Afganistanin sota käytiin Neuvostoliiton, sen tukeman Afganistanin demokraattisen tasavallan ja tätä vastustavien konservatiivisten muslimien ja heimojen välillä. Kesään 1978 mennessä Itä-Afganistanista alkanut kapina oli levinnyt maanlaajuiseksi. Loppuvuodesta Afganistan ja Neuvostoliitto solmivat YYA-sopimuksen.[1] 24. joulukuuta 1979 Neuvostoliiton laskuvarjojoukot miehittivät Kabulin, tappoivat Hafizullah Aminin ja vaihtoivat pääministeriksi maanpaossa olleen Babrak Karmalin. Lopulta neuvostoliittolaisia soti maassa 120000.[1]
Kommunistihallintoa vastaan taistelleita muslimisissejä nimitettiin nimellä mujahideen. He saivat tukea muun muassa Pakistanista, arabimaista ja Yhdysvalloista. Neuvostoliittoa vastaan suunnattiin miehityksen vuoksi merkittäviä talouspakotteita ja vuoden 1980 Moskovan olympialaisiin kohdistui laaja boikotti. Kylmä sota saavutti 1980-luvun alussa uuden lakipisteensä. Neuvostoliitto vetäytyi pahoin raunioituneesta maasta 1989. Ihmisiä oli kuollut 1,3 miljoonaa ja noin kuusi miljoonaa eli pakolaisina.[2] Sota aiheutti suhteellisesti ottaen maailman laajimman muuttoliikkeen sitten toisen maailmansodan.[3]
Neuvostojoukkojen vetäydyttyä taistelut jatkuivat sisällissotana. Huhtikuussa 1992 mujahidin-joukot valtasivat Kabulin.
Taustaa: Kylmä sota ja Afganistanin sekasorto
Afganistanin sotaan johti pitkäaikainen kehitys, johon liittyivät Etykiin liitetyn Helsingin hengen haihtumisesta huonontuneet suurvaltasuhteet, varustelukierre ja Neuvostoliiton tarve osoittaa voimaansa. Yleisesti 1970-luvun loppua kohti Vietnamin sodassa tappion kärsinyt Yhdysvallat vaikutti sotilaallisesti heikolta ja Neuvostoliitto vastaavasti vahvemmalta supervallalta.[4]
Afganistania pidettiin Neuvostoliittoon päin kallellaan olevana sitoutumattomana maana. Länsimaissa sen oletettiin kuitenkin olevan suurvaltojen varsinaisten hegemoniatavoitteiden ulkopuolella. Maata pidettiin yleisesti varsin vaikeasti kontrolloitavana köyhyydestä, sosiaalisesta pirstaleisuudesta ja vuoristoisuudesta johtuen. Se oli silti vahvasti Neuvostoliiton luotottama ja taloussuhteet pohjoiseen suurvaltanaapuriin olivat olleet maalle elintärkeät koko toisen maailmansodan jälkeisen ajan.[5][6]
Dauod Khanin tasavalta
Afganistanin tapahtumat alkoivat vyöryä eteenpäin vuonna 1973, kun entinen pääministeri, kuningas Mohammad Zahir Shahin serkku, prinssi Mohammed Daoud Khan, kaappasi maassa vallan ja julisti sen tasavallaksi. Vallan kaapannut Dauoud Khan keskitti vallan itselleen. Hän toimi presidenttinä, pää-, puolustus- ja ulkoministerinä. Demokratiaa ei ylläpidetty edes kulissina[7].
Daoud Khanin tukena kaappauksessa oli maan kommunistisen puolueen (PDPA eli HDKA) Parcham-siipi ja uuden hallituksen ministereinä oli alkuun kuusi Parchamin tukijaa.[8] Lisäksi korkeiksi virkamiehiksi nimitettiin kommunisteja. Parchamin johtohahmo Babrak Karmal piti kuitenkin etäisyyttä uuteen hallintoon.[7]
Uutta hallintoa tukivat armeija ja suurten kaupunkien väestö. Dauod Khanilla oli mielessään kunnianhimoinen ohjelma Afganistanin modernisoimiseksi. Ensiksi ryhdyttiin toteuttamaan maareformia. Maaomaisuuden suuruudelle asetettiin yläraja ja esimerkkiä näyttääkseen Dauod Khan luopui perintömaistaan. Reaalipoliitikkona hän ei kuitenkaan halunnut suututtaa suurmaanomistajia, joten näiden menetykset korvattiin valtion varoista.[9].
Vuonna 1974 presidentti iski islamisteihin. Kesän tehoiskussa useimmat Kabulin islamistijohtajista joutuivat vankilaan. Heinäkuussa 1975 ”muslimiveljet” julistivat kaatavansa tasavallan ja perustavansa islamilaisen valtion.[10] Islamistien joukot eivät kuitenkaan muodostaneet minkäänlaista vakavaa uhkaa hallituksen armeijalle, osittain siksi, että niiden johtajilla oli keskenään vakavia erimielisyyksiä siitä, millaista islamintulkintaa tulisi noudattaa. Kun neuvostojoukot tulivat viisi vuotta myöhemmin, heitä vastassa oli Pakistania tukikohtanaan pitävä jo taistelukokemusta hankkinut vastarintaliike.[11]
Vuonna 1975 kommunistit erotettiin hallituksesta ja samana vuonna Neuvostoliitossa vieraillut Mohammed Daoud Khan riitautui Leonid Brežnevin kanssa. Presidentti oli sitä mieltä, että Neuvostoliiton ote maasta oli jo liian tiukka ja tämä vaarantaisi maan perinteisen puolueettomuuspolitiikan. Brežnev syytti Daoud Khania liukumisesta arabirahoituksen turvin länsileiriin, mikä oli lähestulkoon petturuutta.[12] Afganistanin hallitus solmi tämän jälkeen kauppasuhteita Iranin ja Intian kanssa.[13] Daoud Khanin ajatuksena oli ottaa etäisyyttä kommunistiblokista, mutta olla myöskään sitomatta Afganistania länsileiriin.[12]
Presidentti Daoud Khan pyrki patoamaan kommunismia erottamalla kommunisteja korkeiden virkamiesten paikoilta ja siirtämällä heitä provinsseihin vähämerkityksellisiin virkoihin. Kaupunkien marxilaistunutta keskiluokkaa hän kosiskeli omaksumalla näiden retoriikkaa ja omimalla heidän poliittista asialistaansa. Tammikuussa 1977 astui voimaan perustuslaki, joka puhui ”kansasta” ja ”riistäjistä” ja pyrki kansallistamaan pankit ja tuotantolaitokset. Tässä vaiheessa Daoudin hyökkäys kommunisteja vastaan ei ollut enää Afganistanin sisäinen asia. Neuvostoliitto painosti kommunistien eri ryhmittymiä jättämään vihamielisyytensä väliin ja liittoutumaan presidentin hallintoa vastaan.[14]
Vuoden 1977 lopulla maan tilanne kiristyi, kun hallitus oli tehnyt maasta yksipuoluevaltion ja kävi vasemmistolaisia ryhmiä vastaan. Kommunistit ja muut vasemmistolaiset olivat innolla tukeneet presidenttiä tämän hyökätessä monarkisteja ja islamisteja vastaan ja tiesivät mikä heitä häviön koittaessa odottaisi. PDPA yhdistyi virallisesti heinäkuussa 1977.[12]
Saur-vallankumous

pienoiskuva|Nur Mohammed Taraki

27. huhtikuuta 1978 kommunistinen PDPA aloitti vallankaappauksen Kabulissa armeijan tuella ja Daoud syöstiin vallasta ja maa julistettiin demokraattiseksi tasavallaksi.[10] Vallankumous tai -kaappaus on saanut nimensä tapahtumakuukauden paštunkielisestä nimestä eli saur-kuukaudesta (suom. härkä). Vallankumous oli lyhyt ja väkivaltainen. Presidentti perheineen ja lähimpine avustajineen surmattiin ja haudattiin joukkohautaan. Vallankumouksen johdossa oli paljolti samoja henkilöitä kuin vuonna 1973, jolloin kuningas syöstiin vallasta, kuten ilmavoimien kenraali Abd-a-Quadir Dagarwal.[15] Miten paljon Neuvostoliitto ohjaili Saur-vallankumousta on edelleen epäselvää. Kreml on todennäköisesti tiennyt kommunistien suunnitelmista, mutta ei ole ohjaillut niitä. Kommunistihallinnosta Neuvostoliitto sai lopulta enemmän harmia kuin omapäisestä Daoud Khanista.[16]
Virallisesti vallan otti Afganistanin demokraattisen tasavallan vallankumousneuvosto, joka koostui PDPA:n keskuskomiteasta sekä korkeista upseereista. Nur Mohammed Taraki julistettiin valtionpäämieheksi. Perinteisiä arvoja ei haluttu ärsyttää ja maata luvattiin hallita ”islamin periaatteiden nimeen”. Hallituksen tiedonannot annettiin ”Jumalan nimessä”. Suurimmalle osasta kansaa uuden hallinnon periaatteet tuntuivat vierailta ja he pitivät tapahtunutta eliitin välienselvittelynä.[17]
Kommunistien valta ei ollut kuitenkaan maassa varmistettu. Loppuvuodesta 1978 hylättiin valtaannousun jälkeiset varovaiset ja perinteitä kunnioittavat julkilausumat. Kaikki viittaukset islamiin lopetettiin ja tilalle otettiin kommunistinen retoriikka. Maan perinteinen trikolorilippu otettiin pois käytöstä ja tilalle otettiin neuvostotyylinen punalippu.[18] Kommunistit halusivat laajentaa kannatustaan kaupungeista maaseudulle aloittamalla lukutaitokampanjan sekä radikaalin maareformin.[18] Heidän radikaalit, monia paikallisia perinteitä rikkovat marxilaiset reforminsa kohtasivat alusta alkaen kovaa vastustusta ja mujahideen-sissit nousivat kapinaan hallitusta vastaan. Myös armeijan yksiköitä liittyi kapinallisiin. Lisäksi kommunistit olivat sisäisesti jakautuneet kahteen ryhmittymään, jotka olivat Nur Muhammad Tarakin ja Hafizullah Aminin johtama Khalq () sekä Babrak Karmalin johtama Parcham ().[6][19] Tilanteen monimutkaisuutta kuvastaa se, varsinkin Pakistan ja Saudi-Arabia olivat jo pitkin 1970-lukua kasvattaneet omaa vaikutusvaltaansa alueella tukemalla islamistisia ryhmiä, jotka olivat vastustaneet Neuvostoliittoa.[20]
Sekasortoiseen tilaan ajautuneen maan uudessa kommunistijohdossa käytiin valtataistelua. Kesällä 1978 Tarakin ja Aminin Khalq-suuntaus syrjäytti parchamilaiset maan johdosta. Parchamin johtohahmo Karmal joutui suurlähettilääksi Prahaan. Samana syksynä parchamilaisia alettiin vangita vallankaappausyrityksestä syytettynä ja Babrak Karmal haki turvapaikkaa Neuvostoliitosta.
Amin vahvisti asemiaan 1979 aikana valtataistelussa Tarakin kustannuksella nousten pääministeriksi. Syyskuussa 1979 Taraki ja Karmal tapasivat salaa Moskovassa sopien Aminin syrjäyttämisestä ja Karmalin paluusta. Amin kuitenkin ehti ensimmäisenä syrjäyttämään Neuvostoliiton tukeman Tarakin ja tämän kannattajat.[21] Tarakin kohtalo oli menettää henkensä Aminin toimeksiannosta, kun Aminin miehet tukehduttivat hänet tyynyllä. Kansalle annettu virallinen tiedonanto kertoi Tarakin menehtyneen sairauteen.[22] Seuraavaksi Amin teki itsestään maan presidentin. Vuoden 1979 aikana Aminin johdolla käyty taistelu mujahideen sissejä vastaan ei ollut erityisen menestyksekäs ja sotilaallista toimintaa yritettiin tehostaa. Armeijan tehokkuus oli kuitenkin suuresti heikentynyt aikaisemmasta tasosta. Miesvahvuus oli vähentynyt 100000 miehestä noin 30000:een vuoden 1979 loppuun mennessä karkuruuden ja puhdistusten johdosta. Lisäksi korkeiden upseerien virkoja täytettäessä oli ajateltu enemmän poliittista oikeaoppisuutta kuin ammatillista pätevyyttä.[22] Aminin kommunistihallinto muuttui entistä enemmän väkivaltaan nojaavaksi ja muun muassa islamisteja teloitettiin.[23]
Omaa kansaa yritettiin rauhoittaa syyttämällä kaikista vaikeuksista syrjäytettyä Tarakia. Julkisuuteen annettiin hänen teloituttamansa 12000 ihmisen nimet ja hallinto ryhtyi kunnostuttamaan moskeijoita. Amin yritti julkisissa esiintymisissään näyttäytyä oikeudenmukaisena hallitsija ja lopetti inhotun salaisen poliisin. Tilalle hän tosin perusti ”Työläisten tiedusteluinstituutin” jatkamaan lakkautetun poliisin työtä. Kansa ei ollut enää hämättävissä eikä yksikään kapinallisryhmä vastannut hallituksen rauhantunnusteluihin.[24]
Afganistanin ja Neuvostoliiton suhteet olivat katketa, kun Amin kieltäytyi Neuvostoliiton neuvoista tilanteen rauhoittamiseksi ja hallituksensa vakauttamiseksi.[1] Neuvostoliiton johto alkoi olla kyllästynyt Amin hallintoon ja tämän kyvyttömyyteen toimia yhteistyössä niin kommunistileirin kuin kenenkään muunkaan kanssa. Suunnitelmissa oli suorittaa Kabulissa jonkinlainen palatsivallankumous, mutta Amin pysyi koko ajan tapahtumien edellä. Kreml otti loukkauksena Aminin marraskuussa 1979 antaman määräyksen, jossa hän käski Neuvostoliiton suurlähettilään poistua maasta. Samassa kuussa puna-armeijan marsalkka Sergei Sokolov ryhtyi keskittämään joukkoja rajan pintaan Temeziin, Uzbekistanin neuvostotasavaltaan.[25]
Samana vuonna 1979 naapurimaa Iranissa alkanut vallankumous muuttui islamistiseksi, mikä sinetöitiin joulukuussa säädetyllä teokraattisella perustuslailla, jolla ajatolla Khomeini nostettiin maan korkeimmaksi johtajaksi.
Neuvostoliiton miehitys alkaa
Neuvostojohtoa huolestutti heikosti mennyt sota mujahideen-sissejä vastaan. Afganistanin hallitus pyysi Neuvostoliitolta jatkuvasti lisää rahallista ja aseellista tukea, mutta ei suostunut ohjattavaksi Moskovasta. Aminin kaappaus sai maiden välit erityisen kireäksi, Neuvostoliiton tuettua tappiolle jäänyttä ryhmää valtapuolueen sisällä. Aminin kommunismi oli nationalistissävytteistä, ja hänen radikaalin uudistuspolitiikkansa nähtiin Neuvostoliitossa vaarantavan neuvostomielisen hallinnon jatkuvuuden, pyrkimyksenä oli vähentää riippuvuutta Neuvostoliitosta ja kehittää kommunismia Kiinaan turvaten.[26] Kremlissä Aminin epäiltiin jopa suunnittelevan liittoutumista Yhdysvaltojen kanssa.[27] Lisäksi pelättiin, että Iranin islamilainen vallankumous voisi saada kannatusta Afganistanissa ja levitä sieltä Neuvostoliiton islamilaisiin tasavaltoihin, kuten Turkmenistaniin ja Uzbekistaniin. Andrei Gromyko esitti politbyroon kokouksessa vuonna 1979, että Afganistania ei voida missään nimessä menettää.[16] Sekavassa tilanteessa Neuvostoliitto päätti varmistaa maan pysymisen omassa kontrollissaan ja se ryhtyi sotilaalliseen interventioon.
Neuvostoliiton taistelujoukkoja siirtyi ilmateitse Kabulin pohjoispuolelle Bagramin lentokentälle ja ne ottivat haltuunsa Salangin maantietunnelin ja Bagramin ja Kabulin lentokentät. 24. joulukuuta kolme divisioonaa valtasi Bagramin, Kabulin, Kandaharin ja Heratin lentokentät. Amin tervehti tapahtumaa tyytyväisenä, sillä jo Taraki oli toivonut että Neuvostoliitto lähettäisi maahan hallituksensa avuksi sotilaita.[28]Spetsnaz-kommandot valtasivat Kabulin viestiyhteydet. 27. joulukuuta Neuvostoliiton neuvonantajat järjestivät juhlaillalliset valtion johdolle — kaikki pidätettiin, samoin kävi armeijan johdolle. 700 KGB:n Alfa-sotilasta afgaaniunivormuissa hyökkäsi presidentin palatsiin Kabulissa, ja Hafizullah Amin perheineen murhattiin. Alun perin Amin piti vain huumata ja sen jälkeen vangita.[28] Neuvostoliiton uutistoimisto Tass totesi propagandistiseen sävyyn: ”Hafizullah Aminin ja hänen apureittensa sekä amerikkalaisen imperialismin verinen klikki on syösty vallasta”.[29]

