Vladimir Iljitš Lenin (; yleensä V. I. Lenin), alkuperäiseltä nimeltään Vladimir Iljitš Uljanov, ( ) (22. huhtikuuta (J: 10. huhtikuuta) 1870 Simbirsk – 21. tammikuuta 1924 Gorki) oli venäläinen vallankumouksellinen, bolševikkipuolueen johtaja ja leninistisen ideologian perustaja.
Nimi Lenin oli alkujaan yksi Vladimir Uljanovin vallankumouksellisista salanimistä,[1] joka on erään selityksen mukaan muunnos Siperian Lena-joesta.[2]
Varhaisvuodet

Leninin isä Ilja Nikolajevitš Uljanov (1831–1886) oli venäläinen virkamies. Ajatusmaailmaltaan hän oli vapaamielinen ja toimi tavoitteenaan demokratian edistäminen Venäjällä ja esimerkiksi ilmainen yleinen koulutus. Suku oli alun perin nimeltään Uljanin ja taustaltaan joidenkin lähteiden mukaan mordvalainen[3][4], joidenkin lähteiden mukaan tšuvassi[5]. Myös Leninin äiti, Maria Aleksandrovna Blank (1835–1916), tunnettiin vapaamielisenä. Äidin kautta Leninin esivanhemmista löytyy äidin äidinisän puolelta saksalaista verenperintöä, äidinisä puolestaan oli kristinuskoon kääntynyt juutalainen Alexander Blank. Lisäksi Leninillä sanotaan olleen isänäidin puolelta kalmukkilaista tai kirgiisiläistä sukutaustaa ja hänen äitinsä äidinäiti oli Pietariin muuttanutta ruotsalaista sukua.[5][4] Leninin isä kuoli aivoverenvuotoon vuonna 1886 Leninin ollessa vasta kuudentoista vanha.
Lenin kastettiin Venäjän ortodoksiseen kirkkoon. Hän kääntyi 16-vuotiaana kuitenkin ateistiksi tutustuttuaan 1700-luvun valistusfilosofiaan. Leninin kiinnostus valistusajan tietoteoriaan näkyi hänen myöhemmissä teoksissaan.[6]
Opinnot ja poliittinen herääminen
Toukokuussa 1887 Leninin vanhin veli, narodnikkiliikkeessä mukana ollut Aleksandr hirtettiin osallistumisesta keisari Aleksanteri III:n salamurhayritykseen. Tämä sai Leninin radikalisoitumaan, ja osallistuttuaan opiskelijamielenosoituksiin hänet pidätettiin ja erotettiin vielä samana vuonna Kazanin yliopistosta. Lenin jatkoi opiskeluaan itsenäisesti ja opetteli muun muassa viisi vierasta kieltä, latinan, kreikan, saksan, ranskan ja englannin.[7] Vuonna 1891 hän sai oikeuden toimia lakimiehenä.
Lenin ei kuitenkaan jäänyt lakimiesuralle, vaan liittyi vallankumoukselliseen toimintaan ja johti marxilaisia opintokerhoja keskittäen toimintansa suurimmaksi osaksi Pietariin. Vallankumouksellisen toimintansa johdosta hänet pidätettiin 7. joulukuuta 1895, ja viranomaiset pitivät häntä vangittuna vuoden ajan. Tämän jälkeen hänet karkotettiin kolmeksi vuodeksi Siperiaan Jeniseiskin kuvernementissa sijaitsevaan Šušenskojen kylään. Siellä karkotettujen annettiin melko rauhassa jatkaa kirjallisia töitään ja solmia yhteistyösuhteita keskenään.[8] Šušenskojeen oli karkotettuna myös suomalainen vallankumouksellinen Oskar Engberg, jonka kanssa Lenin ystävystyi. Karkotusaikanaan vuoden 1898 heinäkuun 10. päivänä Lenin meni naimisiin sosialistiaktivisti Nadežda Krupskajan kanssa.[9] Vuonna 1899 hän julkaisi teoksen Kapitalismin kehitys Venäjällä. Kirja julkaistiin salanimellä Vladimir Iljin. Teos käsitteli kattavasti keisarikunnan kansantaloutta, pääosin venäläisen marxismin perustajan Georgi Plehanovin näkemyksien pohjalta.[10]
Vuonna 1900 Leninin karkotustuomio päättyi. Hän matkusteli Venäjällä ja matkusti sitten Sveitsin Zürichiin, jossa hän tapasi Georgi Plehanovin. Tämän ja Aleksandr Potresovin kanssa hän suunnitteli Iskra-lehden perustamista. Lehden perustamisen jälkeen Lenin matkusti Saksan Nürnbergiin neuvottelemaan Saksan sosiaalidemokraattisen puolueeseen kuuluvien ystäviensä kanssa. Seuraavan syksyn hän vietti Münchenissä toimittaen Iskra-lehteä, jonka ensimmäiset painokset olivat pieniä, muutaman sadan kappaleen suuruisia. Iskra-lehdet salakuljetettiin Saksan, Itävallan ja Turkin rajojen ylitse Venäjälle.[11][12] Leninin vaimo Nadežda Krupskaja saapui Müncheniin 1. huhtikuuta 1901 ja Nadeždan äiti Jelizaveta Vasiljevna toukokuussa 1901. Nadežda huolehti Iskran kirjeenvaihdosta ja Jelizaveta Vasiljevna avusti salakielisten kirjeiden kirjoittamisessa.[13]
Lenin siirsi 1902 Iskra-lehden toimituksen Münchenistä Lontooseen huomattuaan Baijerin poliisin tarkkailevan heidän toimiaan.[14] Syksyllä 1902 Siperiasta paennut Lev Trotski tapasi Leninin Lontoossa ja Lenin ehdotti häntä Iskra-lehden toimitusneuvoston jäseneksi Georgi Plehanovin vastustaessa tätä.[15] Iskra-lehden toimitusneuvoston jäsen Juli Martov ehdotti toisessa edustajakokouksessa lehden toimituksen siirtämistä Sveitsiin Geneveen Georgi Plehanovin vuoksi. Lenin äänesti tätä ehdotusta vastaan kaikkien muiden jäsenten kannattaessa sitä. Huhtikuussa 1903 Iskra-lehden toimitus siirtyi Geneveen.
Bolševikkipuolueen synty
Lenin nousi Venäjän sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa vaikutusvaltaiseen asemaan.
Lenin kirjoitti vuosien 1901–1902 välisenä aikana Mitä on tehtävä -nimisen kirjan, joka käsitteli puhdasoppista marxilaista näkemystä puolueen organisaatio-ongelmista. Tämän kirjan hän kirjoitti salanimellä N. Lenin, jolla hänet tunnettiin siitä lähtien. Kirja sai osakseen erittäin ristiriitaisen vastaanoton marxilaisissa piireissä. Kirjasta tuli 1900-luvun poliittinen klassikko ja sen on sanottu johtaneen kiistaan, jonka ansiosta kommunistinen puolue syntyi.[16][17]
Maaliskuussa 1902 perustettu edustajakokouksen järjestelykomitea päätti, Leninin ollessa yhtenä päättämässä, mitkä ryhmät Euroopassa ja Venäjällä saivat osallistua Belgian Brysselissä pidettävään puolueen toiseen edustajakokoukseen. Lenin oli järjestänyt Iskran edustajille edustajakokoukseen enemmistön.[18] Edustajakokous aloitettiin 17. heinäkuuta 1903, mutta Belgian poliisin aiheuttamien hankaluuksien vuoksi kokous siirrettiin Englantiin, Lontooseen, jossa kokousta pidettiin Veljeyden kirkossa 30. heinäkuuta 1902 ja jatkettiin vielä English Clubissa Charlotte Streetillä. Kokouksessa käsiteltiin puolueen ohjelmaa, agraarikysymystä ja puolueen sääntöjä. Puolueen johtamisesta käydyt keskustelut päättyivät Leninin ja Plehanovin näkemyksen voittoon, jolloin Bundin ja muiden ryhmittymien edustajat marssivat kokouksesta ulos. Lenin nimitti voittoa saanutta ryhmäänsä enemmistöläisiksi eli bolševikeiksi ja hävinnyttä Juli Martovin ryhmää vähemmistöläisiksi eli menševikeiksi.[19]
Tässä kokouksessa perustettiin Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue, puolueen keskuskomitean jäseniksi valittiin Gleb Krzizanovski, F. V. Lengnik ja V. A. Noskov. Iskra-lehden toimitusneuvostossa oli nyt entisen seitsemän jäsenen sijaan vain Juli Martov, Lenin ja Georgi Plehanov.
Genevessä lokakuussa 1903 pidetyssä Venäläisten sosialistien ulkomaisenliiton edustajakokouksessa Juli Mortov hyökkäsi Leniniä vastaan, Georgi Plehanov siirtyi Juli Mortovin ja menševikkien puolelle. Axelrod ja Martov syyttivät Leniniä siitä, että hän pyrki tekemään puolueesta kenraalijoukon ilman armeijaa.[20] Bolševikeista tuli nyt vähemmistö, Lenin erosi Iskrasta ja puolueneuvostosta.[21]
Lenin perusti Vperjod-lehden (Eteenpäin) yhdessä Anatoli Lunatsarskin ja Bogdanovin kanssa. 22. joulukuuta 1904 lehti aloitti ilmestymisensä.[22] Vuonna 1903 Lenin johti bolševikkiosaa sen erottua menševikkeistä.[23]
Tämä jako johtui suureksi osaksi Leninin pamfletista Mitä on tehtävä?. Puolue tulisi rajata yksinomaan ammattivallankumouksellisille, Lenin halusi muut työläiset ja sympatisoivat idealistit pois puolueesta. Puolueesta pitäisi myös tehdä tiukan keskusjohtoinen, jotta se pystyisi vallankumoukseen.[24][25]
Lenin oli huomannut, että työläisillä itsellään ei ollut vallankumouksen vaatimaa yhteistä tahtoa, koska kapitalismin aikana heidän olonsa olivat parantuneet hieman. Lenin ei myöntänyt tämän johtuvan kapitalismista vaan siirtomaista (imperialismista) ja sanoi olojen parantumisen olevan eräänlaista työläisten lahjontaa. Myöhemmin Lenin sai myös Lev Trotskin vakuutettua siitä, että työläisten sijaan kumous onnistuisi vain ammattivallankumouksellisilta, minkä seurauksena menševikkeihin jäänyt Trotski lopulta vaihtoi puolta.[26]
Menševikit toimivat enemmän Länsi-Euroopan puolueiden lailla, kun taas bolševikit olivat taistelujärjestö, joka pyrki kaatamaan tsaarinvallan muun muassa terrorilla. Menševikkien merkittävimpinä johtajana olivat Juli Martov, Georgi Plehanov ja Vera Zasulitš. Bolševikkeihin liittyivät myöhemmin monet entisistä menševikeistä muun muassa Lev Trotski, jonka taidot osaltaan auttoivat lokakuun vallankumouksen onnistumisessa, ja Aleksandra Kollontai.[27] Menševikit pitivät puoluejäsenyyden avoimena ja tekivät yhteistyötä myös muiden puolueiden kanssa ja sen jäseniä päätyi myöhemmin jopa toiseen Aleksandr Kerenskin johtamaan väliaikaiseen hallitukseen.[28]
Lenin oli Genvessä vuoden 1904 lopusta vuoden 1905 alkuun.[29] Venäjä oli aloittanut sodan Japania vastaan vuonna 1904 ja sota oli kääntynyt vuoden lopulla tappiolliseksi. Eserrie oli murhannut sisäministeri V. K. Plehwen kesällä 1904.[30]
9. tammikuuta 1905 Pietarin työläiset marssivat pappi Georgi Gaponin johdolla viemään anomusta Talvipalatsiin keisari Nikolai II:lle lakiasäätävän kokouksen koollekutsumiseksi. Anomuksessa esitettiin muun muassa progressiivisen tuloveron ja työsuojelulain säädännön aikaan saamista ja Venäjän–Japanin sodan lopettamista. Marssijoiden edessä marssi ortodoksikirkon pappi Georgi Gapon. Talvipalatsin lähelle päästyään heitä kehotettiin hajaantumaan, mutta he jatkoivat marssimistaan, ja sotilaat avasivat tulen surmaten kymmeniä ihmisiä. Joka puolella Venäjää alettiin lakkoilemaan ja syntyi mellakoita.[31]
Bolševikkien keskuskomitea kutsui kolmannen edustajakokouksen koolle vuonna 1905. Menševikit; Plehanov, Juri Martov ja muut Iskralaiset, jotka eivät suostuneet osallistumaan Lontoon kokoukseen, kokoontuivat Genevessä. Lontoon kokoukseen osallistuivat bolševikit ja muutamat menševikkiedustajat. Kokous aloitettiin 12. huhtikuuta 1905 salaisessa istuntosalissa, jonka paikkaa ei tiedetä, Lenin esitti kokouksissa jyrkkiä mielipiteitä, joiden johdosta menševikit sanoivat Leninin pettäneen marxismin. Lenin vaati, että puolueen pitää käyttää hyväkseen syntynyt vallankumouksellinen tilanne ja puolueen on tämän tähden muutettava toimintatapojaan.[32]
Lenin matkusti Nadežda Krupskajan kanssa Genevestä Saksan kautta Tukholmaan, josta he matkustivat höyrylaivalla Helsinkiin, saapuen junalla Pietariin 8. marraskuuta 1905. Pietarissa ollessaan Lenin kirjoitti lehtiartikkeleita ja piti yhteyksiä puoluetovereihinsa, kävi puhumassa puolueen tilaisuuksissa ja kansankokouksissa. Lenin muun muassa kehotti bolševikkiosastoja aktiiviseen toimintaan.[33] Joulukuussa 1905 sosialidemokraattinen työväenpuolue järjesti Tampereella puoluekonferenssin, jossa Lenin ja Stalin tapasivat toisensa ensimmäisen kerran.
Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen joulukuussa Moskovassa bolševikkien aseellinen vallankaappausyritys epäonnistui ja Lenin joutui lähtemään turvallisuussyistä maanpakoon Suomeen vuonna 1907. Lenin asui sen jälkeen useita kertoja Suomessa ja matkusteli Euroopassa osallistuen erilaisiin sosialistisiin kokouksiin ja muuhun toimintaan.[34]
Lenin aloitti yhteistyön menševikkien kanssa. Menševikit vastustivat monia Leninin näkemyksiä, mutta Lenin kannatti heidän ehdotustaan osallistua vaalikampanjaan Kaukasiassa. Puolueen keskuskomiteaan kuului nyt seitsemän menševikkiä ja kolme bolševikkiä, mutta Lenin ei ollut heidän joukossaan. Bolševikkiryhmä perusti salaisen bolševikkikeskuksen, jonka jäseniksi valittiin Lenin, Bogdanov ja Leonid Krasinin.[35] Bolševikkiryhmä perusti Suomen puolelle Kuokkalaan isoon kaksikerroksiseen Villa Vasan huvilaan tukikohtansa, jossa Lenin ja muutamat muut bolševikit työskentelivät 15 kuukauden ajan. Kuokkalasta Lenin matkusti tärkeisiin kokouksiin, joita pidettiin Suomessa ja Lontoossa sekä Stuttgartissa, Venäjälle Lenin ei enää matkustanut ennen vuotta 1917.[36][37]
Lenin oli saavuttanut menševikeille asettamansa poliittiset tavoitteensa ja lopetti yhteistyön vuonna 1907.[38] Kuokkalasta Lenin ja muut bolševikit joutuivat lähtemään kesäkuussa 1907, uusi bolševikkikeskus perustettiin Pariisiin.[39]
Helmikuun vallankumous

