Ubisoft Entertainment S.A. (aikaisemmin Ubi Soft Entertainment Software) on ranskalainen videopelien kehittämiseen ja julkaisuun keskittynyt yritys. Se on Euroopan kolmanneksi suurin ja Yhdysvaltojen seitsemänneksi suurin itsenäinen videopeliyritys.
Historia
Guillemotin perheen viisi veljestä perustivat Ubisoftin vuonna 1986 Ranskassa.[1] Yhtiön ensimmäisellä vuosikymmenellä myönteisiä arvosteluja julkaisuista saivat esimerkiksi tasohyppely Twinworld (1989), urheilupeli Pro Tennis Tour (1989, jatko-osa 1991), sci-fi-seikkailupeli B.A.T. (1990, jatko-osa 1992) ja sotastrategiapeli Battle Isle (1991). Teknisellä toteutuksellaan huomiota herätti toimintapeli Unreal (1990). Lisäksi Ubisoft julkaisi PC Engine -konsolin maskottipelin (tunnettu nimillä PC Kid ja Adventures of Bonk) 16-bittisille tietokoneille nimellä BC Kid (1992). Suopeat arviot saaneet pelit olivat lähinnä Amigalle ja Atari ST:lle julkaistuja. 8-bittisistä käännöksistä positiivista huomiota sai kenties eniten roolipeli Iron Lord (1989, Commodore 64:n käännös 1990)
Yritys sai pian yhteistyökumppaneikseen suuria pelitaloja, kuten Electronic Artsin, Sierra On-Linen ja Microprosen. Ennen vuosikymmenen vaihdetta yritys oli laajentanut toimintaansa myös USA:han.
Yhtiö on hankkinut Red Storm Entertainmentin vuonna 2000 ja saanut siten haltuunsa Rainbow Six -pelisarjan oikeudet ja jatkokehityksen.[2]
Vuonna 2001 Ubisoft osti The Learning Companyn saaden oikeudet muun muassa Myst- ja Prince of Persia -pelisarjoihin.[3]
Yhtiö on ostanut saksalaisen SunFlowers-pelitalon ja siten saanut oikeudet Anno-pelisarjaan.[4] Anno-sarjan kehitys on myöhemmin jatkunut Ubisoftin omistamassa Blue Byte -studiossa.
Tytäryhtiöt
Ubisoftilla on useita tytäryhtiöitä, ja se omistaa muun muassa suomalaisen RedLynx-studion sekä saksalaisen Blue Byte -studion.
Ubisoft Motion Pictures on vastuussa elokuvasovitusten tekemisestä yhtiön peleistä, esimerkkinä Assassin’s Creed -elokuva.
Ubisoftilla on 29 pelikehitysstudiota 17 maassa.[5]
Studiot
Ubisoft Annecy
Ubisoft Montpellier
Ubisoft Montreal
Ubisoft Quebec
Ubisoft San Francisco
Ubisoft Singapore
Ubisoft Sofia
Ubisoft Toronto
Suljetut studiot
Ubisoft Casablanca[5]
Uplay

Uplay on Ubisoftin kehittämä digitaalinen pelien kauppa- ja jakelupalvelu. Se on saatavilla PC:lle, PlayStation 4:lle, Xbox One:lle, Wii U:lle, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, iOS:lle sekä Androidille.
Pelit

Ubisoftilla on joukko tunnettuja pelejä ja pelisarjoja:
Anno
Assassin’s Creed
Beyond Good & Evil
Brothers in Arms
Far Cry
Heroes of Might and Magic
Just Dance
Prince of Persia
Rayman
The Settlers
Tom Clancy's Ghost Recon
Tom Clancy's Rainbow Six
Tom Clancy's Splinter Cell
Trials
Watch Dogs
Valiant Hearts: The Great War
Growtopia
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


VR-Yhtymä Oy eli VR Group[1] on Suomen valtion omistama logistiikkakonserni, joka harjoittaa henkilö- ja tavaraliikennettä Suomen rautateillä ja maanteillä. VR:llä on sopimusoikeudellinen monopoli rautateiden kaukoliikenteen henkilöliikenteessä, joka jatkuu vuoteen 2024 saakka,[2] jolloin Suomen raideliikenne vapautuu kilpailulle.
Yhtymän tunnuskirjaimet VR on johdettu sanasta Valtionrautatiet, joka toimi vuosina 1862–1995.
Konsernin rakenne

Valtionrautateiden muutos osakeyhtiöksi vietiin päätökseen Eino Saarisen pääjohtajakaudella 1988–1995. Se oli aloitettu jo ennen häntä, mutta hän vei sitä voimakkaasti eteenpäin, ja VR:stä muodostui 1995 valtion omistama osakeyhtiö VR-yhtymä Oy.[3]
Vuosina 2009–2010 toteutettiin muutosohjelma konsernirakennetta uudistettaessa. VR-Yhtymän omistaman, linja-autoliikennettä harjoittaneen Pohjolan Liikenne -konsernin emoyhtiö Oy Pohjolan Liikenne Ab sulautettiin ensin junaliikennettä harjoittaneeseen VR Osakeyhtiöön, jolloin Pohjolan Liikenteen henkilöliikenne siirtyi henkilöliikennedivisioonaan ja tavaraliikenne logistiikkadivisioonaan. Tämän jälkeen VR Osakeyhtiö sulautettiin VR-Yhtymään. Oy Pohjolan Henkilöliikenne Ab:n nimi muutettiin Oy Pohjolan Liikenne Ab:ksi. Lisäksi Megasiirto Oy sulautettiin radanpidon suunnittelu-, rakentamis- ja kunnossapitopalveluja toimittavaan Oy VR-Rata Ab:hen, josta tuli VR Track Oy. Logistiikassa Transpoint-yhtiöt ja VR Cargo yhdistettiin VR Transpoint -brändin alle, ja Transpoint-yhtiöt (Transpoint Internationalia lukuun ottamatta) fuusioitiin VR-Yhtymään. Vuoden 2011 alussa VR-Yhtymä otti liikemerkikseen VR Group, joka oli jo aiemmin yrityksen englanninkielinen rinnakkaistoiminimi.[1]
VR Group koostuu viidestä divisioonasta, jotka ovat henkilöliikenne (VR ja Pohjolan Liikenne), logistiikka (VR Transpoint), palvelut ja tuotanto, radan rakennus ja kunnossapito (VR Track) sekä Venäjä ja kansainväliset toiminnot. Tukitoiminnot, informaatioteknologia sekä talous ja henkilöstö on keskitetty konsernitasolle. Divisioonat muodostuvat yksiköistä ja juridisista yhtiöistä.
Henkilöliikenne: junaliikennettä harjoittaa VR, linja-autoliikennettä Pohjolan Liikenne sekä catering- ja ravintolatoimintaa Avecra Oy
Logistiikka: VR Transpoint
Yhteensä VR-konsernissa on 28 yhtiötä ja osakkuusyrityksiä kahdeksan. Liikenteen ohjauspalvelut eriytettiin vuoden 2015 alussa Finrail-nimiselle yhtiölle, joka ei kuulu VR-yhtymään.[4]
VR Group määritellään liikennöitsijäksi tai rautatieyritykseksi, kun taas Liikennevirasto on rataverkon haltija ja vastaa sen ylläpidosta. Muidenkin liikennöitsijöiden mahdollisesti päästessä liikennöimään rataverkolla Liikenneviraston ja VR Groupin erilaiset roolit korostunevat jatkossa entistä voimakkaammin.
Tilikaudet
VR:n tulos heikkeni vuonna 2015 edellisvuoteen verrattuna,[5] mikä selittyy muun muassa saksalaisen Siemensin kanssa tehdyistä Vectron-vetureiden kalustokaupoista.[6]
Vuonna 2017 VR:n tulos parani, kun matkustajamäärät kasvoivat 8 prosenttia hinnanalennuksien takia.

Toiminta
VR Group koostuu kolmesta asiakasryhmien ympärillä toimivasta liiketoiminnosta, jotka ovat matkustajaliikenteestä huolehtiva VR, logistiikkaa harjoittava VR Transpoint ja infrarakentamiseen erikoistunut VR Track.
Henkilöliikenteen osalta VR Group hoitaa sekä pääkaupunkiseudun lähiliikennettä että kaukoliikennettä, myös kansainvälistä yhteyttä Pietariin ja Moskovaan.
Pääkaupunkiseudun ulkopuolella ei ole varsinaista lähiliikennettä eikä paikallisjunia. Siellä taajamajunat pysähtyvät pikajunia ja Intercity-junia tiheämmin ja yhdistävät näin pienempiä kaupunkeja ja kuntia. Pikajunat, InterCity-junat ja Pendolinot yhdistävät suuremmat kaupungit. Useimpien kaukoliikenteen junien lähtö- tai määräasema on Helsinki, mutta niitä kulkee myös esimerkiksi Turusta Tampereen ja Jyväskylän kautta Pieksämäelle ja päinvastoin. Suora makuuvaunuja sisältävä yöjunayhteys on myös Turun ja Oulun sekä Turun ja Rovaniemen välillä, mutta tällöin vaunut siirretään matkan varrella Tampereella junasta toiseen.
Rautateiden turvallisuudesta ja toimivuudesta vastaa liikenne- ja viestintäministeriön alainen Liikenteen turvallisuusvirasto.
Rakennuslehti valitsi VR Trackin Lielahti-Kokemäki-allianssihankkeen työmaan Vuoden työmaaksi 2012. Kyseinen ratahanke oli Euroopan ensimmäinen julkisten hankintojen allianssihanke.[8] Työmaan vastuuhenkilöt Juha Jalamaa ja Jussi Takamaa palkittiin H. Roosin säätiön työturvallisuuspalkinnolla 18.3.2014.[9]
Ville Saksin kaudella VR Trackin Ruotsissa tekemä kunnossapitosopimus tuotti huomattavia tappioita Suomen valtiolle, ja se lopetettiin ennen sopimuksen päättymistä, ja Saksi irtisanoutui samanaikaisesti kun asiasta tiedotettiin. VR Track sai hänen aikanaan rataverkon huonosta kunnossapidosta moitteita Liikennevirastolta. Liikennevirasto sulki laiminlyöntien vuoksi VR Trackin pois rataverkon kunnossapidon tarjouskilpailusta.[10]
Monopoliaseman purkaminen
VR-Yhtymällä on monopoliasema Suomen rautateiden henkilöliikenteessä. Se päättyy vuonna 2024, sillä VR-Yhtymän yksinoikeussopimus henkilöjunaliikenteestä päättyy silloin. Suomen henkilöjunaliikenteen kilpailuttaminen alkaa Etelä-Suomen taajamajunaliikenteestä vuonna 2020. Tarkoituksena on avata koko Suomen matkustajajunaliikenne kilpailulle vuoteen 2026 mennessä. VR-Yhtymän monopoliaseman purkaminen ei vaadi lakimuutoksia tai budjettikäsittelyä. Liikenteen kilpailutukseen halutaan myös maakunnat ja kaupungit mukaan, jotta saadaan aikaan myös alueellista liikennettä.[11]
VR-Yhtymän jakaminen
VR-Yhtymä säilyy sen monopoliaseman purkamisen jälkeenkin valtion omistuksessa, mutta siitä tullaan eriyttämään kilpailun mahdollistamiseksi kolme eri valtionyhtiötä, jotka ovat kalusto-, kunnossapito- ja kiinteistöyhtiö.
Kiinteistöyhtiöön kuuluu käytännössä vain VR:n juna-asemat. Niihin tulee pääsy myös VR:n kilpailijoille. Kalustoyhtiö tulee vuokraamaan VR:n kalustoa myös muille toimijoille. Kaluston hankkiminen voisi olla muuten VR:n kilpailijoille liian kallista.[11]
Kalusto
Veturit