Kremlin päätöksellä nostettiin Neuvostoliitossa maanpaossa ollut Babrak Karmal Afganistanin johtoon. Hänestä tuli 28. joulukuuta 1979 presidentti, pääministeri ja kommunistipuolueen pääsihteeri.[30] Afganistanin nukkehallitsijan otettu nimi Babrak Karmal merkitsi ”työläisten ystävää”.[31] Samana päivänä useat Neuvostoliiton maavoimien motorisoidut divisioonat ylittivät Afganistanin rajan. Peruste suureen sotilaalliseen operaatioon saatiin vetoamalla läpinäkyvästi Afganistanin kanssa solmittuun YYA-sopimukseen ja Afganistanin hallituksen pyyntöön. Näin Brežnevin oppia sovellettiin Itä-Euroopan lisäksi myös Afganistanissa. Perinteiseen neuvostotyyliin suoritettiin myös avunpyynnön konkreettinen lavastus, tosin tällä kertaa jossain määrin kömpelösti. Babrak Karmalin nauhoitettu "Afganistanin hallituksen avunpyyntö" lähetettiin Neuvostoliiton alueella (Uzbekistanissa) sijainneen neuvostoarmeijan operaation johtokeskuksen radioaseman välityksellä.[32]
Neuvostoliiton suunnitelmana oli nostaa itselleen mieluinen hallitus valtaan Kabulissa, vakauttaa tilanne nopeasti ja poistua maasta. Sissisodalta uskottiin vältyttävän esittelemällä sisseille massiivista sotilaallista voimaa. Paikallista kulttuuria ja asukkaiden uskonnollisia tunteita ei haluttu loukata ja rivimiehet koottiin Neuvostoliiton kirgiisi-, uzbekki-, turkmeeni-, ja tadžikkisotilaista. Tästä luovuttiin varsin pian sillä kyseisten kansallisuuksien edustajat paitsi karkasivat puna-armeijasta, mutta myös liittyivät afgaanitaistelijoihin.[33]
Reaktiot miehitykseen
Neuvostoliiton sotatoimien herättämä yleinen pahennus tuli selvästi esiin asian YK-käsittelyssä. Afganistanin miehitystä käsiteltiin tammikuun alussa vuonna 1980 43 maan aloitteesta YK:n turvallisuusneuvostossa. Neuvostoliitto kaatoi odotetusti veto-oikeudellaan päätöslauselmaehdotuksen, jossa vaadittiin vieraiden joukkojen vetämistä maasta. Yleiskokouksen asiaa koskeva päätöslauselmaehdotus, jossa tosin Neuvostoliittoa ei mainittu suoraan nimeltä, oli merkittävä arvovaltatappio Moskovalle. YK:n yleiskokouksen käsittelemissä asioissa oli pitkän aikaa äänestetty käytännössä niin, että länsi oli usein jäänyt äänestyksissä tappiolle sosialististen ja kolmannen maailman maiden ollessa yhteisessä rintamassa. Nyt 14. tammikuuta 1980 päätöslauselmaa kannatti 104 maata, 18 äänesti vastaan ja 18 pidättäytyi äänestyksestä.[34] Pidättäytyneiden maiden joukossa olivat muun muassa Varsovan liittoon kuulunut, mutta omia polkujaan kulkeva stalinistinen Romania ja suurvaltojen ristiriitojen ulkopuolella pysyttäytynyt puolueeton Suomi ainoana länsieurooppalaisena maana, Intia, Nicaragua, Kypros sekä joukko kolmannen maailman maita.[35]

Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter ei tyytynyt Neuvostoliiton tuomitsemiseen YK:ssa vaan ryhtyi laajoihin rankaisutoimiin. Diplomatian saralla toimenpiteisiin kuului Moskovan suurlähettilään kutsuminen kotiin. Neuvostoliittoa vastaan suunnattiin myös laajat taloudelliset pakotteet, jotka koskivat muun muassa viljan vientiä ja korkeaa teknologiaa. Moskovan kesän 1980 olympialaisia vastaan ryhdyttiin hankkimaan laajaa boikottirintamaa. Lisäksi strategisten aseiden rajoittamiseen tähdännyt SALT II -sopimus jäi ratifioimatta Yhdysvaltain senaatissa. Pidemmällä aikavälillä Yhdysvallat heräsi vastaamaan entistä tiukemmin Neuvostoliiton asevarusteluun. Tämä asevarustelukierre imi jo muutenkin taloudellisesti pysähtyneen Neuvostoliiton voimavaroja siinä määrin, että se joudutti maan myöhempää hajoamisprosessia.[36]
Yhdysvaltain tuki afgaanitaistelijoille jäi Jimmy Carterin presidenttikaudella melko vaatimattomaksi. Ronald Reaganin tultua presidentiksi vuonna 1981 avun määrä kasvoi.[37] Virallisesti Yhdysvallat oli kieltänyt aseellisen tukensa afgaanitaistelijoille ja toimitti heille ainoastaan neuvostovalmisteista aseistusta. Tätä saatiin ostettua Neuvostoliiton entisestä liittolaismaasta Egyptistä. Lopulta mentiin niin pitkälle, että Kiinassa ryhdyttiin valmistamaan kopioita neuvostomallisista aseista, jotka leimattiin kopioilla neuvostoliittolaista leimoista.[37]
Eurooppalaisesta näkökulmasta katsoen voitiin viimeistään nyt todeta asioiden vakava tila: Varsinkin oikeisto- ja konservatiivipuolueiden taholla tiedettiin, että kylmä sota oli jäädyttänyt ilmapiirin ja liennytys oli päättynyt. Margaret Thatcherin johtama Ison-Britannian konservatiivipuolue oli etulinjassa puuhaamassa pakotteita Neuvostoliitolle.[38] Länsi-Saksan Kristillissosiaalisen unionin (CSU) puheenjohtaja Franz-Josef Strauss sai uutta puhtia suomettumispuheilleen peläten koko Euroopan kattavaa Neuvostoliiton kauko-ohjausta ja totesi: ”Euroopasta oli tulossa jonain päivänä suuri Suomi.”[39]
Saudi-Arabia reagoi neuvostomiehitykseen tarjoamalla vastarintataistelijoille merkittävää rahallista apua. Sen motiivit olivat kahdenlaiset: toisaalta haluttiin padota jumalattomana pidetyn, aggressiivisen Neuvostoliiton eteneminen, toisaalta kanavoimalla apua sunnalaisille paštuille haluttiin heikentää Iranin vaikutusvaltaa.[40] Saudi-Arabiassa ajateltiin, että Neuvostoliiton seuraavana hyökkäyskohteena Afganistanin jälkeen olisi Iran ja Persianlahti. Iranista taas oli saudien mielestä tullut islamilaisen vallankumouksensa jälkeen liian suosittu ja vaikutusvaltainen šiialaisten parissa.[40]
Suomen asenne
Suomen ulkopoliittisen johdon kommentit Afganistanin miehityksen johdosta vuoden 1980 ensimmäisinä päivinä eivät sanallakaan arvostelleet Neuvostoliiton toimintaa. Ulkoministeri Paavo Väyrysen johdolla, mutta todennäköisesti alivaltiosihteeri Keijo Korhosen johdatuksella ulkoministeriö muotoili lausunnon, jonka mukaan Neuvostoliiton väliintulo perustui Neuvostoliiton ja Afganistanin keskinäiseen sopimukseen ja afgaanien avunpyyntöön. Suomen asenne herätti välittömästi kansainvälistä huomiota, ja muiden muassa Ison-Britannian Helsingin-suurlähettiläs kävi ulkoministeriössä esittämässä hämmästyksensä. Hänen mielestään kaikista maailman maista juuri Suomen olisi luullut huolestuvan neuvostojoukkojen tunkeutumisesta pieneen naapurimaahan. Presidentti Urho Kekkonen, jolle ministerineuvos Viktor Vladimirov kävi Tamminiemessä kertomassa asiasta, totesi miehityksen saattaneen Suomen erittäin hankalaan tilanteeseen, koska Suomi ei voisi mitenkään tukea Neuvostoliiton toimia ja puolueettomanakin olisi vaikea esiintyä. Seuraavana päivänä suurlähettiläs Vladimir Sobolev kävi Kekkosen luona lupaamassa, että Neuvostoliitto vetää joukkonsa pois heti kun niiden Afganistaniin lähettämiseen johtaneet syyt olisivat poistuneet. Tähän Kekkonen sanoi olevansa tyytyväinen.[35]
Silloinen Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja ja ulkopoliittinen taustavaikuttaja Max Jakobson puolusti lehtikirjoituksissaan Suomen hallituksen linjaa. Myöhemmin hän on kirjoittanut, että Suomen käyttäytyminen YK:n yleiskokouksen päätöslauselmaäänestyksessä ei itse asiassa osoittanut puolueettomuutta, vaan se noudatti "geopoliittista äänestysmallia", joka oli syntynyt Unkarin kansannousun aikoina vuonna 1956 ja josta poikkeaminen olisi voinut herättää epäluuloja Moskovassa.[41] Ulkoministeriön alivaltiosihteerin Keijo Korhosen mukaan myös Afganistanin miehityksen tuomitseminen olisi voitu nähdä kiihkeimpien ulkomaisten suomettajien piirissä vain osoituksena siitä, että Suomi äänestäisi Neuvostoliiton luvalla Neuvostoliittoa vastaan eikä tämä olisi kuitenkaan millään tavoin auttanut afgaaneja.[42] Suomettumisen kriitikkona tunnettu Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi Suomen menettelyä YK:ssa piirroksella, jossa Suomen lähettilään paikka yleiskokouksen istuntosalissa oli tyhjänä ja seinäpaperissa sen vieressä näkyi vähäinen kohouma.[43]
Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan professori Osmo Apunen kiinnitti kolumnissaan Aamulehdessä huomiota siihen, että Neuvostoliiton ja Afganistanin välinen sitoumus muistutti luonteeltaan Suomen ja Neuvostoliiton välistä YYA-sopimusta. Apusen kirjoitus herätti järkytystä ja voimakasta paheksuntaa, vaikka hän jättikin sanomatta, että YYA-sopimus voisi antaa Neuvostoliitolle Suomen suhteen samat oikeudet kuin Afganistanissa.[35]