Ensimmäisen maailmansodan nöyryytykset ja pula veivät tsaarinvallan suosion pohjalukemiin. Silti vielä tammikuussa 1917 Lenin arvioi, että tsaarinvalta ei kukistuisi hänen elinaikanaan.[40][41] Helmikuun vallankumouksessa 1917 duuma otti vallan käsiinsä ja asetti väliaikaisen hallituksen. Sen johtoon tuli liberaalidemokraattisen kadettipuolueen ruhtinas Georgi Lvov ja yhdeksän muuta kadettipuolueen ministeriä duuman liberaalienemmistön vuoksi.[42]
Koska Petrogradin neuvosto oli jo yhtä merkittävä, tai merkittävämpi valtakeskus kuin hallitus, hallitukseen otettiin mukaan ainoana sosialistina neuvoston kakkosmies, sosialistivallankumouksellisten Aleksandr Kerenski. Väliaikainen hallitus antoi kansalle ihmisoikeudet, lakkautti sensuurin ja kuolemantuomion sekä vapautti poliittiset vangit muttei taipunut Saksan rauhanehtoihin, missä kaikki puolueet sosialistisia myöten tukivat sitä. Kansa kuitenkin oli yhä erittäin tyytymätön jatkuvaan sotaan, mikä kuukausien mittaan vei hallituksen suosiota.[43]
Takaisin Venäjälle 1917
Saksan hallitus näki tilaisuutensa ja lähetytti Leninin Suomen kautta Venäjälle tekemään vallankumouksen, jotta maa irtautuisi sodasta. Saksan hallituksen luvalla Lenin pääsi matkustamaan Sveitsistä ”sinetöidyssä junassa” Saksan läpi Ruotsiin ja sieltä edelleen Suomeen.[44] ”Sinetöinnistä” huolimatta heinäkuussa pääministerin paikan liberaaleilta saanut SR:n Kerenski väitti myöhemmin Leniniä saksalaisten agentiksi.[45][46]
16. huhtikuuta 1917 Lenin saapui Pietariin (siihen aikaan Petrograd) Suomen asemalle ja otti bolševikkiliikkeen komentoonsa ja haukkui väliaikaista hallitusta tukeneet Pravdan toimittajat Lev Kamenevin ja Josif Stalinin. Lenin asettui Huhtikuun teeseissä tukemaan neuvostovaltaa, vaikka bolševikeilla ei ollut vielä merkittävää valtaa neuvostoissa.[47]

Lokakuun vallankumous

Bolševikit yrittivät jo heinäkuussa vallankaappausta Trotskin johdolla Leninin suunnitelmien mukaan, mutta yritys epäonnistui. Tuolloin bolševikkejä tukevassa konekiväärikomppaniassa levitettiin huhuja, että yksikkö siirrettäisiin rintamalla Saksaa vastaan. Rykmentinkokous kehotti sotilaita kapinaan ja matruusit siirtyivät laivoihin ja lähtivät ottamaan Pietaria haltuunsa. Joukko suuntasi bolševikkien päämajaan Krzezińskan palatsille, jossa Leniniä vaadittiin ottamaan johto. Matkalla Taurian palatsiin vaatimaan neuvostoa ottamaan vallan käsiinsä, tavattiin SR:n johtaja Viktor Tšernov, jota oltiin viemässä ammuttavaksi, mutta Trotski sai hänet pelastettua. Lopulta rintamalta tulleet joukot piirittivät Krzezińskan palatsin ja väliaikainen hallitus määräsi bolševikkijohtajat Leninin, Trotskin, Zinovjevin, Kamenevin ja Lunatšarskin pidätettäväksi.[48]
Liberaalit vetäytyivät pian hallituksesta ja se jäi sosialisteille Kerenskin johdossa. Kerenskin suunnitteleman hyökkäyksen epäonnistuttua ja armeijan menetettyä satatuhatta miestä väliaikaisen hallituksen asema heikkeni entisestään. Kerenski pelkäsi että syytökset bolševikkejä vastaan vahvistaisivat oikeistoa ja bolševikkien lehdet saivat jatkaa ilmestymistään, eikä punakaartia riisuttu aseista.[49]
Ylipäällikkö Lavr Kornilov vaati täysiä valtuuksia järjestyksen palauttamiseksi ja estämään bolševikkikaappauksen ja lähetti Krymovin ratsuväkiarmeijakunnan Pietariin. Väliaikainen hallitus tulkitsi tämän kapinaksi ja Kerenski pyysi apua ”kaikilta demokraattisilta voimilta”, myös bolševikeilta. Bolševikit saivat aseistaa punakaartinsa ja panssarikansiristeilijä Auroran matruusit kutsuttiin puolustamaan Talvipalatsia. Kornilovin kapinan jälkeen bolševikkeja alettiin vapauttaa vankiloista ja johtajat palasivat, paitsi Lenin, joka piileskeli Suomessa.[50]
Syyskuussa Lenin lähetti kirjeet, joissa ilmoitti kansannousun hetken koittaneen. Väliaikainen hallitus koki viimeiset tappionsa kun saksalaiset valtasivat Itämeren saaria, ja Kronstadt ja Pietari valmistautuivat hyökkäykseen ja kaupungin evakuointia valmisteltiin. Suuriruhtinaiden palatseja alettiin ryöstellä ja kapinasta puhuttiin jo yleisesti. Trotski nimettiin Pietarin neuvoston puheenjohtajaksi. Varuskunnan ja hallituksen välille syntyi aseellinen yhteenotto, kun hallitus pyrki siirtämään epäluotettavat joukot rintamalle.[51]
Bolševikit aloittivat kapinan Trotskin johdolla. Sen keskuksena oli Smolnan entinen aatelisneitojen instituutti. Kaappaus eteni huomaamattomasti, eikä kohdannut minkäänlaista vastarintaa. Tekijäjoukko oli melko pieni, muun muassa joitain tuhansia varuskunnan sotilaita ja joitain satoja bolševikkeja, mutta Kerenskin hallitus oli käynyt niin heikoksi, että vastustus oli olematonta ja kumous oikeastaan veretön. Yöllä Lenin kutsui koolle keskuskomitean muodostamaan hallitusta. Ministerejä nimitettiin kansankomissaareiksi Ranskan suuren vallankumouksen malliin. Lenin ehdotti Trotskia kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajaksi, mutta tämä kieltäytyi muun muassa juutalaisuutensa vuoksi ja Lenin otti tehtävän. Trotskille tulivat ulkomaanasiat.[52]
Samana iltana alkoi toinen yleisvenäläinen työläisten ja sotilaiden neuvostojen edustajakokous  Smolnan juhlasalissa. Trotski julisti väliaikaisen hallituksen lakanneen olemasta ja Leninin työläisten ja talonpoikien vallankumouksen voittaneen. Tällä välin väliaikainen hallitus istui yhä Talvipalatsissa, josta Kerenski pakeni rintamalle etsimään lisäjoukkoja. Talvipalatsin puolustajat lähtivät hiljakseen pois, ja viimein Auroran tykillä ammuttiin yksi laukaus ja Talvipalatsi vallattiin ja ministerit kiikutettiin Pietari–Paavalin linnoitukseen.[45][53]
Neuvosto-Venäjän johtoon

Bolševikkipuolue siunasi monien kyläyhteisöjen jo kesällä 1917 tekemät maanjaot, mutta parissa kuukaudessa se riisti vallan neuvostoilta, ammattiliitoilta, sosialistisilta puolueilta, korttelikomiteoilta ym., jotka olivat itsenäisesti taistelleet vanhaa valtaa vastaan. Joulukuussa tästä seurasi laajoja lakkoja bolševikkeja vastaan. Lenin perusti salaisen poliisin Tšekan 20. joulukuuta 1917 jahtaamaan ”vallankumouksen vastustajia”.[54]
8. marraskuuta 1917 Lenin valittiin kansankomissaarien neuvoston puhemieheksi eli neuvosto-Venäjän johtajaksi. Lenin halusi tehdä välittömästi rauhan saksalaisten kanssa, kun taas moni muu bolševikki arvioi sodan johtavan vallankumoukseen Saksassakin, eikä Lenin saanut hyväksyntää Saksan tiukoille rauhanehdoille ennen kuin Saksa valtasi Baltian ja läheni Pietaria. Brest-Litovskin rauhansopimuksessa 3. maaliskuuta 1918 neuvosto-Venäjä luopui Baltian maista, alueistaan Puolassa, Ukrainasta ja Suomesta.[55][56]
Lenin kieltää muut puolueet
25. marraskuuta 1917 pidetyissä perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaaleissa bolševikit saivat vain 25% äänistä. Suurimmaksi puolueeksi nousi Sosialistivallankumouksellinen puolue (SR), joka sai noin 40% äänistä. SR-puolueen vasemmistosiipi eli vasemmistososialistivallankumoukselliset olivat kuitenkin liittoutuneet bolševikkien kanssa ja Lenin lähetti bolševikkeja tukeneet matruusit sulkemaan perustuslakia säätävän kokouksen 19. tammikuuta 1918.[57]
Perustuslakikokouksen sijaan bolševikit julistivat hallituksensa olevan vastuussa neuvostoille (”sovjet”), joiden edustajakokoukseen bolševikit ja vasemmisto-SR:läiset saivat yli 90%:n enemmistön. Bolševikit muodostivat hallituksen yhdessä heitä tukeneiden vasemmisto-SR:ien kanssa, mutta sittemmin rauhansopimukseen (3. maaliskuuta 1918) tyytymättömät vasemmisto-SR:läisetkin alkoivat vastustaa bolševikkeja.[58]
Kaikkien ei-bolševististen ryhmien (sosialististen ja ei-sosialististen) pyrkiessä torjumaan bolševikkien valtapyrkimyksiä Lenin vangitsi tai ammutti niiden jäseniä sekä lakkautti järjestöjä. Vasemmisto-SR:läinen Jakov Bljumkin murhasi heinäkuussa Saksan lähettilään, kreivi von Mirbachin, tarkoituksenaan aloittaa uudelleen sota Saksaa vastaan. Samassa yhteydessä puolue järjesti kapinan Moskovassa, jonne hallitus oli siirtynyt. 30. elokuuta SR:läiset murhasivat bolševikkijohtajat Moisei Uritskin ja V. Volodarskin.[59]
Murhayritys
30. elokuuta vuonna 1918 sosialistivallankumouksellinen Faina Kaplan ampui Leniniä kolmesti; tämä haavoittui mutta parani. Tapaus saattoi silti edesauttaa Leninin terveyden myöhempää heikkenemistä.[60] Vasemmisto-SR:läisiin kuulunut Kaplan oli ollut elinkautisessa vankeudessa 1906–1917 tsaarin virkamiehen murhayrityksestä. Hän kannatti perustuslakikokousta ja piti Leniniä vallankumouksen petturina. Arvioiden mukaan Kaplan toimi oma-aloitteisesti.[61]
Tšekan kuulusteluissakaan Kaplan ei suostunut paljastamaan rikostovereitaan, joten hänet ammuttiin 3. syyskuuta 1918. Samana päivänä Izvestija-lehdessä bolševikit vaativat ”murskaamaan vastavallankumouksen hydran massiivisella terrorilla”, ja 5. syyskuuta puolalaisen Feliks Dzeržinskin johtama Tšeka antoi määräyksen ”punaisesta terrorista.” Seuraavina kuukausina myös teloitettiin 800 SR-läistä ja muuta vastustajaa oikeudenkäynneittä. Ajan mittaan luvut vain nousivat, jopa viralliset luvut puhuivat tuhansista, eräät arviot 200000:sta uhrista. Sosialistivallankumouksellinen puolue kiellettiin. Menševikkien sallittiin aloittaa marraskuussa uudelleen toimintansa, kun he lupasivat pysyä lojaalisti oppositiossa.[62]
Sisällissota

