Guardians of the Galaxy Vol. 2 on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin luomaan supersankariryhmään Galaksin Vartijat. Se on jatkoa vuoden 2014 elokuvalle Guardians of the Galaxy sekä Marvel Cinematic Universen viidestoista elokuva. Elokuvan on ohjannut ja käsikirjoittanut James Gunn, ja sen pääosissa ovat Chris Pratt, Zoë Saldaña, Dave Bautista, Vin Diesel, Bradley Cooper, Michael Rooker, Karen Gillan, Pom Klementieff, Elizabeth Debicki, Chris Sullivan, Sean Gunn, Sylvester Stallone ja Kurt Russell. Elokuvassa Galaksin Vartijat selvittävät totuutta Tähtilordin isästä.
Guardians of the Galaxy Vol. 2 julkistettiin San Diego Comic-Con International -tapahtumassa vuonna 2014 ennen ensimmäisen elokuvan ensi-iltaa, Gunnin vahvistaessa samalla paluunsa ohjaajaksi. Elokuvan virallinen nimi paljastettiin vasta kesäkuussa 2015. Kuvaukset alkoivat helmikuussa 2016 Pinewood Atlanta Studiosilla ja päättyivät kesäkuussa 2016. Gunn sanoi, että jatko-osa sijoittuisi pian ensimmäisen elokuvan jälkeen, tutkiakseen Vartijoiden uutta roolia ja jatkaakseen tarinaa Quillin isästä, rooliin, johon Russell valittiin heinäkuussa 2016, näyttellen Egoa, joka ei sarjakuvissa ollut Quillin isä.
Guardians of the Galaxy Vol. 2 sai maailmanensi-iltansa Tokiossa 10. huhtikuuta 2017. Elokuvateattereihin se ilmestyi Suomessa 26. huhtikuuta 2017 ja Yhdysvalloissa 5. toukokuuta 2017. Elokuva sai pääosin positiivisen vastaanoton, kriitikoiden ylistäessä visuaalisia efektejä, soundtrackia ja näyttelijöitä, vaikka se ei ollut heidän mielestä yhtä hyvä kuin ensimmäinen elokuva.
Juoni

Xandarin taistelun sankareiksi julistetut Galaksin Vartijat – Peter Quill, Gamora, Drax, Rocket ja pikku-Groot – ovat saaneet Sovereign-kansan ylipapittarelta Ayeshalta tehtävän puolustaa arvokkaita anulax-akkuja abiliskina tunnetulta hirviöltä. Vastineeksi nämä luovuttavat Vartijoille Nebulan, joka oli vangittu yrityksestään varastaa akkuja. Kun paljastuu, että Rocket on itse varastanut muutaman akun, Sovereign lähettää kauko-ohjattuja hävittäjiä tappamaan Vartijat. Salaperäinen olento tuhoaa helposti kaikki hävittäjät, mutta Vartijoiden alus Milano tekee pakkolaskun läheiselle planeetalle. Olento paljastaa olevansa Quillin isä Ego ja kutsuu poikansa sekä Gamoran ja Draxin kotiplaneetalleen. Rocket ja Groot jäävät korjaamaan Milanoa ja vahtimaan Nebulaa.
Ayesha palkkaa Yondu Udontan ja Ravagerit etsimään Vartijat. Yondu jäljittää Milanon sijainnin, mutta kun hän päättää Quillin nappaamisen sijaan vain myydä Sovereignilta varastetut akut, Ravagerit nousevat Taserfacen johdolla ja Nebulan avustuksella kapinaan. Taserface vangitsee Yondun ja Rocketin alukselleen Electorille, kun taas Nebula lähtee etsimään Gamoraa kostaakseen tälle heidän adoptioisänsä Thanoksen aiheuttamat kidutukset. Yondu kertoo Rocketille olevansa karkotettu suuremmasta avaruusrosvoyhteisöstä lasten kaappaamisen takia ja ettei luota Egoon. Groot ja Yondun uskollinen perämies Kraglin vapauttavat heidät, minkä jälkeen he tuhoavat aluksen ja tappavat sen miehistön ennen kuin pakenevat. Taserface ehtii kuitenkin ennen kuolemaansa ilmoittaa Sovereign-kansalle Vartijoiden olinpaikan.
Esitellessään planeettaansa Ego kertoo olevansa celestiaali, joka oli muodostanut planeetan aivojensa ympärille todelliseksi kehokseen, mutta luonut itselleen myös ihmiskehon matkustaakseen ympäri galaksia ja kommunikoidakseen muiden elollisten olentojen kanssa. Lopulta hän oli tavannut Quillin äidin Meredithin ja rakastunut tähän. Meredithin kuoltua hän oli palkannut Yondun noutamaan Quillin. Mutta Yondu ei tuonutkaan häntä, joten Ego päätti etsiä poikansa itse. Hän opetti Quillin käyttämään perimiään celestiaalin voimia planeetan ympäristön manipulointiin. Nebula saapuu Egon planeetalle ja yrittää tappaa Gamoran. He päätyvät kuitenkin tekemään aselevon ja löytävät planeetan alla sijaitsevista luolista satoja luurankoja. Sillä välin Ego paljastaa Quillille istuttaneensa vierailemilleen planeetoille kasveja, joiden tarkoitus oli muuntaa planeetat hänen kehonsa jatkeiksi. Mutta laajennusprosessin käynnistämiseen tarvittiin toinen celestiaali, joten hän teki itselleen useita jälkeläisiä satojen naisten kanssa ja palkkasi Yondun tuomaan lapset hänelle. Ego oli kuitenkin tappanut lapset, koska nämä eivät olleet perineet celestiaalin voimia kuten Quill. Hypnotisoitu Quill oli aikeissa suostua auttamaan isäänsä, kunnes sai selville Egon istuttaneen tarkoituksella Meredithiin aivokasvaimen, johon tämä kuoli.
Draxin kanssa lähentynyt Egon naiivi ja empaattinen kasvatti Mantis tunnustaa totuuden Draxille, Gamoralle ja Nebulalle juuri kun Rocket, Yondu, Groot ja Kraglin saapuvat. Vartijat joutuvat taisteluun sekä Egoa että paikalle saapuneita Sovereignin hävittäjiä vastaan päästäkseen planeetan ytimeen. Rocket rakentaa anulax-akuista pommin, jonka Groot asettaa Egon aivoihin. Quill käyttää voimiaan pitääkseen Egon kiireisenä kunnes muut Vartijat pääsevät pakenemaan. Pommin räjähdys tappaa Egon ja aiheuttaa planeetan romahtamisen, mutta Yondu uhraa itsensä pelastaakseen Quillin. Quill tajuaa, ettei Yondu koskaan vienyt häntä Egon luokse, koska halusi estää häntä kokemasta samaa kohtaloa kuin Egon muut lapset, ja alkaa pitää tätä todellisena isänään. Nebula tekee sovinnon Gamoran kanssa, mutta lähtee pois etsiäkseen keinon surmata Thanos. Vartijat ja heihin liittynyt Mantis järjestävät Kraglinin kanssa Yondulle hautajaiset, joihin osallistuvat muutkin Ravagerit, jotka olivat taas hyväksyneet Yondun yhdeksi heistä.
Lopputekstien aikana näytetään useita kohtauksia: Kraglin opettelee käyttämään Yondun telekineettistä nuolta, Ravagereiden pääjohtaja Stakar Ogord on Yondun muiston kunnioittamiseksi koonnut alkuperäisen ryhmänsä takaisin yhteen, Groot varttuu lapsesta nuoreksi aikuiseksi,[lower-alpha 1] Ayesha aikoo tuhota Vartijat luomalla uuden keinotekoisen olennon nimeltä Adam,[lower-alpha 2] ja Seuraajat kuuntelevat epäkiinnostuneina tiedonantajanaan toimivan astronautin kertomusta.

Näyttelijät

Thor: Ragnarökin kuvauksista otettua videokuvaa Jeff Goldblumin näyttelemästä Suurmestarista tanssimassa näytetään lyhyesti lopputekstien aikana. Kevin Feige selitti kuinka Marvel ”ajatteli, että olisi hauskaa lisätä se sinne”, koska hahmo on ensimmäisessä elokuvissa esiintyneen Keräilijän veli.[4]
Tuotanto
Kehitys
Toukokuussa 2014, Bob Iger, The Walt Disney Companyn toimitusjohtaja, huomasi Guardians of the Galaxyn potentiaalin suuremmaksi sarjaksi tekemisestä, sanoen, "Odotamme pääsevämme esittelemään maailmalle fantastisemman Marvel-kertomuksen, mahtavilla näyttelijöillä ja hahmoilla Guardians of the Galaxyssa, josta julkaisimme kuvia viime viikolla ja uskomme sillä olevan vahvaa potentiaalia elokuvasarjaksi."[5] Hän lisäsi vielä, "Ennustan, että meillä on käsissämme toinen Avengers-elokuva, mutta se on ehdottomasti tavoitteemme."[6] Myöhemmin saman kuukauden aikana, Gunn paljasti, että mikäli jatko-osa toteutetaan, hän olisi kiinnostunut palaamaan, lisäten suostuvansa sopimukseen, jos pyydetään.[7] Kesäkuussa 2014, Feige lisäsi, "jos tämä elokuva toimii, jos yleisö tulisi ylistämään tätä, löytyy ehdottomasti paikka [elokuvasarjan] toteuttamiselle ja meillä on ideoita, joilla haluaisimme toteuttaa sen," viitaten hahmojen, maailmojen ja tarinoiden laajaan valikoimaan Guardians-sarjakuvissa.[8]
Esituotanto
Heinäkuussa 2014, toinen käsikirjoittaja Nicole Perlman vahvisti jatko-osan tekemisen, sanoman sen "tulevan tapahtumaan" positiivisen vastaanoton myötä, ja vahvisti Gunnin vastaavan sekä ohjauksesta että käsikirjoituksesta.[9][10] San Diego Comic-Conissa vuonna 2014, jatko-osan vahvistettiin olevan kehityksessä, ja ensi-ilta olisi 28. heinäkuuta 2017.[11] Heinäkuussa, Gunn sanoi myös tietävänsä "monta suuntaa, jonne haluaisi edetä [jatko-osalla]. Minulla on paljon ideioita tarinoiden ja esiintyvien hahmojen suhteen, valmiiksi kirjoitettuja dokumenttejakin on olemassa." Gunn toivoi voivansa tutkia paremmin Quillin isän, Yondun, Draxin ja Nebulan taustoja, sekä laajentaa kulttuurellista näkemystä Xandariin, Krii-iimperiumiin, krylorialaisiin ja Yondun avaruusrosvoihin.[12] Gunn sanoi myös tutkivansa potentiaalista crossover-mahdollisuutta Kostajien kanssa, sanomalla, "Puhuimme kaikista mahdollisuuksista [crossoverin suhteen] ja tiedän tavallaan mikä perussuunnitelma on. Se voisi aina muuttua millä tahansa minuutilla. Sisältäisi tai ei sisältäisi tapaamisen joidenkin Kostajien ja Galaksin Vartijoiden välillä, tai sitten kaikki Kostajat ja Vartijat. Mutta, asutamme samaa universumia ja heillä on laajat persoonallisuudet, jotka hetkellä tai toisella, kohtaavat toisensa."[13] Elokuussa, Gunn ilmoitti "vähintään yhden uuden Vartijan sarjakuvista" esiintyvän jatko-osassa,[14] ja paljasti aloittaneensa elokuvan työstämisen.[15] Gunn ilmoitti myöhemmin saman kuukauden aikana, ettei Quillin isä tulisi olemaan Spartaxin J'son, niin kuin sarjakuvissa.[16][17] 28. lokakuuta 2014, Marvel ilmoitti jatko-osan uuden ensi-illan olevan aikaistettu 5. toukokuuta 2017 ja kuvausten sijoittuvan Atlantaan.[18][19] Kesäkuussa 2015, Gunn paljasti viimeistelleensä käsikirjoituksen[20] sekä vahvisti Prattin, Saldañan, Bautistan, Dieselin, Cooperin, Rookerin, Gillanin ja Sean Gunnin palaavan edellisestä elokuvasta tuttuihin rooleihinsa.[21] Saman kuukauden lopulla elokuvan viralliseksi nimeksi ilmoitettiin Guardians of the Galaxy Vol. 2.[22] Lokakuussa 2015 Deadline raportoi Pom Klementieffin olevan valittu näyttelemään Mantista.[23] Joulukuussa 2015 Kurt Russell osallistui neuvotteluihin Peter Quillin isän näyttelemisestä.[24] Helmikuun 2016 alussa, koomikon Steve Agee paljastettiin olevan mukana elokuvassa,[25]
Kuvaukset
Kuvaukset alkoivat 11. helmikuuta 2016[26] Pinewood Atlanta Studiosilla Fayetten piirikunnassa, Georgiassa,[27] Henry Brahamin toimiessa kuvaajana ja Scott Chamblissin toimiessa tuotantosuunnittelijana.[28][21] Gunn huomautti, että monet ensimmäisen elokuvan tuotantoryhmästä, kuten kuvaaja Ben Davis ja tuotantosuunnittelija Charles Wood, olivat tehneet sopimuksen Doctor Strangen parissa työskentelemisestä, ja elokuvan tuotannon alkaessa marraskuussa 2015 he eivät pystyneet työskentelemään Vol. 2:n parissa.[29][30] Guardians of the Galaxy Vol. 2 tulee olemaan ensimmäinen 8K-resoluutiokameralla kuvattu elokuva.[31] Gunn odotti kuvausten kestävän noin 81 päivää, eli toukokuun alkuun asti.[32] 17. helmikuuta 2016 julkaistussa tiedotteessa Marvel ilmoitti Elizabeth Debickin ja Chris Sullivanin esiintyvän elokuvassa ja vahvisti Russellin liittymisen näyttelijäkaartiin.[33] Huhtikuussa Gunn paljasti, etteivät John C. Reilly ja Benicio del Toro palisi tähän elokuvaan, sanoen jälkimmäisestä, "ettei Keräilijä vain sovi Vol. 2:een". Hän lisäsi vielä, että oli monia hahmoja, joita hän ei voisi käyttää elokuvassa, koska 20th Century Fox omisti monien kosmisten vihollisten ja sivuhahmojen oikeudet, kuten Annihilusin tai Kang Valloittajan.[34] Kuvaukset päättyivät 16. kesäkuuta 2016.[35]
Jälkituotanto
Heinäkuussa 2016 San Diego Comic-Con Internationalissa vahvistettiin, että Russellin näyttelemä Quillin isä olisi tässä elokuvassa Ego. Lisäksi vahvistettiin, että Debicki näyttelee Ayeshaa, ja että Sylvester Stallone esiintyy myös elokuvassa.[36] Lisäksi Gunn paljasti näyttelijöitä, jotka esittäisivät Yondun avaruusrosvoja, joilla oli elokuvassa suurempi rooli.[37] Edellisestä elokuvasta tutut Fred Raskin ja Craig Wood palasivat vastaamaan elokuvan leikkaamisesta.[33] Framestore palasi luomaan Rocketin visuaaliset efektit elokuvaa varten.[38] Elokuussa 2016 Gunn vahvisti Stan Leen tekevän cameoroolin tässäkin elokuvassa.[39]
Musiikki
Elokuussa 2014, Gunnilla oli "joitain ideoita lueteltuna, mutta ei mitään varmaa" koskien Quillin Awesome Mix Vol. 2 -kasettia.[40] Huhtikuussa 2015, Gunn sanoi tuntevansa "pientä painetta soundtrackista, koska niin monet ihmiset rakastivat [ensimmäisen elokuvan soundtrackista], myimme platinaa ja kaikkea muuta. Mutta minusta tuntuu kuin toisen elokuvan soundtrack on parempi."[41] Kesäkuussa 2015, Gunn totesi, että kaikki Awesome Mix Vol. 2:n kappaleet olivat valittu ja sovitettu käsikirjoitukseen.[21] Elokuussa 2015, Tyler Bates palasi säveltäjäksi elokuvaan.[42] Guardians of the Galaxyn tapauksessa Bates kirjoitti osan sävellyksistä ensin, jotta Gunn voisi kuvata sen mukaan, sen sijaan, että Bates olisi olisi tehnyt sävellykset jälkikäteen.[38] In Tammikuussa 2016, Gunn ilmoitti valinneensa yhden Bowien kappaleen elokuvaan ("Moonage Daydream" oli mukana ensimmäisessä elokuvassa), mutta joutui leikkaamaan kohtauksen, jossa sitä alun perin käytettiin. Tämä olisi tehnyt Bowiesta ainoan molemmilla nauhoilla mukana olleen laulajan. Hänen kuolemansa jälkeen, Gunn kuitenkin toivoi löytävänsä keinon sisällyttää valittu kappale johonkin muuhun kohtaan elokuvassa "käyvällä ja asianmukaisella" tavalla hänen kunnioittamisekseen, koska Bowie oli yksi Gunnin idoleista.[43]
Julkaisu
Guardians of the Galaxy Vol. 2 sai ensiesityksensä Tokiossa 10. huhtikuuta 2017,[44] ja Hollywoodin-ensi-ilta oli 19. huhtikuuta 2017.[45] Elokuvan ensi-ilta oli Suomessa 26. huhtikuuta 2017, Britanniassa ja Irlannissa 28. huhtikuuta 2017[46] ja Pohjois-Amerikassa 5. toukokuuta 2017.[18][47][48][49] Elokuvan alkuperäinen suunniteltu ensi-ilta oli 28. heinäkuuta 2017.[11]
Jatko-osa
Marraskuussa 2014 Gunn ilmoitti ensimmäistä elokuvaa työstäessään sekä luoneensa "perustarinan" Guardians of the Galaxy Vol. 2:lle että keksineensä muutaman idean mahdolliseen kolmanteen elokuvaan.[50] Tästä huolimatta Gunn ilmoitti kesäkuussa 2015, ettei ollut varma olisiko mukana kolmannessa Guardians-elokuvassa, ja sanoi, että se riippuisi siitä, miltä hänestä tuntuisi Guardians of the Galaxy Vol. 2:n valmistumisen jälkeen.[21] Huhtikuussa 2016 Feige puhui tulevista MCU-elokuvista sanoen: ”Vuosi 2020 ja sen jälkeinen aika ovat vielä iso šakkilauta, mutta sanoisin varmuudella, että Guardians 3 on [yksi elokuva]. En tiedä mikä järjestys tulee olemaan.”[51] Maaliskuussa 2017 Gunn ilmoitti kolmannen Guardians-elokuvan tulevan varmuudella toteutumaan,[52] ja lisäsi, ettei elokuvalle Guardians of the Galaxy Vol. 3 ole tiettyä suunnitelmaa. ”Mutta tiedämme, että jos mikään ei mene huonosti — mikä on aina mahdollista, mutta ei voi tietää —, luulen, että Marvel haluaisi tehdä yhden elokuvan lisää.”[53] Hän myös toisti olevansa epävarma siitä, olisiko mukana elokuvan toteuttamisessa, ja sanoi selvittävänsä seuraavan projektinsa ”tulevien viikkojen aikana”.[52] Seuraavan kuukauden aikana Gunn julkisti ohjaavansa ja käsikirjoittavansa Guardians of the Galaxy Vol. 3:n.[54]
Mutta heinäkuussa 2018 Disney antoi Gunnille potkut löydettyään tämän vanhoja kiistanalaisia Twitter-julkaisuja.[55][56] Pratt, Saldaña, Bautista, Cooper, Diesel, Sean Gunn, Klementieff, Rooker ja Gillan ovat ilmaisseet tukevansa Gunnia.[57] Prattin, Klementieffin ja Bautistan odotetaan palaavan edellisistä elokuvista tuttuihin rooleihin.[58][59] Vol. 3:n kuvausten oli tarkoitus alkaa vuoden 2019 alussa ja ensi-illan olla vuonna 2020.[58][60][55] Elokuun alussa Variety raportoi, ettei Disneyllä ollut kiirettä uuden ohjaajan etsimisessä, vaan odotti odotti vapaan A-luokan elokuvantekijän löytymistä, vaikka se tarkoittaisi tuotannon siirtämistä myöhemmäksi.[61] Saman kuukauden aikana tuotanto päätettiin väliaikaisesti keskeyttää ja siirtää aloitettavaksi helmikuussa 2021.[62][63]
Lähteet
Huomioita

Viitteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Vuoden 2017 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Tieteiselokuvat
Luokka:Toimintakomediat
Luokka:3D-elokuvat
Luokka:IMAX-elokuvat
Luokka:Marvel Cinematic Universe -elokuvat

Mihin paikkaan Guardians of the Galaxy Vol. 2 -elokuvan tapahtumat sijoittuvat?


Zachris (Zacharias, Z., Sakari) Topelius () oli suomalainen kirjailija, runoilija, toimittaja, historioitsija ja Helsingin yliopiston rehtori.[1]
Zachris Topelius oli viralliselta nimeltään Zacharias kuten isänsäkin. Hän käytti itse etunimenään lyhennettä Z. tai nimimuotoa Zachris, myös virallisissa yhteyksissä. Topeliuksen etunimestä on usein myös käytetty suomalaistettua muotoa Sakari.[1]
Elämäkerta
Zachris Topelius syntyi Kuddnäsin tilalla lähellä Uuttakaarlepyytä vuonna 1818. Hänen isänsä oli lääkäri ja kansanrunouden kerääjä Zacharias Topelius vanhempi ja äitinsä varakas kauppiaantytär Catharina Sofia Calamnius. Hänen isoisänsä oli kirkkomaalari Mikael Toppelius.[1]
Topelius oli Oulun triviaalikoulun oppilas 1829–1832 ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä J. L. Runebergin yksityisoppilaana 1833. Tämän jälkeen hän aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa, jossa hänet promovoitiin maisteriksi 1840 ja tohtoriksi vuonna 1847.[2] Vuonna 1841 Topelius tuli Helsingfors Tidningar -lehden toimittajaksi ja lehden levikki alkoi pian nousemaan. Topelius oli toimittamassa lehteä vuoteen 1860 asti. Vuonna 1854 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Suomen historian ylimääräiseksi henkilökohtaiseksi professoriksi, vuonna 1863 hänestä tuli Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian professori ja vuonna 1876 yleisen historian professori, jossa virassa hän toimi vuoteen 1878 asti. Vuosina 1875–1878 Topelius oli myös yliopiston rehtori.[1] Vuonna 1870 hän oli perustamassa Suomen ensimmäistä eläinsuojeluyhdistystä Maj Föreningeniä, jonka tärkein suojelukohde olivat pikkulinnut.[3]
Zachris Topelius oli naimisissa vuodesta 1846 lähtien vaimon kuolemaan saakka Maria Emilia Lindqvistin (1821–1885) kanssa, jonka isä oli uusikaarlepyyläinen kauppias ja raatimies Isak Lindqvist. Heillä oli kuusi lasta, Toini, Aina ja Eva, Rafael, Mikael ja Rosa, joista kolme viimeksi mainittua kuolivat jo nuorina. Lapsista tunnettuja olivat kirjailija Toini Topelius ja taidemaalari Eva Topelius, myöhemmin Acke. Kirjastonhoitaja, kirjailija Paul Nyberg oli Topeliuksen vanhimman tyttären Aina Sofia Topeliuksen (1846–1916) poika.[4]
Vuonna 1897 Topeliuksesta tuli riemutohtori.[5] Hän kuoli 12. maaliskuuta 1898 Koivuniemen tilalla Östersundomissa.[6]
Tuotanto

Topelius oli yksi varhaisimmista suomalaisista romaanikirjailijoista. Hänen vuonna 1850 ilmestynyt teos Hertiginnan af Finland (suom. Suomen herttuatar, 1874) oli ensimmäinen suomalainen historiallinen romaani. Tunnetumpi on kuitenkin Topeliuksen historiallinen romaanisarja Fältskärns berättelser (suom. Välskärin kertomuksia), joka ilmestyi aluksi jatkokertomuksena Helsingfors Tidningarissa. Välskärin kertomusten teemana oli aateliston ja talonpoikien pitkäaikainen valtataistelu, joka edisti yhteiskunnan vapautta.
Topelius kirjoitti runoja jo nuoresta pitäen. Suurinta osaa hänen nuoruudenrunoistaan ei kuitenkaan julkaistu kokoelmissa, vaan vasta vuodesta 1899 alkaen ilmestyneessä kokoelmasarjassa Samlade skriften. Topelius julkaisi joitakin runojaan Necken-albumissa, mutta hänen ensimmäinen runokokoelmansa oli Kanervankukkia (Ljungblommor, 1845). Sen toinen osa ilmestyi 1850 ja kolmas 1854.[1] Topelius tunnetaan Suomen maisemia kuvaavista teoksistaan, kuten runosta ”Kesäpäivä Kangasalla”, joka kuuluu Sylvian laulut -sarjaan. Topeliuksen tuotantoa on myös ”Varpunen jouluaamuna” (Sparven på julmorgonen). Topelius osallistui virsikirjakomitean työhön, ja esimerkiksi virret En etsi valtaa loistoa (virsi 31) ja Totuuden henki (virsi 484) ovat hänen kirjoittamiaan.
Toimittajana Topelius kirjoitti paljon myös naisille ja lapsille. Hänet muistetaan ”satusetänä”, koska hän kirjoitti opettavaisia ja suosittuja lastensatuja. Topelius esitti lapset reippaina ja aloitteellisina. Hänen pedagogiikkansa edusti uushumanismia, joka korosti positiivisen luonteen rakennusta. Topelius vastusti sirpaleista hajatietoa, negatiivisuutta ja kyynisyyttä. Topelius laati kaksi alkeisopetuksen oppikirjaa, Luonnonkirjan (1860) ja Maamme kirjan (1875).[1]
Ajattelua
Topelius oppi suomea triviaalikoulussa opiskellessaan ja kehotti toimittajana äitejä opettamaan lapsilleen suomea. Topelius uskoi, että Suomen kulttuuri muuttui pääosin suomenkieliseksi, mutta hän tähdensi myös Ruotsin perinnön ja ruotsin kielen historiallista ja sivistyksellistä merkitystä Suomessa.[1]
Topeliuksen historiallisissa romaaneissa korostuvat isänmaallisuus, uskonto ja sääty-yhteiskunta, joka toimiakseen vaatii yhteiskuntaluokkien toimimista sopusuhtaisessa yhteistyössä. Topeliuksen historiakäsitys oli lähtöisin G. W. F. Hegeliltä. Hän katsoi, että Kaitselmus ohjasi historian kulkua, kun Hegel taas katsoi järjen ohjaavan sitä. Topelius ajatteli historian olevan kansojen historiaa, jossa kukin kansa pyrki tulemaan tietoiseksi kutsumuksestaan ja luomaan itselleen valtion.[7]
Kunnianosoituksia

Kuten vanhemmille professoreille usein, Topeliukselle myönnettiin Pyhän Annan ritarikunnan toisen luokan risti vuonna 1877. Hänelle myönnettiin valtioneuvoksen arvo vuonna 1878, mikä oli tavallista yhden kauden rehtoreille. Ruotsin akatemia myönsi Topeliukselle kaksi palkintoa ja hänelle myönnettiin myös muutama kunniajäsenyys, muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraan. Suomen Tiedeseura tai Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia eivät kuitenkaan valinneet häntä jäsenekseen. Svenska litteratursällskapet i Finland otti Topeliuksen kunniajäseneksi vasta myöhään. Topelius itse koki, että hän ei saanut aikalaisiltaan tarpeeksi arvostusta. Häntä kohtaan osoitettiin laajaa arvonantoa oikeastaan vasta hänen 80-vuotisjuhliensa yhteydessä ja etenkin pian juhlia seuranneissa suurissa hautajaisissa.[1]
Topeliuksen kunniaksi on pystytetty patsaita ja muistomerkkejä. Topeliuksen haudalle Hietaniemen hautausmaalle (V21-12-3) pystytettiin vuonna 1905 Walter Runebergin veistämä hautapatsas Valoa kohti. Varat hautamuistomerkkiin oli saatu Suomen Naisyhdistyksen järjestämällä kansalaiskeräyksellä. Vaasassa paljastettiin vuonna 1915 kuvanveistäjä Emil Wikströmin veistämä patsas, joka esittää Topeliusta lasten ympäröimänä. Varat ”satusedän” patsaaseen tulivat pääosin lahjoituksina Vaasan koululaisilta.[8]

Topeliukselle haluttiin saada patsas myös pääkaupunkiin, ja Svenska litteratursällskapet aloitti vuonna 1908 varojen keräämisen hanketta varten. Tästä seurasi yksi Suomen kuuluisimpia patsaskiistoja, jossa vastakkain olivat perinteisen näköisrealismin ja modernin muistomerkkitaiteen kannattajat. Kuvanveistäjä Ville Vallgren veisti realistisen muistopatsaan, jossa Topelius on kuvattuna lasten ympäröimänä Vaasan patsaan tapaan, ja tarjosi sitä sekä Litteratursällskapetille että Helsingin kaupungille. Nämä eivät kuitenkaan halunneet ottaa veistosta vastaan. Vuonna 1929 Litteratursällskapet järjesti muistomerkkikilpailun, jonka voitti Gunnar Finnen ehdotus Satu ja totuus. Finnen veistos oli modernistisempi kuin Vallgrenin: se ei ollut Topeliuksen näköispatsas, vaan siinä oli kuvattuna kaksi allegorista alastonta naishahmoa. Finnen veistos synnytti kiivasta vastustusta ihmisissä, jotka pitivät Vallgrenin realistista Topeliusta parempana, ja kirjailija Maila Talvion ympärille syntyi nopeasti kansanliike, joka hankki varat Vallgrenin patsaan pystyttämiseksi Helsinkiin. Tämän vuoksi vuonna 1932 Helsingissä paljastettiin kaksi Zachris Topeliuksen muistopatsasta: Vallgrenin realistinen Topelius ja lapset Koulupuistikossa ja Finnen symbolistinen Taru ja totuus Esplanadin puistossa.[8]
Topeliuksen mukaan on nimetty Topeliuksenkatu Helsingin Töölössä, Kokkolassa ja Lohjalla, Topeliuksentie Mikkelissä sekä Topeliuksenpuistikko Uudessakaarlepyyssä.
Topelius-tutkimus
Zachris Topeliuksesta on julkaistu lukuisia elämäkertoja. Laajin ja merkittävin on hänen oppilaansa, kirjallisuudentutkija Valfrid Vaseniuksen kirjoittama kuusiosainen Zacharias Topelius: Hans lif och skaldegärning (1912–1930). Topeliuksen tyttärenpoika Paul Nyberg, joka järjesti isoisänsä kirjallisen jäämistön Kansalliskirjastoon Topelius-kokoelmaksi, julkaisi tämän päiväkirjat nimellä Zacharias Topelius dagböcker (1918–1924) ja valikoimia tämän kirjeenvaihdosta nimellä Konstnärsbrev (1956–1960) sekä elämäkerran Zachris Topelius: En biografisk skildring (1949). Topeliuksesta on julkaistu myös runsaasti historiallisia ja kirjallisuustieteellisiä erikoistutkimuksia, kuten Matti Klingen Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa (1998).
Topeliuksen kootut teokset on julkaistu kahdesti, ensin ruotsiksi vuosina 1904–1907 ja sitten suomeksi 1929–1939. Näihin teossarjoihin sisältyvät kuitenkin vain Topeliuksen kaunokirjalliset teokset, eivät esimerkiksi hänen sanomalehtikirjoituksensa, päiväkirjansa tai kirjeenvaihtonsa. Svenska Litteratursällskapet i Finland pani alulle vuonna 2005 Zacharias Topelius skrifter -edition, jonka tavoitteena on julkaista "kirjalliset teokset ja muu kirjallinen jäämistö mahdollisimman kattavasti". Editio on digitaalinen ja vapaasti käytettävissä, ja osa aineistosta julkaistaan myös painettuna. Syksyyn 2017 mennessä editiota on julkaistu kahdeksan osaa.[9]
Teoksia

Kaarle-kuninkaan metsästys (Kung Karls jakt)
Kypron prinsessa (Prinsessan af Cypern)
Mietekirjani lehtisiä (Blad ur min tänkebok)
Lukemisia lapsille (Läsning för barn), johon kuuluvat muun muassa sadut:
Adalminan helmi
Koivu ja tähti (Björken och stjärnan)
Sampo Lappalainen
Luonnonkirja (Naturens bok)
Maamme kirja (Boken om vårt land)
Matkustus Suomessa (En resa i Finland)
Rautakylän vanha parooni (Gamla baron på Rautakylä)
Regina von Emmeritz
Sylvian laulut:
Kesäpäivä Kangasalla (En sommardag i Kangasala)
Sylvian joululaulu (Sylvias hälsning från Sicilien)
Talvi-iltain tarinoita (Vinterqvällar – alla luetellut ovat ilmestyneet myös erillisinä kirjoina)
Kuninkaan hansikas (Kungens handske)
Linnaisten kartanon viheriä kamari  (Gröna kammaren i Linnais gård)
Suomen herttuatar (Hertiginnan af Finland)
Tähtien turvatit (Planeternas skyddslingar, myöhemmin Stjärnornas kungabarn)
Välskärin kertomuksia (Fältskärns berättelser)
Simeon Levis resa i Finland
Finland framställdt i teckningar
Morsian ja muita kauhunovelleja, Faros 2013
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Klinge, Matti| title = Idylli ja uhka: Topeliuksen aatteita ja politiikkaa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-22952-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mazzarella, Merete| title = Ei kaipuuta, ei surua: Päivä Zacharias Topeliuksen elämässä| publisher = Tammi| year = 2009| id = ISBN 951-31-4758-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tiitta, Allan| title = Harmaakiven maa: Zacharias Topelius ja Suomen maantiede| location = Helsinki| publisher = Suomen tiedeseura| year = 1994| version = Bidrag till kännedom av Finlands natur och folk, 147| id = ISBN 951-653-273-X}}
Aiheesta muualla

 Svenska litteratursällskapet i Finland. (in Swedish)

Vapaasti ladattavia Zacharias Topeliuksen e-kirjoja

Kansalliskirjaston
 Viitattu 9.4.2008.(in Swedish)

 Kirjasampo.
 375 humanistia 20.6.2015. Helsingin yliopisto.

Enni Mustonen: "Paimentyttö". Romaani piikatytöstä, joka palveli Zachris Topeliusta vanhuudenpäivinä lähinnä Koivuniemessä.

*
Luokka:Vuonna 1818 syntyneet
Luokka:Vuonna 1898 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


30. kesäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 181. päivä (182. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 184 päivää.

Nimipäivät
suomalainen kalenteri: Päiviö, Päivö
suomenruotsalainen kalenteri: Leif
ortodoksinen kalenteri: Andreas, Simo, Petri, Jaakko, Juha, Tani, Matti, Tuomas
saamenkielinen kalenteri: Leaifa
vanhemmissa kalentereissa: Elof, Jesper, Lucina, Martialis, Otto, Päivikki
Tapahtumia
1632 – Tarton yliopisto perustettiin.
1651 – Beresteczkon taistelu päättyi puolalaisten voittoon.
1864 – Yhdysvaltain presidentti Abraham Lincoln luovutti Yosemitenlaakson (Yosemite Valley) Kalifornialle ”kansalaisten käyttöön lomailuun ja virkistysalueeksi”.
1908 – Siperian Kivisen-Tunguskan alueella tapahtui voimakas räjähdys, jonka syytä ei ole kyetty selvittämään. Tapaus tunnetaan nimellä Tunguskan räjähdys.
1934 – Pitkien puukkojen yö natsi-Saksassa.
1936 – Margaret Mitchellin menestysromaani Tuulen viemää julkaistiin.
1956 – Ilmailu: TWA:n Super Constellation ja United Airlinesin DC-7 törmäsivät Grand Canyonin yllä Arizonassa, 128 ihmistä sai surmansa.
1960 – Kongon demokraattinen tasavalta itsenäistyi.
1971 – Avaruustutkimus: Sojuz 11 -avaruusaluksen miehistö sai surmansa laskeutumisen yhteydessä ilman poistuttua aluksesta viallisen venttiilin kautta.
1971 – Äänestysiän 18 vuoteen laskenut Yhdysvaltain perustuslakiin tehty 26. lisäys astui voimaan, kun Ohio hyväksyi sen 38:ntena osavaltiona.
1997 – Hongkong palautettiin Kiinalle 156 vuoden brittien kruununsiirtomaana olemisen jälkeen.
1997 – Ensimmäinen Harry Potter -kirja Viisasten kivi ilmestyi.
2002 – 31. toukokuuta alkaneet Japanissa ja Etelä-Koreassa pidetyt 17. jalkapallon maailmanmestaruuskilpailu päättyivät.
2018 – Helsinki Pride -kulkueesta tuli yksi Suomen suurimmista yleisötapahtumista koskaan, kun kulkueeseen osallistui ennätykselliset 100 000 ihmistä.
Syntyneitä
1470 – Kaarle VIII, Ranskan kuningas (k. 1498)
1685 – John Gay, englantilainen runoilija ja näytelmäkirjailija (Kerjäläisooppera) (k. 1732)
1685 – Dominikus Zimmermann, saksalainen arkkitehti (k. 1766)
1768 – Elizabeth Monroe, Yhdysvaltain presidentti James Monroen puoliso (k. 1930)
1775 – Paul de Barras, ranskalainen varakreivi, upseeri ja direktori (k. 1829)
1789 – Horace Vernet, ranskalainen taidemaalari (k. 1863)
1791 – Félix Savart, ranskalainen fyysikko, magnetismin ja akustiikan tutkija (k. 1841)
1817 – Joseph Dalton Hooker, englantilainen kasvitieteilijä (k. 1911)
1828 – Frederick Low, yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko (k. 1894)
1862 – Nikolai Judenitš, venäläinen kenraali (k. 1933)
1868 – Lauri Ingman, Suomen pääministeri ja Turun arkkipiispa (k. 1934)
1883 – Johan Olin, suomalainen painija (k. 1928)
1892 – Oswald Pohl, saksalainen natsijohtaja (k. 1951)
1893 – Walter Ulbricht, Itä-Saksan johtaja (k. 1973)
1897 – Erkki Pirinen, suomalainen kirjailija (k. 1961)
1897 – Emil Skog, suomalainen poliitikko (k. 1981)
1906 – Emil Anton Bundmann (”Anthony Mann”), yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja (Glenn Miller Story) (k. 1967)
1908 – Winston Graham, englantilainen kirjailija (k. 2003)
1911 – Czesław Miłosz, vuoden 1980 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut puolalainen runoilija ja esseisti (Issan laakso) (k. 2004)
1912 – Ludwig Bölkow, saksalainen lentokoneinsinööri (k. 2003)
1913 – Alfonso López Michelsen, Kolumbian presidentti (k. 2007)
1917 – Susan Hayward, yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä (Antakaa minun elää!) (k. 1975)
1917 – Lena Horne, yhdysvaltalainen näyttelijä, tanssija ja jazz-laulaja (”Stormy Weather”) (k. 2010)
1920 – Kalervo af Ursin, suomalainen korkeushyppääjä ja urheiluvalmentaja (k. 2004)
1926 – Paul Berg, vuoden 1980 Nobelin kemianpalkinnon saanut yhdysvaltalainen biokemisti
1931 – Andrew Hill, yhdysvaltalainen jazz-pianisti (k. 2007)
1933 – Tomislav Ivić, kroatialainen jalkapallovalmentaja (k. 2011)
1933 – Anna Maria Massetani (”Lea Massari”), italialainen näyttelijä
1936 – Fatima-Zohra Imalayen (”Assia Djebar”), algerialainen kirjailija (k. 2015)
1942 – Robert Ballard, yhdysvaltalainen merentutkija ja meriarkeologi
1942 – Tuula-Liina Varis, suomalainen kirjailija ja toimittaja
1943 – Florence Ballard, yhdysvaltalainen laulaja ("The Supremes") (k. 1976)
1943 – Kaj Alvar Järnström (”Rock-Jerry”), suomalainen rocklaulaja
1944 – Raymond Moody, yhdysvaltalainen psykologi, lääkäri ja parapsykologi
1946 – Viera Collaro, slovakialais-tanskalainen kuva- ja valotaiteilija
1947 – Tapio Kouki, suomalainen näyttelijä
1951 – Stanley Clarke, yhdysvaltalainen muusikko
1952 – David Garrison, yhdysvaltalainen näyttelijä
1954 – Pierre Charles, dominicalainen poliitikko (k. 2004)
1953 – Heikki Lyytinen, suomalainen kenraali, Suomen ilmavoimien ent. komentaja
1958 – Kalevi Kiviniemi, suomalainen urkutaiteilija
1958 – Esa-Pekka Salonen, suomalainen kapellimestari ja säveltäjä
1959 – Vincent D'Onofrio, yhdysvaltalainen näyttelijä (Full Metal Jacket)
1962 – Deirdre Lovejoy, yhdysvaltalainen näyttelijä
1963 – Rupert Graves, englantilainen näyttelijä
1963 – Hannu Kivioja, suomalainen näyttelijä
1963 – Lars Lannerbäck, (”Yngwie Malmsteen”) ruotsalainen kitaristi
1964 – Alexandra, Frediksborgin kreivitär, Tanskan prinsessa
1964 – Anu Hälvä, suomalainen ohjaaja, näyttelijä ja laulaja
1964 – Mark Waters, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja
1965 – Steve Duchesne, kanadalainen jääkiekkoilija
1965 – Gary Pallister, englantilainen jalkapalloilija
1965 – Mitch Richmond, yhdysvaltalainen koripalloilija
1966 – Marton Csokas, uusiseelantilainen näyttelijä
1966 – Jukka Hankamäki, suomalainen filosofi
1966 – Mike Tyson, yhdysvaltalainen nyrkkeilijä (raskaan sarjan maailmanmestari)
1968 – Philip Anselmo, yhdysvaltalainen muusikko ("Pantera")
1970 – Antonio Chimenti, italialainen jalkapalloilija
1971 – Jamie McLennan, kanadalainen jääkiekkomaalivahti
1971 – Monica Potter, yhdysvaltalainen näyttelijä
1973 – Frank Rost, saksalainen jalkapalloilija
1975 – Marja Kyllönen, suomalainen kirjailija
1975 – Ralf Schumacher, saksalainen kilpa-autoilija
1975 – Rami Shaaban, ruotsalainen jalkapallomaalivahti
1977 – Iyabode Ololade Remilekun Odusoga (Lola Wallinkoski), suomalainen malli (vuoden 1996 Miss Suomi)
1977 – Justo Villar, paraguaylainen jalkapallomaalivahti
1979 – Christopher Jacot, kanadalainen näyttelijä
1979 – Matthew Paul Miller (”Matisyahu”), yhdysvaltalainen reggaemuusikko
1980 – Rade Prica, ruotsalainen jalkapalloilija
1981 – Saïf Ghezal, tunisialainen jalkapalloilija
1981 – Barbora Špotáková, tšekkiläinen keihäänheittäjä
1982 – Elizabeth Anne Caplan (”Lizzy Caplan”), yhdysvaltalainen näyttelijä
1983 – Cheryl Tweedy (ent. Cheryl Cole, Cheryl Fernandez-Versini), brittiläinen laulaja ("Girls Aloud")
1983 – Patrick Dennis Apps (”Patrick Wolf”), brittiläinen muusikko
1984 – Gabriel Badilla, costaricalainen jalkapalloilija
1984 – Fantasia Barrino (”Fantasia”), yhdysvaltalainen laulaja
1985 – Michael Phelps, yhdysvaltalainen uimari (14-kertainen olympiavoittaja)
1986 – Olivier Giroud, ranskalainen jalkapalloilija
1986 – Fredy Guarín, kolumbialainen jalkapalloilija
1987 – Janne Keränen, suomalainen jääkiekkoilija
1988 – Sean Marquette, yhdysvaltalainen näyttelijä
Kuolleita
1817 – Joseph Dalton Hooker, englantilainen kasvitieteilijä ja tutkimusmatkailija (k. 1911)
1882 – Charles J. Guiteau, yhdysvaltalainen lakimies (presidentti James A. Garfieldin salamurhaaja) (s. 1841)
1883 – Henrik Borgström, suomalainen liikemies, kauppaneuvos, elinkeino- ja kulttuurielämän vaikuttaja (s. 1799)
1919 – John Strutt, Lordi Rayleigh, vuoden 1904 Nobelin palkinnon saanut englantilainen fyysikko (s. 1842)
1934 – Pitkien puukkojen yönä murhattuja:
Gustav Ritter von Kahr, saksalainen poliitikko ja pääministeri (s. 1862)
Kurt von Schleicher, saksalainen kenraali ja valtakunnankansleri (s. 1882)
Gregor Strasser, saksalainen puoluejohtaja (s. 1892)
1948 – Morris Fuller Benton, yhdysvaltalainen kirjainmuotoilija (s. 1872)
1952 – Mauno Pekkala, Suomen pääministeri (s. 1890)
1953 – Elsa Beskow, ruotsalainen kirjailija, satukirjailija, kuvittaja ja maalari (s. 1874)
1961 – Lee De Forest, yhdysvaltalainen insinööri (elektroniputken keksijä) (s. 1873)
1962 – Karl Fager, suomalainen teatteri- ja elokuvalavastaja (s. 1883)
1966 – Giuseppe Farina, italialainen autourheilija ja maailmanmestari (s. 1906)
1971 – Sojuz 11 -onnettomuudessa kuolleet neuvostokosmonautit:
Georgi Dobrovolski (s. 1928)
Viktor Patsajev (s. 1933)
Vladislav Volkov (s. 1935)
1985 – Haruo Remeliik, Palaun ensimmäinen presidentti (s. 1933) (salamurhattiin)
1991 – Jyrki Lindström, suomalainen sanoittaja, suomentaja ja toimittaja (s. 1943)
2001 – Osmo Alaja, Mikkelin hiippakunnan piispa (1959–1978) (s. 1915)
2001 – Chester Burton Atkins (”Chet Atkins”), yhdysvaltalainen kitaristi (s. 1924)
2005 – Éva Novák, unkarilainen uimari ja olympiavoittaja (s. 1930)
2005 – Aleksei Sultanov, neuvostoliittolais-yhdysvaltalainen pianisti (s. 1969)
2010 – Park Yong-ha, korealainen näyttelijä, laulaja ja tanssija (s. 1977)
2015 – Kari Salosaari, suomalainen teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja (s. 1932)
2016 – Geoffrey Hill, englantilainen runoilija (s. 1932)
2017 – Liisa Tenkku, suomalainen musiikkipedagogi (s. 1918)
2017 – Simone Veil, ranskalainen poliitikko ja ministeri (s. 1927)

Katso myös: kalenteri ~ 29. kesäkuuta, 1. heinäkuuta
Luokka:Kesäkuu
-06-30

Milloin Pride -tapahtumat ovat alkaneet?


Dissidia Final Fantasy (), lyhennettynä DFF tai Dissidia on Square Enixin kehittämä ja julkaisema peli Final Fantasy-pelisarjaan PlayStation Portable-käsikonsolille. Peli yhdistää 20 hahmoa 10:stä ensimmäisestä osasta ja lisäksi mukana on yksi hahmo Final Fantasy XI:stä ja Final Fantasy XII:stä.
Pelille on julkaistu jatko-osa Dissidia 012 Final Fantasy.
Pelaaminen
Dissidia on kolmiulotteinen tappelupeli RPG-elementeillä, jossa pelaaja voi liikutella hahmoaan vapaasti kentällä. Pelaaja voi myös käyttää ympäristöä hyödykseen mm. juoksemalla seiniä pitkin. Pelissä on kahdenlaisia hyökkäyksiä: Bravery- ja HP-hyökkäyksiä. Pelaajan Bravery-pisteet näkyvät HP:n yläpuolella isoilla numeroilla. Käyttämällä Bravery-hyökkäystä, hahmo pudottaa vastustajan Bravery-pisteitä ja kasvattaa omaansa vahingon verran. HP-hyökkäyksen tekemällä hahmo pudottaa vastustajan HP:ta Bravery-pisteiden verran, jolloin Bravery putoaa nollaan ja alkaa hiljalleen palautua oletusarvoonsa. Jos hahmon Bravery-pisteet putoavat alle nollan, hahmo joutuu "Break"-tilaan jolloin hahmo ei voi pudottaa vastustajan HP:ta tai Braveryä mutta voi silti hyökätä vastustajaan Bravery-hyökkäyksillä nopeuttaakseen palautumista, myös HP-hyökkäyksellä osuminen poistaa Break-tilan palauttaen Bravery-pisteet nollaan jolloin Bravery alkaa hiljalleen palautua oletusarvoonsa. Break-tilaan joutuminen antaa myös vastustajalle "Stage Braveryn" (luku alareunan keskellä) verran lisää Bravery-pisteitä.
Bravery- ja HP-hyökkäysten lisäksi pelissä on myös summonit jotka auttavat hahmoa taistelussa. Lisäksi pelissä on EX-Gauge, joka täyttyy keräämällä EX-Forcea (siniset pallot joita syntyy hyökkäyksissä) ja EX-Coreja (ilmestyy tietyin väliajoin). Kun EX-Gauge on täynnä, voi hahmo siirtyä EX-Modeen jolloin hahmon voimat kasvavat ja hahmo saa Regen-statuksen lisäksi hahmosta riippuvia erikoisominaisuuksia. Lisäksi hahmo voi HP-hyökkäyksen osuessa käyttää EX-Burstia, voimakasta HP-hyökkäystä jota ei voi väistää tai torjua. Ex-Burstin suorittaminen vaatii myös pelaajalta hahmosta riippuvan toiminnon suorittamista. EX-Burst liittyy myös usein hahmolle ominaiseen hyökkäykseen alkuperäisessä pelissä (Esim. Cloudin Omnislash). Mikäli pelaaja joutuu EX-Burstin kohteeksi, voi hän pienentää saamaansa Bravery-vahinkoa painamalla O-nappia tietyssä rytmissä. Taistelun loputtua pelaaja saa voittaessaan Giliä, AP:ta, PP:tä ja mahdollisesti muita esineitä. Hävitessään pelaaja saa vain AP:ta (mikäli sen vaatimat ehdot täyttyvät ennen häviötä) ja PP:tä.
Jokaisella hahmolla on oma kokemustaso ja heillä on yhteiset varusteet. Hahmot aloittavat tasolta yksi jolloin heillä on käytössää muutamia perusliikkeitä. Tasojen kasvaessa hahmot alkavat oppia kehittyneempiä liikkeitä ja taitoja. Nämä kyvyt täytyy aktivoida jotta niitä voidaan käyttää. Aktivoiminen käyttää hahmon käytettävissä olevia CP-pisteitä joiden määrää voi lisätä kasvattamalla tasoa tai liitännäisillä (accessory). Liikkeisiin ja taitoihin liittyy myös kykypisteet (AP) joilla hahmo voi "mestaroida" kykyjään. Kun kyky on mestaroitu, sen CP-vaatimukset pienenevät ja joskus siitä oppii myös kyseistä kykyä paremman kyvyn tai Bravery-hyökkäysten tapauksessa mahdollisesti HP-hyökkäyksen jonka voi suorittaa suoraan Bravery-hyökkäyksen jälkeen ilman, että vastustajalla on mahdollisuutta torjua sitä (ellei vastustaja aktivoi EX-Modea, joka aktivoituessaan torjuu kaikki hyökkäykset). Lisäksi pelaajalla on käytössään PP-pisteitä joilla voi ostaa peliin lisäominaisuuksia ja hahmoja.
Tarina

Dissidia Final Fantasy kertoo Cosmoksen, harmonian jumalattaren ja Chaosin, epäsovun jumalan taistelusta. Pelin avussa Valon Soturi löytää Cosmoksen Chaosin haavoittamana. Valon voimien heiketessä Cosmos ilmestyy muille yhdeksälle sankarille ja antaa heille tehtävän etsiä kristallit, jotka voivat pelastaa maailman. Sankarit onnistuvat löytämään kristallit ja palaavat Cosmoksen luokse, mutta Chaos saapuu ja tappaa Cosmoksen. Cosmoksen voimien kadotessa sankarit alkavat kadota omiin maailmoihinsa mutta kristallit onnistuvat estämään tämän. Sankarit jatkavat matkaansa Chaosin Pyhäkölle. Siellä kristallit avaavat portin Chaosin valtaistuimelle ja sankarit kohtaavat viimeisen taistelunsa. Kun Chaos on lyöty, sankarit teleportataan Cornelian linnan ulkopuolelle (Final Fantasy I). Siellä he palaavat omiin maailmoihinsa kristalliensa kanssa ja Valon Soturi palaa takaisin Cornelian linnaan.

Peliominaisuudet
Kentät
Peli sisältää 12 kenttää, joista 10 liittyy alkuperäisiin peleihin ja kaksi ovat Dissidian omaan maailmaan kuuluvia. Jokaisesta tasosta on myös olemassa vaihtoehtoinen kenttä (merkitään Ω-merkillä) joissa kenttä on sama mutta niissä on lisäominaisuuksia (esim. Old Chaos Shrinen vaihtoehtoinen kenttä pudottaa molempien hahmojen Bravery-pisteitä joka sekunti). Pelin 12 kenttää ovat:

Old Chaos Shrine
Pandaemonium
World of Darkness
Lunar Subterrane
The Rift
Kefka's Tower
Planet's Core
Ultimecia's Castle
Crystal World
Dream's End
Order's Sanctuary
Edge of Madness
Hahmot
Pelissä on 22 pelattavaa hahmoa (11 sankaria ja 11 vihollista). Jokaisella sankarilla on oma tarinansa Shantottoa lukuun ottamatta (Destiny Odyssey) pelin tarinatilassa, lisäksi vihollisilla ja Shantottolla voi pelata pelin kolmea muuta tarinaa. Pelin hahmot ovat:
Warrior of Light / Garland
Firion / Emperor Mateus
Onion Knight / Cloud of Darkness
Cecil Harvey / Golbez
Bartz Klauser / ExDeath
Terra Branford / Kefka Palazzo
Cloud Strife / Sephiroth
Squall Leonhart / Ultimecia
Zidane Tribal / Kuja
Tidus / Jecht
Shantotto (Final Fantasy XI) / Judge Gabranth (Final Fantasy XII)
Pelimuodot
Dissidiassa on viisi pelimuotoa: Tarina (Story), Arcade (ei japaninkielisessä julkaisussa), Duel Colosseum, Quick Battle ja moninpeli (Ad hoc:n välityksellä). Tarinatilassa pelaaja pääsee pelaamaan sankareden Destiny Odyssey-tarinoita joissa jokaisessa on viisi kenttää ja lopuksi kohtaamaan sankaria vastaavan vihollisen. Näiden tarinoiden lisäksi on Shade Impulse, Distant Glory ja Inward Chaos-nimiset tarinat, jotka ovat Destiny Odysseihin verrattuna huomattavasti vaikeampia.
Arcadetilassa pelaaja pääsee pelaamaan jo valmiiksi varustetulla hahmolla eikä hahmoon voi tehdä muutoksia. Arcadetilassa vastustajien määrä riippuu vaikeusasteesta eikä vastustajista saa kokemus-, AP- tai PP-pisteitä. Kun kaikki vastustajat on voitettu, pelaaja saa palkintona hyödyllisen esineen jota voi käyttää kaupassa.
Duel Colosseumissa pelaaja valitsee areenan (vaikeusaste) ja valitsee vastustajansa käteen tulevista korteista, vastustajien lisäksi on myös esine-, Job- ja statuskortteja. Voittamalla vastustajia pelaaja saa palkinnoksi mitaleita joilla voi ostaa korteissa olevia esineitä. Lisäksi pelaajan lopettaessa jäljelle jääneet mitalit muunnetaan PP-pisteiksi. Mikäli pelaaja häviää taistelun, käden koko pienenee yhdellä kortilla ja hävittyään tarpeeksi monta kertaa on jäljellä vain lopetusvaihtoehto.
Quick Battlessa pelaaja saa itse päättää vastustajansa, vastustajan tason, käyttäytymisen ja vaikeusasteen. Lisäksi pelaaja voi itse päättää kentän ja säännöt (mikäli säännöt on ostettu PP Catalogista).
Triviaa
Pelin oli tarkoitus sisältää myös Final Fantasy XIII:ta päähenkilö Lightning, mutta hänet kuitenkin jätettiin pois, koska se olisi paljastanut hahmon ominaisuudet ennen hahmon virallista ilmestymistä. Square Enix on ilmoittanut, että Lightning esiintyy Dissidian jatko-osassa.
Lähteet

Aiheesta muualla
 at MobyGames
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Tappelupelit
Luokka:PlayStation Portable -pelit
Luokka:Final Fantasy -pelit
Luokka:Vuoden 2009 videopelit

Kuinka monta versiota Final Fantasy-pelisarjasta on julkaistu?


Jääkäriliike oli Suomen miesylioppilaiden piireissä vuoden 1914 loppupuolella käynnistynyt ja Jääkäripataljoona 27:n muodostumiseen johtanut aktivistien aloite sotilaskoulutuksen hankkimiseksi Suomen Venäjästä irrottautumista varten. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 oltiin Suomessa aluksi ensimmäisen sortokauden aikaisen vastarintaryhmittymän kagaalin ja vanhojen aktivistien piireissä varovaisia asennoitumisessa muuttuvaan tilanteeseen.[1] Miesten ylioppilaspiireissä taas syntyi jääkäriliike, joka otti päämääräkseen Suomen aseellisen irrottamisen Venäjästä. Jääkärikoulutuksen 1915–1918 aloitti kaiken kaikkiaan 1895 vapaaehtoista. Heistä 1261 (67%) osallistui Suomen sisällissotaan. Osallistuneista kaatui taisteluissa 128 (10%) ja haavoittui 238 (19%).
Talvisotaan osallistui kaikenlaisissa sotatehtävissä rintama- ja kotijoukoissa sekä armeijan siviilihallinnollisissa tehtävissä 774 jääkäriä, joista kaatui 24 (3%) sekä haavoittui 19 (2%). Mannerheim-risti myönnettiin 20 entiselle jääkärille. Kenraalikuntaan ylennettiin 49 jääkäriä. Jääkäriliikkeen laajennettua sen sosiaalinen pohja leveni kattaen kaikki kansankerrokset. Suhteessa väkilukuun eniten jääkäreitä värväytyi Kortesjärveltä (alue nykyään osa Kauhavan kaupunkia), joka tällä perusteella ilmoitti olevansa jääkäripitäjä.
Jääkäriliikkeen vaiheet
Itsenäisyysliikkeen keskuskomitea piti välttämättömänä kansanarmeijan muodostamista. Sotilaskoulutusta ei voinut Suomessa saada, joten sitä haettiin ulkomailta. Tammikuussa 1915 Saksa ilmoitti valmiudestaan kouluttaa 200 suomalaista. Osittain salateitse lähes kaksi sataa nuorta miestä siirtyi ensin Ruotsiin ja sieltä edelleen Saksaan koulutettaviksi Pfadfinder-kurssille (kyse oli partioliikkeeseen viittaavasta peitenimestä).[2]
Suomalaiset koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissa. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Vilkkainta värväystoiminta oli Uudellamaalla, Pohjanmaalla ja Karjalassa. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27 majuri Maximilian Bayerin johdolla.[3]
Venäjä sai tiedon jääkäriliikkeestä syyskuussa 1915. Kiinnijääneistä 19:stä 13 vietiin Pietariin Špalernajan vankilaan, jonne oli vangittu myös 60 muuta aktivistia, muun muassa Vihtori Kosola, Artturi Leinonen, Esko Riekki, Aarne Sihvo ja Kyösti Wilkuna. ”Kalterijääkärit” vapautettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917.
Pataljoona otti osaa taisteluihin Venäjää vastaan Baltiassa. Jääkärit vannoivat valan Suomen lailliselle hallitukselle Liepājan kirkossa. Syksyllä 1917 Suomeen tuli 60 jääkäriä. Jääkärit olivat hakeneet koulutusta taisteluun Venäjää vastaan, mutta Suomeen palaamisen aikaan alkuvuodesta 1918 tilanne oli merkittävästi muuttunut. Venäläisjoukkojen lisäksi vastapuolella oli Punakaartiksi järjestäytynyttä oman maan työläisväestöä. Tästä syystä noin kolmasosa jääkäreistä jätti palaamatta Suomeen. 950 miehen suuruinen pääjoukko kuitenkin saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 ja siirtyi pääosin hallituksen joukkojen riveihin. He katsoivat kyseessä olevan nimenomaan Suomen vapaussodan, jossa tosiasiallisesti ratkaistaisiin pääsisikö maa "vapaaksi" Venäjän vallan alta. Kaikki jääkärit eivät olleet niin uskollisia hallinnolle kuin yleisesti on uskottu. Pian jääkärien Suomeen palattua jääkärikonfliktiin liittyvistä syistä joukko jääkäreitä teki epäonnistuneen pommiattentaatin kenraali Mannerheimin esikuntajunaan.
Sodan jälkeen valtaosa jääkäreistä palasi siviilielämään. Pääosa oli työläisiä, pienviljelijöitä ja toimenhaltijoita, joka viides oli suorittanut ylioppilastutkinnon. Joitakin jääkäreitä nousi talous- tai kulttuurielämän huipulle. Osa jatkoi sotilasuralla. Muutamia jääkäreitä siirtyi Neuvosto-Venäjälle. Valtaosa jääkäreistä osallistui talvi- ja jatkosotaan.
Yhteensä 49 jääkäriupseeria sai kenraalin sotilasarvon, heidän joukossaan jalkaväenkenraalit Erik Heinrichs, Kaarlo Heiskanen, Taavetti Laatikainen, Armas-Eino Martola, Aarne Sihvo, Alonzo Sundman, Paavo Talvela ja Väinö Valve. Jääkäreiden vaikutus Suomen puolustusvoimien kehittämisessä oli hyvin suuri 1950-luvulle asti. Viimeinen jääkäri, jääkärikenraali Väinö Valve kuoli 1995.
Jääkäriliikettä tutkineen filosofian tohtori Matti Lackmanin mukaan jääkärit syyllistyivät maanpetokseen Venäjällä tuolloin voimassa olleen lain perusteella[4].
Jääkäriliikkeen synnyn syitä
1900-luvun alun aktivismi, jonka aatteellinen perillinen jääkäriliike on, syntyi vastauksena  venäläistämistoimenpiteiden ja eräiden suomalaisten myöntyväisyyden yhdessä luomaan tilanteeseen, jossa Suomen itsehallinnollinen asema oli uhattuna ja lait tuntuivat menettäneen merkityksensä. Oman suomalaisen sotaväen lakkauttaminen ja suomalaisille syntynyt uhka joutua palvelemaan venäläisissä joukko-osastoissa Venäjän maaperällä vaikutti voimakkaasti mielialoihin.[5]
Aktivistien mielestä vallitseva laiton tilanne oikeutti ja velvoitti tarvittaessa vastaamaan väkivaltaan väkivallalla. Aktivismin ohjelma esitettiin vuonna 1903, ja aktiivinen vastustuspuolue perustettiin seuraavana vuonna. Näiden varhaisten aktivistien toiminnassa tulevia jääkärien ja aktivistien toimintamuotoja ennakoivat muun muassa asetoimitukset, kuten SS John Graftonin matka, suojeluskuntien synty suurlakon aikana sekä puolisotilaallisen Voimaliiton perustaminen 1906. Vallankumoukselliset rauhattomuudet Venäjällä tukahduttivat nämä toimintamuodot vielä vuoden 1906 kuluessa.[6]
Toinen sortokausi alkoi kehkeytyä vuoden 1908 lopulla ja sai taakseen Venäjän lain voiman kesäkuussa 1910 kestääkseen Venäjän keisarikunnan loppuun vuoden 1917 maaliskuuhun. Suomen itsenäisyysajatusta pidettiin vireillä aktivistien puoluetoiminnassa muun muassa Framtid–Vastaisuus-lehdessä, kunnes sen lakkauttaminen 1910 päätti vanhan aktivismin kauden.[7]
Yliopiston osakunnissa itsenäistymisajatusta vaalittiin eri muodoin. Toukokuussa 1914 pidetyn promootiojuhlan puheissa itsenäistymisajatus tuotiin julki laajasti, vaikka varovaisesti muotoillen. Promootiotoimikunnassa esiintyy monia tulevia jääkäriliikkeelle merkittäviä miehiä: Kai Donner, Väinö Kokko, Pehr Norrmén ja Yrjö Ruuth (myöh. Ruutu).[8]
Perustaminen

Suomi asetettiin sotatilaan 30. heinäkuuta 1914[9]: Venäjän sotilasjohto pelkäsi Saksan nousevan maihin ja hyökkäävän Suomen kautta. Kriittisiä kohteita eri puolilla Suomea alettiin linnoittaa "vallitöihin" palkattujen suomalaisten voimin mutta venäläisessä johdossa. Nämä työt aiheuttivat työvoimapulaa esimerkiksi maataloudessa. 17. marraskuuta julkaistiin laaja venäläistyttämisohjelma, joka lopullisesti käynnisti jääkäriliikkeeseen johtaneen toiminnan.[10]
Venäläistyttämisohjelman julkaiseminen mursi padot. Jo samana päivänä pidettiin useita toisistaan riippumattomia kokouksia, joissa hahmoteltiin vastarinnan muotoja ja toteuttamista. Kerrotaan esimerkiksi, että kun Väinö Kokko, Yrjö Ruuth ja Väinö Tiiri pitivät neuvoa Gardinin ravintolassa, oli samassa paikassa koolla opiskelijoita, joiden joukosta tultiin tunnetun kolmikon luo vaatimaan toimenpiteitä.[11] Samoihin aikoihin eräät yksittäiset ylioppilaat liittyivät vapaaehtoisina Venäjän armeijaan saadakseen sotilaskoulutuksen ja sotakokemusta. Myöhemmin muutama tällainen "etuajassa" ollut henkilö jopa karkasi Venäjän armeijasta ja siirtyi jääkäriksi. Jääkäriliikkeen alettua vastaavaa ei enää esiintynyt.
Ostrobotnian kokous

Itsenäistymisliikkeen järjestäytymisen katsotaan alkaneen 20. marraskuuta 1914 Pohjalaisten osakuntien talossa Ostrobotnialla pidetystä kokouksesta (päivämäärä ei ole yksiselitteinen, sillä pöytäkirjaa ei salaamissyistä pidetty). Kokouksessa oli noin 20 osanottajaa eri osakunnista sekä vanhasuomalaisesta ylioppilasjärjestö Suomalaisesta Nuijasta. Suoranaisen alun sijasta tämä kokous pikemminkin merkitsi useiden pienempien ryhmien kokoontumista yhteen, eräänlaista kriittisen massan muodostumista.
Kokous totesi muun muassa Pehr Norrménin sanoin, että passiivinen vastarinta on menettänyt merkityksensä ja on lähdettävä valtiopetoksen tielle, koska vastapuolikin (venäläiset) oli hylännyt lain. Suomi oli irrotettava Venäjän yhteydestä. Kun keskusteltiin ulkomaisesta avusta, Väinö Kokko – Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan kuraattori – piti Saksan apua tärkeänä, jopa ainoana mahdollisuutena. Kokouksen jäsenet julistautuivat aktivistisen liikkeen väliaikaiseksi keskuskomiteaksi. Yhteyttä oli otettava sekä mahdollisiin koulutuksen järjestäjiin että vanhempiin poliitikkoihin ja aktivisteihin ynnä sosialistien edustajiin.[12]
Avun tunnustelua ja toimintamuotojen hahmottelua

Marraskuun lopulla 1914 vahvistui ajatus lähettää Tukholmaan neuvottelija tunnustelemaan sotilaskoulutuksen mahdollisuuksia Saksan entisen Helsingin-konsulin Albert Goldbeck-Löwen kautta. Walter Horn ja Bertel Paulig nimettiin neuvottelijoiksi, koska he tunsivat yhteyshenkilön ennestään ja heidän saksan kielen taitonsa oli erinomainen. Matka naamioitiin urheiluyhteyksien ylläpidoksi ruotsalaisiin järjestöihin (Suomen puolelta peitteenä oli Suomen Palloliitto).[13]
Saksa ei ollut ainoa vaihtoehto tukijaksi ja koulutuksen järjestäjäksi tässä vaiheessa. Ruotsin ilmapiiriä tiedustelemaan matkusti vuodenvaihteessa 1914–1915 useita pieniä ryhmiä eri osakunnista. Vierailujen kohteina olivat lukuisat julkisuuden henkilöt niin kirkon, tiedeyhteisön kuin lehdistönkin osalta. Ruotsalaiset isännät osoittivat kiinnostusta Suomen tilanteeseen ja vakuuttuivat siitä, että Suomessa hanke edusti myös suomenkielisiä piirejä, mutta varsinaiseen kysymykseen vastaus oli ilmeinen: mitään aktiivista tukea Suomen itsenäistymiselle ei olisi luvassa.
Samalla kun sotilaskoulutuksen mahdollisuuksia tunnusteltiin ulkomailta, järjestettiin myös kotimaassa omatekoista koulutusta: luettiin kirjallisuutta ja kohennettiin kuntoa muun muassa hiihtoharjoituksin. Ampumaharjoituksiakin pitivät ne, joilla aseita ja patruunoita oli käytössä. Sabotaasitoimintaan valmistauduttiin pioneerialan opiskelulla tekniikan opiskelijoiden johdolla. Myös vakoilutoimintaa saksalaisten hyväksi koetettiin organisoida.[14]
Koulutusta aseelliseen kapinaan Saksasta
Herman Gummerus, Walter Horn ja Bertel Paulig olivat lähettäneet 8. joulukuuta 1914 Saksan sotaministeriölle raportin, jossa kuvailtiin mielialoja Suomessa sekä toivottiin aseapua ja 150 vapaaehtoisen koulutusta Saksalta. Koulutettujen tehtävänä olisi tukea saksalaisten joukkojen maihinnousua Suomeen samalla kun maassa puhkeaisi kansannousu Venäjää vastaan.
Omalla tahollaan maaperää Saksassa muokkasi Saksaan muuttanut suomalaissyntyinen varatuomari Fritz Wetterhoff. Jo syyskuussa Wetterhoff oli esittänyt Suomeen tehtävästä maihinnoususta suunnitelman, joka oli varsin samankaltainen kuin aktivistien Gummeruksen johdolla tekemä suunnitelma. Olennaista olisi vastarinnan kunnollinen valmistelu ja saksalaisten joukkojen tuki.
Suomalaisten vapaaehtoisten koulutusasia eteni päätökseen Saksan sotaministeriön tiloissa 26. tammikuuta 1915 järjestetyssä kokouksessa, jossa oli mukana edustus sotaministeriön lisäksi ulkoministeriöstä ja kahdesta eri esikunnasta.
Päätöksen pääkohtia olivat:
Koulutus annettaisiin 200:lle suomalaiselle saksankielentaitoiselle ylioppilaalle, jotka olivat "sivistyneitä, luotettavia ja hyvistä perheistä".
Koulutuksen kesto olisi aluksi neljä viikkoa, mutta aikaa voitaisiin jatkaa.
Sisällössä painotettaisiin muun muassa sotilashenkeä, ampumataitoa, pienten yksiköiden johtamista sekä tuhoamis- ja sissitoimintaa.
Aloitusajankohdaksi päätettiin helmikuun 1915 puoliväli ja koulutuspaikaksi Lockstedter Lagerin leirialue.
Pfadfinderit – vapaaehtoiset partiojohtajien peiteroolissa
Kehotus alkaa lähettää vapaaehtoisia saavutti Wetterhoffin välittämänä Herman Gummeruksen Tukholmassa 1. helmikuuta 1915. Suomeen tieto välitettiin salasähkeenä, joka näennäisesti käsitteli Harald Öhquistin Saksassa oleskelevan isän vointia: "Lääkäri toivoo täydellistä toipumista kahden viikon kuluessa."
25. helmikuuta[9] saapui Lockstedtiin ensimmäiset 55 koulutettavaa partiolaiskursseille (Pfadfinderkursus). Heidän matkansa oli johtanut ensin Tukholmaan ilmoittautumaan Herman Gummerukselle. Matkat selitettiin esimerkiksi opintoihin liittyviksi. Tukholmassa vaihtuivat monien nimet, karsittiin tarpeettomat varusteet ja saatiin saksalaiset passit sekä matkarahat loppumatkaan. Ruotsissa edettiin Malmön kautta Trelleborgiin, josta lauttayhteys vei Saksaan Sassnitziin. Junamatkan päässä Berliinissä oli vastassa Wetterhoff apulaisineen. Matkan viimeinen osuus vei ensin Hampuriin ja edelleen Lockstedter Lageriin (nykyinen Hohenlockstedt).
Perillä kurssi jaettiin kahdeksi komppaniaksi ja osallistujille annettiin peiteroolin mukaiset partiolaisasut sekä saksalaiseen partionjohtajaan viittaava nimitys Feldmeister. Vaikutelmaa täydensi se, että kurssin johtaja majuri Maximilian Bayer oli myös Saksan partiopoikaliikkeen (Jugendwehr) johtaja.
Pfadfinderien koulutus
Sopimuksessa pfadfinderiten koulutuksesta korostettiin muun muassa Saksan kulttuuriin ja ”sotilaalliseen henkeen” tutustumista. Vaikka kurssiaika oli vain muutamia viikkoja, siihen oli näin ollen kaavailtu muun muassa opintomatkoja.
Aikalaismuistelmissa korostetaan, että suomalaiset kaipasivat aitoa tuntumaa saksalaiseen koulutukseen, mutta ”he saivat pian huomata, ettei heidän opetuksessaankaan noudatettu saksalaisen sotilaskasvatuksen, vaan pikemmin partiopoikakasvatuksen metodeja”. Peiterooli tuntui siis ulottuvan ulkoisten puitteiden ohella myös koulutuksen sisältöihin.
Aluksi isäntien otteet vaikuttivat koulutettavista jopa liian herrasmiesmäisiltä, kun kurssin johtajan ja varsinaisten kouluttajien näkemykset koulutuksesta vielä etsivät muotojaan: ”Suomalaisia kohdeltiin varovaisesti ja hellin käsin. Vasten tahtoa elettiin ’herroiksi’.” Taustalla oli majuri Bayerin näkemys, että neuvokkaita vapaajoukkojen johtajia suomalaisista saataisiin pikemminkin partiolais- kuin sotilasopein. Bayerin arvoihin liittyi myös, että aluksi oli oluenkin nauttiminen suomalaisilta kiellettyä. Pian saatiin kuitenkin huomata, että majuri Bayer jäi painotuksineen vähemmistöön varsinaisiin kouluttajaupseereihin, kapteeneihin Bade, Heldt, Just ja Knaths, nähden.
Kurssilaisten määräkin kasvoi vähitellen, saavuttaen kolmessa viikossa noin 180:n vahvuuden. Osa kurssilaisista alkoi kuitenkin olla poissa vahvuudesta erilaisilla komennuksilla.[15]

Partiopojan asusta huolimatta oli suomalaisilla vapaaehtoisilla 28. helmikuuta lähtien hallussaan tärkein sotilaan tunnusmerkki – ase: venäläinen kolmen linjan kivääri M/91, joita saksalaiset olivat saaneet runsaasti sotasaaliiksi. Valintaa oli helppo perustella silläkin, että suomalaiset tulisivat joka tapauksessa mahdollisessa itsenäisyystaistelussaan turvautumaan venäläisiltä vallattuihin aseisiin.
Pistoolit ja käsikranaatit kuuluivat varustukseen. Ensimmäisiä raskaampia aseita – kahta Maxim-konekivääriä – kurssi sai sen sijaan odotella huhtikuun puoleenväliin saakka.[16]
Ensimmäisten päivien hapuilun jälkeen koulutus hakeutui asenteiltaan preussilaisen sotilaskoulutuksen uomiin, vaikka sisältö olikin poikkeavaa, koulutettiinhan sivistyneitä, vapaaehtoisia ”sivilistejä”.
Lauerman luonnehdinnan mukaan pfadfinderit saivat ”jokseenkin samanaikaisesti alokkaalle, kadetille, sotakorkeakoulun oppilasupseerille ja hiukkasen partiolaisjohtajallekin kuuluvaa opetusta”. Koulutettaville pyrittiin luomaan valmiuksia johtaa niin ryhmää, joukkuetta kuin ”välttävästi komppaniaakin”. Teoriaopetuksessa sivuttiin aiheita aina rykmenttitasolle asti.[17]
Koulutuksen sisältö ja laajuus muuttuivat sitä mukaa kuin kurssin pituutta vähin erin kasvatettiin. Alkuperäisessä suunnitelmassa syrjään jätetty sulkeisjärjestys samoin kuin tupapalveluskin tulivat kuulumaan ohjelmaan.
Maaliskuussa oli saatu ensimmäiset ylennykset zug- ja gruppenführerien (joukkueen- ja ryhmänjohtajien) arvoihin, mikä ennakoi mahdollisuutta, että kurssia laajennettaisiin.[18]
Huhtikuussa 1915 annettiin kaiken kaikkiaan neljä eri lupausta kurssien pidentämisestä; esimerkiksi 2. päivänä kerrottiin, että kurssi kestäisi 16. huhtikuuta saakka ja 14. huhtikuuta ilmoitettiin jatkosta toukokuulle. Epävarmuus raastoi mieliä: ei tiedetty, mikä olisi itse kunkin tulevaisuus kurssin jälkeen. Alun perin neliviikkoinen poissaolo kotimaasta oli venynyt jo kuukausiin.
Heinäkuussa saatiin riekaleiksi kuluneiden ja vastenmielisiksi käyneiden partiolaispukujen tilalle oikeat sotilaspuvut: Saksan jalkaväen kenttäharmaat. Pfadfinder-aika oli päättynyt, ja kurssilaiset olivat nyt musketöörejä.
Itsenäisyysliike astui seuraavaan vaiheeseen. Ostrobotnian kokouksen alkumuodosta oli myös liikkeen organisaatio laajentunut ja monipuolistunut.
Suomen itsenäistymisen ja jääkäriliikkeen taustavoimia

Liikkeen esikuntana voidaan pitää A.K:ta ("Aktionskommittén", "Toimintakomitea" tai "Aktiivinen komitea"). Siinä olivat edustettuina eri puolueet, vanha ja nuori aktivismi sekä vanhan väen upseerit, jotka myöhemmin järjestäytyivät M.K:si ("Militärkommittén", "sotilaskomitea"). Ahti (1999) on luonnehtinut MK:ta "entisten Haminan kadettien toveripiiriksi".[19]
Aktiivista komiteaa tuki C.K. ("Centralkommittén", "Keskuskomitea"), joka oli vanhemman polven poliitikkojen muodostama ryhmä. Siihen kuului muun muassa valtioneuvoksia (Edvard Hjelt, Alexis Gripenberg), senaattoreita (Hugo Rautapää) ja professoreita (Rafael Erich, Edward Westermarck). Ruotsalaisen kieliryhmän edustus oli vallitseva. Se, että myös vanhasuomalaisia (Rautapää ja Samuli Sario) liittyi mukaan, osoitti heidän asenteensa muuttumista.
Aktiivisen komitean keskeinen käytännön toimija oli kesäkuusta 1917 lähtien työjaosto. Sen toiminta puolestaan naamioitiin metsäalan yritykseksi. Yritys, nimeltään Uusi Metsätoimisto, sijaitsi Helsingissä osoitteessa Yrjönkatu 25. Näennäisesti "toimisto" osti ja myi puutavaraa ja muita metsän antimia sekä välitti työntekijöitä metsätyömaille. Tällä voitiin verhota todelliset tehtävät, joista merkittävin oli suojeluskuntatoiminnan käynnistäminen eri puolilla maata. Uuden metsätoimiston keskeisin hahmo oli maisteri Elmo E. Kaila.