VR Groupilla on kaupallisessa liikenteessä käytössä kolme  sähköveturityyppiä: Sr1,  Sr2 ja Sr3 sekä kolme dieselveturityyppiä: Dv12, Dr14 ja Dr16.
Sähköveturit
Sr1
Ensimmäiset Sr1-luokan veturit tilattiin vuonna 1973 neuvostoliittolaiselta Novotšerkasskin veturitehtaalta, joka valmisti vetureita 110 kappaletta ja niitä ennen yhden prototyypin. Sr1 onkin nykyisin Suomen runsaslukuisin sähköveturityyppi. Alkuvaikeuksien jälkeen se on osoittautunut erittäin luotettavaksi. Ensimmäinen Sr1-veturi, 3001, saapui Suomeen 4. syyskuuta 1973. Vuonna 1993 Hyvinkään konepaja kokosi ylimääräisestä korista ja muista varaosista veturin 3111.  Verrattuna vastaavan ikäisiin länsimaisiin sähkövetureihin on Sr1 teholtaan pienempi. Kolme Sr1-veturia on tällä hetkellä hylätty. Sr1-vetureilla on ollut yhteensä kolme väritystä.
Sr2
Ensimmäinen Sr2 valmistettiin vuonna 1995. Vuoteen 2003 mennessä vetureita rakennettiin 46 kappaletta. Sr2:n suurin sallittu nopeus on 210 km/h. Koeajoissa sillä on ajettu 232 km/h. Nopeus 230 km/h oli merkittynä joissakin vetureissa, mutta sittemmin tätä lukua on alennettu voimassa olevan hyväksynnän mukaiseksi. Tähän mennessä yhtäkään Sr2-sarjan veturia ei ole hylätty.
Sr3
Joulukuussa 2013 VR julkaisi yli 300 miljoonan euron arvoisen kalustokaupan, jonka myötä se hankkii saksalaiselta Siemensiltä 80 uutta Vectron-sähköveturia ja option 97 lisäveturiin. Ensimmäiset veturit tulivat käyttöön vuoden 2017 kesäkuussa ja koko erä toimitetaan vuoteen 2026 mennessä.[6] Siemens Vectronin tyyppimerkinnäksi tulee Sr3.
Dieselveturit
VR Group operoi kolmea dieselveturityyppiä kaupallisessa liikenteessä; nämä ovat Dv12, Dr14 ja Dr16. Dr16-veturi on dieselsähköinen veturi, josta on mahdollista syöttää virtaa matkustajavaunuihin.
InterCity-vaunut

pienoiskuva|Intercity-junan ohjaus- ja matkustajavaunu Jyväskylän rautatieasemalla vuonna 2013
Suomessa VR Group liikennöi InterCity-junia kaikilla merkittävillä reiteillä (muun muassa Helsinki–Tampere–Oulu–Rovaniemi, Helsinki–Kuopio, Helsinki–Turku, Helsinki–Kajaani, Helsinki–Joensuu sekä Turku–Tampere/Pieksämäki). Junien huippunopeus on radasta, veturista ja junatyypistä riippuen 140–200 km/h. Yksikerroksisten Intercity-vaunujen nopeusrajoitus on 160 km/h ja uudempien kaksikerroksisten Intercity-junien jopa 200 km/h. Intercity-junan tunnistaa vihervalkoisesta (aiemmin punavalkoisesta) värityksestä ja vaunun litteran kirjaimesta x (yksikerroksinen) tai d (kaksikerroksinen). Kaksikerrosvaunuissa on ilmastointi ja WLAN-verkko, ja ne ovat uudenaikaisia ja moderneja.
Pendolino

pienoiskuva|Pendolino-juna Helsingin päärautatieasemalla
Suomessa nopein junatyyppi on kuusivaunuinen Pendolino. Junia voidaan yhdistää enintään kahden yksikön mittaisiksi. Kallistuvan korin ansiosta Pendolino voidaan ajaa kaarteisiin 35 prosenttia muita junia nopeammin. Pendolinoilla liikennöidään vilkkaimpiin matkustusaikoihin, ja ne pysähtyvät pääosin vain suurimmilla asemilla. Junan suurin nopeus on 220 km/h. Ensimmäiset Pendolinot tilattiin vuonna 1992 ja ne aloittivat liikennöinnin Helsingin ja Turun välisellä rantaradalla vuonna 1995.
Allegro
Allegro (Sm6) on muutamin poikkeamin Pendolinon kaltainen junayksikkö. Niitä operoi Karelian Trains joka on VR-Yhtymän ja Venäjän rautatieyhtiön omistama. Junayksikkö on seitsemänvaunuinen ja niitä käytetään Helsingin ja Pietarin välisessä liikenteessä.
Siniset vaunut

Siniset vaunut eli saksalaisvaunut eli VR:n siniharmaat teräskoriset pikajunavaunut ovat olleet ensisijaisia pikajunavaunuja VR:n liikenteessä 1970-luvulta asti. Ne korvasivat kaukoliikenteestä ruskeat vaunut, jotka olivat puukorisia. Vanhimmat vaunut ovat jo melko vanhoja, ja niitä on romutettu uusien yksi- tai kaksikerroksisten Intercity-vaunujen ja Pendolino-junien valmistuessa. Vanhoja vaunuja on myös sijoitettu taajamajunavaunuksi. Sinisten makuuvaunujen käyttö on vähentynyt uusien kaksikerroksisten makuuvaunujen valmistuttua. Viimeiset vaunut on tarkoitus poistaa liikenteestä vuoteen 2020 mennessä. Lähes kaikki vanhemman sarjan sileäkattoiset siniset vaunut on romutettu ja uudemman, vekkikattoisen sarjan romutuskin on jo alkanut.
Lähiliikennekalusto
Lähijunavuorot ajetaan sähkökäyttöisillä Sm2-, Sm4- tai Sm5-moottorivaunuilla, ja dieselkäyttöisillä Dm12-moottorivaunuilla. Lähiliikenteessä oli 19.6.2017 asti vakituisessa käytössä myös erillisiä vihreäväritteisiä lähiliikennevaunuja, jotka kulkivat Helsinki-Riihimäki ja Helsinki-Kouvola -reiteillä.
Henkilöliikenteen kaluston lukumäärä

Juna/vaunuLukumääräTyyppiPaikkamääräPendolinoSm318Suurnopeusjunayksikkö309Intercity-vaunut 1Expt18Yksikerroksinen 2. luokan lemmikkivaunu tupakointitilalla52Ex50Yksikerroksinen 2. luokan vaunu79Ed68Kaksikerroksinen 2. luokan vaunu113Edb40Kaksikerroksinen business- ja 2. luokan vaunu110Edfs31Kaksikerroksinen 2. luokan konduktööri- ja kärrymyynnin tukipistevaunu72+2Eds12Kaksikerroksinen 2. luokan palveluvaunu83+2Edm40Kaksikerroksinen makuuvaunu38Edo25Kaksikerroksinen ohjausvaunu101Rx12Yksikerroksinen ravintolavaunu53ERd26Kaksikerroksinen ravintolavaunu106Siniset päivä- ja yöpikajunien vaunutEin78Yksikerroksinen 2. luokan vaunu80Ei15Yksikerroksinen 2. luokan vaunu tupakointitilalla62Eip32Yksikerroksinen 2. luokan vaunu, paikkoja lemmikkien kanssa matkustaville76Eipt14Yksikerroksinen 2. luokan vaunu, hytti lemmikkien kanssa matkustaville46EFit24Yksikerroksinen 2. luokan vaunu, konduktööri- ja matkatavaraosasto46EFiti14Yksikerroksinen 2. luokan vaunu invapalveluilla, konduktööri- ja matkatavaraosasto31+3Rk11Yksikerroksinen ravintolavaunu60Rkt18Yksikerroksinen ravintolavaunu44Rbkt6Yksikerroksinen baarivaunu56CEmt70Yksikerroksinen makuuvaunu35A 201Yksikerroksinen konferenssivaunu24A 401Yksikerroksinen salonkivaunu14A 411Yksikerroksinen salonkivaunu14A 421Yksikerroksinen salonkivaunu (Presidentin vaunu 1992–2004)10 istuma- ja 6 makuupaikkaaA 601Yksikerroksinen näyttelyvaunuTaajamajunat ja lähiliikenteen junatDm1216Dieselmoottorijuna63Eil49Lähiliikennevaunu113Eilf8Lähiliikennevaunu konduktöörihytillä (lipunmyynti)93Sm1/EioLähiliikenteen sähkömoottorijuna191Sm2/Eioc50Lähiliikenteen sähkömoottorijuna200Sm430Matalalattiainen lähiliikennejuna184+100Sm5 281Matalalattiainen lähiliikennejuna232+28
1 Intercity-vaunuista VR Group on vuokrannut 20 uutta kaksikerrosvaunua (15 Ed, 5 Edfs).

2 Sm5-junayksiköt omistaa Pääkaupunkiseudun Junakalusto Oy (JKOY), josta VR Group omistaa 35 %.
Muuta
VR-Yhtymän pääkonttori on sijainnut pitkään Helsingin päärautatieaseman rakennuksessa. VR-Yhtymä siirsi pääkonttorinsa Pasilaan Ylen eläkeyhtiön omistuksessa olevaan Iso Paja-toimistotaloon, jossa VR-Yhtymä on vuokralla.[12]
Kilpailu- ja kuluttajavirasto päätti jättää tutkimatta Marecap Trans Oy:n tekemän tutkintapyynnön VR Transpointin kansainvälisistä maantiekuljetuksista, perustellen päätöstä maantiekuljetusten alalla toimivien yritysten lukumäärällä.[13] Marecap Trans Oy epäili laitonta ristisubventiota, jossa VR paikkaisi maantieliikenteen tappioita muista liiketoiminnoista tulevilla voitoilla.[14]
Katso myös
Suomen rautatieliikenne
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Zetterberg, Seppo| title = Yhteisellä matkalla. VR 150 vuotta| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2012| id = ISBN 978-951-0-34742-3}}
Aiheesta muualla

 (henkilöjunaliikenne)

 (linja-autoliikenne)

. Rantapallo.fi 19.1.2012.
 (PDF, Internet archivesta, tallennettu 8.11.2007)
. VR:n vuoden 2017 tilinpäätöksestä, VR Leaks 17.3.2018.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Valmet Automotive (entinen Saab-Valmet) on autoteollisuuden palveluja tarjoava teknologia-alan konserni. Yritys omistaa Suomen ainoan henkilöautoja valmistavan tehtaan Uudessakaupungissa. Yhtiö panostaa autonvalmistuksen lisäksi suunnittelupalveluihin Suomessa ja Saksassa, yrityksellä on toimipaikkoja myös Puolassa ja Espanjassa. Yritys on perustettu 1968. Autonvalmistuksessa se on erikoistunut korkean arvoluokan autoihin sekä sähköajoneuvoihin.[1] Tehtaalla on noin 4500[2] työntekijää. Toimitusjohtaja on Olaf Bongwald 2018 alkaen.
Amerikkalaisen J. D. Power -laaturaportin mukaan Valmet Automotive on Euroopan kolmanneksi laadukkain autotehdas 2006. Raportti koski uusia Porsche Boxster ja Cayman S -malleja, menestys jatkui 2007.[3][4] Uudenkaupungin tehdas on Suomen suurin teollisuusrobottien keskittymä yli 600 robotillaan.[5]
Toimialat
Valmet Automotive valmistaa ja suunnittelee autoja. Yrityksen liiketoimintalinjat ovat suunnittelu- ja valmistuspalvelut sekä kinemaattiset ratkaisut, kuten avoautojen kattojärjestelmät ja ilmanohjaimet.
Valmistuspalveluissa Valmet Automotive on valmistanut Porsche Boxster- ja Porsche Cayman -urheiluautoja saksalaiselle Porsche AG-yhtiölle, Boxstereita vuodesta 1997 ja Caymaneita vuodesta 2005. Valmistussopimus Porschen kanssa päättyi vuonna 2012.[6]
Vuonna 2008 Valmet Automotive teki aiesopimuksen yhdysvaltalaisen Fisker Automotiven kanssa henkilöautojen valmistuksesta. Fisker Karma plug-in-hybridiautojen valmistus päättyi vuonna 2012.
Sähköautoissa Valmet Automotive teki kesällä 2009 aiesopimuksen norjalaisen Think Globalin kanssa TH!NK city-kaupunkiauton valmistuksen aloittamisesta jo samaisena vuonna.[7] Tuotanto alkoi joulukuussa 2009.[8] Joulukuusta 2009 vuoteen 2011 valmistettiin myös tanskalaista Garia-sähkögolfautoa.[8]
Maaliskuussa 2012 Valmet Automotive ja Marussia Motors kertoivat sopimuksesta, joka liittyi B2-urheiluautojen tuotekehitykseen ja valmistukseen Uudessakaupungissa. Projekti ei edennyt tuotantovaiheeseen asti.
Heinäkuussa 2012 Valmet Automotive ja Daimler AG ilmoittivat Mercedes-Benz A-sarjan valmistussopimuksesta Uudenkaupungin tehtaalla.[9][10] Valmistus alkoi elokuussa 2013 ja jatkui vuoden 2017 loppuun.[11]
[12] Marraskuussa 2015 Valmet Automotive ja Daimler AG ilmoittivat Mercedes-Benz GLC-katumaasturin valmistussopimuksesta. Valmistus alkoi Uudessakaupungissa vuoden 2017 helmikuussa.[13] Mercedes-Benz Cars palkitsi Valmet Automotiven parhaana kumppaniyrityksenään vuonna 2016. Perusteena esitettiin, että Valmet Automotive on huippuluokan teknologian omaava luotettava ja joustava partneri.[14] Maaliskuussa 2017 Valmet Automotive ja Daimler AG ilmoittivat uuden 4. sukupolven Mercedes-Benz A-sarjan valmistussopimuksesta. Tuotanto alkaa vuoden 2018 aikana.
Avoautojen kattojärjestelmissä Valmet Automotiven asiakkaita ovat Mercedes-Benz, BMW, Lamborghini, Mini, Renault ja Bentley.
Valmet Automotive tarjoaa autokomponenttien ja kokoautojen suunnittelua, ja etenkin sähköisen liikkumisen ratkaisuja. Yritys on muun muassa kehittänyt litiumakun Avant Tecnon sähkökäyttöiseen kuormaajaan sekä Quantum Electricin sähkömoottoria.[15][16] Suunnittelua tarjotaan myös alasta riippumatta tuotekehitykseen, simulointiin, tuotantolaitosten layout-suunnitteluun sekä tuotantolinjojen ja -laitteiden suunnitteluun. Yritys myös konsultoi ja kouluttaa.[17]
Historia