Venäjän sisällissota puhkesi tavallaan touko–kesäkuussa 1918, puolisen vuotta vallankumouksen jälkeen, aluksi kaupungeissa Volgan varrella bolševikkeja tukevien neuvostojen ja itävalta-unkarilaisista sotavangeista kootun tšekkoslovakilegioonan välillä. Taistelut rohkaisivat SR:n opposition perustamaan Samarassa komitean perustuslakikokouksen pelastamisen puolesta (Комуч). Tämä sai bolševikit karkottamaan SR:t ja menševikit paikallisista neuvostoista. Kadettipuolue puolestaan kokoontui heinäkuussa 1918 Omskiin perustaen Siperian väliaikaisen hallituksen. Nämä osapuolet jopa liittoutuivat Ufassa syyskuussa, mutta amiraali Koltšak julisti itsensä ylimmäksi johtajaksi ja karkotti sosialistit.[63]
Varsinaisesti sisällissodan katsotaan puhjenneen maaliskuussa 1919. Sekalaisista ryhmistä (muun muassa tsaarinvaltaa tukevat, kasakat) koostuvat valkoiset armeijat taistelivat puna-armeijaa vastaan, länsivaltojen tukemina. Valkokaarti saavutti aluksi merkittävää menestystä, mutta vuoden 1920 alkuun mennessä puna-armeija oli käytännössä kukistanut valkoiset ja sota oli pääosin ohi, joskin Krimillä olleiden Pjotr Wrangelin joukkojen kimppuun puna-armeija ehti vasta vuoden lopulla. Vuoden 1919 voitot sisällissodassa olivat saaneet puna-armeijan hyökkäämään Ukrainan valloittanutta Puolaa vastaan tarkoituksenaan päästä Saksaan asti. Entinen keisari Nikolai II teloitettiin perheineen heinäkuussa 1918 Jekaterinburgissa Leninin ollessa varmasti tietoinen käskystä.[64]
Lenin väitti kapitalismin olevan yhteydessä imperialismiin ja julisti vuonna 1917 kaikille kansoille ja vähemmistöille rajoittamattoman itsemääräämisoikeuden. Kuitenkin, kun sisällissodan jälkeen hänellä oli voimaa rajoittaa sitä, hän myös teki niin ja valloitti itsenäistyneet Armenian, Georgian ja Azerbaidžanin.[65]
Radikaali sosialismiin siirtyminen
Tsaarien hirmuvalta oli teloittanut virallisesti 3932 ihmistä vuosina 1825–1917 laillisin oikeudenkäynnein, joissa ”puolustusasianajajilla oli ainakin saman verran puhevaltaa kuin syyttäjilläkin”. Leninin johdolla bolševikit ylittivät tämän määrän neljässä kuukaudessa (maaliskuuhun 1918 mennessä).[66] Tosin on huomattava se seikka, että suurin osa tsaarien tapattamista ihmisistä ei koskaan tullut viralliseen tietoon.[65] Bolševikit hyökkäsivät rajusti oppositiota vastaan, eikä Lenin estänyt lukuisten teloituksien toimeenpanoa.[67]
Liberaalien väliaikainen hallitus oli helmikuun vallankumouksen jälkeen lakkauttanut kuolemanrangaistuksen, vapauttanut poliittiset vangit ja julistanut sanan-, paino- ja kokoontumisvapaudet. Nämä vapaudet eivät kuitenkaan olleet kansalle hyödyksi kurjissa oloissa, jonka pitkittynyt sota ja nälänhätä loivat. Vallankumouksen jälkeen Lenin ei nähnyt syytä palauttaa näitä oikeuksia, koska se olisi voinut vahingoittaa nuorta kommunistihallintoa. Hänen kerrotaan aikoneen palauttaa nämä oikeudet myöhemmin, kun olot ovat tasaantuneet ja sosialismi toteutunut halutulla tavalla.[68]
Venäjä oli tsaarin johdolla käynyt edeltävien kolmen vuoden aikana sotaa, jossa oli kaatunut yli miljoona venäläistä. Suurin osa kuolleista oli pakkovärvättyjä rivimiehiä, joita käytettiin ensimmäisen maailmansodan taisteluissa lähinnä tykinruokana. Sodan suoraan ja välillisesti aiheuttamat siviilitappiot, joita ei ole tilastoitu luotettavasti, eivät myöskään jääneet vähäisiksi. Huolimatta liberaalista sisäpoliittisesta linjastaan väliaikainen hallitus pyrki jatkamaan vuoden 1917 aikana tätä samaa sotaponnistusta. Viimeinen naula tähän arkkuun oli kesällä 1917 surkeasti epäonnistunut ja jopa 400000 venäläisen hengen vaatinut Kerenskin hyökkäys, jonka seurauksena Venäjän armeija käytännössä romahti. Sodan vastustaminen oli Leninin päätavoitteita, ja hän halusi lopettaa sen mahdollisimman pian.[69]
Lenin oli hyvin ankara vastustajilleen. Jo ennen vallankumousta pitämissään puheissa hän oli vannonut tuhoavansa porvariston luokan kokonaan. Tästä syystä hän puuttui pikkutarkasti lukemattomiin vainojen yksityiskohtiin, mistä todisteena ovat säilyneet hänen lukuisat kirjeensä. Esimerkiksi kirjeessään 10. elokuuta 1918 Lenin kirjoitti:

Tämän tueksi Lenin käski sulkea ”kulakit” (talonpojat), papit ja porvarit keskitysleireihin yhteiskuntaluokan tai ammatin perusteella riippumatta heidän teoistaan.[70]
Eräs Tšekan ohje 1. marraskuuta 1918 kuului:

Lenin kirjoitti vuonna 1917:

Tyytymättömyys johtaa kapinoihin
Neuvosto-Venäjän johto aloitti radikaalin sosialismiin siirtymisen 13. toukokuuta 1918 muodostamalla valtavia komennuskuntia takavarikoimaan talonpoikien ylimääräiset elintarvikkeet. Komennuskuntien jäsenet saivat palkkioksi osan itselleen ja lisäksi rahaa. Näin talonpojilta otettiin pois kannustimet. Tämä ei osoittautunut hyväksi ratkaisuksi, sillä ruoantuotanto romahti ja ruokapula paheni entisestään.[71]
Kansan keskuudessa ei oltu tyytyväisiä sosialismin toteutustapaan. Pula, talousromahdus ja nälkä saivat aikaan lukemattomia talonpoikien, merimiesten ja jopa työläisten kapinoita ympäri maata, toisinaan heinähangoin ja keihäin tykkejä ja konekiväärejä vastaan.[72] Kansannousut tukahdutettiin muun muassa ampumalla mielenosoittajia, julistamalla työsulkuja lakkoilevia työläisiä vastaan sekä pidättämällä heitä ja opposition aktivisteja, pommittamalla ja polttamalla kyliä, käyttämällä kemiallisia aseita ja hirttämällä epäiltyjä sekä sulkemalla kymmeniä tuhansia kapinallisten perheenjäseniä panttivangeiksi keskitysleireille (lähinnä naisia, lapsia ja vanhuksia).[73] Lenin itse kertoi syyttömien kaltoin kohtelun häirinneen häntä, mutta ei puuttunut näihin asioihin. Hänelle oli tärkeintä päämäärä ja hän antoi erikseen käskyjä tuhota opposition mielenosoituksia. Esimerkiksi talonpoikien tunnetuimmasta eli Tambovin kapinasta (jossa oli vaadittu takavarikointien ja Tšekan lakkauttamista, vapaita vaaleja ja kaupan vapautta) Lenin kirjoitti Tšekalle: Tämä liike on ehdottomasti murskattava mitä pikimmin ja sellaisella tavalla, että esimerkki on mahdollisimman selvä.[74] Nämä kapinaan osallistuneet olivat selvästi sosialismin rakentamiselle haitallisia ja opposition edustajia. Kenraali Mihail Tuhatševskin johtamalla yli 30000 miehen armeijalla meni kaksi vuotta (1919–21) tuhota vastarinta ylivoimaisesta aseistuksesta ja raaoista otteista huolimatta. Tambovin kapinan keskitysleireillä oli 50000 ”panttivankia” ym. ja kuolleisuus oli 15–20% kuukaudessa. Vaikka myös Tambovin kapina oli syntynyt spontaanisti, muista kansannousuista poiketen sen organisoi järjestelmälliseksi SR:n entinen aktiivi Aleksandr Antonov.[75]
Nälänhätä
Radikaali sosialismiin siirtyminen romutti maan talouden, ja vuonna 1921 syntyi suuri nälänhätä. Länsimaiden ruokalähetyksistä huolimatta ainakin viisi miljoonaa ihmistä menehtyi nälkään 1921–22. Aikaisemmassa nälänhädässä 1891 Lenin oli itse asunut nälänhätäalueella mutta vastustanut ruoka-avun antamista. Hänen ystävänsä A. Beljakov muisteli kirjassaan ”Tiennäyttäjän nuoruus”:[76]

Politbyroon jäsenille 19. maaliskuuta 1922 osoittamassaan kirjeessä hän selitti luonteenomaisella kyynisellä tavallaan, miten nälänhätää voitaisiin käyttää hyväksi
Uusi talouspolitiikka (NEP)

Sosialismi ei toteutunut Venäjällä läheskään yhtä helposti kuin Lenin oli ehkä kuvitellut.[77] Talonpojat eivät halunneet antaa viljojaan koko kansan hyväksi, koska ruokaa oli muutenkin vähän. Työläiset taas eivät halunneet tehdä töitä pienellä tai kokonaan puuttuvalla palkalla. Sosialistista yhteiskuntaa ei voinut rakentaa ilman varoja. Tämän vuoksi Lenin käynnisti uuden talouspolitiikan, NEP:n, jossa hän palautti osittaisen yksityisomistuksen siinä toivossa, että maa vaurastuisi ja voisi sitten siirtyä sosialistiseen yhteiskuntamalliin. Tehtaita palautettiin yksityisten haltuun ja talonpojille taattiin omistus- ja myyntioikeus omiin tuotteisiinsa.[57]
Vuonna 1928 Neuvostoliiton talous saavutti maailmansotaa edeltäneen tason, mutta tuolloin Stalin lakkautti NEP:n puolueen vähemmistön vastustuksesta huolimatta. Väitetään, että Lenin oli tarkoittanut NEP:n pidempiaikaiseksi. Sitä tosin esitti jo vuonna 1920 Lev Trotski (joka myöhemmin kannatti sen lakkauttamista), mutta tuolloin esitys hylättiin. Kirjoissaan Lenin on kuitenkin antanut ymmärtää, että NEPin oli tarkoituskin olla lyhytikäinen.[78]
Leninin kuolema
Toukokuussa 1922 Lenin sai ensimmäisen sydänkohtauksensa, joulukuun kohtauksen jälkeen hän jätti aktiivipolitiikan. Toukokuussa 1923 Lenin siirtyi lääkärin neuvojen mukaan huvilalle Gorkiin lähellä Moskovaa. Kremlissä hän kävi vain muutaman kerran ennen kuolemaansa tammikuussa 1924. Kuolinsyynä oli ilmeisesti aivoverisuonten kovettuma, ateroskleroosi, ja osasyynä siihen oli hänen niskassaan säilynyt Kaplanin luoti.[60]
”Testamentissaan” Lenin kritisoi kaikkia keskuskomitean johtohenkilöitä, mutta sitä ei luettu puoluekokouksessa. Stalin sai pitää vuonna 1922 myönnetyn pääsihteerin paikkansa ja selvisi voittajana väittelyissä ja valtataistelussa.[79] Kuoleman jälkeen Leninin ruumis palsamoitiin ja asetettiin näytille Punaisen torin laidalle rakennettuun mausoleumiin.[80]
Leninin palsamointi oli pääasiassa Leniniä ihailleen Stalinin idea, sillä Stalin piti Leniniä jumalallisena opettajana. Lenin itse olisi halunnut tulla haudatuksi kaikessa hiljaisuudessa.
Lenin epäili vuonna 1924 Stalinin kyvykkyyttä johtajana. Hän piti Stalinia liian karkeana johtamaan kommunistista puoluetta.[81]
Lenin ja Suomi
Lenin toimi maastakarkotuksensa aikana usein Suomesta käsin. Suomessa Leninillä oli tukijoita ja myös ystäviä. Lenin esitti ensimmäistä kertaa myötämielisyytensä Suomen itsenäisyydelle Tampereella 1905 ja 1906 pidetyissä kokouksissa. Kokoukset pidettiin samassa talossa, jossa Lenin ensimmäistä kertaa tapasi tulevan seuraajansa Josif Stalinin. Nykyään tuossa talossa on länsimaalaisittain ainutlaatuinen Lenin-museo. Museota on ehdotettu muutettavaksi totalitarismin uhrien museoksi. [82]

Helsingissä Lenin asui seuraavissa osoitteissa:[83]
Vironkatu 7, marraskuussa 1905
Liisankatu 19, helmikuussa 1906
Vuorimiehenkatu 35, maalis–huhtikuussa 1906
Ylänkötie 8, Oulunkylä, syksyllä 1907
K. H. Wiikin katu, Malmi, yhden yön verran elokuussa 1917
Sörnäisten rantatie 1 B, elo–syyskuussa 1917
Fredrikinkatu 64, elo–syyskuussa 1917
Töölönkatu 46, syyskuussa 1917
Vallankumouksen jälkeen Lenin yllytti kirjeissään Suomen SDP:tä tekemään aseellisen vallankumouksen Suomessa ja lähetti Stalinin puoluekokoukseen tukemaan vaatimuksiaan. SDP:n puoluekokous kuitenkin äänesti tätä vastaan 26. marraskuuta 1917 äänin 59–43;[84] vastaavan päätöksen Työväen Vallankumouksellinen Keskusneuvosto teki jo 10.11. äänin 18–8).
Suomen eduskunnan julistettua Suomen yksipuolisesti itsenäiseksi porvarienemmistöllä 6. joulukuuta Lenin tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta 1917. On esitetty erilaisia arvioita siitä, miksi Lenin hyväksyi porvarillisen Suomen itsenäisyyden. Selvimpänä ovat nähtävissä Leninin puolueohjelmaankin kirjatut ideologiset syyt, joiden johdosta myös joukko muita valtioita – muun muassa Viro ja Ukraina – pääsi itsenäistymään neuvosto-Venäjästä. Leninin on esitetty toivoneen Suomessa puhkeavan vallankumouksen, joka palauttaisi Suomen jälleen neuvosto-Venäjän yhteyteen. Myös Suomen SDP:n pyyntö on saattanut vaikuttaa asiaan.
Lenin antoi määräykset toimittaa aseita "Suomen proletariaattia varten" 7.1.1918 - 10 000 kivääriä ja 17.1.1918 - 25 000 kivääriä "suomen rautatien komissaarille".[85] Lenin julisti päättäjäispuheessaan 30.1.1918 Neuvostojen yleisvenäläiselle kokoukselle Suomen olevan vallankumouksellisen Venäjän ympärysvalta ja valtioliitossa sen kanssa, Internationaalin tiellä.[85]
Suomessa Leninin asemaa itsenäisyyden tunnustajana ovat korostaneet ennen kaikkea vasemmistolaiset. Ideologisesti toisella kannalla olevat pitävät sitä historian väärentämisenä.[86] Suomen itsenäisyyden tunnustaminen ei ollut Lenille itsetarkoitus, vaan se oli ensisijaisesti keino sosialistisen vallankumouksen toteuttamisen helpottamiseksi Suomessa.[87]
Toisen maailmansodan jälkeen suomalaiset tunnustukseen vedoten sanoivat ”Leninin antaneen Suomelle itsenäisyyden”, jotta tämän seuraajat eivät kehtaisi ”ottaa sitä pois”.[88]
Leninin luonne
Leninin kannattajat ovat esittäneet Leninin humaanina ja lempeänä neuvostojohtajana.[78] Lenin ei juurikaan ollut kansallismielinen, vaan Marxin oppien mukaisesti kannatti kansainvälisyyttä. Lenin ajatteli Neuvosto-Venäjän olevan ensimmäinen pala kommunistista ihannemaailmaa.[78] Hän katsoi rakentavansa sitä parhaiten tuhoamalla estävät tekijät eli porvariston, papiston ja yläluokan. Hän hyväksyi väkivallan näitä ”työkansan vihollisia” vastaan. Tämä on ristiriidassa Leninistä annetun pasifistisen ja lempeän kuvan kanssa, mutta Lenin katsoi ajattelevansa ensisijaisesti Venäjän valtaväestön etua. Toisaalta myös Suomessa on ilmestynyt tutkimuksia, joissa Lenin kuvataan luonteeltaan lähinnä pikkurikolliseksi ja perin juurin anarkistiseksi "ammattivallankumoukselliseksi". Tähän liittyy myös sen korostaminen, että Leninin toiminnan alkuperäinen ja liikkeellepaneva voima oli henkilökohtainen katkeruus ja suoranainen antagonismi vallitsevaa järjestelmää kohtaan.[89]
Lenin ja Stalin

