Egtvedin tyttö (, 1370 eaa.[1], varhaispronssikausi, Monteliuksen periodi II [2]) oli tyttö tai nuori nainen, jonka hyvin säilyneet jäännökset löydettiin vuonna 1921 Tanskan Etelä-Jyllannin Egtvedin kylän ulkopuolelta. Hautauksen tyyli kuuluu Skandinavian pronssikaudelle.[3][4]
Vainaja oli haudattu tammen rungosta koverrettuun arkkuun, tammiarkkuun, ja arkku oli peitetty Storehøjn hautakummun sisään. Osa vainajan kudoksista on säilynyt hyvin. Tytön vaatetuksesta ja arkun hauta-antimista on voitu päätellä paljon skandinavian pronssikauden elämänmenosta. Tarkemmat tutkimukset osoittavat, että tyttö on mahdollisesti ollut kotoisin Etelä-Saksasta ja että hän on kenties matkustanut Tanskan ja Etelä-Saksan välillä useasti ennen kuolemaansa Tanskassa.[3][4]
Tammiarkku ja vainajan jäännökset kuuluvat Kööpenhaminassa sijaitsevan Tanskan kansallismuseon kiinteään näyttelyyn. Myös Egtvedin ennallistetun hautakummun viereen on rakennettu yleisölle vapaa museomainen esittelytila.[3][4]
Tutkimushistoriaa

Helmikuussa 1921 egtvediläinen viljelijä Peter Platz oli tasoittamassa pellollaan olevaa hautakumpua. Tätä tehdessään hän kohtasi kummun itäreunassa tukkipuun, jota hän alkoi epäillä haudan sisärakenteeksi. Hän keskeytti työnsä ja ilmoitti löydöstään kirjeitse Tanskan kansallismuseoon Köpenhaminaan. Paikalle saapui vanhempi arkeologi Thomas Thomsen, joka totesi rakennelman olevan varhaispronssikautinen hautakumpu. Edellisestä tammiarkkuisesta löydöstä oli kulunut jo kolme vuosikymmentä, joten arkku haluttiin tutkia hyvin ja se siirrettiin sellaisenaan kansallismuseoon. Siellä sen tutkivat arkeologi Thomsen ja konsenvaattorit Gustav Rosenberg ja Julius Raklev. Heidän perusteellinen tutkimus ja löydösten varovainen konservointi on mahdollistanut nykyiset, 100 vuotta myöhäisemmät, lisätutkimukset.[5][1]
Thomsen palasi vielä takaisin Egtvediin tutkimaan hautakummun jäännöksiä. Hän kuuli Platzilta, että neljä vuotta aiemmin tämä oli paljastanut maasta kivetyn alueen tytön haudasta neljä metriä etelään. Kivet olivat jäänne toisesta haudasta, joka oli tuhoutunut mahdollisesti haudanryöstössä paljon aikaisemmin. Koska toinen hauta sijaitsi puoli metriä tytön hautaa korkeammalla, arveli Thomsen tämän hautauksen tapahtuneen myöhemmin. Platz oli poistanut kivet paikoiltaan ja tasoittanut sitten paikan.[1][2]
Vuonna 1981 hautakummun jäänteet tutkittiin varmuuden vuoksi vielä kerran. Silloin huomattiin hautakummun rakenteiden jättämän halkaisijaltaan 22 metrisen jäljen alustaansa. Kummun reunan ympärillä näkyi jäänteet kivetyksestä, joka on muinoin ollut ilmeisesti kattava ja yhtenäinen. Kaivauksissa selvisi myös, että pääkummun vieressä ja sen eteläisellä puolella oli jälkiä toisestakin kummusta. Lopuksi havaittiin kummun lounaisreunassa uurnahautaus, joka liitettiin pronssikauden lopussa ja rautakauden alussa vallinneeseen uurnakenttäkulttuuriin. Kun kaivaukset oli suoritettu, rekonstruoitiin hautakumpu sen alkuperäisiin mittoihinsa. Hautakumpu on Egtvedin nähtävyytenä yhdessä haudasta kertovan näyttelytilan kanssa.[1]
Vuonna 1991 teetettiin tammiarkun vuosirenkaista dendrokologinen ajoitus, jossa puun kaatamisvuodeksi saatiin vuosi 1370 eaa. Kun oletataan, että tammi kaadettiin samana vuonna kuin tytön haudattiinkin, voidaan tytön kuolinvuosi määrittää sen avulla tarkasti. Yleensä arkeologiset ajoitukset sisältävät 100–200 vuoden virhemarginaalin.[1]
Vuonna 2015 tutkittiin vainajan, lapsen ja joidenkin hauta-antimien hiili-isotooppien ja strontium-isotooppien suhteita. Niiden tuloksina voidaan pitää varmana, että sekä tyttö ja lapsi että vaatteiden materiaalit ja naudan vuota olivat muualta kuin Tanskasta tai Pohjois-Saksasta. Julkisuudessa on arveltu, vallitsevaan nykykäsitykseen nojautuen, että niiden alkuperää tulisi hakea Etelä-Saksasta ja siellä Schwarzwaldin vuorten ympäristöstä. Sieltä kun oltiin tiiviissä yhteydessä Tanskaan juuri varhaispronssikaudella.[1]
Hautaus
Vainaja haudattiin tammisesta puunrungosta kirveellä koverretussa arkussa. Arkun ulkoinen pituus oni 2,00–2,18 metriä ja koverretun kaukalon sisäpituus on 1,80 metriä pitkä. Puunrunko on 0,68 metriä leveä ja 0,53 metriä paksu. Molemmat puoliskot kuuluvat samaan katkaistuun puunrunkoon, joka oli tätä tarkoitusta varten halkaistu. Arkku oli asetettu maahan kivipatjan päälle ja peitetty 4–5 metriä korkealla maakummulla. Tyttö oli astettu makaamaan arkkuun selälleen, jalat suorina ja käden suorina vartalon suuntaisina. Hän on ollut arviolta 160 senttimetriä pitkä [2]. Arkun pohja oli pehmustettu naudan vuodalla ja eri puolille arkkua oli aseteltu mukaan hauta-antimia. Lopuksi kaikki oli peitetty villaisella peitolla, jonka päälle polvien kohdalle oli laitettu siankärsämöitä. Lopuksi kaikki on kiedottu naudan vuodalla tiukasti yhteen ennen arkun kannen sulkemista.[3][5][1][6][2]
Vainajasta on säilynyt tunnistettavina hiuksia, aivot, hampaita, kynsiä ja hieman ihoa. Vainajan luut ja muu kudos on hajonnut kokonaan. Vaatetus on säilynyt erittäin hyvin. Hänellä oli ollut yllään lyhyt hihapaita, joka oli valmistettu karkealankaisesta villakankaasta [4]. Naruhame oli ulottunut polviin asti ja se oli valmistettu naruja solmimalla. Jalkaterät oli kiedottu karkeisiin kangaspaloihin, mutta kenkiä ei ole löytynyt arkusta [7]. Vyötäröllä tai vatsan päällä oli kudottu vyö, johon oli kiinnitetty pyöreä pronssista valmistettu ja spiraalikuvioilla koristeltu vyölevy. Vyössä oli kiinni myös sarvesta valmistettu kampa. Käsissä oli ollut pronssirenkaat ja toisessa korvassa korvarengas. Hänen kasvojensa viereen oli asetettu puunkuoresta valmistettu rasia, jossa säilytettiin hiusverkkoa ja pronssista luukahvaista naskalia [1]. Jalkojen viereen oli asetettu tuohikuppi, jossa oli jäänteitä jonkinlaisesta kuivuneesta oluesta. Tämän vierestä löytyi 5–6-vuotiaan lapsen poltettut luut vaatenyyttiin kiedottuina.[3][5][1]

Tutkimuksista tehdyt päätelmät
Vaatteet
Tytön hame oli valmistettu alas riippuvista naruista, jotka olivat molemmista päistä kiinni hameen reunapunoksissa. Hame oli 38 senttimetriä pitkä, mutta se oli kiedottuna kahdesti vyötärön ympäri. Hame on tyypiltään sama, jota on käytetty yleisesti pronssikaudella Skandinaviassa. Samanlaisia hameita on kuvattu myös pienissä pronssifuguureissa, jotka on löydetty Næstvedin läheltä Grevensvængesta, Sjællandista. Figurit esittävät rituaalista tanssia suorittavia tyttöjä. Jos hameen tyyppi ja rituaalit liittyvät toisiinsa, voisi koristeltu pronssinen vyölevy saada kiinnostavan lisäselityksen. Toisaalta vyölevyjä tavataan muistakin haudoista, jossa on haudattu vanhempiakin naisia. Tyttö vaikuttaa naimattomalta, sillä vanhemmilla naisilla hame on ollut pitkä.[8][9]
Tytön paita oli valmistettu villalangoista kudotusta kankaasta, jonka villa oli peräisin muualta kuin Tanskasta. Tämä näkyi suoraan kangasta tutkimalla, sillä jo Thomsen oli maininnut, että villan laatu oli tanskalasita villaa hienompaa. Villamateriaali tai valmis paita oli siten ostettu tai tuotu mukanaan muualta. On muistettava, että kesällä pukeuduttiin kevyemmin ja ehkä ihoa vasten käytettiin silloin ladukkaampaa villaa, mutta toisaalta se voi olla myös merkki vauraudesta.[4][10][1][11]

Paidan jäljitelmä Egtvedin museossa
Hameen ja kiekon jäljitelmät Egtvedin museossa
Mahdollinen vaikutelma tytöstä

Naudan vuota
Naudan vuota on osittain maatunut. Vuodan nahkaista osaa ei ole säilynyt, mutta naudan pitkä karvoitus on säilynyt yhtä hyvänä kuin tytön hiuksetkin. Vaikka tytön ruumis on maatunut, voidaan hänen ruumiinsa jättämä jälki vuodassa päätellä karvoituksen painaumista ja karvoituksen asennosta. Tästä jäljestä on nähty tytön olleen ruumiin rakenteeltaan hoikka ja että hän on ollut noin 160 senttimetriä pitkä.[4][10][1]
Olutastia
Jakojen juureen sijoitetussa tuohikipossa oli ruskeaa ainetta. Analyysin mukaan aine olisi ollut kuivuneen juoman jäännöstä. Aineen kemiallinen rakenne viittaisi käyneeseen juomaan, joka olisi ollut jonkinlaista olutta. Juomaan olisi sekoitettu mukaan makeaa hunajaa, koska kiposta löytyi 55 kasvin siitepölyä. Juoma oli valmistettu puolukoista tai karpaloista, johon oli sekoitettu ainakin vehnän siemeniä ja suomyrttiä. Kippo sijaitsi arkun jalkopäässä ja siitä arvellaankin, että siitä on juotu ennen arkun lopullista sulkemista.[12]
Pronssinen vyölevy
Pyöreä vyölevy oli kiinnitetty vyötäröllä olleeseen punottuun vyöhön ja se sijaitsi löydettäessä suurin piirtein tytön navan kohdalla. Kiekko oli koristeltu ornamenteilla ja kaksoisspiraalikuvioilla, jotka kiertävät samankeskisesti kiekon keskipistettä eri etäisyyksillä. Keskellä kiekkoa sijaitsee nuppi, jollaisia on kilvissäkin. Nupin lähellä sitä kiertää kaksi kapeaa ornamenttia. Seuraavaksi niitä ympäröivät kymmenen spiraalikuviota, jotka seuraavat toisiaan ja ovat toisissaan kiinni. Spiraaleja kiertää kaksi vierekkäistä ornamenttirengasta, ja näiden ympärillä 17 samanlaista spiraalia kuin edellä. Kiekon ulkoreunaa kiertää toistamiseen kaksi ornamenttirengasta. Pronssimetallin laatu viittaa Alppien seuduilla valmistettuun pronssilaatuun. Kiekon kierteinen spiraalikuviointi on sama mitä tavataan monissa aurinkokulttiin liitetyissä yhteyksissä ja mkä on ollut Skandinaviassa vallalla tuohon aikaan.[4][10]
Tytön hiukset, hampaat ja kynnet

Arkusta löytyi pään kohdalta 27 hammasta ja niiden avulla pääteltiin tytön ikä. Hän on ollut kuolleessaan 16–18-vuotias. Tytöltä ovat säilyneet myös keskipitkät hiukset ja kynnet. Hiukset olivat olleet takaa vapaana ja ne ulottuivat hänen olkapäilleensä, mutta edestä ne olivat leikattu lyhyiksi. Tutkijat ovat analysoineen hiuksista, hampaista ja kynsistä löytyviä hivenaineita määrittääkseen tytön asuinseudun. Koska hiukset ja kynnet kasvavat hitaasti ja samalla niihin kertyy ravinnosta tulevia hivenaineita, voidaan niistä tehdä johtopäätöksiä ravinnon laadusta ja ravinnon kasvualueesta. Analyysin tulokset poikkesivat paikallisista vertailutuloksista niin paljon, joten tytön asuinpaikaa alettiin etsiä muualta kuin Tanskasta. Hivenaineista strontiumin eri isotooppien jakauma näyttelee etsinnässä täkeää osaa.[4][1]
Näytteiden strontiumin isotooppipitoisuudet poikkeavat Tanskasta ja Pohjois-Saksasta saatuihin vertailunäytteisiin. Tytön mahdollisia asuinpaikkoja ovat voineet siten olla Ruotsi, Norja, Länsi- tai Etelä-Eurooppa. Kun samalla huomioitiin yleistidot varhaispronssikauden tilanteesta, ilmoitettiin asuinseudun vahvimmaksi ehdokkaaksi Etelä-Saksan Schwarzwaldin ympäristö. Koska kynnet ja pitkät hiukset kasvavat hitaasti, tallentuu niihin hivenaineita pitkältä ajanjaksolta. Analyysissä leikattiin 23 senttimetriä pitkästä hiusnäytteestä ja sormen kynnestä näytteitä eri kohdista, jotka vastasivat ajallisesti eri aikoja lähimenneisyydessä. Ajankohdat voitiin päätellä tuntemalla hiusten ja kynsien normaalit kasvunopeudet. Tutkijat ovatkin voineet kertoa, että tyttö oli matkustanut edestakaisin Etelä-Saksan ja Tanskan välillä elämänsä viimeisen 23 kuukauden aikana. Matkaa on ilmeisesti taitettu veneellä, sillä muuten on vaikea ymmärtää niin pitkän matkan taittaminen useaan kertaan. Noin 13–15 kuukautta ennen kuolemaansa hän oli hivenainevertailun mukaan elänyt samankaltaisissa oloissa, missä hän oli syntynyt. Tämän jälkeen hän oli matkustanut toiseen elinympäristöön, mikä on voinut olla Tanskan Jyllanti. Vietettyään siellä 9–10 kuukautta, hän oli palanut takaisin alueelle, joka on muistuttanut hänen synnyinseutujaan, ja oli viettiänyt siellä 4–6 kuukautta. Täältä hän oli matkustanut Egtvediin, missä hän oli ehtinyt viettää aikaa vähintään kuukauden ennen kuolemaansa. Paluun jälkeisen ajan lyhyys havaittiin juuri kynsien pitoisuuksista.[4][10][6]
Tytön hammaskiilteestä saadaan tietoa ympäristön kemiallisista piirteistä hampaiden muodostumisen aikaana eli kun tyttö oli ollut noin 3–4-vuotias. Näyte ei vastaa Tanskassa saatavaa vastaavaa hivenainejakaumaa, joten nämä ikävuodet oli tyttö viettänyt muualla. Tytön hiuksista yritettiin eristää myös geneettistä perimää, mutta perimä oli tuhoutunut tammiarkun kosteassa ja happamassa olosuhteessa liikaa. Hiusnäytteiden hiili-isotooppien jakaumasta voitiin kuitenkin päätellä ravinnon sisältämän proteiinin laatu. Hän oli yleensä nauttinut ravinnoksi ei-merellistä proteiinia, mutta tällaisten vaiheiden välissä (matkoilla) saatiin merkkejä vähäproteiinisesta ravinnosta.[10]
Tutkija Kristian Kristiansen Göteborgin yliopistosta kertoo, että Tanskassa ja Etelä-Saksassa oli varhaispronssikaudella olemassa kaksi tiivistä yhteisöä, joiden arkeologiset löydöt ovat molemmissa rikkaat ja melko samankaltaiset. Yhteisöt olivat mahdollisesti olleet kuningaskuntia tai ainakin päällikkökuntia ja ne olivat käyneet keskenään tiiviistä kauppaa. Kristiansenin arvaus on, että Egtvedin tyttö olisi naitettu Tanskaan kaupallisten siteiden vahvistamiseksi. Osa tutkijoista pitää tyttöä naimattomana.[4][10]
Lapsen palaneet luut ja hampaiden jäänteet
Tytön hautaan oli laitettu kangasnyytti, joka sisälsi lapsen poltettuja luita. Poltettujen luiden ja säilyneiden hampaiden mitoista ja muodoista on päätelty niiden kuuluneen 5–6-vuotiaalle lapselle. Lapsi oli ollut liian vanha ollakseen 16–18-vuotiaan vainajan oma lapsi. Siksi tuntuu erikoiselta, että krematoidun lapsivainajan jäänteet oli sijoitettu ruumishautaukseen mukaan. Eräs otaksuma on, että lapsi olisi ollut rituaalinen ihmisuhri. Saman tapaisia otaksumia on esitetty toisesta 1980-luvulla tutkitusta hautauksesta. Etelä-Jyllannin Broagerlandin niemimaalla tutkittiin Skeldestä etelään löytynyttä naisen hienoa hautausta, missä vainajan jalkoihin oli sijoitettu poltetun aikuisen luut. Poltetut luut ajateltiin silloin kuuluvan häntä palvelleelle orjalle.[7][1]
Lapsen luita löytyi vaatenyytin lisäksi myös tytön vaatteista ja tuohirasiasta. Miksi näin oli tehty ei ymmärretä. Luista ei ole säilynyt geneettistä perimää polttamisen takia, mutta niiden strontiumin isotooppianalyysi osoittaa, että myös lapsi oli tullut muualta kuin Tanskasta.[10][1]
Matkustaminen ja kaupankäynti
Etelä-Saksan ja Tanskan välillä oli käynnissä vilkas kaupankäynti, jossa hyödykkeet vaihtoivat omistajaa vaihtokaupan merkeissä. Tytön hiuksista paljastunut toistuva matkustaminen Tanskan ja jonkin kaukaisen seudun välillä viittaa juuri kaupankäyntiin. Hautauksessa ei ilmene mitään tietoa hänen yhteisöstään kuin lapsen jäännökset, mutta tytön merkitys hänet haudanneelle yhteisölle oli ollut suuri. Harva tuonikäinen ihminen sai varhaispronssikaudella arkkuhautauksen hautakumpuun.[1][13]
Lähteet