Miehitysaika ja terrorisota
Ajan mittaan kävi ilmi, että Afganistanista muodostui Neuvostoliitolle sotilaallinen ongelmapesäke. Vaikka tiedusteluraporteista oli ollut luettavissa Afganistanin armeijan surkea kunto, olivat puna-armeijan johtajat uskoneet sen selviytyvän vastarintaryhmistä ja puna-armeijan tulisi ainoastaan antaa materiaaliapua ja miehittää strategisia kohteita. Todettuaan afgaanijoukkojen surkean kunnon, neuvostoliittolaiset tajusivat joutuvansa vastuuseen varsinaisesta taistelutoiminnasta. Mitään suunnitelmaa tähän ei ollut ja tilannetta ei parantanut se, että sotilaita ei oltu koulutettu taistelemaan vuoristossa piileskeleviä muutaman miehen ryhmittymiä vastaan, vaan taistelemaan Naton panssarijoukkoja vastaan.[44]
Leonid Brežneviä seurasi kommunistisen puolueen pääsihteerinä Juri Andropov vuonna 1982. Hän tajusi, että Neuvostoliitto oli juuttunut kestämättömään tilanteeseen. Puna-armeija ei ollut häviämässä sotaa, sillä afgaanisisseillä ei ollut voimia vallata tukikohtia eikä kaupunkeja. Toisaalta Neuvostoliitto ei voinut mitenkään voittaa sotaa. Vaikka neuvostosotilaat saivat vallattua alueita, sissit palasivat takaisin heti, kun neuvostojoukot poistuivat.[45] Lisäksi sota oli yhä paheneva taloudellinen ja poliittinen taakka. Armeijan vetäminen pois Afganistanista ei tullut kysymykseen, sillä vetäytyminen ilman neuvotteluja olisi tulkittu tappioksi ja sitä olisi pidetty kasvojen menetyksenä. Andropov aloitti ensimmäiset varovaiset rauhantunnustelut sissijohtajien kanssa, mutta ehti kuolla ennen kuin mistään oli ehditty edes neuvotella.[46]
Miehittäjään vihamielisesti suhtautuvat islamilaisista maista, Kiinasta ja lännestä tukea saavat eri ryhmittymät aiheuttivat sille jatkuvasti tappioita käyttäen hyväksi sissisotaan sopivaa vuoristoista maastoa.[23] Neuvostoliiton joukoilla oli lähinnä hallussaan suurimmat kaupungit ja niille vievät tiet. Maateitse suoritettu huoltotoiminta Neuvostoliitosta oli sekin vaikeuksissa ennen kaikkea yöaikaan eikä kontrollointi onnistunut ilman suuria voimanponnistuksia.
Juri Andropovia seurasi hänen kuolemansa jälkeen Konstantin Tšernenko. Hänen valitsi lyhyeksi jääneellä kaudellaan (1984–1985) linjan, jossa neuvotteluyritykset hylättiin. Sen sijaan päätettiin lisätä sotilaallista voimaa.[47] Neuvostoliitolle ei tuonut menestystä sissialueella edes sen käyttämät äärimmäisen kovat terrorisodan menetelmät.[48] Sen ilmavoimat käyttivät afgaanikylien pommituksissa isoja fosforilla ja magnesiumilla täytettyjä palopommeja, jotka saivat kohteessa aikaan paikallisen tulimyrskyn. Ilmatorjunnan välttämiseksi aloitettiin vuodesta 1983 alkaen ”mattopommitukset” korkealta. Esimerkiksi huhtikuussa 1984 pommitettiin Panshirin laakson kyliä kolmellakymmenellä koneella päivittäin. Terroripommituksien tarkoitus oli tuhota vastarintaliikettä tukevan siviiliväestön elinmahdollisuudet.[49] Tämä maaseudun tyhjennys onnistuikin, sillä 2,8 miljoonaa afganistanilaista pakeni Pakistaniin ja 1,5 miljoonaa Iraniin.
Afganistanin sota heikensi myös merkittävästi Neuvostoliiton ja mujahideen-sissejä tukevan Pakistanin välejä. Pakistanin ilmavoimien F-16-hävittäjät ampuivat vuosina 1986–1988 alas ainakin 8 vastustajan konetta, kun koneet loukkasivat Pakistanin ilmatilaa sissejä jahdatessaan.[50] Monien arabimaiden taloudellisen ja sotilaallisen avun lisäksi Afganistaniin virtasi tuhansia muista islamilaisista maista tulleita vapaaehtoisia, muun muassa Osama bin Laden ja muita myöhempiä Al-qaidan jäseniä. Yhdysvaltain tuki oli koko ajan merkittävää ja se lahjoitti muun muassa vuonna 1986 noin 600 Stinger-lähi-ilmatorjuntaohjusta mujahideen-sisseille.

Sissiryhmät

Neuvostojoukkoja ja hallitusta vastustavat sissit jakautuivat lukuisiin eri ryhmittymiin. Tärkeimmiksi muodostuivat Pakistanin Peshawarissa päämajaansa pitäneet seitsemän puoluetta jotka nauttivat Pakistanin, Saudi-Arabian ja Yhdysvaltain huomattavasta tuesta (Operaatio Sykloni). Erityisesti Pakistanin tiedustelupalvelu ISI näytteli keskeistä roolia tuen kanavoimisessa ja suosi islamistisia ryhmiä.
Peshawarin puoleista radikaaleihin luettiin yleensä Gulbuddin Hekmatyarin johtama Hizb-i-Islami (Islamilainen puolue), tästä eronnut saman niminen Yunus Khalisin johtama ryhmä, Abdul Rasul Sayyafin johtama Ittihad-i-Islami sekä Burhanuddin Rabbanin johtama Jamiat-i-Islami.
Traditionalistista siipeä puolestaan edustivat Mohammad Nabi Mohammadin Harakat-i-Inqilab-i-Islami (Islamilaisen vallankumouksen liike), Sibghatullah Mojadedin Jabha-i-Najat-i-Milli (Kansallinen vapautusrintama) sekä Ahmed Gailanin Mahaz-i-Milli-Islami (Kansallinen islamilainen rintama).
Iran puolestaan tuki sodassa useita Afganistanin shiiamuslimien muodostamia sissijärjestöjä. Varsinkin Kunarin ja Nuristanin alueilla vaikuttaneet wahhabiitti-sissiryhmät puolestaan saivat tukea Saudi-Arabiasta.
Näiden ryhmien lisäksi varsinkin alkuvaiheessa sissisotaan osallistuivat myös eräät vasemmistolaiset (erityisesti maolais-vaikutteiset) ja nationalistiset ryhmät.
Neuvostoliiton sodan loppu
Kun Mihail Gorbatšov siirtyi vuonna 1985 Neuvostoliiton johtoon, alettiin sotaan etsiä ratkaisua. Gorbatšov ilmoitti sotilasjohdolle, että antaa näille mahdollisuuden ratkaista tilanteen sotilaallisesti, mutta ratkaisun on tapahduttava pian. Vuosina 1985–1986 neuvostojoukot ja niiden tukema Afganistanin hallituksen armeija suorittivat näyttäviä operaatioita, joilla vallattiin alueita sisseiltä. Alkoi olla kuitenkin jo selvää, että sotaa ei voi voittaa.[51] Vuonna 1987 arviolta 35 prosenttia Afganistanista oli neuvostojoukkojen ja Afganistanin hallituksen valvonnassa, 45 prosenttia oli sissiryhmittymien valvonnassa ja 20 prosenttia ei ollut käytännössä kenenkään valvomaa aluetta.[52]
Vuonna 1987 solmittiin ensimmäinen väliaikainen aselepo, jossa Neuvostoliiton tuen menettänyt Karmal syrjäytettiin vallasta. Uudeksi presidentiksi tuli Mohammed Najibullah. Marraskuussa 1987 Neuvostoliiton ulkoministeriön edustaja ilmoitti Neuvostoliiton tehneen "poliittisen päätöksen" joukkojensa vetämisestä Afganistanista 7–12 kuukauden kuluessa.[53] Vuonna 1988 YK:n avulla solmittiin Afganistanin ja sissien suurimman tukijan Pakistanin välinen sopimus sekä sopimus Neuvostoliiton joukkojen vetämisestä maasta. Vetäytyessään pois Afganistanista Neuvostoliiton joukot halusivat vaikuttaa vastustajaansa suorittamalla häirintäluontoisia kostoiskuja ballistisilla Scud-ohjuksilla. Kaksi ohjusta osui Asadabadin kaupungin torille, jolloin 300 ihmistä kuoli ja 500 haavoittui.[54] Helmikuussa 1989 viimeinen neuvostosotilas poistui Afganistanista.[48] Jouluaattona 1989 Neuvostoliiton kansanedustajien kongressi tuomitsi – vuoden 1939 Molotov–Ribbentrop-sopimuksen ja siihen liittyneen salaisen lisäpöytäkirjan ohella – neuvostojoukkojen lähettämisen Afganistaniin joulukuussa 1979.[55]
Afganistanin sota jatkui Neuvostoliiton vetäytymisen jälkeen sisällissotana. Najibullahin johtama kommunistihallinto menetti vähitellen otteensa tukialueistaan ja mujahideen-sissit valtasivat Kabulin vuonna 1992. Najibullah pelastautui tällöin YK:n suojaamaan kotiarestiin.[48] Maassa on tämän jälkeen ollut vain lyhyitä rauhallisempia kausia ja maa on käytännössä sotatilassa tälläkin hetkellä.
Muistomerkkejä

 Muistokappeli ja -kivi Kyynelten saarella (1996), joka on kuvanveistäjä J. Pavlovin johdolla suunniteltu ulkomailla, erityisesti Afganistanin sodassa kaatuneiden valkovenäläisten muistosaari Minskissä.

Katso myös
Afganistanin sota (2001–)
Afganistanin sisällissota (1928–1929)
9. komppania
Charlie Wilsonin sota
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Griffiths, John C.| title = Afghanistan – Key to a Continent| location = Boulder, Colorado| publisher = Westview Press| year = 1981| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Isby, David| title = Russia’s War in Afghanistan| location = London| publisher = Osprey Publishing Ltd| year = 1987| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ravela, Reko| title = Afganistanin loputon sota| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2011| id = ISBN 978-952-01-0611-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sergejeff, Andrei| title = Afganistanin historia – Silkkitietä kulttuurien risteykseen| publisher = Gaudeamus Helsinki University Press| year = 2011| id = ISBN 978-952-495-219-4}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Braithwaite, Rodric: Afgantsy, The Russians in Afghanistan 1979-89. Profile Books, 2012. ISBN 978-1-84668-062-5

Sisällissota
Luokka:Aasian valtioiden sisällissodat
Luokka:Kylmä sota
Luokka:Neuvostoliiton sodat
Luokka:1900-luvun sodat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miksi Neuvostoliitto vetäytyi Afganistanista?


Macaon historian voidaan katsoa alkavan siitä, kun portugalilaiset saapuivat Macaoon 1500-luvulla, ja he saivat 1558 Kiinalta luvan kauppatukikohdan perustamiseen Macaon niemimaalle. Vuotta pidetään portugalilaisen Macaon perustamisvuotena. Portugalilaiset nimesivät alueen Macaoksi, sataman vierellä sijainneen merenjumalatar A-Mán temppelin mukaan.[1][2][3]
Macao oli portugalilaisten merkittävä kauppatukikohta, ja sen kautta kulkivat kauppareitit muualle Aasiaan. 1800-luvulla britit perustivat Hongkongin Macaon viereen ja Macao menetti asemansa alueen tärkeimpänä kauppapaikkana ja alkoi taantua. Portugali luovutti Macaon takaisin Kiinalle vuonna 1999, jolloin alueesta tehtiin Kiinan erityishallintoalue.[3] Kiinan hallinnassa Macaosta tuli kiinalaisten turistikohde.
Varhaishistoria
Macaon alueen esihistoriasta ei tiedetä paljoa, eikä alueella ole oletettavasti ollut merkittävää roolia Kiinan historiassa. Macaon alue alkoi yhdentyä osaksi muuta Kiinaa Qin-dynastian aikana, toisella vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua. Macaon alueesta on säilynyt vain vähän tietoa ennen Song-dynastian loppupuolta, 1100-lukua. Song-dynastian kukistumisen jälkeen Macaon alueelle muutti kiinalaisväestöä Guangdongin ja Fujianin maakuntien alueelta. Seuraavat alueelle tulleet asukkaat kuuluivat hoklokansaan, ja he muuttivat seudulle 1300-luvulla.[4][2][5]
Väestön lisääntyessä Ming-dynastian aikana alueen puolustusta vahvistettiin, ja vuonna 1488 rakennettiin Macaon niemimaan eteläkärkeen A-Mán temppeli, kalastajien palvoman meren jumalattaren Mazun kunniaksi.[4][2][6] Temppeli on Macaon vanhin rakennus ja nykyisin merkittävä turistinähtävyys.[7] Myös alueen nimi juontuu Mazu (Má) jumalattaresta, portugalilaisten suussa nimeksi vakiintui lopulta Macao.[4][2][8]
Portugalin siirtomaaksi
Portugalilaiset olivat ensimmäiset eurooppalaiset, jotka laajensivat valtaansa Aasiaan. Löytöretkeilijä Vasco da Gama purjehti ensimmäisenä eurooppalaisena Hyväntoivonniemen ympäri Euroopasta Intiaan vuonna 1498. Portugalilaiset saapuivat alueelle, jossa arabialaiset, intialaiset ja malaijit olivat käyneet kauppaa jo vuosisatoja. Turvatakseen valtansa alueella portugalilaiset valloittivat 1510 Afonso de Albuquerquen johdolla Intian länsirannikolta Goan tukikohdakseen ja seuraavana vuonna Malakan niemimaalta Malakan sulttaanikunnan. Malakan valloituksen jälkeen portugalilaiset jatkoivat matkaansa Molukkien Maustesaarille ja Kiinan etelärannikolle.[5][2][1]
Portugalilaiset pyrkivät luomaan kauppayhteyksiä Japanin ja Kiinan suuntaan ja alkoivat suunnitella asemapaikan hankkimista myös Etelä-Kiinan rannikkoseudulta. Ensimmäinen meritien Macaoon löytänyt oli portugalilainen Jorge Álvares, vaikka hänen ei tiedetä varmasti käyneen fyysisesti Macaolla.[2][1] Häntä seurasi syksyllä 1517 Portugalin kuninkaan Emanuel I:n lähetystö, joka saapui Tomé Piresin johdolla Kantonin edustalle solmimaan kauppasuhteita kiinalaisten kanssa. Vuonna 1520 valtuusto saapui Pekingiin vahvistamaan kauppayhteyksiä, mutta huonolla menestyksellä. Kiinalaiset olivat kieltäneet kaiken kaupan Kiinan ja Portugalin välillä maan vesillä. Kiinan Ming-dynastian keisari ei hyväksynyt sitä, että portugalilaiset olivat valloittaneet Malakan, ja hän vaati vallan palauttamista takaisin Malakan sulttaanille, sillä Malakan sulttaanikunta oli ollut Kiinan keisarin suojeluksessa ja kiinalaiset pitivät Malakkaa omana vasallivaltionaan. Portugalilaisia syytettiin myös hyökkäyksistä kiinalaisaluksia vastaan. Paluumatkalla Pekingistä kiinalaiset vangitsivat Piresin, joka kuoli vankeudessa Kantonissa vuonna 1524.[1][9][10]