Lenin tapasi Josif Stalinin ensi kertaa vuonna 1905 Tampereella pidetyssä bolševikkien konferenssissa.[90] Vuonna 1913 Stalin kirjoitti mainetta tuoneen teoksensa Marxismi ja kansallisuuskysymys, jota Lenin piti niin loistavana, että tahtoi julkaista sen puolueen virallisena poliittisena ohjelmana.[91] Leninin ja Stalinin välillä ei ollut juuri poliittisia erimielisyyksiä, ja Stalin pitikin itseään Leninin oppilaana. Puolueen väittelyissä Stalin liittyi lähes poikkeuksetta Leninin puolelle vastustamaan muun muassa entistä menševikkiä Trotskia ja muita oppositiolaisia. Vuonna 1922 Stalin nimitettiin puolueen pääsihteeriksi Leninin ehdotuksesta.[92]
Leninin sairastuttua lääkärit kielsivät häneltä poliittisen toiminnan, ja puolueen politbyroo nimitti Stalinin tiedonvälittäjäksi. Tänä aikana Stalin riiteli Leninin puolison Nadežda Krupskajan kanssa. Kuultuaan riidasta Lenin loukkaantui ja saneli ”testamenttinsa”, jossa hän arvosteli Stalinin käytöstapoja ja arvosteli muitakin puolueen johtohenkilöitä. Leninin kuoleman jälkeen ”testamentti” luettiin bolševikkien 13. puoluekokouksessa ja valtuutetut tahtoivat Stalinin jatkavan puolueen pääsihteerinä.[93] Edes Trotski ei vastustanut Stalinin johtajuuden jatkamista.[94]
Maailmankuva ja politiikka
Leninin maailmankuva oli muotoutunut 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä, ja sittemmin hän arvioi, ettei 1900-luvulla ollut hänelle enää paljonkaan älyllistä tai tiedollista annettavaa.[95] Sen sijaan hän keskittyi Karl Marxiin, Friedrich Engelsiin, Georgi Plehanoviin ja Karl Kautskyyn, joista kahdelle viimeiselle hän myöhemmin käänsi selkänsä. Lenin kuitenkin ihaili Niccolò Machiavellia ja Charles Darwinia (hänen työhuoneessaan Kremlissä oli pieni apinan muotoinen pöytäkoriste, jossa luki Darwinin nimi), palasi myöhemmin myös Aristoteleen pariin ja löysi ensimmäisen maailmansodan aikana G. W. F. Hegelin ja saksalaisen sotateoreetikon Carl von Clausewitzin, jotka jättivät Leninin ajatteluun omat jälkensä. Ehdottomina esikuvinaan hän piti Karl Marxia ja Friedrich Engelsiä, ja itseään ainoana oikeana ja korvaamattomana Marxin tulkitsijana.[95] Suhde Friedrich Nietzschen moraalifilosofiaan oli ambivalentti.[96]

Lenin oli pohjimmiltaan teoreetikko ja inhosi politiikan tunteellisuutta. Siksi hän myös painotti älymystön johtavaa asemaa politiikassa pitäen vieraana ajatusta, että työläiset itse hallitsisivat itseään. Hän ei ollut varsinaisesti kosketuksissa köyhälistöön, vaan piti tilastotietoja ja tutkimuksia henkilökohtaisia kokemuksia todempana kuvauksena Venäjän kansan elinoloista.[95] Näiden tilastojen ja tutkimusten pohjalta hän muun muassa esitti, että Venäjä oli jo 1860-luvulla kapitalistinen maa. Leninin luonteenpiirteisiin kuului myös vahva luottamus siihen, että hän oli aina oikeassa. Hän luotti itseensä, ja näin hän päätyi vallankumouksen johtoon.[97]
Lenin arveli, että hänen vaatimansa ”proletariaatin demokraattinen diktatuuri” (ks. proletariaatin diktatuuri) vetoaisi erityisesti alempaan yhteiskuntaluokkaan. Hänen mielestään se olisi samalla myös tehokkain tapa yleisten kansalaisvapauksien ja taloudellisen kehityksen turvaamiseksi. Lenin kannatti alun perin Venäjän marxistien yleisesti esittämää kaksivaiheisen vallankumouksen mallia: ensin demokraattinen ja kapitalistinen valtio, jota seuraisi sosialistinen vallankumous ja lopulta kommunismi. Vallankumouksen edetessä hän ei kuitenkaan sitoutunut tähän, vaan siirtyi nopeasti toteuttamaan Venäjällä omaa sosialismin malliaan.[98]
Bolševikit pyrkivät saamaan puolueelleen kansansuosiota osallistumalla yleiseen propagandaan sekä valtakunnanduuman toimintaan ja muuhun yleiseen päätöksentekoon. Eräiden väitteiden mukaan myös Venäjän salainen poliisi Ohrana tarjosi Leninille otollisen tilaisuuden. Ohrana oli jokseenkin hyvin perillä sosialistivallankumouksellisten keskinäisistä kiistoista ja pyrki lietsomaan polemiikkia, joka repi puoluetta. Ohrana tuki bolševikkien asemaa Venäjällä myös vangitsemalla menševikkejä ja muita Leninin vastustajia.[99]
Ensimmäisen maailmansodan aikana Lenin omaksui kannan, jonka mukaan sosialistien tulisi vastustaa kaikkia sotaa käyviä hallituksia ja jokaisen maan työläisten tuli vastustaa oman maansa sotaponnistuksia. Lenin korosti Marxin oppia, ettei proletaareilla ole kotimaata: niinpä Venäjän työläisten ensisijaisen myötätunnon ja avunannon olisi pitänyt kohdistua muita työläisiä – myös vihollismaiden työläisiä – kohtaan, eikä oman maan porvaristoon. Leninin kansainvälisyyttä korosti myös Neuvostoliiton kansallislauluksi valittu Kansainvälinen. Lenin uskoi Venäjän vallankumouksen laajenevan hyvinkin nopeasti maailmanlaajuiseksi sosialistiseksi vallankumoukseksi.[100]
Leninin kuolema ja perintö

Lenin halvaantui oikealta puoleltaan toukokuussa 1922 ja vetäytyi lopullisesti poliittisesta elämästä jo saman vuoden joulukuussa. Lenin piti halvauksensa johdosta tilaansa toivottoman ja pyysi Stalinia myrkyttämään itsensä mistä Stalin kieltäytyi.[101] Leninin kuoltua tammikuussa 1924 hänen ruumiinsa palsamoitiin ja se on edelleen näytteillä mausoleumissaan Moskovan Punaisella torilla. Petrograd, entinen Sankt-Peterburg (Pietari) nimettiin Leningradiksi Leninin mukaan. Nimi vaihdettiin takaisin Sankt-Peterburgiksi vasta Neuvostoliiton hajottua. Leninisminä tunnettu oppijärjestelmä muotoiltiin hänen teostensa pohjalta ja siitä tehtiin myöhemmin eräänlainen valtionuskonto. Kaikki tämä tapahtui Leninin omien toiveiden vastaisesti.[102]
Hänen käsityksensä kansanvallasta oli kuitenkin erilainen kuin esimerkiksi länsimaisessa demokratiassa tai sosiaalidemokraattisessa järjestelmässä. Lenin vastusti ruohonjuuritason demokratiaa ja monipuoluejärjestelmää.[103] Hän vastusti vuoden 1917 ajatusta demokraattisten, kansan valitsemien neuvostojen hallitsemasta maasta, ja kannatti ”proletariaatin diktatuuria”, jossa kaikki valta olisi keskitetty bolševikkipuolueelle. Vuoden 1917 ajatusten hylkääminen johti muun muassa hänen uskollisimpien sotilaidensa, Kronstadtin matruusien, kapinaan 1921. Leninin käsitystä kansanvallasta kuvasi hyvin vastaus, jonka hän antoi Trotskille tämän kysyttyä Leninin mielipidettä matruusien vaatimuksiin: ”Parlamentaarinen ja demokraattinen järjestelmä on askel taaksepäin, bolševikkien yksinvaltaisesti johtama proletariaatin diktatuuri on askel eteenpäin vallankumouksen tiellä”.
Neuvostoliiton päämiehistä Lenin on aina ollut suosituin henkilökulttinsa ansiosta. Johtajien henkilöihin ja toimiin jälkikäteen kohdistettu arvostelu ei juuri koskaan ulottunut Leniniin asti. Lisäksi esimerkiksi Meksikon vallankumouksen innoittamissa seinämaalauksissa Lenin maalattiin usein paikallisten vallankumousjohtajien, kuten Emiliano Zapatan viereen.[104]
Henkilökultti

Leninin ympärille muodostui Neuvostoliiton ensimmäinen henkilökultti, jota useat historioitsijat ja elämäkertojen kirjoittajat ovat kuvailleet ”puoliuskonnolliseksi”.[105][106][107][108][109] Hänen askeettinen, ahkera ja järjestäytynyt luonteensa erotti hänet monista muista kommunistisen puolueen johtajista. Osittain oman tahtonsa vastaisesti häntä alettiin pian pitää ”hyvänä tsaarina”, joka oli vaatimaton ja kansanläheinen, mutta samalla uuden oikeudenmukaisen järjestelmän luoja. Vuodesta 1918 lähtien häntä alettiin nimittää voždiksi eli johtajaksi. 1920-luvulla termi laajeni koko kommunistisen puolueen johtajistoon.
Venäjän sisällissodan aikana puolue alkoi jo tietoisesti käyttää hyväkseen ja levittää tätä näkemystä Leninistä, kun vallankumouksen uskonnollissävytteisten tulkintojen kautta sisällissotaa alettiin pitää hyvän ja pahan, vallankumouksellisten pyhimysten ja vastavallankumouksellisten pahojen henkien välisenä taisteluna. Leninistä muodostui vallankumouksen pääpyhä, Työn pyhän Raamatun kirjoittaja, kuten runoilija Demjan Bednyi häntä kuvasi vuonna 1918 runossa ”Johtajalle”.
Kuolemaansa asti Lenin pystyi estämään tämän kansan keskuudessa syntyneen kultin päätymisen osaksi virallista puolueen propagandaa. Kuitenkin välittömästi hänen kuoltuaan otettiin tämä kristuksenkaltainen pelastaja-Lenin osaksi virallista puolueen Lenin-kulttia, vaikka monet puolueen johtajat, mukaan lukien Leninin leski Nadežda Krupskaja vastustivatkin sitä.[110][78]
Monumentaalinen propaganda
Monumentaalinen propaganda oli Leninin Venäjän vallankumouksen alussa esittämä suunnitelma, jota alettiin toteuttaa Neuvostotasavallassa vuodesta 1918 alkaen. Siinä otettiin käyttöön visuaalinen monumenttitaide, vallankumoukselliset iskulauseet ja monumentaalinen kuvanveisto tärkeiksi vallankumouksellisten aatteiden ja kommunististen ihanteiden propagoijiksi. Suunnitelma loi kysynnän monumentaaliselle, valtion tilaamalle kuvanveistolle, joka loi perustan koko myöhemmälle Neuvostoliiton kuvanveiston koulukunnalle.
Leninin patsaat

Suomessa on kolme Leninin patsasta, useita muistolaattoja ja muita hänelle omistettuja muistomerkkejä. Neuvostoliiton kaaduttua vuonna 1991 alkoi Itä-Euroopan maissa ja Venäjällä suuri Lenin-patsaiden tuhoaminen. Melkein kaikki Itä-Euroopan valtioiden puolella olevat Lenin-patsaat on tuhottu tai siirretty museoihin. Venäjän puolella Lenin-patsaita on säilynyt paljon enemmän. Maapallon eteläisin patsas sijaitsee Etelämantereen luoksepääsemättömyyden navalla.
Muutamia säilyneitä Lenin-patsaita:

Lenin-patsas Tulan kaupungissa Venäjällä.
Lenin-patsas Tiraspolin kaupungissa Transnistriassa, Moldovassa.
Lenin-patsas Donetskin kaupungissa Ukrainassa.
Lenin-patsas Abakanin kaupungissa Venäjällä.
Lenin-patsas Kotkassa.
Lenin-patsas Norilskin kaupungissa Venäjällä.