Vuonna 1968 Saab-Valmetin autotehdas perustettiin ruotsalaisen Saab-Scanian ja suomalaisen valtionyhtiö Valmetin yhteisyritykseksi. Tehdaspaikaksi valittiin Uusikaupunki yli sadan paikkakunnan joukosta muun muassa hyvien kulkuyhteyksien ansiosta. Tehtaan oli myös sijaittava silloisen kehitysaluesäädännön ykköstukialueella. Saabien valmistus käynnistyi tehtaalla vuonna 1969, ja ensimmäinen lahjoitettiin tasavallan presidentti Urho Kekkoselle. Tehtaan ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi kutsuttiin autourheilu- ja media-alalta tunnettu DI Väinö J. Nurmimaa[18]. Nurmimaa kuitenkin jätti tehtävänsä varsin pian, kun osoittautui että Saab-Scania oli keskittänyt tuottoisan autojen myynti- ja huoltotoiminnan itselleen Scan Auto Oy:n kautta.

Tehtaalla on valmistettu vuodesta 1969 alkaen Saab-, Chrysler-, Talbot-, Opel-, Lada-, Porsche-, Think-, Fisker- ja Mercedes-Benz -merkkisiä autoja. Tehdas valmisti ensimmäiset kymmenen vuotta pelkästään Saabin malleja 95, 96 ja 99, myöhemmin myös malleja 90, 900 ja 9000. Kaiken kaikkiaan Saabeja rakennettiin Uudessakaupungissa lähes 740000 kappaletta. 1980-luvulla valmistuksessa olivat Saabin ohella yksi Chrysler-malli ja saman konsernin ranskalaisen haaran Talbot. Uudenkaupungin autotehtaan rooliksi tuli 1980-luvun aikana yhä selkeämmin erikoisautojen valmistus: esimerkiksi kaikki Saabin avoautomallit vuosina 1986 - 2003 valmistettiin juuri Uudessakaupungissa. 1990-luvulla valmistuksessa olivat General Motorsin Opel Calibra ja Ladan Länsi-Euroopan markkinoita varten kehitetty versio Euro-Samara. Samaran valmistajana toimi virallisesti Euromotive-niminen yritys.
Valmet Automotivella oli 1990-luvun laman jälkeen ongelmia niin tuotantomäärien vaihtelun kuin automerkkien valmistuksen loppumisen seurauksena. Vuonna 2008 yhtiö uudisti strategiansa, jolla pyrittiin parantamaan kannattavuutta, kehittämään kilpailukykyä ja kansainvälistyä yhä vahvemmin.
Osana strategiaa ja palvelutarjonnan monipuolistamista Valmet Automotive ilmoitti syksyllä 2010 ostavansa saksalaisen Karmannin Saksan Osnabrückissa ja Puolan Zaryssa avoautojen kattoja suunnittelevat ja valmistavat tehtaat. Kauppa kasvatti Valmet Automotiven liikevaihdon nelinkertaiseksi ja kaksinkertaisti yhtiön henkilöstön määrän. Samalla pääomistaja Metso luopui osasta omistuksestaan, ja Karmannin kauppaa tulivat rahoittamaan Teollisuussijoitus ja Pontos kumpikin kymmenen miljoonan euron sijoituksella. Riskisijoittajat saivat sijoituksellaan Valmet Automotivesta 34 prosenttia. [19]
Metso luopui Valmet Automotiven omistuksesta 2014. Vuonna 2017 Valmet Automotive hankki omistukseensa ruotsalaisen Semconin autojen suunnittelupalvelut Saksassa. Samaan aikaan yrityksen kolmanneksi omistajaksi tuli CATL, maailman suurin sähköautojen akkuvalmistaja, 23,08 prosentin omistusosuudella. Vuonna 2012 Uudessakaupungissa alkanut autojen sopimusvalmistus Daimler AG:lle on nostanut tuotantomäärät ennätyslukemiin, ja samalla autotehtaalle on rekrytoitu ennätysmäärä työntekijöitä. Uudenkaupungin autotehdas on tällä hetkellä Suomen suurin teollisuuslaitos henkilömäärällä mitattuna. Samalla henkilöautoista on tullut yksi Suomen tärkeimmistä vientituotteista.
Merkkipaaluja

Ensimmäinen auto valmistus 13.11.1969.
Ensimmäiset Porschet valmistuivat vuonna 1997.
10. kesäkuuta 2005 tehdas valmisti miljoonannen autonsa, punaisen Porsche Boxsterin.
200000. Porsche Boxster tehtaalla valmistettiin marraskuussa 2006.[20]
Marraskuussa 2010 Valmet Automotive osti Karmannin Euroopan kattoliiketoiminnan ja nousi alalla maailman kolmen suurimman joukkoon.
Autotehdas teki 2017 uuden tuotantoennätyksen 90 000 autolla.[21]
Valmet Automotive rekrytoi vuonna 2017 yli 2000 uutta työntekijää Uuteenkaupunkiin. Vuonna 2018 rekrytoidaan edelleen 1000 uutta työntekijää.
Aiemmin valmistetut ja nykyiset mallit

Konseptiautot
Autotehdas on valmistanut runsaasti yksittäisiä konseptimalleja. Viime vuosikymmeninä Valmet Automotive on keskittynyt erikoisosaamiseensa erilaisten avomallisten konseptiautojen ja avokattokonseptien myötä. Ensimmäisen avomallin tehdas valmisti 1986.[26]
Saab 9000 Cabriolet
Opel Calibra Cabriolet
Audi A4 Cabriolet
Ford Thunderbird hardtop coupe[27]
Garia LSV
Eva electric city car
Automuseo
Autotehtaan vieressä toimii Uudenkaupungin automuseo, jossa on kattava Saab-autojen kokoelma sekä muita tehtaalla valmistettujen merkkien autoja.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Pohjola, Matti A. (toim.)| title = Oy Saab-Valmet Ab 20| location = Uusikaupunki| publisher = Oy Saab-Valmet Ab| year = 1988| isbn = 951-99990-2-7}}
Aiheesta muualla

 (in Swedish)
 YLE Uutiset, 6.8.2009.
Coordinates:
Luokka:Autonvalmistajat
Luokka:Suomalaiset metalliteollisuusyhtiöt
Automotive
Luokka:Metso
Luokka:Suomalainen autoteollisuus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Autotehtaat

Missä oli Suomen ensimmäinen autotehdas?


Purjelentokone (myös liitokone tai purjekone) on ilmaa raskaampi ilma-alus, jolla
lennettäessä hyödynnetään nousevia lämpimiä ilmavirtauksia eli termiikkejä, rinnetuulia ja aaltovirtauksia.
Purjekoneet hinataan ilmaan yleensä moottorilentokoneen tai vintturin, joskus myös auton avulla. Ennen saatettiin käyttää vuoristoisella seudulla myös ihmisvoimin venytettyä kumiköyttä, jolla saatiin riittävä korkeus ja voitiin hyödyntää rinnetuulia. 1930-luvulla koulutukseen käytettiin tätä menetelmää muuallakin, lentojen kestot olivat tällöin vain kymmeniä sekunteja ja lento tapahtui lähellä maanpintaa. Tuolloin ei tunnettu kaksipaikkaisia liitokoneita ja oppilaan ensimmäinen yksinlento oli ensimmäinen liitolento.
Joissakin purjekonemalleissa on pieni moottori lentoonlähtöä tai pelkkää kotiinpaluuta varten. Jotta purjelentokoneen liito olisi moottorin sammuttamisen jälkeen mahdollisimman pitkä, moottori vedetään koneen rungon sisään nousun jälkeen. Itsestarttaavat tai paluumoottorilla varustetut koneet luokitellaan voimanlähteestä huolimatta purjekoneiksi. Moottoripurjelentokoneessa (MoPu) moottori ei ole sisäänvedettävä ja sen purjelento-ominaisuudet ovat yleensä heikohkot.
Ilmaa raskaamman ilmailun aloitus

Alkeellinen purjelentokone on liitokone, joka lentää esim. katapultilla laukaistuna vuoren rinteeltä. Otto Lilienthalin liitokoneet olivat tätä tyyppiä. Lilienthalin koneet muistuttivat Leonardo da Vincin hahmottelemaa liitokoneen ideaa. Liitokone jalostui 1900-luvun lopulla riippuliitimiksi.

Tyypit
Purjekoneita on sekä yksi- että kaksipaikkaisia ja moottoripurjekoneita. Koulukoneet, joilla koulutetaan uusia lentäjiä, ovat nykyään aina kaksipaikkaisia.
Purjekoneet jaotellaan kilpailuluokkien mukaan seuraavasti[1]:
vakioluokka (kärkiväli korkeintaan 15m, ei laippoja)
15 m -luokka (kärkiväli korkeintaan 15m)
18 m -luokka (kärkiväli korkeintaan 18m)
20 m -kaksipaikkaisluokka (kärkiväli korkeintaan 20m, kaksi pilottia)
kerholuokka (käytetään IGC-tasoituskertoimia konetyypin mukaan)
avoin luokka (lentoonlähtömassa korkeintaan 850kg)
maailmanluokka (konetyyppinä PW-5)
Liito-ominaisuudet
Purjekoneiden liito-ominaisuudet ovat äärimmäisen hyvät. Tyypillinen lentokoneen liitokykyä kuvaava nostovoiman ja vastuksen suhde (L/D), eli liitoluku on moderneilla konetyypeillä yli 40 ja niin sanotuilla avoimen luokan koneilla jopa yli 60. Liitoluku kertoo matkan, jonka purjekone liitää kilometrin korkeudesta tasaisesti parhaan liitoluvun nopeudella. Tällaisiin suoritusarvoihin on päästy minimoimalla koneen aiheuttama aerodynaaminen vastus: pitkä ja kapea runko, pitkät siivet, optimoitu muototarkka siipiprofiili, sileä pinta, sisäänvedettävä laskuteline jne.
Hyvien liito-ominaisuuksien vuoksi purjekoneissa käytetään lentojarruja laskeutuessa. Lentojarrut heikentävät siiven nostetta, jolloin purjekone vajoaa nopeammin. Lentojarrujen säätelyllä purjekone voidaan tuoda helposti haluttuun laskeutumispisteeseen.
Mittaristo

Nykyaikaisen purjekoneen mittaristossa on yleensä nopeusmittari, korkeusmittari, mekaaninen ja sähköinen variometri (nousu- ja laskunopeusmittari) sekä kompassi. Yhä useammassa koneessa on myös GPS-vastaanotin. Suorituskykyisistä (ns. tehokone) purjekoneista löytyy lähes aina myös lennontallennin, jonka tallenteen nojalla voidaan vahvistaa ennätyksiä ja kilpailusuorituksia. Muusta lentoliikenteestä poiketen suomalaisissa purjekoneissa käytetään metrisiä mittareita (nopeusmittari km/h-, korkeusmittari m- ja variometri m/s-asteikoilla).
Valmistus
Liitokoneet olivat 1930-luvulla puuta ja kangasta kehittyen nykyisen kaltaiseen muotoonsa samaan aikaan. Kerhorakentaminen oli tapa hankkia lentokoneita halvemmalla 1950-luvulle asti. Eräissä maissa, muun muassa Puola, Ranska ja Neuvostoliitto, valtio subventoi purjelentoharrastusta ja kerhot saivat ilmaisia koneita. Tämä oli omiaan vähentämään kerhorakentamista. Metalli- ja vanerirakenteet yleistyivät 1950-luvulla. Lasikuiturakenteet valtasivat alaa 1960-luvun alusta alkaen.
Purjekoneet tehdään nykyään pääasiassa lasi- ja hiilikuidulla vahvistetusta lujitemuovista. Myös joitakin alumiinirakenteisia koneita on edelleen tuotannossa.
Saksa on purjekonevalmistuksen johtava maa, ainoastaan Puolassa, Liettuassa ja Slovakiassa on Saksan lisäksi mainittavaa purjekonevalmistusta. Saksalaisia tehtaita ovat: Alexander Schleicher GmbH & Co, DG Flugzeugbau GmbH (omistaa myös yhtiön Rolladen-Schneider Flugzeugbau GmbH) ja Schempp-Hirth GmbH. Suomessa purjelentokoneita on kehittänyt esimerkiksi Polyteknikkojen Ilmailukerho, jonka kehittämiä koneita ovat muun muassa PIK-3, PIK-5, PIK-16 Vasama[2] ja PIK-20.[3] Viimeksi mainittu voitti Räyskälän MM-kisoissa 1976 kolme ensimmäistä sijaa[4] ja sitä valmistettiin kaiken kaikkiaan yli 400 yksilöä eri malleina.[5]
Suomessa suurimman osan purjekoneista omistavat ilmailukerhot, joilta kerhon jäsenet vuokraavat koneensa. Myös koneiden huollot tehdään pääosin kerhojen jäsenistön voimin.
Katso myös
Luettelo purjelentokonetyypeistä
Purjelento
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaukonen, Pentti & Raivio, Jyri| title = Purjelennon synty ja kehitys: purjelento 100 vuotta| location = Helsinki| publisher = Helsingin purjelentokerho| year = 1991}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma 3: PIK-sarjan lentokoneet| location = Kerava| publisher = Omakustanne| year = 1995| isbn = 951-96866-1-4}}
CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

*


Fallout 3 on Bethesda Softworksin kehittämä ja alun perin vuonna 2008 julkaisema Fallout-tietokoneroolipelisarjan videopeli.
Pelin tarina sijoittuu vuoteen 2277, 36 vuotta Fallout 2 -pelin tapahtumien jälkeen. Tapahtumapaikkana on ydinsodan jälkeinen Washington DC ja sen ympäristö,[1] jotka tunnetaan pelissä nimellä Capital Wasteland. Peli julkaistiin Yhdysvalloissa 28. lokakuuta 2008, Euroopassa ja Australiassa 30. lokakuuta 2008, Yhdistyneessä kuningaskunnassa 31. lokakuuta 2008 ja Japanissa 4. joulukuuta 2008. Peli ilmestyi PlayStation 3- ja Xbox 360 -konsoleille sekä Microsoft Windowsille.
Pelaaminen
Peliä voi pelata joko ensimmäisen tai kolmannen persoonan kuvakulmasta. Pelin päähahmon luominen alkaa hahmon syntymästä vuonna 2258, jolloin pelaaja voi valita hahmonsa sukupuolen ja tulevan ulkonäön. Hieman myöhemmin, hahmon ollessa vuoden ikäinen, pelaaja voi määritellä kykyjensä tason ”You’re SPECIAL” -kirjan avulla. Myöhemmin lapsuudessaan hahmo saa harjoitusta muun muassa aseen ja pelin pääasiallisena käyttöliittymänä toimivan Pip-Boy 3000 -laitteen käyttöön. Pelaajan suoritukset määrittävät hahmon loput piirteet. Lisäksi useat tehtävät hahmon lapsuudenkotina toimivassa suojaholvissa () vaikuttavat hahmon isäsuhteeseen. Taidot () ja lisäedut () ovat samankaltaisia aiempien sarjan pelien kanssa: pelaaja valitsee 17 eri taidosta kolme, joihin hahmo on erikoistunut. Suurin taso (), jonka hahmo voi saada, on 20 (Broken Steel -lisäosa asennettuna 30). Sarjan aiemmista osista tutut ominaisuudet (), joita on myös hivenen muokattu, on sekoitettu lisäetuihin (). Aina hahmon päästyä tasolta toiselle pelaaja saa valita yhden uuden lisäedun.

Vault-Tec Assisted Targeting Systemillä (lyhenne V.A.T.S.) on tärkeä osa pelaajan taistelussa. V.A.T.S.:ia käytettäessä aika pysähtyy, jolloin pelihahmo voi valita, mihin kohtaan ruumista pyrkii vastustajaa ampumaan. Onnistuessaan hyökkäys aiheuttaa vastustajassa erilaisia vammoja, jotka vaikuttavat taistelemiskykyyn. V.A.T.S.:ia rajoittavat toimintapisteet (), joita kuluu eri määriä riippuen käytetystä aseesta. Peli sisältää myös uudistetun terveys- ja säteilyjärjestelmän. Pelaaja näkee tavaran radioaktiivisuuden ja voi näin laskea, kuinka suuri vaikutus sillä on hahmoon. Säteilysairaus vaikuttaa heikentävästi hahmon kykyihin.
Uudistuksena pelissä on myös se, että käsiaseet kuluvat loppuun ajan kuluessa. Aseen huonontuessa sen ampumanopeus hidastuu ja ase menettää osumatarkkuutta. Kuluneita käsiaseita voi käyttää samankaltaisen aseen korjaukseen tai uuden pettämättömän ja tehokkaan aseen tekemiseen. Aseiden kaavioita voi myös löytää tai ostaa ja näitä apuna käyttäen tehdä erilaisia laitteita. Esimerkiksi Rock-it Launcherin voi tehdä yhdistämällä pölynimurin, lehtipuhaltimen, paloletkun suuttimen ja putken yhteen. Näin valmistetulla aseella voi ampua erilaisia tavaroita, kuten eväsrasioita ja pehmoeläimiä. Toinen esimerkki itse valmistettavasta aseesta on pullonkorkkimiina, jonka saa valmistettua eväsrasiasta, kirsikkapommista, aistinmoduulista ja pullonkorkeista. Kaikenlaisten aseiden rinnalla pelaaja voi käyttää hyödykseen erilaisia vaatteita ja panssareita, joilla voi olla muuntavia vaikutuksia eri taitoihin. Esimerkiksi pukemalla mekaanikon haalarit ylleen hahmo saa tehostusta korjaustaitoonsa. Vaatteet ja panssarit tulevat kahteen paikkaan, päähän ja muuhun kehoon, mikä mahdollistaa erilaisten päähine- ja vaateyhdistelmien käytön (Lisäksi on oma paikka erilaisille laseille, joita voi käyttää. Laseja ei voi käyttää kaikkien asusteiden, kuten jääkiekkomaskin tai avaruuspuvun kanssa). Hahmon inventaariolla on ennalta määrätty painorajoitin, joka ehkäisee pelaajaa kantamasta liian montaa tavaraa mukanaan. Painoraja määräytyy hahmon voimakkuuden (engl. strength) mukaan. Joillakin tavaroilla, kuten ammuksilla, ei ole painoa siksi, että pelin kehittäjä ei halunnut tavaroiden hallinnan juuttuvan paikoilleen. Pelaaja voi saada halutessaan käyttöönsä maksimissaan kolmen hengen joukon, johon lasketaan pelaaja itse, hänen koiransa Dogmeat ja yksi NPC-ihmishahmo. Dogmeat voi kuolla pelin aikana, jos pelaaja väärinkäyttää tätä tai asettaa tämän vaarallisiin tilanteisiin. On myös mahdollista olla löytämättä Dogmeatia riippuen siitä, kuinka peliä pelaa. Vain yksi NPC voi matkustaa pelaajan kanssa milloin tahansa, ja jos pelaaja haluaa ottaa uuden NPC:n mukaansa, pelaajan pitää ensin lähettää edellinen NPC pois ennen uuden NPC:n ottamista tilalle.
Karmajärjestelmä on tärkeä ominaisuus peliä pelatessa. Pelaajan tekemiset, kuten keskustelut ja taisteluvalinnat, vaikuttavat pelaajan asemaan pelimaailmassa: pelaaja, joka tekee hyväntahtoisia ratkaisuja ja valintoja, saa NPC:t positiivisemmaksi pelaajaa kohtaan. Vastavuoroisesti pelaaja, joka tekee pahantahtoisia ratkaisuja, saa NPC:iltä päinvastaisen vastavaikutuksen. Karmalla on myös muitakin vaikutuksia. Jos karma on korkea, pelaaja saa peräänsä palkkionmetsästäjiä ja satunnaiset NPC:t antavat pelaajalle lahjoja kiitokseksi. Rikoksien tekeminen pelissä on myös mahdollista, ja mikä tahansa ryhmä (engl. faction) tai joukkio, jota pelaaja vahingoittaa rikoksillaan, tulee olemaan täysin tietoinen pelaajan tekemisistä. Muita ryhmiä, joita rikos ei vahingoittanut tai koskenut, ei tämä asia kiinnosta, ja koska yleensä yksi kylä vastaa yhtä ryhmää, uutiset rikoksista eivät leviä toiseen kylään tai kaupunkiin. Ryhmät voivat suurentaa kokoaan ja rajojansa, eivätkä näin rajoitu vain tietylle alueelle.
Fallout 3:n maailma on samaa suuruusluokkaa kuin Bethdesda Softworksin The Elder Scrolls IV: Oblivion -pelissä, jossa se on 41 neliökilometrin kokoinen.
Kuolemattomat hahmot
Poiketen aiemmista Fallout-peleistä, joissa pelaajalla oli lähes vapaat kädet, Fallout 3:ssa on Bethesdan aiemmin mainitusta The Elder Scrolls IV: Oblivionista tutut kuolemattomat NPC:t. Näihin kuuluvat tehtävien kannalta tärkeät hahmot sekä lapset, eli esimerkiksi child killer -perkin saavuttaminen on mahdotonta.
Juoni
Taustajuoni

Fallout 3 sijoittuu vuoden 2277 post-apokalyptiseen Yhdysvaltoihin. Pelaajan luoma hahmo on Vault 101:n (ydinlaskeumalta suojattu turvapaikka Washington DC:ssä) asukas. Pelaaja elää leski-isänsä (Liam Neesonin ääninäyttelemä) kanssa, kunnes yhtenä päivänä pelaaja herätessään huomaa isänsä kadonneen vaultista ulkomaailmaan tuntemattomasta syystä. Vaultin valvoja tulee epäileväksi pelaajaa kohtaan ja määrää näin pelaajan tapettavaksi, mikä pakottaa pelaajan lähtemään vaultista Capital Wastelandiin etsimään kadonnutta isäänsä. Ajan myötä pelaaja kohtaa tuttuja järjestöjä sarjan aiemmista osista, sisältäen Brotherhood of Steelin, jotka ovat teknologianhimoisia selviytyjiä, ja Enclaven, joka on elitistinen Yhdysvaltain hallituksen jäänteistä koostuva järjestö. Ghoulit ovat liialle säteilylle altistuneita ihmisiä, ja useimmiten vihamielisiä pelaajaa kohtaan.
Tarina

Peli on suunniteltu hiekkalaatikkotyyliseksi, ja pääjuoni on siten lineaarinen. Pian pelaajan luoman hahmon täytettyä 19 vuotta hänen isänsä James katoaa hämärissä olosuhteissa. Pelin pääjuonena on löytää pelaajan kadonnut isä. Holvin valvojan jahdatessa pelaajaa, pitää hänen paeta vaultista laajaan ulkomaailmaan jäljittämään isäänsä ensiksi radiokanavalta, jonka jälkeen suuntana on Rivet City, hylätty lentotukialus, joka nyttemmin toimii ihmisten asuinpaikkana. Siellä pelaaja tapaa Doctor Lin, joka kertoo pelaajalle Project Puritysta, jonka suunnitelmana on poistaa säteily Tidal Basinin vedestä, mikä tarkoittaa elinympäristön elvyttämisen edesauttamista, kun kasvien ja eläinten elämän ei uskota palaavan ennalleen jatkuvan säteilyn olemassaolon takia.
Tutkittuaan Project Purityn laboratorion, joka oli rakennettu Jeffersonin muistomerkin sisälle, pelaaja jäljittää isänsä Vault 112:een ja vapauttaa hänet virtuaalitodellisesta animaatiosta. Palattuaan Rivet Cityyn pelaajan isä ja Doctor Li palaavat Project Purity -laboratorioon, jossa James kertoo pelaajalle, että Project Purityn katalysaattorina toimii Garden of Eden Creation Kit (G.E.C.K.). Pelaajan auttaessa Jamesia laittamaan laboratorion laitteita kuntoon Enclave saapuu paikalle, jonka seurauksena James tappaa itsensä ja useita Enclaven sotilaita massiivisella säteilyannoksella. Lähdettyään laboratoriosta Li ja pelaaja saapuvat Citadeliin (Pentagon), joka pelissä toimii Brotherhood of Steelin linnoituksena. Toipumisen jälkeen Li vetoaa pelaajaa etsimään G.E.C.K.:n suorittaakseen loppuun Jamesin työn. Pelaaja lähtee hakemaan sitä löydettyään yhden Vault 87:n lastiluettelosta. Pelaaja löytää vaultin, joka on suunniteltu mutaatioita aiheuttavan FEV-viruksen luomiseen ja hiomiseen. Löydettyään G.E.C.K.:n pelaaja joutuu taas Enclaven ansaan, ja tällä kertaa järjestö ottaa pelaajan vangikseen.
Herättyään sellistä pelaaja joutuu hetkellisesti eversti Autumnin kuulusteltavaksi. Presidentti Eden kuitenkin vapauttaa pelaajan ja neuvoo häntä tulemaan puhumaan hänelle Enclaven valvomoon. Matkalla eversti julkisesti peruuttaa käskyn ja käskee Enclaven jäseniä tappamaan pelaajan. Pelaajan taisteltua tiensä sotilaiden läpi hän valvomoon ja löytää sieltä presidentti Edenin valvontapöydän, joka on supertietokone, jolle on annettu määräysvalta itärannikolle, kun oikea presidentti on eristetty porauslautalle länsirannikolle. Eden antaa muunnellun version FEV-viruksesta ja pyytää pelaajaa käyttämään tätä puhdistimeen, jotta sen tuottama vesi olisi vapaa mutaatiolta, joka myös olisi tappava joka mutantille. Tämä tarkoittaisi sitä, että kaikki supermutantit, ghoulit ja suurin osa ihmisväestöstä kuolisi.
Paettuaan Raven Rockista ja palattuaan Citadeliin, Brotherhood of Steel päättää hyökätä muistomerkille, joka on raskaasti Enclaven linnoittama. Pelaajan ja valtavan robotin (Liberty Prime) avulla Brotherhood of Steel tunkeutuu ja valtaa takaisin muistomerkin. Rotundassa pelaajan pitää hoitaa asiat eversti Autumnin kanssa, joka vartioi laboratorion sisäänkäyntiä. Oivallettuaan, että valvomo sisältää tappavan määrän säteilyä, joko pelaajan tai Brotherhood of Steelin vartiomiehen, Lyonin, pitää mennä ilmalukon läpi ja syöttää aktivointikoodi 216 (viittaus Raamatun kohtaan 21:6, joka on pelaajan luoman hahmon äidin suosikkijae Raamatusta). Tämän jälkeen pääjuonen päätösfilmi lähtee pyörimään, jonka sisältö riippuu pelaajan karmasta, hyödynsikö pelaaja FEV-virusta ja kuka aktivoi puhdistimen.

Ladattava lisäsisältö
G.E.C.K.
G.E.C.K. (Garden of Eden Creation Kit) on virallinen editori Fallout 3:n PC-versiolle. Sen avulla PC:n omistajat voivat itse tehdä ja lisätä peliin lisäsisältöä. Fallout 3:n editori on samantapainen kuin The Elder Scrolls -pelien editori The Elder Scrolls Construction Set. Editori julkaistiin joulukuussa 2008, ja sen voi ladata pelin kotisivuilta ilmaiseksi.
Operation: Anchorage
Operation: Anchorage on ”armeijasimulaatio”, jossa seurataan Alaskassa sijaitsevan Anchoragen satamakaupungin vapauttamista kiinalaiskommunistien vallasta. Paketti sisältää useita uusia tehtäviä, valikoiman uusia tavaroita (esim. Gauss Rifle, Chinese Stealth Suit ja Winterized T-51b Power Armor), uuden lisäedun (perk) ja neljä uutta saavutusta (). Operation: Anchorage julkaistiin 27. tammikuuta 2009 PC:n ja Xbox 360:n Fallout 3 -versioille. Operation Anchorage julkaistiin PlayStation 3:lle samaan aikaan kuin The Pitt, 1. lokakuuta 2009.
The Pitt
The Pitt -lisäosassa seurataan pelaajan taivalta kohti ryöstäjien täyttämää, Pittsburghin raunioihin rakennettua teollisuuskaupunkia. Se sisältää monia uusia aseita, suojuksia ja vaatteita, neljä uutta saavutusta ja noin 4–5 tunnin edestä pelattavaa sisältöä. The Pitt tuli myyntiin 24. maaliskuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille, mutta se jouduttiin pian ottamaan pois myynnistä, koska se ei toiminut Xbox 360:lla toivotulla tavalla. 25. maaliskuuta Bethesda ja Microsoft ilmoittivat korjanneensa virheet, ja The Pitt palautettiin myyntiin. The Pitt julkaistiin PlayStation 3:lle 1. lokakuuta 2009.
Broken Steel
Broken Steel jatkaa pelin pääjuonta antamalla pelaajalle mahdollisuuden liittyä Brotherhood of Steel -järjestön riveihin taistelemaan Enclave-järjestöä vastaan. Se nostaa myös pelin alkuperäisen 20 tason ylärajan 30:een. Broken Steel julkaistiin 5. toukokuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille. Broken Steel julkaistiin 24. syyskuuta 2009 myös PlayStation 3:lle.
Point Lookout
Point Lookout -lisäosassa kaupunkiin on rantautunut vene, jolla pelaaja voi matkustaa uudelle Point Lookout -nimiselle alueelle. Point Lookout sisältää uusia olioita, aseita, suojuksia ja muita sekalaisia tavaroita. Luonnollisesti lisäosassa on myös uusia saavutuksia (). Point Lookout julkaistiin 23. kesäkuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille. Se julkaistiin PlayStation 3:lle 8. lokakuuta 2009 yhdessä Mothership Zetan kanssa.
Mothership Zeta
Mothership Zeta antaa pelaajalle mahdollisuuden tutkia suurta avaruusolioiden alusta samalla etsien siepattuja maan asukkeja. Mothership Zeta julkaistiin 3. elokuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille sekä PlayStation 3:lle 8. lokakuuta 2009.
Pelin kehitys
Interplay Entertainment

Fallout 3 oli alkujaan Black Isle Studiosin, Interplay Entertainmentin omistama työn alla oleva projekti, jonka työstämisnimenä oli Van Buren. Interplay Entertainment meni vararikkoon ja sulki Black Isle Studiosin, ennen kuin peli olisi valmistunut. Lisenssi pelin tekemiseen myytiin 1175000 dollarilla Bethesda Softworksille, joka etupäässä tunnetaan The Elder Scrolls -pelisarjasta. Bethesdan Fallout 3:a aloitettiin työstää tyhjästä käyttämättä Van Burenin koodeja tai mitään muutakaan materiaalia, jonka Black Isle Studios oli tehnyt. Pelattavissa oleva teknologiademo keskeytetystä projektista julkaistiin yleisölle toukokuussa 2007.
Bethesda Softworks
Bethesda Softworks ilmoitti aikovansa alkamaan työstämään Fallout 3:a heinäkuussa 2004, mutta ensisijainen kehittäminen ei alkanut ennen kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion ja tämän lisäosat sekä muut ekstrat olivat valmistuneet. Bethesda Softworks päätti tehdä Fallout 3:sta samantyylisen sarjan kahden aiemman osan kanssa, keskittymällä ei-lineaariseen pelaamiseen, hyvään tarinaan ja mustaan huumoriin. Bethesda päätti tehdä pelistä aikuisille tarkoitetun, jotta tämä voisi sisältää samanlaista materiaalia kuin sarjan aiemmissa kahdessa osassa olevia aikuismaisia aihepiirejä, väkivaltaa ja turmeltuneisuutta, joka on tyypillistä Fallout-pelisarjassa. He päättivät myös karttaa omaperäisiä piloja, joita oli sarjan aiemmissa osissa, ja jotka heidän mielestään rikkoivat vaikutelman siitä, että Fallout-pelien maailma on todellinen. Fallout 3 käyttää samaa Gamebryo-pelimoottoria kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion.
Helmikuussa 2007 Bethesda ilmoitti, että peli oli vielä pahasti kesken, mutta ilmoitti, että tiedotuksia ja ennakkoesityksiä tulee myöhemmin samana vuonna. Peter Hinesin kertoman perusteella pelin tekijätiimi halusi tehdä pelin monelle pelialustalle. Pelin ilmoitettiin olevan Game Informerilla tekeillä Windowsille, Xbox 360:lle ja PlayStation 3:lle. Teaser-sivusto pelille ilmestyi 2. toukokuuta 2007, joka sisälsi musiikkia ja konseptitaidetta pelistä sekä ajastimen, joka laski päivään 5. kesäkuuta 2007 asti. Taiteilijat ja kehittäjät sekaantuivat myöhemmin asiaan ja vahvistivat, että konseptitaide, jotka tilattiin ennen kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion -peliä oli vielä julkaistu, ei esittänyt mitään aidosta pelistä. Kun ajanlaskenta päättyi, sivusto esitti ensimmäisen trailerin pelistä ja paljasti pelin julkaisupäivämääräksi syksyn 2008.
Official Xbox Magazine julkaisi 21. maaliskuuta 2008 haastattelun, jossa Todd Howard paljasti, että peliä oli laajennettu lähes yhtä samalla laajuudella kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion -peliä. Siinä oli alun perin vähintään 12 eri versiota viimeisestä kohtauksesta, mutta myöhemmin se laajentui yli 200 eri mahdolliseen muunnokseen viimeisessä julkaisussa, joista jokainen määräytyy pelaajan tekojen mukaan.
Bethesda Softworks oli mukana E3 2008 -messuilla esitelläkseen Fallout 3:a. Ensimmäisen demon Xbox 360:n Fallout 3 -versiosta esitteli Todd Howard Washington DC:ssä. Demossa esiteltiin erilaisia aseita, kuten Fat Man -ydinpommiheitin, V.A.T.S.-järjestelmä, Pip-Boy 3000:n toimintaa ja lisäksi useita eri vihollisia. Demo päättyi, kun pelaaja lähestyi Brotherhood of Steelin hallinnoimaa Pentagonia ja joutui taisteluun Enclaven partiota vastaan. Todd Howard vahvisti myös, että ladattavaa sisältöä tulisi ainoastaan Xbox 360:lle ja Windowsille. PlayStation 3:lle tulevalle Fallout 3:lle ei alun perin ollut luvassa minkäänlaista ladattavaa lisäsisältöä.
Ääniraita
Fallout 3:n soundtrack jatkoi sarjan tapaa käyttämällä hempeää 1940–1960-lukujen suosittua amerikkalaista musiikkia.
Seuraava on lista 20 Fallout 3:ssa esiintyvästä lisenssoidusta kappaleesta.

Ääninäyttelijät

Sensuuri Japanissa
Bethesda Softworks teki muutamia muutoksia Japanin Fallout 3 -versioon. Sivutehtävää ”The Power of the Atom”, jossa normaalisti pelaajalle annettiin mahdollisuus joko purkaa tai räjäyttää atomipommi eräässä pelin kaupungissa, on hieman muokattu. Japani-versiossa tästä sivutehtävästä poistettiin kokonaan NPC nimeltä Mr. Burke, jonka poistaminen estää pelaajan mahdollisuuden räjäyttää pommi, jolloin ainoaksi vaihtoehdoksi jää sen purkaminen. Myös pelin miniydinaseen, Fat Manin, nimi vaihdettiin, koska se viittasi suoraan Yhdysvaltojen Nagasakiin pudottamaan atomipommiin.
Lähteet

Aiheesta muualla
 at MobyGames
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – The Vault, Fallout Wiki Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – Nukapedia, Fallout Wiki Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Vuoden 2008 videopelit
Luokka:PlayStation 3 -pelit
Luokka:Windows-pelit
Luokka:Xbox 360 -pelit
Luokka:Ensimmäisen persoonan ammuntapelit
Luokka:Kolmannen persoonan ammuntapelit
Luokka:Fallout-pelit
Luokka:Avoin pelimaailma -pelit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mihin alueeseen Fallout 3 peli sijoittuu?


Nakke Nakuttaja (Woody Woodpecker) on Walter Lantzin ja Ben Hardawayn vuonna 1940 luoma piirroshahmo.[1][2][3] Nakke on antropomorfinen tikka. Nakke on tunnettu sekä lyhytanimaatioista että sarjakuvista.
Nakke Nakuttaja oli alun perin Walter Lantz Productions -yhtiön hahmo. Nakke Nakuttaja suoritti ensiesiintymisensä Andy Panda -animaatiossa Knock Knock (1940). Pääosassa oli Anselmi Panda (Andy Panda), joka yritti yhdessä isänsä kanssa ottaa Nakkea kiinni. Nakesta tuli heti suosittu, ja hahmolle tehtiin pian oma sarja. Lintuhahmon erikoisesta naurusta, joka oli ääninäyttelijä Mel Blancin luoma, tuli Naken tavaramerkki. Naken oma ensimmäinen piirretty oli Woody Woodpecker (tunnettu myös nimellä Cracked Nut) (1941), ja siinä hän myös sai nimensä. Sarjan ensimmäiset osat olivat kaikkein laadukkaimpia. The Dizzy Acrobat (1943) ja Musical Moments from Chopin (1947) yhdessä Anselmi Pandan kanssa olivat jopa Oscar-ehdokkaina. Naken todellinen suosio alkoi vuonna 1944 piirretyllä The Barber of Seville. Tätä piirrettyä varten Art Heinemann ja Emery Hawkins suunnittelivat Naken ulkonäön nykyisen kaltaiseksi.
Nakesta tehtiin vuonna 1948 laulu The Woody Woodpecker Song. Lantz huomasi laulun suosion ja laittoi sen piirrettyyn Wet Blanket Policy. Piirretty sai musiikistaan Oscar-ehdokkuuden.
Naken äänestä vastasi 1940–1941 Mel Blanc, joka keksi myös Naken kuuluisan naurun. Blancin tehtyä yksinoikeussopimuksen Warner Bros. -yhtiön kanssa hänet korvattiin Ben Hardawaylla, joka oli studiolla myös käsikirjoittaja. Hardaway teki äänen vuoteen 1949 asti. Vuodesta 1950 asti Naken äänen teki Walter Lantzin vaimo Grace Stafford, joka teki äänen viimeiseen Nakke-piirrettyyn asti. Vuonna 1947 Lantz vaihtoi filmien levittäjää Universal Studiosista United Artistsiin. Nakke-piirretyt jäivät tauolle vuonna 1949, mutta vuonna 1950 Walter Lantz teki lyhyen animaatiokohtauksen elokuvaan Destination Moon. Kohtauksessa Nakke selitti raketeista. Tässä kohtauksessa Grace Stafford esitti Nakkea ensimmäistä kertaa. Tavalliset Nakke-piirretyt jatkuivat taas vuonna 1951, ja Universal palasi levittäjäksi.
Naken äänen Grace Staffordin nimeä ei mainittu animaatioiden tekijätiedoissa vuosina 1951–1957, koska hän ei halunnut yleisön tietävän, että Naken äänen teki nainen.
Vuonna 1957 Nakke esiintyi ensimmäistä kertaa televisiossa Kellogg’s-yhtiön sponsoroimassa The Woody Woodpecker Show’ssa. Nakke-piirretyt lopetettiin vuonna 1972 jaksolla Bye, Bye Blackboard ja Lantz sulki studionsa. Lantz kuitenkin omisti hahmot edelleen. Vuonna 1999 Universal Cartoon Studios päätti herättää Naken henkiin uudella The New Woody Woodpecker Show -sarjalla, jossa hahmon äänestä vastasi Billy West. Sarja jakoi fanien mielipiteet. Huonosta suosiosta johtuen osa sarjan jaksoista jäi esittämättä. Sarja kesti kuitenkin vuoteen 2002 asti.
Nakke on yhä suosittu hahmo lauantaiaamujen animaatio-ohjelmissa (Fox Kids Network).
Sarjakuvat
Animaatiohahmona aloittanut Nakke Nakuttaja esiintyi myös sarjakuvissa jo vuodesta 1942 (Dell, New Funnies). Yhdysvalloissa ilmestyi vuosina 1952–1984 Nakke Nakuttajan oma sarjakuvalehti. Pogo-sarjakuvan luoja Walt Kelly piirsi 1946 yhden Nakke-tarinan. Myös Mikki Hiiri -piirtäjänä tuttu Paul Murry on piirtänyt Nakkea. Tanskalainen Freddy Milton toi Naken hahmoon uutta puhtia 1970-luvulla.
Nakke Nakuttajalla oli Suomessa oma sarjakuvalehti Nakke, joka ilmestyi vuosina 1955–1992. Se palasi hetkeksi myyntiin 2000-luvulla. Lisäksi kustantaja Semic julkaisi Freddy Miltonin Nakke-albumit 1: Möykky tulee (1979), 2: Iloiset pisarat (1980), 3: Matka Bamalamaan (1987) ja 4: Monessa mukana (1989).
Lähteet

Aiheesta muualla
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Luokka:Piirroshahmot
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Kuvitteelliset linnut

Kuinka monta sarjakuvalehteä The Walking Deadista on julkaistu?


Punainen lohikäärme () on Brett Ratnerin ohjaama, vuonna 2002 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva, joka pohjautuu kirjailija Thomas Harrisin samannimiseen romaaniin. Elokuvan käsikirjoitti Ted Tally, ja sen tuottivat Dino De Laurentiis ja Martha De Laurentiis. Punainen lohikäärme on toinen Harrisin alkuperäisen romaanin pohjalta tehty elokuvasovitus, sillä romaani filmatisoitiin jo ensi kerran vuonna 1986 ensi-iltansa saaneeksi elokuvaksi Psykopaatin jäljillä. Elokuvan pääosissa esiintyvät Edward Norton, Anthony Hopkins, Ralph Fiennes, Harvey Keitel, Emily Watson, Mary-Louise Parker ja Philip Seymour Hoffman.
Elokuva kertoo FBI-agentti Will Grahamista, joka joutuu pyytämään apua vankimielisairaalassa tuomiotaan istuvalta kannibalistiselta sarjamurhaajalta Hannibal Lecteriltä saadakseen kiinni ”Hammaskeijuna” tunnetun sarjamurhaajan. Tapahtumiltaan Punainen lohikäärme sijoittuu aikaan ennen muita Hannibal Lecteriin pohjautuvia elokuvia, Uhrilampaita (1991) ja Hannibalia (2001).
Tarina