Portugalilaiset jatkoivat kaupankäyntiä Macaon ja Ningbon läheisyydessä, joihin he perustivat tukikohtansa. Kiinalaiset tuhosivat portugalin Ningbon tukikohdan vuonna 1548, mutta tämä ei lopettanut portugalilaisten harjoittamaa Kiinan kauppaa.[5][1] Portugalilaiset perustivat Ningbon tukikohdan tuhoutumisen jälkeen uuden tukikohdan Sanchuangiin, Macaosta lounaaseen. 1550-luvulla Kiinan keisari myönsi lopulta portugalilaisille oikeuden käydä kauppaa Kantonissa, ja portugalilaiset neuvottelivat kauppatukikohdan perustamisesta Guangdongin maakuntaan. Sanchuang osoittautui kuitenkin epäsuotuisaksi paikaksi, ja portugalilaiset saivat oikeuden käyttää myös Macaota tavaroiden varastoimiseen. Siitä tuli vuonna 1557 pysyvä portugalilaisten tukikohta.[2][1] Vuonna 1573 kiinalaiset perustivat Helmijoen varrelle oman tukikohtansa, nykyisen Zhongsanin kaupungin alueelle, mikä rajasi portugalilaisten Macaon alueen Macaon niemimaalle ja sen ympärillä oleville saarille.[1]
Portugalilaiset eivät kuitenkaan saaneet Macaota hallintaansa vastikkeetta, vaan he maksoivat alueesta vuokraa Kiinan keisarille. Kiinalaiset hyötyivät portugalilaisten läsnäolosta myös siten, että portugalilaiset tarjosivat Kiinan rannikolle suojaa merirosvousta vastaan, mikä sai kiinalaiset hyväksymään portugalilaiset maan etelärannikolla.[1][11] Historioitsijoilla ei ole kuitenkaan yksimielisyyttä Macaon tukikohdan perustamisen vaiheista.[1]
Macaosta kehittyi portugalilaisille nopeasti tärkeä kauppatukikohta, sen kautta kulkivat tärkeät kauppareitit muualle Aasiaan. Tuottoisinta Macaon portugalilaisille oli 1600-luvun alkuvuosikymmeninä kauppa Japanin kanssa. 1600-luvulla portugalilaisten lisäksi Kaakkois-Aasian markkinoille pyrkivät myös espanjalaiset ja hollantilaiset, sekä kiinalaiset ja japanilaiset. Hollantilaiset valloittivat portugalin Malakan 1641, mikä oli yhtenä syynä portugalilaisten valta-aseman heikkenemiseen. Vuosina 1580–1640 Portugali kuului Iberian unioniin, kun Espanjan kuningas Filip II hallitsi myös Portugalia. Macaon portugalilaiset saivat tiedon asiasta vasta vuonna 1582, kun espanjalaisten hallitsemasta Manilasta saapui lähetystö Macaoon. Maiden yhdistyminen huolestutti Macaon kauppiaita, sillä he halusivat suojella etujaan Kiinan-kaupassa. Manilan espanjalaiskauppiaat taas kadehtivat Macaon ja Japanin välistä kauppaa, ja Manilassa pohdittiin Macaon hävittämistä. Espanjalaiset eivät myöskään pitäneet siitä, että Macao maksoi veroja Kiinaan eikä Espanjaan. Espanjalaiset eivät kuitenkaan koskaan hyökänneet Macaoon, sillä portugalilaisille ja espanjalaisille oli tärkeämpää liittoutua hollantilaisia vastaan. Hollantilaiset yrittivät 1600-luvun alussa valloittaa Macaon, mutta hyökkäykset torjuttiin.[12][2]
Monikulttuurinen yhteisö

Macaon asukasluku oli 1560-luvulla portugalilaisten saapuessa noin 5000, ja väkiluku nelinkertaistui parissa sadassa vuodessa. Macaon väestö koostui pääosin kiinalaisista ja portugalilaisista. Portugalilaisten kronikoiden mukaan Macaossa oli vuonna 1637 noin 850 portugalilaista. Lisäksi Macaossa oli Intiasta, Kaakkois-Aasiasta ja Afrikasta tuotuja työläisiä, palvelijoita, orjia ja rakastajattaria. Eurooppalaisväestö muodosti Macaon yläluokan. Kiinalaiset toimivat Macaossa työläisinä, palvelijoina, kalastajina ja kauppiaina. Portugalilaiset rajoittivat kiinalaisten oleskelua kaupungissa, ja vasta 1800-luvun alussa kiinalaiset pitivät itseään osana Macaon väestöä. Portugalilaiset ja kiinalaiset eivät juuri olleet kaupankäynnin ulkopuolella tekemisissä toistensa kanssa, mutta siitä huolimatta väestöryhmät myös sekoittuivat ja syntyi macaolaisiksi kutsuttu väestönosa.[13][2]
Ensimmäisten portugalilaisten mukana Macaoon saapui myös katolilaisia lähetyssaarnaajia. Alkuun he olivat Ignatius Loyolan johtaman jesuiittaveljeskunnan jäseniä. Espanjalainen Francisco Xavier levitti kristinuskoa Goalla, Malakassa ja Maustesaarilla, ja hänen esimerkkiään seuraten portugalilaiset lähetystyöntekijät tekivät Macaosta tukikohtansa, josta kristinuskoa levitettiin Kiinaan, Japaniin ja Vietnamiin. Macaoon perustettiin paavi Gregorius XIII:n aikana vuonna 1575 myös katolinen piispanistuin. Macaon jesuiittojen ja katolisen kirkon vaikutus oli vahvasti mukana portugalilaisen Macaon kulttuurissa. 1600-luvun alussa rakennettiin Pyhän Dominicuksen kirkko ja 1627 Pyhän Paavalin kirkko. Pyhän Paavalin kirkon rauniot ovat nykyisin Macaon kuuluisin turistinähtävyys.[14][2]
Synkkä 1800-luku – oopiumi- ja kulikauppaa
Hollantilaisten ja brittien tulo Aasiaan heikensi portugalilaisten Macaon asemaa alueen kaupallisena keskuksena 1600- ja 1700-luvulla. Erityisesti brittien Macaon naapuriin perustama Hongkong kasvoi nopeasti Macaon ohi alueen tärkeimmäksi kauppapaikaksi. Macaon kauppa sai kuitenkin myös oman osansa Hongkongin vilkkaasta kaupankäynnistä, ja Macaon kauppiaat osallistuivat Intiasta saatavan oopiumin kauppaamiseen kiinalaisille. Huumekauppa laajensi portugalilaisten kauppayhteyksiä Intian suuntaan, mutta Macaon suuruuden ajat olivat Hongkongin kasvamisen myötä ohitse.[15]

1800-luvun alussa Napoleonin sodat saivat Iso-Britannian ja Portugalin liittoutumaan Ranskaa vastaan. Ranska valtasi Portugalin vuonna 1809, ja brittiläiset suunnittelivat Macaon valloitusta sillä verukkeella, etteivät ranskalaiset saisi sitä haltuunsa. Kiinalaiset vastustivat brittien aikeita, sillä heidän mukaansa Macao oli osa Kiinan alueita, joista Portugali vain maksoi vuokraa. Britit pelkäsivät Macaon valtaamisen aiheuttavan ongelmia Kiinan-kaupalle, ja Macao säilyi Portugalilla.[16]
Hongkongin kupeessa sijaitseva Macao kehittyi 1800-luvulla kiinalaisten kulien värväys- ja välityspaikaksi. Macao ja Hongkong sijaitsivat lähellä valtavia työvoimavarantoja, ja kaupungit tarjosivat suojapaikan työläisille, jotka odottivat kuljetusta pois Kiinasta. Macaon kulikaupan suurimmat päätesatamat olivat Perussa ja Kuubassa. Macaossa kulikauppa työllisti satoja kiinalaisia, mutta toimintaa hallitsivat ulkomaalaiset. Kulikauppa ja kulien asema oli monesti epäinhimillistä, ja monet työläiset olivat kidnappausten kohteita ja joutuivat kaupattavaksi. Kulikauppa muistutti monelta osin afrikkalaisten orjakauppaa. Portugali kielsi orjakaupan alueillaan vuonna 1856, mutta kulikauppaa säädös ei lopettanut. Kulikauppa vahingoitti portugalilaisten mainetta ja suhteita Kiinaan.[15]
Oopiumin ja kulien lisäksi kauppaa käytiin Macaossa myös silkillä ja teellä, jotka muodostivat maan viennistä suuren osan. 1800-luvun puolivälistä lähtien vienti oli jo siirtynyt suurimmaksi osaksi kiinalaisten haltuun. Macaon teen vienti Eurooppaan siirtyi suureksi osaksi Hongkongiin, ja 1800-luvun loppupuoliskolla myös kulikauppa väheni, mikä ajoi Macaota taloudelliseen alamäkeen. Portugali myös yhdisti Macaon ja Kaakkois-Aasian siirtomaansa Itä-Timorin yhdeksi provinssiksi 1844, jolloin Macao joutui avustamaan köyhempää Itä-Timoria.[15]
Kiinan vai Portugalin Macao
Hallinnolliset kysymykset nousivat esiin 1800-luvulla. Hongkongia hallinneet britit kyseenalaistivat oopiumisotien aikana Portugalin vallan, sillä brittien näkemyksen mukaan Macao oli kiinalaisaluetta. Portugalilaisten mukaan taas kiinalaisilla ei ollut sanavaltaa Macaossa, vaikka Portugali maksoi vuosittain vuokraa Kiinalle. Vuonna 1846 Macaon kuvernööriksi noussut João Maria Ferreira do Amaral lopetti vuokranmaksun. Hänen tehtävänään oli vahvistaa Portugalin suvereniteettia Macaossa. Hänen toimensa aiheuttivat suuttumusta kiinalaisväestössä, sillä Amaral muun muassa määräsi kiinalaiset maksamaan veroja, uudisti tullipolitiikkaa ja laajensi Macaon aluetta lähisaarille. Jännitteet Kiinan ja Portugalin Macaon välillä kasvoivat. Jännitteet johtivat siihen, että Amaral salamurhattiin vuonna 1849.[17][16][5] Amaralin salamurhaa seurasi lyhyt aseellinen selkkaus, jossa portugalilaiset kukistivat muutaman sadan kiinalaisen kapinan.[16][18][19]
1800-luvun lopulla Portugali pyrki vahvistamaan valtansa Macaossa neuvotteluteitse. Vuonna 1888 Portugali ja Kiina allekirjoittivat Pekingissä sopimuksen, jonka mukaan Portugali sai hallintaansa Macaon ja sen lähisaaret. Macaon ja Kiinan välinen tarkka rajalinja jäi kuitenkin määrittämättä.[16]
Kiinan ja Hongkongin naapurina
1900-luvun alkupuoliskolla Macaoon vaikuttivat emämaa Portugalin sekä Kiinan ja Hongkongin poliittiset mullistukset. Kantonista ja Hongkongista levisi Macaoon Guomindangin ja kommunistien valtataistelu. Portugalissa valtataistelua taas käytiin monarkian kannattajien ja tasavaltalaisten välillä. Sijaintiensa ansiosta Hongkong ja Macao tarjosivat turvapaikan kiinalaisille poliittisille pakolaisille. Muun muassa Kiinan vallankumousjohtaja Sun Yat-sen toimi myös Macaosta käsin. Kiinan Qing-dynastian johtajat yrittivät painostaa Portugalia estämään Sunin toiminnan Macaossa.[20]
Qing-hallinto kukistui vuoden 1911 vallankumouksen jälkeen, jolloin Macaoon pakeni Kiinan puolelta noin kymmenentuhatta pakolaista. Kiinan tasavallan uudet tasavaltalaiset hallitsijat yrittivät myös vaikuttaa Portugaliin, jotta Macaosta ei muodostuisi tukikohtaa vastavallankumoukselliselle toiminnalle. Yuan Shikai palautti Kiinaan keisarinvallan vuonna 1915, jolloin Macaoon taas pakeni tasavaltaa kannattavia kiinalaisia.[20]
Ratkaisematon rajakysymys hiersi myös Kiinan ja Macaon välejä 1920-luvulla. Kiinalaiset vahvistivat raja-alueilla sotilasjoukkojaan, mikä ajoi Portugalin pyytämään apua briteiltä. Brittiläiset halusivat kuitenkin välttää sotatilaa kiinalaisten kanssa. Tilanne laukesi itsestään, mutta rajalinja jäi edelleen ratkaisematta. Kysymykseen yritettiin saada ratkaisua neuvotteluteitse useaan otteeseen 1920-luvulla.[20]
1930-luvun lama vaikutti myös Macaossa. Jo vuosisadan alussa Macao oli jäänyt jälkeen Hongkongin ja Kantonin kehityksestä. Macao oli löytänyt tulonlähteen jo 1800-luvulla erityisten pelitalojen perustamisesta, joihin Macaon hallinnolla oli monopoliasema. Pelitaloihin pyrittiin houkuttelemaan kiinalaisia pelaamaan uhkapelejä, ja pelitalojen ansiosta Macaon maine ulkomailla kasvoi. Macaon 1930-luvun taloudellista taantumaa lisäsivät Kiinan tuontitullit Macaosta ja kalastusvesikiistat Kiinan ja Macaon välillä, sekä rikollisjärjestöjen kiinnostus Macaon hallinnon ylläpitämään pelimonopoliin.[21]
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan aikana Japani valloitti Kaakkois-Aasian ja Hongkongin, mutta Macaoon japanilaiset eivät hyökänneet. Macao pysyi sodassa puolueettomana, minkä takia Macaoon syntyi asemapaikkoja kiinalaisille kommunisteille ja guomindangille sekä brittiläisille, portugalilaisille ja japanilaisille. Japanilaisten hallitessa lähialueita olot Macaolla olivat kuitenkin epävakaat, ja Japani esitti Macaon asemasta monia vaatimuksia. Sodan aikana Macaon väkiluku lähes kaksinkertaistui 600000:een, kun maahan saapui tuhansittain pakolaisia Kiinasta ja Hongkongista. Pakolaistulva kurjisti Macaon sosiaalisia oloja äärimmilleen.[22][23]
Vaikka Macao säästyi sodan pahimmilta tuhoilta, sodan jälkeen sen elinolot olivat epävarmat nopean väestönkasvun ja elintarvikehuollon ja sosiaalisten ongelmien takia. Sodan jälkeen maan talouden tukipilareja olivat kultakauppa ja hallinnon ylläpitämät kasinot.[24]
Korean sodan aikana vuonna 1951 Macao joutui Kiinan ja Yhdysvaltojen kiistan pelinappulaksi. Kiina tuki sodassa Pohjois-Koreaa, ja Macaon kautta salakuljetettiin sotatarvikkeita Kiinaan. Yhdysvallat julisti Kiinan kauppasaartoon ja vetosi Portugaliin saarron pitämiseksi. Vastineeksi Kiina pysäytti elintarvikekuljetukset Macaoon lähes kuukaudeksi. 1960-luvulla tilanne kiristyi entisestään kun Kiinan kulttuurivallankumouksen uudistuspaineet levisivät Macaoon. Portugalin auktoriteetti siirtomaahansa oli uhattuna, kun vuonna 1966 mielenosoitukset yltyivät verisiksi mellakoiksi.[25]
Siirtomaavallan päätös
Vuonna 1974 Portugalin neilikkavallankumous kaatoi maan fasistihallinnon, ja sen vaikutukset näkyivät nopeasti myös Macaossa ja Portugalin muissa siirtomaissa. Vuoden loppuun mennessä Portugalin viimeisistä siirtomaista Mosambik, Kap Verde, Angola ja São Tomé ja Príncipe julistautuivat itsenäisiksi. Indonesia valloitti Itä-Timorin vuonna 1975, jolloin Macao jäi Portugalin ainoaksi siirtomaaksi.[26][23]
Portugalin hallitus lupasi Macaolle poliittisia uudistuksia ja sen autonomiaa lisättiin. Myös kiinalaisten kiinnostus Macaon asioita kohtaan lisääntyi 1970-luvulla ja keskustelut siirtomaavallan poistamista ja siirtymisestä takaisin Kiinan hallintaan alkoivat. Kiina ja Portugali sopivat vuonna 1979 Macaon asemasta Portugalin kiinalaisena territoriona. Seuraava vaihe vallan siirrossa tapahtui vuonna 1982, kun Kiina katsoi Macaon, Hongkongin ja Taiwanin olevan Kiinan erillisiä hallintoalueita. Kiina ilmoitti myös Portugalille, että Kiinalla oli Macaoon kiistaton ylivalta.[26]
Portugali ja Kiina aloittivat neuvottelut vallan palauttamisesta Kiinalle, ja vuonna 1987 maat sopivat että Macao tullaan luovuttamaan Kiinan hallintaan joulukuun 20. päivänä vuonna 1999. Hongkongin tavoin Macaossa tultaisiin noudattamaan ”yksi maa, kaksi järjestelmää” -politiikkaa, ja Macaosta muodostettaisiin Kiinan erityishallintoalue 50 vuodeksi. Macao säilyttäisi näin oman kapitalistisen talousjärjestelmänsä ja suurelta osin oman hallintonsa.[5][26][23]