Leninin teoksia
Mitä on tehtävä? [111]
Materialismi ja empiriokritisismi (1909)
Filosofian vihot (1914/1915, julkaistu vasta 1920-luvulla)
Sosialismi ja sota (1915, yhdessä Grigori Zinovjevin kanssa) [112]
Valtio ja vallankumous (1917) [113]
Imperialismi kapitalismin korkeimpana vaiheena (1917) [114]
Vasemmistolaisuus lastentautina kommunismissa (eli ”Penikkatauti”)
Kapitalismin kehitys Venäjällä
Joitakin Leninin kirjoituksia on julkaistu Marxist Internet Archiven suomenkielisessä osassa
Suomennoksia
Citation error, replace with{{cite book| title = Materialismi ja empiriokritisismi| location = Moskova| publisher = Edistys| year = 1975| version = (Materializm i empiriokritisizm, 1909)}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Valitut teokset| location = Moskova| publisher = Edistys| year = 1976–1977| version = 10 osaa}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Teokset| location = Petroskoi & Moskova| publisher = Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike & Edistys| year = 1953–1970| version = 45 osaa}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Courtois, Stéphane ym.| title = Kommunismin musta kirja: Rikokset, terrori, sorto| others = Translated by Kaarina Turtia, Matti Brotherus ja Heikki Eskelinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2000| id = ISBN 951-0-25073-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Marek, Franz & Fischer, Ernst| title = Mitä Lenin todella sanoi| others = Translated by Erkki Murto. 2. painos (1. painos 1970). Taskutieto 57| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1980| version = (Was Lenin wirklich sagte, 1969.)| id = ISBN 951-0-02557-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Service, Robert| title = Lenin: Elämäkerta| others = Translated by Arto Häilä| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2001| version = (Lenin: A biography, 2001.)| id = ISBN 951-0-26280-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Polvinen, Tuomo| title = Venäjän vallankumous ja Suomi, Osa 1| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1967}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Karlgren, Anton| title = Punainen diktaattori: Stalin ja bolševismin kehitys leninismistä stalinismiin| others = Translated by J. W. Tuura| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1942}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Montefiore, Simon Sebag| title = Stalin: Punaisen tsaarin hovissa| others = Translated by Kari Klemelä| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2004| version = (Stalin: The court of the red tsar, 2004.)| id = ISBN 951-0-29502-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Service, Robert| title = Stalin: A Biography| publisher = Harvard University Press| year = 2005| id = ISBN 978-0-330-41913-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Massie, Robert K.| title = Nikolai ja Aleksandra| others = Translated by Mirja Rutanen. 2. painos (1. painos 1968)| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1987| version = (Nicholas and Alexandra: An intimate account of the last of the Romanovs and the fall of imperial Russia, 1967.)| id = ISBN 951-30-6733-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kochan, Lionel| title = Vallankumouksen Venäjä 1890–1918| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1966}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo| title = Neuvostoliiton tragedia| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2012| id = ISBN 978-951-1-26521-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (Red – against, Dark blue – for, Grey – I abstain)

*
Luokka:Vuonna 1870 syntyneet
Luokka:Vuonna 1924 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen maantiede tarkoittaa Suomen aluetta ja sillä esiintyviä ilmiöitä. Suomi sijaitsee Pohjois-Euroopassa osapuilleen 60. ja 70. pohjoisen leveyspiirin sekä 20. ja 30. itäisen pituuspiirin välisellä alueella.
Pinta-ala ja maankäyttö
Vuoden 2013 alussa Suomen kokonaispinta-ala oli Maanmittauslaitoksen mukaan 390905km². Lukuun sisältyivät maa-alueet, makean veden alueet ja merialueet. Maa-alueita oli 303891km², makean veden alueita 34544km² ja merialueita 52470km².[1] Maankohoamisen vuoksi maapinta-ala kasvaa vuosittain noin 7 km².[2]
Vuonna 2005 maapinta-alasta neljä prosenttia oli rakennettua, yhdeksän prosenttia maatalousmaata, 77 prosenttia metsää ja kymmenen prosenttia muuta maata.[3]
Pinnanmuodot, kallioperä ja maaperä

Suomen luonnolle on tyypillistä, että kallioperä on ikivanhaa, iältään maapallon vanhimpia, mutta maaperä hyvin nuorta, viimeisen jääkauden tuloksena vain muutamien kymmenien tuhansien vuosien aikana syntynyttä. Kallioperä Suomessa on kulunut suurissa muodoissaan tasaiseksi mutta rikkoutunut pienissä muodoissaan vaihtelevaksi. Peitteenä kallioperän päällä ovat jääkauden synnyttämä moreeni ja lajittuneet maalajit. Viimemainittuja ovat jäätikköjokisyntyiset sora ja hiekka, joita on etenkin harjumuodostumissa, sekä eri syvyiseen veteen kerrostuneet savi ja muut hienot lajitteet, kuten hieta ja hiesu. Lisäksi on eloperäisiä maalajeja, kuten turvetta ja liejua.

Suomen korkeimpia kohtia ovat tunturit. Itä-Suomen ja Lapin tunturit ovat ikivanhaa Karelidien vuoristoa. Käsivarren Lapin tunturit kuuluvat Skandeihin. Maan eteläosa ja Pohjanmaan rannikko on tasaista, mutta Keski-Suomessa maasto muuttuu kumpuilevaksi. Nykyiset Itä-Suomen vaarat ja Lapin tunturit ovat jäänne muinoin Itä-Karjalasta Lappiin ulottuneesta Karelidien vuoristosta. Käsivarren Lapin korkeimmat tunturit kuuluvat Skandeihin, jonka kallioperä on iältään 400–450 miljoonaa vuotta. Suomen korkein kohta on Skandeihin kuuluva Haltitunturi, jonka rinne kohoaa Suomen puolella 1324 metriin merenpinnasta.[4]
Yleisin kivennäismaalaji on moreeni, jonka päälle on paikoin kasautunut savikkoa. Moreenin peittämillä alueilla tyypillisiä pinnanmuotoja ovat tavallisesti luode-kaakko-suuntaiset drumliinit, jotka ovat muodoiltaan virtaviivaisia moreenimäkiä. Näitä on esimerkiksi monissa osissa Savoa. Savikkoja on eniten Lounais-Suomen, Pohjanmaan ja Uudenmaan rannikkoalueilla.
Eloperäisistä maalajeista soille on muodostunut turvetta ja kangasmetsiin kangashumusta. Soiden osuus on suurin Pohjois-Pohjanmaalla. Eri puolilla Suomea suoyhdistymätyypit eroavat toisistaan: Etelä- ja Lounais-Suomessa esiintyy keskeltä kohollaan olevia, pääosin sadevesistä ravinteensa saavia keidassoita, pohjoisempana tasaisia ja vetisiä aapasoita ja pohjoisimmassa Lapissa palsasoita, joiden palsakummuissa routa säilyy läpi vuoden.
Jäätikköjokisyntyisistä pinnanmuodoista Viimeisen jääkauden lopulla syntyneet jäätikön reunan suuntaiset reunamuodostumat ja liikesuunnan mukaiset harjut ovat Suomelle tunnusomaisia maastonmuotoja. Reunamuodostumista merkittävimmät ovat Salpausselät, jotka kulkevat eteläisen Suomen poikki lounaasta koilliseen. Harjuista tunnetuimpia ovat Pyynikinharju Pirkanmaalla, joka on maailman korkein soraharju, sekä Punkaharju Saimaan Puruvedellä.
Vesistöt

Järvet

Suomi tunnetaan maailmalla järvien valtavasta määrästä. Yli viiden aarin kokoisia järviä on 187888, ja niissä on vettä yhteensä 230 kuutiokilometriä.
Suomen suurin järvi on Vuoksen vesistön keskusjärvi Saimaa ja lähinnä suurimpia omien vesistöjensä pääjärvet Päijänne, Inarijärvi ja Oulujärvi. Eniten järviä on Järvi-Suomessa Kokemäenjoen, Kymijoen ja Vuoksen vesistöalueilla. Muita suuria järvivesistöjä ovat Oulujoen vesistö ja Inarijärven lasku-uoman Paatsjoen vesistö.

Joet

Suomen puoliselta valuma-alueeltaan suurimpia jokivesistöjä ovat Kemijoen, Oulujoen,Tornionjoen ja Iijoen vesistöt. Muista jokivesistöalueista Suomen puoliselta alaltaan suurimpia ovat Tenon, Kyrönjoen, Koutajoen, Siikajoen, Kalajoen, Lapuanjoen, Kiiminkijoen, Pyhäjoen, Karvianjoen, Tuulomajoen ja Simojoen vesistöalueet.[5]
Pisin Suomen joista on Kemijoki ja lähinnä pisimpiä Iijoki, Ounasjoki, Kitinen, Muonionjoki, Luiro, Kymijoki, Tornionjoki, Simojoki, Ivalojoki ja Kiiminkijoki.[6]
Saaret

Järvi-Suomen vastineena Suomen rannikolla Saaristomerellä on Euroopan laajin saaristo. Meren ja sisävesien saaria on yhteensä 179584.
Vanhastaan Suomen suurimpana saarena on pidetty Soisaloa (1638km²).[7] Uudemman käsityksen mukaan Soisalo ei ole saari, koska sitä ympäröivä vedenpinta ei ole kauttaaltaan samassa tasossa. Vedenpinnan korkeusero sen eri puolien välillä on noin kuusi metriä.[8] Ympäröivien vesien saman tason perusteella Suomen suurimmaksi saareksi on esitetty Sääminginsaloa Saimaalla.[8] Sen pinta-ala on 1069 km². Sääminginsalo on kuitenkin saari vain, jos kaivetun kanavan mantereesta erottama alue hyväksytään saareksi. Kaikki saaren määrittelyperusteet täyttävistä saarista suurin on Ahvenanmaan pääsaari (685km²) ja toiseksi suurin on Kemiönsaari (524km²).
Ilmasto

Suomen ilmasto on maan sijainnin takia väli-ilmasto, jossa on meri- tai mannerilmaston piirteitä riippuen ilmavirtausten suunnasta ja matalapaineiden liikkeistä. Alueen lämpötilaan vaikuttavat suuresti sen sijainti keskileveysasteilla suurimmaksi osaksi pohjoisten leveyspiirien 60° ja 70° välillä ja Atlantilla Skandinavian länsipuolella virtaava Golfvirta, joka kohottaa Suomen lämpötilaa korkeammalle verrattuna yhtä pohjoisessa manneralueisiin.[9] Toisaalta muihin Pohjoismaihin verrattuna Suomen ilmasto on mantereisempi.[10]
Elävä luonto

Kasvillisuusvyöhykkeistä pääosa Suomesta kuuluu boreaaliseen vyöhykkeeseen eli pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen, joka edelleen jakautuu Suomessa eteläboreaaliseen, keskiboreaaliseen ja pohjoisboreaaliseen vyöhykkeeseen. Eteläisin Suomi kuuluu hemiboreaaliseen vyöhykkeeseen, joka edustaa havumetsä- ja lehtimetsävyöhykkeen vaihettumisaluetta. Alueella esiintyy havupuiden ohella jaloja lehtipuita yleisimmin Suomessa. Vastaava, mutta rajoiltaan kasvillisuusvyöhykkeistä poikkeava vyöhykkeisyys on myös soilla, joista eteläisessä Suomessa vallitseva suoyhdistymätyyppi on keidassuot ja pohjoisempana aapasuot. Aivan pohjoisimmassa Suomessa on palsasoita, joiden sisällä esiintyy ajoittaista ikiroutaa.
Eläinmaantieteellisesti Suomi kuuluu palearktiseen alueeseen, jonka eläimistö on tyypillistä pohjoiselle havumetsävyöhykkeelle.
Poliittinen maantiede

Suomen  hallinnollinen  aluejako  pohjautuu maakunta- ja kuntajakoon. Vuonna 2016 Suomessa on 19 maakuntaa ja 313 kuntaa.[11]
Suomen suurimmat kunnat Error: Invalid time..

SijaKaupunkiAsukasluku1.2.3.4.5.6.
Luonnonvarat
Suomen geologiset luononvarat koostuvat malmeista ja teollisuusmineraaleista, kiviaineksesta, turpeesta ja maalämmöstä. Vuonna 2012 malmeja louhittiin 12 ja teollisuusmineraaleja 29 kaivoksesta. Siilinjärven apatiittikaivos on tärkein teollisuusmineraaliesiintymä. Suomi on merkittävä koboltin ja platinaryhmän metallien tuottaja Euroopan tasolla. Metallimalmeista hyödynnetään myös kultaa, kuparia, nikkeliä, sinkkiä ja kromia.[12]
Suomen uusituviin luonnonvaroihin kuuluvat metsät ja monet luonnonvaraiset kala- ja riistalajit, marjat ja sienet.[13]
Rajat

Suomella on kolme rajanaapuria: Ruotsi lännessä, Norja pohjoisessa ja Venäjä idässä. Etelässä Suomenlahden toisella puolella, kansainvälisen merialueen erottamana on Viro.
Suomen ja Ruotsin raja on lähes kokonaan vesistöissä. Pohjoisessa Kolmen valtakunnan rajapyykiltä alkaa lyhyt, vain 230 metriä pitkä maaraja. Raja jatkuu jokirajana 555,5 kilometrin matkan pienten purojen, Kilpisjärven, Könkämäenon, Muonionjoen ja Tornionjoen kautta Tornioon saakka. Tornion ja Haaparannan välissä raja on määritelty suorin linjoin, samoin Tornion saaristossa. Meriraja jatkuu Perämerelle, jossa maiden aluevesirajat erkanevat. Ahvenanmerellä on yhteistä merirajaa ja raja halkaisee myös Märketin luodon.[14][15][16]
Suomen ja Norjan raja on noin 736 km pitkä, mistä 442 km on maarajaa ja 294 km jokirajaa. Maarajan läntinen osuus alkaa Kolmen valtakunnan rajapyykiltä ja kulkee muun muassa Haltin kautta. Käsivarren juuresta Peltotunturin kupeelta raja jatkuu jokirajana Tenojoen vesistössä. Pulmangin ja Nuorgamin tienoilla raja erkanee taas maarajaksi, joka päättyy Muotkavaaralla sijatsevaan Suomen, Norjan ja Venäjän rajapyykkiin.[17][18]
Suomen ja Venäjän raja eli itäraja alkaa pohjoisessa Muotkavaaran rajamerkiltä ja jatkuu maastossa suorin linjoin, valkoisilla taitepistepaaluilla tai kivisillä rajapyykeillä merkittynä. Rajavyöhykkeellä kulku on luvanvaraista.[19] Rajan kulku määritetty Moskovan välirauhassa (1944) ja Jäniskosken–Niskakosken alueen myyntisopimuksessa (1947), mutta paikoin raja on ollut samassa kohdassa pitempäänkin: rajan vanhimmat osat Kainuussa periytyvät Täyssinän rauhasta (1595).[20] Maaraja päättyy etelässä Virolahdelle, josta jatkuu meriraja Virolahden, Haminan ja Kotkan edustalla avomerelle pisteeseen, jossa maiden aluevesirajat erkanevat.[21]
Suomen aluevesiraja kulkee avomerellä yleensä 12 meripeninkulman päässä uloimmista maastonkohdista. Tätä kuitenkin rajoittavat Ruotsin, Venäjän ja Viron kanssa tehdyt sopimukset.[22] Viron kanssa on vuonna 1994 sovittu vapaan kauttakulun ylläpitämiseksi Suomenlahdella, että kummankaan aluemeret eivät ulotu lähemmäs kuin 3 meripeninkulman päähän keskiviivasta.[23] Lisäksi Bogskärin eteläpuolella aluemeri ulottuu vain 3 meripeninkulman päähän. Aluemeren tarkat rajat on asetuksella määritelty koordinaattipisteitä yhdistävinä suorina ja ympyränkaarina.[24]
Ääripisteet