Elokuvan ensitapahtumat sijoittuvat Baltimoreen, Marylandiin vuonna 1980. Arvostettu ja tunnettu psykiatri, tohtori Hannibal Lecter osallistuu sinfoniaorkesterin konserttiin. Sinfoniaorkesterin huilisti epäonnistuu jatkuvasti soittamaan osuutensa oikein, mikä ärsyttää sinfonisen musiikin ystävänä tunnettua Lecteriä suuresti. Myöhemmin Lecter isännöi kotonaan päivälliskutsuja sinfoniaorkesterin johtokunnalle, kun keskustelun aihe kääntyy huilistin salaperäiseen katoamiseen. Eräs päivällisvieraista tiedustelee Lecteriltä aterian sisällöstä. Lecter vastaa tälle, että jos ”hän kertoisi mitä lautasella todellisuudessa on, päivällisvieraat eivät suostuisi edes maistamaan ruokaa.” Tämä on viittaus Lecterin kannibalismiin ja siihen, että hän on surmannut huilistin parantaakseen orkesterin soiton miellyttävyyttä, mutta päivälliskutsujen vieraat eivät kuitenkaan saa tätä selville.
Kutsujen päätyttyä Lecter saa vieraakseen lahjakkaan FBI-agentti Will Grahamin, jonka kanssa hän on työstänyt erään sarjamurhaajan psykologista profiilia. Murhaajan uhreilta on poistettu syötäväksi kelpaavia osia, kuten esimerkiksi maksa ja munuaiset, mikä saa Grahamin uskomaan murhaajan olevan kannibaali. Eräältä uhreista on poistettu kateenkorva. Lecterin poistuessa huoneesta Graham tutkii tämän keittokirjaa, jonka eräälle sivulle on kirjoitettu ”kateenkorva”. Graham ymmärtää Lecterin olevan hänen etsimänsä sarjamurhaaja, mutta samalla hetkellä Lecter hyökkää hänen kimppuunsa ja vahingoittaa häntä lähes kuolettavasti, ennen kuin Graham onnistuu ampumaan Lecteriä. Lecter tuomitaan elinkautiseen vankeusrangaistukseen Baltimoren psykiatriseen sairaalaan, mutta kokemuksestaan syvästi traumatisoitunut Graham lopettaa työnsä FBI:n agenttina ja muuttaa vaimonsa Mollyn ja poikansa Joshin kanssa Floridaan.
Monia vuosia myöhemmin Atlantan  ja Alabaman seudulle ilmestyy ”Hammaskeijuna” tunnettu uusi sarjamurhaaja, joka vainoaa ja surmaa sattumanvaraisesti perheitä peräkkäisten täysikuiden aikana. FBI:n erikoisagentti Jack Crawford toivoo vangitsevansa Hammaskeijun ennen tämän seuraavia uhreja, ja matkustaa Floridaan pyytääkseen Grahamin apua. Graham suostuu pyyntöön vastahakoisesti, ja hän matkustaa Atlantaan tutkimaan rikospaikkoja. Crawfordin ehdotuksesta Graham joutuu pyytämään apua Hannibal Lecteriltä Hammaskeijun vangitsemiseksi.
”Hammaskeiju” on todellisuudessa mies nimeltä Francis Dolarhyde, joka surmaa uhrinsa alter egonsa, ”Punaisen lohikäärmeen”, puolesta. Dolarhydella on pakkomielle William Blaken maalaukseen ”Punainen lohikäärme ja aurinkoon puettu nainen”. Dolarhyde on tatuoinut maalauksessa esiintyvän lohikäärmeen selkäänsä, ja hän uskoo jokaisen surmaamansa ihmisen vievän hänet lähemmäs lohikäärmeeksi tulemista. Hän kärsii hyvin tuskallisista lapsuusmuistoista, sillä hän vietti vanhempiensa kuoleman jälkeen lapsuutensa sadistisen isoäitinsä kanssa.
Toimittaja Freddy Lounds, joka aikoinaan ahdisteli Grahamia Lecterin vangitsemisen jälkeen, seuraa Grahamia jälleen saadakseen vinkkejä työstämäänsä artikkeliin Hammaskeijusta. Grahamin ja FBI:n yritystä päästä Hammaskeijun jäljille vaikeuttaa entisestään Lecterin ja Dolarhyden salainen kirjeenvaihto paikallisen sanomalehden palstalla. Tämä saattaa Grahamin vaimo Mollyn ja poika Joshin vaaraan, kun Lecter paljastaa Dolarhydelle palstan välityksellä Grahamin perheen kotiosoitteen. Molly ja Josh siirretään turvaan Jack Crawfordin veljen omistamalle tilalle. Lecter, joka on tietoinen FBI-agenttien olevan selvillä hänen ja Dolarhyden kirjeenvaihdosta, päättää sillä välin nostaa panoksia: vastapalvelukseksi avunannostaan Hammaskeijun vangitsemisessa hän vaatii ensiluokkaista ateriaa selliinsä ja kirjaoikeuksiensa palauttamista.
Graham antaa Freddy Loundsille yksinoikeudella haastattelun, jossa hän kertoo murhaajasta FBI:n profiilin määrittelemiä halveksivia yksityiskohtia: hän muun muassa haukkuu Hammaskeijua impotentiksi homoseksuaaliksi ja säälittäväksi ihmiseksi. Dolarhyde raivostuu lukiessaan haastattelun, ja tämän seurauksena hän kidnappaa Loundsin. Dolarhyde vie Loundsin kotitalolleen, jossa hän väkivaltaisesti kiduttaa ja lopuksi surmaa tämän. Ollessaan töissä St. Louisissa sijaitsevassa valokuvalaboratoriossa Dolarhyde rakastuu sokeaan työtoveriinsa Reba McClaneen, mutta hänen lohikäärmeen alter egonsa vaatii häntä tappamaan tämän. Dolarhyde pyrkii vapautumaan alter egonsa hallinnasta ja matkustaa New Yorkin Brooklyn Museumiin, jossa hän pyytää museovirkailijaa esittämään hänelle Blaken alkuperäisen vesivärimaalauksen ”Punainen lohikäärme ja aurinkoon puettu nainen”. Hän kolkkaa kaksi museovirkailijaa, syö maalauksen päästäkseen irti alter egostaan ja pakenee takaisin kotiseudulleen.
Graham ymmärtää, että Hammaskeiju on saanut selville uhriensa olinpaikan perheiden tilaamien kotivideoiden avulla, joita murhaaja olisi voinut saada haltuunsa vain työskennellessään yrityksessä, joka on erikoistunut tekemään perheiden filminauhoista videokasetteja. Hän alkaa käymään läpi lähiseudun yrityksiä selvittääkseen murhaajan henkilöllisyyden. Sillä välin Dolarhyde käy tapaamassa Rebaa viimeisen kerran. Hän löytää Reban tämän työtoveri Ralph Mandyn seurasta, minkä seurauksena mustasukkainen ja raivostunut Dolarhyde tappaa Mandyn. Hän kidnappaa Reban ja vie tämän kotiinsa, jonka hän sitten sytyttää tuleen. Dolarhyde ei yrityksestään huolimatta pysty surmaamaan Rebaa, vaan ilmeisesti ampuukin itsensä haulikollaan. Reba onnistuu vaivoin pakenemaan palavasta talosta, jonne FBI on löytänyt selvitettyään Dolarhyden olevan Hammaskeiju. Graham löytää palaneen talon raunioista Dolarhyden kassakaapissa säilömän leikekirjan, joka kuvaa tämän traagista lapsuutta.
Käy ilmi, että Dolarhyde lavasti oman kuolemansa jättämällä palavaan taloon jo aiemmin surmaamansa Ralph Mandyn ruumiin. FBI on kuitenkin tästä tietämätön, sillä ruumis on palanut tunnistamattomaksi. Yhä elossa oleva Dolarhyde matkustaa Floridaan ja murtautuu Grahamin kotiin, missä hän uhkaa surmaavansa Joshin. Pelastaakseen poikansa Graham alkaa solvaamaan Joshia tavalla, joka muistuttaa Dolarhydea tämän isoäidin solvauksista, joita hän luki löytämästään Dolarhyden leikekirjasta. Dolarhyde hyökkää Grahamin kimppuun, ja Josh pääsee pakenemaan. Kamppailun seurauksena molemmat haavoittuvat vakavasti, kunnes Grahamin vaimo Molly ampuu Dolarhyden kuoliaaksi.
Toivuttuaan Graham saa kirjeen Lecteriltä Baltimoren psykiatrisesta sairaalasta, joka hyvästelee hänet. Elokuvan viimeisessä kohtauksessa sairaalaa johtava Frederick Chilton saapuu ilmoittamaan Lecterille, että FBI:sta on saapunut nuori nainen (oletettavasti Clarice Starling), joka haluaa puhua hänen kanssaan.

Rooliluettelo

Julkaisu
Teatterilevitys ja menestys
Punainen lohikäärme sai ensi-iltansa ennakkonäytöksessä 30. syyskuuta 2002.[1] Elokuvateattereissa sen ensi-ilta oli Yhdysvalloissa ja Kanadassa 4. lokakuuta.[1] Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 27. lokakuuta Night Visions -elokuvafestivaaleilla.[1]
Elokuva tuotti ensimmäisenä esityspäivänään yhteensä 13478355 dollarin ja ensimmäisenä esitysviikonloppunaan 36540945 dollarin lipputulot. Se oli elokuvateattereiden suosituimpia elokuvia ja keräsi Pohjois-Amerikan elokuvateattereissa yhteensä 93149898 dollarin ja maailmanlaajuisesti 116046400 dollarin, eli yhteensä 209196298 dollarin tulot.
Vastaanotto
Elokuva sai sekä katsojien että kriitikoiden keskuudessa hyvän vastaanoton. Esimerkiksi Timen Richard Corliss kehui elokuvan näyttelijöiden esiintyvän rooleissaan virheettömällä tavalla kuvaten elokuvan olevan ”synkän viettelevä”,[2] ja Chicago Sun-Timesin Roger Ebert kirjoitti ylistävästi elokuvan synkästä tunnelmasta ja mainitsi yllättyneensä positiivisella tavalla Brett Ratnerin vakuuttavasta ohjaustyöstä.[3] Elokuva sai kuitenkin osakseen myös kriittisempiä arvioita: esimerkiksi Seattle Post-Intelligencerin William Arnold sanoi ”Punaisen lohikäärmeen olevan elokuvasarjansa heikoin osa”,[4]  mutta kuitenkin piti Anthony Hopkinsin roolisuoritusta ”yhä vetoavana”,[4] ja sanoi sen olevan ”elokuvan parasta antia.”[4]
Palkinnot ja ehdokkuudet
Emily Watson ja Tyler Patrick Jones palkittiin roolitöistään elokuvassa. Philip Seymour Hoffmanin sijaisnäyttelijä Keii Johnston palkittiin Taurus World Stunt Awards -palkintogaalassa kategoriassa ”Best Fire Stunt” kohtauksesta,[5] jossa Hoffmanin roolihahmo Freddy Lounds surmataan sytyttämällä tämä tuleen tuleen samalla, kun hänet on kiinnitetty ihostaan liimalla pyörätuoliin. Kauhuelokuvien erikoislehti Fangoria palkitsi Fangoria Chainsaw Awards -palkintogaalassaan Ralph Fiennesin parhaan miessivuosan palkinnolla,[5] ja huomioi myös Anthony Hopkinsin ja Emily Watsonin roolisuoritukset palkintoehdokkuuksilla kategorioissa ”Paras näyttelijä” ja ”Paras naissivuosa”.[5]

Lähteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:Vuoden 2002 elokuvat
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Brett Ratnerin ohjaamat elokuvat
Luokka:Elokuvat kannibalismista
Luokka:Romaaneihin perustuvat elokuvat
Luokka:Psykologiset jännityselokuvat
Luokka:Sarjamurhaajaelokuvat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mistä Punainen lohikäärme -elokuva kertoo?


William John ”Bill” Evans (16. elokuuta 1929 Plainfield, New Jersey – 15. syyskuuta 1980 New York, New York) oli yksi merkittävimmistä jazzpianisteista. Hän oli pioneeri modaalisen jazzin kehityksessä ja hänen soittotyylinsä on vaikuttanut suuresti moniin uuden sukupolven jazzpianisteihin. Evans soitti ja levytti uransa aikana monien tunnettujen jazzmuusikoiden kanssa, joista tärkeimpinä mainittakoon Miles Davis, Cannonball Adderley, Jim Hall, Chet Baker, Tony Scott, Oliver Nelson ja George Russell. Tärkeimmän musiikillisen työnsä hän teki kuitenkin johtaessaan omia pianotriojaan, joita hänellä ehti lähes 30-vuotisen taiteellisen uransa aikana olla lukuisia.
Lyhyt elämäkerta
Lapsuus ja nuoruus
Bill Evans syntyi Plainfieldin kaupungissa New Jerseyssä keskiluokkaiseen perheeseen, johon kuuluivat hänen lisäkseen venäläissukuinen äiti, walesilainen isä ja kaksi vuotta vanhempi veli Harry. Evansin äiti oli harrastelijapianisti, ja hän innosti molemmat poikansa jo varhaisella iällä musiikin pariin. Bill aloitti pianonsoiton kuusivuotiaana, mutta koska hänen vanhempansa halusivat hänen opiskelevan muitakin instrumentteja, hän aloitti myös viulunsoiton seitsemänvuotiaana ja huilunsoiton 13-vuotiaana. Hän opiskeli veljensä kanssa samalla pianonsoitonopettajalla opetellen soittotekniikkaa ja nuottien lukemista. Tähän aikaan hän harjoitteli laajalti länsimaista klassista musiikkia kuten Bachia, Beethovenia, Haydnia ja Dvořákia – omien sanojensa mukaan kolme tuntia päivässä. Hänen loistava nuotinlukutaitonsa, instrumentinhallintansa ja pianisminsa juontaa juurensa näiltä ajoilta. Evans soitti varhaisessa teini-iässään myös erilaisissa tanssi- ja viihdeorkestereissa ja kiinnostui näihin aikoihin myös improvisoidusta musiikista, joka lopulta johdatti hänet jazzin pariin. Kiinnostus klassiseen musiikkiin säilyi kuitenkin hänellä koko elämän ajan. Vuonna 1951 asepalvelus, jonka Evans suoritti huilistina sotilassoittokunnassa, katkaisi hänen jo hienoisessa nousussa olleen uransa pianistina r&b-saksofonisti Herbie Fieldsin yhtyeessä. Kotiuduttuaan kolme vuotta kestäneestä palveluksesta hän muutti New Yorkiin vuonna 1954 ja aloitti uransa freelancemuusikkona.
Ensimmäiset vuodet New Yorkissa ja yhteistyö Miles Davisin kanssa
New York, joka oli jazzin kehityksen keskeisin tapahtumapaikka 1950-luvulla, tarjosi Evansille paljon mahdollisuuksia. Hän aloitti opinnot Mannesin musiikkiyliopistossa ja yritti saada töitä jazzyhtyeissä vanhojen kontaktiensa avulla. Hän otti vastaan lähes kaikki saamansa pestit ja alkoi vähitellen tulla paikallisten muusikkojen tietoisuuteen kyvykkäänä säestäjänä ja mielikuvituksekkaana solistina. Hänen soitossaan yhdistyivät vaikutteet Bud Powellin, Nat King Colen ja Lennie Tristanon pianotyyleistä. Musiikkiteoreetikko ja säveltäjä George Russell, johon Evans tutustui vuonna 1955, vaikutti suuresti tämän soittotyylin kehitykseen. Russellin teoria modaalisuudesta – joka oli julkaistu kirjana nimeltään The Lydian Chromatic Concept Of Tonal Organization – sai Evansin ajattelemaan improvisaatiota skaalojen kautta, poiketen monista sen ajan bebop-tyyliä edustavista jazzpianisteista. Tämä sai myös modaalisesta musiikista innostuneen Miles Davisin palkkaamaan hänet osaksi sekstettiään. Evans oli Davisin leivissä vain vajaan vuoden; hän uupui sen tiukasta kiertueaikataulusta ja koki paineita, koska oli ainoa valkoinen muusikko yhtyeessä. Hän aloitti heroiinin käytön samoihin aikoihin Davisin varoituksista huolimatta ja erosi yhtyeestä lopulta vuoden 1958 lopulla. Aika yhtyeessä oli kuitenkin musiikillisesti antoisaa Evansille, ja sen suosio nosti myös hänen julkisuusarvoaan. Yhteistyö Davisin kanssa kulminoitui vuonna 1959 tehtyyn pitkäsoittoon Kind of Blue, josta tuli yksi tunnetuimmista ja parhaiten myyneistä levyistä koko jazzin historiassa. Davis rakensi levyn Evansin musiikillisten ideoiden ympärille ja tämä vastasikin soittonsa lisäksi suureksi osaksi albumilla olevista sävellyksistä.
Ensimmäinen trio
Vuoden 1959 puoleenväliin mennessä Evans oli tehnyt lukuisia levyjä pianistina eri yhtyeissä. Lisäksi kaksi hänen omalla nimellä tekemäänsä pianotriolevyä, New Jazz Conceptions (1956) ja Everybody Digs Bill Evans (1959), oli julkaistu. Näissä olevat muusikot olivat äänityssessioihin erikseen palkattuja, mutta Evansilla oli palava tarve löytää vakituiset soittajat omaan trioonsa. Sellaiset tulivat olemaan basisti Scott LaFaro ja rumpali Paul Motian. Ensimmäisen vakituisen Bill Evans Trion toiminta alkoi vuonna 1959 ja päättyi yllättäen, kun LaFaro kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1961. Tämä oli Evansille suuri menetys, sekä henkilökohtaisesti että musiikillisesti; hän koki, että yhtye oli ainutlaatuinen ja LaFaro vertaansa vailla. Kesti lähes kaksi vuosikymmentä ennen kuin hän löysi soittajat joiden kanssa koki vastaavanlaista musiikillista yhteenkuuluvuutta ja yhtyesoitannollista ”kemiaa”. Toimintansa aikana yhtye ehti nauhoittaa kaksi studiolevyä: Portrait In Jazz (1959) ja Explorations (1960). Vain paria viikkoa ennen LaFaron onnettomuutta nauhoitetut esiintymiset Village Vanguard -klubilta julkaistiin myöhemmin levyillä Waltz For Debby (1961) ja Sunday At The Village Vanguard (1962). Evansin idea kollektiivisesta yhtyesoitosta tulee hyvin esiin näillä levyillä: pianon rooli on solistisesti samanvertainen basson ja rumpujen kanssa, jotka perinteisesti jazzpianotrioissa olivat aiemmin toimineet enimmäkseen vain pianosolistia säestävässä roolissa.
Musiikillinen toiminta 1960-luvulla

Bill Evans Trio kärsi LaFaron kuolemasta ja muusikot vaihtuivat yhtyeessä suhteellisen tiuhaan; kesti kuusi vuotta ennen kuin Evans löysi musiikillisesti tyydyttävät ja pitkäaikaiset soittokumppanit. Basisti Chuck Israels tuli yhtyeeseen LaFaron kuoleman jälkeen, mutta hänen soittotaitonsa ja innovatiivisuutensa eivät yltäneet tämän tasolle. 1960-luku tarjosi kaikesta huolimatta Evansille paljon töitä: hän oli vakiinnuttanut asemansa jazzpiireissä sekä päässyt suuren yleisön tietoisuuteen ja suosioon. Hänen arvostuksensa kasvoi vuosikymmenen edetessä erityisesti Euroopassa, jonne hän tekikin lukuisia menestyksekkäitä kiertuita. Evansin manageriksi tuli vuonna 1962 Helen Keane. Tämä ammatillinen suhde kesti koko Evansin eliniän ja auttoi pitämään hänen uransa nousujohteisena pianistin vakavasta huumeriippuvuudesta huolimatta. Evans levytti kyseisellä vuosikymmenellä myös pianotrioformaatin ulkopuolella, osittain kaupallisista syistä – heroiinin käyttö oli pohjaton rahakaivo. Tällaisista ideoista oli usein vastuussa levy-yhtiö ja manageri-Keane, mutta Evans oli myös tietoinen taiteellisista tavoitteistaan, eikä suostunut projekteihin jotka olisivat sotineet niitä vastaan. Osa kokeiluista osoittautui kuitenkin myös taiteellisesti toimiviksi. Vuonna 1963 julkaistiin Conversations With Myself -nimeä kantava levy, johon on äänitetty päällekkäin kolme pianoraitaa ilman muiden instrumenttien säestystä. Tämä ennenkuulumattomalla tekniikalla toteutettu uraauurtava levy, joka oli myös musiikillisesti paikoin erittäin onnistunut, toi Evansille hänen ensimmäisen Grammy-palkintonsa. Myös vuonna 1962 ilmestynyt kvintettilevy Interplay oli onnistunut. Levyllä olivat mukana nuori trumpetisti Freddie Hubbard, kitaristi Jim Hall, basisti Percy Heath ja pianistin pitkäaikainen ystävä ja soittokumppani rumpali Philly Joe Jones. Muista Evansin levytyksistä eri instrumentaatioilla mainittakoon trio vahvistettuna sinfoniettalla -levytys Bill Evans Trio With Symphony Orchestra (1965), Jim Hallin kanssa tehdyt duolevyt Undercurrent (1962) ja Intermodulation (1966) sekä soolopianolevy Alone (1967). Näistä viimeinen voitti vuoden 1970 parhaan jazzpienyhtyeen / -solistin Grammy-palkinnon.
Evans vieraili trioineen useasti Suomessa, ensi kertaa vuonna 1964.[1]
Uusi trio ja 1970-luku
1960-luvun lopulla Evans löysi trioonsa uudet soittajat, basisti Eddie Gomezin ja rumpali Marty Morellin, joiden kanssa yhteistyö jatkui lähes vuosikymmenen. Yhtye oli ensimmäinen pitkäaikainen ja Evansia musiikillisesti tyydyttävä kokoonpano – etenkin Gomezissa hän löysi arvoisensa ja asialleen omistautuneen soittokumppanin. Yhtye esiintyi aktiivisesti lähinnä Yhdysvalloissa ja Euroopassa, mutta teki myös kiertuita muun muassa Argentiinaan ja Japaniin. Tämän Bill Evans Trion soittoa on kattavasti dokumentoitu konserttinauhoituksista tehtyjen levytysten muodossa, joista parhaimmistoa edustaa vuonna 1974 LP:nä ilmestynyt Since We Met. Yhtyeen studiolevytyksistä mainittakoon The Bill Evans Album (1970), joka ensimmäistä kertaa Evansin uran aikana sisälsi ainoastaan hänen omia sävellyksiään. Levy voitti vuonna 1971 kaksinkertaisen Grammy-palkinnon parhaasta jazzpienyhtye-esityksestä ja parhaasta jazz-instrumentaalisoolosta. Evans soittaa levyn muutamilla raidoilla myös Rhodes-sähköpianoa, usein säestäen itseään samanaikaisesti vasemmalla kädellä akustisella pianolla. Evans ei erityisemmin välittänyt käyttää sähköisiä soittimia, mutta suostui kuitenkin käyttämään Rhodesia – omien sanojensa mukaan – tuomaan lisäväriä. Hän ei kuitenkaan vienyt soittoaan 1970-luvun musiikillisen trendin mukaisesti jazzfuusion suuntaan, vaan käsitteli instrumenttia aivan kuten oli tottunut käsittelemään akustista pianoa. Jatkettuaan kuusi vuotta Bill Evans Trion vakituisena jäsenenä rumpali Marty Morell koki, että halusi jättää kiertue-elämän ja asettua perheensä kanssa aloilleen. Morrell erosi yhtyeestä vuonna 1975 ja Eliot Zigmund otti avoimena olevan rumpalin paikan vuosien 1975–1977 ajaksi. Vuonna 1977 julkaistulla levyllä You Must Believe In Spring voi kuulla tämän suhteellisen lyhytkestoisen triokokoonpanon soittoa parhaimmillaan. Saman vuoden lopulla Gomez päätti 11 vuotta kestäneen yhteistyönsä Evansin kanssa ja erosi, koska halusi siirtyä musiikillisesti eteenpäin. Myös Zigmund jätti yhtyeen vain vähän aikaa Gomezin jälkeen samasta syystä.
Viimeinen trio
Vuonna 1978 Evans löysi trioonsa nuoren basistilahjakkuuden Marc Johnsonin. Kokeiltuaan muutamaa eri rumpalia hän vakiinnutti Joe LaBarberan osaksi yhtyettä saman vuoden lopulla. Evans oli uudesta triostaan todella innoissaan, hän koki että se kasvoi musiikillisesti yhdessä samalla tavalla kuin kokoonpano LaFaron ja Motianin kanssa. Koska Evansin suosio jatkoi kasvuaan etenkin Euroopassa ja muualla Yhdysvaltain ulkopuolella, myös uusi trio oli ympärivuotisesti kiertueella ja lukuisia sen konserttitaltiointeja on jäänyt jälkipolville sekä äänitteiden ja videoiden muodossa. Yksi yhtyeen parhaista julkaistuista konserttiäänityksistä lienee kahdella LP:llä ilmestynyt tallenne Pariisin konsertista vuodelta 1979. Levyt kantavat nimiä Paris Concert Edition One ja Paris Concert Edition Two. Evans sanoo The Keyboard Magazinen kesäkuussa 1980 tekemässä haastattelussa malttavansa tuskin odottaa päästä tekemään studiolevyn uuden trionsa kanssa heti kun kiertueaikataulut antaisivat myöten ja aika olisi sopiva. Suunnitelma jäi kuitenkin toteutumatta, sillä Evansin lähes koko aikuisiän jatkunut huumeidenkäyttö oli rasittanut hänen ruumistaan siinä määrin, että hän menehtyi 15. syyskuuta 1980 vietettyään viikon sairaalassa, jonne hän oli joutunut vakavien vatsakipujen takia. Kuolinsyyksi diagnosoitiin vatsahaava, maksavaurio ja keuhkoputkentulehdus.
Musiikillinen perintö
Evansin pianotyyli, jossa yhdistyivät hienostunut kosketus, rikas harmonian käyttö soinnutuksissa, minimalistinen balladien tulkinta ja interaktiivinen jazztriosoitto, on inspiroinut monia aikamme moderneja jazzpianisteja kuten Keith Jarrettia, Herbie Hancockia ja Chick Coreaa. Hänen musiikkinsa, jolla oli Evansin omien sanojen mukaan pyrkimys kauneuteen ja helpostilähestyttävyyteen, on jättänyt lähtemättömän vaikutuksen myös jazzyleisöön ympäri maailman. Hänen levynsä myyvät edelleen ja jatkavat tuon sanoman levittämistä.
Valikoituja levyjä
New Jazz Conceptions (1956)
Everybody Digs Bill Evans (1959)
Portrait in Jazz (1959)
Explorations (1960)
Waltz for Debby (1961)
Sunday at the Village Vanguard (1962)
Conversations With Myself (1963)
Bill Evans Trio With Symphony Orchestra (1965)
At Town Hall (1966)
Alone (1967)
The Bill Evans Album (1970)
Since We Met (1974)
You Must Believe In Spring (1977)
Paris Concert Edition One (1979)
Paris Concert Edition Two (1979)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Pettinger, Peter| title = Bill Evans: How My Heart Sings| publisher = Yale University Press| year = 1999| isbn = 0-300-09727-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Shadwick, Keith| title = Bill Evans: Everything Happens To Me. A Musical Biography| publisher = Backbeat Books| year = 2002| isbn = 0-87930-708-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Verchomin, Laurie| title = The Big Love: Life and Death with Bill Evans| publisher = CreateSpace| year = 2010| isbn = 978-1-4565-6309-7}}
Aiheesta muualla
 Ylen Elävä arkisto.

Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset jazzpianistit
Luokka:Vuonna 1929 syntyneet
Luokka:Vuonna 1980 kuolleet
Luokka:Miles Davis

Milloin Bill Evans aloitti soittamaan jazzia?