Aiheesta muualla
Kalmistopiiri: , 21.5.2015, lisätty 1.4.2018
Sissels Blogg:  – Tidig Bronsålder (1370 f.Kr), Denmark.: näyttää videolla, miten naruhame valmistetaan.Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Kirchhoff, Christian: (arkistoitu), sisältää valokuvia Egtvedin löydöistä ja toisista haudoista
The Megalithic Portal: , 25.7.2015
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Luokka:Tanskan muinaisjäännökset
Luokka:Skandinavian pronssikauden henkilöt
Luokka:Muinaishaudat
Luokka:Pronssikauden vaatteet


Thylacoleo carnifex eli pussileijona[1] oli Thylacoleo-sukuun kuulunut, Australiassa elänyt lihaa syövä pussieläin. Se kuoli sukupuuttoon noin 40000 vuotta sitten. Lajia esiintyi luultavasti laajalti Australiassa, ja sen jäännöksiä on löydetty kaikista valtion osavaltioista.[2]
Fossiilit

Thylacoleo carnifex kuului ensimmäisiin Australiasta löydettyihin nisäkäsfossiileihin. Sen jäännökset löysi ja kuvaili ensimmäisenä Sir Richard Owen. Hän löysi osia eläimen kallosta, kuvaili vuonna 1859 julkaistussa Royal Societyn teoksessaan lajia ”pussileijonaksi” (englanniksi marsupial lion) ja väitti sen olleen petoeläin. Päätelmää epäiltiin pitkään, sillä sen lähimmät tunnetut sukulaiset olivat kasvinsyöjiä. Myöhemmin löydettiin lisää eläimen jäännöksiä ja vuonna 1966 lähes kokonainen luuranko. Löytö herätti jälleen keskustelua sen ruokavaliosta ja kolme vuotta myöhemmin vuonna 1969 löydettiin vielä paremmin säilyneitä jäännöksiä, joista voitiin varmemmin päätellä sen olleen lihansyöjä.[3] Sittemmin löydöksiä on tehty vielä lisää ja ensimmäinen täysin kokonainen luuranko löydettiin vuonna 2002.[4]
Evoluutio
Suurin osa paleontologeista uskoo thylacoleonidien polveutuneen kasvinsyöjistä. Yleensä lihaa syövät lajit polveutuvat muista lihansyöjistä. Erään teorian mukaan ne polveutuvat pussikiipijöistä ja toisen teorian mukaan ne polveutuvat Vombatiformes-alalahkosta, joka käsittää nykyisin koalat ja vompatit. Kumpaakin teoriaa on perusteltu lajin kallon ominaisuuksilla.[2]
Ulkonäkö ja koko

Thylacoleo carnifex oli kooltaan suurin piirtein leijonan kokoinen. Lajin säkäkorkeus oli noin 75 senttimetriä ja ruumiinpituus noin 150 senttimetriä. Painavimpien yksilöiden on arveltu painaneen 160 kiloa, mutta pienemmät olivat luultavasti vain 90–kiloisia.[5]
Lajin jaloista on päätelty, että se pystyi nopeisiin pyrähdyksiin, muttei ollut pitkien matkojen juoksija. Lajin kallon rakenne on poikkeuksellinen. Sen silmäkuoppien takana oli luinen tukirakenne kädellisten tapaan. Tavallisista nisäkäspedoista poiketen sen kulmahampaat olivat pienet. Sen sijaan lajille oli kehittynyt suuret etuhampaat, jotka antoivat sen kallolle jyrsijämäisen vaikutelman. Sillä oli lisäksi suuret välihampaat, jotka saattoivat olla jopa 60 millimetriä pitkät. Laji käytti luultavasti etuhampaitaan saaliinsa niskan tai selkärangan rikkomiseen. Välihampaiden tarkoituksena oli luultavasti lihan repiminen saaliin ruumiista. Eläimen etukäpälissä oli peukalon tapainen kynsi, jolla se saattoi ottaa otteen hieman peukalon tapaan. Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että eläin käytti sitä puissa kiipeämiseen, mutta suurempi osa tutkijoista uskoo että sitä käytettiin saalistuksessa.[5] Länsi-Australiasta ja Tasmaniasta löydetyt yksilöt ovat olleet pienempiä kuin Itä-Australiasta löydetyt.[2] Vuonna 2005 Thylacoleo carnifex oli mukana eri eläinlajien puruvoimaa vertailleessa tutkimuksessa 38 muun lajin kanssa. Thylacoleo carnifexin puruvoima osoittautui vertailluista lajeista kaikkein voimakkaimmaksi suhteessa sen kokoon.[6]
Käyttäytyminen
Thylacoleo carnifexin saalistustapaa tai saaliseläimiä ei voida tietää täysin varmasti. Lajin jäänteiden läheisyydestä on kuitenkin löydetty esimerkiksi kenguruiden ja vompattien jäännöksiä, joiden luissa on V–kirjaimen muotoisia jälkiä, jotka ovat mahdollisesti peräisin Thylacoleo carnifexin hampaista. Laji eli samaan aikaan toisen suuren pussieläinpedon, pussihukan, kanssa, joten sen elintavan on melko varmasti täytynyt poiketa siitä.[5] Vaikka nykyisin suurin osa tutkijoista pitää Thylacoleo carnifex -lajia petoeläimenä, sen ruokavaliosta on esitetty myös muita teorioita. Sen on esitetty esimerkiksi syöneen luuydintä, krokotiilinmunia tai jopa Australiassa esiintyneitä kurkkuja ja käpypalmujen siemeniä. Viimeksi mainitun teorian kriitikot ovat kuitenkin huomauttaneet, että lajilta puuttui kasvien jauhamiseen soveltuva hampaisto. Vuonna 1966 Moreesta löydettiin fossiileina lajin aikuinen yksilö ja sen kaksi poikasta. Toinen poikasista eli vielä emonsa pussissa ja toinen oli kulkenut jo omin jaloin. Suurin osa lajin jäännösten löytöpaikoista on ollut ennen kuivaa ja avointa metsämaastoa.[2]
Häviäminen

Thylacoleo carnifex hävisi noin 40000 vuotta sitten. Häviämisajankohta sijoittuu samaan aikaan Australiassa alkaneen ilmastonmuutoksen aiheuttaman aavikoitumisen kanssa. Ihmisen tiedetään saapuneen alueelle noin 60000 vuotta sitten, joten Thylacoleo carnifex joutui ehkä kilpailemaan saaliseläimistä ihmisen kanssa. Ihminen käytti myös tulta elinympäristönsä muokkaamiseen, mikä jätti jälkensä Australian kasvillisuuteen. Lajin häviämisen syy saattaa olla näiden tekijöiden yhteisvaikutus[7], mutta joidenkin tutkimusten mukaan ilmastonmuutoksen vaikutus Australian megafaunan häviämiseen on ollut paljon ihmisen vaikutusta pienempi[8]. Australian aboriginaalit kuvasivat mahdollisesti lajin Kimberleyssä sijaitsevaan kallioon. Muita mahdollisia piirroksia lajista on myös Arnheminmaassa.[9]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Piper, Ross| title = Extinct animals: an encyclopedia of species that have disappeared| publisher = Greenwood Press| year = 2009| isbn = 978-0-313-34987-4| accessdate = 11.6.2012}}
Viitteet

Luokka:59.2 Nisäkkäät
Luokka:Esihistorialliset pussieläimet
Luokka:Harvaetuhampaiset


Ilmailun historia yltää yli kahden tuhannen vuoden takaisiin leijoihin ja tornista hyppäämisyrityksistä yli äänennopeudella lentäviin ilmaa raskaampiin suihkukoneisiin.
Leijan lennättäminen alkoi Kiinassa satoja vuosia ennen ajanlaskun alkua ja niitä pidetään ensimmäisinä ihmisen tekeminä lentolaitteina. Jotkut leijat olivat riittävän suuria nostamaan ihmisen ilmaan. Kiinalaiset lennättivät myös pieniä kuumailmalyhtyjä ja bambukoptereita pyörivällä potkurilla. Leonardo da Vinci hahmotteli lentolaitteita 1500-luvulla. Nämä olivat käytännöllisä, mutta eivät tieteellisiä tutkielmia eikä hän yrittänyt rakentaa niitä. 1700-luvulla alkanut ilmakehän tutkiminen johti kaasujen kuten vedyn löytämiseen, mikä puolestaan johti ilmapallon keksimiseen. Erilaiset tuonaikaiset fysiikan teoriat, kuten virtausmekaniikka ja Newtonin mekaniikan peruslait johtivat nykyaikaisen aerodynamiikan kehittymiseen. Kuumalla ilmalla lentäviä kiintopalloja käytettiin 1800-luvun alkupuolella ja niillä oli merkittävää käyttöä tuon vuosisadan puolivälissä käydyissä sodissa taistelujen tarkkailussa.
Kokeet liidokeilla auttoivat ilmaa raskaampien kehitystä ja 1900-luvun alussa polttomoottorin ja aerodynamiikan kehitys oli edennyt niin pitkälle, että ilmaa raskaamman laitteen hallittu lento tuli mahdolliseksi. 1900-luvun jälkipuoliskolla yleistynyt suihkumoottori ja muu tekninen kehitys mahdollisti henkilöliikenteen nopean kasvun ja vuonna 2013 vuosittainen matkustajamäärä ylitti jo 3 miljardia. Päivittäinen 8 miljoonaa ihmistä lentää noin 100000 eri lennolla.[1]
Varhaiset lentoyritykset

Tornihypyt
Historiasta löytyy useita kertomuksia ihmisistä, jotka ovat yrittäneet lentää. Tyypillisesti lentokykyä on ajateltu saatavan linnuilta pukeutumalla näiden sulkiin ja rakentamalla siivet ja pyrstö. Tämän jälkeen on sitten hypätty korkealta paikalta kuten kirkon tornista. Kun ei ole ymmärretty nostetta, ja tasapainon hallintaa, niin yleisesti näissä hypyissä kävi huonosti. Varhainen tunnettu lentämistä käsittelevä kreikkalainen legenda kertoo Daidaloksesta ja Ikaroksesta. Tällaisiä tarinoita tunnetaan myös Intiasta, Kiinasta ja Euroopan varhaishistoriasta. Ensimmäinen kirjallinen kertomus hypystä on vuodelta 852 Cordobasta, kun Armen Firman hyppäsi sulkii pukeutuneena. Häntä seurasi vuosisatojen aikana useita yrittäjiä, kuten Eilmer of Malmesbury. Niinkin myöhään kuin 1811 Ulmissa Albrecht Berblinger rakensi ornitopterin ja hyppäsi Tonavaan.

Leijat
Leija on ehkä ollut ensimmäinen ihmisen rakentama lentolaite. Se keksittiin Kiinassa todennäköisesti niinkin varhain kuin 400-luvulla eaa. ja keksijöinä mainitaan Mozi (Mo Di) ja Lu Ban (Gongshu Ban). Myöhemmät leijat usein jäljittelivät lentäviä hyönteisiä, lintuja ja petoja, niin todellisia kuin myyttisiä. Joitakin varustettiin jousilla ja pilleillä tuottamaan musikaalista ääntä lentäessään. Muinaiset ja keskiaikaiset Kiinalaiset kirjalliset lähteet kertovat leijoja käytetyn etäisyyksien mittaamiseen, tuulen testaamiseen, miesten nostamiseen ja viestintään.
Ihmistä kannattavat leijat
Ihmistä kannattavia leijoja tunnettiin vain Kiinassa, jossa niitä käytettiin niin siviili- kuin sodankäynnin tarpeisiin sekä joskus myös rangaistuksena. Näistä leijoista on tunnetaan tarinoita myös Japanista 600 luvulta alkaen.

Pyörivät siivet
Pystyakselin ympäripyörivää potkuria tiedetään käytetyn vanhoissa kiinalaisissa leluissa vuoden 400 eaa. jälkeen. Samankaltainen "Moulinet à noix" tunnetaan 1300-luvun Euroopasta.
Kuumailmapallot

Kiinalaiset ovat jo varhain ymmärtäneet kuuman ilman nousevan ylös ja soveltaneet tätä ilmiötä pieniin kuumailmapallohin, joita kutsutaan taivaslyhdyiksi. Taivaslyhty koostuu paperipussista, jonka suuaukkoon laitetaan pieni palava lamppu. Taivaslyhtyjä lähetetään perinteisesti erilaisissa juhlallisuuksissa.
Renessanssi

Uuden ajan alussa muutamat tutkijat alkoivat selvittää lentämisen perusteita ja mahdollisia lentolaitteita. Tunnetuin heistä on Leonardo da Vinci, vaikka hänen työnsä pysyivät tuntemattomina vuoteen 1797 saakka, joten hänen töillään ei ollut ollut vaikutusta kehitykseen kolmeensataan vuoteen. Vaikka Leonardon työt ovat vähintään järkeviä, ne eivät kuitenkaan perustuneet erityisen hyvään tieteelliseen käsitykseen. Leonardo tutki lintujen lentoa, analysoiden sitä havaiten monia aerodynamiikan perusteita. Hän ainakin ymmärsi voiman ja vastavoiman periaatteen, esineen aiheuttaessa ilmaan yhtä paljon vastusta kuin ilma esineeseen. Tämä periaate sisältyi Newtonin lakeihin, jotka julkaistiin 1687. 1400-luvun lopulta alkaen Leonardo oli kirjoittanut ja piirtänyt lentäviä koneita, ornitoptereita, kiinteäsiipisiä liidokkeja, pystypotkurilaitteita ja laskuvarjoja. Varhaisimmissään töissä Leonardo keskittyi ihmiskäyttövoimaisiin lentolaitteisiin, mutta ymmärsi pian näiden olevan epäkäytännöllisiä ja keskittyi myöhemmin hallittuun liitoon, mutta piirtäen myös muutamia jousikäyttöisiä lentolaitteita.

Ilmaa kevyempien alusten kehitys
Ilmalaivojen teorian kehitys
Vuonna 1670 Italialainen jesuiitta Francesco Lana de Terzi julkaisi teoksen, jossa hän arvioi, että ilmaa kevyempi alus voisi olla mahdollinen kuparipeltisen tyhjiökammion avulla, koska sen syrjäyttämä ilma painaisi enemmän kuin ilmalaiva. Teoreettisesti tämä on järkevää, mutta käytännössä riittävän lujan vakuumiastian seinistä tulee paksut ja liian painavat.
Vuonna 1709 portugalilainen Bartolomeu de Gusmão esitti kuningas Juhanalle pyynnön tukea hänen työtään ilmalaivan kehittämiseksi. Elokuun 8. päivä 1709 Gusmão esitti hoville näytöksen, jossa pallo nousi tulen avulla Casa da Índia -rakennuksessa salin kattoon.
Ilmapallot

Ranskasta tuli ilmalentojen kehityksen veturi ja vuosi 1783 oli siellä merkkipaalu ilmapallojen kehityksessä:
Kesäkuun 4. Montgolfierin veljekset esittelivät miehittämättömän kuumailmapallon lennon Annonayssä.
Elokuun 27. Jacques Charles ja Robertin veljekset lennättivät maailman ensimmäistä vetypalloa Marskentällä.
Lokakuun 19. Montgolfierin veljekset nostivat ilmaan maahan sidotussa kuumailmapallossa kolme henkilöä "Folie Titon" puutarhassa Pariisissa. Ensimmäiset ilmapalloilijat olivat tiedemies Jean-François Pilâtre de Rozier[2], tehtailija Jean-Baptiste Réveillon ja Giroud de Villette.
Marraskuun 21. Montgolfierit lähettivät matkaan ensimmäisen vapaasti lentävän kuumailmapallon, jossa oli ihmisiä matkustajina. Tällä matkalla matkustajina olivat Jean-François Pilâtre de Rozier yhdessä markiisi François Laurent d'Arlandesin kanssa. He ajautuivat noin 8 kilometriä pallossa, joka pysyi ilmassa pienellä nuotiolla.
Joulukuun 1. Jacques Charles ja Robertin veljeksistä Nicolas-Louis lähtivät vetypallon mukana lentoon Tuileriesin puistossa Pariisissa. Lentoa seurasi arviolta 400000 ihmistä. He nousivat arviolta 550 metrin korkeuteen ja laskeutuivat auringon laskun aikaan noin 2 tuntia ja 5 minuuttia myöhemmin Nesles-la-Valléessa 36 kilometrin päässä. Robertin noustua aluksesta Charles päätti lentää yksi, jolloin hän nousi nopeasti 3000 metrin korkeuteen ja näki ylhäällä auringon uudelleen sekä kärsi kovasta korvasärystä. Tämän jälkeen hän ei enää koskaan lentänyt uudelleen.
Suomessa oululainen apteekkari Johan Julin lennätti kuumailmapalloa vuonna 1784, kun kaupunki juhli Kustaa III:n paluuta pitkältä Italian-matkalta. Kuninkaan nimikirjoituksin ja vaakunoin varustettu pallo nousi ilmaan Oulun torilta väkijoukon seuratessa.[3]
Ilmapalloilu nosti Euroopassa suuren innon 1800-luvulla, minkä avulla saatiin ymmärrystä korkeuden ja ilmakehän suhteista. Palloja käytettiin paljon sodissa niin tiedusteluun kuin myös ihmisten pelastamiseen miehitetyistä kaupungeista. Ilmapalloja käytettiin myös Yhdysvaltain sisällissodassa, jossa nuori Ferdinand von Zeppelin lensi ensi lentonsa ilmapallossa Potomacin armeijan pallon matkustajana 1863.
Vuonna 1931 sveitsiläinen ja Belgiassa yliopistossa työssä ollut professori Auguste Piccard (1884–1962) nousi 15781 metrin korkeuteen Saksasta lähteneellä ilmapallolla, jossa oli paineistettu kori. Seuraavana vuonna hän nousi Sveitsistä lähteneellä ilmapallolla 16770 metrin korkeuteen. Vuonna 1935 yhdysvaltalaisen Stratobowl-projektin tuloksena ilmavoimien upseerit Albert William Stevens (1886–1949) ja Orvil Arson Anderson (1885–1965) nousivat stratosfääripallolla 22570 metrin korkeuteen.[3] Auguste Piccardin pojanpoika Bertrand Piccard (s. 1958) lensi Brian Jonesin (s. 1947) kanssa Breitling Orbiter -pallolla keskeytyksettä maapallon ympäri. Matka kesti 19 vuorokautta ja 21 tuntia.
Ilmalaivat

Työ ohjattavien ilmapallojen eli ilmalaivojen kehittämiseksi jatkui 1800-luvulla. Ilmapallon ohjattavuus vaatii koneellista työntövoimaa ja ensimmäisen kokeellisen lennon teki Henri Giffard vuonna 1852 Ranskassa höyrykoneella varustetulla pallolla lentäen 15 kilometriä toista tuntia kestäneellä lennolla.[4] Sähkömoottoria kokeiltiin Ranskan armeijassa vuonna 1884 La France-nimisellä ilmapallolla, jonka olivat rakentaneet Charles Renard ja Arthur Krebs. Aluksessa oli 8 ja puolen hevosvoiman sähkömoottori, jolla se lensi 23 minuutissa 8 km. Nämä lennot jäivät lyhyiksi ja rutiiniomaisia hallittuja lentoja pystyttiin tekemään vasta polttomoottoreiden tultua käyttöön.
Ensimmäiset ilma-alus, joilla tehtiin säännöllisiä lentoja, olivat jäykistämättömiä ilmalaivoja. Menestynein ensimmäinen pioneeri näillä aluksilla oli brasilialainen Alberto Santos-Dumont, joka onnistui yhdistämään ilmalaivan ja polttomoottoin tehokkaasti. Lokakuun 19. vuonna 1901 hän lensi aluksellaan "number 6" Pariisin yli Parc de Sain Cloudista Eiffel-tornin ympäri ja takaisin alle 30 minuutissa. Hän voitti silloin ranskalaisen miljonäärin Henri Deutsch de la Meurthen asettaman palkinnon. Toinen ilmalaivojen kehittäjä oli Henri Julliot, joka oli Labaudyn veljeksien pääinsinööri. Julliot lisäsi 1902 Labaudyjen puolijäykkään ilmalaivaan siivekkeet, jotka rahoittivat ilmalaivojen kallistelutaipumuksen.[4]
Samaan aikaan kun jäykistämättömät ilmalaivat alkoivat menestyä, kehitettiin ensimmäisiä onnistuneita jäykistettyjä ilmalaivoja. Nämä tulivat olemaan vuosikymmeniä paljon kyvykkäämpiä kuin kiinteäsiipiset lentokoneet lastinkantokyvyssä. Jäykkien ilmalaivojen suunnittelun ja kehitysaskelten edelläkävijä oli saksalainen kreivi Ferdinand von Zeppelin. Ensimmäisen Zeppeliinin rakentaminen alkoi 1899 Friedrichshafenissa järvellä kelluvassa hallissa. Kelluvan hallin ideana oli mahdollisuus kääntyä tuuleen ja siten helpottaa lähtöä. Prototyyppialus, tyyppimerkinnältään LZ 1 (Luftschiffe Zeppelin), oli 128 metriä pitkä ja siinä oli kaksi Daimler-Motoren-Gesellschaft 14 hevosvoiman polttomoottoria ja siirrettävä tasapainotuspaino näiden välillä. Ensilento tehtiin 2. heinäkuuta 1900 ja se kesti vain 18 minuuttia. Lento paljasti useita rakenteellisia ongelmia, jotka korjattiin kesän aikana ja syksyllä alus teki jo useita lentoja. Aluksella, joka nopeampi kuin La France, ei kuitenkaan pystytty vakuuttamaan rahoittajia ja Zeppelin joutui keskeyttämään ilmalaivojen rakentamisen. Seuraavan ilmalaivan hän sai valmiiksi 1906. Neljäs versio saavutti 60 km/h matkanopeuden ja kaupalliset lennot alkoivat kuudennella ilmalaivalla 1909. Ensimmäisessä maailmansodassa ilmalaivoja käytettiin tiedustelun lisäksi pommituksiin.
Saksalaiset kehittivät 1920- ja 30-lukujen vaihteessa ilmalaivoja ja saivat aikaan niiden huippukauden. Ensimmäinen tällainen ilmalaiva oli Graf Zeppelin, jossa toteutettiin parannuksia Zeppelinin jäykkään rakenteeseen. Alumiiniprofiilista valmistettu pyöreä runko jakautui kahteen osaan. Ilmalaivaa ilmassa pitävä yläosa oli täytetty vedyllä ja rungon alaosa taas Blau-kaasulla, joka on seos metaania ja muita olefiineja sekä hieman vetyä. Polttoaineena viidelle 550 hevosvoiman Maybach-moottorille käytetty Blau-kaasu on suunnilleen yhtä raskasta kuin ilma, jolloin ilma-aluksen lentopaino ei juurikaan muuttunut lennon aikana, kun käytettyä Blau-kaasua korvattiin ilmalla.[5] Suuria ilmalaivoja rakennettiin samanaikaisesti myös Yhdysvalloissa ja Englannissa ja niillä aloitettiin säännöllinen liikennöinti muun muassa atlantin yli. Ilmalaivat olivat kuitenkin suuren kokonsa vuoksi altiita tuulelle ja onnettomuusherkkiä. Yksi suurista ilmalaivoista näistä oli Hindenburg, jolle sattunut onnettomuus 1937 ja samanaikainen lentokoneiden kehitys lopetti ilmalaivojen rakentamisen.[2][6]
Ilmaa raskaampien lentolaitteiden pioneerit
1800-lukua varhaisemmat
Italialainen keksijä Tito Livio Burattini rakensi 1647 nelitasoisen lennokin olleessaan Vladislav IV Vaasan kutsumana tämän hovissa Varsovassa. Tämä pystyi lennättämään kissan, mutta ei ihmistä. Tätä pidetään kehittyneimpänä lennokkina ennen 1800-lukua.[7] Emanuel Swedenborg julkaisi 1716 piirroksen ja selostuksen lihasvoimin isoilla airoilla tai siivillä liikuteltavasta koneesta. Hän oli tietoinen, että se ei lentäisi, koska siitä ei saataisi riittävän kevyttä ja ihmisen lihakset eivät riittäisi sen liikuttamiseen.
1800-luku
Läpi 1800-luvun ihmiset yrittivät hyppiä erilaisten siipen turvin korkealta, ei enää kirkon torneista, mutta ilmapalloista yhtä onnettomin lopputuloksin kuin aikaisemmin. Toisaalta tieteellinen tutkimus ilmaa raskaampien laitteinen lentojen edellytyksistä alkoi järjestelmällisemmin.
Sir George Cayley ja ensimmäinen moderni lentolaite

Sir George Cayley aloitti 1700-luvun viimeisinä vuosina tutkia aerodynamiikan perusteita ja suunnitteli myöhemmin ensimmäisen ilmaa raskaamman lentolaitteen. Hänen tärkeimmät panoksensa ilmailun kehittämisessä olivat:
Ilmaa raskaampien lentolaitteiden periaatteiden selvittäminen.
Lintujen lentämisen perusteiden ymmärtäminen.
Kokeellinen tutkimus aerodymaniikasta todentaen nosteen ja virtaviivaisuuden, paineen keskiön aseman ja nostovoiman kasvattamisen lisäämällä siiven kuperuutta.
Nykyaikaisen lentokoneen pääosien muodostuminen kiinteistä siivistä, runkosta ja pyrstörakenteesta.
Miehitetyn lennokkilennon toteutus
Tehopainosuhteen määrittäminen miehitetylle lennolle.
Cayleyn keksintö oli testata nosteen toimintaa kääntyvään varteen sijoitetulla testilaitteella kuin yrittää rakentaa täydellistä lentävää laitetta.
Vuonna 1799 hän loi nykyaikaisen lentokoneen konseptin, jossa oli kiinteät siivet ja erilliset järjestelyt nostetta, työntövoimaa ja ohjattavuutta varten.[8]
Vuonna 1809-10 hän julkaisi kolmiosaisen julkaisun otsikolla "On Aerial Navigation", joka ilmailun perusteos.[9] Cayley erotti neljä lentämiseen vaikuttavaa voimaa, jotka olivat työntövoima, nostovoima, ilmanvastus ja massa, ja erotti käsitteet tasapaino ja ohjattavuus tutkimuksessaan. Hän myös kuvasi siipiprofiilin muotoilun, siipikulman, vinotukien ja vastuksen minimoimisen tärkeyden ja vaikutti ornitoptereiden ja laskuvarjojen suunnittelun perusteiden ymmärrykseen.
Vuonna 1848 Cayley rakensi lennokin, joka oli riittävän suuri kantamaan lapsen ja sitä kokeili paikallinen lapsi, jonka nimeä ei tunneta. Vuonna 1852 hän julkaisi suunnitelman miehen kantavasta lennokista tai hallittavasta laskuvarjosta, joka lähetettäisiin ilmapallosta ja sitten rakensi siitä version, joka voitiin laskea mäen päältä ja joka kannatti ensimmäisen aikuisen lentäjän yli Bromptonin laakson vuonna 1853. Cayleyn keksintöihin voidaan katsoa myös kuminauhavetoiset lennokit.
Höyryn aikakausi

Englantilainen ilmailun pioneeri William Samuel Henson jatkoi Caylayn töistä ja suunnitteli 1842 höyrykäyttöisen ilmavaunun (Aerial steam carriage), joka jäi kuitenkin vain suunnitelmaksi. Siinä oli kuitenkin esitetty ensimmäisen kerran potkurikäyttö kiinteäsiipisessä aluksessa.
Vuodesta 1858 alkaen Francis Herbert Wenham rakensi useita liitäjiä, niin miehitettyjä kuin miehittämättömiä ja joissa oli jopa viisi siipikerrosta. Hän teki merkittäviä havaintoja lentokoneen siipisuhteesta. Hän havaitsi, että pitkä kapea siipi toimii paremmin kuin lepakkomainen suuremman etureunapituuden vuoksi. Hän raportoi löydöistään 1866 perustetun Aeronautical Societyn (myöhemmin Royal Aeronautical Society) järjestämässä ilmailynäyttelyssä vuonna 1868 Kristallipalatsissa. Samassa näyttelyssä palkittiin John Stringfellow parhaasta höyrykoneen tehopainosuhteesta. Vuonna 1868 Matthew Piers Watt Boulton sai patentin ohjaussiivekeille, joilla voidaan säätää koneen kaltevuutta lennonaikana. Vuonna 1871 Wenham rakensi ensimmäisen tuulitunnelin.
Ilmailun tutkimusta tehtiin myös Ranskassa. Vuonna 1857 Félix du Temple ehdotti yksitasoista pyrstöllistä lentokonetta, jossa olisi sisäänvedettävä alusta pyörillä. Hän kehitti ideaansa aluksi kellokoneistolla toimivana ja sitten höyrykäyttöisena niin pitkälle, että vuonna 1874 sillä pystyttiin tekemään miehitettynä ensimmäinen konekäyttöinen lyhyt höyrylentokoneen lento lähtörampilta irtauduttuaan ja lopuksi ohjattu liito. Vuonna 1856 Jean-Marie Le Bris pääsi ilmaan hevosten vetämänä ja hänen raportoitiin nousseen noin 100 metriin ja lentäneen 200 metriä.
Ranskalainen Alphonse Pénaud (1850–1870) edisti siiven muodon teoriaa ja aerodynamiikkaa sekä rakensi menestyksekkäitä malleja lentokoneista, helikoptereista ja ornitoptereista. Vuonna 1871 hän lennätti 40 metriä ensimmäistä aerodynaamisesti vakaata kiinteäsiipistä lentokonetta, yksitasoa, jota hän kutsui "Planophoreksi". Pénaudin malli sisälsi useita Cayleyn ajatuksia mukaan lukien pyrstö, siipien V-kulma ja kuminauhakäyttö. Planophorella oli mahdollista säätää nousu- ja laskukulmaa, koska siinä oli ensimmäisenä pyrstössä korkeusvaakajat, jotka toimivat trimmaalla pyrstösiipien kohtauskulmaa toiseksi kuin siipien

Vuonna 1879 Viktor Tatin lennätti lennokkia, joka oli yksitaso kahdella potkurilla ja erillisellä pyrstöllä. Kone oli paineilmakäyttöinen. Se lensi tolppaan sidottuna tolppaa ympäri ja oli ensimmäinen omalla moottorillaan lentoon noussut lentokone. Vuonna 1890 Clément Ader sai valmiiksi ensimmäisen kolmesta höyrykäyttöisestä lentokoneesta, joka tunnetaan nimellä Éole. 9. lokakuuta 1890 Ader teki ensimmäisen hallitsemattoman hypyn lentokoneella sen oman moottorin voimin.

Sir Hiram Maxim oli amerikkalainen insinööri, joka muutti Englantiin. Hän rakensi suuren lentokoneen, jonka siipen väli oli 32 metriä ja pituus 44 metriä. Miehistöä oli kolme henkeä ja kahdessa kevytrakenteisessä höyrykoneessa tehoa molemmissa 180 hevosvoimaa. Laite painoin 3200 kiloa. Sitä kokeiltiin vuonna 1894 kiskoilla, joista sen ei ollut tarkoitus irrota, mutta kiinnitys petti, koneen runko murtui ja etuosa lensi satakunta metriä noin metrin korkeudessa.
Suomessa höyrylentokoneista kiinnostui viipurilainen Jakob Runeberg, joka vuonna 1879 teki höyrykoneella varustetulla lentoveneellä lentoonlähtöyrityksen siinä kuitenkin epäonnistuen.[10]
Liitämisen opettelu

1800-luvun lopulla oli selvää, että puuttui riittävän tehokas moottori, joten lentämisen kehitys keskittyi hallittuun ja tasapainoiseen liitämiseen. Englantilainen Horatio Phillips (1845-1924) teki aerodynamiikan perustutkimusta siipiprofiilin toiminnasta tuulitunnelissa ja todisti Cayleyn ja Wenhamin periaatteet.

Otto Lilienthal tuli tunnetuksi Saksan lentävänä miehenä. Hän todisti Wenhamin työt ja laajensi niitä vuonna 1884 ja julkaisi vuonna 1889 kirjan "Linnunlento lentotaidon lähtökohtana" (Der Vogelflug als Grundlage der Fliegekunst). Hän rakensi sarjan riippuliitimiä, lepakkosiipisinä, yksi- ja kaksitasoisina. Vuodesta 1891 alkaen hän oli ensimmäinen ihminen, joka teki vapaita liitolentoja rutiininomaisesti ja ensimmäinen, joka valokuvattiin ilmassa. Hän valokuvasi myös itse. Kuvat tekivät hänestä tunnetun maailmanlaajuisesti. Lilienthal teki yli 2000 lentoa, kunnes kuoli lennokin pudottua 1896.
Octave Chanute jatkoi siitä mihin Lilienthal jäi ja rahoitti usean liittimen kehityksen. Vuonna 1896 hänen tiiminsä tuli siihen tulokseen, että kaksitaso oli paras malli.
Australilaisen Lawrence Hargraven keksimä laatikkoleija johti käyttökelpoisen kaksitason rakenteeseen. Vuonna 1894 yhdisti neljä leijaansa, lisäsi keinuistuimen ja lensi 4,9 metriä. myöhempiä pioneerejä ihmistä kantavissa leijoissa olivat Yhdysvaltalainen Englannissa vaikuttanut Samuel Franklin Cody ja ranskalainen Captain Génie Saconney.
Lentokoneiden alkuvuodet (1900–1914)
Tällä aikakaudella syntyi moottoroitu ja täysin ohjattavissa oleva ilmaa raskaampi miehitetty lentokone, jollaisen ensimmäisenä saivat lentoon Wrightin veljekset joulukuussa 1903. Edellisellä vuosisadalla oli selvitetty aerodynamiikan perusteet, mutta höyrykoneita ei kyetty rakentamaan riittävän hyvällä tehopainosuhteella. Sen jälkeen kun Polttomoottori saatiin toimivaksi, moottoroituja lentokoneita rakennettiin usealla taholla.
Langley

Samuel Langley (1834–1906) oli tehnyt merkittävän uran tähtitieteessä kun hän hieman ennen nimitystään Smithsonian-instituutin sihteeriksi kiinnostui aerodynamiikasta. Hän julkaisi 1891 tutkimuksiaan otsikolla Experiments in Aerodynamics ja alkoi sen jälkeen rakentaa suunnitelmiaan. Hän tavoitteli aerodynaamista tasapainoa eikä niinkään kiinnittänyt huomiota ohjattavuuteen. Asuntoveneen katolle rakennetusta katapultista hän lähetti toukokuussa 1896 Potomac-joella konekäyttöisen miehittämättömän lennokin kahedelle onnistuneelle lennolle, joista toinen oli 1005 ja toinen 700 metriä pitkä lentonopeuden ollessa noin 25 km/h. Laskutelineetön kone laskeutui veteen. Marraskuun 1896 lennon valokuvasi Alexander Graham Bell.
Onnistuneiden testien jälkeen Langley alkoi etsiä rahoitusta miehitetyille lennoille. Espanjan-Yhdysvaltain sodan kannustaman Yhdysvaltain hallitus antoi Langleylle 50000 dollarin rahoituksen projektiin tiedustelukoneen rakentamiseksi. Hän rakensi ensin mittakaavassa 1:4 moottoroidun lennokin, joka lensi ensi kerran kesällä 1901 ja suuremmalla moottorilla 1903. Kun perusrakenne oli ilmeisen onnistuneesti testattu, Lanley keskittyi sopivan moottorin löytämiseen. Hän teki sopimuksen Stephen Balzerin kanssa, mutta tämän rakentamasta moottorista saatiin vain 12 hevosvoimaa tehoa. Langleyn apulainen Charles M. Manly muutti koneen rakennetta viisisylinteriksi vesijäähdytteiseksi tähtimoottoriksi, joka tuotti 52 hevosvoimaa pyörimisnopeudella 950 kierrosta minuutissa. Tämän jälkeen hänellä oli riittävän tehokas kone ja lentolaite. Suureksi pettymykseksi pienestä lennokista suuremmaksi skaalattu rakenne ei ollut riittävän kestävä ja vuoden 1903 lopulla tehdyt kaksi koelentoa päättyivät heti putoamisella veteen. Lentäjänä ollut Manly saatiin pelastettua. Wrightin veljesten kone lensi vain yhdeksän päivää näiden testien jälkeen. Langleyn koneen ohjattavuus oli heikko ja sen tasapainoisuus ilmassa mitätön.[11]
Whitehead

Gustave Weißkopf oli saksalainen emigrantti, joka Yhdysvalloissa muutti nimensä Gustave Whiteheadiksi. Vuodesta 1897 vuoteen 1915 hän rakensi varhaisia lennokkeja ja moottoreita. 14. elokuuta 1901 hän väitti tehneensä hallitun moottoroidun lennon yksitasollaan No.21 Fairfieldissä Connecticutissa. Lennosta raportoitiin paikallisessa Bridgeport Sunday Herald -lehdessä. Kolmekymmentä vuotta myöhemmin haastelijan kysellessä löytyi useita ihmisiä, jotka väittivät nähneensä lennon. Tämä on aiheuttanut väittelyä siitä, pitäisikö kunnia ensimmäisestä lentokoneesta antaa Whiteheadille.[12][13]
Wrightin veljekset

Wrightin veljekset testasivat vuodesta 1900 vuoteen 1902 järjestelmällisellä tavalla suhtautumalla ja keskittymällä ohjattavuuteen erilaisia leijoja ja liidokkeja tavoitteenaan rakentaa motoroitu laite. Leijat eivät saanneet tarpeeksi nostovoimaa ja ratkaistakseen ongelman veljekset rakensivat oman tuulitunnelin. Näiden tuloksena veljekset korjasivat aikaisempia laskelmien virheitä koskien ilmanvastusta ja nostetta. Heidän kolmas lennokkinsa oli täysin ohjattavissa kolmiaksiaalisesti. He lennättivät sitä satoja kertoja vuonna 1902. Wrightin veljekset eivät vain rakentaneet ensimmäistä lentokonetta Wright Flyer vaan myös kehittivät aerodynaamiikan ymmärrystä.

Wrightin veljekset olivat ensimmäisiä, jotka useilla kokeellisilla yrityksillä löysivät ratkaisun sekä voimanlähteen että ohjauksen suhteen. Korkeuden ohjauksessa he käyttivät siivenmuodon vääntöä ja sivusuunnan ohjaukseen suuntaperäsintä. He rakensivat pienitehoisen polttomoottorin. He valmistivat myös puisen potkurin, joka oli hyötysuhteeltaan parempi kuin aikaisemmat potkurit. Korkeussäätö, suuntaperäsin ja potkuri olivat kaikki tunnettuja, mutta tässä ne yhdistettiin ensimmäisen kerran. Wrightien lähestymisessä lentämiseen oli selvänä ajatuksena hallita ilmassa olo eikä ottaa turhia riskejä. Tämä tavoite oli syynä pieneen konetehoon ja vastaavasti pieneen nopeuteen samoin kuin ilmaan nousu vastatuuleen, jolloin sivutuulet eivät päässeet ohjaamaan konetta. Alaspäin v-kulmassa olevat siivet olivat vähemmän herkkiä sivutuulille ja aiheuttivat vastaavsti herkkyyttä sivusuuntaiselle pyörähdykselle.
Orville Wrightin ohjaama ensilento kesti 12 sekuntia ja se ikuistettiin kuuluisaan valokuvaan. Neljäs lento samana päivänä kesti 59 sekuntia. Lentoja todistivat rannikon meripelastajat, paikallinen liikemies ja poika läheisestä kylästä. Lennosta tuli siten ensimmäisen julkinen ja dokumentoitu lento. Kaikki neljä lentoa keskeytyivät tuulen aiheuttamiin pakkolaskuihin. Lentokorkeus ei ylittänyt kolmea metriä turvallisuussyistä. Flyer oli niin vaikeasti ohjattavissa, ettei sitä olisi pystynyt ohjaamaan kukaan muu kuin liidokeilla harjoitelleet Wrightin veljekset.
Veljekset jatkoivat kehitystyötä ja siirtyivät Daytoniin Ohioon vuosiksi 1904–05. Toukokuussa 1904 heidän raskaampi ja parannettu Flyer II:nsa oli testissä. Vuonna 1905 lensi Flyer III, johon oli tehty merkittäviä muutoksia. Wrightit miltei kaksinkertaistivat suunta- ja korkeusperäsimein koon ja siirsivät ne kauemmaksi taakse. He myös lisäsivät kaksi kiinteää siivekettä korkeusperäsimien väliin. Siivet laitettiin loivaan ylöspäin aukenevaan V-asentoon. Näillä toimenpiteillä Flyer I- ja II -koneissa ilmennyt korkeusepävakaisuus saatiin hallintaan ja kevyet maahan törmäykset kyettiin välttämään. 5. lokakuuta 1905 Wilbur lensi Flyer III -koneella 39 minuuttia ja 23 sekuntia palaten turvallisesti lähtöpaikkaan. Flyer III:kaan ei ollut pyöriä ja se lähti alustalta.[14] Flyer III:a voidaan pitää ensimmäisenä käyttökelpoisena lentokoneena.[15]
Euroopan lentokoneiden pioneerit

Vaikka Wrightin veljesten lennosta ja lentokoneesta raportoitiin yksityiskohtaisesti tammikuussa 1906 ranskalaisessa l'Aerophile-lehdessä, lennon merkistystä ei tunnistettu ja eurooppalaiset jatkoivat yrittämistä rakentaa luontaisesti stabiili lentokone. Ranskalainen Traian Vuia suoritti maaliskuun 18. ja elokuun 19. päivä 1906 12 ja 24 metrin lennot itse suunnittelemallaan, täysin omavoimaisella kiinteäsiipisellä lentokoneella, jossa oli laskutelineet.[16]
[17] Hänen jälkeen tanskalainen Jacob Ellehammer lensi itse rakentamallaan yksitasoisella koneella syyskuussa 1906 42 metriä. Kone oli sidottu köydellä maahan.[18]
13. syyskuuta 1906, päivä Ellehammerin jälkeen, brasilialainen Alberto Santos-Dumont teki julkisen lennon Pariisissa 14-bis-lentokoneellaan. Kone oli takasiipinen ja siivet olivat voimakkaasti ylöspäin aukenevassa V-kulmassa. Kone lensi 60 metriä Bois of Buolognessa suuren yleisön todistaessa. Marraskuussa 1906 Santos-Dumont lensi 220 metriä 21 sekunnissa.[19][20]
Lentokonetekniikan vakiintuminen
Vuonna 1908 Wilbur Wright matkusti Eurooppaan ja elokuusta alkaen hän antoi useita lentonäytöksiä Le Mansissa Ranskassa. Ensimmäisen lentonäytöksen yleisössä elokuun 8. päivänä oli mukana useita Euroopan ilmailun pioneereja, jotka hämmästyivät Wrightin veljesten lentokoneen ohjattavuutta erityisesti tiukkoja käännöksiä, joiden suorittamiseen koneen siivissä oli siivekkeet koneen kallistamiseksi käännön aikana. Tämä ominaisuus kopioitiin eurooppalaisiin lentokoneisiin.
Seuraavien vuosien aikana moottoroituja lentoja alettiin yhä laajemmin pitää muuna kuin uneksijoiden ja poikkeusyksilöiden toimintana. 25. kesäkuuta 1909 Louis Blériot saavutti maailmanmainetta lentämällä ensimmäisenä lentokoneella Englannin kanaalin yli ja voittamalla 1000 punnan palkinnon Daily Mail -lehden asettamssa kilpailussa. Kone oli Blériot XI ja matka Calaisista Doveriin kesti 39 minuuttia.
Pyöriväsiipiset lentolaitteet

Vuonna 1877 Enrico Forlanini kehitti miehittämättömän helikopteri, jossa oli höyrykonen voimalähteenä. Se nousi 13 metrin korkeuteen, jossa se pysyi 20 sekuntia noustuaan ensin pystysuoraan ylös milanolaisessa puistossa. Ensimmäisen miehitetyn helikopterin, Breguet-Richet Gyroplanen tiedetään nousseen ilmaan vuonna 1907, kuitenkin maahan sidotuilla köysillä ohjattuna. Myöhemmin samana vuonna ranskalainen Cornu-helikopteri teki ensimmäisen vapaan lennon Lisenuxissa, Ranskassa. Nämä laitteet eivät kuitenkaan olleet käytännöllisiä.
Lentokoneiden sotilaallinen käyttö
Lähes alusta alkaen lentokoneita on käytetty sotilaallisiin tarkoituksiin. Ensimmäisenä niitä käytti sodassa Italia, jonka lentokoneet tekivät tiedustelu-, pommitus- ja tykistön tulenohjauslentoja Libyassa Italian-Turkin sodassa vuosina 1911–1912. Seuraavaksi Bulgaria käytti lentokoneita ensimmäisessä Balkanin sodassa vuosina 1912–1913. Varsinainen oma aselajinsa ilmavoimista tuli ensimmäisessä maailmansodassa. vuosina 1914–1918.
Lentokone ensimmäisessä maailmansodassa

Ensimmäisen maailmansodan aikana ymmärrettiin, että lentokoneesta on merkittäväksi tiedustelu- ja taisteluvälineeksi. Lentokone kehittyi sodan aikana huomattavasti ja tämä johti sodan jälkeen lentoliikenteen käynnistymiseen. Sodan alussa sen osapuolilla oli kaikkiaan alle 1000 lentokonetta ja sodan aikana rakennettiin noin 200000 lentokonetta. Lentokoneesta kehittyi sodassa oma aselaji maa- ja merivoimien rinnalle.[21]
Ensimmäisessä maailmansodassa lentokonetyypit vanhenivat nopeasti. Niiden perusrakenne oli alussa yhä puu ja kangas. Koska lentokoneiden moottorit olivat alussa heikkotehoisia, rakenteen oli oltava äärimmäisen kevyt. Polttoaine yhdessä puun, kankaan ja epävarman ohjattavuuden kanssa teki koneista helposti tuleen syttyviä.
Sodan alussa lentokoneita käytettiin vastustajan asemien selvittämiseen ilmasta käsin. Pian koneissa alettiin kuljettaa pommeja ja niihin asennettiin konetuliaseita. Ongelmana koneesta ampumisena oli koneen oma potkuri. Jotta se ei rikkoontuisi aseet piti sijoitaa potkurikehän ulkopuolelle, mikä teki niistä epätarkkoja. Merkittävä sotilaallinen askel ilmassa oli Anthony Fokkerin luoma tahdistin, joka vuonna 1916 mahdollisti ampumisen pyörivien potkurin lapojen välistä. Saksalaiset saivat sillä etulyöntiaseman lyhyeksi aikaa, mutta laite kopioitiin nopeasti englantilaisiin ja ranskalaisiin koneisiin.[21]
Sodan alussa käytettiin pyörivää tähtimoottoria, joka oli kokonaisuutena varsin heikkotehoinen, mutta painoonsa nähden voimakas. Sodan lopussa yleistyivät nestejäähdytteiset rivimoottorit ja tähtimoottorit.
Junkers J1 oli maailman ensimmäinen kokometallikone. Ensimmäisen maailmansodan alussa koneet nousivat 3000, mutta lopussa 7000 metrin korkeuteen, missä tarvittiin jo happipulloja.
Sotien välisen ajan 1918–1939 ilmailu

Merkkipaaluna lentämisen historiassa pidetään Charles Lindberghin vuonna 1927 Atlantin yli tekemää yksinlentoa, joka alkoi muokata asenteita lentoliikenteelle suotuisiksi. Lyhyillä matkoilla 1920-luvun alussa saksalaisilla kokometallisilla Junkers-koneilla pystyttiin kuljettamaan matkustajia ilman tappiota. 1930-luvun tunnettuja liikennelentokoneita ovat Junkers Ju-52 ja Douglas DC3. 1930-luvun lopussa isoja lentoveneitä käytettiin mannerten välisissä lennoissa.[2][22]
1920-luvulla sotilasilmailun kehitys oli hidasta, koska ensimmäisen maailmansodan jäljiltä oli varastoissa paljon lentokoneita. Kehitys kulkikin siviili-ilmailun puolella nopeammin. Nopeusennätyksiä pitivät hallussaan 1920-luvulta pitkälle 1930-luvulle Schneider Trophyn tapaisissa nopeuskilpailuissa kellukkein varustetut lentokoneet. Vuonna 1921 kilpailu voitettiin tuloksella 189,66 km/h, vuonna 1931 tuloksella 547,31 km/h ja vielä vuonna 1934 maailmanennätyksen rikkoi vesikone – Macchi M.C.72 – tuloksella 709 km/h. Tulos pysyi voimassa kunnes se rikottiin Messerschmitt Bf 209 -pyöräkoneella vuonna 1939 tuloksella 755,13 km/h.
Ensimmäinen kokometallinen matkustajalentokone – Junkers F 13 – lensi ensilentonsa jo vuonna 1919[23]. Siitä huolimatta puu säilytti asemansa lentokoneiden rakennusmateriaalina aina 1920-luvun lopulle saakka, jolloin metalli alkoi korvata puuta lentorangon rakennusmateriaalina. Pintamateriaalina oli pitkään vielä tämänkin jälkeen kangas, jonka korvaajaksi tuli metalli ensin rungon ja siiven etuosaan ja lopuksi koko koneeseen. 1930-luvun puolessa välissä ensilentonsa lentäneet koneet kuten Messerschmitt Bf 109 tai Douglas DC-3 edustivatkin jo seuraavaa vaihetta, jossa pintapelti oli niitattu yhteen tukien kanssa kuorirakenteeksi.
Ensimmäinen yksitasoinen kokometallinen hävittäjäkone Boeing P-26 lensi ensilentonsa vuonna 1932 – 13 vuotta ensimmäisen yksitasoisen kokometallisen matkustajakoneen jälkeen[24]. Kaksitasoratkaisu piti pintansa 1930-luvun alkupuolelle saakka, jonka jälkeen ensilentonsa lentäneet koneet olivat lähes yksinomaan yksitasoisia. Ensimmäinen sisäänvedettävällä laskutelineellä varustettu yksitasoinen hävittäjä Polikarpov I-16 lensi ensilentonsa vuoden 1933 lopulla. Kehitys 1930-luvun jälkipuoliskolla oli nopeaa.
1930-luvun puolessa välissä sotilaskoneista pommikoneet olivat hävittäjiä nopeampia. Esimerkiksi vuonna 1935 matkustajakoneeksi rakennettu Bristol 142 Britain First mainitaan olleen 48 km/h senhetkistä hävittäjäkonetta nopeampi[25]. Niinpä 142:sta kehitettiin nopeasti sotilasversio 142M, joka tunnettiin paremmin nimellä Bristol Blenheim. Panostus pommikoneisiin johtui 1920-luvulla nousseesta douhetismista, joka ylikorosti hävittäjien kustannuksella pommikoneiden merkitystä taistelukoneina.
Erään arvion mukaan vuonna 1924 ei seitsemän johtavan ilmailumaan yhteenlaskettu sotilaskonetuotanto ylittänyt 2500 konetta. Vastaavasti viisi suurta ilmailumaata – Saksa, Japani, Iso-Britannia, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto rakensivat vuonna 1932 vain runsaat 4000 konetta, mutta vuonna 1939 jo 39000 konetta[26]. Maailma valmistautui toiseen maailmansotaan.
Helikopteri kehitettiin 30-luvun lopussa ja sitä käytetään tehtävissä, joissa tarvitaan paikoillaan ilmassa pysyvää konetta tai laskeutumista paikkoihin, joissa ei ole kiitotietä.
Lentokone toisessa maailmansodassa 1939–1945

Ennen toista maailmansotaa kilpavarustelun aikana kehitettiin hävittäjälentokoneita, kuten Spitfire, Messeschmitt ja Mitsubishi zero, joissa oli kaikissa hyvin tehokkaat moottorit.
Lentokone oli merkittävässä osassa toisessa maailmansodassa. Pommikoneet vaikuttivat alusta alkaen sodan kulkuun. Kun Saksa hyökkäsi Puolaan, sen Stuka-syöksypommittajat tuhosivat puolalaisia kohteita. Sodan aikana merkittävään asemaan tulivat liittoutuneiden raskaat pommikoneet, esimerkiksi Boeingin lentävä linnoitus. kun liittoutuneet pommittivat ankarasti akselivaltojen, erityisesti Saksan ja Japanin kaupunkeja. Koneita valmistettiin Yhdysvalloissa massatuotantona ja lennettiin Atlantin yli Englantiin jatkuvana virtana, mikä tuotti tietoa valtameren säistä ja lentoreiteistä.
Ilmailun kehitys sodan jälkeen 1945–1970

Toisen maailmansodan jälkeen pommikoneiden tekniikkaa siirrettiin matkustajakoneisiin, mistä esimerkkinä Lockheed Constellation. Sodan aikana oli kehitetty myös suihkumoottori, jolla saavutettiin mäntämoottoria parempi tehopainosuhde. 1950-luvun alussa tulivat suihkumatkustajakoneet, joista ensimmäinen oli De Havilland Comet[27]. Ensimmäiset välilaskuttomat reittilennot Lontoosta New Yorkiin käynnistettiin nelimoottorisilla potkurikoneilla 1950-luvulla, mutta vasta vuosikymmenen lopussa riittävän korkealla lentävät suihkukoneet, kuten Boeing 707 ja Douglas DC-8, pystyivät luotettavaan säännölliseen reittiliikenteeseen Atlantin yli. 1960-luvulle siirryttäessä pääasialliseksi voimanlähteeksi suuremmissa liikennelentokoneissa tuli suihkumoottori.[28] Todella jättimäinen suihkukone, jumbojetti Boeing 747 lensi 1960-luvun lopussa.
Tietokoneajan ilmailu vuodesta 1970 eteenpäin
Mahdollisuus tehdä yliäänimatkustajakoneita johti 1970-luvulla Concorden kehittämiseen. Liikennöinti näillä koneilla alkoi 1976, ja niillä lennettiin 2000-luvun alkuun saakka, kunnes sattui tuhoisa onnettomuus. Suurin syy liikennelentojen lopettamiseen kyseisellä konetyypillä oli ehkä kuitenkin koneen suuresta polttoaineen kulutuksesta johtunut huono kannattavuus.[29] Pitkän matkan lentoliikenteessä ovat viime vuosikymmeninä menestyneet laajarunkoiset ja taloudelliset mallit.
Lentoturvallisuus
Lentämisessä turvallisuus on suuri ongelma, sillä maahan syöksyssä useimmiten matkustajat kuolevat. Ilmailun alkuaikoina tämä kuoleman riski oli myös eräänlainen kiihotin, kun sensaatiolehdet rahoittivat otsikoiden toivossa lentokokeiluja. Ilmailun alkuaikojen uhkarohkeita pioneereja on paljolti kiittäminen nykyisen lentämisen turvallisuudesta, sillä lentokoneiden rakenteet ovat kehittyneet turvallisemmiksi paljolti tapahtuneiden onnettomuuksien syiden selvittämisen kautta. Turvallisuus on nykyisessä lentoliikenteessä parempi kuin maaliikenteessä. Jokainen onnettomuus johtaa tutkintaan ja mahdollisiin toimenpiteisiin.[30][31] Laajempi onnettomuussarja liikennelentokoneilla oli 1950-luvulla, jolloin metallin väsyminen ja särönkasvu aiheutti useamman Comet-matkustajakoneen putoamisen. Tämä johti vikaturvallistakäytäntöä noudattavien suunnittelumenetelmien kehittämiseen eli osa suunnitellaan siten, että vika havaitaan ennen kuin se aiheuttaa onnettomuuden. Myös lentokoneissa käytettävien alumiiniseosten ominaisuuksia on saatu parannettua.[32]
Katso myös
Hävittäjälentokoneen kehitys 1918–1939
Ilmasodankäynnin historia
Lentoliikenteen historia
Lentokoneteollisuuden historia
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Chaline, Eric| title = 50 konetta, jotka muuttivat maailmaa (50 Machines that Changed the Course of History)| publisher = Quid Publishing, (suom. versio Moreeni 2013)| year = 2012| version = Suom. Veli-Pekka Ketola| id = ISBN 978-952-254-160-4| language = Suomi| accessdate = 5.4.2014}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kero, Reino ja Kujanen, Hannu (toim.)| title = Kivikirveestä tietotekniikkaan, tekniikan sosiaalihistoriaa kivikaudesta nykypäivään| publisher = Turku: Turun yliopiston historian laitos| year = 1989| id = ISBN 951-880-296-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Pikku jättiläinen, osa Ilmailu| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1985| id = ISBN 951-0-12416-8| accessdate = 30.3.2014}}
Viitteet

*

Minä vuonna ensimmäinen leija on keksitty?


Ateena oli antiikin aikana merkittävä kaupunkivaltio (polis) Attikan maakunnassa Kreikassa.[1] Ateenan demokratian perusti Kleisthenes vuonna 510 eaa. Peisistratoksen suvun tyrannian kukistumisen jälkeen. Ateenan kukoistuskausi oli Perikleen aikana 440-luvulta 430-luvulle eaa. Ateena johti Deloksen meriliittoa Peloponnesolaissodassa Spartaa vastaan. Demokratia säilyi lyhyin keskeytyksin suhteellisen vakaana noin 170 vuotta, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti Ateenan vuonna 338 eaa.
Ateena oli taiteiden, oppineisuuden ja filosofian keskus. Kaupunki oli Sokrateen, Sofokleen ja monien muiden merkittävien henkilöiden syntymäpaikka. Siellä sijaitsivat muun muassa Platonin Akatemia ja Aristoteleen Lykeion. Sitä on pidetty länsimaisen kulttuurin kehtona ja demokratian syntymäpaikkana, suurelta osin siksi, että sen 500- ja 400-lukujen eaa. saavutuksilla kulttuurin ja politiikan alalla on ollut niin suuri vaikutus koko myöhempään Eurooppaan.
Historia
Arkaainen aika
Ateenan kaupunki (katso: Mykeneläinen Ateena) oli olemassa jo mykeneläisellä pronssikaudella 1000-luvulla eaa., jolloin Akropoliilla jo oli kuninkaan palatsi.[2] Perimätiedon mukaan Ateena oli varhaisimpina aikoina kuningaskunta, jonka monista, enimmäkseen kuitenkin tarunomaisista kuninkaista kuuluisin oli Theseus. Perinnöllinen kuninkuus kuitenkin lakkautettiin Ateenassa vuonna 683 eaa., minkä jälkeen valtiota johtivat arkontit.[3]
Toisin kuin laajalti muualla Kreikassa, Ateenassa ei ollut maaorjuutta, mutta erot eri yhteiskuntaryhmien välillä kasvoivat pian suuriksi. Kun rahatalous alkoi kehittyä, talonpojat velkaantuivat suuresti rahanlainaajille, ja jos he eivät kyenneet maksamaan velkojaan, heidät saatettiin myydä orjiksi. Kun Ateenassa useita kertoja puhkesi sisäisiä taisteluja, noin vuonna 620 eaa. Drakon sai tehtäväkseen laatia uudet lait. Nämä ankarat lait, joiden mukaan vähäisistäkin rikoksista saattoi tulla kuolemanrangaistus, eivät kuitenkaan kyenneet tuomaan rauhaa, eikä niistä tullutkaan kovin pitkäaikaisia.[4]
Vuonna 594 eaa. arkontiksi valittu Solon saikin tehtäväkseen laatia Ateenalle uudet lait.[3] Tällöin velkojen vuoksi orjuuteen joutuneet vapautettiin. Entiset sukujen erioikeudet lakkautettiin ja kansalaiset jaettiin sen sijaan maaomaisuuden tuoton perusteella neljään luokkaan, joiden oikeudet ja velvollisuudet jonkin verran poikkesivat toisistaan muun muassa sotapalveluksen osalta. Kaikki 20 vuotta täyttäneet miespuoliset kansalaiset saivat osallistua kansankokouksiin, joissa muun muassa virkamiehet ja myös arkontit valittiin. Valtion virkoihin voitiin kuitenkin valita vain kolmen ylimmän luokan jäseniä.[5] Vaikka varsinainen demokratia ei vielä toteutunutkaan, Solonia kunnioitettiin myöhemmin Ateenan demokratian isänä.[3]
Vuonna 546 eaa. Peisistratos kaappasi vallan ja tuli Ateenan tyranniksi.[3] Hänen valtakautenaan Ateena kehittyi Kreikan johtavaksi talousmahdiksi. Peisistratoksen kuoltua Ateenaa hallitsivat hänen poikansa Hippias ja Hipparkhos.[3]
Ateenan valtio laajeni jo varhain käsittämään koko Attikan niemimaan.[3]
Nousu johtoasemaan (510–448 eaa.)

Hippias tuli Ateenan diktaattoriksi vuonna 514 eaa. Diktatuuri oli epäsuosittu, ja hänet syrjäytettiin vallasta Spartan armeijan avulla vuonna 510 eaa. Tällöin valtaan nousi Kleisthenes, joka perusti Ateenan demokratian. Kleistheneen uudistukset korvasivat vanhat neljä ”heimoa” (fyle) kymmenellä uudella. Ne oli nimetty tarunomaisten sankarien mukaan, eikä niillä ollut luokkaperustaa: ne olivat käytännössä valitsijakuntia. Kukin heimo oli edelleen jaettu kolmeen trittykseen, ja jokaiseen trittykseen kuului yksi tai useampia demoksia, riippuen demoksen koosta. Koko Ateenassa oli 139 demosta, ja niistä tuli paikallishallinnon perusta.

Kukin heimo valitsi arvalla viisikymmentä jäsentä Buleen, Ateenaa jokapäiväisissä asioissa hallinneeseen neuvostoon. Äänestäjien mielipiteisiin pyrittiin vaikuttamaan julkisilla puheilla, mutta yhtä lailla niihin vaikuttivat myös muun muassa komediarunoilijoiden kirjoittamat poliittiset satiirit.[6] Neuvosto oli avoin kaikille kansalaisille, ja se oli sekä lakeja säätävä elin että oikeusistuin, lukuun ottamatta murhaoikeudenkäyntejä ja uskonnollisia asioita, jotka kuuluivat Areiopagille. Suurin osa viroista täytettiin arvalla, mutta kymmenen strategosta (kenraalia) valittiin äänestämällä.
Ennen Ateenan nousua Spartan kaupunkivaltio katsoi olevansa kreikkalaisten johtaja. Sparta oli sotilasvaltio. Vuonna 499 eaa. Ateena lähetti joukkoja auttamaan Vähä-Aasian joonialaisia, jotka kapinoivat Persian valtaa vastaan (Joonian kapina). Tämä sai Persian hyökkäämään Kreikkaan kahdesti. Kumpikin hyökkäys torjuttiin ateenalaisten sotilas-valtiomiesten Miltiadeen ja Themistokleen johdolla (persialaissodat).
Vuonna 490 eaa. Miltiadeen johtamat ateenalaiset torjuivat Persian ensimmäisen kuningas Dareioksen johtaman hyökkäyksen Marathonin taistelussa. Vuonna 480 eaa. persialaiset palasivat uuden kuninkaansa Kserkseen johdolla. Spartan ja sen kuninkaan Leonidaan johtama Kreikan kaupunkivaltioiden liittouma marssi Thermopylain taisteluun muutamalla tuhannella miehellä satoja tuhansia persialaisia vastaan. Samaan aikaan Sparta johti Artemisionin meritaistelua. Nämä viivyttävät toimet eivät riittäneet persialaisten torjumiseen: he marssivat pian Boiotiaan, ottivat Theban kaupungin tukikohdakseen ja hyökkäsivät eteläiseen Kreikkaan. Tämä pakotti ateenalaiset evakuoimaan persialaisten valtaaman Ateenan ja pyrkimään turvaamaan laivastonsa. Lopulta ateenalaiset liittolaisineen voittivat Persian laivaston Themistokleen johdolla Salamiin meritaistelussa. Spartan johtoasema siirtyi vähitellen Ateenalle. Voitot mahdollistivat sen, että Ateena saattoi yhdistää suuren osan Aigeianmeren aluetta ja osan muutakin Kreikkaa sen itsensä johtamaan Deloksen meriliittoon.
Perikleen aika (448–430 eaa.)

Perikles, ateenalainen kenraali, poliitikko ja puhuja, erottuu aikansa muiden ateenalaisten suurmiesten joukosta. Hän nousi strategokseksi vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina Ateenan kansankokouksen uudelleen valitsemana. Perikles suosi taiteita ja kirjallisuutta ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei ole palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Hän toteutti suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki parantamaan kansalaisten elämää. Tämän vuoksi Perikleen aikaa on kutsuttu Ateenan kultakaudeksi. Meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Peloponnesolaissota (431–404 eaa.)

Kreikan muiden kaupunkivaltioiden tyytymättömyys Ateenan johtoasemaan johti vuonna 431 eaa. alkaneeseen peloponnesolaissotaan, joka asetti Ateenan ja sen yhä enemmän kapinoivan meriliiton Spartan johtamia mantereella sijainneiden kaupunkivaltioiden liittoa vastaan. Sota päättyi Ateenan täydelliseen tappioon, ja sen seurauksena Ateena menetti meriherruutensa.
Ateenan demokratia syrjäytettiin lyhyeksi aikaa vallankaappauksessa vuonna 411 eaa., johtuen tyytymättömyydestä sodan huonoon hoitoon, mutta demokratia palautettiin pian. Koska Ateenan tappiosta syytettiin demokraattisesti valittuja poliitikkoja, kuten Kleon ja Kleofon, seurauksena oli kuitenkin pidempikestoinen Spartan tukema reaktio demokratiaa vastaan. Se huipentui kolmenkymmen tyrannin hallintoon vuosina 404–403 eaa. Thrasybulos palautti demokratian vuonna 403 eaa., ja julistettiin yleinen armahdus.
Korintin sota ja toinen Ateenan liitto (395–355 eaa.)

Spartan aiemmat liittolaiset kääntyivät pian sitä vastaan sen imperialistisen politiikan seurauksena, ja pian Ateenan aiemmat liittolaiset Theba ja Korintti kääntyivät jälleen Ateenan puoleen. Ateena, Theba, Korintti ja Argos taistelivat Spartaa vastaan Korintin sodassa vuosina 395–387 eaa. Spartan-vastaisuus mahdollisti sen, että Ateena perusti niin kutsutun Toisen Ateenan liiton. Lopulta Theba voitti Spartan Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Sen jälkeen kreikkalaiset kaupungit, mukaan lukien Ateena ja Sparta, kääntyivät Thebaa vastaan, ja sen ylivalta päättyi Mantineian taistelun seurauksena vuonna 362 eaa.
Ateena Makedonian alaisuudessa (355–338 eaa.)

300-luvun eaa. puoleen väliin tultaessa pohjoisesta Makedonian kuningaskunnasta oli tulossa Ateenan hallitsija itsenäisen Ateenan viimeisen suuren valtiomiehen Demostheneen varoituksista huolimatta. Vuonna 338 eaa. Filippos II:n armeijat kukistivat muut kreikkalaiset valtiot Khaironeian taistelussa, mikä johti myös Ateenan itsenäisyyden päättymiseen. Filippoksen pojan Aleksanteri Suuren tekemät valloitukset avasivat kreikkalaisten näköaloja ja tekivät perinteisestä kreikkalaisesta kaupunkivaltiomallista vanhentuneen. Ateena säilyi vauraana kaupunkina, jossa oli laaja kulttuurielämä, mutta lakkasi olemasta alueen poliittinen mahti. 100-luvulla Kreikka tuli osaksi Rooman valtakuntaa oltuaan 200 vuotta Makedonian alaisuudessa.
Maantiede
Yleiskuva

Ateenan keskusta sijaitsi, ja sijaitsee edelleen, Attikan maakunnassa noin 30 stadionin eli viiden kilometrin päässä merestä, Lykabettos-kukkulan lounaisrinteellä. Sen ympärillä oli kolme pientä jokea, Kefissos länsipuolella, Ilissos eteläpuolella, ja Eridanos pohjoispuolella. Viimeksi mainittu virtasi kaupungin läpi. Kaupungin muurein ympäröidyn alueen halkaisija oli noin 1,5 kilometriä. Suurimmillaan kaupunkiin kuului kuitenkin esikaupunkeja, jotka olivat kaukana muurien ulkopuolella. Akropolis oli hieman etelään muurein ympäröidyn alueen keskuksesta.
Kserkses poltatti kaupungin vuonna 480 eaa., mutta se rakennettiin pian uudelleen Themistokleen hallintokaudella, ja julkisia rakennuksia rakennettiin Kimonin ja erityisesti Perikleen aikana. Jälkimmäisen kaudella 461–429 eaa. Ateena nousi suurimpaan kukoistukseensa. Ateenan kauneus oli ennen kaikkea sen julkisten rakennusten ansiota, sillä yksityiset rakennukset olivat melko merkityksettömiä ja kadut kehnoja.
Ateena koostui kahdesta erillisestä osasta:
Varsinainen kaupunki, joka jakaantui Akropoliihin eli yläkaupunkiin/linnavuoreen sekä alakaupunkiin. Klassisella ajalla kaupungin ympärille oli rakennettu kaupunginmuuri, niin kutsuttu Themistokleen muurit.
Kolme satamakaupunkia: Pireus, Munikhia ja Faleron, joiden ympärille Themistokles myös rakennutti muurit. Ne oli yhdistetty kaupunkiin pitkien muurien välityksellä. Muurit rakennettiin Perikleen kaudella.
Akropolis eli yläkaupunki

Akropolis, jota kutsuttiin myös nimellä Kekropia sen tarunomaisen perustajan Kekropsin mukaan, on korkea kallio keskellä kaupunkia. Se on noin 50 metriä korkea, 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen seinämät ovat luonnollisella tavalla jyrkät kaikilta puolilta paitsi lännestä. Mykeneläisellä ajalla sen ympärillä oli kyklooppimuuri, joka tunnetaan nimellä Pelasgimuuri, koska sen ajateltiin olleen pelasgien rakennuttama. Peloponnesolaissodan aikana ainoastaan pohjoinen osa tästä muurista oli jäljellä, ja tätä osaa kutsuttiin edelleen Pelasgimuuriksi. Eteläosaa, joka oli Kimonin uudelleen rakennuttama, kutsuttiin puolestaan Kimonin muuriksi. Akropoliin länsiosassa, joka oli ainoa mahdollinen kulkutie ylös kalliolle, oli mahtava Perikleen rakennuttama Propylaia, ja sen oikealla puolella Athene Niken temppeli.
Akropoliin harjalla oli lukuisia temppeleitä, pronssi- ja marmoriveistoksia, ja useita muita taideteoksia. Varhaisemmalla ajalla merkittävimmät olivat Athene Poliaan temppeli sekä Hekatompedon. Klassisella kaudella temppeleistä suurin oli Parthenon, joka oli omistettu neitsytjumalatar Athenelle. Parthenonin pohjoispuolella oli Erekhtheion, jonka rakennuskokonaisuus koostui kolmesta erillisestä pyhäköstä: yksi oli omistettu Athene Poliakselle, valtion suojelijalle; toinen oli varsinainen Erekhtheion, Erekhtheuksen pyhättö; ja kolmas oli Pandroseion, Kekropsin tyttären Pandrosoksen pyhättö. Parthenonin ja Erektheionin välissä oli kolossaalinen Athene Promakhoksen patsas, jonka kypärä ja keihäs olivat ensimmäiset mitä Akropoliista näkyi merelle.
Alakaupunki
Alakaupunki oli rakennettu matalammalle Akropoliin ympärille, mutta myös sen alueella oli useita kukkuloita, erityisesti länsiosassa. Länsipuolella kaupunginmuurit kulkivat Nymfien kukkulan ja Pnyksin rinteitä, ja kaakkoispuolella ne kulkivat Ilissos-jokea seuraten.
Agora ja sen ympäristö

Ateenan Agora on tunnetuin esimerkki antiikin aikaisesta agorasta eli kokoontumis- ja markkinapaikasta. Agora sijaitsi Akropoliin luoteispuolella ja Areiopagin kukkulan pohjoispuolella. Sen ympärillä oli monia merkittäviä julkisia rakennuksia:
Buleuterion eli neuvoston rakennus Agoran länsilaidalla.
Tholos, pyöreä rakennus Buleuterionin lähellä. Kimonin noin vuonna 470 eaa. rakennuttama rakennus toimi yhtenä prytanien eli kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikkana.
Stoat eli katetut pylväshallit, jotka olivat käteviä oleskelutiloja päivän kuumimpana aikana. Ateenassa oli useita pylväshalleja. Merkittävimmät olivat Kuninkaallinen stoa (Stoa Basileios), kuningasarkontin istuin, Agoran länsilaidalla; Zeuksen stoa eli Zeus Eleutherioksen pylväshalli, samoin Agoran länsilaidalla; sekä Stoa Poikile eli Kirjava pylväshalli, joka oli koristeltu maalauksin, Agoran pohjoislaidalla. Hellenistisellä ajalla rakennettiin muun muassa Attaloksen stoa Agoran itälaidalle. Nykyisin paikalla on uudisrakennus stoasta.
Temppelit: Hefaistoksen temppeli, Zeus Fratrioksen ja Athene Fratrian temppeli, Apollon Patrooksen temppeli sekä Metroon eli Jumalten äidin temppeli sijaitsivat Agoran länsilaidalla. Roomalaisella ajalla Agoralle siirrettiin muun muassa Areen temppeli.
Muita julkisia rakennuksia

Prytaneion. Ateenan varsinainen prytaneion eli prytanien kokoontumispaikka sijaitsi mahdollisesti Akropoliin itäpuolella.
Temppelit. Akropoliin ulkopuolisista temppeleistä merkittävin oli Olympoksen Zeuksen temppeli eli Olympieion, joka sijaitsi Akropoliin kaakkoispuolella lähellä Ilissos-jokea ja Kallirrhoen lähdettä. Temppeli oli pitkään keskeneräinen ja valmistui Hadrianuksen aikana. Lisäksi eri puolilla kaupunkia oli lukuisia muita temppeleitä.
Teatterit. Dionysoksen teatteri, suuri valtionteatteri, sijaitsi Akropoliin kaakkoisrinteellä. Odeioneja eli musiikkikilpailuja varten tarkoitettuja teattereita oli useita. Eräs oli Perikleen rakennuttama Perikleen odeion Dionysioksen teatterin lähellä, toinen sijaitsi Kallirrhoen lähteen lähellä. Nykyaikaan on säilynyt Herodes Atticuksen odeion, joka rakennettiin roomalaisaikana.
Stadionit. Suurin stadion oli Panateenalainen stadion Ilissos-joen eteläpuolella Agrain kaupunginosassa. Siellä järjestettiin Panathenaia-juhlan urheilukilpailut.
Kaupunginosat
Sisempi Kerameikos, ”Savenvalajien kortteli”, kaupungin länsipuolella, ulottuen pohjoiseen Dipylon-portille saakka. Portin toisella puolella oli kaupunginmuurin ulkopuolella sijainnut ulompi Kerameikos. Agora sijaitsi Kerameikoksen alueella.
Melite, kaupungin länsipuolella, sisemmän Kerameikoksen eteläpuolella.
Skambonidai, kaupungin pohjoisosassa, sisemmän Kerameikoksen itäpuolella.
Kollytos, kaupungin eteläosassa, etelään ja lounaaseen Akropoliilta.
Koile, kaupungin lounaispuolella.
Limnai, Melitestä ja Kollytoksesta itään, Akropoliin ja Ilissos-joen välissä.
Diomeia, kaupungin itäosassa, lähellä samannimistä porttia ja Kynosargesta.
Agrai, etelään Diomeiasta.
Kukkulat
Areiopagi (Áreios págos, ”Areen kukkula”), Akropoliin länsipuolella. Kukkula antoi nimensä tuomioistuimelle, joka piti siellä kokouksiaan.
Nymfien kukkula (Lofos Nymfon), Areiopagin lounaispuolella.
Pnyks, puolikaaren muotoinen kukkula Areiopagin lounaispuolella. Paikalla kokoontui ekklesia eli kansankokous alkuvaiheessaan, ennen kuin kokouksia alettiin pitää Dionysoksen teatterilla.
Muusien kukkula (Museion, nykyinen Filopáppou-kukkula), Pnyksin ja Areiopagin eteläpuolella.
Kolonos eli Kolonos Agoraios, kukkula Agoran länsipuolella.
Ardettos, kukkula Ilissos-joen eteläpuolella.
Muuri ja portit
Ateenan kaupunginmuuri eli niin kutsuttu Themistokleen muuri ympäröi koko kaupungin. Muurissa oli 15 porttia.[7] Niistä tärkeimpiä olivat:
Länsipuolella: Melitides-portti, joka sijaitsi Pnyksin ja Nymfien kukkulan välissä ja johti Meliten demokseen. Pireuksen portti, joka johti pitkien muurien suuntaisesti kulkeneelle Pireukseen johtaneelle tielle. Hiera Pyle eli ”Pyhä portti”, jolta alkoi Pyhä tie kohti Eleusista. Dipylon-portti, johti sisemmästä Kerameikoksesta ulompaan Kerameikokseen ja Akatemiaan.
Pohjoispuolella: Akharnikai-portti, joka johti Akharnain demokseen.
Itäpuolella: Diokhares-portti, joka johti Lykeioniin ja Mesogaiaan. Hippades-portti eli ”Ratsumiesten portti” Olympieionin pohjoispuolella, josta alkoi tie Agryleen. Diomeiai-portti, joka johti Kynosargeehen ja Diomeian demokseen.
Eteläpuolella: Itoniai'-portti Olympieionin eteläpuolella, josta lähti tie Isthmonikokseen. Halade-portti eli ”Meren portti”, josta lähti tie Faleroniin.
Kadut
Ateenan merkittävimpiin katuihin ja teihin lukeutuivat:
Kolmijalkojen katu, joka kulki Akropoliin itäpuolella.
Panathenaia-juhlan tie, joka johti Dipylon-portilta Agoran kautta Akropoliille. Tietä pitkin kulkivat Panathenaia-juhlan kulkueet.
Pireuksen tie, joka johti Pireuksen portilta Agoralle.
Pyhä tie (Hiera hodos), joka johti Pyhältä portilta kohti Eleusista. Tietä pitkin kulkivat Eleusiin mysteerien kulkueet.
Kaupungin ulkopuolisia kohteita
Kaupunginmuurin ulkopuolella sijaitsivat:
Ulompi Kerameikos, kaupungin luoteispuolella. Alueella sijaitsi hautausmaa, jonne sodassa kaatuneet ateenalaiset haudattiin.
Akatemia (Akademeia), lehto, jossa Platon opetti, sijaitsi kauempana samassa suunnassa kuin ulompi Kerameikos.
Kynosarges, Herakleelle omistettu gymnasion kaupungin kaakkoispuolella, Diomeia-portin suunnassa ja Ilissos-joen toisella puolella. Paikka jossa kyynikko Antisthenes opetti.
Lykeion, Apollon Lykeiokselle omistettu gymnasion kaupungin itäpuolella. Paikka jossa Aristoteles opetti.
Pitkät muurit

Pitkät muurit koostuivat kahdesta muurista, jotka johtivat Pireukseen. Ne olivat 40 stadionia eli 7 kilometriä pitkät ja kulkivat samansuuntaisesti rinnakkain niin, että niiden välissä oli kapea kulkutie. Lisäksi muureihin kuului kolmas Faleroniin johtanut muuri, joka oli 35 stadionia eli 6,5 kilometriä pitkä. Näin muureja oli yhteensä kolme, mutta nimitystä ”Pitkät muurit” näytetään käytetyn lähinnä Pireukseen johtaneista muureista, kun taas Faleroniin johtanutta muuria kutsuttiin Faleronin muuriksi. Kaupunginmuurien yhteinen pituus oli 174,5 stadionia eli noin 35 kilometriä. Tästä 43 stadionia eli yhdeksän kilometriä kuului varsinaisen kaupungin muuriin, 75 stadionia pitkiin muureihin ja 56,5 stadionia Pireuksen, Munikhian ja Faleronin muureihin.
Väestö
Peloponnesolaissodan alkaessa kaupungissa oli yli 10000 taloa,[8] mikä tarkoittaisi noin 120000 asukkaan kokonaismäärää, jos yhdessä talossa asui noin 12-henkinen perhekunta. Joidenkin lähteiden mukaan asukkaita saattoi olla jopa 180000. Näistä kansalaisia oli ehkä noin 70000.
Kansalaisten lisäksi Ateenassa ja Attikassa asui metoikkeja ja orjia. Metoikit olivat joko vapaasyntyisiä ei-kreikkalaisia tai kreikkalaisia vailla kansalaisoikeuksia. Vieraiden oli rekisteröidyttävä metoikeiksi tai muutoin he joutuivat orjiksi. Metoikkeja verotettiin tiukemmin kuin kansalaisia. He eivät saaneet omistaa maata ja he toimivatkin usein kaupallisissa ammateissa.[9]
Kreikan orjat olivat teoriassa herransa omaisuutta, mutta käytännössä he nauttivat lakien suojaa. Asultaan he eivät eronneet vapaista kansalaisista ja he tekivät osittain samoja arkitöitä kuin vapaatkin. Oli myös valtion orjia, joita oli virkailijoina, sihteereinä, vanginvartijoina ja poliiseina. Kaikkein huonoimmassa asemassa olivat orjat työskentelivät kaivoksissa, joissa kuolleisuus oli niin suurta, ettei elinaikaa ollut muutamaa kuukautta pitempään. Kaivoksissa käytettiin laajasti lapsityövoimaa.[9]
Lapsikuolleisuus oli myös kansalaisten keskuudessa valtava, todennäköisesti noin 70 % lapsista kuoli ennen yksivuotispäiväänsä. Ateenan Kolonos Agoraiokselta on äskettäin löytynyt ajalta 350 eaa. oleva kaivo, jossa on 175 pikkulapsen ja 75 koiran ruumiit sekä norsunluinen veitsenkahva. On epäilty, että lapset olisi uhrattu jumalatar Afrodide Uranialle tai että he olisivat jonkin epidemian uhreja.[9]
Kulttuuri

Aika persialaissotien päättymisen ja makedonialaisvalloituksen välillä oli Ateenan kukoistuskautta sekä kirjallisuudessa, filosofiassa (katso: kreikkalainen filosofia) että taiteissa (katso: kreikkalainen teatteri). Eräät länsimaisen kulttuurin merkittävimpiin lukeutuvat henkilöt elivät Ateenassa tuona aikana: näytelmäkirjailijat Aiskhylos, Aristofanes, Euripides ja Sofokles, filosofit Sokrates, Platon ja Aristoteles, historioitsijat Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, runoilija Simonides ja kuvanveistäjä Feidias. Ajan johtava valtiomies oli Perikles, joka hyödynsi Deloksen meriliiton varoja Parthenonin ja monien muiden kaupungin monumenttien rakentamisessa. Kaupungista tuli, Perikleen sanoin, koko ”Hellaan sivistyskeskus”.[10]
Katso myös
Attika
Deloksen meriliitto
Luettelo Ateenan arkonteista
Luettelo Ateenan kuninkaista
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Paavo (toim.)| title = Post-Herulian Athens| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1994| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 1| id = ISBN 951-95295-2-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frösén, Jaakko (toim.)| title = Early Hellenistic Athens. Symptoms of a Change| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1997| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 6| id = ISBN 951-95295-7-8}}

*


SF Studios on merkittävä ruotsalainen elokuvayhtiö. Se perustettiin 27. joulukuuta 1919 yhdistämällä Svenska Bio ja Filmindustri AB Skandia.[1] Pääomistajana on ollut Bonnier-konserni vuodesta 1983.[1] Svensk Filmindustri on tuottanut monia Ruotsin elokuvan klassikkoteoksia ja sen studiot ovat sijainneet Filmstadenissa Solnan kunnassa. Vuonna 1998 SF jaettiin kahdeksi erilliseksi yhtiöksi: SF valmistaa ja levittää elokuvia sekä SF Bio omistaa elokuvateattereita.[1] Vuonna 2016 yhtiö otti käyttöönsä nimen SF Studios. Muutoksesta huolimatta yrityksen rekisteröity nimi on edelleen AB Svensk Filmindustri.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 (in Swedish)

Luokka:Elokuvayhtiöt
Luokka:Ruotsalaiset yritykset
Luokka:Ruotsin elokuva


Havupuut ovat paljassiemenisiin siemenkasveihin kuuluva kasviryhmä. Havupuut ovat monivuotisia puuvartisia ja useimmiten ainavihantia kasveja.[1] Havupuiden lehdet ovat tyypillisesti kapeita neulasia, mutta havupuilla esiintyy myös suomumaisia ja leveämpiä lehtiä. Havupuilla ei ole kukkia, vaan kävyiksi kutsutut kukinnot muodostuvat pelkistä rangan ympärille asettuneista hedelehdistä tai käpysuomuiksi kutsutuista emilehdistä tukilehtineen. Emikävyt eli varsinaiset kävyt ovat usein havupuilla kypsinä kuivia ja puutuneita, mutta ne voivat myös olla pehmeitä ja mehukkaita kuin koppisiemenisten kasvien hedelmät. Puuaines koostuu erityisistä putkisoluista, jotka ovat rengashuokosellisia ja joista muodostuu vuosilustoja.
Havupuita tunnetaan määritelmistä riippuen 600–650 lajia, jotka jaetaan tyypillisesti kuuteen heimoon.[2][1] Havupuut ovat taloudellisesti tärkeä kasviryhmä. Ne muodostavat merkittävän osan maailman saha- ja erityisesti paperiteollisuuden raaka-aineista.[3]
Kuvaus
Havupuut ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Ne ovat usein suurikokoisiakin puita, mutta voivat olla myös pensasmaisia tai varpumaisia, kuten jotkin maanmyötäisesti kasvavat katajat.[1][4][5] Fossiileista tunnettujen muinaisten havupuiden joukossa on myös joitakin ruohovartisina pidettyjä lajeja.[6] Puumaisilla havupuilla runko on usein suora ja pysty sekä oksat vaakasuunnassa siirottavia, mikä antaa monille havupuille säännöllisen kartiomaisen latvuksen muodon.[1][4] Havupuut ovat tyypillisesti ainavihantia,[1] mutta ryhmään kuuluu myös kausivihantia edustajia, kuten lehtikuuset ja suosypressit.[4] Useimmat havupuut varistavat vanhojen lehtiensä mukana myös lateraaliset versonsa.[7]
Havupuiden puuaines koostuu pääasiallisesti vettä kuljettavista ontoista putkisoluista eli trakeideista[7][8] toisin kuin koppisiemenisillä lehtipuilla, joiden puussa on suurempia useista yhteensulatuneista soluista muodostuvia putkiloita.[9] Putkisolujen välillä on rengashuokosia.[7][10] Puuaineessa voi olla lisäksi tylppysolukosta koostuvia poikittaisia ydinsäteitä ja pitkittäisiä säikeitä sekä usein myös pihkaa kuljettavia pihkatiehyitä.[7][11] Havupuilla rasitteen vuoksi muodostuva reaktiopuu on puristuspuuta eli lylyä, joka muodostuu puristusrasituksen puolelle runkoa tai oksaa, toisin kuin koppisiemenisillä lehtipuilla, joilla muodostuu vetopuuta päinvastaiselle vetojännityksen puolelle.[12][13][14]
Kaikki havupuut muodostavat sienijuuria eli mykorritsaa yhdessä symbioottisten sienten kanssa.[7] Havupuiden sienijuuret ovat usein sisäsienijuuria eli endomykorritsaa, jossa sienirihmasto läpäisee kasvin juurten soluseinät, mutta mäntykasvien heimolla sienijuuret ovat pintasienijuuria eli ektomykorritsaa.[7][11]

Havupuilla on usein ylöspäin tasaisesti kapeneva kartiomainen latvus.
Useimmat havupuut ovat ainavihantia ja talvehtivat lehtineen.
Mammuttipetäjä on puulajeista suurikokoisimpia.
Havupuiden puuaines koostuu suureksi osaksi ontoista putkisoluista.

Lehdet
Havupuiden pääasialliset yhteyttävät elimet ovat lehtiä. Lehdet ovat tyypillisesti kapeita neulasia, mutta myös muita lehtimuotoja esiintyy, kuten varsinkin sypressikasveilla ja podokarpuskasveilla yleiset suomumaiset lehdet sekä joidenkin podokarpuskasvien ja araukariakasvien suuremmat litteät lehdet. Monilla havupuilla nuoren kasvin varhaislehdet ovat neulasmaisia, mutta vanhemman kasvin myöhäislehdet suomumaisia.[1][4][7][15] Varjostinkuusilla ja lapakkapuilla ensisijaisina yhteyttävinä eliminä toimivat surkastuneiden lehtien sijaan leveän litteät lehtivihreälliset versot eli laakavarret.[4][7] On olemassa myös yksi havupuulaji, jonka ei tarvitse yhteyttää; podori (Parasitaxus usta) on paljassiemenisten kasvien keskuudessa ainutlaatuinen loiskasvi.[3]
Havupuun lehdessä on usein vain yksi keskisuoneksi kutsuttu lehtisuoni, mutta leveämmät lehdet voivat olla myös silposuonisia, jolloin suonia on useita rinnakkain.[7][16][17] Suonet muodostuvat yhdestä tai useammasta transfuusiosolukon ympäröimästä johtojänteestä. Johtojänteet koostuvat pääasiassa putkisolujen muodostamasta puusolukosta ja nilasolukosta, kun taas ympäröivä transfuusiosolukko koostuu tylppysoluista ja lyhyistä putkisoluista.[7][11][18][19] Johtojänteitä ja transfuusiosolukkoa ympäröi lehden lehtivihreällinen osa eli mesofylli, joka koostuu havupuilla etupäässä haaraisista liistaketylppysoluista. Monilla havupuilla mesofyllissä on myös pihkatiehyitä. Lehden pinnan muodostavat vahakerroksen eli kutikulan suojaama päällysketto eli epidermi ja sen alainen hypodermi, joka sisältää usein lehteä jäykistäviä vahvikesoluja. Lehden pinnan lävistävät kasvin kaasujenvaihdon mahdollistavat ilmaraot sekä joillakin havupuilla myös pihkaa erittävät pihkanystyt.[7][11][18]
Monilla ainavihannilla havupuilla lehdissä on kuivakkokasveille tyypillisiä veden haihtumista vähentäviä piirteitä. Kapeilla lehdillä on suhteellisen pieni pinta-ala tilavuuteensa nähden, pinta on usein paksun kutikulan eli vahakerroksen peittämä, ja ilmaraot ovat usein painautuneet syvälle pintarakenteeseen.[18]

Mäntykasvien lehdet ovat tyypillisesti neulasmaisia.
Sypressikasveilla on usein pieniä limittäin kasvavia suomumaisia lehtiä.
Araukariakasveilla on usein kuvan kaurin tavoin suurempia litteitä lehtiä.
Neulasmaisia varhaislehtiä (vasen) ja suomumaisia myöhäislehtiä (oikea) kiinankatajalla.

Kukinnot
Havupuut ovat paljassiemenisiä kasveja, joiden kukinnot ovat rakenteeltaan käpyjä. Havupuiden kukinnot ovat tavallisesti yksineuvoisia,[1][3] jolloin ne voidaan jakaa hedekäpyihin[20] ja emikäpyihin eli varsinaisiin käpyihin.[21][22] Havupuiden käpyjä tai niiden osia kutsutaan toisinaan kukiksi, mutta täsmällisesti määriteltynä havupuilla paljassiemenisinä kasveina ei ole kukkia.[23]
Havupuun hedekäpy koostuu kukintorangan ympärille asettuneista hedelehdistä. Hedelehden abaksiaalisella eli alapinnalla sijaitsevat siitepölyä tuottavat pölylokerot.[3] Mäntykasvien ja podokarpuskasvien siitepölyhiukkasissa on tunnusomaisia ilmaonteloita.[7][11]
Havupuun emikäpy eli käpy koostuu pohjimmiltaan kukintorangan ympärille asettuneista suomumaisista emilehdistä eli emisuomuista sekä niiden peitinsuomuiksi kutsutuista tukilehdistä. Siemenaiheet kehittyvät suoraan käpyjen emilehtien pinnalle, kuten muillakin paljassiemenisillä kasveilla. Käpyjen rakenteessa on kuitenkin huomattavia eroja eri havupuuryhmien välillä. Esimerkiksi mäntykasveilla puutuneet emisuomut ja ohuet peitinsuomut erottuvat kävyssä selvästi erillisinä osina, kun taas sypressikasveilla emi- ja peitinsuomut ovat täysin yhdiskasvuisia. Useilla havupuilla käpy on surkastunut yksisiemeniseksi. Tämäntyyppiset kävyt podokarpuskasveilla ja marjakuusikasveilla kehittyvät siemenen kypsyessä yleensä meheviksi koppisiemenisten kasvien hedelmiä muistuttaviksi rakenteiksi.[3][4]

Mäntykasvin käpy koostuu puutuneista emisuomuista ja ohuista peitinsuomuista.
Sypressikasvin käpy koostuu yleensä yhdiskasvuisten emi- ja peitinsuomun muodostamista käpysuomuista.
Marjakuusikasvin kävyn suomut ovat surkastuneet, ja ainoaa siementä ympäröi mehevä siemenvaippa.
Podokarpuskasvin kävyn mehevä osa voi muodostua sekä yhdiskasvuisista peitinsuomuista että siementä ympäröivästä vaipasta.

Kehityshistoria
Havupuut ovat kehittyneet paleotsooisella maailmankaudella eläneistä varhaisista siemenkasveista. Näistä erityisesti varhaiselta kivihiilikaudelta alkaen tunnetun lahkon Cordaitales on usein epäilty sisältävän havupuiden kantamuotoja, ja joskus ryhmän kasvit on itsessäänkin luokiteltu havupuiksi.[3][6]
Vanhimpana tunnettuna havupuuna on usein pidetty noin 315 miljoonan vuoden ikäisistä myöhäisen kivihiilikauden fossiileista tunnettua lajia Swillingtonia denticulata. Toinen hyvin varhainen havupuu on hieman yli 300 miljoonaa vuotta sitten elänyt Thucydia mahoningensis. Se on tulkittu pienehköksi puuksi, jonka pystyssä rungossa kasvoi lyhyiden neulasmaisten lehtien peittämiä vaakatasossa haarovia oksia. Puu tuotti nykyhavupuista poiketen kerrannaisia käpyjä, joissa suurempi käpy koostui useammasta pienestä kävystä. Swillingtonia on kuvattu suppeammasta ja huonommin säilyneestä aineistosta, mutta sen on esitetty olleen samankaltainen. Näitä kivihiilikauden lopun puita pidetään usein nykyhavupuihin johtaneen kehityslinjan edustajina, vaikka ne luokitellaankin perinteisesti erilliseen lahkoon Voltziales.[6][24][25]
Kivihiilikaudelta permikaudelle ja triaskaudelle havupuut lajiutuivat ja monimuotoistuivat huomattavasti. Triaskautisten havupuiden monimuotoiseen ryhmään kuului paitsi monenlaisissa elinympäristöissä eläviä ainavihantia puita ja pensaita, myös viileän ilmaston kausivihantia puita, kuten Telemachus,[26] sekä nopeakasvuisia ruohoja, kuten Aethophyllum.[6][27] Näiden muinaisten havupuiden puuaines, lehdet ja hedekävyt olivat usein hyvin samankaltaisia kuin nykyisten, mutta niiden emikävyt olivat edelleen kerrannaisia. Tutkijat ovat esittäneet nykyisten havupuiden yksinkertaisempien käpysuomujen kehittyneen tämäntyyppisten käpyjen monisuomuisista rakenteista.[6]
Mesotsooisella maailmankaudella fossiiliaineistoon ilmestyy tunnistettavasti nykyisiin havupuuheimoihin kuuluvia kasveja. Rajanveto nykyisten havupuuryhmien ja esihistoriallisten ryhmien välillä ei ole yksiselitteistä, ja esimerkiksi triaskautista sukua Parasciadopitys on toisinaan pidetty vanhimpana tunnettuna sypressikasvien heimon edustajana,[6] mutta toisissa tulkinnoissa se luokitellaan Voltziales-lahkoon.[28] Viimeistään liitukaudella kuitenkin kaikki kuusi yleisesti hyväksyttyä nykyistä havupuuheimoa olivat kiistatta olemassa ja niiden tärkeimpinä tuntomerkkeinä toimivat kävyt olivat pitkälti kehittyneet nykyiseen muotoonsa.[3][6]
Koppisiemenisten eli kukkivien kasvien yleistyessä liitukaudelta kenotsooiselle kaudelle havupuut ovat harvinaistuneet. Kukkivat kasvit ovat pystyneet mukautumaan, kehittymään ja lajiutumaan havupuita nopeammin. Tämän seurauksena kukkivat kasvit ovat pitkälti syrjäyttäneet havupuut monista elinympäristöistä, ja täysin korvanneet havupuut esimerkiksi aroalueiden kasveina. Nykyiset havupuut kasvavat usein marginaalisissa elinympäristöissä, oloissa, jotka ovat liian kylmiä tai ravinneköyhiä vastaavankokoisille kukkiville kasveille.[29]

Yli 300 miljoonaa vuotta vanha Dorycordaites kuuluu toisinaan vanhimpina havupuina pidettyyn lahkoon Cordaitales.
Noin 300 miljoonan vuoden takainen Walchia kuuluu varhaisten havupuiden lahkoon Voltziales.
Brachyphyllum-suvun versojen on vaihtelevasti esitetty kuuluvan araukariakasveille ja Cheirolepidiaceae-heimolle.
Noin 160 miljoonan vuoden ikäinen Araucaria mirabilis kuuluu nykyisinkin elävään araukarioiden sukuun.

Luokittelu
Havupuut ovat paljassiemenisiä siemenkasveja. Ryhmän tarkka asema riippuu käytetystä luokittelusta. Havupuita on käsitelty muiden ohella heimona Coniferae, lahkona Coniferales, luokkana Pinopsida ja kaarena Pinophyta. Nykyisessä kladistisessa luokittelussa havupuiden muodostaman ryhmän nimityksenä saattaa olla Pinidae tai Coniferales.[1][3]
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan perinteisesti havupuina pidetyt heimot eivät tosiasiassa ole yhtenäinen ryhmä eivätkä siten muodosta tieteellistä taksonia ollenkaan. Monissa tutkimustuloksissa paljassiemenisten kasvien lahko Gnetales, jota ei ole perinteisesti pidetty havupuihin kuuluvana, sijoittuu havupuiden mäntykasvien heimon sisarryhmäksi mäntykasvien ja muiden havupuiden väliin. Tällöin havupuut eivät olisi nykyluokittelun mukainen yksisyntyinen eli monofyleettinen ryhmä ilman Gnetales-lahkon kasveja.[3][11][7] Eräät tutkijat ovatkin tämän nojalla määritelleet Gnetales-ryhmän kasvitkin havupuiksi.[3]
Lahkot ja heimot
Nykyisin elävät havupuut jaetaan kasvien luokitusta kehittäneen Angiosperm Phylogeny Groupin mukaan kuuteen heimoon. Seuraava kaavio esittää niiden sukulaisuussuhteet.[2]

Mäntykasvit eroavat sekä perimältään että ulkomuodoltaan selvästi kaikista muista havupuista. Mäntykasvien heimo onkin nykyisistä havupuuheimoista basaalisin, mikä tarkoittaa sen eronneen havupuiden yhteisestä kehityslinjasta ensimmäisenä.[2][11]
Tutkijoiden keskuudessa on useita näkemyksiä havupuiden jaottelusta lahkoihin. Angiosperm Phylogeny Groupin käyttämässä luokituksessa perinteisesti havupuihin sisällytetyt kasviheimot jaetaan kahteen lahkoon; Pinales-lahkoon kuuluu ainoastaan mäntykasvien heimo[11] ja suureen Cupressales-lahkoon kuuluvat kaikki muut viisi havupuuheimoa.[7] Joissakin luokituksissa toisilleen läheistä sukua olevat araukariakasvit ja podokarpuskasvit on erotettu Cupressales-lahkosta erilliseen Araucariales-lahkoon.[1] Toisissa luokituksissa kaikki nykyisin elävät havupuuheimot sisällytetään Pinales-lahkoon.[30]
Myös havupuuheimojen lukumäärästä on eroavia näkemyksiä. Esimerkiksi rypälekuusten suku (Cephalotaxus) voidaan erottaa marjakuusikasveista erilliseksi Cephalotaxaceae-heimoksi, tai lapakkapuiden suku (Phyllocladus) voidaan erottaa podokarpuskasveista Phyllocladaceae-heimoksi. Lisäksi nykyisen sypressikasvien heimon suvut jaettiin yleisesti sypressikasvien heimoon ja suosypressikasvien heimoon (Taxodiaceae), kunnes geneettiset tutkimukset osoittivat jaon perusteettomaksi.[1][31]
Fossiiliset havupuuryhmät
Nykyisin elävien heimojen lisäksi havupuihin on luokiteltu useita fossiileista tunnettuja esihistoriallisia kasveja, jotka muistuttivat rakenteellisesti ja morfologisesti nykyisiä havupuita, mutta eivät kuulu selkeästi mihinkään nykyiseen havupuuheimoon. Esimerkiksi Cheirolepidiaceae on mesotsooisella maailmankaudella elänyt kasviheimo, jonka katsotaan tutkijoiden keskuudessa varsin yksimielisesti kuuluvat havupuihin, sillä heimon kasvit muistuttavat ulkoisilta ominaisuuksiltaan ja rakenteeltaan suuresti erityisesti araukariakasvien ja sypressikasvien heimojen havupuita. Cheirolepidiaceae-heimon edustajat kuitenkin erottuvat omaksi ryhmäkseen näistä jo mesotsooisella ajalla olemassa olleista nykyisistä havupuuheimoista ainutlaatuisen monimutkaisen siitepölyn rakenteensa sekä poikkeuksellisen paksun kutikulansa vuoksi.[6]
Voltziales on suuri joukko paleotsooisen kauden ja varhaisen mesotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joka on perinteisesti luokiteltu nykyhavupuista erilliseksi lahkoksi, mutta joka edustaa useiden tutkijoiden mielestä nykyisten havupuiden kantamuotoja. Voltziales-ryhmään luokitellut kasvit muistuttavat nykyhavupuita monin tavoin, mutta eroavat selvästi emikävyn kerrannaisen rakenteen puolesta. Monet tutkijat uskovat nykyisten havupuiden yksinkertaisempien käpysuomujen kehittyneen näiden käpyjen monisuomuisista rakenteista.[3][6][32] Cordaitales on toinen joukko lähinnä paleotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joita eräät tutkijat pitävät myös havupuiden kantamuotoina, kun taas toiset tutkijat katsovat niiden edustavan havupuista erillistä kehityslinjaa. Cordaitales-ryhmän kasvit muistuttavat rakenteellisesti nykyhavupuita, mutta eroavat selvästi sekä hede- että emikäpyjensä rakenteen puolesta.[33][34]
Levinneisyys
Havupuita esiintyy luonnossa kaikilla mantereilla Etelämannerta lukuun ottamatta. Havupuut ovat erityisen hallitsevina pohjoisen pallonpuoliskon viileänlauhkealla vyöhykkeellä, jota kutsutaankin usein pohjoiseksi havumetsävyöhykkeeksi. Viileänlauhkealla ilmastoalueella kasvaa kuitenkin havupuulajeista vain pieni osa, sillä lajirunsaus on suurimmillaan subtrooppisten ja trooppisten vyöhykkeiden ylänköalueilla.[29]
Suomessa kasvaa luonnonvaraisena neljä lajia: mänty eli metsämänty (Pinus sylvestris), kuusi eli metsäkuusi (Picea abies), kataja eli kotikataja (Juniperus communis) ja euroopanmarjakuusi (Taxus baccata), sekä yleisesti istutettuna muiden muassa siperianlehtikuusi (Larix sibirica), euroopanlehtikuusi (Larix decidua), sembramänty (Pinus cembra), kanadantuija (Thuja occidentalis), japaninmarjakuusi (Taxus cuspidata) ja siperianpihta (Abies sibirica).
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Farjon, Aljos| title = A Handbook of the World's Conifers: Revised and Updated Edition| location = Leiden| publisher = Brill| year = 2017| id = ISBN 9789004324510| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| page = 15–44}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Terävä, Eija ja Kanervo, Eira| title = Kasvianatomia| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2008| isbn = 978-951-37-5296-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Taylor, Thomas N.; Krings, Michael ja Taylor, Edith L.| title = Paleobotany: The Biology and Evolution of Fossil Plants| publisher = Academic Press| year = 2009| isbn = 978-0-12-373972-8| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| page = 788–871}}
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mihin havupuulajiin Suomen havupuu kuuluu?