Keskipisteet

Suomen maantieteellinen keskipiste on Siikalatvalla entisessä Piippolan kunnassa Kestilän ja Piippolan välillä Talasnevan suoalueella. Keskipisteen merkki () pystytettiin vuonna 1958 Suomen Kuvalehden avustuksella Leskelän kylään valtatie 4:n varteen.[32]
Suomen manneralueen keskipiste on Puolangan Housuvaaralla. Siellä aikanaan sijainnut keskipisteen merkki on sirretty Puolangan kirkonkylään, joka sijaitsee noin 10 km etelämpänä.
Weberin piste on Hauholla, joka kuuluu Hämeenlinnan kaupunkiin.
Suomen aluemerikeskipiste (maa-alueet + merialueet) on Haapajärvellä Kuusaan kylällä. Paikan ovat virallisesti paikantaneet Maanmittauslaitos, Apu-lehti ja Haapajärven kaupunki. Koordinaatit 70°87'45.6N 34°29'44.2E.
Manner- ja Meri-Suomen puoliväli sijaitsee Limingassa
Suomi Unescon maailmanperintöluettelossa
Suomen ensimmäinen luontokohde Unescon Maailmanperintöluettelossa on Merenkurkku, missä maankohoaminen on noin sentin vuodessa. Merenkurkun saaristo on Ruotsin Höga Kustenin (Korkean Rannikon) maailmaperintökohteen laajennus. Merenkurkun ulommilta saarilta on Ruotsiin matkaa vain 25 kilometriä. Aiemmin Suomesta luetteloon on hyväksytty kuusi kulttuuriperintökohdetta muun muassa Vanha Rauma ja Suomenlinna.[33][34]
Katso myös
Luettelo Suomen korkeimmista kohdista
Suomen kartoitus
Luettelo maailmanperintöluettelon kohteista Euroopassa
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Westerholm, John & Raento, Pauliina (toim.)| title = Suomen kartasto 1999: 100-vuotisjuhlakartasto| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY: Suomen maantieteellinen seura| year = 1999| version = 6. laitos| id = ISBN 951-0-22480-4}}
Aiheesta muualla

Coordinates:

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Half-Life 2 (tyyliteltynä HλLF-LIFE2 ja lyhennettynä HL2) on Valve Corporationin kehittämä ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka on jatko-osa Half-Lifelle. Peli ilmestyi alun perin Microsoft Windowsille, mutta myöhemmin siitä julkaistiin myös Xbox-versio. Peli julkaistiin Xbox 360:lle ja PlayStation 3:lle The Orange Box -pelikokoelmassa, jossa on alkuperäisen Half-Life 2:n lisäksi myös lisäosat Episode One ja Episode Two sekä pelit Portal ja Team Fortress 2. Pelistä on myöhemmin julkaistu myös OS X- (2010) ja Linux-versiot (2013).[1]
Half-Life 2:n kehittäminen alkoi jo vuonna 1999, mutta syyskuussa 2003 Valven tietokoneet joutuivat tietomurron kohteiksi ja pelin lähdekoodi vuoti internetiin. Pelin kehitys oli muutenkin myöhässä, joten koodivuoto johti pelin julkaisun lykkäämiseen.[2] Half-Life 2 julkaistiin 16. marraskuuta 2004. Peli osoittautui suurmenestykseksi niin arvosteluissa kuin myyntilistoillakin.[3][4]
Half-Life 2:n julkaisun aikoihin ilmestyi pelin grafiikkamoottorille käännetty Counter-Strike -modi, joka tunnetaan nimellä Counter-Strike: Source. Myöhemmin peliä varten julkaistiin moninpelin sisältävä Half-Life 2: Deathmatch sekä HDR-teknologiaa esittelevä yhden pelikentän mittainen Half-Life 2: Lost Coast.
Pelin ensimmäinen jatkoepisodi Half-Life 2: Episode One ilmestyi 1. kesäkuuta 2006. Seuraava episodi Half-Life 2: Episode Two ilmestyi Steam-palveluun 10. lokakuuta 2007.
Pelaaminen

Half-Life 2:n pelimekaniikka muistuttaa suuresti alkuperäistä Half-Lifea. Kyseessä on ensimmäisen persoonan ammuntapeli, jossa pelaaja omaksuu fyysikko Gordon Freemanin roolin ja taistelee vihamielisiä sotilaita ja hirviöitä vastaan. Ongelmanratkaisutehtävillä on pelin aikana myös keskeinen rooli. Vaikka pelaaja toimiikin yleensä yksin, pelissä on myös tilanteita, joissa pelaajan rinnalla taistelee tekoälyn ohjaamia liittolaisia. Pelaajan asevalikoimaan kuuluu kaksitoista erilaista asetta, esimerkiksi lähitaisteluun soveltuva sorkkarauta ja painovoiman kumoava ase, Gravity Gun, jolla voi poimia ympäristön objekteja ja ampua niitä vihollisia päin. Pelissä on myös muita aseita, kuten haulikko ja pistooli. Edeltäjästään poiketen Half-Life 2 sisältää tilanteita, joissa pelaaja pääsee ohjaamaan ajoneuvoja. Pelaaja voi edetä kanava-alueen vesistössä hydrokopterilla ja Valtatie 17:llä buggy-jeepillä.
Half-Life 2 pohjautuu Valve Corporationin suunnittelemaan Source-pelimoottoriin, joka on kehitelty Havok-fysiikkamoottorin avulla. Source mahdollistaa Half-Life 2:n laajat pelialueet ja todentuntuisen fysiikanmallinnuksen. Pelin fysiikanmallinnusta hyödyntää erityisesti Freemanin varustukseen kuuluva, nollapiste-energiaan viittaava ”painovoimamanipulaattori” ( tai Gravity Gun), jonka avulla pelaaja kykenee muiden muassa paiskomaan esineitä vihollisia kohti, tarttumaan kaukaisissa paikoissa sijaitseviin terveys- ja ammuspakkauksiin sekä käyttämään nostamiaan esineitä kilpenä. Pelissä on myös päättelykykyä vaativia pulmia, joiden ratkaisu yleensä pohjautuu fysiikanmallinnukseen.
Pelin pääasiallisena vihollisena toimii Combine-niminen muukalaisimperiumi, jonka asevoimat koostuvat muunnelluista ihmisistä, biomekaanisista koneista ja roboottisista aseista. Pelissä on myös joukko alkuperäisestä Half-Lifesta tuttuja hirviöitä, kuten ihmisiä zombeiksi muuttavat pääravut (). Pelissä esiintyy myös uusi hirviörotu, hyönteismäiset muurahaisleijonat (), jotka tosin pelin myöhemmässä vaiheessa toimivat Freemanin liittolaisina.
Alkuperäisen Half-Lifen tavoin peliä ei ole jaettu erillisiksi kentiksi, vaan kaikki peliympäristöt on linkitetty toisiinsa. Pelissä ei myöskään ole minkäänlaisia välivideoita, vaan kaikki tilanteet on toteutettu pelin omalla grafiikkamoottorilla. Gordon on ns. hiljainen päähenkilö, joten hän ei puhu kertaakaan koko pelin aikana.
Tarina

Prologi

Alkuperäisessä Half-Lifessa Black Mesan tutkimuslaitoksessa pelin päähahmo ja tiedemies Gordon Freeman suorittaa huippusalaisen teleportaatiokokeen, joka kuitenkin epäonnistuu ja johtaa resonanssikaskadina tunnettuun ilmiöön. Sen myötä Xen-nimisestä ulottuvuudesta saapuneet hirviöt hyökkäävät laitokseen, tappaen sen henkilökuntaa. Yhdysvaltain hallitus saa pian tietää laitoksen tapahtumista ja lähettää armeijan eliminoimaan kaiken elollisen sisältä Black Mesasta. Freeman selviytyy Lambda-kompleksiin, ja onnistuu tuhoamaan Xen-muukalaisia johtaneen Nihilantin. Heti tämän jälkeen Freeman kohtaa salaperäisen ”G-Manin”, joka asettaa hänet staasitilaan. Itse Black Mesa tuhoutuu ydinräjähdyksessä, ja tiettävästi vain muutama ihminen onnistuu pakenemaan elossa Gordonin lisäksi laitoksesta.
Half-Life 2 sijoittuu pelisarjan maailman aikajanassa noin 20 vuotta alkuperäisen pelin tapahtumien jälkeen. Tuossa ajassa Maata on kohdannut suuri mullistus, jolloin Nihilantin tuhoutumisen jälkeen vallanhimoinen Combine-imperiumi saapui Xenistä Maahan ja kukisti ihmiskunnan kehittyneemmän teknologiansa ansiosta niin sanotussa ”Seitsemän tunnin sodassa” (). Black Mesan johtaja, tohtori Wallace Breen, onnistui kuitenkin puhumaan ihmiskunnan puolesta Combinen johdolle. Breenin ansiosta Combine muutti suunnitelmiaan ihmiskunnan suhteen; nyt Combinen tavoitteena ei ollutkaan hävittää ihmiset sukupuuttoon, vaan assimiloida ihmiskunta orjatyövoimaksi ja osaksi valtaisaa armeijaansa. Combine päätti myös käyttää Maapallon luonnonvaroja oman imperiuminsa laajentamiseen ja kehittämiseen. Breen asetettiin Maan yksinvaltiaaksi, mutta koska hän pelaa asemansa avulla omaan taskuunsa, useimmat ihmiset pitävät häntä pelkkänä nukkehallitsijana.
Pelin taustatarinaa ei kerrota pelaajalle, sillä pelihahmoille Combinen miehitys on ollut yleistä tietoa, ja he uskovat Freemanin olevan tietoinen Black Mesan tuhon jälkeisistä tapahtumista. Seitsemän tunnin sodasta ja Combinen miehitysvallan alusta vihjaavat ainoastaan Black Mesa Eastissä nähtävät sanomalehdet, jotka roikkuvat Eli Vancen laboratorion seinällä. Half-Life 2:n tarinan kirjoitti aikaisempien Half-Life-pelien tavoin tieteiskirjailija Marc Laidlaw.

Maailma

Half-Lifen 2:n tapahtumat sijoittuvat enimmäkseen Kaupunki 17 -nimiseen () kaupunkiin ja sen lähiympäristöön. Combine on nimennyt Maapallon kaupungit neuvostotyyliin numeroittain ja rakentanut niihin erilaisia valvonta- ja kurinpitojärjestelmiä. Kansalaiset tarvitsevat erityislupia päästäkseen energiakenttien läpi, leijuvat skannerirobotit ottavat valokuvia ihmisistä ja kerrostalohuoneistojen ovet on lukittu Combinen erityislukoilla. Lukuisat merkit, kuten kyrillisen kirjaimiston käyttö tienviitoissa, viittaavat Kaupunki 17:n sijaitsevan jossakin Itä-Euroopassa. Kaupungin arkkitehtuuri on saanut vaikutteita muiden muassa Budapestista, Sofiasta ja Pietarista.
Huomattavin merkki Combinen vallasta Kaupunki 17:ssä on kuitenkin Linnoitus (), uhkaavan näköinen ja noin kolme kilometriä korkea pilvenpiirtäjä, jossa sijaitsee muiden muassa tohtori Breenin toimisto. Linnoitus on Combinen päämaja Kaupunki 17:ssä, ja tohtori Breen lähettää sieltä kaupunkilaisille Combinea ylistäviä propagandapuheita. Kaupunki 17:n kaduilla partioi Combinen siviilisuojelujoukkojen (, ”CP”) jäseniä, jotka toimivat eräänlaisina sotilaspoliiseina ja joiden tehtävänä on rajoittaa kansalaisten ulkonaliikkumista näiden yksilöllisten liikkumisoikeuksien mukaisesti. Siviilisuojelun jäsenet ovat tavallisia ihmisiä, jotka ovat parempien asuinpaikkojen ja laadukkaamman |ravinnon toivossa alistuneet Combinen alaisuuteen.
Combinen varsinaisia sotilaita ovat militaristisen Overwatch-järjestön jäsenet, jotka on aivopesun ansiosta koulutettu täydellisen kuuliaisiksi Combinelle ja joiden kehoja on muokattu kyberneettisillä implanteilla. Overwatchia tukevat Combinen kehittämät biomekaaniset sotakoneet sekä ihmiskunnan teknologian pohjalta kehitetyt aseet, kuten lentävät tykkialukset, ketterät taisteluhelikopterit, panssaroidut miehistönkuljetusajoneuvot ja Maailmojen sodan tripodeja muistuttavat kolmijalkaiset Strider-sotakoneet.
Kaikki ihmiset eivät kuitenkaan ole alistuneet Combinen hirmuhallinnon alaisuuteen, vaan Kaupunki 17:ssä toimii myös pieni mutta alati kasvava vastarintaliike, johon Gordonkin pelin aikana liittyy.
Kaupunki 17 ei ole pelin ainoa peliympäristö. Black Mesa Eastista pelaaja joutuu Ravenholmin pikkukaupunkiin, joka oli entinen Kaupunki 17:stä paenneiden kansalaisten piilopaikka. Combine sai kuitenkin tietää tästä ja pommitti Ravenholmia päärapuammuksin, minkä seurauksena asukkaat kuolivat tai muuttuivat zombeiksi. Ravenholmin jälkeen pelaaja pääsee Combinen valvomalle valtatie 17:lle, jossa voi huomata, kuinka Combine on alkanut kuluttaa Maan luonnonvaroja — merenpinta on laskenut huomattavasti ja eroosio on syövyttänyt maaperää. Valtatie 17:n jälkeen pelaaja lopulta saapuu Nova Prospektiin, entiseen vankilaan, jonka Combine muutti vangittujen vastarintataistelijoiden säilytyspaikaksi.
Juoni
Pelin alussa G-Man ilmestyy Gordon Freemanin luokse ja puhuu hänelle hallusinaation kaltaisessa näyssä, minkä jälkeen Gordon pääsee vapaaksi pysähdystilasta ja ilmestyy Kaupunki 17:n rautatieasemalle saapuneeseen matkustajajunaan. Rautatieasemalla siviilisuojelun poliisit vievät hänet kuulusteluun. Kuulustelun aloittanut poliisi paljastuu valepukuiseksi Barney Calhouniksi, joka on entinen Black Mesan turvamies ja Combinen sortovallan vastaisen vastarintaliikkeen jäsen. Barney ottaa yhteyden tohtori Isaac Kleineriin ja kertoo Freemanin saapumisesta kaupunkiin, minkä jälkeen Gordon joutuu pakenemaan rautatieasemalta. Siviilisuojelun combinet saavat hänet kiinni asukkaiden kerrostalossa, mutta Alyx Vance pelastaa Freemanin heiltä ja vie hänet Kleinerin laboratorioon. Kleiner päättää kaukosiirtää Gordonin Black Mesa Eastin tukikohtaan uudella kaukosiirtimellään, mutta kaukosiirto epäonnistuu ja Freeman siirtyy hetkellisesti tohtori Wallace Breenin toimistoon Linnoituksessa, minkä seurauksena Breen määrää siviilisuojelun eliminoimaan Freemanin.
Freeman päättää paeta kaupungin kanavien kautta Black Mesa Eastiin, mutta Combinen joukot yrittävät estää häntä poistumasta Kaupunki 17:sta. Black Mesa Eastissa hän tapaa Eli Vancen ja Judith Mossmanin, minkä jälkeen Alyx saattaa Freemanin tukikohdan ulkopuolelle ja esittelee hänelle sekä lemmikkirobottinsa Dogin että painovoimamanipulaattorin. Tukikohta kuitenkin joutuu Combinen hyökkäyksen kohteeksi, joten Freeman joutuu pakenemaan tunnelin kautta Ravenholmin kaupunkiin. Ravenholmissa asukkaat ovat kuitenkin muuttuneet päärapujen hallitsemiksi zombeiksi, joita vastaan Gordon taistelee isä Grigori -nimisen ortodoksipapin kanssa. Isä Grigori neuvoo Freemanille reitin pois kaupungista, ja hän pääsee vastarinnan tukikohtaan. Tukikohdassa hänelle esitetään Alyxin hätäviesti, jossa Alyx pyytää Freemania pelastamaan Combinen vangiksi joutuneen isänsä, Eli Vancen, Nova Prospektin vankilasta.
Freeman saapuu Nova Prospektiin ja tapaa Alyxin, minkä jälkeen kaksikko päättää pelastaa Elin Judith Mossmanin kanssa. Judith kuitenkin paljastuu Combinelle työskenteleväksi vakoojaksi, joka käynnistää vankilan kaukosiirtimen siirtääkseen itsensä ja Elin tohtori Breenin luokse Linnoitukseen. Freeman ja Alyx myös käynnistävät kaukosiirtimen ja pakenevat Combinelta tohtori Kleinerin laboratorioon. Kleiner kertoo, että Freeman ja Alyx ovat olleet viikon ajan aikapoimussa, ja että vastarintaliike on aloittanut laajamittaisen taistelun Kaupunki 17:n hallinnasta. Freeman poistuu laboratoriosta ja muodostaa vastarintaliikkeen jäsenistä koostuvan joukkueen, joka etenee sotatantereeksi muuttuneessa kaupungissa. Kaupungin kaduilla Freeman tapaa jälleen Alyxin, joka kuitenkin jää Combinen vangiksi. Freeman jatkaa liikkumista kaupungissa ja tapaa Barneyn, joka kertoo Alyxin joutuneen Linnoitukseen. Dog avaa hänelle maanalaisen reitin, jonka kautta pääsee Linnoituksen juurelle.
Freeman tunkeutuu Linnoitukseen, jossa Combinen voimakenttä riistää ja tuhoaa kaikki hänen aseensa, poikkeuksena painovoimamanipulaattori, jonka tehot vain voimistuvat. Freeman astuu Combinen kuljetuskapselin sisälle ja hänet siirretään Linnoituksen huipulle. Yläkerroksissa hän tapaa Judithin ja hänen kapselinsa siirretään tohtori Breenin toimistoon, jossa Breen yrittää saada Elin työskentelemään Combinelle. Kun Eli ei hyväksy Breenin ehdotusta, Breen yrittää kiristää häntä Alyxin avulla. Vancet silti kieltäytyvät työskentelemästä Combinelle, joten Breen päättää siirtää heidät toiseen ulottuvuuteen kaukosiirtimellä ja yrittää suostutella Freemanin Combinen puolelle. Judith kuitenkin pettää Breenin ja päästää vangit vapaaksi, mutta Breen yrittää paeta Linnoituksesta toiseen ulottuvuuteen kaukosiirtimellä. Alyx kertoo, että Freemanin täytyy tuhota Linnoituksen pimeän energian reaktori, joka on Breenin kaukosiirtimen voimanlähde. Freeman tuhoaa reaktorin painovoimamanipulaattorilla, mutta reaktorin räjähtäessä aika pysähtyy ja G-Man ilmestyy onnittelemaan Freemanin toimintaa. G-Man kertoo monien tarjonneen kiintoisia tarjouksia Gordonin palveluksista ja kertoo kaiken tulevan selväksi Freemanille ajallaan. Sen jälkeen hän siirtää jälleen Freemanin staasitilaan ja poistuu tyhjyydestä hohtavan oven kautta.

Lisäosat
Half-Life 2:lle on julkaistu kaksi lisäosaa:
Half-Life 2: Episode One
Half-Life 2: Episode Two
Modit
Half-Life 2:lle on tehty tuhansia eri modeja. Jotkut suosituimmista modeista ovat ladattavissa suoraan Steam-palvelusta, mutta on olemassa myös monia suosittuja ilmaismodeja palvelun ulkopuolella.
Joitakin Steam-palvelusta ladattavia modeja
Synergy on modi, jonka avulla voi pelata Half-Life 2:n sekä sen jatko-osat Episode One, Episode Two ja Lost Coast yhteistyömuodossa (cooperative) toisen ihmispelaajan kanssa. Alkuperäisessä pelissä ei ole tätä mahdollisuutta.
D.I.P.R.I.P. Warm Up on ajopelimodi, jossa tarkoituksena on tuhota vastustajan ajoneuvo.
Zombie Panic! Source on selviytymiskauhupelimodi, jossa voi liikkua joko ihmispelaajilla tai zombieilla.
Zombie Master. Modin perusidea on se, että elävät pelaajat taistelevat kuolleita, tietokoneohjattuja zombieita vastaan. Näitä tietokoneohjattuja zombieita luo ja käskyttää isometrisestä kuvakulmasta pelialuetta ja ihmispelaajia katseleva, myös ihmispelaajan kontrolloima ”Zombie master”.
Pelistä on olemassa myös toiseen maailmansotaan sijoittuva muunnos Resistance and Liberation.
Lähdekoodivuoto
Syyskuussa 2003 pelin tekijätiimin työkoneille murtauduttiin. Saksalainen hakkeri nimeltä Alex G., joka tunnetaan myös nimellä ”Osama Bin Leaker”, onnistui saamaan haltuunsa Half-Life 2:n lähdekoodin ja pelille suunnitellut työkalut kuten Hammer Editorin ja Faceposerin.
Tiedostot levisivät ensin IRC-kanavia pitkin ja löysivät pian tiensä useille warez-sivustoille. Vuotanut versio sisälsi joitakin samoja kenttiä kuin E3:ssa esitetyissä videoissa.
Osaa pelin faneja on harmittanut, kuinka lopullisessa pelissä ei ollut yhtäkään samaa kenttää kuin vuotaneessa versiossa, jota myöhemmin alettiin kutsua Half-Life 2 Betaksi. Lopullisessa versiossa ei ollut lähes yhtään betaversion vihollisista, esimerkiksi ensimmäisestä Half-Lifesta tutut Houndeyet ja Bullsquidit oli poistettu. Myös esimerkiksi E3-videossa näkynyttä sinistä käärmemäistä otusta nimeltä Hydra ei tullut peliin. Kaikki kentät oli uusittu ja noin puolet niistä poistettu.
Modausyhteisö Gabe’s Love-Tub (myöhemmim Missing Information Team) on yrittänyt saada Betan hahmoja ja kenttiä lopulliseen versioon ja on jo julkaissut ensimmäisen versionsa tästä modista, joka kulkee nimillä Missing Information ja Half-Life 177. Yhteisö on jo julkaissut E3:ssa esiintyneiden videoiden kenttiä sekä kokonaan pelistä poistetun Borealis-kentän.
Jatko
Mahdollisen kolmannen episodin tai jopa Half-Life 3:n julkaisusta on Episode Twon julkaisun jälkeen huhuttu ja uutisoitu lukemattomia kertoja, vaikka Valve ei ole virallisesti julkistanut lisää jatko-osia.[5] Syksyllä 2017 aikaisempien osien käsikirjoittaja Marc Laidlaw vahvisti ettei Half Life 3:a tai Episode 3:a tulla koskaan julkaisemaan, sekä julkaisi omilla kotisivuillaan tiivistelmän kaavaillusta käsikirjoituksesta, jotta pelisarjan fanit saisivat mielenrauhan siihen mitä Grodon Freemanille sekä Alyx Vancelle tapahtui.[6]

Katso myös
Half-Life 2: Episode One
Half-Life 2: Episode Two

Lähteet

Aiheesta muualta
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

{{Source}} is deprecated. Please use a more specific template. See the documentation for a list of suggested templates.
Luokka:Half-Life
Luokka:Vuoden 2004 videopelit
Luokka:Ensimmäisen persoonan ammuntapelit
Luokka:Dystopiavideopelit
Luokka:Windows-pelit
Luokka:Xbox-pelit
Luokka:Xbox 360 -pelit
Luokka:PlayStation 3 -pelit
Luokka:Mac OS -pelit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Source-pelit

Onko Half-Life 2: Episode Two -pelissä zombeja?


Virrat () on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Kunta perustettiin vuoden 1868 alussa, perustamispäätös tehtiin vuonna 1867. Virrat muuttui maalaiskunnasta kauppalaksi 1. tammikuuta 1974, ja kauppalasta kaupungiksi 1. tammikuuta 1977. Virrat kuului aiemmin Vaasan lääniin, josta se siirrettiin Hämeen lääniin vuoden 1969 alussa. Virroilla asuu  ihmistä,[1] ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km2.
Virrat on Suomen kunnista ainoa, jolla on monikkomuotoinen nimi. Sitä taivutetaan ulkopaikallissijoissa: Virroilla, Virroilta, Virroille; nimen genetiivi kuuluu Virtain. Virtolainen tarkoittaa Virtain asukasta.
Virtain naapurikunnat ovat Alavus, Keuruu, Kihniö, Mänttä-Vilppula, Ruovesi, Seinäjoki, Ylöjärvi ja Ähtäri.
Virtain kirkko on rakennettu 1772–1774 kirkonrakentaja Antti Hakolan johdolla.[3] Virtain seurakunta kuuluu Lapuan hiippakuntaan.
Historiaa
Virroilta on löydetty muutamia noin 7500 vuotta vanhoja esikeraamisen ajan kiviesineitä sekä yksi noin 4500 vuotta vanha kampakeramiikan aikainen saviastia. Suomalaisia erämiehiä liikkui Virtain seudulla jo rautakaudella, mistä todistavat Härkösen kylän liepeiltä löydetyt keihäänkärjet ja miekkojen kappaleet. Myös lappalaisten arvellaan liikkuneen näillä seuduilla vielä varhaiskeskiajalla, minkä jälkeen yläsatakuntalaiset alkoivat harjoittaa täällä laajaa eränkäyntiä. Eräomistuksia oli Pirkkalan, Vesilahden ja Ylä-Sastamalan talollisilla. Kuningas Kustaa Vaasa lakkautti eräomistukset 1500-luvun puolivälissä.[4]
Ensimmäiset uudisasukkaat asettuivat 1500-luvun puolivälin jälkeen Virtainkylään, Vaskivedelle, Liedenpohjaan ja Hauhuuseen. Vuonna 1570 Virroilla oli 25 veroa maksanutta taloa ja 1700-luvun alkuun mennessä taloluku oli kasvanut 47:ään. Virrat kuului alun perin Suur-Pirkkalasta erotettuun Ruoveden pitäjään, kunnes se liitettiin vuonna 1776 vasta perustettuun Vaasan lääniin. Virtain ensimmäinen kirkko rakennettiin 1650-luvulla.[4]
Keisari Aleksanteri II määräsi vuonna 1858 Vaasan läänin maaherran suorittamaan Virtain seudulla tarpeelliset tutkimukset kaupungin perustamista varten. Suomen senaatti laaditutti kolme asemakaavaluonnosta, mutta kaupungin perustaminen jäi toteuttamatta. Vuonna 1886 perustettiin Killinkoskelle villankehräämö, joka muutettiin puuhiomoksi vuonna 1911. Tehtaan ympärille muodostuneen yhdyskunnan ansiosta Killinkoski kehittyi Virtain kirkonkylän kokoiseksi taajamaksi.[4]
Suomen sodan aikana vääpeli Jakob Johan Rothin ja kersantti Carl Johan Spoofin johtama sissiosasto ryösti venäläisten sotajoukkojen varastoja (Rothin ja Spoofin sissiretki). Kansalaissodan aikana käytiin Vaskivedellä miltei yhtämittaisia taisteluja helmi- ja maaliskuussa 1918, ja niiden vuoksi punaisten oli peräännyttävä tästä rintamansa pohjoisimmasta tukikohdasta.[4]
Vuoden 1973 alussa Virtoihin liitettiin tuolloin lakkautetun ja pääosin Vilppulaan liitetyn Pohjaslahden kunnan luoteisosa, mm. Monoskylä. Virroilla siirryttiin peruskoulujärjestelmään syyslukukauden 1975 alussa.[4]
Virroilla sattui tammikuussa 1979 vanhainkodin palo, jossa sai surmansa 27 vanhusta. Kyseessä on Suomen toiseksi eniten kuolonuhreja vaatinut palo vuonna 1966 tapahtuneen Lapinlahden kunnalliskodin tulipalon jälkeen.[5] Tuhoutuneen vanhainkodin paikalla Jäähdyspohjan kylässä on vuonna 1989 paljastettu muistomerkki. Kotalan kylässä sijaitsee vuonna 1936 paljastettu karhunkaataja Martti Kitusen muistomerkki.[4]
2000-vuosituhannella
2000-luvulla Killinkosken pankkiryöstö ylitti kansallisen uutiskynnyksen.
Virtain sote-yhtiön sote-palvelujen toimitus johti valtioneuvostotason käsittelyyn.
Liikenne ja turismi
Kunta on hyvien tieyhteyksien varrella Tampereen, Porin ja Jyväskylän välimaastossa. Keskustan tuntumassa risteävät Porin ja Jyväskylän välinen valtatie 23, Oriveden ja Lapuan välinen kantatie 66, Killinkosken kautta Ähtäriin ja edelleen Pietarsaareen kulkeva kantatie 68 sekä Tampereelta Näsijärven länsipuolitse tuleva kantatie 65. Alueella on runsaasti pienteollisuutta ja kauppoja. Tuurin kyläkauppa, Ähtärin eläinpuisto, Herraskosken kanava ja Perinnekylä ovat lyhyen ajomatkan päässä.
Kaupungin läpi kulkee vuonna 1938 käyttöön otettu Haapamäki–Pori-rata, josta suurin osa lakkautettu 1985. Henkilöliikenne lakkautettiin 1981 ja viimeinen juna kulki kaupungin läpi 27.12.1984. Nykyisin lähimmät rautatieasemat sijaitsevat ns. vanhalla Pohjanmaan radalla (Haapamäki–Seinäjoki-rata) Haapamäellä ja Ähtärissä. Tampereelta Virroille johtaa laivareitti, Runoilijan tie.
Luonto
Virtain maisemakuvassa on nähtävissä keskisuomalaisia piirteitä harvoine, lähinnä järvien rannoille keskittyneine asutuksineen, laajoine metsäalueineen ja suurine maaston korkeuseroineen. Korkeimmat mäkien huiput ulottuvat yli 200 metrin korkeuteen merenpinnasta. Suuri vedenjakaja Suomenselkä kulkee Virtain luoteisosan poikki.[4] Alkuperäistä metsää, järviä ja luontoa on runsaasti. Pari kilometriä keskustasta Ruoveden suuntaan, kantatie 66:n varrella, ovat tunnetut Torisevan rotkojärvet. Järviä kunnan alueella on kaikkiaan 269 ja sisävesiä on kunnan pinta-alasta 10,5%. Järvistä suurimmat ovat Vaskivesi–Visuvesi, Toisvesi ja Seinäjärvi.[6] Virtain järvet kuuluvat pääosin Kokemäenjoen vesistön latvavesiin Ähtärin ja Pihlajaveden reitteihin. Luoteessa sijaitseva Seinäjärvi ja sen lähijärvet laskevat Seinäjokea myöten Kyrönjokeen, joka puolestaan laskee Pohjanlahteen Vaasan itäpuolella.[4]
Juhannuskunta
Virrat on Suomen "virallinen" Juhannuskaupunki – tavaramerkki on rekisteröity 31. heinäkuuta 2002.[7] Juhannusjulistus lähetetään Virroilta joka juhannusaatto kello 18.00. Runomuotoinen juhannusjulistus[8] on virtolaisen Markku Sorvarin kirjoittama. Aikaisempina vuosina julistus on ollut kuultavissa radiossa ja vuonna 2007 se lähetettiin suorana Yle TV2 -kanavalla. Virtain maine monipuolisena kesämökkikuntana on kasvanut tittelin myötä. Virroilla sijaitsee merkittävä osa Pirkanmaan loma-asunnoista. Vuosina 1984–1994 Virroilla järjestettiin myös juhannuksena nuorta yleisöä kymmentuhatpäisin kerännyt Rantarock.
Ruokakulttuuri
Virtain pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lantusta ja muikuista keitetty lohkosoppa, imelletty ruispuolukkapuuro eli jälkiruokatirri sekä kuminalla maustettu varilimppu.[9]
Välimatkat
Vaikka Virtain sijainti on keskeinen ja liikenneyhteydet hyvät, välimatkat ovat pitkähköt lähikuntiin. Virrat sijaitsee Seinäjoen, Jyväskylän, Porin sekä Tampereen väliin jäävällä alueella. Lähin kaupunkikeskus on Seinäjoki Etelä-Pohjanmaan puolella. Tuurin matkailukeskukseen on matkaa 51km.
Teiden päätepisteet
 Helsinki 285km
 Kouvola 276km
 Hanko 385km
 Turku 255km
 Vaasa 174km
 Kalajoki 279km
 Varkaus 242km
 Joensuu 361km
 Kajaani 401km
 Oulu 417km
 Kuusamo 626km
 Rovaniemi 637km
 Utsjoki 1087km
 Enontekiön Kilpisjärvi 1005km
Lähimmät maakuntakeskukset
 Seinäjoki 90km
 Jyväskylä 114km
 Pori 152km
 Tampere 105km
Lähikunnat
 Ruovesi 37km[10]
 Ähtäri 41km[11]
 Alavus 43km
 Keuruu 54km
 Parkano 60km
 Mänttä-Vilppula 61km
 Jalasjärvi 69km
Lähimmät rautatieasemat
 Keuruun Haapamäen rautatieasema 41km
 Ähtärin rautatieasema 41km
 Alavuden rautatieasema 46km
 Parkanon rautatieasema 53km
Sisäiset välimatkat