Vallanvaihtoon valmistautuminen tapahtui Macaossa helpomman diplomaattisen prosessin kautta kuin Hongkongissa, sillä vallanvaihto näytti Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeisinä vuosina todennäköiseltä, jolloin macaolaiset suhtautuivat tilanteeseen tyynesti. Kun Kiinan demokratialiike kukistettiin verisesti Taivaallisen rauhan aukion mielenosoituksessa, macaolaiset huolestuivat tulevaisuudestaan Kiinan osana, ja Hongkongin tavoin Macaossa nähtiin Kiinan hallinnon vastaisia mielenosoituksia. Tapahtumat eivät kuitenkaan johtaneet laajaan maastamuuttoon, kuten brittien hallitsemassa Hongkongissa. Macao oli myös demokratiakysymyksissä tottelevaisempi Kiinaa kohtaan kuin Hongkong.[26]
Maiden tekemän sopimuksen mukaisesti Macao siirtyi Kiinan hallintaan 20. joulukuuta 1999, ja Macaosta tehtiin erityishallintoalue 50 vuodeksi. Kiinan osana Macao säilytti oman rahayksikkönsä ja oman macaolaisen identiteettinsä. Macaosta on muodostunut kiinalaisen massaturismin kohde. Suurimpana syynä tähän on Macaon kasinot, jotka vapautettiin kilpailulle vuonna 2005. Monopolin murtumisen jälkeen kasinoiden määrä on räjähtänyt kasvuun, suurimpana kasinona maassa on vuonna 2007 avattu Venetian. Macaosta on kilpailun vapauttamisen myötä kasvanut maailman suurin kasinokeskus.[23][27]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Sivonen, Seppo| title = Aasian kaupunkivaltioiden historia| location = Joensuu| publisher = Tammer-Paino| year = 2006| id = ISBN 951-662-958-x}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtipuu, Markus| title = Hongkong ja Macao| publisher = Otavan  kirjapaino Oy| year = 2015| id = ISBN 978-952-9715-53-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:93 Aasian historia
*


James Bond on kirjailija Ian Flemingin vuonna 1953 aloittama jännitysromaanien sarja, jonka pääosassa on brittiläinen vakooja ja salainen agentti nimeltä James Bond, koodinimeltään 007. Flemingin kuoltua vuonna 1964 romaanisarjaa ovat jatkaneet muut kirjailijat.
Romaanien lisäksi Bond on seikkailut vuodesta 1962 alkaen yli 20 elokuvassa, joista niin sanotussa virallisessa elokuvasarjassa häntä ovat esittäneet Sean Connery, George Lazenby, Roger Moore, Timothy Dalton, Pierce Brosnan ja Daniel Craig. Bond-elokuvasarjasta on tullut yksi maailman tuottoisimmista elokuvasarjoista. James Bondista on julkaistu myös sarjakuvia ja videopelejä.
Ilmestyessään James Bond -kirjat uudistivat vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa. Ensimmäisinä vuosikymmeninään tarinat sijoittuivat keskelle kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen elokuvien Bond on nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina.
Kirjat
Kirjoitushistoria
James Bondin loi englantilainen Ian Fleming (1908–1964). Fleming työskenteli toisessa maailmansodassa brittien merivoimien tiedusteluosaston johtajan avustajana ja kohosi sotilasarvoltaan komentajaksi. Sodan jälkeen Fleming ryhtyi lehtimieheksi ja kirjoitti päätoimisesti useiden vuosien ajan The Sunday Timesiin.[1]
Fleming alkoi kirjoittaa ensimmäistä James Bond -tarinaa Casino Royale Jamaikan-lomakodissaan Goldeneyessa tammikuussa 1952. Käsikirjoitus valmistui kahdessa kuukaudessa ja kirja julkaistiin 13. huhtikuuta 1953.[2] Kirjansa päähenkilön nimen Fleming otti yleisen käsityksen mukaan samannimiseltä ornitologilta, jonka lintukirja Flemingillä oli.[3] Fleming kirjoitti seuraavien vuosien aikana uuden Bondin joka talvi Jamaikan-kodissaan. Casino Royale herätti ilmestyessään kohua, mutta seuraavien kolmen Bondin myynti ei kuitenkaan noussut sen myynnistä. Kirjasarjan myyntiä piristi Flemingin saama julkisuus, kun pääministeri Anthony Eden oleskeli Goldeneyessa. Kun presidentti John F. Kennedy kertoi julkisuudessa pitävänsä Bondeista, niiden myynti kääntyi vahvaan nousuun. Fleming kirjoitti Bondeja kuolemaansa 1964 saakka.[4]
Sisältö
James Bond perustuu Flemingin omiin kokemuksiin tiedustelumaailmasta ja ulkomailla matkustelusta.[3] Sarjan päähenkilö on Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salainen agentti James Bond, koodinimeltään 007. Fleming sijoitti Bondin keskelle juuri alkanutta kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen hänet on elokuvissa nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina. Flemingin tarinoissa miehekäs Bond saa tehtäviä, joissa hän nykyaikaisia vempaimia käyttäen torjuu neuvostoliittolaisia agentteja, tuo kansainvälisiä gangstereita oikeuden eteen ja saa kauniita naisia sänkyynsä.[5]
Tyyli
Bond-kirjoillaan Fleming uudisti vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa.[6] Fleming teki paljon taustatyötä, minkä ansiosta Bond-kirjojen kuvaukset tiedustelualasta ovat tarkkoja.[3] Kirjailija W. Somerset Maughamin mukaan Flemingin esikoisromaanissa Casino Royalessa oli täydellinen jännityksen vivahde, ja Anthony Burgessin mukaan Bondeissa oli "renessanssinomaista intoa". Sinclair McKayn mukaan Fleming oli mukaansatempaavan juonen ja tarkkanäköisten kuvausten mestari, jonka proosa saa lukijan haluamaan lisää.[6]
Luettelo Flemingin Bond-kirjoista
Fleming kirjoitti kaksitoista Bond-romaania:

Flemingin Bond-novellit on julkaistu kahdessa kokoelmassa:

Kahdeksansivuinen novelli 007 in New York (1963) ilmestyi aluksi The New York Herald Tribune -lehdessä ja liitettiin vasta vuonna 2002 Octopussy-kokoelmaan.[7] 007 in New York on viimeinen suomentamaton Fleming-Bond.
Muiden kirjoittamat Bond-tarinat
Flemingin kuoleman jälkeen Bond-kirjasarjaa ovat jatkaneet Kingsley Amis (1968), Christopher Wood (1977–1979), John Gardner (1981–1996), Raymond Benson (1997–2002), Sebastian Faulks (2008), Jeffery Deaver (2011), William Boyd (2013) ja Anthony Horowitz (2015).[8][9]
Charlie Higson kirjoitti vuosina 2005–2008 alle 14-vuotiaille suunnattua Young Bond -kirjasarjaa, jossa seikkailee nuori James Bond. Higson kirjoitti viisi romaania, joista ensimmäisessä Bond on 13-vuotias. Higsonin jälkeen sarjaa on jatkanut neljällä romaanilla Steve Cole vuosina 2014–2017.[10][11][12]
Vuosina 2005–2008 ilmestyi Samantha Weinbergin (salanimellä Kate Westbrook) kirjoittama Moneypenny Diaries -romaanitrilogia, jonka pääosassa seikkailee M:n sihteeri Moneypenny.[13]

Sovitukset
Elokuvat
Historia
Ian Fleming myi vuonna 1960 tuottaja Harry Saltzmanille kaikkien olemassa olevien ja tulevien Bond-kirjojensa elokuvaoptiot, Casino Royalea lukuun ottamatta. Saltzman sopi yhteistyöstä tuottaja Albert R. Broccolin kanssa. Kaksikko perusti Bond-elokuvia varten tuotantoyhtiön nimeltä Eon ja teki kesäkuussa 1961 tuotantosopimuksen United Artistsin kanssa. Eon valitsi ensimmäiseksi Bond-elokuvaksi ensin Pallosalaman, mutta pian ensimmäiseksi elokuvaksi vaihdettiin Tohtori No. Flemingillä ei ollut sopimuksen mukaan sananvaltaa elokuvien käsikirjoituksiin, mutta hän osallistui niiden tekemiseen.[14]
Kaikkien Bond-elokuvien alussa nähtävän ”aseenpiippukohtauksen” suunnitteli Maurice Binder.[15]
Saltzman jätti Bondin myöhemmin yksin Broccolille. Vuodesta 1995 alkaen Bond-elokuvia on tuottanut Broccolin tytär Barbara Broccoli.[16]
Pääosanäyttelijät

James Bondin ensimmäiseksi esittäjäksi pyydettiin Cary Grantia, James Foxia kuin myös Richard Johnsonia, jotka kaikki kuitenkin kieltäytyivät. Rooliin valittiin lopulta tuntematon skottinäyttelijä Sean Connery, vaikka tämä olikin hyvin erilainen kuin kirjojen James Bond ja herätti monissa epäilyksiä, myös Flemingissä.[17] Conneryn (1962–1967 ja 1971) jälkeen Bondia ovat esittäneet viralliseen Bond-elokuvasarjaan kuuluvissa teatterielokuvissa George Lazenby (1969), Roger Moore (1973–1985), Timothy Dalton (1987–1989), Pierce Brosnan (1995–2002) ja viimeisimpänä Daniel Craig (2006–).[18][19][20]
Vuosikymmenten kuluessa elokuvien Bond on muuttunut näyttelijänsä persoonan ja ajanjaksonsa hengen mukaan. Conneryn Bond sopi 1960-luvun tyyliin ja seksikkyyteen. Mooren Bond oli hienostunut ja hiukan koominen, ja 1970-luvun Bondit tarjosivatkin kevyttä viihdettä poliittisena ja vakavana aikana. Timothy Daltonin Bond oli uskollisin Flemingin kirjoille, mutta hahmon täytyi mukautua 1990-luvun taitteen poliittiseen korrektiuteen, alkoholin- ja tupakanvastaisuuteen ja sukupuolimoraaliin. Pierce Brosnanin aikana Bondin elämäntyylistä tehtiin jälleen loistelias. Daniel Craigin kovia kokenut ja moraaliltaan monikäsitteinen Bond taas heijastelee 2000-luvun epävarmuutta, ympäristökatastrofin uhkaa, terrorismia ja kansainvälistä gangsterismia.[21][19]
Musiikki

James Bond -elokuvissa on omaleimainen musiikki. Jokaisella sarjan elokuvalla on oma tunnuskappaleensa, jotka ovat usein nousseet hiteiksi. Koko elokuvasarjan tunnusmusiikin ”James Bond Theme” sävelsi Monty Norman. Tunnuksen orkesterisovituksen teki John Barry, joka on säveltänyt musiikin kaikkiaan yhteentoista Bond-elokuvaan.[22]
Tuotot
James Bond -elokuvasarja on vuoden 2017 alkuun mennessä tuottanut lipputuloina maailmanlaajuisesti yli seitsemän miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkien aikojen neljänneksi tuottoisimman elokuvasarjan.[23]
Palkinnot
Bond-elokuville on myönnetty vuoteen 2017 mennessä viisi Oscar-palkintoa: parhaat äänitehosteet (007 ja Kultasormi, 1964), parhaat erikoistehosteet (Pallosalama, 1965), parhaat äänitehosteet ja paras laulu (007 Skyfall, 2012) sekä paras laulu (007 Spectre, 2015).[24][25] Golden Globe -palkintoja Bondit ovat saaneet kolme: parhaan uuden naisnäyttelijän palkinto Ursula Andressille (Salainen agentti 007 ja tohtori No) sekä parhaan kappaleen palkinto elokuville 007 Skyfall ja 007 Spectre.[26]
Luettelo elokuvista
Taulukossa Bond-elokuvat, niiden pääosaesittäjät ja rahallinen menestys.[27] Casino Royale (1967) ja Älä kieltäydy kahdesti (1983) eivät lukeudu niin sanottuun viralliseen Bond-elokuvasarjaan.

Televisio
CBS-televisioyhtiö esitti vuonna 1954 Casino Royalen tunnin mittaisena dramatisointina Climax! Mystery Theatre -sarjassa Yhdysvalloissa. Bondia esitti Barry Nelson.[18]
Vuonna 1958 CBS pyysi Flemingiltä Bond-televisiosarjaa. Sarjasta oli tarkoitus tulla 32-osainen, ja Fleming kirjoitti yksityiskohtaisen synopsiksen kolmeentoista jaksoon. Sarjaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tuotantoyhtiö Hubbell Robinson hankki oikeudet Bond-televisioelokuvaan vuonna 1959, mutta James Masonin tähdittämäksi suunniteltua elokuvaa ei koskaan tehty.[31]
James Bond -elokuva nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran syyskuussa 1972, kun yhdysvaltalainen ABC esitti Kultasormen sunnuntai-illan elokuvana. Elokuvasta esitettiin voimakkaasti sensuroitu versio. Vuonna 1974 ABC esitti elokuvan 007 Istanbulissa, minkä jälkeen Bond-elokuvista tuli Yhdysvalloissa toistuvaa televisioviihdettä. Britanniassa Bond nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran lokakuussa 1975, jolloin ITV esitti elokuvan Tohtori No. Tammikuussa 1980 esitetty Elä ja anna toisten kuolla sai 23,5 miljoonaa katsojaa, ja se on edelleen Britannian televisiohistorian katsotuin elokuva.[32]
VHS- ja Betamax-Bondeja alettiin vuokrata 1980-luvun alussa ja myydä vuosikymmenen lopulla. Nykyisin Bond-elokuvat tulevat maksuttomille televisiokanaville sen jälkeen, kun niitä on ensin myyty videolla ja dvd:llä, maksutelevisiossa sekä suoratoistopalveluissa.[33]
Radio
Etelä-Afrikan radio esitti Kuuraketin dramatisoituna kuunnelmana vuonna 1956. Bondia esitti Bob Holness.[34][18] BBC esitti Elät vain kahdesti -romaanin dramatisoinnin vuonna 1990. Bondia esitti Michael Jayston.[20]
Sarjakuvat
Sanomalehdissä

James Bond tuli suurelle yleisölle tutuksi ensi kertaa vuonna 1958, kun englantilainen sanomalehti Daily Express alkoi ensimmäisenä lehtenä julkaista James Bond -sarjakuvaa sarjakuvasivuillaan.[35] Kuutena päivänä viikossa heinäkuusta 1958 alkaen ilmestynyttä sarjakuvaa piirsi tammikuuhun 1966 asti John McLusky. Kirjailija Ian Fleming suhtautui ajatukseen sarjakuvasovituksesta aluksi varauksellisesti, sillä hän pelkäsi sarjakuvan vähentävän Bondin arvoa sekä tarinoidensa lyhentymistä. Kun Fleming oli saatu vakuuttuneeksi sarjakuvan laadusta, hän halusi vielä varmistaa, että sarjakuvan Bondista tulisi oikeannäköinen, joten hän teetti toisella taiteilijalla piirroksen Bondista malliksi lehdelle. McLusky piti Flemingin näkemystä kuitenkin liian 30-lukulaisen sotilaallisena ja teki Bondista nykyaikaisemman näköisen. McLusky yhdisteli Bondiinsa urheilija Henry Cottonia, näyttelijä Robert Tayloria, Gary Cooperia ja Edinburghin herttuaa. McLusky piirsi koko uransa aikana vuosina 1958–1983 yhteensä 18 James Bond -seikkailua ja 2250 strippiä.[36]
McLuskyn lopetettua Daily Expressissä vuonna 1966 Bond-piirtäjänä jatkoi ensin Henry Gammidge ja hänen jälkeensä Yaroslav Horak. McLusky palasi Bondin pariin vuonna 1982 ja teki käsikirjoittaja Jim Lawrencen kanssa neljä uutta Bond-tarinaa.[37]
Daily Express julkaisi Bondia vuoteen 1977 saakka. Sen jälkeen sarjakuvaa julkaistiin lehden sunnuntainumerossa ja arkipäivinä Daily Starissa vuoteen 1984 asti, jolloin se lopetettiin.[38]
Sarjakuvalehtenä
Ensimmäinen James Bond -sarjakuvalehti julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 1963 Kuvitettuja klassikkoja -sarjassa. Tarina oli nuorille suunnattu sovitus elokuvasta Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962). Julkaisu lisensoitiin eteenpäin sarjakuvayhtiö DC:lle, joka ei kuitenkaan koskaan alkanut julkaista vakituista Bond-sarjakuvaa ennen option raukeamista 1972.[39]
1970-luvulla ja 1980-luvulla Bond-sarjakuvia julkaistiin lähinnä ei-englanninkielisissä maissa. Sarjakuvakustantaja Marvel hankki Bond-sarjakuvien lisenssin 1980-luvulla ja julkaisi yksiosaiset erikoisnumerosovitukset elokuvista Erittäin salainen ja Octopussy. Play Value julkaisi kaksi James Bond 007 Adventure Storybooks -sarjakuvaa hyvin nuorille lukijoille. Seuraavana Eclipse julkaisi sarjakuvasovituksen elokuvasta Lupa tappaa ja vuonna 1989 Mike Grellin kirjoittaman ja kuvittaman Permission to Die, jossa oli uutta materiaalia. Marvel julkaisi vuonna 1992 kaksitoista Bondia. Sarjakuvien oikeudet siirtyivät vuonna 1992 Dark Horselle. Se omisti Bond-lisenssin neljän vuoden ajan ja julkaisi viisitoista Bond-sarjakuvaa. Topps julkaisi vuonna 1996 kolmiosaisen sovituksen elokuvasta 007 ja Kultainen silmä. Bond-sarjakuvia ei juurikaan julkaistu sen jälkeen pitkään aikaan. Vuonna 2014 Bondin sarjakuvalisenssi siirtyi Dynamite Entertainmentille, joka aloitti Bond-sarjansa marraskuussa 2015.[40]
Videopelit
James Bond -videopelejä on tehty vuoteen 2016 mennessä yhteensä 25. Ensimmäinen lisensoitu James Bond -peli oli Parker Brothersin kehittämä James Bond 007, joka julkaistiin heinäkuussa 1983 Atari 2600:lle sekä esimerkiksi Atari 5200:lle ja Commodore 64:lle.[41][42] Edellisenä vuonna oli tosin Britanniassa julkaistu Shaken but Not Stirred -niminen Bond-peli ZX Spectrumille.[43]
007 ja kultainen silmä -elokuvan pohjalta tehty, Nintendo 64:n vuonna 1997 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli GoldenEye 007 oli suuri arvostelu- ja myyntimenestys. Peli sai Academy of Interactive Arts & Sciencesin vuoden pelin palkinnon ja nousi vuoteen 2001 mennessä kaikkien aikojen myydyimmäksi videopeliksi.[44]
Vuosina 1999–2005 Electronic Arts julkaisi kahdeksan Bond-peliä, ja vuosina 2008–2012 Activision julkaisi neljä.[45]
Hahmot
James Bond

Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti.[5] Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.[46]
Fleming tarkoitti Bondin moderniksi hahmoksi, joka on aina kolmekymppinen. Elokuvasarjassa Bondin ikä on muuttunut, kun sarja on edennyt.[47] Alussa Bond toimi kylmän sodan aikana, mutta vuodesta 2006 julkaistuissa elokuvissa hänen kerrotaan syntyneen vuonna 1968.[5]
Bond on hyvin monitaitoinen.[48] Hän on käynyt tiedustelupalvelun ja erikoisjoukkojen koulutuksen. Hän käyttää apunaan uudenaikaisia laitteita ja toimittaa kansainvälisiä rikollisia oikeuden eteen.[5]
Bond arvostaa klassista eleganssia ja laatua. Hän kertoo kiinnittävänsä paljon huomiota yksityiskohtiin.[49] Bond on naistenmies, innokas rahapelaaja, ja hän suosii vodkamartineja. Karismastaan huolimatta hänellä ei ole juurikaan ystäviä.[5]
Muita toistuvia hahmoja
M on Bondin esimies, Britannian Salaisen palvelun MI6:n tai MI7:n johtaja. Hänellä ja Bondilla on hyvin kiinteä suhde, vaikka M usein tuskastuukin Bondin sääntöjen vastaisiin menetelmiin ja hedonistiseen elämäntyyliin.[50] Miss Moneypenny on Bondin esimiehen M:n pitkäaikainen sihteeri. Moneypenny ja Bond flirttailevat jatkuvasti, mutta heillä ei ole suhdetta.[51] Q on MI6:n varusteiden kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan osaston päällikkö. Bond varustautuu Q:n valmistamilla teknisillä apuvälineillä.[52] CIA:n agentti Felix Leiter on Bondin hyvä ystävä, joka auttaa usein Bondia tämän työssä.[53]
Bondin viholliset ovat usein miljardöörejä, joilla on suuret haaveet ja valtavat hankkeet, jotka uhkaavat maailmaa. Apunaan heillä on kätyreitä.[54]
Bondin seikkailuihin kuuluu aina kauniita ja eteviä naisia. He voivat olla määrätietoisia salaisia agentteja, jotka pystyvät haastamaan Bondin, tai Bondin rakastajattaria eli "Bond-tyttöjä".[55]
Vaikutus
James Bondista tuli 1950- ja 1960-lukujen komean ja nokkelan playboysankarin prototyyppi. Hän oli lännessä silloin versoneen kulutusaikakauden symboli suosiessaan vain parhaita merkkejä ja saadessaan käytettävikseen uusinta huutoa olevia elektronisia laitteita.[56]
Bondin innoittamana on syntynyt useita jäljitelmiä ja parodioita, kuten Salainen agentti 86 -televisio- ja elokuvasarja, Austin Powers -elokuvasarja sekä Johnny English -elokuvat.[57]
Arvostelua
Jotkut älymystöön kuuluvat kriitikot ja kirjailijat arvostelivat Flemingin Bond-romaaneja. Paul Johnson kirjoitti Bond-ilmiöstä kuuluisan kriittisen esseensä Seksi, snobismi ja sadismi. Vakoilukirjailija John le Carré arvosteli Bondin moraalittomuutta, ja feministit ovat usein vastustaneet Bondin sovinistisuutta. Neuvostoliitto arvosteli Flemingiä siitä, että hän loi maailman, jossa "lait kirjoitetaan pyssynpiipulla". Moni lukija on arvostellut Bondeissa yleistä tuotemerkkien mainitsemista, jota Fleming harjoitti tuodakseen romaaneihinsa realismia.[56]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Cork, John & Collin Stutz| title = James Bond -ensyklopedia| others = Translated by Raija Becks & Henrik Laine| location = Helsinki| publisher = Readme| year = 2015| version = Uusi laajennettu painos| isbn = 978-952-321-031-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Egan, Sean| title = Kuolematon James Bond: salaisen agentin koko tarina| publisher = Minerva| year = 2016 (alkuteos James Bond. The Secret History, 2016)| id = ISBN 978-952-312-348-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, Roger & Gareth Owen| title = Bond on Bond – 50 vuotta Bond-elokuvia| others = Translated by Petri Stenman| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2012| isbn = 978-952-01-0793-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Eltonen, Tuuli| title = 007 ja tähtäimessä sukupuoli| location = Helsinki| publisher = Multikustannus| year = 2009| isbn = 978-952-468-218-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gresh, Lois H. & Weinberg, Robert| title = James Bondin pelit ja vehkeet: Toimivia laitteita vai mahdottomia keksintöjä?| others = Translated by Hyypiä, Mari| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2008| version = (The science of James Bond: From bullets to bowler hats to boat jumps, the real technology behind 007’s fabulous films, 2006.)| isbn = 978-951-37-5280-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = O’Neill, Terry| title = Kaikki Bondista| location = Helsinki| publisher = Nemo| year = 2013| isbn = 978-952-240-213-4}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Jokke Saharinen:  Etelä-Suomen sanomat 22.2.2018.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna ilmestyi ensimmäinen James Bond elokuva?


pienoiskuva|Ford Model T -auton moottorin käynnistäminen.
Ford Model T eli T-Ford on Fordin vuonna 1908 lanseeraama automalli, jota yleisesti pidetään yhtenä varhaisen autotekniikan merkittävimmistä autoista ja autojen teollisen valmistuksen uranuurtajana. T-mallia valmistettiin vuoteen 1927 saakka. Ensimmäinen auto valmistui 1. lokakuuta 1908 Detroitissa.[1][2]
Auton tekniikka
T-Ford oli ensimmäinen nelipaikkainen, 4-sylinterinen auto alle 1 000 dollarin hintaluokassa. Auton moottorin edistyksellisyys näkyi esimerkiksi auton valmistuksen aloittamisen aikaan harvinaisessa irrotettavissa olevasta sylinterinkannesta.
Autossa oli sama 2-vaihteinen planeettapyörästö kuin aikaisemmissakin Fordeissa. Vastaava vaihteisto oli useissa amerikkalaisissa autoissa, koska amerikkalaiset eivät pitäneet vaihtamisesta, joka oli sekä hankalaa että äänekästä, kun rattaiden hampaat rahisivat vastakkain vaihdelaatikossa. Planeettavaihteisto oli helppokäyttöinen, koska siinä ei ollut toistensa lomaan hakeutuvia hammasrattaita, vaan kolme hihnaa, jotka kytkivät pyöriviä rumpuja toisiinsa tarpeen mukaan.
T-Fordin ajaminen oli erilaista kuin nykyautojen. Ajajalla oli kolme poljinta, joista kahdella ohjattiin vaihteita ja kolmas oli moottorijarru. Sen lisäksi oli kaksi vipua, käsijarru ja kaasu. Auto käynnistettiin veivillä.[3]
Yksinkertaisessa alustassa oli edessä ja takana poikittainen lehtijousi. Sen kestävyyteen suhtauduttiin epäilevästi, mutta se olikin tehty vankaksi kestämään kaikenlaisessa ajossa. T-Ford itse asiassa meni lähes minne vain.
4-sylinterinen sylinteriryhmä oli yhtä kappaletta, sillä niin sylinterit kuin jäähdytyskanavatkin syntyivät yhdellä valulla. Moottorin iskutilavuus oli 2,9 litraa ja se antoi 20 hevosvoimaa. Tällä moottorilla Ford saavutti 70 km/h:n huippunopeuden. Kulutus oli ajotavasta riippuen 13–21 mailia gallonalla (keskimäärin n. 11,4–19 l/100 km). Jarrut olivat takapyörissä. T-malli painoi noin 540 kilogramaa. Auton poltoainetankin tilavuus oli noin 38 litraa.[4][5]
Historia

Suunnittelijat
T-mallin suunnittelijoita olivat Henry Fordin lisäksi Childe Harold Wills (1878–1940) ja kaksi unkarilaista siirtolaista: József Galamb ja Jenő Farkas. Harry Love, C. J. Smith, Gus Degner ja Peter E. Martin olivat myös suunnittelutiimin jäseniä. T-malli oli Fordin yhdeksäs tuotantomalli. Childe Harold Wills oli Henry Fordin pääsuunnittelija, jonka kanssa hän oli aloittanut yhteistyön jo 1899. Ennen T-mallia Ford ja Wills olivat tehneet yhdessä yhdeksän eri mallia, joista osa jäi vain prototyypiksi.[6]
Valmistus
Ensimmäinen T-mallin auto valmistui Piquettin tehtaalla Detroitissa 27. syyskuuta 1908. Piquettin tehdas ei kyennyt vastaamaan kysyntään ja vain 11 autoa valmistui ensimmäisen täyden tuotantokuukauden aikana. Tämä johtui siitä, että alussa autoja valmistettiin perinteisesti käsityönä. Vuonna 1910 lähes 12 000 valmistetun auton jälkeen tuotanto siirtyi uudelle Highland Parkin tehtaalle Michiganiin. Kymmenen miljoonan auton valmistusmäärä ylittyi vuonna 1924. Tuolloin yhdeksän autoa kymmenestä autosta maailmassa oli T-mallia. T-mallia valmistettiin 19 vuodessa (1908–1927) yhteensä 15 007 034 kappaletta. Vasta Volkswagen Kupla ylitti T-mallin valmistusmäärässä 45 vuoden kuluttua. T-malli oli niin tunnettu että Fordin ei tarvinnut käyttää sen mainontaan rahaa vuosina 1917–1923.[4][5]
Henry Fordin mukaan T-Ford ”oli valittavissa minkä tahansa värisenä kunhan se vain oli musta”. Ensimmäisissä autoissa oli useita eri värivaihtoehtoja, muun muassa punainen. Ford rajoitti värivaihtoehdot mustaan vasta vuonna 1914 kun valmistuksessa siirryttiin liukuhihnalle. Musta oli ainoa väri joka kuivui riittävän nopeasti valmistuslinjalla. Liukuhihnan idean esitteli Henry Fordille William C. Klann, joka sai idean siihen seuratessaan chicagolaisen teurastamon eläinten teurastamista. Liikkuvan tuotantolinjan idean kehittivät Fordin Piquetten tehtaan työntekijät. Ensimmäisen liikkuvalta tuotantolinjalta valmistetun auton ajoi valmistuslinjalta ulos median ja Henry Fordin edessä William Klann. Fordin valmistuslinja ei ollut ensimmäinen autotehdas, joka hyödynsi liukuhihnaa eli nykytermein kokoonpanolinjaa, sillä Oldsmobile oli ehtinyt ensin, mutta Fordin tehdas oli tehokkain ja tunnetuin sen hyödyntäjä.[7] Ennen liukuhihnatuotannon alkua auton valmistus kesti 12,5 tuntia. Vuonna 1914 kun Ford valmisti enemmän autoja kuin muut valmistajat yhteensä lempinimellä ”Tin Lizzie” tunnetun T-mallin valmistus vei aikaa liukuhihnalla vain 93 minuuttia. Autoja valmistui liukuhihnalta kolmen minuutin välein. Tuotanto oli kasvanut kahdeksankertaiseksi työvoiman samalla vähentyessä.[4][8]
T-malli mullisti autoteollisuuden menestyksekkäällä liukuhihnatuotannollaan ja se oli ensimmäinen auto, jota oli rakennettu yli miljoona kappaletta. T-malli oli myös ensimmäinen radiolla varustettu auto.[4] Malli esiintyi lisäksi useissa mykkäelokuvien kauden komediaelokuvissa.[9] Vuonna 1999 pidetyssä kansainvälisessä mielipidekyselyssä T-malli valittiin 1900-luvun merkittävimmäksi autoksi (katso myös Vuosisadan auto).[10]
Joukkotuotanto laski T-mallin hintoja. Ensimmäisten T-mallin autojen hinta oli 850 dollaria (alin hinta kaksiovisella roadsterilla 825 dollaria). Vuoteen 1917 mennessä hinta oli laskenut 345 dollariin. 1920-luvulle tultaessa halvin malli oli 300 dollaria (halvimmillaan 260 dollaria ilman mitään ekstraa). Vuonna 1914 Henry Ford kaksinkertaisti työntekijöidensä palkan ennenkuulumattomaan viiteen dollariin kahdeksalta tunnilta. Henry Ford halusi työntekijöillään olevan varaa ostaa valmistamansa auto. Vuonna 1914 T-mallin työntekijä kykeni ostamaan T-mallin neljän kuukauden palkalla.[4][8]
T-malli oli yksinkertainen rakenteeltaan ja tekniikaltaan luotettava. Mallia markkinoitiin keskiluokalle. T-mallia myytiin ja valmistettiin kaikilla mantereilla Antarktista lukuun ottamatta. Auto oli myös helppo korjata ja huoltaa ja se sopi aikakauden huonoille teille. Auton osia voitiin hankkia eri puolilta maailmaa ja ne myös sopivat autoon. Ford väitti keksineensä sanat ”palvelu” ja ”massatuotanto”. T-malli oli alun perin suunniteltu bioetanolia (maanviljelijöiden viljasta valmistamaa alkoholia) tai etanolia käyttäväksi, mutta öljyn hinnan halpeneminen ja Yhdysvaltain kieltolaki merkitsi sitä, että suurin osa autoista käytti öljystä valmistettua bensiiniä.
Ensimmäisen maailmansodan aikana ympärysvallat käyttivät T-mallia taistelukentillä. Noin 5745 T-mallin sotilasambulanssiversiota valmistettiin, joista suurin osa lähetettiin Eurooppaan. Ernest Hemingway ja Walt Disney ajoivat T-mallin sotilasambulanssia.[8]
Henry Ford uskoi, että T-malli täyttäisi ”yleismaailmallisena” autona (engl. ”The Universal Car”) kaikki asiakkaan tarpeet, joten mallia ei juuri kehitetty vuosien aikana. Kilpailijat tarjosivat tehokaampia, tyylikkäämpiä ja mukavampia autoja jonka vuoksi Fordin markkinaosuus laski.[8]
Valmistuksen loppuminen
Viimeinen T-Ford valmistui 26. toukokuuta 1927. T-mallin seuraajan A-mallin valmistui alkoi lokakuussa 1927. T-mallin moottoreita valmistettiin vielä 4. elokuuta 1941 saakka. Moottoreita käytettiin muun muassa kilpa-autoissa.[8][5]
T-Ford oli toteuttanut Henry Fordin unelman edullisesta autosta massoille ja samalla se käynnisti suuren ihmisten elintapojen ja yhteiskuntarakenteen muutoksen.[11]
Suomessa
Vuonna 1911 saivat Yhdysvalloissa siirtolaisina olleet veljekset Aleksander, Fritiof ja Tor Nyberg Fordin edustuksen Suomeen Fordin Pariisissa toimineelta edustajalta. Seuraavana vuonna veljekset aloittivat myyntitoimintansa Helsingissä ja heidän ensimmäinen myyntieränsä käsitti kolme T-Fordia. Ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä T-Fordeja ehdittiin myydä eri puolilla maata toimineiden kahdeksan Ford-jälleenmyyjän kautta noin sata kappaletta. [12]
Fordin myyntiverkoston jälleenrakennus sodan jälkeen alkoi vuonna 1919, jolloin Kööpenhaminaan perustettiin Fordin kokoonpanotehdas Skandinavian maita varten, ja Ford Motor Companyn agentit alkoivat etsiä Suomesta jälleenmyyjiä. Vuonna 1921 Ford Motor Company solmi edustussopimuksen Korpivaara & Halla Oy:n kanssa, mutta sopimus purkautui jo vuonna 1924 osapuolten erimielisyyksien vuoksi. Tämän jälkeen Ford Motor Company vuokrasi Helsingin Hernesaaresta tehdas- ja konttoritilat, joihin suunniteltiin myös kokoonpanotehdasta. Vuonna 1923 eri puolilla Suomea toimi jo 21 Fordin jälleenmyyjää. Vuonna 1921 Ford T -henkilöautoja myytiin Suomessa 19 kappaletta, vuonna 1922 myyntimäärä oli 117 autoa ja vuonna 1923 jo yli 1000 autoa. Vuonna 1926 perustettiin pääyhtiön alainen tytäryhtiö Ford Motor Company of Finland Oy, joka oli ensimmäinen Suomeen perustettu autotehtaan tytäryhtiö.[13] Vuoteen 1927 mennessä Suomeen tuotiin T-Fordeja kaikkiaan runsaat 7000 kappaletta.[14]
T-Ford näytteli merkittävää osaa myös Suomen autoistumisen alkuvaiheissa. Mallin parhaina myyntivuosina 1920-luvun ensimmäisellä puoliskolla kuljetusyrittäjyys – siinä mielessä kuin se nykyisin ymmärretään – otti Suomessa ensiaskeliaan, ja jotkut ammattiautoilijoiksi ryhtyneet suorittivat myös henkilökuljetuksia. Tällöin alun perin tavarankuljetuksiin tarkoitetuille T-Fordin alustoille rakennettiin alkeellisia linja-auton koreja, joissa istuimina olivat auton pituussuuntaan asennetut penkit. Pienen moottoritehonsa ja eräiden muidenkin seikkojen vuoksi T-Ford ei soveltunut erityisen hyvin linja-autoksi.[15] Vuonna 1926 voimaan tullut autoasetus, jossa määriteltiin tarkat linja-autoja koskevat tekniset vaatimukset, käytännössä lopetti T-Fordin käytön linja-autona. Siirtymäaikaa tällaisten autojen poistamiseen liikenteestä annettiin vuoteen 1928 saakka.[16]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Glenning, Christer & Bengt Ason Holm| title = Vuosisatamme autot| location = Porvoo, Uusimaa| publisher = WSOY| year = 1998| version = Suomennos Antti Räsänen}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Chaline, Eric| title = 50 konetta, jotka muuttivat maailmaa (50 Machines that Changed the Course of History)| publisher = Quid Publishing, (suom. versio Moreeni 2013)| year = 2012| id = ISBN 978-952-254-160-4| language = Suomi| accessdate = 18.1.2014}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 videoita T-mallista sekä lauluja T-mallista 1920-luvulta
 (mm. Model T Encyclopedia)

Model T
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:1900-vuosikymmenen autot
Luokka:1910-luvun autot
Luokka:1920-luvun autot

Milloin valmistettiin Britannian ensimmäinen henkilöauto?


Kalliopiirrokset ovat kuvia tai kuvioita, jotka on tehty kallioihin tai suuriin kiviin naarmuttamalla, uurtamalla, hiomalla, kaivertamalla tai hakkaamalla. Joskus ne on myös värjätty maalilla tai kelta- tai punamullalla. Kalliopiirros on eri asia kuin kokonaisuudessaan maalaamalla tehdyt kallio- tai luolamaalaukset.
Nykyään löydettyjä kalliopiirroksia usein esitellään matkailijoille, jolloin ne saatetaan maalata esimerkiksi akryylimaalilla näkyvyyden parantamiseksi.
Kalliopiirrosten ajoitus

Vanhimmat piirrokset ovat paleoliittiselta kivikaudelta ja nuorimmat lähimenneisyydestä. Yksittäisen kalliopiirroksen ajoitus on usein vaikea tehtävä. Koska kuvion tekemiseen vain irrotetaan vanhasta kalliosta pintaa, ei muodostu mitään ajoitettavaa materiaalia. Joskus irronnut materiaali tosin putoaa kuvan alle maahan, josta sen maakerros voitaisiin ajoittaa. Myös jäkälän kasvunopeutta hyödyntäviä ajoitusmenetelmiä on kehitetty.
Yleensä ajoitusmenetelmät ovat epäsuoria. Fennoskandiassa yleisin on käytettävä maankohoamiseen perustuva menetelmä. Siinä kuvion tai kuvakentän tekemisen ajankohdalle annetaan takaraja sen mukaan, koska kallion pinta on kohonnut meren tai järven pinnan yläpuolelle. Jos läheisyydestä tavataan muinainen asuinpaikka, jonka materiaalia voidaan ajoittaa, saadaan tästä epävarma ajoitus läheisille kuvioille. Asuinpaikan väestöllä ei kuitenkaan tarvitse olla mitään tekemistä kuvien kanssa. Myös kuvioiden tyyli ja aihevalinta saattavat rajata tekohetken johonkin tiettyyn ajanjaksoon. Näin on esimerkiksi voitu erotella suurikokoisia paleoliittisia ja pienikokoisia mesoliittisia kuvioita toisistaan. Tuoreempien kuvien aiheet voivat sisältää moderneja aiheita.
Esihistoriallisia kalliopiirroksia tavataan Suomen lähialueilta esimerkiksi Skandinaviassa, Lapissa ja Karjalassa. Historialliseen aikaan ajoittuvia kalliopiirroksia tunnetaan Suomestakin.
Suomesta ei ole tavattu muita kuin Rovaniemen Marraskosken nyt jo tuhoutuneet kalliopiirrokset.[1]
Tunnettuja kalliopiirrosalueita
Itä-Karjala ja Kuolan niemimaa
Kuolan niemimaalla Ponoijoen keskijuoksulla sisämaassa oli muinainen saari, josta on löydetty kalliokuvia. Saaret ovat nykyään suuria kivilohkareita, joista kymmeneen oli piirretty 110 erilaista kuvaa. Kuvista 75% on peuroja ja 16% ihmisiä. Ensimmäiset kuvat hakattiin kiveen 3500-2500 ja loput 2500-1500 vuotta sitten. Kohde löytyi vuonna 1973.[2]
Umbajoen varrella on Kanozerojärvi, jonka kolmella saarella ja itärannan kalliossa on vuonna 2008 löydetty noin 1140 kalliopiirrosta. Järvi sijaitsee puolessavälissä ikiaikaista kulkureittiä Kuolan niemimaan läpi Vienanmereltä Barentsinmerelle. Kanozeron kalliopiirroksien kuvista 25% esittää eläimiä, 21% laivoja, 16% ihmisiä, 21% ihmisen jalanjälkiä tai muita jälkiä ja 26% motiivia ei tunnisteta. Eläimistä 67 on valaita, 11 kaloja, 25 hirviä ja 16 peuroja. Kanozerolla on useita metsästyskuvauksia, joista eksoottisimpia ovat 28 erilaista valaanmetsästystä veneestä käsin. Myös karhunmetsästys suksilla, eräs  kalastustapahtuma sekä hirvestys keihään avulla on kuvattu kivipiirroksin. Kuvat ajoitetaan, vertaamalla niitä Uikujoen kuviin, noin 3700 eaa..[2][3]
Äänisen kalliopiirrosalueet ovat vanhastaan tunnetuimmat Karjalan kalliopiirrokset, ja ne sijaitsevat Äänisen itärannikon rantakallioilla ja lähisaarilla. Kuvia on noin 1300, ja ne sijaitsevat 20kilometrin matkalla 25 erillisessä kuvakohteessa. Vodlajoen suulla löytyvät Joutsenniemen ja Kotškovon kohteet. Noin 6km rannasta on piirroksia Goletsin saaren rantakallioilla. Noin 15km Vodlasta etelään sijaitsevat lukuisat kuva-alueet. Näitä ovat Karetski Nos, Peri-Nos (runsain), Bessov-Nos, Kladovets Nos ja Gaži sekä Gurjin saaret. Aiheina ovat muun muassa saaliseläimet, kuten vesilinnut (44%), hirvet ja peurat (8%) ja muut eläimet (4%), ihmiset (7%),veneet (5%) sekä auringon ja kuun kuvat (13%), joiden lisäksi on lukuisia geometrisiä kuvioita. Kuvat ajoitetaan 6200–4600 vuotta vanhoiksi. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät kuvista on vuodelta 1848.
Uikujoen kalliopiirrokset sijaitsevat voimalaitoksen lähellä noin 2km:n matkalla. Ensimmäiset kirjalliset maininnat kuvista ovat vuodelta 1926. Kuvat hakattiin muinoin joen koskissa oleville vaikeapääsyisille saarille. Tiedossa on yhdeksän kuvakenttää, joissa on yhteensä noin 2300 kuvaa (vuoden 2009 tilanne) ja 26% niistä esittää veneitä, 17% ihmisiä ja muut peuroja, hirviä, valaita ja vesilintuja. Kuvien ajoitus perustuu vain maankohoamiseen ja ne arvot ilmoitetaan allakin. Kuvien teko alkoi tämän mukaan 5300 eaa. ja päättyi 2030 eaa., mitä tukevat arkeologisten kaivauksien ajoituksetkin.[2][4][5]
Länsi-Siperiassa

Ural-vuoriston itäpuolella Länsi-Siperiassa tavataan myös kalliopiirroksia. Tomjoelta, joka on Ob-joen sivuhaara, tunnetaan muutamia kuvakenttiä, joissa on yhteensä yli 600 kuvaa. Suurin kuvakenttä on Tomskaja Pisanitsassa, josta on löydetty 320 kuvaa. Se tunnetaan kirjallisista lähteistä jo 1721 lähtien. Läheisillä kohteilla kuten Novoromanovossa on 177 kuvaa, Tutalskajassa 74 kuvaa ja Nikolskajassa 25 kuvaa sekä lisää Ust-Iskitimskajassa, Krutajassa ja Visjaštši Kamenissa. Kuva-aiheita ovat hirvet (44%), ihmiset (19%), veneet (6%) ja erilaiset eläimet (2%). Loput ovat geometrisiä kuvioita (11%). Kuvien ajoitus 4000–3000 eaa. lienee karkea arvio, sillä myös rautakautta on ehdotettu.[6][7]
Norja

Ofotenin seudulla tunnetaan useita mesoliittisia kalliopiirroskohteita. Ne on tehty uurtamalla ja hiomalla kallion pintaa. Ajoittaminen lähtee siitä olettamuksesta, että kuvat piirrettiin muinaisen meren rannalla. Maankohoamisen seurauksena kuvat sijaitsevat nykyään kymmeniä metrejä merenpinnan yläpuolella. Kuviot ovat varsin suuria, mikä viittaa myös mesoliittiseen kauteen. Leiknesissä on kolme kuvakenttää: Leiknes-1 (alempi, 7605-7585 eaa.), Leiknes-1 (ylempi, 8300-8230 eaa.) ja Leiknes-2 (7050−6830 eaa.). Nesin niemellä sijaitsee Nesin kalliopiirrosalueen neljä kuvakenttää: Jo Sarsaklubben (9250−9185 eaa.), Fjellvika (8730−8630 eaa.), Nes Fort Öst (8730−8630 eaa.) ja Nes Fort Vest (9250−9185 eaa.). Näiden lisäksi on Sagelvan (7310−7080 eaa.) sekä Vallen (9150−8840 eaa.).[8]
Ofotenissa on myös neljä kuvaryhmittymää nuoremmalta ajalta, koska ne sijaitsevat lähempänä merenpintaa. Näissä piirrokset on tehty hakkaamalla kallion pintaa. Kuvakentät ovat Brennholtet (4040−3970 eaa.), Forselv (4710−4610 eaa.), Sletfjord-1 (5485−5470 eaa.), Sletfjord-2 (3640−3530 eaa.), Sletfjord-3 (3960−3810 eaa.) ja Vik (4330−4240 eaa.).[8]
Altan kaupungin ympäristössä on useita kalliopiirros ja –maalauskohteita, jotka ovat todennäköisesti neoliittiselta ja sitä nuoremmilta kausilta. Ensimmäinen kirjallinen maininta Altan kuvakentistä on vuodelta 1938. Yleisimmät motiivit ovat peurat, hirvet, ihmiset, veneet ja karhut. Kuvapinnat ovat hyvin rikkaat ja kuvakokonaisuudet kertovat suurista tapahtumista, joiden analyysi on kesken.  Kuvissa kuvataan muun muassa poron-, hirven-, karhun- ja valaanmetsästyksestä, Edes kaikkien kuvien julkaisua ei ole saatu päätökseen, joten kuvien lukumäärää ei tarkalleen tiedetä.[9]
Piirrosten ja maalausten ajoittamisessa on käytetty hyväksi maankohoamista ja piirrostyylien vertailua sekä huomioimalla arkeologisten kaivauksien tuloksia. Yleisesti kuvien ajoitukset mahtuvat haarukkaan 5300−200 eaa.[9]
Keski-Norjassa Trøndelagin pronssikauden asutuksen liepeillä lukuisia kalliopiirroksia. Pohjois-Trøndelagin kalliopiirrokset ja Etelä-Trøndelagin kalliopiirrokset muodostavat rikkaan keskittymän.
Pohjois-Ruotsi ja Etelä-Skandinavia

Pohjois-Ruotsin Norlannin kalliopiirrokset ovat pääasiassa pyyntiväestön tekemiä kalliopiirroksia. Ne ajoitetaan kivi-ja pronssikaudelle.
Pronssikauden kalliopiirroksia tunnetaan eri puolilta Eurooppaa. Tunnettuja ovat varsinkin Etelä-Skandinavian kalliopiirroskentät. Nekin kuvaavat oman aikansa ja kulttuuripiirinsä ihmiselämää ja mytologioita. Kuvissa on muun muassa härillä kyntämistä, aurinkopyöriä, aseistettuja ratsastajia ja nahkapohjaisia veneitä.
Bornholmin saari Tanskassa kuuluu skandinaaviseen pronssikauden yhteisöihin, jotka hakkasivat kiviin ja kallioihin veneen, ihmisten, kesytettyjen eläinten ja esineiden kuvia.[10][11]
Tanskassa Sjællandin saaren pohjoisosissa on pronssikauden kuvastoa hakattuna kiviin.[12]
Ruotsin Bohuslänin pohjoisosissa ja Norjan Østfoldin eteläosissa tunnetaan rikas kalliokuva-alue, jotka liittyvät pronssikauden todettuun viljely-kalastaja-yhteisöön. Näitä esiintyy muun muassa Tanumissa, Kvillessä, Svarteborgissa ja Svennebyssä.[13]
Etelä-Norjassa on pronssikautista kalliokuvastoa koko rannikolla suojaisissa vuonoissa Oslosta Trondheimiin asti. Muun muassa Grenlandissa, Länsi-Agderissa, Rogalandissa, Trøndelagissa ja Hordalandissa on lukuisia kakuvastoja. Hordalandin läänissä lähellä Bergeniä on vuonoissa useita paikkoja, joissa on kalliokuvastoja. Näitä ovat muun muassa Halgjem, Vinnes, Samnøy, Berge, Vangdal, Rykkje, Bakke, Fonnaland, Geithidlaren, Linga ja Flotte.[14]
Latvian luolapiirrokset
Latviassa Gaujajoen (Koivajoki) ja sen sivuhaarojen laaksoissa on 25 luolaa tai kallioseinämää, joissa on kalkkikiveen hiottuja piirroksia. Valtaosa kuvioista vaikuttaa olevan rinnakkaisia ja ristikkäisiä viivoja, verkkokuvioita, mahdollisesti puumerkkejä, kaiverrettuja kuoppia ja ainakin yksi purjelaiva. Piirrosten arvellaan olevan noin 1000 vuotta vanhoja.[15]
Suomen kalliopiirrokset
On ihmetelty, miksi nykyisen Suomen alueelta ei tunneta kuin muutamia epävarmoja esihistoriallisen ajan kalliopiirroksia, vaikka niitä on löytynyt naapurimaista. Suomen kalliopiirrosten puuttumista on selitetty sillä, että vedenpinnan vaihtelut eivät täällä ole pitäneet kovinkaan monia kalliopintoja avoimina. Karjalan kalliopiirrokset ovat yleensä löytyneet rannoilta, joiden vedenpinta on pysynyt jokseenkin samalla korkeudella jo vuosituhansia, kuten Äänisellä. Suomessa vedenpinta on vaihdellut, varsinkin laskenut huomattavasti, ja rannan siirtyessä kauemmas on kalliot peittyneet kasvillisuudella.
Eräs epävarma tieto kalliopiirroksesta kuitenkin on, sillä Ounasjoella kerrotaan olleen kalliopiirroksen, joka sittemmin on tuhoutunut.
Historiallisia kalliopiirroksia
Kalliopiirroksia, jotka on tehty Suomessa historiallisella ajalla, tunnetaan runsaasti. Niitä on tehty jo keskiajalta lähtien. Tässä mainitaan vain joitakin vanhimpia tai muuten kiinnostavimpia.
Vuonna 2004 löytyi ympyräristejä Kitkajoelta ja Kiiminkijoelta. Näitä ei ole pystytty ajoittamaan, eivätkä ne vaikuta liittyvän mihinkään tunnettuun yhteyteen, mutta niitä arvellaan historiallisena aikana tehdyiksi. Ympyräristiä ei voida yhdistää aukottomasti kristillisyyteen, mutta se kuului kristilliseen kuvastoon varsinkin keskiajalla, jolloin muun muassa kelttiristejä maalattiin ja hakattiin kirkkojen seiniin.
Joensuun Kuhasalon keskiaikaisen ortodoksiluostarin sijaintipaikan lähistöllä on rannassa kalliopiirros, jonka arvellaan liittyvän luostariin.
Hauensuoli on historiallinen satamapaikka Hangossa. Se tunnetaan runsaista kalliopiirroksistaan, joista vanhimmat säilyneet ovat 1500-luvulta.
Kainuunsaaressa Kalajoen sataman kupeessa on silokallion pintaan hakattu nimiä päiväyksiä ainakin vuodesta 1893 lähtien.[16]
Laukaan Kuusassa kosken lähellä rannassa olevalla matalalla rantakivelle on metallisella työkalulla hakattu kalan muotoinen kuvio.[17]
Valokuvia kalliopiirroksista

Valley of Fire State Park, Yhdysvallat.
Mesquite Springs, Death Valley National Park, Yhdysvallat.
Petroglyph National Monument, New Mexico, Yhdysvallat.
Red Rock Canyon, Nevada, Yhdysvallat.
Marble Canyon, Death Valley, Kalifornia.
Titus Canyon, Death Valley, Kalifornia.
Slagsta, Botkyrkan kunnassa Ruotsissa.
Kalliopiirros Altassa Norjassa.
Kaksi kallioon piirrettyä hirveä Altassa Norjassa.
Tamgaly, Kazakstan.
Tamgaly, Kazakstan.
Tamgaly, Kazakhstan.
Kalliopiirroksia Uikujoella, kuvassa arkeologi Nadezhda Lobanova.
Hiihtäjiä, Uikujoki, Karjala.
Ihmishahmoja, Uikujoki, Karjala.
Teimareh, Khomein, Iran.

Katso myös
Kalliomaalaus
Esihistoriallinen taide
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Miettinen, Timo| title = Pyhät kuvat kalliossa| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2007| id = ISBN 978-951-1-21930-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pentikäinen, Juha & Miettinen, Timo| title = Pyhän merkkejä kivessä| location = Helsinki| publisher = Etnika| year = 2006| version = 2. uudistettu painos| id = ISBN 951-97889-8-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivikäs, Pekka| title = Ruotsin pyyntikulttuurin kalliokuvat suomalaisin silmin| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus Kirjapaino| year = 2003| id = ISBN 952-5092-97-6| language = (in Finnish)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivikäs, Pekka| title = Suomen kalliomaalausten merkit| location = Jyväskylä| publisher = Atena Kustannus OY| year = 2009| isbn = 978-951-796-590-3| accessdate = 20.12.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zhulnikov, Alexander| title = Äänisen kalliopiirroksia| location = Joensuu| publisher = Ilias: Pohjois-Karjalan museo| year = 2009| version = (Petroglify Onežskogo ozera.) Kuvat: Oleg Semenenko. Käännös: Ljubov Kolomainen ja Johannes Hidman| id = ISBN 978-952-5679-45-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gjerde, Jan Magne| title = Rock Art and Landscapes: Studies of Stone Age rock art from Northern Fennoscandia| location = Tromsö, Norway| publisher = University of Tromsö| year = 2010| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Gjerde, J.M.: Studies of Stone Age rock art from Northern Fennoscandia] (pdf)| accessdate = 3.1.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gorodilov, A.Y. (editor)| title = КОЛЬСКИЙ СБОРНИК-Посвящается 60-летию Владимира Яковлевича Шумкина| location = Pietari| publisher = Russian Academy Of Sciences| year = 2007| language = {{Country data {{{1}}}| flaglink/core
| variant =
| size =
| name =
| altlink =national rugby union team
| altvar =rugby union}}| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 7.1.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Bolin| title = The Re-generation of Mythical Messages. Rock Art and Storytelling in Northern Fennoscandia| location = Helsinki| publisher = Suomen arkeologinen seura ry.| year = 2010| version = julkaisussa Fennoscandia archaeologica XXVII| id = ISSN 0781-7126| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 28.6.2012| pages = 21-34}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Autio, Eero: Karjalan kalliopiirrokset. Otava.1981.
Hällristningar och hällmålningar i Sverige. Huvudredaktörer S. Janson, E.B. Lundberg och U. Bertilsson. Forum, Helsingborg 1989.
Helskog, Knut: Helleristningene i Alta. Alta 1988.
Ristad och Målad – Aspekter på nordisk bergkonst. Redaktion T. Edgren och H. Taskinen. Museiverket, Nordiska Ministerrådet. Vammala 2000.
Aiheesta muualla

Heritage Karelia:
University of Cambridge:
Väino Poikalainen:
Kanozeron kuvia:
Arild Hauges Runer:
Archeo News:

,1999

Luokka:Kalliokuvat
Luokka:Suomen muinaisjäännökset
*
*
*

Kuka on maalannut Äänisen kalliopiirrokset?