossa demokraatit olivat valmiita syöksemään vallasta kaupungin oligarkkisen johdon. Ateenalaisten hyökkäys epäonnistui, kun spartalainen sotapäällikkö Brasidas saapui yllättäen paikalle armeijan kanssa. Vuonna 424 eaa. ateenalaiset tekivät hyökkäyksen Boiotiaan, jossa he aikoivat linnoittaa Delionin temppelin. Ateenalaisten tarkoitus oli katkaista Spartan ja sen boiotialaisten liittolaisten välinen maayhteys. Ateenan joukot ja Theban johtamat boiotialaiset ottivat yhteen Delionin taistelussa. Ateenalaiset hävisivät tämän taistelun, joka on tunnettu siitä että filosofi Sokrates otti osaa siihen.[14]
Samaan aikaan Delionin taistelun kanssa Brasidas johti liittolaisista ja helooteista koostuvan armeijan Thessalian läpi Khalkidikeen. Brasidas sai tukea Makedonian kuninkaalta Perdikkas II:lta. Khalkidikessä hän valtasi Ateenan kolonian Amfipoliin, jolle kuului monta hopeakaivosta. Muutama muu lähiseudun kaupunki kapinoi myös ja asettui Spartan puolelle. Lähistöllä ollut ateenalaisen laivaston komentaja Thukydides lähetettiin estämään Amfipoliin valtaus, mutta hän ei ehtinyt pelastamaan kaupunkia. Tästä hyvästä hänet karkotettiin Ateenasta, ja hän kierteli Kreikkaa ennen kuin alkoi kirjoittaa peloponnesolaissotaa käsittelevää kirjaa. Pian Amfipoliin valtauksen jälkeen sodan rasittamat Ateena ja Sparta solmivat rauhan vuodeksi. Heti rauhansopimuksen päätyttyä ateenalaiset lähettivät Kleonin johdolla armeijan valtaamaan takaisin Amfipoliin. Brasidas sai kuitenkin ateenalaiset yllätettyä ja kukisti heidät Amfipoliin taistelussa. Kleon ja Brasidas kuolivat kummatkin taistelussa. Sodan jatkamista kannattaneet ateenalaiset menettivät Kleonin myötä johtohahmonsa, ja rauhaa haluavien oli helppo taivutella muut hyväksymään rauhansopimus Spartan kanssa. Spartalaiset olivat jo Sfakterian tappion jälkeen olleet valmiita jonkinlaiseen rauhaan.[15]
Nikiaan rauha

Ateenan ja Spartan välille vuonna 421 eaa. solmittua rauhaa kutsutaan Nikiaan rauhaksi Ateenan silloisen johtohahmon ja rauhansopimuksen suurimman puolestapuhujan Nikiaan mukaan. Rauhansopimuksen mukaan Spartan tuli luovuttaa takaisin Amfipolis Ateenalle. Spartan kannalta tärkeintä oli se, että Ateenan hallussa olleet spartalaiset sotavangit luovutettiin takaisin. Ateenan tuli vuorostaan luovuttaa takaisin Sfakteria ja Pylos. Plataian ateenalaiset luovuttivat Theballe. Thebalaiset pelkäsivät kuitenkin, että ilman Spartan uhkaa tulisi Ateena pian hyökkäämään heidän kimppuunsa. Ateena sai vuorostaan pitää Megaran satamakaupungin Nisaian. Rauhansopimus raivostutti Spartan liittolaisia, jotka tunsivat itsensä petetyiksi. Boiotia, Megara, Korintti ja Elis eivät suostuneet hyväksymään sopimusta ollenkaan.[16][17]
Koska spartalaiset eivät pystyneet saamaan liittolaisiaan hyväksymään Nikiaan rauhaa, päättivät he yrittää solmia liiton Ateenan kanssa. Pian rauhansopimuksen hyväksymisen jälkeen Ateena ja Sparta sopivat vielä yhteisestä puolustusliitosta viideksikymmeneksi vuodeksi. Ateenan tuli myös avustaa Spartaa, jos helootit kapinoisivat.[17][16]
Argoksen ja Ateenan liitto
Rauhasta ei tullut pitkäikäinen, koska kummankaan osapuolen mielestä sotaa ei ollut saatu ratkaistua. Etenkin Spartan liittolaiset olivat tyytymättömiä rauhaan. Ateenassa sotaa kannattavien johtoon nousi nyt Perikleen veljenpoika Alkibiades, joka aikoi saada Spartan kukistettua ilman sotaa.[18]
Spartasta riippumaton Argos, yksi Peloponnesoksen suurimmista kaupungeista, liittoutui Mantineian kanssa ja yritti saada Spartan liittolaiset nousemaan kapinaan Spartaa vastaan. Argos oli demokratia kuten Ateenakin, ja heidät nähtiin luonnollisina Ateenan liittolaisina. Myös demokraattinen Elis meni mukaan Argoksen liittoon. Alkibiadeen sai Ateenan liittoutumaan Argoksen kanssa ja sai näin kolme liittolaista Spartan kotikentällä, Peloponnesoksella. Samalla se sai katkaistua maayhteyden Spartan ja sen tärkeimpien liittolaisten Korintin ja Theban välillä. Sparta yritti kaikin keinoin estää Argoksen liiton syntymisen, mutta epäonnistui. Vaikka ateenalaiset olivatkin jo rikkoneet Nikiaan rauhaa, ei kukaan kuitenkaan halunnut palata ennen rauhaa edeltäneeseen tilanteeseen.[18]
Vuonna 419 eaa. Argos uhkasi vallata pienen Epidauroksen kaupungin. Spartalaiset joukot olivat kahdesti valmiita hyökkäämään Argosta vastaan, mutta enteet olivat heistä huonot, ja he kääntyivät takaisin kotiin. Sparta sai kuitenkin avustettua Epidaurousta lähettämällä sinne salaa 300 sotilasta. Ateenalaiset puolestaan miehittivät uudelleen Pyloksen. Vuonna 418 eaa. spartalaiset hyökkäsivät liittolaistensa kanssa Argosta vastaan nuoren kuninkaansa Agis II:n johdolla. Spartalaiset saivatkin Argoksen joukot täysin yllätettyä. Agis sopi kuitenkin argoslaisten kanssa aselevon, vaikka hänen joukoillaan olikin taktisesti erittäin hyvät asemat. Agiksen päätös olla hyökkäämättä aiheutti kiukkua Spartassa. Agista syytettiin pelkuruudesta, ja hänet oltiin vähällä syrjäyttää.[19]
Argoslaisetkaan eivät olleet tyytyväisiä tapahtuneeseen. Liittolaistensa kanssa he valtasivat Orkhomenoksen ja alkoivat pian hyökätä Tegean kaupunkia vastaan. Jos Argos olisi saanut vallattua Tegean, olisi se pystynyt estämään kulkuyhteydet Spartan ja spartalaisille tärkeän Messenian välillä. Agiksen oli taas marssittava Argosta ja sen liittolaisia vastaan. Ateenalaisten päätettäväksi jäi, auttaako uusia liittolaisiaan vai pitääkö kiinni Spartan kanssa tekemästään rauhansopimuksesta. Ateenalaiset valitsivat uudet demokraattiset liittolaisensa. Joukot kohtasivat Mantineian kaupungin luona. Agiksen johtamat spartalaiset löivät Argoksen ja Ateenan joukot Mantineian taistelussa, joka oli peloponnesolaissodan suurin taistelu. Spartalaisten kukistettua vastustajansa he saivat taas miltei koko Peloponnesoksen valtaansa. Spartalaiset antoivat Ateenan joukkojen vetäytyä pois taistelun jälkeen ilman suurempia tappioita. Argoksen kanssa Sparta solmi viisikymmenvuotisen rauhan. Spartan tukemat oligarkit yrittivät kaapata vallan Argoksessa, mutta vuoteen 417 eaa. mennessä demokraatit saivat kaupungin takaisin valtaansa.[20][21]
Meloksen valtaus
Vuonna 416 eaa. ateenalaiset aloittivat Meloksen piirityksen. Melos oli ainut Aigeianmeren saarista, joka ei ollut Ateenan liittolainen. Se olikin alkujaan doorialaisten asuttama, ja se oli ehkä tukenut Spartaa sodan alkuvuosina. Melos vallattiin, ja se koki saman kohtelun kun Skione, kaikki miespuoliset asukkaat tapettiin. Naiset ja lapset myytiin orjuuteen.[22]
Sisilian sotaretki

Ateenalaiset päättävät lähettää laivaston Sisiliaan
Vuonna 415 eaa. ateenalaiset saivat avunpyynnön sisilialaiselta liittolaiseltaan Segestalta (myös Egesta). Segestalaiset halusivat Ateenalta apua naapurikaupunkiaan Selinusta vastaan. He lähettivät myös rahaa, jolla saattoi varustaa 60 laivaa kuukauden ajaksi. Ateena oli jo aikaisemmin sodan aikana lähettänyt pienempiä laivastoja Sisiliaan avustamaan siellä olevia liittolaisiaan. Päävastustajana Sisiliassa Ateenalla oli Syrakusa, joka oli Korintin vanha kolonia. Nikias vastusti koko laivaston lähettämistä ja yritti kaikin keinon estää laivaston lähtemisen. Nikiaan mielestä Ateenan ei pitäisi sekaantua uuteen kaukaiseen sotaan samalla, kun todellista vihollista, Spartaa, ei ollut vielä kukistettu. Nikias huomasi kuitenkin pian, etteivät hänen sanansa purreet ateenalaisiin. Lopulta hän päätti vaihtaa taktiikkaa ja alkoi väittää, että lähetettävän retkikunnan pitäisi olla paljon isompi, jos haluttiin, että se saavuttaisi jotain. Nikias esitti, että lähetettäisiin 100 laivaa ja yli 5000 sotilasta. Hän uskoi, että ateenalaiset eivät uskaltaisi lähettää näin suurta laivastoa vaan peruisivat koko suunnitelman. Nikiaan kauhistukseksi ateenalaiset suostuivat hänen ehdotukseensa ja päättivät myös, että Alkibiades, Nikias ja eräs Lamakhos lähetettäisiin johtamaan laivastoa.[23]
Vähän ennen kuin laivasto oli valmis lähtemään, tapahtui Ateenassa ihmisiä järkyttänyt teko. Joku häpäisi kaupungissa olleet Hermes-jumalan patsaat. Hermes oli matkamiesten jumala, ja häpäisijät halusivat ilmeisesti aiheuttaa vahinkoa tulevalle Sisilian retkelle. Samalla esitettiin myös syytöksiä siitä, että Alkibiades olisi ottanut osaa Eleusiin mysteereitä parodioiviin menoihin. Alkibiadeen poliittiset viholliset syyttivät häntä myös Hermeen häpäisemisestä. Alkibiades vastasi syytöksiin sanomalla olevansa heti valmis oikeudenkäyntiin. Hänen vastustajansa halusivat kuitenkin aloittaa oikeudenkäynnin vasta sen jälkeen kun laivasto oli lähtenyt, koska tiesivät Alkibiadeen olevan suosittu sotilaiden keskuudessa. Lopulta laivasto lähti Sisiliaan, mutta Ateenassa jatkettiin syyllisten etsimistä. Pian päätettiin muuttaa lakia niin, että Ateenan kansalaisia saataisiin kiduttaa todisteiden hankkimisen jouduttamiseksi. Eräät syytetyistä valitsivat maanpaon, joitain myös teloitettiin.[24]
Laivasto saapuu Sisiliaan
Laivasto purjehti aluksi Kerkyralle, jossa sen oli määrä tavata liittolaisten lähettämät laivastot. Yhteensä laivoja oli 134. Kerkyrasta laivasto jatkoi matkaa Etelä-Italiaan. Italiassa ateenalaisilla oli vaikeuksia saada liittolaisia, ehkä siksi että nämä pelästyivät nähdessään Ateenan valtavan laivaston. Selvästi ateenalaisten tarkoitus ei ollut enää vain auttaa liittolaisiaan, vaan vallata koko Sisilia. Samalla ateenalaiset saivat tietää, että Segestalla ei ollutkaan varaa maksaa lupaamaansa summaa. Nikias ehdotti, että laivasto purjehtisi Sisilian rannikkoa pitkin näyttäen muille Ateenan mahdin palatakseen tämän jälkeen kotiin. Alkibiades taas halusi, että ateenalaiset yrittäisivät saada aikaan kapinoita sisilialaisten keskuudessa ja samalla hyökkäisivät Syrakusaa ja Selinusta vastaan. Laivasto jatkoi matkaansa Ateenan liittolaisen Katanen luokse. Laivaston ollessa Katanessa saapui viesti, joka määräsi Alkibiadeen palaamaan Ateenaan oikeudenkäyntiä varten. Alkibiades pääsi kuitenkin matkalla Ateenaan pakenemaan ja hakeutui suojaan Spartaan, jossa hän yritti saada spartalaiset lähettämään oman retkikuntansa Sisiliaan. Ateenassa Alkibiades tuomittiin poissa ollessaan kuolemaan.[25]
Ennen ateenalaisen laivaston saapumista Syrakusassa pelättiin, että laivasto oli suunnattu heitä vastaan. Syrakusalainen sotapäällikkö Hermokrates ehdotti, että Syrakusa pyytäisi apua muilta Sisilian kaupungeilta Ateenaa vastaan. Hän ehdotti myös, että hankittaisiin apua Karthagolta, Syrakusan vanhalta viholliselta.[25]
Ateenalaiset joukot laskeutuivat maihin Syrakusan lähistölle. Heitä vastaan lähetetty syrakusalaisten armeija oli yhtä suuri kuin ateenalaisten, mutta syrakusalaisilla oli paljon enemmän ratsuväkeä. Tästä huolimatta ateenalaiset ja heidän liittolaisensa kukistivat vastustajansa. Syrakusalainen ratsuväki sai kuitenkin suojattua oman armeijansa vetäytymisen kaupungin muurien suojaan. Ateenalaiset palasivat tämän jälkeen Kataneen talven yli.[25]
Syrakusan piiritys

Hermokrateksen johdolla Syrakusa uudisti armeijaansa, jonka johtoon tuli nyt kolme sotapäällikköä: Hermokrates itse, Herakleides ja Sikanos. Syrakusa lähetti myös avunpyynnön Korinttiin ja Spartaan. Spartassa Alkibiades neuvoi spartalaisia lähettämään oman retkikuntansa Sisiliaan ja myös linnoittamaan Ateenan lähellä sijaitsevan Dekeleian. Spartalaiset päättivät lähettää Gylippoksen Sisiliaan, tosin vain neljän laivan kanssa.[26]
Vuoden 414 eaa. keväällä ateenalaiset kävivät taas toimeen: he alkoivat rakentaa muuria Syrakusan ympärille. Heidän laivastonsa taas esti pääsyn kaupunkiin mereltä käsin. Syrakusalaiset rakensivat vuorostaan omia "vastamuureja", joiden tarkoitus oli estää ateenalaisten aikeet. Lamakhos, joka oli yksi ateenalaisten päälliköistä, kuoli eräässä kahakassa, jossa syrakusalaiset yrittivät vallata erään ateenalaisen muurinpätkän. Ateenalaisten johtoon jäi nyt ainoastaan Nikias, joka ei alkujaankaan ollut uskonut sotaretken onnistumiseen.[27][28]
Pian tämän jälkeen Gylippos nousi maihin Himerassa ja keräsi kokoon armeijan, joka koostui etupäässä Ateenaa vastustavista sisilialaisista. Gylippos marssi Syrakusaan, jossa hän löi ateenalaiset ja rakennutti oman vastamuurin, joka katkaisi ateenalaisten saartorenkaan.[27][28]
Nikias luuli, että tapahtuneen jälkeen Syrakusan valtaaminen olisi mahdotonta. Hän lähetti Ateenaan viestin, jossa hän pyysi että ateenalaiset joko kutsuisivat takaisin koko retkikunnan tai lähettäisivät lisäjoukkoja. Ateenalaiset päättivät lähettää lisäjoukkoja Pyloksen sankarin Demostheneksen ja Eurymedonin johdolla. Uuteen laivastoon kuului 5000 sotilasta ja 73 laivaa. Heti päästyään perille Demosthenes päätti hyökätä vihollisen kimppuun ja vallata tämän rakentamat muurit. Demostheneen johtama yöllinen hyökkäys epäonnistui, ja ateenalaiset kärsivät suuria tappioita. Demosthenes ja Eurymedon päättivät, että ateenalaisten tilanne oli nyt toivoton ja heidän olisi pakko perääntyä. He saivat taivuteltua Nikiaan antamaan käskyn, että retkikunta palaisi Ateenaan. Lähtöä edeltäneenä yönä tapahtui kuitenkin kuunpimennys, joka pelästytti ateenalaiset niin pahasti että Nikias perui päätöksensä. Syrakusalaiset näkivät nyt tilaisuutensa ja hyökkäsivät ateenalaisten laivaston kimppuun. Laivastoa johtanut Eurymedon kuoli Syrakusan suuressa satamassa käydyssä taistelussa.[27][28]
Taistelun jälkeen syrakusalaiset alkoivat piirittää ateenalaisia mereltä käsin sitomalla yhteen laivoja. 9. syyskuuta ateenalaiset päättivät hyökätä vihollisen piiritysrengasta vastaan, mutta tämäkin hyökkäys epäonnistui. Tämän jälkeen ateenalaisten moraali romahti täydellisesti. Ainoaksi mahdollisuudeksi nähtiin perääntyminen maitse johonkin ateenalaisille ystävälliseen kaupunkiin. Ateenalaisten armeija marssi kahdeksan päivää syrakusalaisen ratsuväen koko ajan seuratessa heidän kintereillään. Syrakusalaiset hyökkäsivät aina pienenkin tilaisuuden tullessa ateenalaisia vastaan. Lopulta Demostheneen ja Nikiaan johtamat joukot joutuivat erilleen. Kun Demostheneen joukot joutuivat saarretuksi, päätti hän antautua. Nikiaan johtamat joukot jäivät pian loukkuun erään joen rannalle, kun he janoisina ryntäsivät sinne juomaan. Syrakusalaiset teloittivat Demostheneen ja Nikiaan, vaikka Gylippos olisikin halunnut viedä heidät vankeina Spartaan. Vangeiksi jääneet ateenalaiset ja heidän liittolaisensa, joita oli noin 7000, sullottiin hylätylle kivilouhokselle, jossa suurin osa myös menehtyi.[27][28]
Joonian sota

Sota jatkuu
Vuonna 413 eaa. Sparta ilmoitti aloittavansa sodan uudelleen. Ateenalaisen luopion Alikibiadeen neuvoa noudattaen spartalaiset linnoittivat Ateenan lähellä olevan Dekeleian kaupungin, joka sijaintinsa ansiosta esti ateenalaisia kuljettamasta elintarvikkeita maateitse. Ateenaa oli huollettava tämän jälkeen kokonaan meritse. Aikaisemmat spartalaiset hyökkäykset Attikaan olivat kestäneet vain lyhyen ajan, mutta nyt spartalaiset saattoivat estää ateenalaisia maanviljelijöitä palaamasta tiloilleen vuoden ympäri. Lisäksi Ateena kärsi rahapulasta ja se oli menettänyt suurimman osan parhaista merimiehistään Sisiliassa. Sparta pystyi myös estämään Ateenalle elintärkeät viljakuljetukset Sisiliasta ja Egyptistä. Viljaa tuli nyt Ateenaan vain Hellespontoksen kautta Krimiltä. Samalla Sparta sai avunpyyntöjä Ateenan alamaisilta Jooniasta. Euboialla, Khioksella ja Lesboksella Ateenan valtaan tyytymättömät ryhmät alkoivat myös kapinoida.[29]
Persian uhka
Myös persialaisilta maaherroilta eli satraapeilta Tissafernes ja Farnabazos saapui lähettiläitä spartalaisten luokse. Tissafernes hallitsi Persian vallan alla olevaa Kaariaa sekä Lyydiaa. Farnabazos puolestaan hallitsi Hellespontoksen Fryygiaa. Satraapit toivoivat, että Ateena kukistuisi ja että Joonian kreikkalaiskaupungit jälleen joutuisivat Persian vallan alle.[30]
Spartalaiset päättivät auttaa khioslaisia, koska heillä oli vielä oma laivasto. Samalla he päättivät ottaa vastaan apua Tissaferneeltä. Spartalaiset lähettivät oman laivaston, joka koostui lakonialaisista ja liittolaisten laivoista. Kun spartalaisten laivasto oli matkalla Aigeianmerelle, joutui se ateenalaisen laivaston hyökkäyksen kohteeksi. Spartalaiset hakeutuivat suojaan erääseen hylättyyn satamaan, jonne ateenalaiset saartoivat heidät. Yllättävä vastoinkäyminen sai spartalaiset melkein luopumaan aikeistaan avustaa joonialaisia. Alkibiades sai kuitenkin spartalaiset ylipuhuttua lähettämään hänet ja viisi laivaa yllyttämään joonialaisia kapinoimaan, ennen kuin tieto spartalaisten tappiosta kiiri heidän korviinsa. Päästyään perille Jooniaan Alkibiades yllytti khioslaiset avoimeen kapinaan Ateenaa vastaan. Pian myös Miletos, Mytilene, Efesos, Lesbos ja useat muut kaupungit nousivat kapinaan.[30]
Ateenassa kapinoita pidettiin niin tärkeinä, että päätettiin ottaa käyttöön ne sata laivaa, jotka sodan alussa oli varattu juuri tällaista tilannetta varten. Ateenasta kapinoita kukistamaan lähetettiin pieni (46 laivaa) käsittänyt laivasto. Ateenalaiset saivat Mytilenen vallattua yllätyshyökkäyksellä. Myös lesboslaiset kapinalliset saatiin pian kukistettua. Tämän jälkeen ateenalaiset saartoivat Khioksen ja kukistivat heidän armeijansa maalla. Khioslaiset pakenivat kaupunkiensa suojaan. Ateenalaiset lähettivät vielä toisen laivaston, jonka avulla he saivat turvattua Samoksen, josta tuli Ateenan tärkein tukikohta Aigeianmerellä. Kun paikalle saapui spartalainen laivasto, johon kuului myös sisilialaisia laivoja, ei ateenalaisten päällikkö uskaltanut käydä taisteluun. Vuoden 411 eaa. kevääseen asti ateenalaisten ja spartalaisten laivastot välttivät taistelua.[30]
Vallankaappaus Ateenassa
Vuonna 411 eaa. Alkibiades jätti spartalaiset ja hakeutui persialaisen satraappi Tissaferneen luo. Spartan kuningas Agis oli kuulemma saanut tietää, että Alkibiades oli saanut hänen vaimonsa raskaaksi. Alkibiades pääsi helposti Tissaferneen suosioon, ja pian ateenalaiset saivatkin ehdotuksen siitä, että persialaiset alkaisivatkin tukea heitä spartalaisten sijaan. Alkibiadeen tavoitteena oli päästä palaamaan Ateenaan niin voimakkaassa asemassa, etteivät hänen vihamiehensä pystyisi kajoamaan häneen. Persialaisten ehdotukseen sisältyi myös vaatimus siitä, että Ateenan oli luovuttava demokratiasta ja siirryttävä oligarkkiseen hallitusmuotoon. Ateenassa oligarkian kannattajat päättivät kaapata vallan ja perustivat neljäsataa oligarkkia käsittäneen ryhmän, joka aikoi hallita Ateenaa. He peittelivät vallankaappauksen sillä, että todellinen valta pian aiottiin siirtää niin sanotuille "viidelletuhannelle". Nämä olivat kansalaisia, jotka olivat kyllin rikkaita varustamaan itsensä hopliitiksi. Näin ollen Ateenan kansalaisista suurin osa, joka toimi etupäässä soutajina laivastossa, ei saisi enää ottaa osaa lainsäädäntöön ja valtion virkoihin.[31]
Demokratian kannattajat nousivat kuitenkin pian oligarkkeja vastaan. Oligarkit olivat jo pyytäneet spartalaisia avukseen, mutta heidät kukistettiin ennen kuin spartalaiset ennättivät sekaantua tilanteeseen. Valta Ateenassa siirrettiin aluksi viidelletuhannelle, mutta jonkin ajan päästä palattiin takaisin demokratiaan. Samaan aikaan Alkibiades saapui Samoksella olleen ateenalaisen laivaston luokse, jossa sotilaat äänestivät hänet yhdeksi päälliköistään.[32]
Sota Hellespontoksella

Spartalaiset päättivät käyttää hyväkseen Ateenan sekasortoista tilannetta lähettämällä pienen armeijan Hellespontokselle Miletoksesta. Hellespontoksen rannalla sijainneet Abydos ja Lampsakos kapinoivat heti ateenalaisia vastaan. Ateenalainen laivasto, joka lähetettiin apuun Samokselta, sai vallattua Lampsakoksen takaisin, mutta pian myös Byzantion, Kyzikos ja Khalkedon liittyivät kapinaan. Hellespontoksessa käydyssä Kynosseman taistelussa spartalainen laivasto oli vähällä lyödä ateenalaiset, mutta ateenalaisen Thrasybuloksen toiminta pelasti tilanteen. Täpärän voittonsa jälkeen ateenalaiset valtasivat takaisin Kyzikoksen.[33]
Suurempi isku ateenalaisille oli se, kun spartalainen laivasto hyökkäsi Euboiaan. Spartalaiset hyökkäsivät apuun lähetetyn ateenalaisen laivaston kimppuun sen rantauduttua, ja he saivat vallattua 22 laivaa.[34]
Vuoden 410 eaa. keväällä spartalaisilla oli ateenalaisia suurempi laivasto Hellespontoksella. Ateenalaiset joutuivat rahapulan takia pienentämään laivastoaan, ja laivoja tarvittiin myös muualla pitämässä kapinamielisiä kurissa. Spartalaisen laivaston päällikkö Mindaros päätti yhteistyössä Farnabazoksen kanssa hyökätä Kyzikosta vastaan. Ateenalaiset lähettivät laivaston Alkibiadeksen, Therameneksen ja Thrasybuloksen johdolla hyökkäämään Kyzikosta vastaan. Kyzikoksen taistelussa ateenalaiset saivat tuhottua spartalaisen laivaston perusteellisesti. Tämän jälkeen ateenalaiset valtasivat Bysantin ja pakottivat Khalkedonin maksamaan veroa. Vuonna 409 eaa. ainoastaan Abydos oli enää spartalaisten käsissä. Samana vuonna Karthago teki hyökkäyksen Sisiliaan, minkä takia spartalaisten liittolaisina sotineet sisilialaiset laivat palasivat kotiin.[34]
Spartalaiset olivat Kyzikoksen jälkeen valmiita rauhantekoon. Ateenalaisille rauhanehdot eivät kuitenkaan olleet mieluisia, ja he torjuivat Spartan ehdotuksen. Ateenalaiset lähettivät myös lähettiläitä Persian kuninkaalle, mutta pian he saivat tietää, että kuningas oli jo päättänyt jatkaa spartalaisten tukemista.[34]
Alkibiadeen paluu
Vuoden 407 eaa. kesällä Alkibiades pääsi jälleen palaamaan Ateenaan. Hänet otettiin vastaan sankarina ja hänet valittiin johtamaan laivastoa, jonka tehtäväksi tuli kukistaa Vähässä-Aasiassa vielä olleet spartalaisjoukot. Spartalaisen laivastoa johtamaan oli lähetetty navarkki Lysandros, jolla oli vahvat kytkökset Spartan kuninkaallisiin. Lysandros löysi myös yhteistyökumppanin Tissaferneen tilalle lähetetystä uudesta satraapista, Kyyroksesta, joka oli Persian kuninkaan Dareios II:n nuorempi poika. Kyyros lupasi maksaa spartalaisten soutajien palkat ja Lysandroksen toiveesta jopa korotti palkkoja entisestään. Tämän ansiosta spartalaisten oli helppo löytää kokeneita soutajia laivoihinsa. Soutajia jopa karkasi Ateenan laivastosta liittyäkseen spartalaisiin, ja pian ateenalaisilla oli jopa pula soutajista.[35]
Alkibiadeen saavuttua Jooniaan hän teki kohtalokkaan virheen. Alkibiades jätti laivaston kokemattoman Antiokhoksen huostaan, samalla kun hän itse lähti toimittamaan erästä tehtävää. Päästyään yksin suuren laivaston johtoon Antiokhos päätti hyökätä spartalaista laivastoa vastaan. Lysandroksen johtamat spartalaiset löivät ateenalaiset Notionin taistelussa. Alkibiadeen oli tämän jälkeen jälleen paettava ateenalaisten parista, tällä kertaa lopullisesti. Alkibiadeen seuraajiksi ateenalaiset lähettivät kahdeksan uutta päällikköä.[36]
Vuonna 406 eaa. Lysandroksen seuraajaksi lähetettiin uusi navarkki Kallikratidas. Spartan lakien mukaan navarkki sai toimia virassaan vain vuoden ajan kerrallaan. Kallikratidas halusi heti näyttää olevansa Lysandroksen veroinen, mutta ateenalaiset kukistivat hänet Arginusain taistelussa, jossa spartalaiset menettivät 70 laivaa. Voiton jälkeen ateenalaisia johtaneet kahdeksan päällikköä jättivät kuolleet ja haaksirikkoutuneet ateenalaiset meren armoille. Kun Ateenassa saatiin kuulla tapahtuneesta, nostettiin heti syyte kaikkia kahdeksaan vastaan. Päälliköt puolustivat itseään sillä, että taistelun jälkeen oli alkanut myrsky joka oli estänyt heitä pelastamasta kaikkia meren armoille joutuneita. Kuusi päällikköä teloitettiin, mukaan lukien Perikleen poika. Kaksi pääsi pakenemaan, mutta heidät tuomittiin maanpakoon poissa olleina. Ateenalaiset katuivat pian teloituksia, mutta tehty oli tehty. Ateena oli yhdellä iskulla menettänyt suurimman osan kokeneimmista laivaston komentajistaan.[37]
Sodan loppu

Ateenan piiritys
Vuonna 405 eaa. Lysandros nimitettiin Spartan laivaston varajohtajaksi, todellisuudessa hän oli kuitenkin laivaston todellinen päällikkö. Kyyroksen avustuksella hän varusti uudelleen spartalaisen laivaston ja suuntasi sen kanssa Hellespontokselle. Aigospotamoin taistelussa Lysandros tuhosi ateenalaisten laivaston.[38]
Aigospotamoin voiton jälkeen spartalaiset alkoivat piirittää Ateenaa. Toinen Spartan kuninkaista, Pausanias, saapui Peloponnesokselta armeijan kanssa, samalla kun Agis hyökkäsi Dekeleiasta. Lysandros puolestaan saartoi Ateenan satamakaupungin Pireuksen. Vuoden 404 eaa. keväällä Ateena antautui.[39][40]
Sodan seuraukset
Ateenan antauduttua Deloksen meriliitto hajotettiin virallisesti. Ateena pakotettiin mukaan Peloponnesolaisliitoon, ja Ateenan johtoon nousivat kolmekymmentä oligarkkia. Spartalaiset hajottivat myös niin sanotut Pitkät muurit Ateenan ja Pireuksen välillä. Spartan liittolainen Theba olisi halunnut että Ateena tuhottaisiin, mutta tähän spartalaiset eivät suostuneet.[41]
Ateenan demokratian paluu
Ateenan demokraatit löysivät kuitenkin uuden johtajan Thrasybuloksesta. Hän kokosi pienen armeijan, jolla hän valtasi Fylen linnoituksen Attikan ja Boiotian rajalla. Ateenan kolmekymmentä hallitsijaa yrittivät lähettää Thrasybulosta vastaan oman armeijan, joka ei kuitenkaan saanut mitään aikaiseksi. Oligarkkien ainoa vaihtoehto oli pyytää spartalainen armeija apuun. Vuoden 404 eaa. lopulla demokraatit valtasivat Pireuksen ja pystyivät helposti pitämään sen, koska pitkät muurit oli hajotettu. Demokraattien ja oligarkkien välinen sisällissota jatkui vuoden 403 eaa. syyskuuhun asti. Tuolloin Spartan kuningas Pausanias puuttui asiaan ja palautti demokratian Ateenaan. Oligarkit saivat luvan asettua asumaan Eleusiin ja saivat jonkin ajan päästä palata Ateenaan.[42]
Sparta ja Persia
Ateenan antauduttua Sparta sekaantui Persian sisäisiin kiistoihin. Spartalaisia auttanut Kyyros nuorempi kapinoi veljeään Artakserkses II:a vastaan, ja eräs spartalainen Klearkhos johti kreikkalaisia palkkasotilaita niin sanotun Kyyroksen sotaretken aikana. Kyyroksen kukistuttua Spartan uusi kuningas Agesilaos valtasi Persialle kuuluvia alueita Vähässä-Aasiassa. Tämän jälkeen persialaiset alkoivat tukea Ateenaa, joka rakennutti uudelleen pitkät muurinsa, ja vuonna 395 eaa. muut kreikkalaiset kaupunkivaltiot aloittivat niin sanotun Korintin sodan Spartaa vastaan. Tämä sota loppui Antalkidaan rauhaan, jonka rauhanehdot Persian kuningas oli sanellut. Kreikan sisäiset sodat olivat vain vahvistaneet Persiaa, joka sai vallattua takaisin Joonian kaupungit.[42]
Historialliset lähteet

Ateenalaisen historioitsijan Thukydideksen Peloponnesolaissota on tärkein lähteemme peloponnesolaissodasta. Thukydides käsittelee tapahtumia aina vuoteen 411 eaa. asti. Sodan lopusta kirjoitti Ksenofon Hellenikassaan. Komediakirjailija Aristofanes kirjoitti suurimman osan teoksistaan sodan aikana, ja hän viittaa sotaan useassa niistä. Aristoteleen kirjoittamaksi väitetty Ateenan valtiomuoto antaa myös lisätietoja sodasta. Roomalaiskaudella eläneiden Diodoros Sisilialaisen ja Plutarkhoksen teokset antavat myös lisätietoja peloponnesolaissodasta, koska he käyttivät lähteitä, jotka ovat myöhemmin kadonneet. Diodoroksen maailmanhistorian osat 12 ja 13 käsittelevät sotaa. Plutarkhoksen kirjoitusten joukossa peloponnesolaissotaan liittyvät Perikleen, Alkibiadeen, Lysandroksen ja Nikiaan elämäkerrat.[43]
Myös monet muut antiikin kirjailijat kirjoittivat peloponnesolaissodasta. Muun muassa Eforos käsitteli sotaa maailmanhistoriassaan. Tämä teos on hävinnyt, mutta Diodoros käytti sitä lähteenään. Myös Theopompos kirjoitti oman Hellenikan, joka alkoi vuodesta 411 eaa. Tämäkin teos on hävinnyt, ja tiedämme sen sisällöstä vain Diodoroksen ansiosta.[44]
Aristofanes kirjoitti useita komedioita sodan aikana. Useat niistä ottavat kantaa sotaa vastaan ja vitsailevat ateenalaisten poliitikkojen kustannuksella. Akharnalaiset-komediassa, joka esitettiin vuonna 425 eaa., sotaan väsynyt maanviljelijä Dikaiopolis solmii spartalaisten kanssa oman rauhansopimuksensa. Vuonna 411 eaa. kirjoitetussa Lysistratessa Ateenan naiset taas menevät seksilakkoon saadakseen miehensä lopettamaan sodan. Vuonna 424 eaa. esitetty Ritarit on Aristofaneen hyökkäys Kleonia vastaan. Ritareissa esiintyy hahmo nimeltä Demos ("kansa"), joka omistaa kaksi orjaa: "Nikiaan" ja "Demostheneen". Orjat valittavat Demoksen holhoojan "Paflogonialaisen" (Kleon) käytöksestä Demosta kohtaan.[44]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Donald Kagan| title = The Peloponnesian War – Athens and Sparta in Savage Conflict 431–404 BC| publisher = Harper Perennial| year = 2003| id = ISBN 0-00-711506-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Philip de Souza| title = The Peloponnesian War 431–404 BC| publisher = Osprey Publishing| year = 2002| id = ISBN 1-84176-357-8| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Thukydides| title = Peloponnesolaissota| others = Translated by J.A. Hollo| publisher = WSOY Laatukirjat| year = 1995| id = ISBN 951-0-19871-4}}
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Project Gutenbergissä Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

Mikä kaupunkivaltio voitti Peloponnesolaissodan?


Koripallo on urheilulaji ja pääasiassa sisällä pelattava pallopeli, jossa kaksi joukkuetta pelaa toisiaan vastaan. Koripallo on kontaktilaji, mutta taklaukset eivät ole sallittuja. Tarkoituksena on yrittää saada pisteitä heittämällä pallo kentän päädyissä olevan ympyränmuotoisen renkaan läpi koriin (yläkautta) ja puolustaa oman kenttäpuoliskon koria vastustajahyökkääjiltä tekemättä virheitä.
Kenttä

Koripallokentän alusta on yleensä lakattua parkettia. Kansainvälisen koripalloliiton säännöissä kentän mitat ovat 28 × 15 metriä. NBA:ssa kenttä on hiukan suurempi, 29,5 × 15,2 metriä.[1]
Kentässä on viivoilla merkittynä esimerkiksi sivurajat, keskiraja, keskiympyrät, vapaaheittoviivat, kolmen sekunnin alueen viiva ja kolmen pisteen heittoalueen viiva. Kansainvälisessä koripallossa vapaaheittoviiva on 5,80 metrin etäisyydellä päädystä, kolmen sekunnin alue on päädyn ja vapaaheittoviivan välillä 4,90 metriä leveä, ja kolmen pisteen heittoalueen viiva on suurimmaksi osaksi 6,75 metriä korista mutta reunoilla lähempänä. Kolmen sekunnin alueen sisäpuoli on maalattu yksiväriseksi.[2]
Kori
Kentän kummassakin päädyssä on korit. Korin keskipiste on 1,575 metriä päätyrajasta.[3] Korirengas on paksuudeltaan 16−20 millimetrinen metallitanko. Korirenkaan sisähalkaisija on 45,0−45,9 senttimetriä. Korirenkaan yläreuna on noin 305,0 senttimetriä lattiatasosta.[4] Korirenkaan takana on suorakulmion muotoinen korilevy. Korirenkaasta roikkuu korisukka, joka hidastaa palloa tehdyn korin havaitsemisen helpottamiseksi ja jonka ansiosta pallo putoaa korista aina kätevästi samaan paikkaan.[1]
Pallo

Koripallo on ilmalla täytetty pallo, jonka pintamateriaali on yleensä nahkaa tai kumia. Virallisissa otteluissa käytettyjen pallojen pintamateriaali on luonnonnahkaa tai synteettistä nahkaa. Nuorimpien sarjoissa sekä harrastekäytössä erityisesti ulkopeleissä käytetään myös kumipäällysteisiä palloja. Miesten virallinen pallo painaa 567–650 grammaa ja on ympärysmitaltaan 74,9–78,0 senttimetriä. Naisten sekä poikien pallo C-nuorista alkaen on hiukan pienempi, ja mini- ja mikrosarjoissa vielä pienempi.[5]
Pelin kulku
Pelin tarkoitus on tehdä enemmän pisteitä kuin vastustaja.  Pelaajat syöttelevät palloa toisilleen, kuljettavat sitä pomputtelemalla ja yrittävät heittää pallon vastustajan korirenkaan läpi. Jos pallo palaa peliin korilevystä, peli jatkuu. Jos pallo koskettaa lattiaa tai koritelinettä sivurajan takana, toinen joukkue saa rajaheiton. Pelikello pysäytetään aina siksi aikaa kun pallo ei ole pelissä.[1]
Koriin menneestä vapaaheitosta joukkue saa yhden pisteen, kolmen pisteen kaaren ulkopuolelta heitetystä korista kolme pistettä, ja kaikista muista koreista kaksi pistettä. Voittajajoukkue tekee usein yli sata pistettä.[1]
Taktiikat

Pelaajien pelipaikat ovat pelintekijä, heittävä takamies, pieni laitahyökkääjä, iso laitahyökkääjä ja sentteri. Takamiehen tehtävä on tuoda pallo ylös hyökkäyksessä ja johtaa peliä. Sentteri on yleensä joukkueen pisin pelaaja, ja hän pyrkii poimimaan levypallot ja torjumaan vastustajan heitot korin alla.[1]
Puolustustaktiikkana voidaan käyttää paikkapuolustusta tai miesvartiointia. Paikkapuolustuksessa puolustavan joukkueen pelaajat vartioivat omaa aluettaan ja sille tulevia hyökkääjäpelaajia. Miesvartioinnissa he varjostavat kukin omaa hyökkääjäpelaajaansa ja yrittävät estää tätä kuljettamasta, syöttämästä tai heittämästä.[1]
Sääntöjä
Kokoonpano
Joukkueeseen kuuluu enintään 12 pelaajaa, joista viisi on kerrallaan kentällä.[1]
Erät
Kansainvälisten sääntöjen mukaan koripallo-ottelussa on neljä 10 minuutin erää. Erätauot ovat 2, 15 ja 2 minuuttia.[6] NBA:ssa pelataan neljä 12 minuutin erää.[1] Minikoripallossa pelataan neljä kahdeksan minuutin erää.
Jos peli on tasan neljännen erän jälkeen, pelataan viiden minuutin jatkoeriä voittajan selville saamiseksi.[6]
Pallon käsittely
Palloa on pelattava käsin: syöttämällä, heittämällä, lyömällä, vierittämällä tai pomputtamalla. Pallo käsissä ei saa juosta, eikä sitä saa tahallaan pelata jaloilla tai lyödä nyrkillä.[7]
Aikarajoitukset
Jotta peli olisi hyökkäävää, säännöissä asetetaan joukkueille erilaisia aikarajoituksia.[1] Pelaaja saa pitää palloa käsissään enintään viiden sekunnin ajan.[1] Pelaaja saa olla vastustajan kolmen sekunnin alueella enintään kolme sekuntia kerrallaan.[8] Joukkueen on tuotava pallo etukentälleen keskirajan yli kahdeksassa sekunnissa, ja joukkueen on yritettävä koriinheittoa 24 sekunnissa pallon haltuunotosta.[9]
Mahdollinen kori hyväksytään loppusummerinkin jälkeen, jos pallo oli jo ilmassa.[10]
Henkilökohtaiset ja tekniset virheet
Jos pelaajaa rikotaan, joukkue saa sisäänheiton tai kaksi vapaaheittoa, jos rikkomus tapahtui heittotilanteessa. Joukkue voi saada myös yhden vapaaheiton, jos heittotilanteessa rikottu pelaaja saa korin siitä. Henkilökohtainen virhe tuomitaan, jos vastustajaa kosketaan sääntöjen vastaisesti. Tekninen virhe tuomitaan yleensä epäurheilijamaisesta käytöksestä, ja se on vakavampi kuin henkilökohtainen virhe.[1]
Rikkomukset
Rikkomus on jokin sääntöjen vastainen teko palloa käsiteltäessä. Rikkomuksia ovat esimerkiksi pallon pompauttaminen rajan ulkopuolella, askelrikkomus eli pallo käsissä käveleminen, pallon vääränlainen käsittely, kaksoiskuljetus eli pallon kuljettaminen uudelleen tai kahdella kädellä pompottaminen, tai pallon palautus omalle kenttäpuoliskolle. Rikkomuksista tuomitaan yleensä sisäänheitto vastustajalle.[1]
Levinneisyys ja sarjat
Koripallo on yksi maailman suosituimmista urheilulajeista. Se on erityisen harrastettua ja seurattua Yhdysvalloissa, mutta myös esimerkiksi Etelä-Amerikassa, Etelä-Euroopassa ja entisissä Neuvostoliiton valtioissa. Liettuassa koripallo on kansallisurheilulaji[11].
Maailman tunnetuin ja kovatasoisin koripalloliiga on yhdysvaltalainen National Basketball Association (NBA). Euroopassa pelataan myös omaa ammattilaissarjaa nimeltään Euroliiga.
Suomessa
Suomessa koripallon pääsarjan nimi on nykyään Korisliiga. Kaudella 2004–2005 käytettiin nimeä Sparliiga. Suomessa on pääsarjatason lisäksi miehille kuusi alempaa divisioonatasoa ja naisille neljä. Suomen Koripalloliiton jäsenenä on noin 250 koripalloseuraa.
NBA:ssa on pelannut kaksi suomalaista, Hanno Möttölä ja vuonna 2013 Chicago Bullsiin varattu Erik Murphy. Lauri Markkanen on Chicago Bullsin joukkueessa 2017 alkavalla kaudella. Euroliigassa suomalaisista Möttölän lisäksi ovat pelanneet Petteri Koponen, Emir Sulejmanović, Teemu Rannikko, Jukka Matinen ja Sasu Salin.
Historia
Pelin varhainen historia, vuodet 1891–1950-luku

Vuonna 1891 kanadalaiselle opettajalle, James Naismithille, annettiin tehtäväksi keksiä uusi laji, jota oppilaat pystyisivät pelaamaan talvisin. Naismith toimi tällöin Springfieldissä, Massachusettsin paikallisessa NMKY:ssä. Naismith pyrki keksimään pelin, jossa ei olisi taklauksia ja fyysinen kontakti pyrittiin pitämään mahdollisimman vähäisenä. Esikuvana oli Naismithin lapsuudenpeli Duck on a Rock. Naismith pistikin pelissä maalit korkealle, jolloin lajissa tulisi korostumaan voiman sijaan taito. Hän löysi koulustaan kaksi luumukoria, jotka naulattiin koulun liikuntasalin seinille. Tämän jälkeen Naismith kirjoitti kolmetoistaosaisen säännöstön ja peli oli valmis.[12]
Tammikuussa 1892 pelin säännöt ilmestyivät ensimmäistä kertaa painettuina ja kaksi kuukautta tämän jälkeen pelattiin lajin ensimmäinen virallinen ottelu. Ottelu käytiin Naismithin koulun oppilaiden ja opettajien kesken oppilaiden voittaessa luvuin 5–1.[13][14] Peleissä käytettiin aluksi pallona jalkapalloa, mutta vuoden 1894 aikana käyttöön otettiin oma varsinainen koripallo.[13]
Koripallosta tuli nopeasti hyvin suosittua, ja se levisi NMKY:n verkoston kautta kaikkialle Yhdysvaltoihin. Kymmenen vuoden sisällä keksimisestä myös muut oppilaitokset ja urheiluseurat kiinnostuivat pelistä.
Suomeen koripallo saapui Vilho Nuorevan mukana Kööpenhaminasta noin 1927–1930 lähteestä riippuen[15].[16][17]
National Basketball Association (NBA), 1946–

National Basketball Association (NBA) perustettiin Yhdysvalloissa vuonna 1946 koordinoimaan yhdysvaltalaisten huippujoukkueiden välisiä otteluita. Tämän jälkeen pelin suosio kasvoi entisestään, ja nykyään koripallo (erityisesti myös yliopistokoripalloilu) onkin yksi neljästä suuresta yleisön seuraamasta amerikkalaisesta pallopelistä (muut ovat amerikkalainen jalkapallo, baseball ja jääkiekko).
NBA:n varhaisemmassa historiassa on ollut monia hyvin kuuluisia pelaajia, kuten esimerkiksi George Mikan, Bill Russell, Wilt Chamberlain (ainoa pelaaja NBA:n historiassa, joka on tehnyt yhdessä ottelussa 100 pistettä), Oscar Robertson ja Jerry West. Koripallo tuli erityisen suosituksi 1980- ja 1990-luvulla, jolloin pelin suurimpia tähtiä olivat Kareem Abdul-Jabbar, Earvin "Magic" Johnson, Larry Bird ja maailman kaikkien aikojen parhaaksi koripalloilijaksi arvostettu Michael Jordan. Kolme viimeksi mainittua olivat myös todella suuria urheilijatähtiä vuonna 1992 Barcelonassa pidetyissä kesäolympialaisissa, jossa Yhdysvaltain joukkue (lempinimeltään Dream Team) voitti ylivoimaisesti kultamitalin.
Muita hyvin tunnettuja pelaajia 1980- ja 1990-luvuilla ovat olleet muun muassa Charles Barkley, Karl Malone, John Stockton, Dennis Rodman, Scottie Pippen ja Shaquille O'Neal.
Kautta aikojen NBA:n parhaimmin menestyneitä ja kuuluisimpia joukkueita ovat olleet muun muassa Boston Celtics ja Los Angeles Lakers, jotka ovat saavuttaneet yhteensä 33. NBA-mestaruutta, eli lähes puolet kaikista otelluista. 1990-luvun parhaiten menestynyt joukkue oli 6 mestaruutta saalistanut Chicago Bulls, jonka myötä koripallon suosio muuallakin maailmassa kasvoi. Bulls onkin ainoa NBA-joukkue, jonka kokoonpanoista kaksi esiintyy NBA:n julkaisemalla 10 parasta joukkuetta-listalla.
Vuonna 1997 perustettiin niin sanottu naisten NBA, Women's National Basketball Association (WNBA).
Kansainvälinen koripallo, 1932–