Kirkonkylästä Liedenpohjaan 18km
Kirkonkylästä Killinkoskelle 20km
Kirkonkylästä Kotalaan 16km
Kirkonkylästä Koroon 13km
Kirkonkylästä Vaskivedelle 21km
Kirkonkylästä Kurjenkylään 24km
Elinkeinot ja teollisuus
Virrat on rakenteellisesti teollistunut maatalouskunta. Virroilla merkittävä osa elinkeinorakenteesta on maataloudessa, mutta Virroilla on myös laajalti pienteollisuutta. Myös matkailu on Virroilla merkittävä elinkeino.
Politiikka
Valtuusto
Virtain valtuuston paikkajakauma kaudella 2017–2021:
Kesk.	                9
SDP	6
Kok.	                6
Virtain sitoutumattomien yhteislista	3
Vas.	                2
KD   	1
Yhteensä	                                27
Eduskuntavaalit 2015
Eduskuntavaaleissa 2015 puolueiden kannatusprosentit Virroilla olivat seuraavat:[12]
Suomen Keskusta	                    41,3 %
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue	    19,6 %
Perussuomalaiset	                    15,5 %
Kansallinen Kokoomus	                    8,1 %
Vasemmistoliitto	                    5,6 %
Suomen Kristillisdemokraatit (KD)	    5,3 %
Vihreä liitto	                            2,5 %
Itsenäisyyspuolue	                    1,1 %
Piraattipuolue	                    0,6 %
Pirkanmaan Sitoutumattomat yl             0,2 %
Suomen Kommunistinen Puolue	            0,1 %
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.

Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Virroilla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[13]
Virtain seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Virtain alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.[14]
Kyliä
Herranen
Härkönen
Jäähdyspohja
Ikkala[15]
Killinkoski
Koro[16]
Kotala
Kurjenkylä[17]
Lahdenkylä[15]
Liedenpohja[18]
Ohtola[15]
Rantakunta
Vaskivesi
Vaskuu[19]
Äijänneva
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Virroilla oli 6 844 asukasta, joista 3 492 asui taajamissa, 3 307 haja-asutusalueilla ja 45 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Virtain taajama-aste on 51,4 %.[20] Virtain taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan eli Virtain keskustaajamaan, jossa oli vuoden 2017 lopussa 3 492 asukasta.[21]
Virrat kirjallisuudessa
Virrat esiintyy kirjallisuudessa mm. useissa Teuvo Saavalaisen romaaneissa sekä Kauno Vuorenpään kansalaissotaa käsittelevässä kirjassa Virrat 1918.
Merkittäviä ja tunnettuja virtolaisia
Tom Sukanen, amerikansiirtolainen, laivanrakentaja-persoona, josta tehty mm. elokuva.
Antti Lieroinen (k. 1643, Ruovesi), Virtain Jäähdyspohjassa elänyt noita ja selvänäkijä
Martti Kitunen (mainitaan myös nimellä Mårten Henrikinpoika) (s. 14. marraskuuta 1747, Virrat – k. 7. lokakuuta 1833, Virrat), metsästäjä, karhunampuja
I. K. Inha (alkuaan Konrad Into Nyström, s. 12. marraskuuta 1865 Virrat – k. 3. huhtikuuta 1930 Helsinki), kirjailija, kääntäjä ja valokuvaaja
Onni Tarjanne (vuoteen 1906 Törnqvist, s. 5. syyskuuta 1864 Virrat – k. 23. toukokuuta 1946 Helsinki), arkkitehti
Väinö Hanhijoki (s. 6. kesäkuuta 1896 – k. 16. elokuuta 2005 Virrat), iäkkääksi elänyt mies
Reino Heinonen (s. 19. heinäkuuta 1898 Virrat – k. 30. syyskuuta 1944), jääkärieverstiluutnantti
Armid Sandberg (s. 13. helmikuuta 1876 Sippola – k. 4. elokuuta 1927 Toriseva, Virrat), taidemaalari
Marjaliisa Pitkäranta (o.s. Raittinen, ent. Rinne s. 27. syyskuuta 1941 Killinkoski, Virrat – k. 9. tammikuuta 2003 Killinkoski, Virrat), kuvittaja
Jukka Sihvonen (s. Virrat), Turun yliopiston elokuvatutkimuksen professori
Mika Polku (s. 19. heinäkuuta 1975, Virrat), korkeushypyn Suomen mestari 1998, 2000, 2001 ja 2003 ja Suomen ennätyksen haltija (231)
Katja Kilpi (s. 26. huhtikuuta 1974 Virrat), korkeushypyn Suomen mestari 1990, 1991 ja 1992
Jouko Kilpi (s. 21. huhtikuuta 1961) , korkeushypyn Suomen mestari 1983
Seppo Hovinen (s. 4. helmikuuta 1951 Virrat), keihäänheiton Suomen mestari 1976 ja 1977 (maalivahti Niko Hovisen isä)
Tuula Laaksalo (o.s. Hyytiäinen, s. 21. huhtikuuta 1953 Rovaniemi), keihäänheiton Suomen mestari 1982, 1984 ja 1988, edusti Virtain Urheilijoita
Vesa Rantanen Vesa Tapani Rantanen (s. 2. joulukuuta 1975 Jalasjärvi), seiväshypyn monikertainen Suomen mestari, edustaa Virtain Urheilijoita
Pertti Niittylä (s. 16. tammikuuta 1956 Virrat), pikaluistelun Suomen mestari
Vesa Korjus (s. 13. elokuuta 1981 Virrat) , aitajuoksija, edusti Virtain Urheilijoita, nykyään Kuortaneen Kuntoa
Kari Sainio (s. 24. toukokuuta 1975 Virrat), jalkapalloilija Suomen mestaruus 2001 ja 2006
Pirkko Korkee (o.s. Leveelahti, s. 25. maaliskuuta 1927 Virrat), hiihtäjä MM-viestihopeaa 1958, edusti Virtain Urheilijoita ja Valkeakosken Hakaa
Paavo Hietanen (s. 20. helmikuuta 1931 Uusikirkko VL), pesäpalloilija, toimi valmentajana ja yläasteen liikunnanopettajana Virroilla
Jutta Gustafsberg (ent. Jussila, o.s. Virtanen, s. 1973, Virrat), fitness Suomen mestari, yrittäjä
Tapio Kuula (s. 1957 Kurjenkylä, Virrat), Fortumin toimitusjohtaja
Keijo Leppänen (s. 12. maaliskuuta 1960 Virrat), MTV3:n uutisankkuri, toimittaja, kirjailija
Marjaana Aumasto (s. 1958 Virrat), kirjailija
Heikki Jartti (s. 22. tammikuuta 1887, Virrat – k. 17. tammikuuta 1951, Pihlajavesi), kirjailija
Verneri Liinamaa (nimi vuoteen 1934 Verner Lindgren, s. 28. kesäkuuta 1898 Virrat – k. 5. kesäkuuta 1972 Raahe), kirjailija
Teuvo Saavalainen (s. 22. heinäkuuta 1927 Kotka – k. 1. helmikuuta 2002 Virrat), kirjailija
Uolevi Nojonen (oikealta nimeltään Ahti Uolevi Ylä-Nojonen, kirjoittanut myös salanimellä A. U. Pirkkala s. 6. kesäkuuta 1939 Virrat), kirjailija
L. J. Järvinen (Lauri Johannes Järvinen, s. 7. huhtikuuta 1904 Virrat – k. 25. toukokuuta 1957 Oulu), kirjailija
Frans Viitanen (s. 26. syyskuuta 1864 Virrat – k. 17. syyskuuta 1932 Uusikaupunki), kirjailija
Hannu Häme (Hannu Johannes Mäkinen, s. 4. tammikuuta 1904 Virrat – k. 4. toukokuuta 1962 Virrat), runoilija
Lauri Perälä (s. 3. elokuuta 1881 Alavus – k. 5. huhtikuuta 1942 Virrat), kirjailija, kansanedustaja (ML) 1919–1924
Hilma Koivulahti-Lehto (s. 24. huhtikuuta 1881 Virrat – k. 27. syyskuuta 1955 Virrat), kansanedustaja (SDP) 1919–1945 ja 1948–1951
Eino Syrjä (s. 9. maaliskuuta 1928 Virrat – k. 5. joulukuuta 2002 Virrat), kansanedustaja (SMP) 1970–1972
Lempi Tuomi (o.s. Kuusela, s. 27. elokuuta 1882 Virrat – k. 24. maaliskuuta 1958 Jyväskylä), kansanedustaja (SSTP) 1922–1923
Onni Tuomi (entinen sukunimi Ahlbom, s. 21. marraskuuta 1875 Virrat – k. 4. tammikuuta 1933 Petroskoi, Neuvostoliitto), kansanedustaja (SDP) 1908–1918
Helmi Morri (s. 5. toukokuuta 1938 Pohjaslahti), kansanedustaja (Kesk.) 1991–1995
Yrjö Sariola (s. 1. kesäkuuta 1932, Laukaa), Lapuan hiippakunnan piispa 1974–1995, toimi seurakunnanpastorina Virroilla
Jari Yliaho (s. 9. joulukuuta 1957 Virrat), kitaristi
Oliver, rock-yhtye
Donna, rock-yhtye (Rockin SM-1975 voittaja)
Sekaannus, punk-yhtye
Jussi Viitala, tiedemies ja kirjailija (s. 1940)
Kansanedustajat
Hilma Koivulahti-Lehto (s. 24. huhtikuuta 1881 Virrat – k. 27. syyskuuta 1955 Virrat), kansanedustaja (SDP) 1919–1945 ja 1948–1951
Jaana Ylä-Mononen (s. 5. helmikuuta 1961 Pohjaslahti), kansanedustaja (Kesk.) 1999–2007
Helmi Morri (s. 5. toukokuuta 1938 Pohjaslahti), kansanedustaja (Kesk.) 1991–1995
Harri Jaskari (s. 26. maaliskuuta 1964 Virrat), kansanedustaja (Kok.) 2007-
Matti Maijala (s. 17. heinäkuuta 1923 Kangasala – k. 30. tammikuuta 2007 Virrat), kansanedustaja (Kesk.) 1970–1972 sekä 1975–1991
Ystävyyskaupungit
 Aulum-Haderup, Tanska
 Gol, Norja
 Årjäng, Ruotsi
Katso myös
Luettelo Virtain julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit