Keimolan moottorirata oli Vantaan Keimolassa sijainnut moottorirata ja -stadion. Radan perusti kilpa-autolegenda Curt Lincoln vuonna 1965 ja se avattiin 12. kesäkuuta 1966. Radan pituus oli noin 3,3 kilometriä ja pelkkä pääsuora oli kilometrin mittainen. Radan leveys oli vaihdellen 9–15 metriä. Keimolassa järjestettiin usein F2-kilpailuja. Keimolassa on ajanut monia F1-legendoja, kuten Jim Clark, Graham Hill, Jack Brabham, Jochen Rindt ja Denny Hulme. Radalla aloittelivat uraansa myös myöhemmät suomalaiset F1-kuljettajat Keke Rosberg, Jyrki Järvilehto, Mika Häkkinen ja Mika Salo, kolme viimeksi mainittua mikroautoilla, Rosberg myös suuremmilla ajokeilla.
Keimolan moottoriradan omisti aluksi Curt Lincolnin oma yhtiö. Vuonna 1968 sen osti Wihuri-yhtymä,[1] jonka toimitusjohtaja Antti Aarnio-Wihuri oli innokas autourheilun harrastaja. Wihuri perusti radan toiminnan pyörittämistä varten tytäryhtiön, jonka toimitusjohtajana oli Wihuri-yhtymän Volkswagen-osaston markkinointipäällikkö Lasse Laakso. Jouduttuaan talousvaikeuksiin Wihuri myi radan vuonna 1982 Sanoma Oy:lle, jonka omistuksessa rata oli 2010-luvulle asti. Rata joutui vaikeuksiin 1970-luvulla ympäristökriisin, rata-autoilun saaman vähäisen arvostuksen, lähistön asukkaiden valitusten sekä kunnostamattomuuden vuoksi. Keimolan moottoristadion suljettiin lopulta syksyllä 1978. Rata hylättiin ja se sai rapistua sekä hautautua metsän sisään. 1980-luvun lopulla se tuhottiin ajokelvottomaksi.
Radan paikalle alettiin rakentaa vuonna 2015 Keimolanmäen asuntoaluetta. Asuinalueen kadut tulevat noudattamaan moottoriradan ratalinjauksia. Edelleen pystyssä oleva radan valvontatorni sisällytetään osaksi asuinalueelle rakennettavaa aukiota. Torni sisältyy vuoden 2002 Vantaan kaupunginmuseon laatimaan suojeltavien kohteiden luetteloon. Muut ratarakennelmat ovat purettu jo kauan sitten.
Historia
Ensimmäiset vuodet

Ratkaiseva tekijä Keimolan moottoriradan perustamiseen oli suomalaisten tuolloin suuri kiinnostus autourheilua kohtaan. Helsingissä Eläintarhanajoja ei vuonna 1963 tapahtuneen onnettomuuden jälkeen enää voitu järjestää. Eläintarhan radan korvaajaa suunniteltiin Tikkurilaan, Tattarisuolle ja Seutulaan. Hankkeen puuhamiehenä toimi Curt Lincoln, joka oli aikansa tunnetuin kilpa-autoilija. Lincoln löysi ratahankkeelle tukijoiksi Yleisradion, Nesteen ja Sanoma Oyn. Radan rakentaminen maksoi noin kolme miljoonaa markkaa. Rataa alettiin rakentaa metsäiseen maastoon, silloiseen Helsingin maalaiskuntaan syyskuun alussa 1965.[2] Rakennustöitä viivästyttivät ankara talvi ja useat vastoinkäymiset. Terveystarkastaja uhkasi kieltää avajaiset, koska radalle ei ollut rakennettu tarpeeksi vessoja. Rakennusmiehet paiskivat töitä koko avajaisia edeltävän yön saadakseen puutteet täytettyä.
Radan maamerkiksi ja tunnetuimmaksi rakennukseksi kohosi 16 metriä korkea valvontatorni. Kolmekerroksisesta tornista oli esteetön näköala kaikkialle radalle. Radan tietyt osat nimettiin mainostajien mukaan. Tunnetuimmat mutkat olivat Currenkurvat, VW- ja BP-kaarteet sekä makkaramainoksen mukaan nimetty Saunalenkki. Osa radanvarrella sijainneista mainoksista tulivat myös tunnetuiksi, kuten suuri Nortti-tupakkaa mainostanut tupakka-aski sekä Nestettä mainostanut radan yli kulkenut kaari. Radalla oli kahdeksan kaarretta ja selviä korkeuseroja. Rata-alueen kokonaispinta-ala oli 52 hehtaaria. Se voitiin tarvittaessa jakaa valvontatornin kohdalta kahteen osaan. Radan reunoilla oli alun perin 15 metrin levyiset tasoitetut turva-alueet ja katsomot oli eristetty radasta panssariverkkoaidoin.[3]
Keimolan moottoriradan avajaispäivä oli 12. kesäkuuta 1966.[4] Radalla järjestettiin kisoja viritetyillä vakioautoilla, moottoripyörillä, ja ajettiin myös 500 kilometrin kestävyysajoja. Avajaiskisojen kohokohta oli F3-luokan lähtö. Rata oli vielä hieman keskeneräinen avajaisissa. 1960-luvulla radalla järjestettiin kisoja enimmäkseen talkootöillä. Järjestelyt olivat sen mukaiset. Liikenne radalle ruuhkautui aina. Järjestyksenvalvojiksi pestattiin varusmiehiä.
Kulta-aika
Formula 1 -kisaa radalla ei koskaan nähty, vaikka radan profiili soveltuu sellaiseen käyttöön hyvin, mutta F2-kilpailuja Keimolassa järjestettiin usein. Keimola sai huomiota siellä järjestetyistä Formula Vee-kilpailuista. Rata ikuistettiin loiston päivinään Risto Jarvan elokuvaan Bensaa suonissa, jonka kohtauksista osa kuvattiin Keimolassa vuonna 1969. Radan historian kohokohta oli prototyyppien EM-sarja, Interserien osakilpailu. Ne ajettiin Keimolassa vuosina 1970-1972. AAW-tallin Leo Kinnunen ajoi täyden sarjan kausina 1971-1973 ja voitti mestaruuden joka vuosi. Leo Kinnusella on hallussaan myös Keimolan moottoriradan kierrosennätys, jonka hän ajoi viimeisessä Keimolan Interserie-osakilpailussa 1972 Porsche 917/10 TC:lla. Kinnusen kierrosaika oli 1 min ja 11,74 sek. Se vastaa keskinopeutta 165,4km/h.[5]
Voittajat Keimola Interserie kilpailuissa

Keimolan moottoriradan osti Wihuri-yhtymä vuonna 1968. Curt Lincolnille radan pyörittäminen oli käynyt taloudellisesti liian raskaaksi. Wihuri laajensi radan toimintaa ja siellä alettiin järjestää juhlia sekä festivaaleja. Vuonna 1969 järjestettiin juhannusjuhlat, joilla esiintyi The Beach Boys.
Keimola Rock
Vuosina 1972 ja 1973 Keimolassa järjestettiin rockfestivaalit Keimola Rock, mutta niiden menestys jäi odotettua huonommaksi. Syynä tähän oli sääolosuhteet sekä järjestäjän luomat huonot puitteet. Myös lipun hintaa suhteessa ohjelmaan ja tapahtumajärjestelyihin pidettiin kalliina. Vuoden 1972 esiintyjiä olivat muiden muassa Supertramp, Juicy Lucy, Chicken Shack ja irlantilainen Tír na nÓg sekä suomalaiset Tasavallan Presidentti, Wigwam ja Jussi Raittisen yhtye[6][7]. Vuonna 1973 lavalle nousivat Fairport Convention, Edgar Broughton Band, Hookfoot ja The Pretty Things sekä kotimaisista muun muassa Pepe & Paradise[8]. Hurriganes esiintyi molemmissa Keimola-Rockeissa. Keimolassa nähty yhtyeen hurja lavashow teki vaikutuksen Love Recordsin tuotantopäällikköön, ja syntyi levytysopimus ja yhtye nousi Suomen rockin eturiviin.[9] 1960-luvun lopulla Keimolassa kokeiltiin myös drive-in-elokuvateatteria, mutta sen toiminta loppui lyhyeen syysmyrskyn tuhottua valkokankaan.
Moottoristadionin yhteyteen rakennettiin mikroautorata. Se oli Mika Häkkisen ja Mika Salon kotirata, jossa tulevat autourheilun mestarit aloittelivat uraansa. Radan viimeisinä vuosina Keimolassa ajettiin myös uudenlaisia kisoja, kuten kiihdytysajoja sekä rallicrossia. Ensimmäinen rallicross-osakilpailu, Keimolan RC, ajettiin 9. kesäkuuta 1974. Kyseessä oli EM-osakilpailu. Seuraavana kisana EM-osakilpailun lisäksi ajettiin myös suomalainen Teboil-cross-kilpailu. Vuonna 1974 ajettiin täysimittaisella radalla, mutta jo vuodeksi 1975 rataa oli lyhennetty.[10]
Keimola EM-osakilpailun voittajat

Kiihdytyskilpailut
Suomen ensimmäinen kiihdytyskilpailu ajettiin Keimolassa vuonna 1975, ja sen järjesti Finnish Hot Rod Association. Varttimailin pätkä rakennettiin Keimolan radan pääsuoralle mutta sitä ajettiin eri suuntaan kuin normaalisti, lähtöviiva oli radan eteläpäässä ja maaliviiva normaalin starttiviivan kohdilla. Tämä pilasi radan pinnoituksen, eikä sitä korjattu koskaan. Nopeimman ajan kilpailussa ajoi Jorma Päivärinta Kawasaki 750 -moottoripyörällä (11,16 s). Nopein katurekisterissä oleva auto oli Urpo Lahtisen ohjaama Mercedes-Benz Waxenberger automaatti (14,42 s) ja nopein jenkkiauto Kai Svenssonin Dodge Charger (14,89 s).[11] Vuonna 1974 toimineen kilpa-autotalli AAW Racing Teamin testiajot ajettiin Keimolassa.
Viimeiset vuodet

Kesäkuussa 1978 Keimolassa järjestetyt Autourheiluliiton Vauhtikisat olivat viimeiset viralliset Keimolassa ajetut kisat. Radan kunto oli huonontunut. Alun perin radan ympäristö oli soraa, jota ei siistitty avajaisiin vaan jätettiin viimeistelemättä. 1970-luvulla alueella alkoi kasvaa heinää ja pajukkoa. Katsomoita purettiin yleisökadon ja niiden huonon kunnon vuoksi.
Wihuri-yhtymä joutui lopettamaan investoinnit Keimolaan, koska autokilpailutoiminnalla ei saatu tarpeeksi tuottoja radan ylläpitoon. Sittemmin ilmoitettiin toiminnan painopisteen siirtyvän pois autourheilusta mm. koeajotoimintaan, ajoharjoitteluun sekä esittelyihin.[12] Tupakkamainonnan kieltäminen kadotti monta sponsoria. Uusi Hämeenlinnaan rakennettu Ahveniston moottorirata menestyi Keimolaa paremmin.
Keimolan viimeinen tapahtuma oli peruuttamisen maailmanennätys lokakuussa 1978. Tekniikan Maailma- ja Vauhdin Maailma -lehtien toimittajat päättivät rikkoa silloin tanskalaisten hallussa olleen yhtäjaksoisen peruuttamisen maailmanennätyksen, joka oli 386 kilometriä. Keimolaan tuotiin 20. lokakuuta neljä kuljettajaa, mekaanikot ja Volvo 343 -henkilöauto, jossa oli Variomatic-automaattivaihteisto. Sen ansiosta autolla pystyi ajamaan yhtä kovaa etu- ja takaperin. Rataa kierrettiin yhden vuorokauden aikana 533 kertaa ja kilometrejä kertyi miltei 1770, mikä ylitti aikaisemman ennätyksen yli nelinkertaisesti. Keimolan moottoriradan toiminta päättyi tämän ennätyksen tekoon.[13]
Tekniikan Maailma- ja Tuulilasi-lehdet suorittivat Keimolan radalla sen toiminta-aikana runsaasti uusien auto- ja moottoripyörämallien testiajoja.
Sulkemisen jälkeen

Keimolan moottoristadion hylättiin sulkemisensa jälkeen. Kasvillisuus valtasi ensin sen reuna-alueet ja myöhemmin itse radankin. Mikroautorata ja varikkoalue vuokrattiin varastoalueeksi ja autokorjaamon käyttöön vuonna 1982. Samana vuonna Sanoma Oy osti moottoriradan, jonka paikalle suunniteltiin painotaloa, jota ei kuitenkaan lopulta rakennettu Keimolaan. Nuoriso yritti 1980-luvun puolivälissä saada rataa käyttöönsä, mutta kaikki pyynnöt tyrmättiin. Lopulta he mursivat radan portin ja puhdistivat sen asfaltin. He alkoivat järjestää luvatta "kuutamoajeluja". Poliisi ja mikroautoradalla toimineen autokorjaamon henkilökunta yrittivät välillä estää ajeluja, mutta tuloksetta.
Kuutamoajelut loppuivat toukokuussa 1988, kun 16-vuotias harrastaja törmäsi Keimolassa hirveen ja loukkaantui vakavasti. Radan omistaja katkaisi radan kaivamalla sen poikki ojia. Harrastajat kuitenkin täyttivät ojat läheisen Hämeenlinnanväylän työmaalta lainatulla työkoneella. Keväällä 1989 radalle ilmestyi auraa vetänyt traktori, joka jyrsi radan asfaltin rikki. Tämän jälkeen Keimolassa ei ole enää ajettu. Rata sijaitsi pitkään metsän sisään hautautuneena Hämeenlinnanväylän länsipuolella runsaat kaksi kilometriä Kehä III:lta pohjoiseen vastapäätä Kivistön omakotialuetta. Moottoriradasta tuli ulkoilumaastoa. Nuoriso oleskeli valvontatornissa ja maalasivat sen täyteen graffiteja. Vanhempi väestö lenkkeili ja ulkoilutti koiriaan Keimolassa, sekä keräsivät sieltä sieniä ja marjoja.
Kesällä 1998 Keimola palasi ihmisten huulille, kun Helsingin Sanomat julkaisi muisteluartikkelin moottoristadionista. Artikkelissa kerrottiin radan purkutöiden alkavan kuluvan vuoden aikana. Autourheilun ystävät vaativat Keimolan suojelemista ja korostivat sen merkitystä suomalaisessa urheiluhistoriassa. Luonnon ja ympäristön oikeuksia ajavat pitivät kasvillisuuden valtaamaa Keimolaa kuitenkin hyvänä asiana. Rappioituneet varikkorakennelmat, katsomot, mainokset ja rataa-alueen kiertänyt lauta-aita purettiin syksyllä 1998. Valvontatorni ja itse rata saivat säästyä.
Kirjan nimeltä "Keimola, Moottoristadion joka melkein katosi" lopussa mainitaan, että käytännössä radan osittainenkaan uudelleenavaaminen olisi liiketaloudellisesti ja ympäristösyistä täysin epätodennäköistä.[14]
Vuonna 1996 Lassila & Tikanoja perusti vanhalle varikolle käytettyjen renkaiden kierrätyskeskuksen, jossa rengasmateriaalia rouhittiin uusiokäyttöön. Rengasvarasto sijaitsi verkkoaidan suojaamana valvontatornin edessä. Renkaiden määrä kasvoi vuosi vuodelta, ja lopulta vuonna 2002 kasa alkoi valua aidan yli. Rengasvarasto syttyi palamaan 2. tammikuuta 2004. Varaston 150000 rengasta paloivat päiväkausia. Palon lopullinen sammuttaminen onnistui vasta, kun sulava rengasvuori peitettiin maansiirtokoneiden avulla hiekan alle. Palon alkuvaiheessa rengaspalon kuumuus levisi myös valvontatorniin ja tuhosi varikonpuoleiset ulkoseinien puukehikot. Kehikkojen ympärillä olleet lasit ja tornin ovi on rikottu jo 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa. Raunioksi muuttuneen tornin puurakenteiden jäännökset purettiin vuonna 2005.
Nykyhetki

Metsän keskelle rakennettua huonokuntoista tietä muistuttanut hylätty Keimola on kiehtonut monia ihmisiä tähän päivään asti. Vuonna 2008 toiminta radan mikroautoradalla ja varikkoalueella päättyi ja moottoristadion autioitui useaksi vuodeksi. Keväällä 2015 moottoristadionin paikalle alettiin rakentaa Keimolanmäen asuinaluetta. Alueella Keimolan historiaa tulee näkymään radan linjauksia noudattavien uusien teiden muodossa. Radan symboliksi muodostunut valvontatorni aiotaan kunnostaa ja jättää paikalleen myös Keimolanmäen symboliksi. Ensimmäiset asukkaat ovat muuttaneet asuinalueelle kesällä 2016.
Lähteet

Kirjallisuutta
Heikki Siltala – Martti Alkio – Jari Debner: Keimola – Moottoristadion joka melkein katosi. Helsinki: Teekkarien Autopalvelu, 1999. ISBN 952-5089-47-9.
Citation error, replace with{{cite book| title = Keimola Circuit 1966–78: Keimolan moottoristadion ja Keimolanmäen alue – (lähes) koko stoori| publisher = Scuderia Naftalin| year = 2016}}
Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1967, s. 256–257. Helsinki: Otava, 1966.
Aiheesta muualla

Luokka:Suomen moottoriradat
Luokka:Vantaan rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Vantaan urheilu
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Moottorirata

Milloin Keimolan moottorirata purettiin?


Leijonakuningas () on Walt Disney Pictures -yhtiön animaatioelokuva vuodelta 1994. Suomessa se sai ensi-iltansa 2. joulukuuta 1994.[1] Elokuvalle on tehty myös kaksi jatko-osaa: Leijonakuningas 2 – Jylhäkallion ylpeys ja Leijonakuningas 3 – Hakuna Matata. Elokuvan 3D-versio sai ensi-iltansa syksyllä 2011.
Disney kehittelee näyteltyä versiota elokuvasta, jonka ohjaa Jon Favreau ja jonka on tarkoitus saada ensi-iltansa 19. heinäkuuta 2019.[2][3]
Juoni

Leijonakuningas Mufasa ja hänen puolisonsa Sarabi ovat saaneet urospennun, joka nimetään Simbaksi. Pennusta on määrä tulla Jylhämaan kuningas isänsä jälkeen. Koska Mufasan veli Scar haluaisi itse kuninkaaksi, hän tekee kaikkensa syrjäyttääkseen Mufasan ja Simban pois valtaistuimelta. Scarin houkuttelemana Simba ja hänen ystävänsä Nala lähtevät Jylhämaan rajojen ulkopuolelle, missä he joutuvat hyeenojen hyökkäyksen kohteeksi. Mufasa kuitenkin pelastaa kaksikon.
Puhumalla ”yllätyksestä” Scar houkuttelee Simban perässään kanjoniin. Scar lähettää hyeenat ajamaan takaa gnulaumaa, joka juoksee kohti Simbaa. Hätääntynyttä esittävä Scar varoittaa Mufasaa Simban hengenvaarasta. Mufasa onnistuu saamaan Simban turvaan. Kun Mufasa itse yrittää kiivetä turvaan kielekkeelle, hän pyytää apua Scarilta, joka kuitenkin pudottaa Mufasan kanjoniin lauman alle. Mufasa saa surmansa.
Scar syyttää Simbaa Mufasan kuolemasta ja sanoo, että ainoa ratkaisu rikoksen sovittamiseksi on mennä kauas pois eikä enää koskaan palata Jylhämaahan. Simban lähtiessä Scar käskee hyeenoja tappamaan hänet. Hyeenat kuitenkin epäonnistuvat ja Simba pakenee piikkipensaikon läpi pois Jylhämaasta. Hyeenat uskottelevat Scarille tappaneensa Simban. Scarista tulee kuningas ja hän pakottaa lauman naaraat metsästämään ruokaa ja liittää hyeenat leijonien joukkoon.
Simban voimat ovat lopussa ja hän makaa kuoleman kielissä autiomaassa. Nelisormimangusti Timon ja pahkasika Pumba saapuvat paikalle ja häätävät Simbaa vaanineet korppikotkat. Elvytetty Simba liittyy kaksikon joukkoon. He viettävät leppoisaa elämää, kunnes Simba tapaa vanhan rakkautensa Nalan ja Mufasan ystävän Rafikin. Simba ja Nala rakastuvat uudestaan ja Nala kertoo Jylhämaan tilanteesta. Simba ei kuitenkaan tahdo lähteä takaisin Jylhäkalliolle vaatimaan kuninkuutta itselleen, ennen kuin Rafiki vie hänet katsomaan Mufasaa, joka on taivaassa. Simba muuttaa mielensä ja päättää lähteä haastamaan Scarin.
Jylhämaassa Timon ja Pumba harhauttavat hyeenat hula-tanssilla ja Simba sekä Nala pääsevät livahtamaan Scarin luo. Scar käskee Simbaa tunnustamaan syyllisyytensä Mufasan kuolemaan. Simba ei kiistä syyllisyyttään, mikä hämmentää kaikki. Lopulta hän päätyy roikkumaan Jylhäkallion kielekkeeltä. Juuri kun Scar on pudottamassa Simbaa alas palavaan, salaman sytyttäneeseen orjantappurapensaaseen, hän paljastaa murhanneensa Mufasan. Simba saa vihastaan uutta voimaa ja hyökkää Scarin kimppuun. Alistetut naarasleijonat alkavat kapinoida hyeenoja vastaan, jolloin syntyy taistelu Jylhämaan herruudesta. Taistelun tiimellyksessä Scar väittää hädissään hyeenojen olevan syypäitä koko sotkuun. Simba päättää olla tappamatta setäänsä ja armahtaa tämän, mutta Scar hyökkää yllättäen Simbaa vastaan. Simba vierittää kamppailun päätteeksi Scarin alas Jylhäkalliolta ja kallion juurella odottavat hyeenat surmaavat Scarin, koska tämä oli sanonut hyeenoja syyllisiksi. Simbasta tulee uusi kuningas ja Jylhämaan tilanne elpyy. Myöhemmin Simba ja Nala saavat pennun, jonka nimeä ei elokuvassa paljasteta. Pentu esiintyy elokuvassa vain viimeisillä sekunneilla. Pentu on luultavimmin Kiara (Leijonakuningas 2) tai sitten Simban ja Nalan poika, Fluffyna, Kopana ja Chakana tunnettu pentu, joka jostain syystä menehtyi/tapettiin.
Hahmot
Simba: Elokuvan päähenkilö, josta on tarkoitus tulla kuningas isänsä tapaan, mutta hänet karkotetaan syytettynä isänsä kuolemasta. Simba on hyvin rohkea, ja aluksi hän on myös hyvin vilkas ja tietämätön vaaroista, joita hän kohtaa. Aikuisena hän palaa Jylhämaahan ottamaan paikkansa oikeana leijonakuninkaana. Simba ei tapa setäänsä, sen tekevät hyeenat joita Scar syyttää omista teoistaan. ”Simba” on swahilin kieltä ja tarkoittaa leijonaa.
Nala: Simban paras ystävä lapsuudesta. Kun Scar kertoo Simban kuolleen, Nala on murheen murtama, mutta hän löytää Simban aikuisena viidakosta. Myöhemmin Nalasta tulee Simban vaimo ja Jylhämaan kuningatar. Nimi "Nala" tarkoittaa lahjaa swahilin kielellä. Nalan isästä ei anneta elokuvassa tietoa, mutta hänen äitinsä Sarafina on leijonakuningatar Sarabin paras ystävä.
Mufasa: Simban isä ja eläinkunnan kuningas. Hän kuolee veljensä Scarin tappamana. Myöhemmin Mufasa palaa haamuna kääntääkseen poikansa pään Jylhämaahan palaamisen suhteen. ”Mufasa” on swahilin kieltä ja tarkoittaa kuningasta.
Sarabi: Simban äiti, Mufasan vaimo ja Jylhämaan kuningatar, joka on naarasleijonien henkinen johtohahmo. ”Sarabi” on swahilia ja tarkoittaa kangastusta.
Sarafina: Nalan äiti ja Sarabin hyvä ystävä, jolla on vain yksi repliikki ja hänet voi varmasti tunnistaa vain kahdessa kohtauksessa. Leijonakuninkaan alkuperäiskäsikirjoituksessa Sarafinalla oli myös poika nimeltä Mheetu. Sarafina tarkoittaa ”palavaa” tai ”kiivasta”.
Scar: Hyeenojen kanssa liittoutunut Mufasan veli, jolla on pakkomielle päästä kuninkaaksi. Elokuvan pääroisto. Scar toivoo Mufasan kuolemaa, koska haluaa kuninkaaksi Mufasan ainoana sukulaisena (pikkuveljenä) tämän jälkeen. Simba-pennun syntymä kuitenkin muuttaa kaiken, ja se saa Scarin entistä enemmän vihan, sodan ja pakkomielteensä pauloihin. Toisessa elokuvassa Scarin kasvattipojan ja hänen tulevan seuraajansa äiti Zira ottaa pahiksen paikan. Nimi Scar tarkoittaa arpea. Nuorena, ennen kuin Scar sai arpensa, hänen nimensä oli Taka, epävirallisessa kirjasarjassa. Sanalle ”taka” on monta merkitystä, kuten ”lika”, mutta myös ”haluta”. Monissa fanficeissa Scar saa arpensa isältään Ahadilta, nuoruuden tyttöystävältään Sarabilta tai Sarafinalta tai veljeltään Mufasalta. Disneyn virallista visiota ei ole julkaistu.
Zazu: Kuninkaan virallinen neuvonantaja, joka pysyy Jylhämaassa niin Mufasan kuin Scarinkin valtakautena. Zazu määrätään usein vahtimaan Simbaa ja Nalaa näiden ollessa pentuja. Epävirallisen kirjasarjan mukaan Zazun äiti Zuzu oli kuningas Ahadin neuvonantaja.
Rafiki: Mufasan hyvä ystävä, vanha ja viisas mandrilli, joka lopulta kääntää pään Simban paluusta Jylhämaahan. Rafiki omaa useita afrikkalaisten poppamiesten taikoihin ja tapoihin perustuvia tapoja, kuten erakkona puissa asumisen, ”taikakepin” sekä eläinten jäännöksistä tehtyja taikakaluja.
Shenzi: Hyeenatrion ainoa naaras, joka on myös hyeenojen johtaja. Shenzi tarkoittaa swahiliksi "villiä".
Banzai: Uroshyeena, joka pitää paljon vitsailusta. Hän on ryhmän kiukkupussi.
Ed: Hyeena, joka on idiootti eikä puhu ollenkaan. Hän vain nauraa hohottaa. Ed on yksi harvoista piirroshahmoista joka ei tarvitse dubbausta, eli hänellä on jokaisessa elokuvan käännöksessä Jim Cummingsin laatima ääni. Tosin Timon ja Pumba -piirrossarjoissa hänen naurunsa on dubattu.
Timon ja Pumba: Timon on nelisormimangusti, joka ystävänsä pahkasika Pumban kanssa pelasti Simban autiomaasta korppikotkien kynsistä, Pumba vitsailee paljon ja hänellä on vähän ilmavaivoja. Pumban nimi tulee swahilin ”typerystä” tarkoittavasta sanasta pumbaa. Kaksikon usein käyttämä lausahdus ”hakuna matata” puolestaan tarkoittaa ”ei huolia”.

Ääninäyttelijät

Suomenkielisen version on kääntänyt ja ohjannut Pekka Lehtosaari.
Alkuperäisversiossa englannin kielen lisäksi käytössä olivat myös swahilin, xhosan ja zulun kielet.[1]
Elokuvan tuotanto
Elokuvan tekoon kului animaatiotyöryhmältä kolme vuotta[4] ja sen tuotantoon kului rahaa 55 miljoonaa dollaria.[5] Leijonakuningas oli ensimmäinen Disney-animaatio, jossa ei ollut hahmoina lainkaan ihmisiä.[6] Vuoden 1973 Robin Hoodissa taas kaikki hahmot olivat antropomorfistisiä eläimiä. Vuonna 1942 ilmestyneessä Disney-elokuvassa Bambi ei ollut lainkaan (näkynyt) ihmisiä, mutta siinä ihminen kuitenkin mainitaan Bambin äidin surmaajana. Leijonakuninkaassa sen sijaan jopa kaikki viittaukset ihmisiin puuttuvat.
Musiikki
Pääosan Leijonakuninkaan musiikista on säveltänyt Hans Zimmer. Joitakin kappaleita tekivät myös Elton John ja Tim Rice. Elokuvasta peräisin on myös tunnettu kappale ”Can You Feel the Love Tonight” ()
Elokuvassa käytetty laulu ”The Lion Sleeps Tonight” (tunnetaan myös nimillä Mbube ja Wimoweh) aiheutti tekijänoikeuskiistan. Laulun alkuperäisen tekijän Solomon Lindan perikunta nosti syytteen Disney-yhtiötä vastaan vaatien tekijänoikeuskorvauksia.
VHS- ja DVD-versiot
Leijonakuningas on julkaistu sekä VHS-kasettina että DVD:llä. Se julkaistiin DVD:nä vuonna 2003 kahden levyn juhlajulkaisuna.[7] Elokuvan ääntä ja kuvaa oli digitaalisesti remasteroitu, sekä siihen lisättiin täysin uusi vaihtoehtoinen kohtaus. Kohtauksessa on uusi laulu, ”Aamuraportti”, jonka ovat säestäneet Elton John ja Tim Rice. Juhlajulkaisu sisältää myös runsaasti lisämateriaalia kuten pelejä, poistettuja kohtauksia ja dokumentteja elokuvan tekemisestä.[7]
3D-versio
16. syyskuuta 2011 elokuva julkaistiin 3D-formaattiin muutettuna ja sitä esitetään rajoitetusti elokuvateattereissa kahden viikon ajan ennen 3D-Blu-rayn julkistamista.[8] Se nousi lipputuloissa ykköstilalle ja palautti Leijonakuninkaan maailman menestyneimmäksi animaatioelokuvaksi. Suomessa 3D-versiota esitettiin rajoitetun ajan tammikuusta 2012 eteenpäin.
Vastaanotto
Tuotto
Leijonakuningas on tuottoisimmat ensi-illat kerännyt piirroselokuva: se sai ensi-iltansa 60 maassa[4] ja lipputuloja tuli 777,9 miljoonaa dollaria.[9] Kaikkien aikojen tuottoisimpien elokuvien listalta Leijonakuningas löytyi vuonna 2000 sijalta 23.[4] Toukokuuhun 1999 mennessä sitä oli myyty 55,7 miljoonaa videokasettia ja silloin se oli eniten myyty videoelokuva.[6]
Elokuva keräsi Suomessa 462 058 katsojaa vuosina 1994–1995.[10]
Palkinnot
Elokuva oli ilmestymisvuonnaan ehdolla Annie-palkinnon saajaksi useissa eri kategorioissa ja voitti muun muassa parhaan animaatioelokuvan palkinnon.[11] Elton Johnin ja Tim Ricen ”Can You Feel the Love Tonight” voitti vuoden 1995 parhaan elokuvan alkuperäislaulun Oscarin.[4] Myös muita heidän tekemiään elokuvassa esitettyjä kappaleita oli ehdolla palkinnon saajaksi samana vuonna.[11] Lisäksi Hans Zimmer voitti Oscar-palkinnon elokuvaan säveltämästään musiikista.[11] Elokuva on ollut ehdolla myös useiden muiden palkintojen saajaksi ja voittanutkin niitä.[11] Golden Globen saajaksi elokuva oli ehdolla sarjoissa ”paras piirroselokuva”, ”paras musiikki piirroselokuva” ja sarjassa ”paras alkuperäinen musiikkikappale” lauluilla ”Can You Feel the Love Tonight” ja ”Circle of Life” – näistä kolmessa ensimmäisessä tapauksessa elokuva myös sai palkinnon.[12]
Kritiikkiä

Kohtauksessa, jossa Simba rojahtaa maahan päästäen liikkeelle hiekkapilven, on väitetty tomupilvestä muodostuvan ilmaan kirjaimet ”SEX”, mutta useat elokuvan animaattoreista ovat sanoneet kirjaimista muodostuvan oikeasti ”SFX” (Special Effects), ja kyseessä olleen efektejä animoineen tiimin viaton ”allekirjoitus”.[13]
Elokuvaa on myös syytetty erään 1960-luvulla tehdyn japanilaisen televisiosarjan matkimisesta: Leijonakuninkaalla ja Kimba the White Lionilla on monia yhtäläisyyksiä muun muassa tapahtumissa ja hahmojenkin nimet muistuttavat toisiaan.[14] Elokuvan tekijät vastasivat syytöksiin sanomalla, että he olivat käyttäneet tarinan kehittelyssä ideoita Bambista ja Hamletista.[14]

Musikaali
Elokuvan pohjalta on tehty myös Broadway-musikaali.[15] Näyttämöversion kantaesitys oli 1997 ja sen tuotanto maksoi 15 miljoonaa dollaria, jolla summalla se on kallein esitys teatterimaailmassa.[16]
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Vuoden 1994 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Elokuvat eläimistä
Luokka:Disneyn animaatioelokuvat
Luokka:Roger Allersin ohjaamat elokuvat
Luokka:Rob Minkoffin ohjaamat elokuvat
Luokka:Seikkailuelokuvat
Luokka:Elokuvamusikaalit
Luokka:3D-elokuvat
Luokka:Parhaan musiikin Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Parhaan laulun Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Golden Globe -palkitut elokuvat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka on keksinyt Kaksin karkuteillä -animaatioelokuvan idean?


Zack Snyder (s. 1. maaliskuuta 1966 Greenbay, Wisconsin, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän teki läpimurtonsa elokuvaohjaajana heti ensimmäisellä elokuvallaan Kuolleiden aamunkoitto. Sen jälkeen hän siirtyi ohjaamaan Frank Millerin sarjakuvaan perustuvaa elokuvaa 300, josta tuli suuri menestys ristiriitaisista arvosteluista huolimatta. Sen jälkeen häntä pyydettiin ohjaamaan Alan Mooren ja Dave Gibbonsin Vartijat-sarjakuvaan perustuvaa elokuvaa. Watchmen sai ilmestyessään hyviä arvosteluja ja menestyi hyvin.
Sarjakuvafilmatisoinneissaan Snyderilla on ollut tapana käyttää alkuperäistä sarjakuvaa storyboardina.
Filmografia
Ohjaajana
Kuolleiden aamunkoitto (Dawn of the Dead, 2004)
300 (2007)
Watchmen (2009)
Legenda suojelijoista (Legend of the Guardians: The Owls of Ga'Hoole, 2010)
Sucker Punch (2011)
Man of Steel (2013)
Batman v Superman: Dawn of Justice (2016)
Justice League (2017)
Aiheesta muualla

Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Luokka:Vuonna 1966 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt


Hirmuvaltias on englantilaisen William Beckfordin orientalistinen kauhuromaani. Beckford kirjoitti teoksen alkujaan ranskaksi vuosina 1782–1783, mutta se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1786 Beckfordin ystävän Samuel Henleyn laatimana englanninkielisenä käännöksenä. Käännös oli otsikoitu An Arabian Tale, from an Unpublished Manuscript, ja laitos väitti teoksen olevan käännös aidosta arabialaisesta tekstistä.
Alkutekstin kadottua Beckford kirjoitti romaanin uudelleen ja nimesi sen Vathekiksi. Lisäksi hän kirjoitti kolme lyhyempää jatko-osaa, joita ei kuitenkaan saanut valmiiksi ja jotka julkaistiin vasta 1900-luvun alussa. Valfrid Hedmanin suomennos englannista ilmestyi Kariston kustantamana vuonna 1923.
Hirmuvaltiaan päähenkilö on abbasidikalifi al-Wathiq. Romaanin Vathek on hedonistinen tyranni, joka yhdessä mustaa magiaa harjoittavan äitinsä kanssa tavoittelee yliluonnollisia voimia. Ihmisuhrien ja noituuden avulla he yrittävät suostutella paholaismaista miestä paljastamaan Aatamia edeltäneiden sulttaanien salainen tietämys. Vathek hylkää islamin ja joutuu lopulta helvettiin.
Teos herätti ilmestyessään kohua ja vahvisti Beckfordin mainetta turmeltuneena nautiskelijana. Hirmuvaltiaassa onkin nähty omaelämäkerrallisia piirteitä, ja siitä on aikaa myöden muodostunut goottilaisen kauhukirjallisuuden klassikko. Romaania on 2000-luvulla kuitenkin ajoittain arvosteltu sen stereotyyppisestä Lähi-idän ja islamin kuvauksesta.
Juoni

Kalifi Vathek on ailahtelevainen hirmuhallitsija, jonka tiedonjano on sammumaton. Hän väittelee mielellään oppineiden kanssa, mutta rankaisee niitä, jotka eivät yhdy hänen näkemyksiinsä. Nautinnonhaluisena miehenä Vathek rakennuttaa itselleen viisi palatsia, jotka on omistettu viineille ja ruoille, musiikille, taiteille, tuoksuille sekä lihan iloille. Hän rakennuttaa myös 11000 askelmaa korkean tornin, jonka huipulla hän ennustaa tähdistä. Profeetta Muhammed tarkkailee Vathekia taivaasta, mutta päättää olla rankaisematta häntä, koska arvelee dekadentin kalifin aiheuttavan itse oman tuhonsa.
Samarraan saapuu salaperäinen ja vastenmielisen ruma intialainen, jota kalifi kutsuu nimellä Giaour ('vääräuskoinen'). Intialainen myy Vathekille maagisia aarteita, mutta kieltäytyy paljastamasta niiden alkuperää, jolloin Vathek heittää hänet vankilaan. Giaour kuitenkin pakenee, mistä masentuneena Vathek menettää ruokahalunsa ja sortuu juopottelemaan.
Vathekin äiti Carathis on kreikkalainen oppinut, joka taitaa monia taikoja. Hän saapuu lohduttamaan poikaansa ja alkaa yllyttää tätä hirmutekoihin, joiden tarkoituksena on miellyttää Giaouria. Giaour palaakin Samarraan ja lupaa isännälleen Aatamia edeltäneiden sulttaanien tietämyksen sekä avaimet ”Maanalaisen tulen palatsiin”; vastineeksi hän vaatii 50 ihmisuhria. Vathek järjestää hovipojille urheilukilpailun ja tuuppaa voittajat kuiluun, jonka pohjalla Giaour mässäilee heidän verellään.
Tapaus suututtaa Samarran asukkaat, mutta visiiri rauhoittaa väkijoukon rahalahjoilla ja järjestää suuret pidot, joihin Giaour kutsutaan kunniavieraaksi. Vathek yrittää voittaa vieraansa mässäilyssä ja juopottelussa mutta päihtyy ja nolaa itsensä. Riidan seurauksena Giaour katoaa jälleen.
Carathis ja Vathek kipuavat torniin tekemään taikoja. Samarran asukkaat luulevat tornista nousevaa savua tulipaloksi ja syöksyvät auttamaan kalifia, jolloin Carathis polttaa heidät elävältä. Hän saa tietää Giaourin odottavan Istakhrin raunioilla muinaisessa Persepoliissa. Vathek lähtee matkaan ja kohtaa emiirin, jonka viehättävän tyttären Nouroniharin hän viettelee. Nouroniharin rakastetun, naisellisen Gulchenrouz-nuorukaisen, hän päättää uhrata Giaourille, mutta Gulchenrouz pakenee viime hetkellä ja suojelushenki tempaa hänet korkealle vuorelle, jonka huipulla Giaourin aiemmin syömät lapset elävät ikuisessa viattomuuden tilassa.
Vathek jatkaa matkaansa Nouronihar seuralaisenaan ja murhaa lisää alamaisiaan. Suojelushenki keskustelee Profeetan kanssa ja he antavat kalifille viimeisen mahdollisuuden katua. Ylpeydessään Vathek torjuu tarjouksen ja julistaa luopuvansa Islamista. Silloin käytävä ”Maanalaisen tulen palatsiin” avautuu, ja kalifi laskeutuu sinne rakastettunsa kanssa. Pitkän portaikon alapäässä odottaa Giaour, joka toivottaa Vathekin tervetulleeksi. Hän kertoo, että jokainen helvettiin saapunut saa nauttia Aatamia edeltäneiden sulttaanien mahdista muutaman päivän ajan, mutta sen jälkeen edessä on ikuinen rangaistus.
Vathek masentuu niin, ettei kykene lainkaan nauttimaan saamistaan voimista. Hän tapaa muita kadotukseen joutuneita aatelisia, joille kertoo tarinansa, ja jotka vuorostaan kertovat omansa. Katkerana Vathek lähettää pahan hengen äitiään hakemaan. Nähdessään poikansa toimettomuuden Carathis raivostuu ja nostattaa helvetin asukit kapinaan. Määräajan kuluttua sekä Vathek että Carathis vajoavat kuitenkin apatian tilaan, ja heidän rintaansa syttyy ikuinen tuli. Kertoja huomauttaa tämän olevan sovelias rangaistus hillittömästä pahuudesta ja kunnianhimosta, kun taas viattoman ja hyljeksityn Gulchenrouzin palkkio on ikuinen lapsuus.
Romaanin vaiheet

Itämaiset aiheet nousivat Euroopassa 1700-luvun alussa suureen suosioon, kun Antoine Galland käänsi Tuhannen ja yhden yön tarinat ranskaksi.[1] Hirmuvaltiaan kirjoittaja William Beckford (1760–1844) oli englantilainen eksentrikko ja taiteen keräilijä sekä jonkin aikaa maansa varakkain aateliton henkilö.[2] Hän kehuskeli myöhemmin kirjoittaneensa romaanin kolmessa päivässä, mutta hioi todellisuudessa tekstiä yli vuoden. Beckford asui tuolloin Ranskassa ja myös kirjoitti ranskaksi. Romaani valmistui alkuvuodesta 1783.[3][4]
Beckford valmisteli teokselle jatkoa kolmen lyhyemmän episodin muodossa, mutta ei ollut niihin tyytyväinen, minkä johdosta Hirmuvaltiaan julkaisu lykkääntyi. Beckfordin serkun yksityisopettaja Samuel Henley käänsi Hirmuvaltiaan englanniksi ja julkaisi sen Englannissa vuonna 1786 nimellä An Arabian Tale, from an Unpublished Manuscript: With Notes Critical and Explanatory (”Arabialainen kertomus, [käännetty] ennenjulkaisemattomasta käsikirjoituksesta, kriittisin ja selittävin viittein”).[3][4] Esipuheessa teoksen toimittaja väittää saaneensa alkutekstin kirjeystävältään, joka oli vuorostaan löytänyt sen ”idästä”, ja valittelee arabiankielisten ilmaisujen olleen vaikeita kääntää.[5] Vaikka teos kirjoitettiin alkujaan ranskaksi, on Henleyn englanninkielisestä laitoksesta muotoutunut Hirmuvaltiaan standarditeksti.[4]
Beckfordin seksisuhteet alaikäiseen poikaan sekä pikkuserkkunsa vaimoon herättivät kohun,[6] jonka seurauksena hän joutui lähtemään maanpakoon. Koska Hirmuvaltiaan alkuperäinen teksti oli jäänyt Henleyn haltuun ja hävinnyt, Beckford kirjoitti romaaninsa uudelleen, jälleen ranskaksi, ja julkaisi sen vuonna 1787 Lausannessa Sveitsissä otsikolla Vathek. Beckford mainosti myös romaaninsa jatko-osia, mutta ei koskaan saattanut niitä julkaisukelpoiseen muotoon, vaikka niistä kiinnostuivat muiden muassa Lordi Byron sekä Benjamin Disraeli. Luonnoksiaan Beckford ei suostunut näyttämään edes ystävilleen.[3][4]
Elämäkerturi Lewis Melville löysi jatko-osat Beckfordin jäämistöstä ja julkaisi English Review -aikakauslehdessä vuosina 1909–1910 kaksi niistä alkukielellä ranskaksi. Kaikki kolme julkaistiin Frank Marzialsin englanninkielisenä käännöksenä vuonna 1912 nimellä The Episodes of Vathek. Sittemmin Hirmuvaltias jatko-osineen on useasti julkaistu yhtenäisenä laitoksena, ensi kerran vuonna 1929. Jatko-osat sijoittuvat helvettiin ja kertovat Vathekin siellä tapaamien ruhtinaiden kohtaloista. Niiden nimet ovat ”Histoire du Prince Alasi et de la Princesse Firouzka”, ”Histoire du Prince Barkiarokh” sekä ”Histoire de la Princesse Zulkaïs et de Prince Kalilah”. Viimeisenä mainittu jäi keskeneräiseksi, ja sen viimeisteli rappioestetiikkaan mieltynyt amerikkalainen kioskikirjailija Clark Ashton Smith, jonka versio tunnetaan nimellä ”Third Episode of Vathek”. Smithin versio julkaistiin vuonna 1937.[3][4]
Tulkintoja

Brian Stableford arvelee Beckfordin esikuvia olleen Tuhannen ja yhden yön ohella Voltairen Lähi-itään sijoittuvat kertomukset sekä hänen satiirinen Candide-romaaninsa (1759), mutta myös markiisi de Saden tuotanto, jossa pilkataan 1700-luvun seksuaalista käytöstä ja arvomaailmaa. Jorge Luis Borgesin mukaan Hirmuvaltiaan lopussa kuvaillaan länsimaisen kirjallisuuden ensimmäinen pelottava helvetti. Aiemmat helvettikuvaukset esimerkiksi Danten teoksissa keskittyvät kammottaviin rangaistuksiin, kun taas ”Maanalaisen tulen palatsi” on itsessään kammottava.[4]
Hirmuvaltiaassa on omaelämäkerrallisia piirteitä, ja sen päähenkilö muistuttaakin eristäytynyttä ja ylellistä elämää viettänyttä kirjailijaa.[7] Romaanin kuvitteellisella Vathekilla on yhtymäkohtia myös Beckford vanhempaan, joka toimi kahdesti Lontoon pormestarina ja tunnettiin sekä häikäilemättömänä poliitikkona että naistenmiehenä. Kuvaus helvetistä taas muistuttaa Fonthill Abbeytä, valtavaa goottilaista katedraalia, jossa Beckford asui nuoruudessaan.[6] Rakennuksessa oli useita itämaisen teeman mukaan sisustettuja huoneita,[6] ja Beckford kutsui itseään ”Fonthillin kalifiksi”.[8] Vaikka Hirmuvaltias on luonteeltaan eskapistinen ja pyrkii jäljittelemään Tuhannen ja yhden yön tyyliä, siinä esitetään purevaa ivaa englantilaista maalaiselämää ja urheilukulttuuria kohtaan.[9] Beckford itse kuvaili muokanneensa aiheitaan mahdollisimman mahtipontiseen, liioiteltuun ja itämaiseen suuntaan.[7]
Romaanitaiteen lisäksi Hirmuvaltiasta on arvioitu orientalismin näkökulmasta. Romaani poikkeaa tyypillisestä kauhuromantiikasta, koska se sijoittuu Euroopan sijaan Lähi-itään eikä siinä esiinny gotiikalle tavanomaista keskiaikaista kuvastoa. Jälkikolonialisesti suuntautuneet tutkijat ovat kritisoineet Hirmuvaltiasta stereotyyppisestä Itämaiden kuvauksesta sekä islamofobisista asenteista. Itämaat näyttäytyvät teoksessa helvetillisenä toiseutena, ja kerronta keskittyy Vathekin ja hänen äitinsä moraaliseen rappioon. Kalifina Vathekin on tulkittu edustavan profeetta Muhammedia ja siten islamia yleensäkin. Myös Muhammed itse esiintyy tarinassa, mutta puuttuu Vathekin hirmutekoihin vasta aivan lopussa. Toisaalta jotkin Hirmuvaltiaan elementit, kuten yliluonnollinen kauhu sekä eksoottinen miljöö, ovat tyypillistä goottilaista estetiikkaa.[8][10] Beckford ei toisinna orientalistisia kliseitä ja stereotyyppejä sellaisenaan, vaan muokkaa ja tulkitsee niitä omiin tarpeisiinsa.[9]
Vastaanotto
Hirmuvaltias vahvisti kyseenalaista ja ”paholaismaista” mainetta, jonka Beckford oli seksuaalisen vapaamielisyytensä ja ylellisen elämäntapansa myötä saanut. Beckford itse pyrki ilmeisesti pikemminkin rohkaisemaan kuin hillitsemään näitä huhuja.[3][6] Teos on sittemmin noussut goottilaisen kauhuromantiikan klassikoksi.[1][6][11]
The American Review: A Whig Journal -aikakauslehti julkaisi Hirmuvaltiaasta arvostelun lokakuun 1845 numerossa. Sen mukaan ”ylistetty ja ihailtu” romaani on ”modernin aikakauden omaperäisimpiä kirjoja”. Romaania on usein virheellisesti arvioitu yhtenä lukemattomista Tuhannen ja yhden yön jäljitelmistä, kun sen todellisia vahvuuksia ovat ”vastustamaton satiiri” sekä ovela, hienovarainen huumori. Arvostelijan mukaan vain Beckfordin kaltainen, hemmoteltu ja satumaisen rikas mies on voinut kirjoittaa näin onnistuneesti oikukkaasta ja kieroutuneesta kalifista sekä hänen mustaa magiaa kylmän rationaalisesti harjoittavasta äidistään.[7]
Kauhukirjailija H. P. Lovecraft kommentoi Hirmuvaltiasta vuonna 1927 julkaistussa esseessään ”Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa”. Lovecraftin mukaan Beckford tuntee lähdeaineistonsa erinomaisesti ja teksti tavoittaa itämaisen tunnelman poikkeuksellisen taitavasti. Mukana on myös absurdia mustaa huumoria, mutta ennen kaikkea kyse on ”kauhukirjallisuuden riemuvoitosta”, joka on ansainnut pysyvän aseman englantilaisessa kirjallisuudessa. Kuitenkin Beckfordilta puuttuu ”todellinen mystiikka”, eikä hänen pohjimmiltaan rationaalinen kerrontansa kykene herättämään parhaille kauhutarinoille ominaista paniikin tunnetta.[1]
Stablefordin hakuteos The A to Z of Fantasy Literature kuvailee Hirmuvaltiasta kuumeiseksi ja riemukkaan perverssiksi klassikoksi.[11]
Toimittaja Juri Nummelin on kuvaillut Hirmuvaltiasta aikaa kestäneeksi, ”hurjaksi” kertomukseksi. Onnistuneimpana hän pitää loppuhuipennusta, jossa ”vanhanaikaiseen proosaan tulee yllättävää voimaa ja modernikin lukija hätkähtää Beckfordin visioita.”[4] Hedmanin suomennos on Nummelinin mukaan ”edelleen kelvollinen” ja pienin korjauksin julkaisukelpoinen nykyäänkin.[2]
Toisin kuin Hirmuvaltias, sen jatko-osiksi aiotut ”episodit” ovat saaneet pääasiassa kielteisen vastaanoton. Mike Ashley arvioi Encyclopedia of Fantasy -hakuteoksen Beckfordia käsittelevässä artikkelissaan, että ne ovat nautintojen kuvauksessa liian hillittömiä, toistavat alkuteoksen kaavaa eivätkä yllä sen voimaan.[3] Samaa mieltä on Juri Nummelin teoksessaan Ulkomaisia kauhukirjailijoita. Nummelinista tarinat ovat ”laimeita verrattuna Hirmuvaltiaaseen, koska niistä puuttuu romaanin dekadenssi ja pahuuden ylistys.” Toisaalta Beckford-elämäkerturi Malcolm Jack on pitänyt jatko-osia jopa alkuperäistä parempina, sillä niiden insestiä ja nekrofiliaa käsittelevät kohtaukset ovat uskaliaampia. Lisäksi mukana on homoeroottisia elementtejä, kun taas Hirmuvaltiaassa teeman käsittely jää viitteelliseksi.[4]
Myöskään Smithin ”Third Episode of Vathekin” ei yleensä katsota nousevan Hirmuvaltiaan tasolle.[4]
Vaikutus
Portugalilaisen säveltäjän Luís de Freitas Brancon sävelruno Vathek vuodelta 1913 pohjautuu Beckfordin romaaniin.[12]
Lovecraft aloitti Hirmuvaltiaan inspiroimana Azathoth-nimisen romaanin, joka jäi kuitenkin keskeneräiseksi. Lovecraftin pitkä novelli ”Tuntematon Kadath” (”The Dream-Quest of Unknown Kadath”) pohjautuu samoin Vathekiin. Se valmistui 1927 mutta julkaistiin vasta 1943.[2]
Lähteet

Aiheesta muualla
Beckford, William:  Vathek. Samuel Henleyn käännös englanninkielisessä Wikiaineistossa.
Luokka:84 Kertomakirjallisuus
Luokka:Englantilaiset kauhuromaanit
Luokka:1780-luvun kirjat

Kuinka paljon westoja on arvioitu olleen?


Tämä on luettelo maantieteellisen Euroopan suurimmista, yli miljoonan asukkaan kaupungeista. Väkiluvultaan Euroopan kaupungeista suurin on Istanbul jonka lukuihin on otettu Aasian puoleinen osa.[1]
Pääkaupungit ovat lihavoituja.

Luettelo

Muita eurooppalaisia suurkaupunkeja
(Täydentävään taulukkoon kerätään yli 600 000 asukkaan kaupunkeja, myös miljoonakerhosta pudonneita.)

NimiValtioAsukasluku
(kaupungin
rajojen sisällä)Vuosi ja lähdeEtäisyys (km)
 Helsingistä *Donetsk955,0412012 [35]1,582Dnipro999,5772012 [35]1,454Napoli989 16020142,273Tukholma911 9892014397Torino897 26520142,034Marseille852 51620122,294Saratov837 83120101,958Amsterdam825 08020151,504Zagreb790 01720111,704Valencia786 42420142,898Krakova760 70020141,168Leeds757 65520121,741Toljatti719 63220101,652Łódź709 7572014996Frankfurt am Main709 39520141,517Riika701 1852014362Sevilla696 67620143,344Palermo676 11820142,588Zaragoza666 05820142,710Ateena664 04620142,472Oslo638 5292014788Wrocław632 43220141,123Iževsk627 73420101,671Helsinki621 86320140Rotterdam619 87920141,558Stuttgart604 29720131,619
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. (eurostat.ec.europa.eu)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. (citymayors.com)
Euroopan miljoona
Luokka:Euroopan kaupungit

Luettelo Euroopan yli miljoonan asukkaan kaupungeista kuntien väkiluvun mukaan


Armando Anthony ”Chick” Corea Jr. (s. 12. kesäkuuta 1941 Chelsea, Massachusetts) on yhdysvaltalainen jazzpianisti ja -säveltäjä, joka aloitti levytysuransa 1960-luvulla ja on 1970-luvulta lähtien kuulunut aikamme suosituimpien jazzmuusikoiden joukkoon.[1]
Corea on akustisten jazzlevyjen lisäksi tehnyt paljon sähköistä fuusiojazzia, ja häntä on kutsuttu joskus ”jazzin kameleontiksi”, koska hän vaihtaa tyyliään jatkuvasti. Corean pitkäikäisimmät ja tunnetuimmat yhtyeet ovat 1970-luvun Return to Forever ja 1985 perustettu Chick Corea Elektric Band.
Corean säveltämiä jazzstandardeja ovat esimerkiksi ”Litha”, ”Matrix”, ”Windows”, ”Crystal Silence”, ”La Fiesta” ja ”Spain”. Corea on säveltänyt myös pianokonserton. Suurimpina vaikutteiden antajina Corean pianonsoittoon ovat olleet Bud Powell, Thelonious Monk ja Béla Bartók. Corea itse on myöhemmin ollut vaikutteiden antajana seuraaville jazzpianistien sukupolville ja myös muusikoille laajemmin. Esimerkiksi Suomessa Iiro Rantala pitää Coreaa yhtenä tärkeimmistä vaikuttajistaan, ja toinen suomalainen pianisti, Lenni-Kalle Taipale, on jopa kertonut siirtyneensä alun perin jazzmusiikin pariin nähtyään Corean esityksen.[2]
Lempinimi ”Chick” tarkoittaa poikaa (vrt. espanjan chico ’poika’).
Elämä ja ura
Nuoruus
Corean isä Armando oli trumpetisti, joka johti dixieland-musiikkia soittanutta yhtyettä Bostonin alueella 1930- ja 1940-luvuilla. Hän laittoi poikansa pianon ääreen tämän ollessa neljävuotias.[1]  Corea kasvoi jazzmusiikin ympäröimänä, ja hänen tärkeitä vaikuttajiaan olivat bebopia edustaneet suuret hahmot, kuten Dizzy Gillespie, Charlie Parker, Bud Powell, Horace Silver ja Lester Young. Kahdeksanvuotiaana Corea oli alkanut soittaa myös rumpuja ja saada pianotunteja konserttipianisti Salvatore Sullolta. Hänen kauttaan Corea tutustui enemmän myös klassiseen musiikkiin ja kiinnostui säveltämisestä.
High school -aikoinaan Corea alkoi tehdä esiintymiskeikkoja, ja hänellä oli myös trio-kokoonpano, joka soitti Horace Silverin kappaleita paikallisella jazzklubilla. Näihin aikoihin lyömäsoittaja Bill Fitch tutustutti Corean latinomusiikkiin, josta tuli hänelle tärkeä vaikutin. Corea piti varsinkin kuubalaista tanssimusiikkia hyvänä ”vastalääkkeenä” hänen soittamiensa jazztyylien vakavuudelle. Corean suurimpien latinosuosikkien joukossa oli Tito Puente yhtyeineen. Latinomusiikin lisäksi Corea viehättyi kohta myös espanjalaisesta flamencomusiikista. Corea lähti opiskelemaan musiikkia New Yorkiin, jossa hän opiskeli yhden kuukauden Columbian yliopistossa ja alle puoli vuotta Juilliard Schoolissa.[3]  Hän ei innostunut opiskelemaan laitoksissa, mutta New Yorkin musiikkipiireistä tuli silti hänen ammatillisen muusikkouransa lähtökohta.
Uran alkuajat

Ammattiura alkoi 1960-luvulla trumpetisti Blue Mitchellin sekä latinomusiikin suurten nimien kuten Willie Bobon ja Mongo Santamarian yhtyeissä. Corean ensimmäinen soololevy, Tones for Joan's Bones, ilmestyi vuonna 1966, ja se sisälsi tuolle ajalle ominaista hard bopiksi kutsuttua jazzia. Lopullinen läpimurto tapahtui levyllä Now He Sings, Now He Sobs (1968), jossa hän soittaa basisti Miroslav Vitoušin ja rumpali Roy Haynesin kanssa. Kyseistä levyä pidetään edelleen jazzin tärkeimpiin pianotrio-levytyksiin kuuluvana. Corea soitti 1960-luvun lopussa Miles Davisin kuuluisimmilla fuusiolevyillä In a Silent Way ja Bitches Brew sähköpianoa, ja perusti sen jälkeen basisti Dave Hollandin kanssa avant-garde jazzia soittaneen yhtyeen nimeltä Circle. 1970-luvun alussa Corea kuitenkin viehättyi skientologiasta, josta tuli hänen uskontonsa. Kääntymyksensä seurauksena Corea sanoi halunneensa ”kommunikoida” ihmisten kanssa eli tehdä suositumpaa musiikkia. Tämän seurauksena hän jätti avantgarde-jazzin ja perusti fuusioyhtyeen nimeltä Return to Forever.
Return to Forever

Return to Foreverin kaksi ensimmäistä levyä, Return to Forever (1972) ja Light as a Feather (1973) olivat sähköistettyä lattari-vaikutteista jazzia. Bassossa oli tuolloin vielä tuntematon Stanley Clarke, laulajana toimi Flora Purim, rummuissa oli Floran aviomies Airto Moreira, ja mukana oli myös multipuhaltaja Joe Farrell. Kahden lattarivaikutteisen levyn jälkeen Corea muutti Return to Foreverin jazz-vaikutteista rockia soittavaksi kokoonpanoksi. Stanley Clarkea lukuun ottamatta vanhat jäsenet saivat poistua, ja rumpuihin tuli nyt Lenny White ja kitaristiksi otettiin Bill Connors, jonka ensimmäisen levyn jälkeen korvasi Al Di Meola. Tämän rock-kauden tuloksena syntyivät levyt Hymn of the Seventh Galaxy (1973), Where Have I Known You Before (1974), No Mystery (1975) ja Romantic Warrior (1976). Stanley Clarkesta ja Al Di Meolasta tuli 1970-luvulla soittimiensa vaikutusvaltaisimpia taitajia. Corea itse kehitti jazzpianotyylinsä rinnalle persoonallisen tavan käyttää syntetisaattoreita.
Vuonna 1976 Corea julkaisi espanjalaisvaikutteisen fuusiolevyn My Spanish Heart, joka usein luetaan hänen parhaisiin julkaisuihin. 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa Corea teki yhteistyötä perinteisemmän jazzin merkeissä muun muassa rumpali Steve Gaddin, basisti Eddie Gomezin ja saksofonisti Michael Breckerin kanssa. Tuon ajan kenties merkittävimmät levyt olivat Friends (1978) sekä Three Quartets (1981). Corea jatkoi myös jo aikaisemmin aloittamaansa yhteistyötä Gary Burtonin kanssa. Lisäksi Corea innostui klassisesta musiikista ja levytti Mozartia pianisti Friedrich Guldan kanssa.
Elektric Band

Vuonna 1986 Corea perusti Chick Corea Elektric Bandin, joka koostui nuorista, lahjakkaista muusikoista. Tämän lähinnä fuusiojazzia soittavan yhtyeen kautta tulivat tunnetuiksi esimerkiksi rumpali Dave Weckl, basisti John Patitucci, kitaristi Frank Gambale sekä saksofonisti Eric Marienthal. Elektric Band julkaisi lukuisia suosittuja, tyyliltään vaihtelevia fuusiolevyjä kuten Elektric Band (1986), Light Years (1987), Eye of the Beholder (1989) ja Inside Out (1990). Vastapainoksi Elektric Bandille Corealla oli Patituccin ja Wecklin kanssa myös Akoustic Band -niminen trio, joka julkaisi ainoan studiolevynsä vuonna 1989. Vuonna 1992, Elektric Bandin jälkeen, Corea perusti oman levymerkkinsä, Stretch Recordsin. Sen alaisuudessa ovat levyttäneet myös muut jazzmuusikot.
Myöhemmät ajat

Corea ei ole jäänyt lepäämään laakereillaan, vaan on levyttänyt akustista ja sähköistä jazzia tasaiseen tahtiin usein nuorien, lupaavien muusikoiden kanssa. 1990-luvun lopussa hän muodosti Origin-nimisen yhtyeen, jossa soittivat esimerkiksi basisti Avishai Cohen ja rumpali Jeff Ballard, joiden kanssa hän muodosti 2000-luvun alussa uuden pianotrio-kokoonpanon. Vuonna 1999 Corea levytti pianokonserttonsa Lontoon filharmonisen orkesterin kanssa. Työtään taidemusiikin parissa hän on jatkanut säveltämällä esimerkiksi jousikvarteton, joka esitettiin ensi kertaa vuonna 2004. Corea on 2000-luvullakin saanut Grammy-palkintoja sekä julkaissut kunnianhimoisia, perinteisestä jazzista ja fuusiosta ammentavia teema-albumeita kuten esimerkiksi To the Stars (2004) ja The Ultimate Adventure (2006). Hänen levynsä ovat yleensä yhä täynnä uusia sävellyksiä.
Suomessa
Corea vieraili ensimmäisen kerran Suomessa 31-vuotiaana Pori Jazz -festivaaleilla kvintettinsä kanssa 1972.[4][5] Muita esiintymisiä Porissa ovat olleet Chick Corea Quartet 1981, Chick Corea & Origin 1998, Chick Corea  New Trio 2001 sekä Return to Forever 2008.[6] Corea esiintyi The Vigil -yhtyeensä kanssa Finlandia-talossa ensin maaliskuussa 2013 [7][8] sekä uudestaan seuraavana vuonna.
Diskografia

Sooloura
Tones for Joan's Bones (1966)
Now He Sings, Now He Sobs (1968)
Is (1969)
Sundance (1969)
The Song of Singing (1970)
Circulus (1970)
Piano Improvisations Vol. 1 (1971)
Piano Improvisations Vol. 2 (1971)
The Leprechaun (1976)
My Spanish Heart (1976)
Friends (1978)
The Mad Hatter (1978)
An Evening with Chick Corea & Herbie Hancock (1978)
Secret Agent (1978)
Delphi I (1979)
CoreaHancock (1979)
Delphi 2 & 3 (1980)
Tap Step (1980)
Live in Montreux (1980)
Three Quartets (1981)
Touchstone (1982)
Trio Music (1982)
Again & Again (1983)
On two pianos (1983, Nicolas Economun kanssa)
The Meeting (1983, Friedrich Guldan kanssa)
Children's Songs (1984)
Fantasy for Two Pianos with Friedrich Gulda (1984)
Voyage - with Steve Kujala (1985)
Septet (1985)
Trio Music Live in Europe (1987)
Akoustic Band (1989)
Akoustic Band: Alive (1991)
Play (1992, Bobby McFerrinin kanssa)
Expressions (1994)
Time Warp (1995)
The Mozart Sessions (1996, Bobby McFerrinin kanssa)
Remembering Bud Powell (1997)
Like Minds (1998, Gary Burton, Chick Corea, Pat Metheny, Roy Hanes, Dave Holland)
corea.concerto (1999)
Solo Piano - Originals (2000)
Solo Piano - Standards (2000)
New Trio: Past, Present & Futures (2001)
Rendezvous In New York (2003)
The Ultimate Adventure (2006)

Gary Burtonin kanssa
Crystal Silence (1972)
Duet (1979)
In Concert, Zürich (1980)
Lyric Suite for Sextet (1983)
Native Sense - The New Duets (1997)
Circle
Circle Gathering (1970)
Circle Live in Germany (1970)
ARC (1970)
Circle - Paris Concert (1971)
Return to Forever
Return to Forever (1972)
Light as a Feather (1973)
Hymn of the 7th Galaxy (1973)
Where Have I known You Before (1974)
No Mystery (1975)
Romantic Warrior (1976)
MusicMagic (1977)
RTF Live (1978)
Chick Corea Elektric Band
Chick Corea Elektric Band (1986)
Light Years (1987)
Eye of the Beholder (1988)
Inside Out (1990)
Beneath the Mask (1991)
Elektric Band II: Paint the World (1993)
To the Stars (2004)
Chick Corea & Origin
Live at The Blue Note (1998)
A Week at The Blue Note (1998)
Change (1999)
Béla Fleckin kanssa
The Enchantment (2007)

Muita
Janis Ian: Night Rains (1979)
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Yhdysvaltalaiset jazzpianistit
Luokka:Fuusiojazz
Luokka:Yhdysvaltalaiset kosketinsoittajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset jazzmusiikin säveltäjät
Luokka:Skientologit
Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1941 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Miles Davis


Daniel Ryan Cormier (s. 20. maaliskuuta 1979 Lafayette, Louisiana) on yhdysvaltalainen vapaaottelija. Hän on UFC:n alemman raskaansarjan mestari toukokuusta 2015 lähtien ja UFC:n raskaansarjan mestari heinäkuusta 2018 lähtien. Hän teki debyyttinsä UFC:ssä huhtikuussa 2013.[1] Heinäkuussa 2018 Cormierista tuli UFC historian toinen ottelija, joka on pitänyt hallussaan kahden eri painoluokan mestaruuksia samaan aikaan.
Ennen vapaaottelu-uraansa Cormier oli olympiatason vapaapainija. Hän voitti MM-pronssia 96 kilon sarjassa vuoden 2007 MM-kilpailuissa.[1]
Vapaaottelu-uransa ensimmäisen tappion Cormier kärsi Jon Jonesia vastaan tuomaripäätöksellä UFC 182 -tapahtumassa. Seuraavassa ottelussaan Cormier kuitenkin voitti itselleen vapaana olleen alemman raskaansarjan mestaruusvyön päihittämällä Anthony Johnsonin kuristuksella.
Vapaaottelu
Painiuran jälkeen Cormier päätti kokeilla uraa vapaaottelijana ja harjoitteli American Kickboxing Academyssa yhdessä Cain Velasquezin, Jon Fitchin ja Josh Koscheckin kanssa.
Strikeforce
Cormier otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa Strikeforcessa 25. syyskuuta 2009 Gary Frazieria vastaan. Hän voitti kamppailun teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
2010 Cormier otteli viidesti, joista kaksi otteli mestaruusotteluita raskaassasarjassa. Maaliskuussa hän otteli toisen kerran Strikeforcessa John Devinen, jonka Cormier voitti tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä minuutin jälkeen. Kahden ottelun jälkeen Cormier matkasi Australiaan, jossa hän otteli XMMA 2 -tapahtumassa XMMA:n raskaansarjan mestaruudesta Lucas Brownea vastaan, joka oli voittanut mestaruuden joulukuussa 2009. Cormier voitti mestaruuden teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisen erän lopussa. Voiton jälkeen Cormier palasi Yhdysvaltoihin ja otteli elokuussa Tony Johnsonia vastaan King of the Cage organisaation raskaansarjan mestaruudesta. Cormier voitti uransa toisen vapaaottelumestaruuden takakuristuksella ensimmäisessä erässä. Viikkoa myöhemmin Cormier palasi Strikeforceen ja voitti Jason Rileyn luovutuksella, jotka olivat lyöntien seurauksena ensimmäisessä erässä jo minuutin jälkeen. Marraskuussa Cormier palasi Australiaan puolustamaan XMMA mestaruuttaan. Hän sai vastaansa Soa Palelein, joka oli aiemmin otellut yhden ottelun UFC:ssä ja Pridessa. Cormier onnistui puolustamaan mestaruuttaan, kun Palelei luovutti ottelun Cormierin lyöntien johdosta.
Raskaansarjan turnauksen mestaruus
2011 Cormier jatkoi Strikeforcessa ja voitti tammikuussa Strikeforce Challengers: Woodley vs. Saffiedine -tapahtumassa Devin Colen tuomariäänin. Cormier kohtasi seuraavaksi kesäkuussa Jeff Monsonin, jonka hän voitti myös tuomariäänin. Syyskuussa Cormier korvasi Alistair Overeemin, joka ilmoitti heinäkuussa haluavansa pidemmän toipumisajan edellisestä ottelustaan kesäkuussa, eikä sen vuoksi halunnut otella syyskuussa.[2] Cormier kohtasi Antônio Silvan, jonka hän onnistui tyrmäämään ensimmäisen erän lopussa ja eteni voiton myötä loppuotteluun.
Loppuottelu käytiin 19. toukokuuta 2012, jossa Cormier kohtasi Josh Barnettin. Viisieräinen mestaruusottelu käytiin Strikeforce: Barnett vs. Cormier -tapahtumassa, jonka hän voitti tuomariäänin.
Mestaruuden jälkeen Cormier otteli vielä yhden ottelun Strikeforcessa tammikuussa 2013, jonka jälkeen organisaatio lakkautettiin. Hän voitti Dion Staringin teknisellä tyrmäyksellä toisen erän lopussa.
UFC
Strikeforcen siirryttyä Zuffan omistukseen ja lakkautettua toimintansa Zuffan toinen omistama organisaatio UFC valitsi osan entisistä ottelijoista heidän organisaatioonsa. Cormier oli yksi näistä ja otteli 20. huhtikuuta 2013 UFC:n entistä raskaansarjan mestaria Frank Miria vastaan, joka oli juuri otellut edellisessä ottelussa raskaansarjan mestaruudesta. Cormier voitti kamppailun tuomariäänin (30–27, 30–27, 30–27). Lokakuussa hän voitti myös Roy Nelsonin tuomariäänin (30–27, 30–27, 30–27).
Siirtyminen alempaan raskaaseensarjaan
Cormier oli aiemmin huhtikuussa 2013 harkinnut siirtyvänsä painoluokkaa alemmaksi, kun hänen seurakaveri Cain Velasquez oli samassa painoluokassa raskaansarjassa, sekä koettuaan olevan hieman liian pieni raskaaseensarjaan.[3] Helmikuussa 2014 Cormier otteli ensimmäisen kerran uudessa painoluokassa Patrick Cumminsia vastaan, jonka hän voitti teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä jo minuutin jälkeen. Toukokuussa Cormier kohtasi entisen Priden välisarjan mestarin ja myöskin olympiatason painijan Dan Hendersonin. UFC 173 -tapahtumassa käyty kamppailu päättyi Cormierin voittoon takakuristuksella kolmannen eli viimeisen erän lopussa.
Haastaminen alemman raskaansarjan mestaruudesta
Cormier sai tilaisuuden otella alemman raskaansarjan mestaruudesta, kun Alexander Gustafssonin oli määrä otella hallitsevaa mestaria Jon Jonesia vastaan syyskuussa 2014, mutta joutui jättämään ottelun väliin revenneen nivelkierukan vuoksi. Elokuussa Jones puolestaan ilmoitti joutuvansa jättämään kamppailun väliin loukkaantumisen vuoksi. Ottelulle määrättiin uudeksi ajankohdaksi 3. tammikuuta 2015 UFC 182 -tapahtumassa. Cormier koki uransa ensimmäisen tappion hävittyään Jonesille tuomariäänin (49-46, 49-46, 49-46). Cormier sai Jonesin tavoin Illan kamppailu bonuksen.
Alemman raskaansarjan mestaruus
Cormierin oli määrä otella Ryan Baderia vastaan kesäkuussa 2015, mutta 28. huhtikuuta 2015 UFC ilmoitti ottaneensa Jon Jonesilta mestaruuden pois siviilissä tapahtuneita rikossyytteiden johdosta. Jonesin oli määrä otella Anthony Johnsonia vastaan, jonka myötä Cormierin Baderin välinen ottelu peruttiin ja Cormier sai otella vapaana olevasta mestaruudesta Johnsonia vastaan. Ottelu käytiin 23. toukokuuta 2015 UFC 187 -tapahtumassa. Cormier voitti mestaruuden kolmannessa erässä takakuristuksella. Hän sai ottelun jälkeen Illan suoritus bonuksen.
Cormier puolusti ensimmäisen kerran mestaruuttaan Alexander Gustafssonia vastaan 3. lokakuuta 2015 UFC 192 -tapahtumassa. Cormier voitti ottelun hajaäänin (47-48, 48-47, 49-46). Molemmat ottelijat ppalkittiin Illan kamppailu bonuksella. Kuukausi myöhemmin marraskuussa Cormier allekirjoitti UFC:n kanssa kahdeksan ottelun jatkosopimuksen.[4]
Cormierin oli määrä puolustaa toista kertaa mestaruuttaan huhtikuussa 2016 UFC 197 -tapahtumassa Jon Jonesia vastaan, mutta joutui jättäytymään ottelusta loukkaantumisen vuoksi. Kaksikon välinen kamppailu suunniteltiin seuraavaksi heinäkuulle 2016 UFC 200 -tapahtumaan, mutta Jonesin ilmoitettiin jääneen dopingtesteissä kiinni ottelu peruttiin. Cormier sai kuitenkin viime hetken korvaajan, kun Anderson Silva suostui ottelemaan vain parin päivän varoituksella ilman kunnon valmistautumista otteluun.[5] Ottelua ei käyty mestaruudesta ja Cormier voitti kamppailun tuomariäänin  (30-26, 30-26, 30-26).
Cormier puolusti lopulta toista kertaa mestaruuttaan Anthony Johnsonia vastaan 17. huhtikuuta 2017, jota vastaan hän oli aiemmin otellut vapaana olleesta mestaruudesta. Aikaisemmin kaksikon oli määrä otella joulukuussa 2016, mutta Cormier joutui vetäytymään ottelusta loukkaantumisen vuoksi. Punnituksissa Cormier aiheutti puheenaihetta ollessaan punnituksissa 1.2 paunaa ylipainonen sallitun 205 paunan painarajan. Hän sai tilaisuuden kokeilla uudelleen punnitusta ja pääsi sallittuun 205 paunan painoon. New Yorkin urheilukomitean vastaavajohtaja Anthony Giardina kertoi säännöissä olevan kerrottu, että mestaruusotteluissa on hyväksyttyä, että ottelija, joka on ensimmäisellä kerralla punninnut yli sallitun painorajan saa tilaisuuden päästä tarkoitettuun painoon kahden tunnin sisällä. Cormier aiheutti puheenaihetta toisella kertaa pitäessään punnituksen aikana kiinni edessä olleesta pyyhkeestää, joka näytti auttavan häntä olemaan kevyempi punnituksissa. Itse ottelussa Cormier onnistui puolustamaan mestaruuttaan toisen kerran samalla lopputuloksella, kuin kaksikon edellisessä kohtaamisessa. Tällä kertaa hän voitti ottelun toisessa erässä takakuristuksella, kun ensimmäisessä kohtaamisessa Cormier voitti kolmannessa erässä.
29. heinäkuuta 2017 Cormier kohtasi Jon Jonesin UFC 214 -tapahtumassa. Kaksikko kohtasi toisensa toista kertaa, kun ensimmäisellä kerralla Cormier hävisi kamppailun tuomariäänin. Cormier puolusti mestaruuttaan kolmannen kerran, mutta ei kyennyt voittamaan kamppailua vaan menetti mestaruuden hävittyään kolmannessa erässä teknisellä tyrmäyksellä. Ottelun jälkeen elokuussa Jon Jones kuitenkin kerrottiin jääneen kiinni Turinabol-nimisestä steroidista, syyskuussa saatu toinen näyte vahvisti Jonesin käyttäneen kiellettyjä aineita, jonka myötä Cormierin ja Jonesin välinen ottelu mitätöitiin. Tämän myötä Cormier julistettiin takaisin alemman raskaansarjan mestariksi.
Cormier puolusti kolmannen kerran onnistuneesti mestaruuttaan Volkan Özdemiriä vastaan UFC 220 -tapahtumassa. Tammikuussa 2018 käydyssä ottelussa Cormier pysäytti vaivatta tyrmäyksistään kuuluisaksi nousseen Özdemirin pystyssä, joka oli ennen mestaruusottelua voittanut Misha Cirkunovin ja Jimi Manuwan tyrmäyksellä alle minuutissa. Vietyään Özdemirin mattoon Cormier vahingoitti häntä riittävästi päättääkseen ottelun teknisellä tyrmäyksellä. Cormier palkittiin ottelun jälkeen myös Illan suoritus bonuksella.
Raskaansarjan mestaruus
Daniel Cormier kohtasi seuraavaksi UFC:n raskaansarjan mestarin Stipe Miocicin, joka oli rikkonut raskaansarjan ennätyksen eniten puolustettuja mestaruuksia. Ottelu käytiin 7. heinäkuuta 2018 UFC 226 -tapahtumassa. Cormier voitti ottelun tyrmäyksellä ensimmäisen erän lopulla, jonka myötä hänestä tuli samalla historian toinen ottelija UFC:ssä, joka on pitänyt hallussaan kahden eri painoluokan mestaruuksia samanaikaisesti. Tämän lisäksi historian viides ottelija, joka on voittanut useamman eri painoluokan mestaruuden UFC:ssä. Mestaruuden lisäksi Cormier palkittiin Illan suoritus bonuksella. Ottelun jälkeen UFC:n entinen raskaansarjan mestari Brock Lesnar astui kehään hyväksyen haasteen otella Cormieria vastaan raskaansarjan mestaruudesta. 3. marraskuuta Cormier sai tehdä lisää historiaa kohdattuaan Derrick Lewisin, joka oli noussut ykköshaastajaksi voitettuaan viimeisestä kymmenestä ottelusta yhdeksän. Cormier puolusti mestaruuttaan melko helposti New Yorkissa voitettuaan ottelun toisessa erässä takakuristuksella. Samalla Cormierista tuli ensimmäinen ottelija, joka on puolustanut molempia mestaruusvöitään oltuaan yhtäaikaa kummankin painoluokan mestarina.
Lähteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset vapaapainijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset vapaaottelijat
Luokka:Afroamerikkalaiset
Luokka:Vuonna 1979 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt


Sotanorsu oli merkittävä muttei laajalle levinnyt asejärjestelmä antiikin sodankäynnissä. Norsuja käytettiin pääasiallisesti rynnäköissä, joissa ne talloivat ja mursivat syöksyhampaillaan sekä ruumiillaan vastapuolen rintamaa. Luultavasti sotanorsuja käytettiin ensimmäistä kertaa Intiassa, missä norsuosastot toimivat yhtenä Intian armeijan neljästä klassisesta osastosta.
Hellenistisen Kreikan diadokit käyttivät norsuja torjumaan ratsuväen hyökkäyksiä. Sotanorsujen kuuluisimmat käyttäjät Välimeren alueella olivat kuningas Pyrrhos ja karthagolainen sotapäällikkö Hannibal. Välimeren armeijoiden taktiikan kehittyminen vähensi norsujen taistelukäyttöä samaan aikaan, kun niiden saatavuus heikkeni. Intiassa tykin käyttöönotto lopetti norsujen sotilaallisen käytön muuna kuin työjuhtana raivaus- ja kuljetustehtävissä. On yleisesti uskottu, että kaikki sotanorsut olivat uroksia niiden aggressiivisemman luonteen vuoksi, mutta tämä on todettu paikkansapitämättömäksi.[1]
Historia
Antiikki
Norsujen kesyttäminen – ei kuitenkaan täysi kotieläimeksi kouluttaminen, sillä eläimet vangittiin luonnosta – saattoi alkaa kolmelta eri alueelta. Ensimmäinen mahdollisuus on induskulttuurin keskuudesta noin 4500 vuotta sitten. Toinen vaihtoehto sekä vanhin todiste kesytetyistä norsuista on mesopotamialaisesta reliefistä, joka oli luotu samaan aikaan. Vaihtoehtona ensimmäiseksi sotanorsujen käyttäjäksi on myös Kiina, jonka villinorsujen populaatio Shang-dynastiassa Keltaisenjoen pohjoispuolella on nostanut maanosan erääksi vaihtoehdoksi.[2] Ensimmäinen kesytetty norsulaji oli aasiannorsu, jonka alkuperäinen käyttötarkoitus oli avustaa maataloudessa.

Koska on epäselvää, missäpäin norsuja ensimmäistä kertaa käytettiin, on myös sotanorsujen historia näiltä osin selvittämätön. Ensimmäiset sotilastoimet norsuja käyttäen sijoittuvat noin 1100 eaa. vedalaisen kulttuurin aikaan Intiassa, mikä mainitaan useissa Veda-hymneissä tältä aikakaudelta. Tästä huolimatta Mesopotamia ja Shang-Kiina ovat voineet jo samoihin aikoihin käyttää alkukantaisia muotoja sotanorsuista sodankäynnissä,[3] jopa niinkin aikaisin kuin 1500 eaa. On kuitenkin huomioitava, että toisin kuin Intiassa, Mesopotamian ja Kiinan norsujen populaatio väheni dramaattisesti metsien vähetessä ja väestön kasvaessa noin vuonna 850 eaa. Huonontuneiden elinolosuhteiden vuoksi Mesopotamian norsut kuolivat sukupuuttoon vuoteen 500 eaa. mennessä. Myös kiinalaisten norsupopulaatiot olivat huomattavasti pienentyneet ja rajoittuivat Keltaisen joen eteläpuolelle. Tästä huolimatta ensimmäinen varma dokumentoitu sotanorsujen käyttö Kiinassa sijoittuu vuodelle 506 eaa., jolloin Wu-kuningaskunta hyökkäsi Chuta vastaan. Wu käytti harvinaista taktiikkaa, jossa norsujen häntiin sidottiin soihtuja, minkä jälkeen ne usutettiin vihollisarmeijan sotilaita kohti.[4]
Intiasta sotilasdoktriini sotanorsujen käytöstä kulkeutui Persiaan, missä norsuja käytettiin useissa kampanjoissa. Gaugamelan taistelu 1. lokakuuta 331 eaa. Aleksanteri Suuren joukkoja vastaan oli luultavasti ensimmäinen kohtaaminen sotanorsujen ja eurooppalaisen armeijan välillä. Viisitoista norsua persialaisen armeijan keskellä vaikuttivat ennen taistelua niin voimakkaasti makedonialaisiin joukkoihin, että Aleksanteri päätti tehdä uhrauksen pelon jumalalle. Gaugamela oli Aleksanterin suurin voitto, mutta vihollisten sotanorsut tekivät Aleksanteriin lähtemättömän vaikutuksen. Niinpä hänen valloittaessaan Persiaa lisättiin useita saaliiksi saatuja sotanorsuja Aleksanterin joukkoihin. Viisi vuotta myöhemmin Hydaspesjoen taistelussa Porosta vastaan Aleksanteri tiesi jo hyvin, kuinka taistellaan tätä yksikköä vastaan. Punjabin, joka on nykyisin alue Pakistanissa, hallitsija Poros oli varustettu 85 sotanorsulla tarjoten Aleksanterille suunnattoman haasteen, joka kuitenkin esti Poroksen Pyrrhoksen voitolla. Toisaalla sotanorsujen yksiköt olivat samaan aikaan jo huomattavasti suurempia. Magadhan imperiumi kauempana idässä Gangeksen varrella omisti 6000 sotanorsua, kun Chandragupta Maurya vuosia myöhemmin hankki 9000. Nämä lukumäärät olivat monta kertaa suuremmat kuin persialaisten tai kreikkalaisten reservit, jotka alkuun hidastivat ja lopulta pysäyttivät Aleksanterin miehistön tunkeutumisen Intiaan.[5]
Ymmärrys norsujen käyttökelpoisuudesta taisteluissa levitti niiden käyttöä. Aleksanterin kuoltua niin sanotut diadokit jakoivat hänen valtakuntansa. Diadokit käyttivät satoja intiannorsuja sodissaan, ja niiden haluttavuus johti Seleukoksen jopa myymään valloitettuja maitaan Intiasta Chandraguptalle viidestä sadasta sotanorsusta.[6]. Egyptiläiset ja karthagolaiset aloittivat afrikannorsujen kasvattamisen samoista sotilaallisista syistä, samoin kuin numidialaiset ja kushit. Suosituin laji oli metsänorsu, mutta mahdollisesti myös erästä savanninorsun alalajia (Loxodonta africana pharaohensis) käytettiin. L. a. pharaohensiksen lajin arvellaan kuolleen lopulta sukupuuttoon niiden liiallisen hyödyntämisen takia.[7] Nämä eläimet olivat pienempiä (säkäkorkeus oli 2,5-3,5 metriä) kuin aasiannorsut, joita seleukidit käyttivät ja joita hankittiin erityisesti Syyriasta (Elephas maximus asurus). Karthagon afrikannorsujen ei tiedetä kantaneen howdahs-tornia selässään, ja niitä pidettiin usein liian säikkyinä ollakseen hyödyksi sodankäynnissä. Toisaalta Hannibalin vaikuttavaksi ilmestykseksi kuvailtu suosikkinorsu oli nimeltään Sarus ("Syyrialainen") ja on luultavaa, että ainakin muutamia syyrialaisia norsuja kaupattiin ulkomaille. Afrikkalainen savanninorsu (Loxodonta africana oxyotis), joka on suurempi kuin afrikan metsänorsu tai aasiannorsu, tuli tunnetuksi hankalana kesytettävänä sodankäyntiä varten ja jota tästä syystä ei käytetty yleisesti tähän tarkoitukseen. Egyptiläisten käyttämät norsut Raphian taistelussa 217 eaa. olivat pienempiä kuin aasialaiset lajikumppaninsa, mutta eivät varmistaneet voittoa Syyrian Antiokhos III Suurelle.
Sri Lankan historiassa kuvaillaan norsujen olleen hallitsijoiden kuninkaallisia ratsuja johtaessaan armeijoitaan taisteluun.[8] Esimerkkejä ovat norsu nimeltä Kandula, joka oli kuningas Dutugamunun ratsu sekä Maha Pabbata, kuningas Elaharan valinta heidän kohdatessaan taistelukentällä vuonna 200 eaa.
Yksi Rooman suurista historioitsijoista Plinius vanhempi kirjoitti vuonna 45 kuudennessa kirjassaan 37. niteessä sotanorsuista. Siinä hän mainitsee Megastenesen tallentaneen mielipiteen Onesikritokselta, jonka mukaan Sri Lankan norsut olivat suurempia, julmempia ja parempia sodankäynnin kannalta kuin muut sukulaisensa. Tämä ylivoimaisuus taisteluissa sekä norsujen helppo saatavuus läheisten satamien avulla teki Sri Lankan norsuista tuottavan kauppatavaran niiden omistajille.

Euroopassa sotanorsuja käytettiin pääasiassa Karthagon armeijassa Rooman valtakuntaa vastaan. Ennen kuin Rooma oppi taistelemaan tätä uutta yksikköä vastaan, sotanorsut olivat vaikea vastus valtakunnalle. Ensimmäinen kohtaaminen sotanorsujen kanssa päättyi kuningas Pyrrhoksen voittoon  Heraclean taistelussa 280 eaa. Niiden seuraava esiintyminen oli Hannibalin johtaessa sotanorsunsa kuuluisassa marssissaan Alppien ylitse toisen puunilaissodan aikana luoden kauhua Rooman legioonien keskuudessa. Kuten Aleksanteri, roomalaiset kehittivät lopulta ajan kuluessa strategioita norsujen vaarallisten rynnäköiden torjumiseen. Hannibalin lopullisesti kukistuessa (Zaman taistelussa 202 eaa. hänen norsujensa rynnäkkö oli jo tehoton, koska roomalaiset manipulit yksinkertaisesti väistivät vastaantulevat sotanorsut. Yli vuosisata myöhemmin Thapsuksen taistelussa 6. helmikuuta 46 eaa. Julius Caesar yhdessä viidennen legioonansa kirveiden kanssa johti armeijansa hyökkäämään norsujen jalkoja vastaan. Legioona kesti sotanorsujen rynnäkön ja norsusta tuli tapauksen johdosta yksikön symboli. Thapsus oli viimeinen huomattava taistelu, jossa norsuja käytettiin läntisen sivistyksen alueella.[9]
Historiallisten lähteiden mukaan tehokas norsujen vastainen ase oli sotasika. Plinius vanhempi raportoi "norsujen pelästyvän jo pienimmästä siankiljaisusta".[10] Diadokkisotien aikainen Megaran piiritys  murrettiin niiden avulla. Megarian asukkaat kaatoivat öljyä sikalauman päälle, sytyttivät ne palamaan ja ajoivat siat kohti vihollisen sotanorsuja. Norsut joutuivat pakokauhun valtaan kiljuvan sikalauman edessä.[11]
Parthian dynastiassa Persiassa käytettiin silloin tällöin sotanorsuja taistelussa Rooman imperiumia vastaan, mutta erityisen tärkeitä armeijalle ne olivat Sassanidien dynastiassa. Sassanidit käyttivät norsuja useissa kampanjoissa läntisiä vihollisiaan vastaan, ja Vartanantzin taistelu oli yksi muistettavista taisteluista, joissa heidän norsunsa kauhistuttivat armenialaisia joukkoja. Toinen esimerkki on al-Qādisiyyahin taistelu.
Muinaisen Kiinan aikaisessa sodankäynnissä on, yllä olevan lisäksi, muutama muukin kerta, kun norsut esiintyvät sotajoukoissa. Tämä oli Jianglingin taistelu joulukuussa vuonna 554.[4]  Läntisen Wei-dynastian armeija oli valloittamassa Liang-dynastian aluetta, jossa Liangin komentajat ottivat käyttöön kaksi panssaroitua sotanorsua Lingnanin alueelta joita ohjasivat malesialaiset orjat. Norsujen selässä oli rakennettu puinen torni ja niiden syöksyhampaisiin oli kiinnitetty miekkoja.[4] Kuitenkin Läntisen Wein jousiampujien nuolet karkottivat norsut.[4] Lisäksi vuonna 602 Sui-dynastia valloitti Pohjois-Vietnamin kolmannen kerran Kiinan historiassa ja eteni kohti Champan aluetta eteläisessä Vietnamissa,[12] jolloin Champan armeija käytti norsuja Suin kiinalaisarmeijaa vastaan.[12] Suin joukoilla oli juoni, jossa Champan norsut houkuteltiin näytellyn pakokauhun johdattelemina syviin kiinalaisten kaivamiin hautoihin.[12] Kiinalaiset käyttivät myös jalkajousia, joiden nuolet aiheuttivat norsujen joutumisen paniikkiin, jolloin niiden pako murskasi Champan omia joukkoja[12]
Keskiaika

Keskiajalla norsuja ei juurikaan käytetty Euroopassa. Eräs poikkeus oli Kaarle Suuri, joka käytti norsuaan Abul-Abbasia astuessaan taisteluun tanskalaisia vastaan vuonna 804.[13] Toinen esimerkki sotanorsujen käytöstä Euroopassa on ristiretkien ajalta: tuolloin Fredrik II sai yhden norsun sotasaaliikseen Pyhällä maalta ja sitä käytettiin Cremonan valloittamiseen vuonna 1214.
Intian sulttaanien käyttämät norsut saivat lähes lopetettua Timur Lenkin valloitukset. Vuonna 1398 Timurin armeija kohtasi yli sata Intian sotanorsua taistelussa ja lähes hävisi joukoissaan puhjenneen pelon takia. Historialliset lähteet selittävät kuitenkin timurien voittaneen omanlaatuisella taktiikalla: sotilaat sitoivat kameleidensa häntiin palavaa heinää ennen rynnäkköä. Syntynyt savu sai kamelit juoksemaan kohti norsuja, joiden perääntyminen murskasi vastustajan omia joukkoja. Ahmed ibn Arabshahin johtama toinen sotakampanja kertoo Timurin käyttäneen tavallista suurempia jalka-ansoja pysäyttämään norsujen hyökkäyksen. Myöhemmin timurien komentajat käyttivät norsuja hyökkäykseen kohti Ottomaanien valtakuntaa.

Kuningas Rajasinghe ensimmäisen sanotaan piirittäessään portugalilaisen linnoituksen Colombossa Sri Lankassa vuonna 1558 2200 norsun phalanx vahvuudella.[14] Rynnäkön johtajaa kuninkaallisilla talleilla kutsuttiin nimellä "Gaja Nayake Nilame" ja hänen avustajaansa "Kuruve Lekham", jonka tehtävänä oli käskyttää Kuruwe-klaania sekä norsujen ohjaajia. Sotanorsujen koulutus oli Kuruwe-klaanin työtä, joita taas johti heidän oma Muhandiram. Myanmar ja Thaimaa käyttivät myös usein norsuja kaikissa sodissaan. Eräs kuuluisa taistelu käytiin vuonna 1519, jolloin burmalaisten armeija hyökkäsi thaimaalaista Ayutthayan kuningaskuntaa vastaan. Sota päättyi kun Nong Saraissa (Suphanburissa) käydyssä taistelussa burmalaisten kruununprinssi Minchit Sra tapettiin itsensä thaimaalaisten kuningas Naresuanin  johdosta sotanorsunsa avustuksella.
Kiinassa Eteläisessä Hanissa Viiden dynastian aikana (907-960) oli ensimmäinen kiinalainen dynastia, joka piti yllä norsukomppaniaa osana tavallista armeijaansa.[4] Historioitsija Edward H. Schaferin mukaan "sotanorsujen käyttö oli yleistä" ottaen huomioon Etelä-Hanin läheisyyden Annamiin ja Champan alueisiin, joista oli saatavilla norsuja.[4] Norsuja komentaneille johtajille annettiin arvonimi "Legate Digitant and Agitant of the Gigantic Elephants."[15] Jokainen norsu kannatti puista tornia, jonka saattoi miehittää yli kymmenenkin sotilasta.[16] Sotanorsut olivat tärkeässä roolissa Etelä-Hanin voitokkaissa kampanjoissa, kuten Chun valloituksessa vuonna 948.[16] Kuitenkin Eteläisen-Hanin norsurykmentit lyötiin pahoin Shaossa 23. tammikuuta, 971, jolloin joukot lyötiin Song-dynastian joukkojen varsijousien avulla.[16] Schafer huomauttaa, että Kiinassa tämän jälkeen käytettiin norsuja ratkaisevassa asemassa taistelun kulun kannalta vain kerran. Tämä tapahtui Wu Shifanan (Wu Sanguin pojan) hyökätessä Qing-dynastiaa vastaan vuonna 1681.[16]
Ruudin yleistyessä sodankäynnin aseena 1500-luvun loppupuolella teki sotanorsuista vanhentuneita sotilasyksikkönä. Tykistön tulitus oli liian tehokas hitaasti liikkuvaa ja isoa norsua vastaan. Tästä lähtien norsuja käytettiinkin myöhemmin taisteluiden ulkopuolella muissa tarkoituksissa aina toiseen maailmansotaan asti,[17] jossa ne vielä olivat hyödyllisiä pystyessään suorittamaan tehtäviä maastossa, jossa tavallinen koneellinen kalusto ei pystynyt toimimaan.
Nykyaikana
Elefantteja pidetään nykyään armeijoille enemmän norsunluun takia arvokkaampana kuin kuljetusvälineenä, ja tuhansia eläimiä on tapettu siviilikonfliktien aikana salametsästyksen takia. Norsut luokiteltiin kuormaeläimeksi Yhdysvaltojen erikoisjoukkojen (U.S. Special Forces) kenttämanuaalissa vielä vuonna 2004, mutta niiden käyttöä Yhdysvaltain armeijoiden henkilökunnan osalta on kehotettu välttämään, koska norsut on määritelty uhanalaiseksi lajiksi.[18]
Taktinen käyttö
Norsuille oli monia sotilaallisia käyttötarkoituksia. Suurina eläiminä ne saattoivat kuljettaa painavia lasteja ennen kuin mekaaniset laitteet syrjäyttivät niiden käytännöllisyyden. Taistelussa sotanorsuja käytettiin usein keskellä etulinjaa, missä ne parhaiten joko estivät rynnäkköjä tai saattoivat suorittaa niitä itse.

Norsujen rynnäkkö saattoi nousta noin 30 km/h nopeuteen, ja toisin kuin hevosten muodostama ratsuväki, sitä ei voitu helposti pysäyttää jalkaväen rivistön asettamilla keihäillä. Sen voima perustui puhtaasti voimaan: murskaamalla vihollislinja työntämällä ja heiluttamalla syöksyhampaita sekä tallomalla. Ne miehet, jotka eivät murskaantuneet, joutuivat heitetyiksi sivuille tai pakotetuiksi vetäytymään. Lisäksi norsujen aiheuttama kauhu saattoi vähentää viholliseen taistelutahtoa jopa erityisen koulutetuissa roomalaisissa ja aiheuttaa linjojen murtumisen ja pakenemisen. Hevosratsuväki ei myöskään ollut turvassa, koska norsujen hajuun tottumattomat hevoset saattoivat vauhkoontua helposti. Norsun paksu nahka teki niistä myös erittäin vaikeita tappaa tai vahingoittaa sekä niiden korkeus ja suuri massa tarjosivat huomattavaa suojaa niiden ratsastajille. Rynnäkköjen lisäksi norsut olivat tärkeässä roolissa jousiampujille vakaana ja turvallisena alustana taistelukentän keskellä korkeuden parantaessa näkyvyyttä. Norsuratsastajat ja kyydissäolijat olivat usein varustettuina jousilla ja nuolilla, joilla saattoi hyökätä vastaantulevaa ratsuväkeä sekä jalkaväkeä kohti, sekä pitkillä keihäillä lähitaistelua varten. Jousien kehittyessä paremmiksi aseiksi useat khmerit ja intialaiset kuninkaat ottivat käyttöön valtavia jalkajousirakennelmia (ballistan kaltaisia), joilla he ampuivat pitkiä panssarinläpäiseviä kiiloja. Näillä tapettiin vihollisen sotanorsuja tai muuta ratsuväkeä. 1500-luvun taite toi myös kulevriinin osaksi sotanorsujen aseistusta, mutta ruudin yleistyminen teki viimein isot ja suhteellisen hitaat norsut tarpeettomiksi.
Norsut eivät eduistaan huolimatta olleet täydellisiä. Saatuaan vammoja tai niiden ratsastajan kuoltua norsut saattoivat vauhkoontua aiheuttaen vahinkoa niin omille kuin vihollisille etsiessään pakoreittiä. Niiden laaja vauhkoontuminen saattoi aiheuttaa kummalle tahansa osapuolelle huomattavia vahinkoja. Kokeneet Rooman jalkaväen sotilaat yrittivät vahingoittaa norsujen kärsiä (mikä usein aiheutti välittömästi paniikin) samalla ohjaten norsuja takaisin omia joukkojaan kohti. Kevyt jalkaväki saattoi keihäillään yrittää säikyttää eläimiä tiehensä, sillä ne ja samantyyppiset aseet saatoivat ärsyttää elefanttia. Ratsuväen harrastus poolo syntyi hevosrykmenttien harjoituksesta, jonka tarkoituksena oli vahingoittaa ja ohjata vihollisen sotanorsuja.[19]
Sri Lankan historian mukaan  norsujen syöksyhampaisiin oli sidottu painavia rautaketjuja, joiden päissä oli teräspalloja, joita norsut koulutettiin heiluttamaan vaarallisesti ja suurta taitoa osoittaen. Tämä oli erittäin tehokas keino pitää vihollisen joukot poissa tieltä. Puunilaissodissa sotanorsu oli raskaasti panssaroitu ja kantoi kolmea miestä tornissa jota kutsuttiin nimellä howdah: kyydissä niillä oli jousiampujia tai sarissaa (kuusi metriä pitkiä keihäs) käyttäviä miehiä.[20] Metsänorsuista koostuvat sotanorsut, jotka olivat pienempiä kuin afrikkalaiset ja aasialaiset sukulaisensa, eivät olleet tarpeeksi vahvoja kantamaan tätä tornia ja kantoivat siksi vain kahdesta kolmeen miestä. Lisäksi norsun kyydissä oli kuljettaja (mahout), joka oli vastuussa eläimen kontrolloimisesta. Mahout kantoi taltta-terää ja nuijaa, joilla hän saattoi katkaista eläimen selkäytimen ja tappaa norsun sen vauhkoontuessa. Elefantteja on vertailtu toisen maailmansodan tankeiksi, mutta niiden taktinen käyttö on hyvin erilainen.
Jayantha Jayawardhene kirjassaan Elephant in Sri Lanka (1910) väittää elefanttien olevan epäluotettavia taistelussa lukuun ottamatta vihollisen häiritsemistä. Hän sanoo "niiden huomatun olevan levottomia ja helposti pelästytettäviä tuntemattomien äänien avulla ja siksi myös alttiita poistumaan rivistöstä sekä pakenemaan." Professori J.G. Manning Stanfordin yliopistolla on esittänyt "käänteisen suhteen sotanorsujen ja voittamisen välillä" useilla luennoillaan.
Sotanorsut populaarikulttuurissa

Kirjallisuudessa
Rudyard Kiplingin Viidakkokirja sisältää kaksi kertomusta joissa on myös sotanorsuja: Elefantti Toomai ja Hänen majestettinsa palvelijat.
J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -kirjassa esiintyvät kuvitteelliset mûmakil-eläimet eli olifantit perustuvat sotanorsuihin.
Elokuvissa
Sotanorsut ovat pääkohtauksessa vuoden 2001 thai-elokuvassa The Legend of Suriyothai.
Ne esiintyvät myös tärkeässä kohtauksessa Oliver Stonen 2004 elokuvassa Aleksanteri
Animaatioelokuva Khan Kluay vuodelta 2006 kertoo tarinan nuoresta elefantista josta tulee sotanorsu kuningas Naresuanille.
Thaielokuvassa Tom-Yum-Goong (The Protector) Tony Jaan henkilöhahmo on kasvattanut sotanorsuja.
Sotanorsut (sekä sarvikuonot) esitettiin elokuvassa 300 osana Persian armeijaa, joka taisteli spartalaisia vastaan Thermopylain taistelussa, vaikka historiallisien todisteiden valossa tämä ei ole todennäköistä.
Peleissä
Chaturanga (Intialainen shakki) – Sisältää sotanorsun eräänä pelinappulana; lähetti-nappula oli alun perin sotanorsu (Gaja). Venäjässä lähettiä edelleen kutsutaan norsuksi (Слон).
Kiinalainen shakki sisältää sotanorsun (象 Xiàng)yhtenä pelattavana nappulana, ja myös lähettinappula oli alun perin norsu.
Age of Empires -pelissä sotanorsut kuvataan hitaana panssaroituna ratsuväen yksikkönä.
Sotanorsut ovat uniikki yksikkö persian sivilisaatiossa pelissä Age of Kings.
Strategiapelissä Rome: Total War, norsut ovat sotilasyksikkö joita muut sotilasjoukot pelkäävät, ja jonka ongelmana on mahdollinen vauhkoontuminen. Pelaaja voi historiallisesti oikeaoppisesti tappaa norsun tarvittaessa katkaisemalla niiden selkäytimen taltalla.
Katso myös
Ratsuväki
Lähteet

Kirjallisuutta
Ebrey, Patricia Buckley, Anne Walthall, James Palais (2006). East Asia: A Cultural, Social, and Political History. Boston: Houghton Mifflin Company. ISBN 0-618-13384-4.
Schafer, Edward H. "War Elephants in Ancient and Medieval China," Oriens (Volume 10, Number 2, 1957): 289–291.
Alexander the Great, by Robin Lane Fox, Penguin (2004) ISBN 0-14-102076-8
History of Warfare, by John Keegan, Pimlico (1993) ISBN 0-679-73082-6
The Fall of Carthage: The Punic Wars 265-146BCE, by Adrian Goldsworthy, Orion (2003) ISBN 0-304-36642-0

Aiheesta muualla

Luokka:Norsut
Luokka:Ratsuväki
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka näkyvässä roolissa Rooman armeija oli?


Hawker, myöhemmin Hawker-Siddeley, oli brittiläinen lentokonevalmistaja, josta tuli osa British Aerospacea ja kansallistettiin vuonna 1977.[1] Sen tuotteista nimekkäimpiä ovat Hawker Hurricane-hävittäjäpommittaja, alkuperäinen Harrier-hävittäjä ja Hawk-sarjan koulukone ja siitä edelleen kehitetty rynnäkköpommittaja Hawk 2000. Yhtiön kuuluisin suunnittelija oli Sydney Camm.
Yhtiön nimiä ennen yhdistämistä British Aerospaceen ovat olleet:[1]
Hawker Aircraft Company
Hawker Siddeley Aircraft (1935)
Hawker Siddeley Aviation (1963)
Hawker osti vaikeuksiin joutuneen de Havillandin ennen yhdistymistä British Aerospaceen. Myös Blackburn Aircraft, Folland Aircraft ja Gloster Aircraft päätyivät Hawkerille.[2][3][4][5]
Avro kuului Hawkerille jo vuodesta 1935 alkaen, mutta jatkoi omalla nimellään kunnes se vuonna 1963 sulautui Hawkeriin.[6]
Historia
Toimintansa päättäneen  Sopwith Aviation and Engineering Companyn johtajat kuten Sopwith ja koelentäjä Harry G. Hawker perustivat 15. marraskuuta 1920 H. G. Hawker Engineering Company Limitedin, jonka toimialoihin sisältyi autojen, moottoripyörien ja lentokoneiden osien valmistus Canbury Park Roadin tehtaalla Kingstonissa. Yhtiön ensimmäiset lentokoneet olivat ylätasoinen Duiker tiedustelukone, Woodcock yöhävittäjä ja koulukone, kaksipaikkainen tiedustelukone Hedgehog, yksipaikkainen hävittäjä Heron, torpedopommittaja Horsley ja tulevan pääsuunnittelijan Sydney Cammin ultrakevyt Cygnet.[7]
Camm suunnitteli kaksipaikkaisen kaksitasoisen päiväpommittajan Hartin, joka teki ensilentonsa Rolls Royce FXI -moottorilla kesäkuussa 1928. Hartia valmistettiin lopulta kaikkiaan 2506 kappaletta, mikä oli suurin määrä yksittäistä mallia sotien välillä Britanniassa.[7]
Yhtiön menestys johti Hawker Aircraft Limitedin perustamiseen 18. toukokuuta 1933. Gloster ostettiin kesäkuussa 1934 ja muodostettiin 1. heinäkuuta 1963 Hawker Siddeley Aircraft Company Limited, johon kuuluivat Hawkerin ja Glosterin lisäksi Sir W. G. Armstrong Whitworth Aircraft, Armstrong Siddeley Motors, Air Service Training ja A. V. Roe. Hurricane teki ensilentonsa 6. marraskuuta 1936. Koneita valmistettiin kaikkiaan yli 14000 kappaletta seuraavien kahdeksan vuoden aikana.[8]
Hawkerin lentokoneet
Hawker Woodcock, 1923
Hawker Duiker, 1923  prototyyppi
Hawker Cygnet, 1924
Hawker Hedgehog,1924 prototyyppi
Hawker Horsley, 1925
Hawker Heron,1925
Hawker Hornbill, 1925
Hawker Danecock, 1925
Hawker Harrier, 1927 prototyyppi
Hawker Hawfinch, 1927
Hawker Hart, 1928
Hawker F.20/27, 1928 prototyyppi
Hawker Hoopoe, 1928
Hawker Tomtit, 1928
Hawker Hornet, 1929
Hawker Osprey, 1929
Hawker Nimrod, 1930
Hawker Fury, 1931
Hawker Audax, 1931
Hawker Demon, 1933
Hawker P.V.3, 1934 prototyyppi
Hawker Hardy, 1934
Hawker Hind, 1934
Hawker P.V.4, 1934 prototyyppi
Hawker Hartbees, 1935
Hawker Hurricane, 1935
Hawker Hector, 1936
Hawker Henley, 1937
Hawker Hotspur,  1938
Hawker Tornado, 1939
Hawker Typhoon, 1940
Hawker Tempest, 1942
Hawker Sea Fury, 1944
Hawker Sea Hawk, 1947
Hawker P.1052, 1948 prototyyppi
Hawker P.1081, 1950 prototyyppi
Hawker P.1072, 1950 prototyyppi
Hawker Hunter, 1951
Hawker P.1127  Kestrel, 1960 prototyyppi
Hawker-Siddeley Harrier
Hawker-Siddeley Nimrod
Hawker-Siddeley Hawk
Hawker-Siddeley Trident
Hawker Siddeley HS125
Hawker-Siddeley HS748 (Avro 748)
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Endres, Günter| title = British Aircraft Manufacturers since 1908| location = Surrey| publisher = Ian Allan Publishing| year = 1995| id = ISBN 0-7110-2409-X| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mason, Francis K.| title = Hawker Aircraft since 1920| location = UK| publisher = Naval Institute Press| year = 1991| id = ISBN 1-55750-351-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*

Mistä tulee brittiläisen hävittäjän nimi Hotspur?


Tutkan historia ja kehitys alkoivat, kun radiotekniikka sai alkunsa. Tutkan kehitys sai vauhtia toista maailmansotaa edeltäneestä varustelukilvasta, ja juuri asevarusteluun tutkan kehitys onkin ollut yhteydessä. Sittemmin tutkan käyttö on laajentunut muun muassa siviili-ilmailuun, kauppamerenkulkuun, autojen nopeusmittauksiin ja sateiden liikkeen seurantaan.[1]
Radiotekniikan alku
Skotlantilainen James Maxwell kuvasi sähkömagnetismin perusteet vuonna 1864 tekemässään julkaisussa. Hän ehdotti sähkömagneettisen säteilyn käyttäytyvän aaltomaisesti sekä aavisteli laskelmiensa perusteella sähkömagneettisten aaltojen etenevän valonnopeudella.[1]
Saksalainen Heinrich Hertz todisti, että sähkömagneettinen säteily heijastuu metalliesineistä. Tämän lisäksi hän osoitti, että sähkömagneettiset signaalit voivat matkustaa ilman halki. Vuonna 1888 hän todisti sähkömagneettisen säteilyn olemassaolon rakentamalla kojeen, jonka avulla voitiin tuottaa radioaaltoja.[1]
Ensimmäinen tutka
Ensimmäisen varsinaisen tutkan rakensi saksalainen Christian Hülsmeyer, joka kehitti telemobiloskoopiksi kutsutun laitteen 1900-luvun alussa. (Patentti myönnettiin vuonna 1904.) Laite oli tarkoitettu käytettäväksi laivoissa. Se lähetti signaalin, josta saatiin kaiku, jos laivan törmäyskurssilla oli este. Jos vastaanotin sai kaiun, se soitti hälytyskelloa. Laitteen kantama oli muutama kilometri. Hülsmeyerin kehittämä tutka perustui kipinävälin tuottamaan laajakaistaiseen radiopulssiin, josta antennin muodostama resonanssipiiri päästi läpi vain halutun kaistan spektristä. Telemobiloskooppi ei kuitenkaan vakuuttanut laivanvarustajia edes onnistuneen demonstraation jälkeen, ilmeisesti koska vastakeksityn radiolennättimen uskottiin takaavan laivaliikenteen turvallisuuden. Hülsmeyer yritti turhaan markkinoida keksintöään myös monille muille tahoille ja katkeroitui lopulta niin, ettei tehnyt tutkan hyväksi enää koskaan mitään. [2]
Kehitys kiihtyy sodan lähestyessä
Yhdysvalloissa kokeiltiin 1920- ja 1930-luvuilla CW-tyyppisiä tutkia (continuous wave, jatkuva aalto). Näiden tutkien avulla pystyttiin ilmaisemaan esimerkiksi veneen tai lentokoneen läsnäolo. 1930-luvulla Naval Research Laboratory alkoi suorittaa kokeita pulssitutkilla, joilla saatiin selville myös kohteen etäisyys. Aluksi näitä tutkia käytettiin vain ionosfäärin korkeuden mittaamiseen. Pulssitutkan kehitystä hankaloitti vastaanottoelektroniikan yksinkertaisuus. Kun elektroniikka kehittyi ja pulssit saatiin vastaanotettua luotettavasti, voitiin pulssitutkaa alkaa käyttää maanpinnalla olevien kohteiden havaitsemiseen. Vuoden 1936 loppuun mennessä NRL:ssä oli kehitetty pulssitutka, jonka kantama oli noin 40 km. [3]

Saksassa Dr. Hans E. Hollmann, Hans-Karl von Willisen ja Günther Erbslöh perustivat yhtiön nimeltä GEMA.[4] Hollmannin johdolla he rakensivat ensimmäisen tutkan 1934 50 cm:n aaltopituudelle. Vuonna 1935 he saivat valmiiksi täysin toimivan ilmavalvonta- ja maalinosoitustutkan, jolle tuli nimeksi Freya, sekä sen laivaan asennettavan version nimeltä Seetakt. Vuonna 1936 he saivat kehitetyksi myös Freyalle parin, ilmatorjunnan tulenjohtotutkan, jolle tuli nimeksi Würzburg, sekä yöhävittäjien ohjaustutkan, Würzburg-Riese. Niitä käytettiin koko toisen maailmansodan ajan hyvin menestyksekkäästi, ja Freya-tutka-asemia tuotettiin yli 6000 kappaletta.[5] Samoja tutkia ostettiin Saksasta myös Suomeen vuonna 1943.[6] Suomessa niistä käytettiin nimiä Raija (Freya), Riitta (Würzburg-Riese) ja Irja (Würzburg-Dora). Niillä oli suuri merkitys Helsingin suurpommituksien torjunnassa vuonna 1944.[7][8] Noihin aikoihin laitteiden suomenkieliseksi nimeksi otettiin sana tutka. Sen lähtösana on vanha suomalainen työkalun nimitys tutkain.
Ranskassa Nancyn yliopiston professori Camille Gutton teki tutkimuksia UHF-alueen radiotekniikalla vuonna 1927. Tutkimuslaitoksessa nimeltä Laboratori National Radioeletricitie (LNR) teki tutkimusrtyötä Pierre David. Pariisissa toimi myös alan yritys Sosiété Fancaise Radioéletrique (SFR), jota johti Emil Cirardeau ja tutkimusjohtajana oli Maurice Ponte. Pariisin yliopistossa radiotekniikan tutkimustyötä teki professori René Mesny jo 1920 luvulla. Näiden tutkimusten perustella syntyi kesällä 1934 tutkatekniikkaan perustuva elektroninen sulku, barrage électromagnéticue, Ranskan ja Saksan rajalle. Ponte patentoi myös laitteen jäävuorien havaitsemiseksi. Siitä oli kaksi versiota, 16 cm:n triodilähettimellä ja 80 cm:n magnetronilähettimellä toimivat. 16 cm:n jäävuoritutka sijoitettiin matkustajalaiva S/S Normandiehen vuonna 1935. Tämä oli ensimmäinen siviilikäytössä ollut merenkulkututka aikana, jolloin tutka oli mitä suurin sotilaallinen salaisuus. Robert Warneck, Gutton ja Ponte suunnittelivat sodan jo alettua vuoden 1940 aikana uusia magnetroneja, jotka eivät kuitenkaan vielä olleet ontelomagnetroneja, ja Saksan armeijan lähestyessä Pariisia, Ponte pakeni Englantiin mukanaan useita magnetroneja. Tiedot liitettiin Boot-Randall magnetronin tietoihin ja voidaan katsoa, että edistysaskel oli merkittävä.[9]
s/s Normandie ajoi ensimmäisen matkansa tutkalla varustettuna.[10]
Kuolemansäde?
Englannissa Robert Watson-Watt, joka aateloitiin vuonna 1942 tutkan kehittämiseen liittyvän työnsä ansiosta, sai 1930-luvulla tehtäväkseen selvittää, mistä natseilla huhujen mukaan käytössä olevasta ilma-aluksia vastaan käytettävästä ns. kuolemansäteestä (katso myös energia-ase) oli kyse. Kuolemansäde osoittautui vain huhuksi. Watson-Watt innostui selvittämään Arnold F. Wilkinsin kanssa, kuinka radioaalloista lentokoneen runkoon indusoituneet virrat säteilevät. Tutkimuksen mukaan radioaaltojen avulla voitiin havaita ilma-aluksia. Hän luovutti vuonna 1935 Yhdistyneen kuningaskunnan ilmailuministeriölle raportin "The Detection of Aircraft by Radio Methods", jossa esitettiin ilmahyökkäyksestä ennakkovaroituksen antava radiopaikannusjärjestelmä. [11]

Vuoden 1935 lopussa järjestelmä päätettiin suunnitella ja toteuttaa. Järjestelmän koodinimenä oli aluksi RDF (Radio Direction Finding), myöhemmin Chain Home. Vuonna 1936 tutkalla oli saavutettu 90 mailin kantama. Seuraavana vuonna britit aloittivat tutkaverkon rakentamisen maan etelä- ja itärannikolle. Alun perin Chain Homen aallonpituudeksi kaavailtiin noin 50:tä metriä, koska sen arveltiin antavan parhaan kaiun. Tyypillisen pommikoneen siipien kärkiväli oli tuolloin noin 25 m, joka aikaansai puolen aallon dipolin resonanssin. Muulle radioliikenteelle aiheutuneiden häiriöiden vuoksi aallonpituus pudotettiin lopulta noin 10 metriin. Pulssintoistotaajuudeksi valittiin aluksi hyvin matala 25 Hz (puolet sähköverkon taajuudesta, jota käytettiin asemien synkronointiin), koska kaukaiset heijastukset ionosfääristä ja maanpinnasta piti eliminoida.
Sodan lopussa toiminnassa oli noin viisikymmentä Chain Home -asemaa. Sodan lopussa niiden toimintataajuus oli noin 20–30 MHz. Lähettimien huipputeho oli aluksi 350 kW ja myöhemmin 750 kW.
Lähetintantenneina käytettiin puolen aallon vaakadipoleita kiinnitettyinä aluksi neljään, myöhemmin kolmeen 110 m korkeaan ja 55 m:n välein linjassa olevaan teräsmastoon. Vastaanottoantenneina käytettiin ristikkäin asetettujen dipolien ryhmiä asennettuina neljään 73 m korkeaan puumastoon. Kyseessä oli siis bistaattinen tutka. Teknisessä mielessä Chain Homen tutkat eivät olleet kummoisia ja niiden taajuusalue oli varsin epäedullinen.
Yleisestä harhaluulosta poiketen taistelua Britanniasta ei voitettu varsinaisesti tutkien erinomaisuuden vuoksi, vaan ratkaisevassa asemassa oli tehokkaasti toiminut briettien taistelunjohtokeskus, jossa yhdistettiin tutkien ja muun ilmavalvonnan tiedot. [12]
Laite on osiensa summa
Komponenttitekniikka jarrutti alussa tutkan kehittymistä. Esimerkiksi näyttölaitteena käytetty katodisädeputki saavutti riittävän teknisen kypsyyden vasta 1920- ja 30-lukujen vaihteessa. Riittävän hyvien vahvistinten toteuttaminen tuli mahdolliseksi vahvistinputkitekniikan kehittymisen myötä 1930-luvun alussa. Ongelmana olivat aluksi myös suuret antennit, joiden käytöltä ei voitu välttyä, koska tutkakäyttöön riittävä teho kyettiin tuottamaan vain melko pienillä taajuuksilla (korkeintaan satoja MHz:jä).
Mikroaallot ja tutkaylivoima

Jo toisen maailmansodan alussa liittoutuneet ymmärsivät, että tutkaylivoima saavutettaisiin siirtymällä suuremmille taajuuksille.
Mikroaaltotutkalla päästäisiin parempaan tarkkuuteen, pienempiin häiriöihin ja ennen muuta voitaisiin käyttää pienempiä ja kevyempiä antenneja. Riittävän suurta lähetystehoa ei kuitenkaan vielä pystytty kehittämään. Alkuvaiheessa tutkittiin kahdessa tutkimusryhmässä kilpaa magnetronia ja klystronia. Englantilaiset John Randal ja Harry Boot onnistuivat ensimmäisinä tuottamaan riittävän suuren mikroaaltotehon kehittämällään ontelomagnetronilla alkuvuodesta 1940, ja klystronin tutkimisesta luovuttiin sillä erää. Suurin piirtein samoihin aikoihin magnetroni keksittiin itsenäisesti myös Sveitsissä, Ranskassa ja Japanissa. Mikroaaltotutkan kehittäminen vaati kuitenkin paljon aikaa, rahaa ja työvoimaa. Niinpä syksyllä 1940 britit päättivät jakaa keksimänsä ontelomagnetronin ja muut tekniset salaisuutensa Yhdysvaltojen kanssa. Voimat päätettiin yhdistää ja MIT:iin perustettiin tarkoitusta varten Microwave Laboratory, jonka nimi muutettiin muutaman viikon päästä legendaariseksi Radiation Laboratoryksi. Tunnetuimpia toisen maailmansoden mikroaaltotutkia lienevät brittien lentokonetutka H2S (Home Sweet Home, 1943 alussa), joka toimi erinomaisesti saksalaisia sukellusveneitä vastaan, sekä yhdysvaltalainen tulenojohtotutka SCR-584.[13]

Saksalaiset jäivät alakynteen tutkan kehittämisessä periaatteessa kahdesta syystä. Ensinnäkin he eivät keksineet tapaa tuottaa riittävästi mikroaaltotaajuista tehoa ja luopuivat siksi mikroaaltotutkan kehittämisestä sodan alkuvaiheessa. Kehitystyö aloitettiin Saksassa uudestaan magnetronin paljastumisen myötä (helmikuussa 1943 alas ammutun RAF:n pommikoneen H2S-tutkasta), mutta mikroaaltotutkaa lentokonekäyttöön ei ehditty saada sodan aikana valmiiksi. Toiseksi Hitlerin päätös lopettaa kaikki tutkimus, joka ei johtaisi käytännön sovellukseen vuoden sisällä, keskeytti hetkeksi saksalaisen tutkatutkimuksen.
Maalin suunnan määritysmenetelmät kehittyivät oleellisesti 1950-luvulla. Vaikka antennien keilat olivat parhaimmillaan noin 1 asteen levyisiä, voitiin päästä jopa 0,1 milliradiaanin tarkkuuteen.
Lähteet

Aiheesta muualla

Barrett, Dick, "". The Radar Pages. (History and details of various British radar systems)
ES310 "
Romano, Salvatore;  “History of the Development of Radar in Italy,” Regia Marina Italiana [Royal Italian Navy], 2004;
Sinnott, D.H., ""
 (Canada's involvement in WWII Radar)

 (From Greg Goebel's In The Public Domain)

 (In Russian)
Luokka:Tutkatekniikka