Kansainvälinen koripalloliitto (Fédération Internationale de Basketball Amateur, FIBA) perustettiin vuonna 1932. Tuolloin järjestön järjestämät turnaukset oli tarkoitettu vain amatööripelaajille. Vuonna 1989 sääntöjä muutettiin, mutta kirjain 'A' säilyi silti järjestön lyhenteen viimeisenä kirjaimena (A niin kuin amateur, amatööri).
FIBA määrittää koripalloilun kansainväliset säännöt, hyväksyy kansainväliset pelaajien siirrot ja kontrolloi kansainvälistä tuomarointia. FIBA:ssa on yli 200 maajäsentä.
Koripallo sisällytettiin ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmaan Berliinin olympialaisissa vuonna 1936. USA:n joukkue on voittanut kaikki turnaukset lukuun ottamatta kolmea, joista etenkin 1972 Münchenin olympialaisten tappio Neuvostoliiton koripallomaajoukkueelle on erityisesti jäänyt koripallohistoriaan viimeisten sekuntien erityisen sekavan toimitsija- ja tuomaritoiminnan vuoksi.
Naisten koripallo lisättiin olympialaisten ohjelmaan 1976 Montrealissa. Parhaita naisjoukkueita ovat kaikki turnaukset huomioon ottaen olleet Yhdysvallat, Neuvostoliitto ja Australia.[18]
Vuonna 1950 pidettiin ensimmäiset miesten maailmanmestaruuskilpailut Argentiinassa. Kolme vuotta myöhemmin pidettiin ensimmäiset naisten maailmanmestaruuskilpailut Chilessä. MM-kilpailut pidetään neljän vuoden välein, olympialaisiin nähden kahden vuoden erolla (esimerkiksi olympialaiset ovat vuosina 2008 ja 2012 – MM-kilpailut vuosina 2006 ja 2010).
FIBA lopetti amatööri- ja ammattilaisurheilijoiden erottelun vuonna 1989, ja sen vuoksi vuodesta 1992 eteenpäin ammattilaiset ovat päässeet pelaamaan olympialaisissa.
Kansainväliset säännöt  muuttuivat 2010-2011 alkavalla pelikaudella. Kolmen pisteen heittokaari  siirtyi puoli metriä taaemmas ja kolmen sekunnin alue muuttui suorakulmion muotoiseksi.
Arvokisat
Viime vuosien huippujoukkueita miesten arvoturnauksissa ovat olleet: Ranska, Argentiina, Espanja, Italia, Kreikka, Liettua, Saksa, Jugoslaviaan kuuluneet Kroatia ja Serbia sekä Yhdysvallat.

Suomen miesten maajoukkue on osallistunut EM-kilpailuihin 15 kertaa. Parhaan sijoituksen arvokisoissa joukkue saavutti vuonna 1967 kun Suomi oli 6. Euroopan mestaruuskilpailujen lopputurnauksessa. Suomen miesten koripallomaajoukkuetta kutsutaan nimellä Susijengi. Suomen naisten maajoukkue on osallistunut viidesti EM-kisojen lopputurnaukseen, paras sijoitus on 11. tila vuosina 1952 ja 1956.
Kansainvälisiä turnauksia pidetään lisäksi eri ikätasoilla. Erityisesti yli 35-vuotiaiden, 40-vuotiaiden ja 50-vuotiaiden sarjoissa on ollut voimakasta kasvua.
Muunnelmat
Pyörätuolikoripallo on yksi maailman suosituimmista vammaisurheilulajeista. Siinä pelaajat ovat pyörätuoleissa, mutta muuten laji vastaa hyvin pitkälti tavallista koripalloa.
Ulkona pelataan katukoripalloksi kutsuttua versiota.
Katukoripallon tyyppinen, yhteen koriin pelattava 3x3-koripallo on virallinen olympialaji vuodesta 2020 lähtien.
Lähteet
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Erkki Vasara: Koritalkoot – Puoli vuosisataa järjestäytynyttä koripallourheilua Suomessa 1939-1989. SKL, Helsinki 1990
Aiheesta muualla

 Suomen koripalloliitto ry.
 Kansainvälinen koripalloliitto.
 Euroopan ammattilaiskoripalloliiga.
 Pohjois-Amerikan ammattilaiskoripalloliiga.
 Naisten NBA, Pohjois-Amerikan ammattilaiskoripalloliiga naisille.
 Suomalainen korisfanien sivusto (keskustelupalsta).
 Pentti Salmi.

{{FIBA profile}} template missing ID and not present in Wikidata.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta koripallojoukkuetta on Suomessa?


Guardians of the Galaxy Vol. 2 on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin luomaan supersankariryhmään Galaksin Vartijat. Se on jatkoa vuoden 2014 elokuvalle Guardians of the Galaxy sekä Marvel Cinematic Universen viidestoista elokuva. Elokuvan on ohjannut ja käsikirjoittanut James Gunn, ja sen pääosissa ovat Chris Pratt, Zoë Saldaña, Dave Bautista, Vin Diesel, Bradley Cooper, Michael Rooker, Karen Gillan, Pom Klementieff, Elizabeth Debicki, Chris Sullivan, Sean Gunn, Sylvester Stallone ja Kurt Russell. Elokuvassa Galaksin Vartijat selvittävät totuutta Tähtilordin isästä.
Guardians of the Galaxy Vol. 2 julkistettiin San Diego Comic-Con International -tapahtumassa vuonna 2014 ennen ensimmäisen elokuvan ensi-iltaa, Gunnin vahvistaessa samalla paluunsa ohjaajaksi. Elokuvan virallinen nimi paljastettiin vasta kesäkuussa 2015. Kuvaukset alkoivat helmikuussa 2016 Pinewood Atlanta Studiosilla ja päättyivät kesäkuussa 2016. Gunn sanoi, että jatko-osa sijoittuisi pian ensimmäisen elokuvan jälkeen, tutkiakseen Vartijoiden uutta roolia ja jatkaakseen tarinaa Quillin isästä, rooliin, johon Russell valittiin heinäkuussa 2016, näyttellen Egoa, joka ei sarjakuvissa ollut Quillin isä.
Guardians of the Galaxy Vol. 2 sai maailmanensi-iltansa Tokiossa 10. huhtikuuta 2017. Elokuvateattereihin se ilmestyi Suomessa 26. huhtikuuta 2017 ja Yhdysvalloissa 5. toukokuuta 2017. Elokuva sai pääosin positiivisen vastaanoton, kriitikoiden ylistäessä visuaalisia efektejä, soundtrackia ja näyttelijöitä, vaikka se ei ollut heidän mielestä yhtä hyvä kuin ensimmäinen elokuva.
Juoni

Xandarin taistelun sankareiksi julistetut Galaksin Vartijat – Peter Quill, Gamora, Drax, Rocket ja pikku-Groot – ovat saaneet Sovereign-kansan ylipapittarelta Ayeshalta tehtävän puolustaa arvokkaita anulax-akkuja abiliskina tunnetulta hirviöltä. Vastineeksi nämä luovuttavat Vartijoille Nebulan, joka oli vangittu yrityksestään varastaa akkuja. Kun paljastuu, että Rocket on itse varastanut muutaman akun, Sovereign lähettää kauko-ohjattuja hävittäjiä tappamaan Vartijat. Salaperäinen olento tuhoaa helposti kaikki hävittäjät, mutta Vartijoiden alus Milano tekee pakkolaskun läheiselle planeetalle. Olento paljastaa olevansa Quillin isä Ego ja kutsuu poikansa sekä Gamoran ja Draxin kotiplaneetalleen. Rocket ja Groot jäävät korjaamaan Milanoa ja vahtimaan Nebulaa.
Ayesha palkkaa Yondu Udontan ja Ravagerit etsimään Vartijat. Yondu jäljittää Milanon sijainnin, mutta kun hän päättää Quillin nappaamisen sijaan vain myydä Sovereignilta varastetut akut, Ravagerit nousevat Taserfacen johdolla ja Nebulan avustuksella kapinaan. Taserface vangitsee Yondun ja Rocketin alukselleen Electorille, kun taas Nebula lähtee etsimään Gamoraa kostaakseen tälle heidän adoptioisänsä Thanoksen aiheuttamat kidutukset. Yondu kertoo Rocketille olevansa karkotettu suuremmasta avaruusrosvoyhteisöstä lasten kaappaamisen takia ja ettei luota Egoon. Groot ja Yondun uskollinen perämies Kraglin vapauttavat heidät, minkä jälkeen he tuhoavat aluksen ja tappavat sen miehistön ennen kuin pakenevat. Taserface ehtii kuitenkin ennen kuolemaansa ilmoittaa Sovereign-kansalle Vartijoiden olinpaikan.
Esitellessään planeettaansa Ego kertoo olevansa celestiaali, joka oli muodostanut planeetan aivojensa ympärille todelliseksi kehokseen, mutta luonut itselleen myös ihmiskehon matkustaakseen ympäri galaksia ja kommunikoidakseen muiden elollisten olentojen kanssa. Lopulta hän oli tavannut Quillin äidin Meredithin ja rakastunut tähän. Meredithin kuoltua hän oli palkannut Yondun noutamaan Quillin. Mutta Yondu ei tuonutkaan häntä, joten Ego päätti etsiä poikansa itse. Hän opetti Quillin käyttämään perimiään celestiaalin voimia planeetan ympäristön manipulointiin. Nebula saapuu Egon planeetalle ja yrittää tappaa Gamoran. He päätyvät kuitenkin tekemään aselevon ja löytävät planeetan alla sijaitsevista luolista satoja luurankoja. Sillä välin Ego paljastaa Quillille istuttaneensa vierailemilleen planeetoille kasveja, joiden tarkoitus oli muuntaa planeetat hänen kehonsa jatkeiksi. Mutta laajennusprosessin käynnistämiseen tarvittiin toinen celestiaali, joten hän teki itselleen useita jälkeläisiä satojen naisten kanssa ja palkkasi Yondun tuomaan lapset hänelle. Ego oli kuitenkin tappanut lapset, koska nämä eivät olleet perineet celestiaalin voimia kuten Quill. Hypnotisoitu Quill oli aikeissa suostua auttamaan isäänsä, kunnes sai selville Egon istuttaneen tarkoituksella Meredithiin aivokasvaimen, johon tämä kuoli.
Draxin kanssa lähentynyt Egon naiivi ja empaattinen kasvatti Mantis tunnustaa totuuden Draxille, Gamoralle ja Nebulalle juuri kun Rocket, Yondu, Groot ja Kraglin saapuvat. Vartijat joutuvat taisteluun sekä Egoa että paikalle saapuneita Sovereignin hävittäjiä vastaan päästäkseen planeetan ytimeen. Rocket rakentaa anulax-akuista pommin, jonka Groot asettaa Egon aivoihin. Quill käyttää voimiaan pitääkseen Egon kiireisenä kunnes muut Vartijat pääsevät pakenemaan. Pommin räjähdys tappaa Egon ja aiheuttaa planeetan romahtamisen, mutta Yondu uhraa itsensä pelastaakseen Quillin. Quill tajuaa, ettei Yondu koskaan vienyt häntä Egon luokse, koska halusi estää häntä kokemasta samaa kohtaloa kuin Egon muut lapset, ja alkaa pitää tätä todellisena isänään. Nebula tekee sovinnon Gamoran kanssa, mutta lähtee pois etsiäkseen keinon surmata Thanos. Vartijat ja heihin liittynyt Mantis järjestävät Kraglinin kanssa Yondulle hautajaiset, joihin osallistuvat muutkin Ravagerit, jotka olivat taas hyväksyneet Yondun yhdeksi heistä.
Lopputekstien aikana näytetään useita kohtauksia: Kraglin opettelee käyttämään Yondun telekineettistä nuolta, Ravagereiden pääjohtaja Stakar Ogord on Yondun muiston kunnioittamiseksi koonnut alkuperäisen ryhmänsä takaisin yhteen, Groot varttuu lapsesta nuoreksi aikuiseksi,[lower-alpha 1] Ayesha aikoo tuhota Vartijat luomalla uuden keinotekoisen olennon nimeltä Adam,[lower-alpha 2] ja Seuraajat kuuntelevat epäkiinnostuneina tiedonantajanaan toimivan astronautin kertomusta.

Näyttelijät

Thor: Ragnarökin kuvauksista otettua videokuvaa Jeff Goldblumin näyttelemästä Suurmestarista tanssimassa näytetään lyhyesti lopputekstien aikana. Kevin Feige selitti kuinka Marvel ”ajatteli, että olisi hauskaa lisätä se sinne”, koska hahmo on ensimmäisessä elokuvissa esiintyneen Keräilijän veli.[4]
Tuotanto
Kehitys
Toukokuussa 2014, Bob Iger, The Walt Disney Companyn toimitusjohtaja, huomasi Guardians of the Galaxyn potentiaalin suuremmaksi sarjaksi tekemisestä, sanoen, "Odotamme pääsevämme esittelemään maailmalle fantastisemman Marvel-kertomuksen, mahtavilla näyttelijöillä ja hahmoilla Guardians of the Galaxyssa, josta julkaisimme kuvia viime viikolla ja uskomme sillä olevan vahvaa potentiaalia elokuvasarjaksi."[5] Hän lisäsi vielä, "Ennustan, että meillä on käsissämme toinen Avengers-elokuva, mutta se on ehdottomasti tavoitteemme."[6] Myöhemmin saman kuukauden aikana, Gunn paljasti, että mikäli jatko-osa toteutetaan, hän olisi kiinnostunut palaamaan, lisäten suostuvansa sopimukseen, jos pyydetään.[7] Kesäkuussa 2014, Feige lisäsi, "jos tämä elokuva toimii, jos yleisö tulisi ylistämään tätä, löytyy ehdottomasti paikka [elokuvasarjan] toteuttamiselle ja meillä on ideoita, joilla haluaisimme toteuttaa sen," viitaten hahmojen, maailmojen ja tarinoiden laajaan valikoimaan Guardians-sarjakuvissa.[8]
Esituotanto
Heinäkuussa 2014, toinen käsikirjoittaja Nicole Perlman vahvisti jatko-osan tekemisen, sanoman sen "tulevan tapahtumaan" positiivisen vastaanoton myötä, ja vahvisti Gunnin vastaavan sekä ohjauksesta että käsikirjoituksesta.[9][10] San Diego Comic-Conissa vuonna 2014, jatko-osan vahvistettiin olevan kehityksessä, ja ensi-ilta olisi 28. heinäkuuta 2017.[11] Heinäkuussa, Gunn sanoi myös tietävänsä "monta suuntaa, jonne haluaisi edetä [jatko-osalla]. Minulla on paljon ideioita tarinoiden ja esiintyvien hahmojen suhteen, valmiiksi kirjoitettuja dokumenttejakin on olemassa." Gunn toivoi voivansa tutkia paremmin Quillin isän, Yondun, Draxin ja Nebulan taustoja, sekä laajentaa kulttuurellista näkemystä Xandariin, Krii-iimperiumiin, krylorialaisiin ja Yondun avaruusrosvoihin.[12] Gunn sanoi myös tutkivansa potentiaalista crossover-mahdollisuutta Kostajien kanssa, sanomalla, "Puhuimme kaikista mahdollisuuksista [crossoverin suhteen] ja tiedän tavallaan mikä perussuunnitelma on. Se voisi aina muuttua millä tahansa minuutilla. Sisältäisi tai ei sisältäisi tapaamisen joidenkin Kostajien ja Galaksin Vartijoiden välillä, tai sitten kaikki Kostajat ja Vartijat. Mutta, asutamme samaa universumia ja heillä on laajat persoonallisuudet, jotka hetkellä tai toisella, kohtaavat toisensa."[13] Elokuussa, Gunn ilmoitti "vähintään yhden uuden Vartijan sarjakuvista" esiintyvän jatko-osassa,[14] ja paljasti aloittaneensa elokuvan työstämisen.[15] Gunn ilmoitti myöhemmin saman kuukauden aikana, ettei Quillin isä tulisi olemaan Spartaxin J'son, niin kuin sarjakuvissa.[16][17] 28. lokakuuta 2014, Marvel ilmoitti jatko-osan uuden ensi-illan olevan aikaistettu 5. toukokuuta 2017 ja kuvausten sijoittuvan Atlantaan.[18][19] Kesäkuussa 2015, Gunn paljasti viimeistelleensä käsikirjoituksen[20] sekä vahvisti Prattin, Saldañan, Bautistan, Dieselin, Cooperin, Rookerin, Gillanin ja Sean Gunnin palaavan edellisestä elokuvasta tuttuihin rooleihinsa.[21] Saman kuukauden lopulla elokuvan viralliseksi nimeksi ilmoitettiin Guardians of the Galaxy Vol. 2.[22] Lokakuussa 2015 Deadline raportoi Pom Klementieffin olevan valittu näyttelemään Mantista.[23] Joulukuussa 2015 Kurt Russell osallistui neuvotteluihin Peter Quillin isän näyttelemisestä.[24] Helmikuun 2016 alussa, koomikon Steve Agee paljastettiin olevan mukana elokuvassa,[25]
Kuvaukset
Kuvaukset alkoivat 11. helmikuuta 2016[26] Pinewood Atlanta Studiosilla Fayetten piirikunnassa, Georgiassa,[27] Henry Brahamin toimiessa kuvaajana ja Scott Chamblissin toimiessa tuotantosuunnittelijana.[28][21] Gunn huomautti, että monet ensimmäisen elokuvan tuotantoryhmästä, kuten kuvaaja Ben Davis ja tuotantosuunnittelija Charles Wood, olivat tehneet sopimuksen Doctor Strangen parissa työskentelemisestä, ja elokuvan tuotannon alkaessa marraskuussa 2015 he eivät pystyneet työskentelemään Vol. 2:n parissa.[29][30] Guardians of the Galaxy Vol. 2 tulee olemaan ensimmäinen 8K-resoluutiokameralla kuvattu elokuva.[31] Gunn odotti kuvausten kestävän noin 81 päivää, eli toukokuun alkuun asti.[32] 17. helmikuuta 2016 julkaistussa tiedotteessa Marvel ilmoitti Elizabeth Debickin ja Chris Sullivanin esiintyvän elokuvassa ja vahvisti Russellin liittymisen näyttelijäkaartiin.[33] Huhtikuussa Gunn paljasti, etteivät John C. Reilly ja Benicio del Toro palisi tähän elokuvaan, sanoen jälkimmäisestä, "ettei Keräilijä vain sovi Vol. 2:een". Hän lisäsi vielä, että oli monia hahmoja, joita hän ei voisi käyttää elokuvassa, koska 20th Century Fox omisti monien kosmisten vihollisten ja sivuhahmojen oikeudet, kuten Annihilusin tai Kang Valloittajan.[34] Kuvaukset päättyivät 16. kesäkuuta 2016.[35]
Jälkituotanto
Heinäkuussa 2016 San Diego Comic-Con Internationalissa vahvistettiin, että Russellin näyttelemä Quillin isä olisi tässä elokuvassa Ego. Lisäksi vahvistettiin, että Debicki näyttelee Ayeshaa, ja että Sylvester Stallone esiintyy myös elokuvassa.[36] Lisäksi Gunn paljasti näyttelijöitä, jotka esittäisivät Yondun avaruusrosvoja, joilla oli elokuvassa suurempi rooli.[37] Edellisestä elokuvasta tutut Fred Raskin ja Craig Wood palasivat vastaamaan elokuvan leikkaamisesta.[33] Framestore palasi luomaan Rocketin visuaaliset efektit elokuvaa varten.[38] Elokuussa 2016 Gunn vahvisti Stan Leen tekevän cameoroolin tässäkin elokuvassa.[39]
Musiikki
Elokuussa 2014, Gunnilla oli "joitain ideoita lueteltuna, mutta ei mitään varmaa" koskien Quillin Awesome Mix Vol. 2 -kasettia.[40] Huhtikuussa 2015, Gunn sanoi tuntevansa "pientä painetta soundtrackista, koska niin monet ihmiset rakastivat [ensimmäisen elokuvan soundtrackista], myimme platinaa ja kaikkea muuta. Mutta minusta tuntuu kuin toisen elokuvan soundtrack on parempi."[41] Kesäkuussa 2015, Gunn totesi, että kaikki Awesome Mix Vol. 2:n kappaleet olivat valittu ja sovitettu käsikirjoitukseen.[21] Elokuussa 2015, Tyler Bates palasi säveltäjäksi elokuvaan.[42] Guardians of the Galaxyn tapauksessa Bates kirjoitti osan sävellyksistä ensin, jotta Gunn voisi kuvata sen mukaan, sen sijaan, että Bates olisi olisi tehnyt sävellykset jälkikäteen.[38] In Tammikuussa 2016, Gunn ilmoitti valinneensa yhden Bowien kappaleen elokuvaan ("Moonage Daydream" oli mukana ensimmäisessä elokuvassa), mutta joutui leikkaamaan kohtauksen, jossa sitä alun perin käytettiin. Tämä olisi tehnyt Bowiesta ainoan molemmilla nauhoilla mukana olleen laulajan. Hänen kuolemansa jälkeen, Gunn kuitenkin toivoi löytävänsä keinon sisällyttää valittu kappale johonkin muuhun kohtaan elokuvassa "käyvällä ja asianmukaisella" tavalla hänen kunnioittamisekseen, koska Bowie oli yksi Gunnin idoleista.[43]
Julkaisu
Guardians of the Galaxy Vol. 2 sai ensiesityksensä Tokiossa 10. huhtikuuta 2017,[44] ja Hollywoodin-ensi-ilta oli 19. huhtikuuta 2017.[45] Elokuvan ensi-ilta oli Suomessa 26. huhtikuuta 2017, Britanniassa ja Irlannissa 28. huhtikuuta 2017[46] ja Pohjois-Amerikassa 5. toukokuuta 2017.[18][47][48][49] Elokuvan alkuperäinen suunniteltu ensi-ilta oli 28. heinäkuuta 2017.[11]
Jatko-osa
Marraskuussa 2014 Gunn ilmoitti ensimmäistä elokuvaa työstäessään sekä luoneensa "perustarinan" Guardians of the Galaxy Vol. 2:lle että keksineensä muutaman idean mahdolliseen kolmanteen elokuvaan.[50] Tästä huolimatta Gunn ilmoitti kesäkuussa 2015, ettei ollut varma olisiko mukana kolmannessa Guardians-elokuvassa, ja sanoi, että se riippuisi siitä, miltä hänestä tuntuisi Guardians of the Galaxy Vol. 2:n valmistumisen jälkeen.[21] Huhtikuussa 2016 Feige puhui tulevista MCU-elokuvista sanoen: ”Vuosi 2020 ja sen jälkeinen aika ovat vielä iso šakkilauta, mutta sanoisin varmuudella, että Guardians 3 on [yksi elokuva]. En tiedä mikä järjestys tulee olemaan.”[51] Maaliskuussa 2017 Gunn ilmoitti kolmannen Guardians-elokuvan tulevan varmuudella toteutumaan,[52] ja lisäsi, ettei elokuvalle Guardians of the Galaxy Vol. 3 ole tiettyä suunnitelmaa. ”Mutta tiedämme, että jos mikään ei mene huonosti — mikä on aina mahdollista, mutta ei voi tietää —, luulen, että Marvel haluaisi tehdä yhden elokuvan lisää.”[53] Hän myös toisti olevansa epävarma siitä, olisiko mukana elokuvan toteuttamisessa, ja sanoi selvittävänsä seuraavan projektinsa ”tulevien viikkojen aikana”.[52] Seuraavan kuukauden aikana Gunn julkisti ohjaavansa ja käsikirjoittavansa Guardians of the Galaxy Vol. 3:n.[54]
Mutta heinäkuussa 2018 Disney antoi Gunnille potkut löydettyään tämän vanhoja kiistanalaisia Twitter-julkaisuja.[55][56] Pratt, Saldaña, Bautista, Cooper, Diesel, Sean Gunn, Klementieff, Rooker ja Gillan ovat ilmaisseet tukevansa Gunnia.[57] Prattin, Klementieffin ja Bautistan odotetaan palaavan edellisistä elokuvista tuttuihin rooleihin.[58][59] Vol. 3:n kuvausten oli tarkoitus alkaa vuoden 2019 alussa ja ensi-illan olla vuonna 2020.[58][60][55] Elokuun alussa Variety raportoi, ettei Disneyllä ollut kiirettä uuden ohjaajan etsimisessä, vaan odotti odotti vapaan A-luokan elokuvantekijän löytymistä, vaikka se tarkoittaisi tuotannon siirtämistä myöhemmäksi.[61] Saman kuukauden aikana tuotanto päätettiin väliaikaisesti keskeyttää ja siirtää aloitettavaksi helmikuussa 2021.[62][63]
Lähteet
Huomioita

Viitteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Vuoden 2017 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Tieteiselokuvat
Luokka:Toimintakomediat
Luokka:3D-elokuvat
Luokka:IMAX-elokuvat
Luokka:Marvel Cinematic Universe -elokuvat

Kuka on ohjannut  Guardians of the Galaxy Vol. 2 -elokuvan?


Lauri Viljo Kustaanpoika Kyöstilä (7. toukokuuta 1896 Helsinki – 23. syyskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen laulaja-näyttelijä ja SF:n järjestäjä.
Kyöstilä kilpaili ennen laulaja- ja elokuvauraansa uimahyppääjänä. Hän voitti vuonna 1919 Suomen-mestaruuden kerroshypyissä.[1] Lisäksi hän osallistui vuosien 1920 ja 1924 kesäolympialaisiin. Hänen mittansa olivat tuolloin 169 cm ja 68 kg.
Nuoruudestaan alkaen Kyöstilä vaikutti Suomen Kansallisoopperan laulukuorossa. Hän esiintyi talvi- ja jatkosodan aikana eri viihdetilaisuuksissa ja sodanaikaisissa lyhytfilmeissä. Hän toimi järjestäjänä kaikkiaan 13 suomalaisessa elokuvassa vuosina 1938–1948. Samoihin aikoihin hän näytteli noin 35 elokuvassa, ensimmäisen kerran elokuvassa Helsingin kuuluisin liikemies (1934). Hänellä oli kuitenkin lähinnä vain pikkurooleja esimerkiksi elokuvissa Tee työ ja opi pelaamaan (1936), Anja tule kotiin (1944), Jos oisi valtaa... (1941) ja Helmikuun manifesti (1939), jossa Kyöstilä pääsi hyödyntämään uintitaitojaan esittämällä Viaporin linnasta uimalla pakenevaa vankia.
Monet elokuvat, joissa Kyöstilä oli mukana, olivat Suomen Filmiteollisuuden ja Fenno-Filmin tuotantoa. Lauri Kyöstilä toimi myös Jaakko Solan kanssa käsikirjoittajana elokuvassa Jos oisi valtaa... (1941).
Lyhyen elokuvauransa jälkeen Kyöstilä siirtyi 1940-luvun loppupuolella jälleen musiikin pariin. Hänet nähtiin kuitenkin vielä Edvin Laineen ohjaamassa Pohjantähti-elokuvassa Akseli ja Elina (1970), jota kuvattaessa Kyöstilä oli 74-vuotias. Tämä jäi Kyöstilän viimeiseksi filmirooliksi (ellei oteta huomioon vuonna 1973 tehtyä tv-elokuvaa Pohjantähti, johon koottiin kahden edellisen Pohjantähti-elokuvan filmimateriaalia).
Kyöstilä kuoli 88 vuoden iässä vaikeaan sairauteen.
Lähteet

Lauri Kyöstilä Biography and Statistics - Olympics at Sports-Reference.com
Viitteet

Luokka:Suomalaiset uimahyppääjät
Luokka:Suomalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Suomalaisen elokuvan järjestäjät
Luokka:Suomalaiset laulajat
Luokka:Vuonna 1896 syntyneet
Luokka:Vuonna 1984 kuolleet

Kuka käsikirjoitti elokuvan Helmikuun manifesti?