Tukholmassa toimi vuodesta 1916 alkaen vaikutusvaltainen Suomen itsenäisyysliikkeen Ulkomaanvaltuuskunta. Sen kautta olivat olemassa yhteydet Ruotsiin ja Saksaan. Seuraavan vuoden syksyllä valtuuskunta alistettiin A.K.:lle, joka sai siitä yhteyselimen saksalaisiin päin.
Saksassa liikkeen asioita oli hoitanut Fritz Wetterhoffin johtama Büro Wetterhoff. Wetterhoffin jouduttua saksalaisten epäsuosioon perustettiin marraskuussa 1916 uusi, riippumattomampi yhdyselin Das Finnländische Büro, jota johti Samuli Sario. Hänen mukaansa ja edeltäjän nimimallilla toimistoa kutsuttiin myös Büro Sarioksi. Riippumattomuuden hinta oli vaatimattomuus: Wetterhoffin toimiston arkisto ja kontaktit eivät olleet käytettävissä ja rahaakin puuttui.
Sosialistien edustus puuttui näistä elimistä. Vaikka yhteistyöstä porvarien kanssa kieltäydyttiin, oli itsenäistymisajatus kannatettava. Muun muassa K. H. Wiik, Oskari Tokoi ja Yrjö Mäkelin tukivat jääkäriliikettä. Viimeksi mainitun poika Leo Mäkelin liittyi jääkärien riveihin 14. helmikuuta 1916.
Suomen "vapautusliikkeen" monitahoisen organisaation tiivistää Ahti (1999) seuraavasti:
"Suomessa toimi AK, Uusi metsätoimisto ja MK. Tukholmassa oli Ulkomaanvaltuuskunta ja Nikolai Mexmontanin Sotilaskomitean alainen esikunta, Berliinissä Samuli Sarion toimisto ja viimein Liepājassa Jääkäripataljoona ja sen edustajat."[20]
Suomen itsenäistymisen kannalta oli Venäjän vallankumous onnekas tapahtuma, mutta niin oli myös Saksan tappio ensimmäisessä maailmansodassa. Professori Matti Lackmanin mukaan Saksa ei välittänyt Suomen vapaudesta, vaan tuki jääkäreitä samasta syystä kuin bolševikkejakin: päämääränä oli heikentää Saksan vihollista Venäjää. Saksa ei myöskään päästänyt jääkäreitä Suomeen, ennen kuin katsoi sen tarpeelliseksi. Jääkäreillä ei ollut paljoa mahdollisuuksia vaikuttaa tähän asiaan. Lisäksi Saksa suunnitteli tekevänsä Suomesta oman vasallivaltionsa.[21]
Suuri värväys – partiolaiskurssista Lockstedtin harjoitusjoukoksi
Kun pfadfinder-joukon laajentaminen pataljoonaksi hyväksyttiin keisari Vilhelm II:n 28. elokuuta 1915 allekirjoittamalla käskyllä, lisättiin rekrytointia alkuperäiseen joukkoon nähden moninkertaiseksi. "Suuri värväys" tuli kestämään syyskuusta 1915 toukokuuhun 1916.
Pataljoonan vahvuus – neljä kiväärikomppaniaa, konekiväärikomppania ja pioneerikomppania – edellytti normivahvuuksien mukaan 1439:ää miestä. Pois lukien tästä pfadfinderit sekä saksalainen päällystö ja alipäällystö, nettotarve oli noin 1200 miestä. Pataljoonan – tässä vaiheessa Ausbildungstruppe Lockstedtin – komentaja majuri Bayer esitti tarpeeksi kuitenkin jopa 2000 miestä mahdollisesti ajatellen, ettei suomalaisia käännytettäisi takaisin, vaan yksikköä laajennettaisiin tai uusia perustettaisiin tilanteen mukaan.
Värväystoiminnan organisoinnissa keskeistä oli ylioppilaiden osakuntatoiminta ja pienemmässä määrin myös muut miesopiskelijoiden yhteisöt. Aktiivisen komitean ja ylioppilaskunnan välisenä yhteytenä toimi maisteri Kai Donner. Ylioppilasaktiivit värväsivät opiskelutovereitaan ja tekivät matkoja maakuntiin hankkiakseen rekryyttejä sekä tukeakseen ja käynnistääkseen paikallisvärväystä.
Jotta jääkäriliike saisi laajan ja monipuolisen osallistuja- ja kannattajajoukon, pyrittiin värvääjiä hankkimaan eri yhteiskuntaryhmistä. Lauerman sanoin: "Värvärien joukossa oli työläisiä, työnjohtajia ja käsityöläisiä, maanviljelijöitä, opettajia, pappeja ja lukkareita, jopa joku poliisiviranomainenkin."[22]
Paikallisvärväreitä oli helpoin löytää Pohjanmaalla ja Karjalassa. Muualle oli lähetettävä ylioppilasvärväreitä Helsingistä ja kutsuttava jääkäreitä Saksasta. Tunnettuja värvääjäjääkäreitä ovat muun muassa Aarne Sihvo ja Sulo-Weikko Pekkola.
Eräs värväysesimerkki
Iivari Kauranen on kertonut omasta värväyksestään seuraavasti:
Kuvauksessa esiintyy useita kuvaavia elementtejä:
värväys on päässyt alkuun muutama kuukausi aikaisemmin ja laajennut akateemisten piirien ulkopuolelle
värvääjä ja värvätty tuntevat jollakin tavalla toisensa, joten luottamus voidaan arvioida
värvääjä on liikkuvassa ammatissa, johon liittyy paljon sosiaalista kanssakäymistä
yrityksen motiivit ja rekryyteille asetettavat vaatimukset tuodaan esille
Sitä, että värväri tunsi jääkäriliikkeen hyvin, voidaan ehkä pitää poikkeuksellisena; taustatiedot saattoivat usein olla heikkojakin ja kuvaukset matkan tarkoituksesta epämääräisiä. Kertomuksessa esiintyvä avomielisyys taas kertoo siitä, että ollaan ehkä varomattomia, läsnä olevat tunnetaan ja myöhemmin ollaan jääkäriliikkeen tukialueella, Etelä-Pohjanmaalla. Täällä saatettiin jopa järjestää avoimesti "värväysiltamat" tai "lähtötanssit".
Tyypilliset rekryytit eivät tuossa vaiheessa enää olleet kielitaitoisia, kokeneita matkaajia, jotka opiskeluasioissaan pistäytyisivät ulkomailla: Kauranen kertoo lainauksen jälkeisessä osassa, että matka Jyväskylästä Ala-Härmän Volttiin oli hänen ensimmäinen junamatkansa. Kemin etappi on paljastunut (20. tammikuuta 1916) tai juuri paljastumassa ja joudutaan kiertoteihin.
Eri vaiheiden ja odotusten jälkeen rajanylitys tapahtuu Torniosta hiihtäen paikallisoppaan johdolla. Haaparannasta matka jatkuu "Halkokonttorissa" toimivan jääkärin johdolla eteenpäin. Ruotsin halki matkataan ummikkoina jatkoyhteyden selvittävän paperilapun turvin. Loppuosa reitistä on tavanomainen: Malmö–Trelleborg–Sassnitz. Kauranen ja neljä muuta rekryyttiä ovat perillä Lockstedter Lagerissa 28. tammikuuta 1916 tullakseen osaksi koulutuspaikan mukaan nimettyä Lockstedtin harjoitusjoukkoa.[23]
Ausbildungstruppe Lockstedt
Pääartikkeli: Lockstedtin harjoitusjoukko
Lockstedtin harjoitusjoukko perustettiin virallisesti 2. syyskuuta 1915. Aluksi käytettävissä olivat vain alkuperäiset pfadfinderit, nyt lukumäärältään 143. Heistä ylennettiin 6 joukkueenjohtajaa (Zugführer), 30 ryhmänjohtajaa (Gruppenführer) ja niin ikään 30 ryhmän varajohtajaa (Hilfsgruppenführer).
Syyskuun puolivälin paikkeilla Ausbildungstruppe Lockstedt sai ensimmäiset uudet alokkaansa, aluksi pääasiassa vankileireille internoitujen suomalaisten joukosta sillä aikaa kun värväys Suomessa vasta käynnistyi.
Miesten tulo joukko-osastoon kiihtyi syksyn ja alkutalven kuluessa niin, että marraskuussa voitiin perustaa kolmas ja joulukuun lopulla neljäs komppania. Vuoden 1916 alussa vahvuus oli 881 miestä ja tuhannes rekryytti astui palvelukseen 13. tammikuuta.[24]
Etapit

Vajaat 200 saksankielentaitoista pfadfinder-tarjokasta ujutettiin Tukholmaan ja eteenpäin esimerkiksi opintomatkojen varjolla. Lockstedtin harjoitusjoukon miehistön värväystä ja kuljetusta varten oli suunniteltava erityyppinen organisaatio. Rajan laillinen ylitys vaikeutui jo syksyn 1915 kuluessa ja helmikuussa 1916 se sulkeutui täysin "jääkäri-ikäisiltä" 19–35-vuotiailta miehiltä, kun passeja ei enää myönnetty.
Jälkeenpäin laaditussa etappiteiden kartassa on Suomen ja Ruotsin puolella yhteensä 52 etappikohdetta, osan kuvatessa yksittäistä taloa, osan kokonaista paikkakuntaa. Säilyneitten etappitalojen seinissä on tästä kertovia muistolaattoja.
Eräs tunnetuimpia etappitaloja oli Juho Alfred Heikkisen eli Hallan ukon ja hänen vaimonsa Licin asuma Hallan talo Hyrynsalmen Hallavaarassa. Hallan etappia johti Friedel Jacobson.
Haaparannan–Tornion alue muodosti maailmansodan tilanteessa merkittävän kansainvälisen solmukohdan. Jääkärietappi toi oman lisänsä paikkaan, joka oli ennestään tärkeä "vakoilun, salaisen politiikan,Venäjän vallankumouksellisen toiminnan, pakolaisten, salakuljetuksen [ja] prostituution" harjoittamiselle.[25] Tässä keitoksessa kiehui yhtenä sattumana "Halkokonttorin" peitenimellä toimiva jääkärietappi.
Tornion etapin oli perustanut Eero Heickell (Kuussaari) jo vuoden 1915 alussa pfadfinder-kurssilaisten rajanylityksen tukemiseksi.
Haaparannan etappikeskus puolestaan syntyi pfadfindereiden Heikki Kekonin ja W. E. Tuompon sinne suuntaaman tiedotus- ja tiedustelumatkan jatkokomennuksena, kun Lockstedtin harjoitusjoukon perustamisesta oli saatu varmuus ja etapille tulisi näin käyttöä.
Kemin etappi perustettiin 3. syyskuuta 1915, jolloin Heickell neuvotteli asiasta muun muassa Konstu Pietilän ja Arvi Hällforsin kanssa. Kemissä etappi sijaitsi Juho Heiskasen omistamassa matkustajakoti Osulassa. Etappi joutui ilmiannon kohteeksi ja sen toiminta katkaistiin 6. tammikuuta 1916 lähettämällä Helsinkiin sähkösanoma "Potilas ei saavu".
Tästä huolimatta Osulan isäntä Juho Heiskanen pidätettiin. Hänestä tuli ensimmäinen špalerniitti eli Pietarin Špalernajan vankilaan teljetty aktivisti. Myöhemmin heitä kutsuttaisiin kalterijääkäreiksi.[26]
Kaupunkiolosuhteissa etappi saatettiin perustaa sopivan liikeyrityksen yhteyteen. Esimerkiksi Oulussa toimi konttoristi Amatus Johanssonin ylläpitämä toimintapiste Högstenin herrainvaateliikkeessä. Samassa kaupungissa Iikka Castrén huolti ja majoitti jääkäriliikkeen nimissä liikkuvia Valion toimitiloissa.[27] Paikallisen työväenlehden Kansan Tahdon lehtimiehet Yrjö Mäkelin ja Hannes Uksila kokosivat värvätyt lehden toimitukseen, josta heidät ohjattiin Jaakko Kemppaisen vaatturiliikkeeseen ja sieltä joko jään yli tai Tornion kautta Ruotsiin.
Etappitiet johtivat rajan yli pohjoisesta alkaen Muoniossa, Kangasjärvellä, Pellossa, Tengeliössä, Palovaarassa, Karungissa, Torniossa ja Haaparannalla. Merenkurkun yli kuljettiin Jepualta ja Voltista alkavilla etapeilla, joiden kohtaamispiste oli Holmön saarella. Kulkijoiden määrällä mitattuina tärkeimmät ylityspaikat olivat Kemin-Haaparannan sekä Tornion reitit. Kemin etapin paljastuttua ja Merenkurkun ollessa yhtenäisessä jäässä muodostui Etelä-Pohjanmaalta Uumajaan johtavan reitin merkitys suureksi.[28]
Etappitoiminta pyrittiin aluksi eristämään värväyksestä, mutta myöhemmin nämä toiminnot väistämättä sekoittuivat, vaikka se kasvattikin turvallisuusriskiä. Lackman mainitsee esimerkkinä, kuinka etappireitin varrella Pohjois-Ruotsin Seittenkarissa vaikuttaneet etappimiehet värväsivät siellä työskennelleistä suomalaisista metsätyömiehistä ainakin 20 miestä Saksaan.[29]
Jääkäripataljoona 27:nä rintamalle
Pääartikkeli: Jääkäripataljoona 27
Vuoden 1915 loppupuolella majuri Bayer arvioi, että Ausbildungstruppe Lockstedtin miesten koulutus täydentyisi tarkoituksenmukaisesti rintamakokemuksella. Hän otti asian puheeksi liikkeen suomalaisten johtomiesten – Adolf von Bonsdorffin, Rafael Erichin ja Samuli Sarion – kanssa, kun nämä olivat vierailemassa Lockstedter Lagerissa.
Suostumus asiaan saatiin maaliskuussa 1916 ja liikekannallepanokäsky annettiin 3. toukokuuta 1916. Harjoitusjoukon rintamakelpoiseksi arvioitu osa nimitettiin Kuninkaalliseksi jääkäripataljoona 27:ksi (Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27).[9] Koulutukseen vielä jäävä täydennysosa sai harjoitusjoukon vanhan nimen Ausbildungstruppe Lockstedt.
Bahrenfeldin rangaistusosasto
Tyytymättömyyttä ja purnausta ilmeni jääkärien joukossa sekä suoranaisten olosuhteiden että epätietoisuuden vuoksi. Monilla Suomesta "suuren värväyksen" aikaan saapuneilla ei ollut selkeää käsitystä odotettavissa olevasta tilanteesta (kun sitä ei ollut värväreilläkään). Vaikka jääkäripataljoona toisaalta oli suomalainen yritys ja yhteisö, se oli toisaalta vain yksi saksalaisen sotilaskurin alainen yksikkö. Niinpä kurittomuutta kitkettiin kovin ottein. Ensimmäiset vakavampiin rettelöinteihin syyllistyneet lähetettiin sotaoikeuteen ja sieltä vankileireille.
Erityinen rangaistusosasto perustettiin Zerkstenin kartanoon kymmenen kilometrin päähän rintamalinjasta vuoden 1916 syksyllä. Osastoa komensi vääpeli Höfelmeyer. Kurinpitokeinoina käytettiin pakkotahtisen harjoittelun ohella ruuatta jättämistä, pimeässä putkassa istuttamista sekä pakkasessa pitämistä. Zerksteniin viedyt "jermut" eivät kuitenkaan olleet lannistettavissa eikä osasto saavuttanut tarkoitustaan: rangaistusosastoon komennetut eivät "palanneet järjestykseen".[30]
Pataljoonaa varten perustettiin marraskuussa 1916 erityinen rangaistuskomppania, Altona-Bahrenfeldin työkomennuskunta, joka toimi tykistövarikossa Hampurin lähellä. Yhteensä tähän osastoon, "bahrenfelttareihin", päätyi Lackmanin mukaan 216 miestä (Lauerman 1966 laskelmissa 224 miestä). Palvelus oli raskasta ja sitä vaikeutti suuresti vielä sekin, että rangaistusosastolaisten esimiehet puhuivat pelkästään saksaa. Ravinto puolestaan oli niukkaa ja yksipuolista.
"Bahrenfelttarien" kehnoista olosuhteista kantautui tietoa pataljoonaan, mikä osaltaan lisäsi tyytymättömyyttä pääjoukossa. Rangaistuskomppanian tilannetta ei kuitenkaan korjattu, ennen kuin Špalernajan vankilasta vallankumouksen myötä vapautunut Zugführer Aarne Sihvo, myöhempi Puolustusvoimien komentaja, vieraili Bahrenfeldissa. Sihvo totesi, että rangaistuskomppania tulisi aiheuttamaan särön jääkärien ulkoiseen kuvaan, kun heidän paluunsa Suomeen tulisi ajankohtaiseksi. Omakohtaisiin, tuoreisiin vankilakokemuksiinsa verraten hän saattoi ymmärtää bahrenfelttareiden ahdingon.
Vain viisi bahrenfelttaria palasi rangaistuskomppaniasta pataljoonaan, lopuista työkuntoiset sijoitettiin pääosin siviilitöihin teollisuuslaitoksiin. Bahrenfelttarit saattoivat palata Suomeen vasta vuoden 1918 sodan päätyttyä, pääosa syksyllä 1918. Jälkeen jääneitä eli Saksassa surkeissa oloissa; jotkut olivat lähteneet maasta omin avuin ja kaikkien kohtalo ei koskaan selvinnyt.[31]
Jääkäriliikkeen paljastuminen viranomaisille
Kun laajamittainen värväys oli aloitettu syyskuussa 1915, jääkäriliikkeen asia ei ollut enää vain pienten piirien tiedossa ja sen paljastuminen jossain muodossa olisi vain ajan kysymys.
28. syyskuuta päivätty raportti kenraalikuvernööri Seynille osoittaa venäläisten jo tuntevan jääkäriliikkeen toiminnan ytimen: Suomessa "harjoitetaan voimakasta kiihotusta suomalaisen nuorison, eritoten ylioppilaitten, saattamiseksi saksalaisiin upseerikouluihin, joissa heidät valmistettaisiin kapinan johtajiksi Suomeen".[32]
Jääkäriliikkeen paljastumisesta ei puutu sen paremmin tragikoomisia kuin syvästi traagisiakaan piirteitä:
Venäjän Haaparannan varakonsuli sai jääkäritarjokkaalta kyselyn matkarahoista Saksaan. Tieto matkarahoista oli oikea, mutta osoite väärä: Haaparannassa oikea paikka olisi konsulintoimiston sijasta kaiketi ollut "Halkokonttori".[32]
Torniossa vangittiin 23. joulukuuta 1915 pfadfinder Edvard Bruhn. Bruhn oli hoitanut yhtä jääkäriliikkeen värväyselimistä, ns. Liisankadun toimistoa Helsingissä. Kiinni jouduttuaan vasta 21-vuotias Bruhn paljasti kuulusteluissa tietonsa. Jo ennen kiinni joutumistaan Bruhn oli herättänyt huomiota "kevytmielisellä" elämäntyylillään, jonka seurauksena epäiltiin muun muassa värväykseen ja etappeihin liittyviä muistiinpanoja joutuneen vääriin käsiin. Hänet olikin tarkoitus toimittaa turvallisuussyistä pois maasta, mutta matkaseurue joutui varjostuksen kohteeksi ja kohtalokkaaseen tarkastukseen Tornion asemalla. Vapauduttuaan vallankumouksen yhteydessä Bruhn taisteli sekä Suomen että Viron vapaussodissa, ja kaatui vuonna 1919 Virossa.[33]
Vuosina 1916–1917 jääkäriliikkeeseen kohdistunutta viranomaistutkintaa johti venäläinen tutkintatuomari Nikolai Maškevitš. Vangittujen jääkärivärvärien oikeudenkäynnit alkoivat joulukuussa 1916 ja päätodistusaineistona olivat Maškevitšin keräämät tiedot ja tunnustukset. Prosessi keskeytyi vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen seurauksena, kun väkijoukko vapautti vangitut ja tuhosi pääosan asiakirjoista.[34]
Punajääkärit
Lackmanin mukaan Brest-Litovskin rauhan täydennysneuvottelujen aikaan elokuussa 1918 Berliinissä ryhmä sinne jääneitä jääkäreitä toimitti SKP:n perustavalle kokoukselle välitettävän kirjeen, jossa kertoivat olevansa halukkaita yhteistyöhön. Kirje ei kuitenkaan herättänyt kiinnostusta, sillä SKP:ssä jääkäreitä pidettiin lahtareina, vaikka osa heistä oli proletariaattia, kuten työläisiä ja merimiehiä. Ryhmä Berliinin punajääkäreitä kotiutettiin myöhemmin syksyllä, ja heistä osa ryhtyi yhteistyössä järjestämään organisaatiota punaisten kanssa. Hanke hyytyi, kun salainen poliisi eli Yleisesikunnan osasto III pidätti muutamia.[35]
Jääkäriliikkeen historia lyhyesti

17. marraskuuta 1914 Suomen suurruhtinaskunnan lehdistössä julkaistaan ns. suuri venäläistämisohjelma.
20. marraskuuta 1914 Jääkäriliike saa alkunsa, kun joukko ylioppilasaktivisteja kokoontuu Ostrobotnia-taloon Helsinkiin. Venäläistämisohjelmaa pidetään suurena uhkana, jolla käytännöllisesti katsoen lopetettaisiin Suomen suurruhtinaskunnan itsehallinto ja Suomesta olisi tullut vain yksi Venäjän keisarikunnan maakunnista muiden joukossa. Päätetään hankkia ulkomailta sekä aseita että koulutusta jotta Suomi voitaisiin erottaa Venäjästä.
25. helmikuuta 1915 Ensimmäinen vapaaehtoisten jääkäreiden ryhmä saapuu Saksaan Lockstedtin leirille koulutettavaksi.
26. elokuuta 1915 Suomalaisille jääkäreille perustetaan Saksassa oma joukko-osasto. Alokkaiden määrä kasvaa huomattavasti.
9. toukokuuta 1915 Suomalaisen jääkäripataljoonan nimeksi Saksassa tulee Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27.
31. toukokuuta 1916 Suomalaiset lähtevät Latviaan itärintamalle.
27. lokakuuta 1917 Ensimmäinen etukomennusjoukko ja aseita lähtee Saksasta Suomeen.
5. helmikuuta 1918 Tehdään päätös siitä, että jääkärit palaavat Suomeen.
13. helmikuuta 1918 Jääkäripataljoona hajotetaan. Sotilasvala- ja lipunvihkiäistilaisuus Libaussa (Liepājassa), Latviassa.
25. helmikuuta 1918 Jääkärien pääjoukko saapuu jäänmurtaja Sammon johtamassa saattueessa Vaasaan, Vaskiluodon satamaan.
[36]
Jääkäriliikkeeseen olennaisesti nivoutuvaa maailmanhistoriaa lyhyesti
30. heinäkuuta 1914 Venäjä aloittaa liikekannallepanon tukeakseen Serbiaa, jolle Itävalta-Unkari julisti sodan.
1. elokuuta 1914 Saksa julistaa sodan Venäjää vastaan. Saksan ja Ranskan välille syttyy myös sota.
15. maaliskuuta 1917 Tsaari Nikolai II luopuu vallasta.
7. marraskuuta 1917 Lokakuun vallankumous Venäjällä.
6. joulukuuta 1917 Suomen eduskunta hyväksyy itsenäisyysjulistuksen. Ensimmäinen itsenäisyyspäivä.
15. joulukuuta 1917 Saksa ja uusi valtio Neuvostoliitto sopivat aselevon.
27. tammikuuta 1918 Suomi ajautuu sisällissotaan.
18. helmikuuta 1918 Saksan ja Venäjän aselepo rikkoutuu, koska rauhansopimuksesta ei saada sopua.
3. maaliskuuta 1918 Neuvosto-Venäjä ja Saksa liittolaisvaltioineen sopivat Brest-Litovskin rauhan. Ensimmäinen maailmansota itärintamalla päättyy.
15. toukokuuta 1918 Suomen sisällissota päättyy.
[36]
Katso myös
Luettelo jääkäreistä
Jääkäri
Jääkärietappi
Suomen Jääkärimuseo
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahti, Martti| title = Ryssänvihassa: Elmo Kaila 1888–1935: Aktivistin, asevoimien harmaan eminenssin ja Akateemisen Karjala-Seuran puheenjohtajan elämäkerta| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-22043-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Enckell, Olof| title = Jääkärien tarina| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2005| version = (Jägarnas historia, 1943.) Suomentanut Emerik Olsoni. 1. painos 1956| id = ISBN 951-1-20826-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lackman, Matti| title = Suomen vai Saksan puolesta? Jääkäreiden tuntematon historia: Jääkäriliikkeen ja jääkäripataljoona 27:n (1915–1918) synty, luonne, mielialojen vaihteluita ja sisäisiä kriisejä sekä niiden heijastuksia itsenäisen Suomen ensi vuosiin saakka| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2000| id = ISBN 951-1-16158-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauerma, Matti (toim. Markku Onttonen ja Hilkka Vitikka)| title = Jääkärien tie| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1984| id = ISBN 951-0-12588-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauerma, Matti| title = Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27: Vaiheet ja vaikutus| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1966}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Olin, K.-G.| title = Aselaiva John Grafton| location = Kangasala| publisher = Ase-lehti Oy| year = 1994| id = ISBN 952-90-5260-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Onttonen, Markku (toim.)| title = Jääkärikirja| location = Helsinki| publisher = Ajatus Kirjat| year = 2002| id = ISBN 951-20-6232-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Suomalainen, Jaakko – Sundvall, Johannes – Olsoni, Emerik – Jaatinen, Arno (toim.)| title = Suomen jääkärit: Toiminta sanoin ja kuvin I–II| publisher = Kuopio: Osakeyhtiö Sotakuvia| year = 1933| version = 2. painos}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wegelius, K. A.| title = Routaa ja rautaa I: Tornion etappi| location = Porvoo| publisher = Werner Söderström Osakeyhtiö| year = 1926}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Into Auer: Kalterijääkärit III, WSOY 1935.
Erik Heinrichs: Itämeren ääriltä: Kuvia ja huomioita jääkärien retkiltä, (suom. Krohn, Helmi) Otava 1918.
Citation error, replace with{{cite book| author = Jarkko Kemppi| title = Isänmaan puolesta: Jääkäriliikkeen ja jääkärien historia| location = Helsinki| publisher = Minerva| year = 2011| id = ISBN 978-952-492-524-2}}
Sulo-Weikko Pekkola: Herrana ja heittiönä Gummerus 1927
Sulo-Veikko Pekkola: Ihmisten kiusana, WSOY 1928.
Sulo-Weikko Pekkola: Kalterijääkärit I–II, WSOY 1931.
Sulo-Weikko Pekkola: Petsamoa perimässä, WSOY 1930.
Aarne Sihvo: Muistelmani I–II, Otava 1954, 1956.
A. Aijal Uppala: K. A. Wegelius: Henkilökuva – elämäntyö 1964–1939, Otava 1968.
Anni Wallenius: Auringossa syntynyt: Nuoruuden muistelmat, WSOY 1978.
Citation error, replace with{{cite book| author = Pentti Airio| title = Walter Horn – Ensimmäinen jääkäri ja kylmän sodan Pohjola-aktivisti| publisher = Docendo| year = 2013| id = ISBN 978-952-5912-98-2}}
Aiheesta muualla

 Yle Elävä arkisto.

*
Luokka:Suomen puolustusvoimat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit