Uraani on alkuaine ja myrkyllinen raskasmetalli, jonka kaikki luonnossa esiintyvät ja keinotekoiset isotoopit ovat radioaktiivisia, useimmiten alfa-säteilijöitä. Jaksollisessa järjestelmässä sen kemiallinen merkki on U (lat. uranium), järjestysluku 92 ja CAS-numero 7440-61-1. Merkittävimmät isotoopit ovat 235U ja 238U, jotka ovat 234U ohella ainoat isotoopit, joita löydetään luonnosta. Luonnonuraanin sulamispiste on 1135°C ja tiheys 19050kg/m³. 235U-isotooppia voidaan käyttää ydinpolttoaineena energiantuotantoon ja ydinaseiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Fysikaaliset ominaisuudet
Uraani on hopeanharmaa metalli, joka on helposti taottavaa ja taipuisaa. Sen sulamispiste on 1135°C ja kiehumispiste 4130°C. Sen tiheys on 19,05g/cm³, joka on suhteellisen suuri. Uraani on paramagneettinen ja huono sähköjohde.[1][2][3]
Kemialliset ominaisuudet
Uraani kuuluu aktinoideihin. Se on kohtalaisen reaktiivinen metalli. Se reagoi hyvin epämetallien, kuten hapen, rikin, fosforin ja halogeenien kanssa. Ilmassa metallinen uraani tummenee muodostaen oksidikerroksen. Uraanidioksidi UO2 on stabiilia ilmassa, ja se onkin tavallisesti muoto, jossa uraania hyödynnetään. Hienojakoinen uraani voi leimahtaa. Se reagoi myös veden kanssa. Se liukenee happoihin, mutta ei emäksiin.[1][4][2]
Uraanilla on kolme allotropista muotoa. Alfamuoto on rombista ja on stabiilia 667,7°C asti. Lämpötilavälillä 667,7–774,8°C uraani on betamuodossa ja se on tetragoninen. Yli 774,8°C uraani on gammamuodossa, jolloin sen kiderakenne on tilakeskinen kuutio. Uraani on parhaiten työstettävissä gammamuodossa.[3] Alfamuodosta tulee suprajohtavaa 0,68K lämpötilassa.[5]
Uraanin tavalliset hapetusluvut ovat +III, +IV, +V ja +VI, mutta se ei esiinny vesiliuoksissa vapaana hapetusluvuilla +V ja +VI, vaan ne hydrolysoituvat nopeasti jopa happamissa olosuhteissa. Samoin U3+ hapettuu nopeasti vapauttaen vetyä vesiliuoksissa.[6]
Uraanin elektronikonfiguraatio on [Rn] 5f36d17s2. Sen ensimmäinen ionisaatioenergia on 597,6kJ/mol.[7]
Yhdisteet
Uraanin yhdisteet ovat tyypillisesti vihreitä tai keltaisia. Uraani muodostaa hyvin monipuolisella stoikiometrilla yhdisteitä hapen kanssa. Musta UO2 on uraanin käytetyin muoto. Sitä käytetään muun muassa polttoaineissa. Lisäksi uraani muodostaa kelta-oranssia uraanitrioksidia (UO3, myös uranyylioksidi) ja vihreää triuraanioktaoksidia (U3O8). Lisäksi uraani muodostaa peroksideja, kuten kidevedellistä UO4 (UO3·H2O2·H2O). Kideveden määrä vaihtelee nollasta neljään. Nämä peroksidit ovat myös ainoita peroksideja, joita on löydetty mineraaleista. Uraani muodostaa hydridin reagoidessaan noin 250°C vedyn kanssa. Korkeammissa lämpötiloissa uraanihydridi (UH3) hajoaa reversiibelisti. Tämän ominaisuuden ansiosta sitä käytetään muun muassa karbidien ja nitridien lähtöaineena. UH3 on pyroforista. Uraanikarbideja ja -nitridejä tunnetaan stoikiometrioilla UX2, UX3 ja U2,X3, jossa X on C tai N. Karbideja voidaan muodostaa myös antamalla hiilen tai hiilimonoksidin reagoida sulan metallisen uraanin kanssa. Nitridejä muodostetaan antamalla typen reagoida korkeassa lämpötilassa uraanin kanssa.[1][3][8]
Uraani muodostaa monipuolisesti yhdisteitä halidien kanssa. Kloorin kanssa se muodostaa tri-, tetra-, penta- sekä heksakloridin.[9] Fluorin kanssa uraani muodostaa sekä tetra- että heksafluoridin. Näistä heksafluoridia käytetään erityisesti uraanin väkevöinnissä. Se on voimakkaan korrosoivaa ja reagoi kiivaasti veden ja öljyn kanssa.[3]
Uraanyylinitraatti UO2(NO3)2 on hyvin myrkyllistä. Uraani muodostaa sulfaatin UO2SO4.[3]
Uraani voi muodostaa kompleksiyhdisteitä hapetusluvuilla +III, +IV, +V ja +VI, ja näistä tyypillisimmät hapetusluvut ovat +III ja +VI. Se on voimakas Lewis-happo, joten se voi muodostaa komplekseja erilaisten ligandien kanssa. Usein ligandina on fluoridi-ioni, ja uraanin fluorokomplekseja tunnetaan esimerkiksi [UF10]4−, [UF8]3− ja [UF7]2−. Usein uraani esiintyy kompleksiyhdisteissään uranyylikationina UO2+ ja UO22+. Toinen yleinen kompleksityyppi on happea tai typpeä sisältävät ligandit. Uraanista tunnetaan myös useita organometalliyhdisteitä, joista pysyvimpiä ovat syklopentadienyylijohdannaiset. Syklopentadienyyliligandin lisäksi näissä yhdisteissä voi olla myös halogeeniligandeja. Uranoseenissa orgaanisena rakenneosana on syklo-oktatetraeeni.[10][11][12]
Uraani muodostaa myös lejeerinkejä. Uraani-rodium-germanium-lejeerinki oli ensimmäinen tunnettu seos, joka muuttui suprajohteeksi voimakkaassa magneettikentässä.[3]
Haitallisuus
Uraani on haitallista niin kemiallisesti kuin radiologisesti. Se tiedetään teratogeneettiseksi ja karsinogeeniseksi aineeksi, eli se voi elimistöön joutuessaan vahingoittaa DNA:ta, myös sukusolun DNA:ta, ja siten aiheuttaa epämuodostumia kehittyvässä alkiossa, keskenmenon riskiä ja alkion kuoleman. DNA-vaurio tai geenimutaatio voi olla myös piilevä ja periytyä usean sukupolven.[3]
Kemiallinen terveysriski eli myrkytysriski muodostuu, jos uraania kertyy munuaisiin, maksaan ja luustoon. Suurina annoksina uraani on erityisen myrkyllistä munuaisille ja luustolle. Uraani vahingoittaa munuaisen proksimaalitiehyttä, minkä seurauksena pienten proteiinien ja glukoosin eritys virtsaan lisääntyy. Suomessa porakaivonkäyttäjät saattavat altistua merkittävälle määrälle uraania, 1–2mg/l (WHO:n ohjearvosuositus 2μg/l), mutta vakavia terveyshaittoja ei ole huomattu.[13][14][15]
Erityisesti Persianlahden sodassa monet sotilaat altistuivat köyhdytetylle uraanille, mutta tutkimuksissa on osoittautunut, että siitä on aiheutunut lähinnä lieviä munuaisongelmia sekä perimämyrkyllisyyttä. Myös uraanin hajoamistuotteet, kuten radon, strontium ja jodi, voivat olla kemiallisesti ja radiologisesti haitallisia terveydelle. REACH-asetuksen mukaan uraani on haitallista.[2][16][7]
Isotoopit ja radioaktiivisuus
Uraani ei ole voimakkaan radioaktiivista. Kaksi tärkeintä isotooppia ovat 235U ja 238U. Luonnosta löydetään myös pieni määrä 234U, jota syntyy 238U hajoamisen seurauksena. Kaikki kolme isotooppia hajoavat alfasäteilyn kautta. Teollisesti merkittävin isotooppi on 235U, jota käytetään ydinpolttoaineena. 238U on uraanin pitkäikäisin isotooppi, jonka puoliintumisaika on 4,468 miljardia vuotta.[3]

1 osuus kaikesta luonnosta löytyvästä uraanista.

Lähde:[17][7]

Historia

Uraanin löytäjänä pidetään saksalaista apteekkaria ja kemistiä Martin Klaprothia. 1780-luvun lopulla Klaproth tutki uraniniittia eli pikivälkettä (, pech huono onni ja blende mineraali). Tuohon aikaan luultiin, että pikivälke sisältää vain rautaa ja sinkkiä. Klaproth huomasi, että osa mineraalista ei käyttäytynyt kuten rauta tai sinkki ja päätteli näin löytäneensä uuden alkuaineen. Hän ehdotti löytämälleen alkuaineelle nimeksi uran, joka oli kunnianosoitus muutama vuosi aikaisemmin löydetylle Uranus-planeetalle. Sittemmin se muotoutui muotoon uranium. Pikivälkettä alettiin lopulta kutsua uraniniitiksi. Syyskuussa 1789 Klaproth esitteli löytönsä Preussin tiedeakatemialle. Todellisuudessa Klaproth löysi uraanidioksidia.[3][1][18]
Vuonna 1841 ranskalainen kemisti Eugène-Melchior Péligot eristi tetraklooriuraanista puhdasta uraania kaliumin avulla. Vuonna 1896 Henri Becquerel havaitsi uraanin radioaktiivisuuden. Toisessa maailmansodassa elokuussa 1945 Yhdysvallat pudotti Hiroshiman kaupunkiin uraaniin perustuvan ydinpommi Little Boyn. Sähköä tuotettiin ensimmäisen kerran uraanin avulla vuonna 1951. Ydinvoimaa hyödynnettiin vuonna 1954 USS Nautiluksella. Ensimmäinen ydinvoimala avattiin lokakuussa 1956 Sellafieldissä.[3][1][18]
Esiintyminen ja eristäminen

Uraanin pitoisuudeksi maankuoressa arvioidaan 1–4 ppm, eli se on yhtä yleistä kuin tina ja bromi. Uraania esiintyy myös vesistöissä noin 3 ppb. Nykyään tunnetut uraanivarat riittävät nykytietämyksen mukaan kymmeniä vuosia. Uraanin teollisesti merkittäviä mineraaleja ovat uraniniitti (pikivälke), karnotiitti, uranofaani ja koffiniitti. Uraanin mineraaleja tunnetaan useita satoja. Uraanin pitoisuuden pitää olla 0,1 prosenttia, jotta malmi olisi kaupallisesti merkittävää. Sen radioaktiivinen hajoaminen on yksi merkittävimmistä maalämmön aiheuttajista.[3][1][19][4][20]
Uraanin suurimmat tuottajat ovat Kanada, Australia ja Niger. Myös Yhdysvalloilla, Venäjällä, Kongolla, Etelä-Afrikalla, Gabonilla ja Kiinalla on merkittävät uraanivarannot. 40 prosenttia maailman tunnetuista uraanivarannoista sijaitsee Australiassa, ja suurin yksittäinen lähde on Olymic Dam Mine -kaivos Etelä-Australiassa. Kanadalainen Cameco on maailman suurin uraania tuottava yritys ja Kanada on suurin uraanin tuottaja. Yhteensä tunnetut uraanivarannot on kolme miljoonaa tonnia, ja arvioidaan, että merissä on viisi miljardia tonnia lisää uraania. Uraanikaivokset ovat tyypillisesti avokaivoksia. Uraania myydään vain maille, jotka ovat ratifioineet ydinsulkusopimuksen eli käyttävät uraania vain rauhanomaisiin tarkoituksiin.[3][21]
Suomessa ei ole tällä hetkellä yhtäkään uraanikaivosta. Suomessa on louhittu uraania 1950- ja 1960-luvuilla Paukkajanvaarassa, Enossa (nykyään osa Joensuuta). Paukkajanvaarasta louhittiin yhteensä 30 tonnia uraania.

Talvivaaran kaivosta aiemmin pyörittäneellä yhtiöllä on ollut lupa tuottaa uraania sivutuotteena, mutta kaivoksen pääasialliset louhintakohteet ovat kupari, koboltti, sinkki ja nikkeli. Marraskuussa 2012 Talvivaaran kipsisakka-altaan vuodon seurauksena uraania joutui läheisiin vesistöihin merkittäviä määriä. Suomessa uraanin louhintaa valvoo Säteilyturvakeskus, jolle on ilmoitettava kaikki luonnonvarojen hyödyntäminen, jos uraanin pitoisuus on yli 0,01prosenttia.[22][23]
Uraanikaivos voi olla joko avolouhos tai sijaita maan alla. Uraani eristetään malmistaan tavallisesti kemiallisesti uuttamalla. Uuttamisen jälkeen syntyy lähinnä uraanioksidia U3O8, joka käsitellään typpihapolla. Tällöin syntyy kidevedellistä uranyylinitraattia UO2(NO3)2 · 6 H2O. Sitä kuumennettaessa syntyy uraanitrioksidia UO3, joka voidaan pelkistää vedyn avulla uraanidioksidiksi UO2. UO2 on stabiilia ilmassa. Metallista uraania voidaan tehdä elektrolyysillä uraanitetrafluoridin ja natrium- tai kalsiumkloridiseoksesta. Uraanitetrafluoridia valmistetaan antamalla uraanidioksidin reagoida kaasumaisen vetyfluoridin kanssa. Toinen vaihtoehto on pelkistää sitä metallihalidista alkali- tai maa-alkalimetallista. Hyvin puhdasta metallista uraania voidaan valmistaa hajottamalla uraanihalideja kuumalla hehkulangalla.[4][3][21]
Uraanin väkevöinti

Luonnossa esiintyvästä uraanista suurin osa on isotooppia 238U, joka ei ole reaktiivinen fission kautta. Uraania voidaan väkevöidä, eli 235U-isotoopin suhteellista määrää kasvatetaan sentrifugin tai kaasudiffuusion avulla. Kaasudiffuusiossa uraaniheksafluoridi-kaasu ohjataan puoliläpäisevän kalvon läpi, jolloin raskaampi 238U diffuntoituu hitaammin kuin kevyempi 235U. Puoliläpäisevä kalvo on tyypillisesti hopeaa ja sinkkiä. Sentrifugoinnissa käytetään uraaniheksafluoridia. Sentrifugointi on yleisin väkevöintikeino, kaasudiffuusiota käytettiin erityisesti toisen maailmansodan aikana. Muita keinoja on virittää spesifisti 235U:n ja fluorin välistä sidosta, jolloin vain 238U jää sitoutuneeksi fluoriin ja haluttu 235U saostuu metallisena. Tavallisesti 235U pitoisuus väkevöinnin jälkeen on 2–3prosenttia, joka riittää ydinpolttoaineeksi. Ydinaseita varten uraani väkevöidään siten, että 235U pitoisuus on noin 90prosenttia.[1][2][3]
Käyttö

Uraania on käytetty 2000 vuotta sitten lasin ja keramiikan värjäykseen. Uraanioksidit värjäävät lasin kellanvihreäksi. Uraania on käytetty myös tekstiiliteollisuudessa väriaineen tarttumisen helpottamiseksi. Sitä on käytetty myös hehkulampuissa kiinnittämään hehkulanka lamppuun. Sähkön nopeus uraanissa on pienempi kuin langassa, joten se hidastaa sähkön nopeutta ennen kuin se osuu lamppuun. Tämä estää langan katkeamista ja ylikuumenemista.[1][19]
Nykyään uraanin pääasiallinen käyttökohde on ydinpolttoaineena ydinvoimaloissa. Noin 14 prosenttia kaikesta maailman sähköstä tuotetaan uraanin avulla.[21] Kun neutroni osuu 235U nuklidiin voi tietyllä todennäköisyydellä tapahtua fissio, jossa vapautuu energiaa. Tytärnuklidien ja vapautuvien neutronien kineettinen energia sekä muiden, muun muassa tytärnuklidien, hajoamisenergiat siirtyvät ensiöpiirin veteen, joka ohjataan lämmönvaihtimeen. Toisiopiirin vesi höyrystyy ja pyörittää höyryturbiinia, ja tämä muodostaa generaattorissa sähkövirtaa. Yksi kilogramma neljäprosenttiseksi rikastettua uraanipolttoainetta tuottaa energiaa saman verran kuin 1500 tonnia kivihiiltä eli noin 20 triljoonaa joulea. Polttoaineena käytetään yleensä väkevöityä uraania, jonka 235U pitoisuus on noin kolme prosenttia. CANDU-reaktorissa voidaan käyttää luonnon uraania, joka sisältää huomattavasti vähemmän kuin kolme prosenttia uraanin isotooppia 235U.[1][2][3]
Uraania (90+% 235U) voidaan hyödyntää myös ydinaseessa. Köyhdytettyä uraania voidaan käyttää panssarin läpäisevissä ammuksissa ja panssareissa, sillä uraanilla on hyvin korkea tiheys. Uraania (238U) käytetään myös suojana radioaktiivista säteilyä vastaan. Köyhdytetty uraani on myrkyllistä. Jos uraania sisältävä ammus räjähtää, voi muodostua myös kaasumaisia uraaniyhdisteitä. Jos ammus pirstoutuu tai jauhautuu pölyksi voi uraania ja uraaniyhdisteitä joutua maaperään ja vesistöihin ja aiheuttaa terveysriskejä. Muodostunut pöly on myös pyroforista.[1][19][2]
Isotooppia 238U voidaan muuttaa plutoniumiksi hyötöreaktorissa. Plutoniumia voidaan hyödyntää ydinpolttoaineena.[2][3]
238U(n, γ) → 239U(β−) → 239Np(β−) → 239Pu
Uraania voidaan hyödyntää myös kaikkein pitkäikäisimpien kivien iän arviointiin. Sitä voidaan käyttää röntgensäteilylähteenä. Uraania voidaan käyttää lejeeringeissä tuomaan vahvuutta, sitkeyttä ja vetolujuutta.[3][24]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Grenthe, Ingmar et al.| title = Uranium| number = luku 5| location = Dordrecht| publisher = Springer| year = 2006| version = Teoksessa: Morss, Lester R. et al. (toim.) The Chemistry of the Actinide and Transactinide Elements, 3. painos| isbn = 1402035985| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (PDF)| pages = 253–698}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehto, Jukka & Hou, Xiaolin| title = Chemistry and Analysis of Radionuclides| location = Weinheim| publisher = Wiley-VCH| year = 2011| isbn = 8-3-528-32658-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:54 Kemia
*
Luokka:Myrkylliset kemikaalit
Luokka:Myrkylliset alkuaineet
Luokka:Ydinasemateriaalit


Tapahtumia
tammikuu
1. tammikuuta – Harjavallan kunta muutettiin kauppalaksi ja Kuusjärven kunta Outokummun kauppalaksi. Kakskerran kunta liitettiin Turun kaupunkiin.
2. tammikuuta – Kirurgi Christiaan Barnardin johtama lääkäriryhmä teki toisen onnistuneen sydänsiirron Kapkaupungissa. Potilas oli 58-vuotias hammaslääkäri Philip Blaiberg.
5. tammikuuta – Alexander Dubček valittiin Tšekkoslovakian kommunistipuolueen johtoon, Prahan kevät alkoi.
15. tammikuuta – Suomessa järjestettyjen presidentinvaalien valitsijamiesvaalien ensimmäinen päivä.
17. tammikuuta – Säveltäjä Joonas Kokkonen sai Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon.
21. tammikuuta – Yhdysvaltain ilmavoimien B-52-pommikone putosi Thulen lentotukikohdan lähelle Grönlannissa neljän vetypommin kuormassa.
23. tammikuuta - Pohjois-Korea kaappasi yhdysvaltalaisen sota-aluksen USS Pueblo.
25. tammikuuta – Israelin sukellusvene Dakar upposi Välimerellä, 69 ihmistä sai surmansa.
27. tammikuuta – Ranskalainen sukellusvene upposi Välimerellä, 52 hukkui.
30. tammikuuta – Vietnamin sota: Tet-offensiivi alkoi Vietkongin yllätyshyökkäyksellä.
31. tammikuuta – Naurun presidentti Hammer DeRoburt julisti maan itsenäiseksi Australiasta.
helmikuu
3. helmikuuta – Tanskan prinsessa Benedikte ja saksalainen Wittgenstein-Berleburgin prinssi Richard vihittiin avioliittoon.
4. helmikuuta – Pispalan kirkko Tampereella tuhoutui tulipalossa.
6. helmikuuta – Kymmenennet talviolympialaiset alkoivat Grenoblessa.
7. helmikuuta – Itävalta poisti kuolemanrangaistuksen lainsäädännöstään.
8. helmikuuta – Boeing 747:n ensilento.
11. helmikuuta – Israelin ja Jordanian rajaselkkaus.
21. helmikuuta – Postipankin pääjohtaja Teuvo Aura nimitettiin Helsingin kaupunginjohtajaksi.
25. helmikuuta – Arkkipiispa Makarios III valittiin Kyproksen presidentiksi.
maaliskuu
1. maaliskuuta – Juutalainen maailmankongressi syytti Saksan liittopresidentti Heinrich Lübkeä osallistumisesta natsien keskitysleirien rakentamiseen 1930- ja 1940-luvuilla. Lübke torjui syytökset.
1. maaliskuuta   – Presidentti Urho Kekkonen antoi eduskunnassa juhlallisen vakuutuksen kolmannen virkakautensa aluksi.
7. maaliskuuta – Vietnamin sota: ensimmäinen Saigonin taistelu alkoi.
8. maaliskuuta – Yhdysvallat kutsui Tukholman-suurlähettiläänsä kotiin vastalauseena Ruotsin omaksumalle asenteelle Vietnamin sotaa kohtaan.
12. maaliskuuta – Mauritius itsenäistyi.
16. maaliskuuta – Vietnamin sota: My Lain verilöyly.
19. maaliskuuta – Korkein oikeus piti voimassa kirjailija Hannu Salaman ja Otavan hovioikeudessa jumalanpilkasta saamat tuomiot, mutta alensi maksettavaksi määrättyjä korvauksia.
19. maaliskuuta   – Norjan kruununprinssi Harald ja neiti Sonja Haraldsen kihlautuivat.
22. maaliskuuta – Tohtori Mauno Koivisto muodosti ensimmäisen hallituksensa.
22. maaliskuuta   – Eduskunnan puhemieheksi valittiin Keskustapuolueen V. J. Sukselainen ja toiseksi varapuhemieheksi SKDL:n Leo Suonpää heidän edeltäjiensä Johannes Virolaisen ja Paavo Aition siirryttyä ministereiksi. Ensimmäinen varapuhemies, SDP:n Veikko Kokkola jatkoi tehtävässään.
27. maaliskuuta – kosmonautti Juri Gagarin menehtyy lento-onnettomuudessa lähellä Moskovaa.
31. maaliskuuta – Yhdysvaltain presidentti Lyndon B. Johnson ilmoitti, ettei hän pyri toiselle kaudelle.
31. maaliskuuta   – Romanian pääministeri Ion Gheorghe Maurer ja ulkoministeri Corneliu Manescu saapuivat viralliselle vierailulle Suomeen.
huhtikuu

2. huhtikuuta – Stanley Kubrickin tieteiselokuvan 2001: Avaruusseikkailu ensi-ilta oli Yhdysvalloissa.
4. huhtikuuta – Martin Luther King murhattiin Memphisissä Tennesseessä.
5. huhtikuuta – Britannian kuninkaallisisten ilmavoimien kapteeni Alan Pollock lensi Hawker Hunter -hävittäjäkoneella kolmasti Westminsterin palatsin ympäri ja kerran Tower Bridgen ali luvattomassa lentonäytöksessä ja joutui laskeuduttuaan pidätetyksi. Pollock oli pettynyt siihen, ettei ilmavoimien 50-vuotisjuhlapäiväksi ollut järjestetty virallisia lentonäytöksiä.
6. huhtikuuta – Eurovision laulukilpailu järjestettiin Lontoossa, Iso-Britanniassa. Espanjan edustaja Massiel voitti kappaleella ”La, la, la”.
7. huhtikuuta – Kilpa-ajaja Jim Clark kuoli Formula 2 -kisassa Saksan Hockenheimissa.
9. huhtikuuta – Valtiovarainministeriön budjettipäällikkö Heikki Tuominen nimitettiin Postisäästöpankin pääjohtajaksi.
11. huhtikuuta   – Saksassa vasemmistolaiset opiskelijat saartoivat Springer Pressin päämajan Berliinissä. Moni opiskelija pidätettiin, muun muassa Ulrike Meinhof. Opiskelijajohtaja Rudi Dutschke haavoittui vakavasti mellakan aikana sattuneessa ampumavälikohtauksessa.
18. huhtikuuta – Vuonna 1831 valmistunut London Bridge-silta myytiin amerikkalaiselle öljyalan yrittäjälle Robert P. McCullochille jonka toimesta sillan kivet siirrettiin Arizonaan, Lake Havasu Cityyn, jossa niistä rakennettiin entisen London Bridgen näköinen silta joka valmistui 1971.
19. huhtikuuta – Uudistetun Saimaan kanavan täyttö vedellä aloitettiin. Myös kanavan koekäyttö alkoi huhtikuun aikana.
20. huhtikuuta – Konservatiivipuoluetta edustanut Englannin parlamentin jäsen Enoch Powell piti maahanmuuttoa arvostelleen Rivers of Blood -puheensa.
20. huhtikuuta – Pierre Trudeausta tuli Kanadan uusi pääminiteri.
23. huhtikuuta – Neuvostoliiton Suomen-suurlähettiläs Andrei Kovaljov ei pitänyt antamassaan lausunnossa Suomen ja Neuvostoliiton välisen ystävyyden kannalta miellyttävänä, että Karjala-oluen etiketissä on Karjalan vaakuna. Repliikki herätti Suomessa vilkkaan keskustelun, ja Karjala-oluen myynti kasvoi räjähdysmäisesti.
30. huhtikuuta – Neuvostoliitto hyökkäsi rajusti Romanian pääministeriä Maureria ja ulkoministeri Manescua vastaan sanoen heidän osoittaneen kunnioitusta ”natsien liittolaisille”. Tämä johtui siitä, että Maurer ja Manescu olivat Suomen-vierailunsa aikana laskeneet kukkatervehdyksen marsalkka Mannerheimin haudalle Helsingin Hietaniemessä.
toukokuu
4. toukokuuta – Pariisissa alkoivat 1960-luvun opiskelijaliikkeen rajuimmat mellakat ylioppilaiden vaatiessa yliopistojen hallinnon uudistamista. Työläiset alkoivat tukea opiskelijoita lakoin.
5. toukokuuta – Professori Pekka Tarjanne valittiin Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtajaksi.
10. toukokuuta – Oikeuskansleri Jaakko Enäjärven tekemästä selvityksestä ilmeni, että eduskunnan taloudenhoitajana vuodesta 1940 lähtien toiminut varatuomari Björn Feiring oli vuosina 1944–1947 osittain ja siitä lähtien kokonaan jättänyt suorittamatta valtiolle kansanedustajien palkkojen ennakonpidätykset ja eräät muut maksut. Kassavajauksen suuruudeksi todettiin yli 16 miljoonaa markkaa ja suurin osa näistä rahoista löytyi käteisenä eduskunnan kassaholvista. Tästä huolimatta eduskunnan tilintarkastajat olivat vuosittain hyväksyneet tilit. SMP:n puheenjohtaja Veikko Vennamo vaati tapauksen vuoksi Feiringin, eduskunnan tilintarkastajien ja eduskunnan pääsihteerin Olavi Salervon asettamista syytteeseen.
14. toukokuuta – SKDL:n kansanedustaja Pekka Silander kuoli. Hänen tilalleen eduskuntaan tuli asentaja Ensio Laine.
21. toukokuuta – Eduskunta hyväksyi peruskoulun puitelain. Laki tuli voimaan elokuun alusta 1970.
22. toukokuuta – Ydinkäyttöinen sukellusvene USS Scorpion upposi 99 miehistön jäsenen kanssa 650km Azoreilta.
25. toukokuuta – Åbo Akademi vietti 50-vuotisjuhlansa.
26. toukokuuta – Islanti siirtyi oikeanpuoleiseen liikenteeseen.
28. toukokuuta – Eduskunta hyväksyi vuoden 1969 alussa voimaan tulleen keskiolutlain äänin 137–33.
29. toukokuuta – Presidentti Antonín Novotný ja kuusi muuta vanhoillisen linjan kannattajaa erotettiin Tšekkoslovakian kommunistipuolueesta.
30. toukokuuta – Ranskan presidentti Charles de Gaulle hajotti Kansalliskokouksen opiskelijaliikkeen levottomuuksien ja laajalle levinneiden lakkojen vuoksi ja määräsi uudet vaalit pidettäviksi 23. kesäkuuta.
kesäkuu
1. kesäkuuta – Ydinsulkusopimus avattiin YK:ssa allekirjoituksille. Ensimmäisenä sen allekirjoitti Irlanti ja nykyisin vain neljä maata ei ole allekirjoittanut sitä.
4. kesäkuuta – Suomen puolustusvoimat vietti 50-vuotisjuhlaansa.
5. kesäkuuta – Presidenttiehdokas Robert F. Kennedyä ammuttiin Los Angelesissa. Hän kuoli seuraavana päivänä.
15. kesäkuuta – Ranskan presidentti Charles de Gaulle armahti vuonna 1962 elinkautiseen vankeuteen tuomitut äärioikeistolaisen OAS-järjestön johtajat.
25. kesäkuuta – Tšekkoslovakian kansalliskokous hyväksyi lain, jonka nojalla palautettiin vuoden 1948 jälkeen poliittisista syistä tuomittujen kunnia.
27. kesäkuuta – Yleisradion hallintoneuvosto tuomitsi väkivaltaisten ohjelmien esittämisen televisiossa.
29. kesäkuuta – Paavi Paavali VI tuomitsi syntyvyydensäännöstelyn. Paavin lausuntoa arvosteltiin voimakkaasti eri puolilla maailmaa.
30. kesäkuuta – Historiantutkija, filosofian tohtori Kristján Eldjárn valittiin Islannin presidentiksi.
heinäkuu
2. heinäkuuta – Biafran oloja tutkinut komitea totesi raportissaan 400000 lapsen olevan kuolemassa nälkään Biafrassa 60 lähimmän vuorokauden aikana.[1] Biafraan oli jo tällöin lähetetty aineellista apua, mutta tarvikkeita ei ollut saatu turvallisesti perille.
4. heinäkuuta – Biafra ilmoitti kieltäytyvänsä Ison-Britannian tarjoamasta avusta niin kauan kuin Britannia toimittaa aseita Nigerian hallitukselle.
4. heinäkuuta – Tanskaan adoptoitu Jari-poika, josta oli paljon kirjoitettu pohjoismaisessa lehdistössä, luovutettiin Suomeen.
17. heinäkuuta – Saddam Husseinista tuli Irakin vallankumousneuvoston varapuhemies vallankaappauksen jälkeen.
12. heinäkuuta – Sambian presidentti Kenneth Kaunda saapui valtiovierailulle Suomeen ensimmäisenä Päiväntasaajan eteläpuolisen valtion päämiehenä.
25. heinäkuuta – Paavi Paavali VI julkaisi ”Humanae Evitae” -kiertokirjeen, jossa otetaan kielteinen kanta keinotekoiseen syntyvyyden säännöstelyyn.
31. heinäkuuta – Ranska ilmoitti tukevansa Biafran itsenäisyystaistelua.
elokuu
2. elokuuta – Suomen vanhin puukirkko, 1600-luvulla rakennettu Hailuodon kirkko, tuhoutui salaman sytyttämässä tulipalossa.
5. elokuuta – Saimaan kanava vihittiin uudelleen käyttöön.
9. elokuuta – Presidentti Urho Kekkonen armahti kirjailija Hannu Salaman tälle jumalanpilkan takia langetetusta ehdollisesta vankeustuomiosta ja korvauksista. Presidentti teki ratkaisunsa vastoin korkeimman oikeuden kantaa.
9. elokuuta   – Rhodesian korkein oikeus tuomitsi 32 mustaihoista kuolemaan aseiden luvattomasta maahantuonnista sekä järjestyksen ja turvallisuuden vaarantamisesta.
19. elokuuta – Kyproksen presidentti, arkkipiispa Makarios III saapui vierailulle Suomeen.
21. elokuuta – 200000 Varsovan liiton sotilasta ja 5000 panssarivaunua miehittivät Tšekkoslovakian ja päättivät ”Prahan kevään”.
22. elokuuta − Suomen Kommunistinen Puolue päätti peruuttaa 50-vuotisjuhlansa Tšekkoslovakian tapahtumien vuoksi. Puheenjohtaja Aarne Saarinen ilmoitti SKP:n tuomitsevan miehityksen.
23. elokuuta – YK:n turvallisuusneuvosto tuomitsi Tšekkoslovakian miehityksen äänin 10–2.
24. elokuuta – Ranska suoritti vetypommikokeen (Canopus) viidentenä valtiona maailmassa.
25. elokuuta – Jugoslavia ja Romania solmivat keskinäisen sotilaallisen avunantosopimuksen mahdollisen miehityksen varalta.
29. elokuuta – Norjan kruununprinssi Harald avioitui Sonja Haraldsenin kanssa.
29. elokuuta   – Yhdysvaltain demokraattinen puolue valitsi presidenttiehdokkaakseen senaattori Hubert Humphreyn ja varapresidenttiehdokkaaksi senaattori Edmund Muskien.
syyskuu
6. syyskuuta – Swazimaa itsenäistyi.
9. syyskuuta – Ranskan presidentti Charles de Gaulle tuomitsi Tšekkoslovakian miehityksen.
12. syyskuuta – Albania tuomitsi Tšekkoslovakian miehityksen ja erosi Varsovan liitosta.
12. syyskuuta   – Helsingissä allekirjoitettiin Uuteenkaupunkiin sijoittuvan Saab-Valmet-henkilöautotehtaan perustamissopimus.
15. syyskuuta – Ruotsin valtiopäivävaaleissa sosiaalidemokraatit saivat enemmistön (50,12%) äänistä.
22. syyskuuta – Siperiassa ja Kiinassa sattui täydellinen auringonpimennys. Suomessa pimennys näkyi osittaisena.
27. syyskuuta – Ranska esti jälleen Ison-Britannian pääsyn Euroopan talousyhteisön jäseneksi.
29. syyskuuta – Kansanäänestys Kreikassa antoi sotilasjuntalle lisää valtaa.
lokakuu
2. lokakuuta – Opiskelijamielenosoitus päättyi verilöylyyn La Plaza de las Tres Culturasilla Méxicossa.
3. lokakuuta – Kenraali Juan Velasco Alvaradon Perussa johtama sotilasvallankaappaus poisti presidentti Fernando Belaúnde Terryn vallasta.
6. lokakuuta – kunnallisvaalit alkoivat Suomessa. Leimallisin piirre oli äänioikeutettujen ja vaaleissa valittujen keski-iän selvä aleneminen suurten ikäluokkien saatua äänioikeuden ja vaalikelpoisuuden.
7. lokakuuta – Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosygin saapui kolmen päivän vierailulle Suomeen. Presidentti Urho Kekkonen ja Kosygin siirtyivät Hiittisten saaristoon kalastamaan ja neuvottelemaan. Kosyginin vierailu herätti huomiota läntisen Euroopan lehdistössä; eräät lehdet kirjoittivat Tšekkoslovakian miehitykseen viitaten jopa neuvostojoukkojen mahdollisesta siirrosta Suomeen.
11. lokakuuta – Sotilasvallankaappaus Panamassa eversti Omar Torrijos Herreran johdolla.
11. lokakuuta   – NASAn Apollo 7, ensimmäinen miehitetty Apollo-lento, laukaistiin matkaan.
12. lokakuuta – Espanjalle kuulunut Päiväntasaajan Guinea itsenäistyi.
12. lokakuuta   – Kesäolympialaiset alkoivat Méxicossa.
15. lokakuuta – Kiina ilmoitti, että Kiinan kansantasavallan presidentti Liu Shaoqilta oli riistetty kaikki hänen viralliset tehtävänsä kommunistipuolueessa, mikä merkitsi Mao Zedongin voittoa Liun ja Maon valtataistelussa. Tämän jälkeen Liu katosi julkisuudesta.
19. lokakuuta – Pohjoismaiden pääministerit sopivat kokouksessaan Oslossa yhteispohjoismaisen talousalueen luomiseen tähtäävän Nordek-hankkeen aikataulusta.
20. lokakuuta – Aristoteles Onassis ja Jacqueline Kennedy avioituivat Skorpióksen saarella.
28. lokakuuta – Tšekkoslovakia juhli 50-vuotista itsenäisyyttään. Juhlien aikana puhkesi voimakkaita Neuvostoliiton vastaisia mielenosoituksia.
marraskuu
1. marraskuuta – Presidentti Liu Shaoqi erotettiin Kiinan kommunistipuolueesta.
1. marraskuuta   – Suomi, Espanja, Kolumbia, Nepal ja Sambia valittiin YK:n turvallisuusneuvoston jäseniksi kaudelle 1969–1970.
5. marraskuuta – Yhdysvaltain presidentinvaaleissa republikaanipuolueen Richard Nixon voitti niukasti varapresidentti Hubert Humphreyn ja riippumattoman ehdokkaan George Wallacen.
19. marraskuuta – Armeija kaappasi vallan Malissa Afrikassa.
19. marraskuuta   – YK:n yleiskokous torjui Kiinan kansantasavallan jäsenyyden YK:ssa äänin 58–44. Äänestyksestä pidättyi 23 jäsenmaata.
25. marraskuuta – ”Vanhan valtaus” Helsingissä.
26. marraskuuta – Helsingin yliopiston ylioppilaskunta vietti satavuotisjuhliaan.
28. marraskuuta – Matkustajalaivat Ilmatar ja Botnia törmäsivät Långnäsin sataman edustalla Ahvenanmaalla, jolloin kuusi henkilöä kuoli. Onnettomuushetkellä oli sakea sumu.
joulukuu
10. joulukuuta – Julkisen sanan neuvoston perustamissopimus allekirjoitettiin Helsingissä.
16. joulukuuta – Eduskunta hyväksyi puoluelain ja Suomen liittymisen OECD:n jäseneksi. Äänestysluvut olivat 122–53 ja 126–38.
21. joulukuuta – Apollo 8 laukaistiin avaruuteen, ja se kiersi ensimmäisenä avaruusaluksena Kuun.
26. joulukuuta – Israelilainen matkustajakone joutui arabiterroristien hyökkäyksen kohteeksi Ateenassa Kreikassa. Israelin ilmavoimat tuhosi kostoksi 13 libanonilaista matkustajakonetta Beirutissa kaksi päivää myöhemmin. Israel luonnehti kostoiskua varoitukseksi arabimaille. YK:n turvallisuusneuvosto tuomitsi Israelin tekemän iskun 31. joulukuuta.
Syntyneitä
tammikuu–maaliskuu
1. tammikuuta – Davor Šuker, kroatialainen jalkapalloilija
2. tammikuuta – Cuba Gooding, yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä
5. tammikuuta – Andrzej Gołota (”Andrew Golota”), puolalainen nyrkkeilijä
9. tammikuuta – Jouni Raitio, suomalainen laulaja, Tangokuningas 1990
11. tammikuuta – Mathias Rust, saksalainen harrastelentäjä, laskeutui Moskovaan toukokuussa 1987
13. tammikuuta – Gianni Morbidelli, italialainen Formula 1 -kuljettaja
14. tammikuuta – Veikka Gustafsson, suomalainen vuorikiipeilijä
14. tammikuuta   – James Todd Smith (”LL Cool J”), yhdysvaltalainen rap-muusikko ja näyttelijä
17. tammikuuta – Svetlana Masterkova, venäläinen juoksija (olympiavoittaja)
17. tammikuuta   – Antonio Molero, espanjalainen näyttelijä (Perhelääkäri, Serranon perhe)
22. tammikuuta – Franka Dietzsch, saksalainen kiekonheittäjä (olympiavoittaja)
22. tammikuuta   – Jukka-Pekka Seppo, suomalainen jääkiekkoilija
23. tammikuuta – Petr Korda, tšekkiläinen tennispelaaja
24. tammikuuta – Michael Kiske, saksalainen laulaja (Helloween)
24. tammikuuta   – Mary Lou Retton, yhdysvaltalainen telinevoimistelija (olympiavoittaja)
26. tammikuuta – Eero Aho, suomalainen näyttelijä
27. tammikuuta – Mike Patton, yhdysvaltalainen laulaja (Faith No More)
28. tammikuuta – Sarah McLachlan, kanadalainen laulaja ja lauluntekijä
30. tammikuuta – Susanna Mikkonen, suomalainen näyttelijä
30. tammikuuta   – Felipe VI, Espanjan kuningas
1. helmikuuta – Lisa Marie Presley, yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä
1. helmikuuta   – Mark Recchi, kanadalainen jääkiekkoilija
1. helmikuuta   – Hannes Trinkl, itävaltalainen alppihiihtäjä
2. helmikuuta – Espen Bredesen, norjalainen mäkihyppääjä (olympiavoittaja)
3. helmikuuta – Mary Onyali, nigerialainen pikajuoksija
5. helmikuuta – Marcus Grönholm (”Bosse”), suomalainen kilpa-autoilija (maailmanmestari)
7. helmikuuta – Peter Bondra, slovakialainen jääkiekkoilija
8. helmikuuta – Gary Coleman, yhdysvaltalainen näyttelijä (k. 2010)
9. helmikuuta – Janne Virtanen, suomalainen jääkiekkoilija
11. helmikuuta – Lavinia Agache, romanialainen telinevoimistelun olympiavoittaja
12. helmikuuta – Josh Brolin, yhdysvaltalainen näyttelijä
13. helmikuuta – Kelly Hu, yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli
22. helmikuuta – Jeri Ryan, yhdysvaltalainen näyttelijä
25. helmikuuta – Evrikidi Theokleous, kyproslainen rock-, pop- ja laikó-laulaja
27. helmikuuta – Ståle Solbakken, norjalainen jalkapalloilija ja valmentaja
29. helmikuuta – Pete Fenson, yhdysvaltalainen curling-pelaaja
2. maaliskuuta – Daniel Craig, brittiläinen näyttelijä
3. maaliskuuta – Brian Leetch, yhdysvaltalainen jääkiekkoilija
4. maaliskuuta – Patricia Jude Frances ”Patsy” Kensit, brittiläinen malli ja näyttelijä
15. maaliskuuta – Sabrina Salerno, italialainen laulaja, musiikkituottaja, malli ja näyttelijä
15. maaliskuuta   – John Tardy, yhdysvaltalainen laulaja
21. maaliskuuta – Greg Ellis, englantilainen näyttelijä
22. maaliskuuta – Øystein Aarseth (”Euronymous”), norjalainen kitaristi (Mayhem) (k. 1993)
23. maaliskuuta – Damon Albarn, englantilainen muusikko (Blur)
26. maaliskuuta – James Iha, yhdysvaltalainen kitaristi (The Smashing Pumpkins)
29. maaliskuuta – Lucille Frances Ryan (”Lucy Lawless”), uusiseelantilainen näyttelijä ja laulaja
30. maaliskuuta – Céline Dion, kanadalainen laulaja
30. maaliskuuta   – Markus Lång, suomalainen musiikintutkija
31. maaliskuuta – Kimmo Kinnunen, suomalainen keihäänheittäjä (maailmanmestari)
31. maaliskuuta   – Tyruss Himes (”Big Syke”), yhdysvaltalainen rap-artisti (k. 2016)
huhtikuu–kesäkuu
1. huhtikuuta – Alexander Stubb, suomalainen poliitikko, Suomen pääministeri 2014–2015
3. huhtikuuta – Sebastian Philip Bierk, kanadalainen laulaja ("Skid Row")
8. huhtikuuta – Patricia Arquette, yhdysvaltalainen näyttelijä
9. huhtikuuta – Janne Ojanen, suomalainen jääkiekkoilija
12. huhtikuuta – Adam Graves, kanadalainen jääkiekkoilija
12. huhtikuuta   – Leena Meri, suomalainen Perussuomalaisten kansanedustaja
13. huhtikuuta – Jørn Stubberud, norjalainen basisti
16. huhtikuuta – Vickie Guerrero, yhdysvaltalainen show-painija (WWE Raw:n toimitusjohtaja)
17. huhtikuuta – Adam McKay, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, tuottaja, käsikirjoittaja, koomikko ja näyttelijä
19. huhtikuuta – Ashley Tyler Ciminella (”Ashley Judd”), yhdysvaltalainen näyttelijä
20. huhtikuuta – Anne Kalmari, suomalainen Keskustan kansanedustaja
21. huhtikuuta – Richard Igbineghu (”Richard Bango”), nigerialainen nyrkkeilijä
23. huhtikuuta – Timothy McVeigh, yhdysvaltalainen terroristi (k. 2001)
26. huhtikuuta – Maarit Feldt-Ranta, suomalainen poliitikko
26. huhtikuuta   – Antti J. Jokinen, suomalainen musiikkivideo- ja elokuvaohjaaja
29. huhtikuuta – Marko Junnilainen (”Bablo”), suomalainen iskelmä- ja rocklaulaja
1. toukokuuta – Oliver Bierhoff, saksalainen jalkapalloilija
1. toukokuuta   – Taina Myllyharju, suomalainen museonjohtaja
7. toukokuuta – Nora Louise Kuzma (”Traci Lords”), yhdysvaltalainen näyttelijä
9. toukokuuta – Jyri Komulainen, suomalainen teologi, uskonnontutkija ja kirjailija
9. toukokuuta   – Marie-José Pérec, ranskalainen yleisurheilija (olympiavoittaja)
11. toukokuuta – Katri Komi, Suomen keskustan kansanedustaja 1999–2015
12. toukokuuta – Anthony Frank Hawk (”Tony Hawk”), yhdysvaltalainen rullalautailija
13. toukokuuta – Maria Sid, suomalainen näyttelijä
15. toukokuuta – Cecilia Malmström, ruotsalainen poliitikko
15. toukokuuta   – Seth Putnam, yhdysvaltalainen muusikko ("Anal Cunt")
18. toukokuuta – Thomas Sykora, itävaltalainen alppihiihtäjä
19. toukokuuta – Rodrigo González, saksalainen rock-muusikko ("Die Ärzte")
19. toukokuuta   – Theo de Raadt, kanadalainen ohjelmistosuunnittelija (OpenBSD)
20. toukokuuta – Timothy Olyphant, yhdysvaltalainen näyttelijä
20. toukokuuta   – Pekka Pouta, suomalainen meteorologi
26. toukokuuta – Frederik, Tanskan kruununprinssi
28. toukokuuta – Kylie Minogue, australialainen näyttelijä ja laulaja
29. toukokuuta – Janne Immonen, suomalainen maastohiihtäjä
2. kesäkuuta – Flemming Andersen, tanskalainen sarjakuvapiirtäjä ja -käsikirjoittaja
2. kesäkuuta   – Anne Briand, ranskalainen ampumahiihtäjä (olympiavoittaja)
7. kesäkuuta – Hanna Brotherus, suomalainen koreografi, ohjaaja ja tanssitaiteilija
11. kesäkuuta – Alois, Liechtensteinin kruununperillinen
15. kesäkuuta – Károly Güttler, unkarilainen uimari
26. kesäkuuta – Paolo Maldini, italialainen jalkapalloilija
30. kesäkuuta – Philip Anselmo, yhdysvaltalainen muusikko ("Pantera")
heinäkuu–syyskuu
1. heinäkuuta – Mari Vainio, suomalainen näyttelijä
3. heinäkuuta – Aku Louhimies, suomalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja
3. heinäkuuta   – Teppo Numminen, suomalainen jääkiekkoilija
8. heinäkuuta – Michael Weatherly, yhdysvaltalainen näyttelijä
10. heinäkuuta – Hassiba Boulmerka, algerialainen yleisurheilija (olympiavoittaja)
10. heinäkuuta   – Harri Hursti, amerikansuojalainen tietotekniikka-asiantuntija
15. heinäkuuta – Eddie Griffin, yhdysvaltalainen näyttelijä
17. heinäkuuta – Pekka Tirkkonen, suomalainen jääkiekkoilija
19. heinäkuuta – Ilpo Larha, suomalainen palkkamurhaaja (k. 1994)
20. heinäkuuta – Julian Rhind-Tutt, brittiläinen näyttelijä
21. heinäkuuta – Samuli Edelmann, suomalainen näyttelijä ja laulaja
23. heinäkuuta – Gary Payton, yhdysvaltalainen koripalloilija
27. heinäkuuta – Cliff Curtis, uusiseelantilainen näyttelijä
29. heinäkuuta – Alan Cox, brittiläinen ohjelmoija
29. heinäkuuta   – Paavo Lötjönen, suomalainen sellisti (Apocalyptica)
30. heinäkuuta – Sofie Gråbøl, tanskalainen näyttelijä
30. heinäkuuta   – Robert Korzeniowski, puolalainen kävelijä (olympiavoittaja)
30. heinäkuuta   – Perttu Pesä, suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja
2. elokuuta – Stefan Effenberg, saksalainen jalkapalloilija ja valmentaja
4. elokuuta – Marcus Lodewijk Schenkenberg van Mierop (”Marcus Schenkenberg”), ruotsalainen näyttelijä ja miesmalli
5. elokuuta – Marine Le Pen, ranskalainen poliitikko
5. elokuuta   – Colin McRae, skotlantilainen ralliautoilija (k. 2007)
9. elokuuta – Gillian Anderson, yhdysvaltalainen näyttelijä
9. elokuuta   – Joseph McGinty Nichol (”McG”), yhdysvaltalainen elokuva- ja televisiotuottaja, käsikirjoittaja ja ohjaaja
11. elokuuta – Sophie Okonedo, brittiläinen näyttelijä
15. elokuuta – Debra Messing, yhdysvaltalainen näyttelijä
23. elokuuta – Janne Hyytiäinen, suomalainen näyttelijä
23. elokuuta   – Tommi Korpela, suomalainen näyttelijä
24. elokuuta – Marita Taavitsainen, suomalainen iskelmälaulaja
28. elokuuta – William ”Billy” Boyd, skotlantilainen näyttelijä
1. syyskuuta – Mohammed Atta, egyptiläinen terroristi (syyskuun 11. päivän terrori-iskujen johtaja) (k. 2001)
4. syyskuuta – John DiMaggio, yhdysvaltalainen ääninäyttelijä
8. syyskuuta – Roberto di Donna, italialainen pistooliampuja (olympiavoittaja)
9. syyskuuta – Julia Sawalha, brittiläinen näyttelijä
10. syyskuuta – Guy Ritchie, brittiläinen ohjaaja
11. syyskuuta – Jari Isometsä, suomalainen maastohiihtäjä
13. syyskuuta – Laura Cutina, romanialainen telinevoimistelun olympiavoittaja
17. syyskuuta – Katja Kallio, suomalainen kirjailija
17. syyskuuta   – Anastacia Lyn Newkirk, yhdysvaltalainen poplaulaja ja lauluntekijä
17. syyskuuta   – Cheryl Strayed, yhdysvaltalainen kirjailija ja kolumnisti
18. syyskuuta – Tommi Eronen, suomalainen näyttelijä
25. syyskuuta – Willard Christopher ”Will” Smith, yhdysvaltalainen näyttelijä
26. syyskuuta – James Caviezel, yhdysvaltalainen näyttelijä
26. syyskuuta   – James Michael, yhdysvaltalainen musiikkituottaja, lauluntekijä ja laulaja
27. syyskuuta – Mari Kiviniemi, Suomen pääministeri 2010–2011
28. syyskuuta – Mika Häkkinen, suomalainen Formula 1 -kuljettaja (kaksinkertainen maailmanmestari)
28. syyskuuta   – Naomi Watts, brittiläis-australialainen näyttelijä ja elokuvatuottaja
lokakuu–joulukuu
2. lokakuuta – Tittamari Marttinen, suomalainen kirjailija
2. lokakuuta   – Jana Novotná, tšekkiläinen tennispelaaja (k. 2017)
3. lokakuuta – Marko Rajamäki, suomalainen jalkapalloilija
7. lokakuuta – Thomas Edward ”Thom” Yorke, brittiläinen laulaja (Radiohead)
10. lokakuuta – Ali, intialainen näyttelijä ja koomikko
11. lokakuuta – Anssi Kankkonen, suomalainen golf-pelaaja
12. lokakuuta – Hugh Jackman, australialainen näyttelijä
13. lokakuuta – Anna-Sofia ”Anu” Holopainen, suomalainen kirjailija ja toimittaja
15. lokakuuta – Didier Deschamps, ranskalainen jalkapallovalmentaja ja keskikenttäpelaaja
15. lokakuuta   – Jyrki Linnankivi (”Jyrki 69”), suomalainen laulaja (The 69 Eyes)
27. lokakuuta – Kata Kärkkäinen, suomalainen kirjailija ja kolumnisti
28. lokakuuta – Rosanna Rocci, italialainen kevyen musiikin laulaja
29. lokakuuta – Johann Olav Koss, norjalainen pikaluistelija (olympiavoittaja)
30. lokakuuta – Emmanuelle Claret, ranskalainen ampumahiihtäjä
31. lokakuuta – Robert Van Winkle (”Vanilla Ice”), yhdysvaltalainen rap-muusikko
5. marraskuuta – Sam Rockwell, yhdysvaltalainen näyttelijä
7. marraskuuta – Michel Pavon, ranskalainen jalkapalloilija ja valmentaja
10. marraskuuta – Tracy Morgan, yhdysvaltalainen näyttelijä, koomikko ja kirjailija
21. marraskuuta – Sean Schemmel, yhdysvaltalainen ääninäyttelijä ja ohjaaja
27. marraskuuta – Michael Vartan, ranskalais-yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä
1. joulukuuta – Riina Katajavuori, suomalainen kirjailija
2. joulukuuta – Lucy Liu, yhdysvaltalainen näyttelijä
2. joulukuuta   – Nate Mendel, yhdysvaltalainen basisti
9. joulukuuta – Kurt Angle, yhdysvaltalainen show- ja vapaapainija (olympiavoittaja)
15. joulukuuta – Pat O’Brien, yhdysvaltalainen kitaristi
17. joulukuuta – Paul Tracy, kanadalainen Champ Car -kuljettaja
18. joulukuuta – Rachel Griffiths, australialainen näyttelijä
22. joulukuuta – Adam Beechen, yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija
22. joulukuuta   – Juha-Pekka Koskinen, suomalainen kirjailija
23. joulukuuta – Manuel Rivera-Ortiz, yhdysvaltalainen valokuvaaja
25. joulukuuta – Helena Christensen, tanskalainen malli
28. joulukuuta – Michael Hopkins, yhdysvaltalainen astronautti
Kuolleita
tammikuu–maaliskuu
9. tammikuuta – Louis Aubert, ranskalainen säveltäjä (s. 1877)
14. tammikuuta – Elias Ilkka, suomalainen kuvanveistäjä (s. 1889)
15. tammikuuta – Bill Masterton, kanadalainen jääkiekkoilija (s. 1938)
18. tammikuuta – Sven Oskar Lindgren, suomalainen everstiluutnantti (s. 1905)
22. tammikuuta – Duke Kahanamoku (”The Big Kahuna”), yhdysvaltalainen lainelautailija ja uimari (olympiavoittaja) (s. 1890)
29. tammikuuta – Ignatius Gabriel I Tappuni, syyrialainen katolinen piispa ja kardinaali (s. 1879)
2. helmikuuta – Tullio Serafin, italialainen kapellimestari ja äänikouluttaja (s. 1878)
13. helmikuuta – Ildebrando Pizzetti, italialainen säveltäjä (s. 1880)
16. helmikuuta – Väinö Suojamaa, suomalainen kirkkoherra ja kirjailija (s. 1878)
17. helmikuuta – Donald Wolfit, brittiläinen näyttelijä (s. 1902)
21. helmikuuta – Howard Florey, vuoden 1945 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut australialaissyntyinen farmakologi (s. 1948)
22. helmikuuta – Verner Weckman, suomalainen teollisuusmies, vuorineuvos ja painija (Suomen ensimmäinen olympiavoittaja) (s. 1882)
9. maaliskuuta – Hans-Jürgen Stumpff, saksalainen kenraalieversti (Luftwaffe) (s. 1889)
16. maaliskuuta – Mario Castelnuovo-Tedesco, italialainen säveltäjä (s. 1895)
16. maaliskuuta   – Gunnar Ekelöf, ruotsalainen kirjailija, runoilija ja kääntäjä (s. 1907)
20. maaliskuuta – Carl Th. Dreyer, ranskalainen elokuvaohjaaja (s. 1889)
21. maaliskuuta – Jevgeni Levinson, neuvostoliittolainen arkkitehti (s. 1894)
27. maaliskuuta – Juri Gagarin, neuvostoliittolainen kosmonautti (ensimmäinen ihminen avaruudessa) (s. 1934)
30. maaliskuuta – Bobby Driscoll, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1937)
huhtikuu–kesäkuu
1. huhtikuuta – Lev Landau, vuoden 1962 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut neuvostoliittolainen fyysikko (s. 1908)
2. huhtikuuta – Elsa Wennervirta, suomalainen diakonissa, Sortavalan ja Helsingin diakonissalaitosten johtaja (s. 1885)
4. huhtikuuta – Martin Luther King, vuoden 1964 Nobelin rauhanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen ihmisoikeusaktivisti (s. 1929) (murhattiin)
7. huhtikuuta – James ”Jim” Clark, skotlantilainen Formula 1 -kuljettaja (kaksinkertainen maailmanmestari) (s. 1936)
8. huhtikuuta – Barbara Jane Harrison, brittiläinen Yrjön ristin saanut lentoemäntä (s. 1945) (lento-onnettomuus)
10. huhtikuuta – Gustavs Celmiņš, latvialainen poliitikko (taisteli talvisodassa vapaaehtoisena) (s. 1899)
20. huhtikuuta – Risto Niini, suomalainen fyysikko, professori ja Akavan puheenjohtaja (s. 1907)
25. huhtikuuta – Hyazinth Strachwitz von Groß-Zauche und Camminetz, saksalainen kenraaliluutnantti (s. 1893)
25. huhtikuuta   – John Walter Tewksbury, yhdysvaltalainen yleisurheilija (olympiavoittaja) (s. 1876)
5. toukokuuta – Hertta Jack-Leistén, suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija
6. toukokuuta – Toivo Kivimäki, suomalainen lakimies, poliitikko, professori ja Suomen pääministeri (1932–1936) (s. 1886)
8. toukokuuta – Antti Salmenlinna, suomalainen kuvataiteilija ja sisustusarkkitehti (s. 1897)
9. toukokuuta – Harold Gray, yhdysvaltlalainen sarjakuvapiirtäjä (s. 1894)
12. toukokuuta – Matti Perttilä, suomalainen painija (s. 1896)
13. toukokuuta – Kari Reenpää, suomalainen vuorineuvos ja Otavan toimitusjohtaja (s. 1902)
14. toukokuuta – Pekka Silander, suomalainen ammattiyhdistysjohtaja ja SKDL:n kansanedustaja (s. 1925)
25. toukokuuta – Georg von Küchler, saksalainen sotamarsalkka (s. 1881)
27. toukokuuta – Aira Sinervo (”Aira Brink”), suomalainen kirjailija (s. 1914)
28. toukokuuta – Cornelius Kees van Dongen, alankomaalainen taidemaalari (s. 1877)
31. toukokuuta – Erik Lindegren, ruotsalainen kirjailija ja kääntäjä (s. 1910)
1. kesäkuuta – Helen Keller, yhdysvaltalainen kuurosokea kirjailija, aktivisti ja luennoitsija (s. 1880)
4. kesäkuuta – Dorothy Gish, yhdysvaltalainen näyttelijä (Lillian Gishin sisko) (s. 1898)
6. kesäkuuta – Robert F. Kennedy, yhdysvaltalainen poliitikko (oikeusministeri, senaattori ja presidenttiehdokas) (s. 1925) (murhattiin)
14. kesäkuuta – Karl-Birger Blomdahl, ruotsalainen säveltäjä (s. 1916)
14. kesäkuuta   – Salvatore Quasimodo, vuoden 1959 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut italialainen kirjailija (Ja äkkiä on ilta) (s. 1901)
15. kesäkuuta – John Leslie Montgomery (”Wes Montgomery”), yhdysvaltalainen jazz-kitaristi(s. 1923)
16. kesäkuuta – Johanna Booyson, eteläafrikkalainen maailman pitkäikäisimpiin kuulunut henkilö (s. 1857)
17. kesäkuuta – Matti Liinamaa, suomalainen agrologi ja Maalaisliiton kansanedustaja (s. 1908)
19. kesäkuuta – Teuvo Pulkkinen, suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija (s. 1920)
25. kesäkuuta – Tony Hancock, brittiläinen näyttelijä ja koomikko (s. 1924)
28. kesäkuuta – Unto Mononen, suomalainen taiteilija, runoilija, säveltäjä ja sanoittaja (”Satumaa”) (s. 1930)
heinäkuu–syyskuu
7. heinäkuuta – Joel Asikainen, suomalainen näyttelijä (s. 1912)
7. heinäkuuta   – Joseph ”Jo” Schlesser, ranskalainen kilpa-autoilija (s. 1928)
14. heinäkuuta – Konstantin Paustovski, neuvostoliittolainen kirjailija (s. 1892)
15. heinäkuuta – Signe Lagerborg-Stenius, suomalainen arkkitehti (s. 1870)
18. heinäkuuta – Corneille Heymans, vuoden 1938 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut belgialainen fysiologi (s. 1892)
22. heinäkuuta – Giovanni Guareschi, italialainen toimittaja, sarjakuvataiteilija ja humoristi (Isä Camillo) (s. 1908)
23. heinäkuuta – Sir Henry Dale, vuoden 1936 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut englantilainen aivotutkija (s. 1875)
28. heinäkuuta – Otto Hahn, vuoden 1944 Nobelin kemianpalkinnon saanut saksalainen fyysikko (s. 1879)
30. heinäkuuta – Jón Leifs, islantilainen säveltäjä (s. 1899)
3. elokuuta – Konstantin Rokossovski, Neuvostoliiton marsalkka (s. 1896)
17. elokuuta – Arto Tuovinen, suomalainen toimittaja, kääntäjä ja kirjailija (s. 1933)
19. elokuuta – George Gamov, ukrainalaissyntyinen fyysikko ja kirjailija (s. 1904)
23. elokuuta – Oiva Olenius, suomalainen jalkaväenkenraali (s. 1890)
24. elokuuta − Olli Aro, suomalainen kirjailija (s. 1920)
26. elokuuta – Kay Francis, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1905)
27. elokuuta – Robert Z. Leonard, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja (s. 1889)
1. syyskuuta – Lauri Holopainen, suomalainen kirjailija (s. 1909)
8. syyskuuta – Johan Fridolf Johansson (”Jan Fridegård”), ruotsalainen kirjailija (s. 1897)
15. syyskuuta – Uuno Takki, suomalainen poliitikko ja vuorineuvos (s. 1901)
16. syyskuuta – Kalle Väisälä, suomalainen matemaatikko ja oppikirjojen tekijä (s. 1893)
16. syyskuuta   – Nedrick Young, yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä ja käsikirjoittaja (s. 1914)
lokakuu–joulukuu
2. lokakuuta – Marcel Duchamp, ranskalais-yhdysvaltalainen taiteilija (Alaston nainen laskeutuu portaita) (s. 1887)
12. lokakuuta – Tauno Hannikainen, suomalainen kapellimestari ja sellisti (s. 1896)
12. lokakuuta   – Einar Reuter, suomalainen metsänhoitaja, kirjailija, taidekriitikko ja taidemaalari
13. lokakuuta – Aulis Ojajärvi, suomalainen rehtori ja kirjailija (s. 1913)
27. lokakuuta – Lise Meitner, itävaltalaissyntyinen fyysikko, yksi fissioreaktion keksijöistä (s. 1878)
30. lokakuuta – Ramón Novarro, meksikolainen näyttelijä (s. 1899)
30. lokakuuta   – Conrad Richter, yhdysaltalainen kirjailija (s. 1890)
1. marraskuuta – Ludovika Jakobsson, saksalaissyntyinen suomalainen taitoluistelija (olympiavoittaja) (s. 1884)
1. marraskuuta   – Georgios Papandreou, kreikkalainen poliitikko (s. 1888)
2. marraskuuta – Asko Ivalo, suomalainen diplomaatti (s. 1901)
4. marraskuuta – Aleksandra Lindroos, yksi Suomen pitkäikäisimmistä henkilöistä (s. 1861)
5. marraskuuta – Uno Savola, suomalainen diplomi-insinööri ja yritysjohtaja (s. 1904)
6. marraskuuta – Charles Munch, ranskalainen kapellimestari (s. 1891)
6. marraskuuta   – Olli Seppänen, suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko (s. 1921)
6. marraskuuta   – Chauncey Sparks, yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja kuvernööri (s. 1884)
9. marraskuuta – Jan Johansson, ruotsalainen jazzpianisti, säveltäjä ja sovittaja (s. 1931)
15. marraskuuta – Charles Bacon, yhdysvaltalainen juoksija (olympiavoittaja) (s. 1883)
17. marraskuuta – Mervyn Peake, englantilainen kirjailija, runoilija, taidemaalari ja kuvittaja (Gormenghast) (s. 1911)
18. marraskuuta – Tyyne Haarla, suomalainen näyttelijä (s. 1892)
25. marraskuuta – Upton Sinclair, yhdysvaltalainen kirjailija (Chikago) (s. 1878)
26. marraskuuta – Arnold Zweig, saksalainen kirjailija (s. 1887)
28. marraskuuta – Enid Blyton, englantilainen lasten- ja nuortenkirjailija (Viisikko-sarja) (s. 1897)
30. marraskuuta – Fjodor Romanov, venäläinen ruhtinas, keisari Aleksanteri III:n tyttärenpoika (s. 1898)
4. joulukuuta – Reino Turkki, suomalainen lentäjä ja ilmavoimien komentaja (s. 1913)
5. joulukuuta – T. I. Itkonen, suomalainen kieli- ja kansatieteilijä, saamen kielen ja saamelaiskulttuurin tutkija (s. 1891)
9. joulukuuta – Irja Browallius, ruotsalainen kirjailija ja opettaja (s. 1901)
12. joulukuuta – Tallulah Bankhead, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1902)
20. joulukuuta – Max Brod, tšekkiläis-israelilainen kirjailija ja säveltäjä (s. 1884)
20. joulukuuta   – John Steinbeck, vuoden 1962 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut yhdysvaltalainen kirjailija (Vihan hedelmät) (s. 1902)
21. joulukuuta – Ulla Procopé, suomalainen muotoilija (s. 1921)
26. joulukuuta – Åke Kihlman, suomalainen teollisuusjohtaja ja vuorineuvos (s. 1901)
27. joulukuuta – Niilo Mäki, suomalainen psykologian professori (s. 1902)
29. joulukuuta – Olavi Lahtela, suomalainen kansanedustaja ja ministeri (s. 1915)
30. joulukuuta – Trygve Lie, norjalainen lakimies, poliitikko ja diplomaatti (ensimmäinen Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeri) (s. 1896)
30. joulukuuta   – Kirill Meretskov, neuvostoliittolainen sotamarsalkka (s. 1897)
Nobelin palkinnot
Nobelin fysiikanpalkinto: Luis Alvarez
Nobelin kemianpalkinto: Lars Onsager
Nobelin lääketieteen palkinto: Robert W. Holley, Har Gobind Khorana ja Marshall Nirenberg
Nobelin kirjallisuuspalkinto: Yasunari Kawabata
Nobelin rauhanpalkinto: René Cassin
Muuta
Elokuvavuosi 1968
Musiikkivuosi 1968
Urheiluvuosi 1968
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Kurlansky, Mark| title = 1968 – vuosi joka vavahdutti maailmaa| location = Helsinki| publisher = Like: Suomen rauhanpuolustajat| year = 2008| version = (1968: The Year That Rocked the World, 2005.) Suomentanut Kirsi Komonen. Pystykorvakirja| id = ISBN 978-952-01-0103-9}}
Aiheesta muualla

*

Missä kuussa järjestetään Sulkavan soudut?


Volvo Group (; virallisesti Aktiebolaget Volvo, lyhenne AB Volvo) on ruotsalainen kuorma- ja linja-autojen, maanrakennuskoneiden ja merimoottoreiden valmistaja. Se perustettiin Göteborgissa, Ruotsissa vuonna 1927.
Volvo tarkoittaa latinan kielessä ’minä pyörin’ (verbistä volvere, 'pyöriä'). Volvo valmisti jo 1930-luvun lopulla varsin tilavia henkilöautoja, jotka oli varustettu 6-sylinterisellä 3,7 litran moottorilla. Mallimerkinnältään nämä autot olivat mm. PV-36, PV-52 ja PV-56.
Vuonna 1924 SKF:n myyntipäällikkö Assar Gabrielsson ja insinööri Gustav Larson päättivät aloittaa ruotsalaisen auton rakentamisen. Heidän visionsa oli rakentaa autoja jotka sietäisivät sekä kylmyyden että ankarat maanteiden olosuhteet.[1]
Volvo on aina pyrkinyt olemaan edelläkävijä turvallisuusajattelussa. Volvo oli ensimmäinen autovalmistaja, joka käytti istuimissaan kolmipisteturvavöitä. Nykyään Volvoissa käytetään pitkälti emoyhtiön komponentteja.
Historia
1927 Volvon perustivat Assar Gabrielsson ja Gustaf Larsson, jotka päättivät valmistaa turvallisia ja korkealaatuisia ajoneuvoja. Ensimmäinen henkilöauto valmistettiin Göteborgissa ja seuraavana vuonna ensimmäinen kuorma-auto, josta tuli välittömästi menestys. Seuraavina vuosikymmeninä Volvo kasvoi yhtymäksi ja useita toiminta-alueita perustettiin: auto-, meri- ja teollisuusmoottoreiden valmistus, linja-autot, maansiirtokoneet ja lentokoneteollisuuden komponentit.
Vuonna 1933 Volvo otti suurimmissa kuorma- ja linja-automalleissaan käyttöön niin kutsutun Hesselman-moottorin. Ensimmäisen oman dieselmoottorinsa (tyyppi VDA) Volvo sai tuotantovalmiiksi vuonna 1946. Bensiinimoottori säilyi valinnaisena Volvon kevyissä kuorma- ja linja-autoissa 1960-luvulle saakka.[2]
Ennen toista maailmansotaa esitellyt Volvon mallit pysyivät tuotannossa sota-ajan yli. Vuosina 1950 ja 1951 Volvo esitteli uuden raskaan kuorma-automalliston, johon kuuluivat Titan ja sen "pikkuveli" Viking. Titan oli tehokas jo alun perin, mutta vuodesta 1954 lähtien siihen oli saatavissa turboahdettu moottori. Turbolla tavoiteltiin suurempaa tehoa ja varsinkin vääntöä kasvattamatta moottorin painoa. Kuitenkin Keski-Euroopassa turbotekniikkaan suhtauduttiin pitkään ennakkoluuloisesti. Raskaiden kuorma-autojen rinnalla Volvo valmisti jakelukäyttöä ja muuta kevyempää ajoa varten Snabbe-, Trygge- ja Starke-malleja. Vuonna 1965 Volvo uudisti koko kuorma-automallistonsa, jolloin Titan ja Viking korvattiin 86- ja 88-malleilla. Nokattomasta F88-mallista, jota suomalaiset automiehet kutsuivat "kasipariksi", tuli Volvon menestystuote, jota valmistettiin siihenastinen ennätysmäärä.[2]
1950-luvun alussa Volvo ja brittilainen Leyland toivat kumpikin markkinoille oman linja-auton alustansa, jossa moottori oli sijoitettu makaamaan keskelle autoa, matkustamon lattian alle. Tekniset ongelmat hidastivat tämän linja-autotyypin yleistymistä, mutta vuonna 1966 esitelty Volvon B58-alusta oli kypsä tuote. Tästä alustasta ja sen seuraajaksi 1980-luvun taitteessa tulleesta B10M-mallista tuli maailmanlaajuisesti yksi kaikkien aikojen eniten käytetyistä linja-automalleista, ja sen suosio kesti 2000-luvun taitteeseen saakka, jolloin se joutui väistymään takamoottoristen linja-autojen tieltä. Keskimoottoristen linja-auton alustojen rinnalla Volvo valmisti etumoottorisia alustoja Pohjoismaiden markkinoille 1980-luvun puoliväliin saakka, kehitysmaita varten vielä muutamia vuosia pidempään. Takamoottorisia linja-autoja Volvo alkoi tehdä 1970-luvun alussa.[3]
1940-luvulla esitelty Volvon PV-henkilöautomallisto oli pitkäikäinen; sen viimeistä versiota PV 544 ja siihen perustunutta pakettiautomallia Duett tehtiin vuoteen 1965 saakka. Vuonna 1956 markkinoille tuli 121/122-mallisto (Amazon), joka oli tuotannossa 1970-luvun taitteen yli. Vuonna 1966 Volvo esitteli 140-sarjan, jonka seuraajaksi tuli 240-sarja vuonna 1975. 240-sarja pysyi tuotannossa vuoteen 1993 saakka. Näiden rinnalla valmistettiin ylellisempää 160/260-sarjaa, jonka korvasi 740/760-sarja vuonna 1982. Vuonna 1973 Volvo osti kolmanneksen alankomaalaisen DAFin henkilöautotuotannosta, ja vuodesta 1976 lähtien DAF-henkilöautot myytiin Volvo-nimisinä. Näiden rinnalle ja myöhemmin seuraajaksi tuli 340/360-sarja, jota valmistettiin vuoteen 1991 saakka. Volvon henkilöautotuotanto myytiin yhdysvaltalaiselle Ford Motor Companylle vuonna 1999.[4]
Volvo päätti 6. syyskuuta 1993 yhdistyä Renaultin kanssa. Fuusio ei kuitenkaan toteutunut, minkä jälkeen Volvon hallituksen puheenjohtaja Pehr G. Gyllenhammar erosi 2. joulukuuta 1993.[5] Gyllenhammar oli neuvotellut Renaultin johtajan Louis Schweitzerin kanssa kolme vuotta yhdistymisestä. Osa osakkeenomistajista vastusti kuitenkin suunnitelmaa. Lisäksi monet Volvon johtajista eivät olleet tyytyväisiä jo olemassa olevaan strategiseen kumppanuuteen Renaultin kanssa. Kun Volvon toimitusjohtaja Soren Gyll kuuli johdon vastustuksesta, hän ilmoitti asiasta Gyllenhammarille, joka veti fuusioehdotuksensa pois ja erosi.[6]
Ford Motor Company hankki Volvon henkilöautovalmistuksen omistukseensa vuonna 1999 ja myi sen vuonna 2010 kiinalaiselle Zhejiang Geelylle[7].
2001  Volvo Group ostaa Renault Trucksin ja Mack Trucksin.
2007  Volvo Group ostaa Nissan Dieselin (nykyinen nimi UD Trucks).
2007  Volvo Group ostaa Lingongin, kiinalaisen maansiirtokoneiden valmistajan.
2008  Yhteisten liiketoimintojen perustaminen intialaisen Eicher Motorsin kanssa.
2012  Lentokoneteollisuuden komponentteja valmistava yritys Volvo Aero myydään englantilaiselle GKN-yritykselle.
Tammikuussa 2015 uutisoitiin Kiinan suurimman kuorma-autovalmistajan Dongfengin hankkineen 45 prosenttia Volvon osakekannasta.[8]
Volvo ilmoitti kesällä 2017 ensimmäisenä suurena automerkkinä luopuvansa pelkästään polttomoottorilla varustettujen autojen valmistuksesta, kaikki uudet esiteltävät mallit 2019 eteenpäin ovat joko hybridejä tai täysin sähkökäyttöisiä.[9]
Tavaramerkki
Volvo Trademark Holding AB on tasapuolikkain Aktiebolaget Volvon ja Volvo Car Corporationin omistama.[10]
AB Volvon pääasiallinen toiminta on omistaa, ylläpitää, suojella ja varjella Volvon tavaramerkkejä (mukaan lukien Volvo, Volvo Aero ja Volvo Penta niiden asianmukaisten omistajiensa puolesta ja valtuuttaa näitä oikeuksia omistajille.
Pääliiketoimintaan kuuluu myös tavaramerkkien väärinkäytön vastustaminen maailmanlaajuisesti.
Volvo Suomessa
Volvo-autojen tuonti Suomeen alkoi jo vuonna 1928. Yhtiö perusti maahantuontia varten Helsinkiin tytäryhtiön, Oy Volvo-Auto Ab:n. Tämän yrityksen päätoimipaikka oli vuosikymmenien ajan Vallilan kaupunginosassa, Sturenkadun varrelle vuonna 1939 valmistuneessa autotalossa. Volvo-autojen luovutushuollot tehtiin vuodesta 1964 Helsingin Hernesaaressa, josta nämä toiminnot muuttivat vuonna 1974 Vantaan Kaivokselaan, jossa oli jo vuodesta 1971 toiminut raskaan kaluston huoltokorjaamo. Volvo-Auton uusi pääkonttori vihittiin käyttöön Kaivokselassa vuonna 1981.[11] Vuodesta 2016 päätoimipaikka on ollut Vantaan Viinikkalassa.
Volvo-Auto alkoi vuonna 1932 julkaista omaa asiakaslehteä, jonka nimeksi otettiin Volvo-viesti.[12]
Volvo raivasi 1930-luvun aikana nopeasti tiensä Suomen yleisimmäksi linja-automerkiksi, ja samalla se sai hyvän maineen Suomen oloihin sopivana yleiskuorma-autona. Vuonna 1939 Volvo oli eniten rekisteröity linja-automerkki, ja yhdessä Chevroletin ja Reon kanssa se muodosti kaksi kolmannesta Suomen koko linja-autokannasta.[13] Samana vuonna Volvo oli Suomen kolmanneksi yleisin kuorma-automerkki Fordin ja Chevroletin jälkeen.[14]
Sotien päätyttyä Volvo-kuorma-autojen tuonti alkoi uudelleen vuonna 1946 ja linja-auton alustojen tuonti seuraavana vuonna. Niitä ei kuitenkaan tuontisäännöstelyn vuoksi saatu kysyntää vastaavasti. Kuitenkin vuosina 1947–1949 rekisteröitiin jo 356 uutta Volvo-linja-autoa, mikä oli enemmän kuin vuosina 1945–1949 rekisteröityjen uusien Sisu-linja-autojen määrä, 319 kappaletta. Linja-autoliiton jäsenyrityksilleen vuonna 1953 tekemään kyselyyn vastanneista 44 prosenttia ilmoitti eniten haluamakseen merkiksi Volvon.[15] Kuorma-autojen ja linja-auton alustojen tuontisäännöstely purettiin vuonna 1957, minkä jälkeen tie oli auki Volvolle ja sen pahimmalle kilpailijalle, toiselle ruotsalaiselle Scania-Vabikselle varsinkin linja-automarkkinoilla.[16]
Volvo oli Suomessa pitkään huomattavasti yleisempi kuorma- ja linja-autona kuin henkilöautona, koska henkilöautojen saanti Ruotsista oli toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina hyvin vaikeaa valuuttapulan vuoksi. Volvon suurikokoisia henkilöautoja oli kuitenkin jonkin verran käytössä takseina. [17]
Esimerkiksi vuoden 1955 alussa rekisterissä oli 2570 Volvo-kuorma-autoa, mutta vain 440 Volvo-henkilöautoa. [18] Vuoden 1960 alussa Volvo-henkilöautoja oli rekisterissä vajaat 1500, mutta tuontisäännöstelyn purkamisen ansiosta niiden määrä kasvoi siinä määrin, että vuoden 1969 lopussa Volvo oli jo seitsemänneksi yleisin henkilöautomerkki lähes 24000 autolla. [19] Myös vuoden 1988 lopussa Volvo oli henkilöautotilaston seitsemännellä sijalla, kun Volvo-henkilöautoja oli rekisterissä 115936 kappaletta. [20] Vuonna 1981 Volvo 240-sarja oli Suomen eniten rekisteröityjen henkilöautomallien tilastossa 10. ja Volvo 340-sarja 14. sijalla. Samana vuonna Volvo-kuorma-autoja rekisteröitiin 1295 ja linja-autoja 287 kappaletta. Rekisteröityjen henkilöautomerkkien tilastossa Volvo oli kahdeksannella sekä kuorma- ja linja-automerkkien tilastossa ensimmäisellä sijalla. [21]
Liiketoiminta-alueet
Volvo-konsernin liiketoiminta-alueita ja samalla AB Volvon tytäryhtiöitä ovat:
Volvo Buses (linja-autot)
Volvo Trucks (kuorma-autot)
Volvo Construction Equipment (maanrakennuskoneet, aikaisemmalta nimeltään Volvo BM AB)
Volvo Aero (lentokone- ja rakettimoottorit ja moottoriosat, ilmailuteollisuuden palvelut, Volvon omistuksessa vuoteen 2012 saakka)
Volvo Penta (meri- ja teollisuusmoottorit)
Mack Trucks (yhdysvaltalainen kuorma-autojen valmistaja, Volvon omistuksessa vuodesta 2001)
Renault Trucks (ranskalainen kuorma-autojen valmistaja, Volvon omistuksessa vuodesta 2001, sitä ennen osa Renault-konsernia)
Nissan Diesel, nykyinen nimi UD Trucks (japanilainen kuorma-autojen valmistaja, jonka Volvo osti vuonna 2007)
Volvo Financial Services (rahoituspalvelut)
Nykyinen mallisto
Kuorma-autot
Volvo FL
Volvo FE
Volvo FM
Volvo FMX
Volvo FH
Linja-autot
Volvo 7500
Volvo 7900
Volvo 8900
Volvo 9500
Volvo 9700
Volvo 9900
Tuotannosta poistuneet mallit
Linja-autot
Volvo City L
Volvo 7000
Volvo 8500
Volvo 8700
Volvo B12-600
Volvo B10-400
Volvo 7700
Kuorma-autot
Volvo FM7, FM9, FM10 ja FM12
Volvo FL4, FL6, FL10 ja FL12
Volvo NL10 ja NL12
Volvo F4, F6, F7, F10, F12 ja F16.
Volvo N7, N10 ja N12
Volvo F88 ja F89
Volvo FH12
Lähteet

Kirjallisuutta
Arttu Käyhkö, Volvo maanrakennuskoneet, Kustantaja Laaksonen 2015. ISBN 978-952-5805-66-6 (Teos sisältää noin 280 värivalokuvaa ja tekniset tiedot)
Arttu Käyhkö, Maanrakennuskoneet Suomessa, Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Lumimies eli Jeti on tuntematonta lajia edustavaksi väitetty olento, jonka kerrotaan liikkuvan Himalajan vuoristossa. Lumimiehen sanotaan useimmiten kulkevan kahdella jalalla ja olevan punertava- tai oranssikarvainen ja muistuttavan ihmisapinoita, esimerkiksi gorillaa.[1]
Aasiassa lumimiehen legenda on tunnettu jo kauan, ja se kuuluu Himalajan seudun alkuperäisväestön mytologiaan[2]. Se mainitaan 3000 vuotta vanhassa kiinalaisessa tietosanakirjassa, ja paikallisväestö pitää olennon olemassaoloa varmana.[1] Länsimaalaiset ovat tehneet siitä havaintoja 1800-luvun lopulta lähtien.[2] Väitettyjä havaintoja ja jalanjälkiä tutkineet kryptozoologit ovat päätelleet, että Himalajalla elää kolme erilaista lumimieslajia.[2]
Vuonna 2017 ryhmä tiedemiehiä teki DNA-testejä erilaisille jetille kuuluneiksi väitetyille näytteille ympäri maailmaa ja totesivat, että ne olivat eri eläimistä lähtöisin. Tutkimus julkistettiin Proceedings of the Royal Society B -julkaisussa. [3]
Lumimiestä kutsutaan usein Jetiksi, mutta länsimaisella nimellä Jeti viitataan myös niin sanottuun kiinalaiseen villimieheen, Almaan sekä Pendek-mieheen, jotka ovat samantyyppisiä legendoja Aasian syrjäisissä kolkissa asustavista ihmisen sukulaisista.
Väitettyjä havaintoja ja jälkilöytöjä
Lumimiehen olemassaolosta ei ole kunnollisia todisteita, vaikka ajoittain kerrotaan uusista havainnoista. Joitakin outoja jalanjälkiä on kuvattu ja tutkittu, ja niiden on päätelty kuuluvan joko tuntemattomalle ja suurikokoiselle kädelliselle tai tuntemattomalle karhulajille. Ne saattavat myös olla jonkun huijarin tätä tarkoitusta varten muotoilluista kengänpohjista. Monissa kuvissa jälkiä ympäröivä lumi on osittain sulanut, joten on mahdollista, että ne ovat vain tavallisia karhunjälkiä, joita kuvaajat ovat muotoilleet suuremmiksi.[1] Himalajalta on löydetty myös ulostetta, jota ei ole pystytty analysoimaan. Itse lumimiehestä ei ole toistaiseksi saatu kuvia.[1]
Ensimmäisenä länsimaalaisena lumimiestä koskevista havainnoista raportoi Nepalin eläimistöä tutkinut brittiläinen luonnontieteilijä B. H. Hodgson kirjoituksessaan On the Mammalia of Nepal vuodelta 1832. Eräällä tutkimusretkellä mukana olleet nepalilaiset metsästäjät olivat kertoneet hänelle kohdanneensa tumman, pitkäkarvaisen, kaksijalkaisen hännättömän ”villi-ihmisen”. Metsästäjät olivat lähteneet pakoon sen sijaan että olisivat ampuneet otuksen.[4]
Vuonna 1889 brittiläinen Laurence Waddell kuvaili kirjassaan Among the Himalayas ensimmäisenä eurooppalaisena lumimiehen jalanjäljet.[2] Waddellin Himalajan alueella asuvat oppaat olivat kertoneet hänelle, että jälkien jättäjä on suuri, karvainen ja kahdella jalalla kulkeva olio.[2]
1900-luvulla Himalajalla alkoi liikkua aiempaa enemmän vuorikiipeilijöitä, ja samalla havainnot tuntemattomasta kaksijalkaisesta lisääntyivät.[2] Irlantilaisen Charles Howard-Buryn johtama, Mount Everestiä tutkinut ryhmä löysi vuonna 1921 jälkiä, joiden paikalliset oppaat kertoivat kuuluvan "hankien villi-ihmiselle".[2] Asiasta uutisoinut kalkuttalainen The Statesman-lehti käytti olennosta ensimmäistä kertaa nimitystä "lumimies" ().[2]
Tunnetuin ja eniten keskustelua herättänyt[2] jälkilöytö tehtiin 8. marraskuuta 1951, jolloin brittiläiset vuorikiipeilijät Eric Shipton ja Michael Ward sekä heidän oppaanaan ollut Sen Tensing löysivät Menlungin jäätiköltä Himalajalta erikoisen jälkijonon.[1] Se oli lähes puolentoista kilometrin mittainen ja koostui apinan jälkiä muistuttavista valtavista, leveistä jalanjäljistä, joissa oli suuret ja pyöreähköt varpaat; erityisesti isovarvas oli kookas.[1] Vuorikiipeilijät eivät kyenneet määrittämään niitä minkään eläimen jättämiksi, mutta Tensing kertoi heille niiden kuuluvan lumimiehelle eli jetille.[1] Shipton otti jalanjäljistä kuuluisaksi tulleet valokuvat.[1] Useat eläintieteilijät ja antropologit ovat tutkineet kuvia,[2] mutta niistä ei ole saavutettu yksimielisyyttä. Monet tutkijat pitävät kuvia huijauksena,[1] toisten mielestä ne taas ovat tähän asti paras todiste lumimiehen olemassaolosta.[2]
Brittiläinen Daily Mail-sanomalehti lähetti vuonna 1954 retkikunnan Mount Everestille etsimään merkkejä lumimiehestä.[2] Mukana oli muun muassa intialainen lintutieteilijä Biswamoy Biswas. Tuloksena saatiin valokuvia erikoisista jalanjäljistä ja tukko karvaa, joka professori Frederic Wood Jonesin tutkimuksissa osoittautui kuuluvan todennäköisesti jollekin karkeakarvaiselle sorkka- tai kavioeläimelle.[2]
Vuonna 1957 Himalajalle lähti amerikkalaisen öljymiljonääri Tom Slickin rahoittama retkikunta.[2] Se löysi ulostetta, joka sisälsi tieteelle uuden sukkulamadon.[2] Ulosteen pääteltiin olevan peräisin tieteelle tuntemattomasta eläimestä, koska sukkulamadot elävät yleensä vain yhdessä isäntälajissa.[2]
Mount Everestin valloittajana tunnettu Sir Edmund Hillary johti vuonna 1960 järjestettyä tutkimisretkikuntaa.[2] Se sai Khumjungin luostarista karvatupon, jonka väitettiin olevan peräisin lumimiehen päänahkasta.[2] Tutkimuksissa ei saatu selville, mille eläimelle karvat kuuluivat.
Hillaryn jetinetsintään liittyy erikoinen tapahtumasarja. Tom Slick kuuli vuonna 1959 huhuja, että nepalilaisessa Pangbochen luostarissa säilytetään muumioitunutta lumimiehen kättä.[2] Hän palkkasi kaksi miestä varastamaan tämän niin kutsutun "Pangbochen käden" ja laittamaan sen tilalle luostariin ihmisen luita.[2] Slick ei uskaltanut itse kuljettaa kättä pois maasta, joten hän antoi sen ystävänsä, tunnetun näyttelijän James Stewartin tehtäväksi.[2] Stewart oli tuolloin Intiassa uuden elokuvansa kuvauksissa, minkä jälkeen hän toimitti käden Lontoon yliopiston professori W. C. Osman Hillille[2]. Kättä tutkittuaan Hill totesi, että se kuuluu jollekin tuntemattomalle kädelliselle.[2] Samaan aikaan kun aito "Pangbochen käsi" oli Lontoossa, Edmund Hillary sai nepalilaisessa luostarissa nähtäväkseen varkaiden sinne jättämät ihmisluut, ja tulkitsi ne huijaukseksi, mitä ne siis olivatkin.[2]
1970-luvulla Nepalin vuoristosta löydettiin jalanjälkiä, joiden jättäjää mukana olleet Himalajan eläimistöön perehtyneet asiantuntijatkaan eivät osanneet määrittää.[1]
Väitettyjä lumimiehen jälkiä ja karvoja on löydetty 2000-luvullakin.[2]
Amerikkalainen televisiojuontaja Josh Gates löysi tutkijaryhmänsä kanssa vuonna 2007 mahdollisen jetin jalanjälkiä. Jalanjäljet löytyivät 2850 metrin korkeudelta lähellä Mount Everestiä Nepalissa. Jäljet olivat 33 senttimetrin mittasia.[5] Vuoden päästä Josh Gates matkusti tutkijaryhmänsä kanssa Bhutaniin etsimään jälleen jetiä. Etsintäretkellä he löysivät karvoja, jotka DNA-testien mukaan kuuluivat tieteelle tuntemattomalle isolle kädelliselle.[6]
Japanilainen seikkailijaryhmä julkaisi 20. lokakuuta 2008 valokuvan, jossa ihmisen jalanjälkeä verrataan Dhaulagiri-vuorelta löytyneeseen jälkeen. Löytynyt jälki on noin 20 cm pitkä ja muistuttaa ihmisen jälkeä.
Arveluja lumimiehen lajista
Ne tutkijat, jotka eivät täysin tyrmää lumimiehen olemassaolon mahdollisuutta, ovat esittäneet, että kyseessä voisi olla jokin sukupuutolta välttynyt Gigantopithecus-laji.[1] Toisen teorian mukaan jeti on vuoristo-oloihin sopeutunut orankilaji.[1]
Lumimies kirjallisuudessa ja viihteessä
1950-luvun jälkeen lumimiehestä on tullut merkittävä hahmo länsimaiseen viihdeteollisuuteen.[1] Armand Lohikosken ohjaama ja Reino Helismaan käsikirjoittama suomalainen elokuva Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä vuodelta 1954 sisältää useita lumimieskohtauksia. Nimihenkilöä esitti Vihtori Välimäki, joka valittiin rooliin pituutensa takia lehdistöhaun jälkeen (Välimäki esiintyi myöhemmin myös kolmessa muussa Pekka ja Pätkä -elokuvassa muissa rooleissa).
Kansainvälisesti levinneistä lumimiesaiheisista sarjakuva-albumeista kuuluisin on Tintti Tiibetissä. Tintti-sarjakuvan piirtäjän Hergén kerrotaan piirtäneen kannessa näkyvät lumimiehen jäljet käyttäen mallina lehdissä julkaistuja valokuvia.
Britannian menestyneimpiin popartisteihin lukeutuva Kate Bush hyödynsi Himalajan lumimieslegendoja singlekappaleellaan ”Wild Man” albumilta 50 Words for Snow.
Katso myös
Lumimiehen kaltaisia, eri puolilla maailmaa havaituksi väitettyjä ihmismäisiä olentoja:[7]
Alma, Mongolia
Haisuapina eli Skunk ape, Florida
Isojalka eli Bigfoot, Pohjois-Amerikka
Orang-mawas eli Orang Mawas, Malesia
Pendek-mies eli Orang Pendek, Sumatra
Tjutjuna eli Chuchunya, Siperia
Yeren, Kiina
Yowie, Australia
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (sisältää kuvan vuodelta 1958)

Luokka:Kryptozoologia
Luokka:Himalaja
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Keskiajan musiikki käsittää Euroopassa tehdyn musiikin itsenäisen kristillisen musiikkiperinteen synnystä 300–400-luvuilla aina 1300-luvun loppuun asti. Keskiajan musiikki on hyvin voimakkaasti yhteydessä kristilliseen kirkkoon ja sen juuriin juutalaisessa perinteessä. Monet länsimaisen taidemusiikin piirteet kehittyivät keskiajalla nimenomaan kirkon piirissä, muun muassa nuottikirjoitus ja polyfonia. Suurin osa kouluista ja säveltäjistä toimi kirkon piirissä, ja vain harvat maallikot osasivat lukea nuotteja. Tämän vuoksi keskiajan varhaisesta maallisesta musiikista ei ole säilynyt kuin joitakin satoja yksiäänisiä lauluja. Keskiajan alkupuolen musiikkityyleistä on myöhempään länsimaiseen taidemusiikkiin vaikuttanut eniten gregoriaaninen kirkkomusiikki.[1] Keskiajan loppupuolella musiikin polyfonia monimutkaistui ja äänet muuttuivat itsenäisemmiksi toisiinsa nähden. Myöhäiskeskiajalla kehittyneistä sävellystyypeistä keskeisimpiä on motetti.[2]
Kirkollinen musiikki
400–1000-luvuilta on säilynyt lähinnä kirkkomusiikkia. Varhaisen kristillisen musiikin juuret ulottuvat juutalaiseen musiikkiperinteeseen ja erityisesti psalmien laulamiseen. Tätä tukevat tutkimuksissa löydetyt melodiset yhtäläisyydet varhaisten kristillisten kirkkojen psalmilaulujen ja juutalaisten suullisen psalmilauluperinteen välillä.[3]
Toisin kuin luhistuneen Rooman valtakunnan itäosissa, jossa Bysantin valtakunta pysyi voimissaan vielä renessanssiin asti ja jossa siksi oli melko laaja yhtenäinen bysanttilaisen musiikin perinne, läntiset osat joutuivat monien eri kansojen, muun muassa kelttien, anglien, frankkien ja langobardien valtaan. Tämä johti pian erilaisten paikallisten kirkollisten perinteiden syntyyn, joilla jokaisella oli myös oma kirkkomusiikkityylinsä. Parhaiten näistä lukuisista tyylisuunnista ja perinteistä tunnetaan ambrosialainen, vanha roomalainen ja gregoriaaninen kirkkomusiikki, joka on eniten vaikuttanut länsimaisen musiikin kehitykseen.[4]
Varhainen keskiaika
Bysanttilainen musiikki

Bysanttilainen kirkkomusiikki oli idän patriarkaattien, nykyisen ortodoksisen kirkon alueen kirkkomusiikkia, joka syntyi Bysantin valtakunnan alueella. Musiikin melodiat perustuivat kahdeksaan säveleen eli oktoekhokseen, joista muodostui esikuva läntisen kirkon kahdeksalle moodille. Jumalanpalveluksissa käytettyjä lauluja alettiin kirjata muistiin 900-luvulta alkaen, ja monia näistä sävellyksistä käytetään ortodoksisissa kirkoissa edelleen.[4]
Monet bysanttilaiset kirkkolaulut perustuvat kantonisaatioon eli melodian kokoamiseen pienistä valmiista melodianpätkistä. Eri melodianpätkiä käytettiin teoksen eri osissa, esimerkiksi fraasien alussa tai lopussa tai korostamaan tekstin keskeisiä sanoja. Joidenkin fraasien tehtävänä oli toimia siltoina eri osien välillä. Yhdistämällä näitä eri elementtejä improvisoiden esityksen aikana pystyttiin tuottamaan teoksen lopullinen melodia.[4]
Gregoriaaninen kirkkomusiikki

Gregoriaaninen kirkkolaulu syntyi 600-luvun lopulla tai 700-luvun alussa, kun Roomaan perustettiin Schola Cantorum (Laulajien koulu), joka lauloi kaikissa paavin toimittamissa jumalanpalveluksissa. Schola Cantorumin piirissä alkoi hiljalleen muodostua eri jumalanpalveluksen teksteille säännönmukaiset melodiat. Tämä standardiohjelmisto, joka määräsi tietyt jumalanpalvelustekstit esitettäväksi tiettyinä kirkkovuoden päivinä määrätyillä melodioilla, sai muotonsa 800-luvun puoleen väliin mennessä ja pysyi käytännössä muuttumattomana aina 1500-luvulle asti.[5]
Gregoriaanisen kirkkomusiikin leviämiseen vaikuttivat ennen kaikkea poliittiset syyt. Paavin ja frankkien kuninkaan liitto hyödytti molempia, ja yhtenäinen jumalanpalveluskäytäntö auttoi Pipin Pientä sulauttamaan hajanaisen valtakuntansa yhdeksi kuningaskunnaksi. Rooman ja frankkien välinen yhteys vahvistui entisestään, kun paavi Leo III kruunasi Pipinin pojan Kaarle Suuren Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi.[5]
Kaikkien gregoriaanisten laulujen tarkoituksena oli ennen kaikkea tuoda esiin laulun tekstiä. Suurissa, kaikuvissa keskiaikaisissa kirkoissa oli helpompi saada selvää lauletuista kuin luetuista teksteistä. Toisin kuin renessanssimusiikissa, säveltäjät eivät pyrkineet kuvittamaan tai ilmaisemaan tekstin välittämiä tunnetiloja, vaan sävelmät tehtiin toistamaan vain tekstin muotoa ja rytmiä. Fraasit ovat yleensä muodoltaan kaarimaisia alkaen ja päättyen matalaan nuottiin ja käyden fraasin keskivaiheilla korkeammalla, mikä vastasi puhutun latinan käytäntöä. Gregoriaaninen kirkkomusiikki ei ole nykyisen länsimaisen musiikkiperinteen tapaan tonaalista vaan se perustuu kirkkosävellajeihin eli moodeihin, jotka ovat läheistä sukua bysanttilaisen perinteen oktoekhoselle. Molempien perinteiden juuret ovat antiikin Kreikan musiikinteoriassa. Gregoriaanisessa kirkkomusiikissa ei ole samanlaisia iskuja ja säännöllisiä rytmin painotuksia kuin suurimmassa osassa myöhempää läntistä taidemusiikkia. Melodian kuljetus on vapaata, mikä soveltuu sellaisen tekstin esittämisen, jossa osat tai säkeet ovat erimittaisia. Myöskään laulujen sävelkorkeutta ei ole määrätty, vaan ne esitetään kulloisenkin esittäjän äänialaan sopivalla korkeudella.[5]
Kirkollisen jumalanpalvelusmusiikin rinnalla keskiajalla sävellettiin myös paljon muuta uskonnollista musiikkia, joka oli kirkon hyväksymää ja jota esitettiin joskus myös jumalanpalvelusten aikana. Näitä musiikinmuotoja olivat muun muassa sequentia ja liturginen draama. Hildegard Bingeniläisen säveltämä kahdeksankymmentäkaksi laulua sisältävä Ordo virtutum noin vuodelta 1151 on vanhin säilynyt musiikkidraamateos, joka ei ollut osa katolista jumalanpalvelusperinnettä.[6]
Muut läntiset kirkkomusiikkiperinteet
Tärkein keskiajalla edelleen vaikuttaneista paikallisista jumalanpalvelusperinteistä oli heti Rooman jälkeen merkittävimmässä italialaisessa kaupungissa Milanossa syntynyt ambrosialainen kirkkomusiikki, joka on nimetty Milanon piispan, pyhän Ambrosiuksen mukaan. Ambrosialainen kirkkomusiikki ja riitti ovat säilyneet Milanossa ja sen ympäristössä meidän päiviimme asti, vaikka sitä on pyritty vuosisatojen aikana kitkemään.[7]
Toinen keskeinen musiikkiperinne, joka säilyi pitkään kirkon musiikin ja riituksen yhtenäistämispyrkimyksistä huolimatta, oli vanha roomalainen kirkkomusiikki, joka on peräisin 700-luvulta. Melodioiltaan se muistuttaa monin tavoin gregoriaanista kirkkomusiikkia, mutta on koristeellisempaa.[8]
Polyfonian kehitys
On todennäköistä, että Euroopassa esitettiin polyfonista musiikkia paljon aikaisemmin kuin siitä kertovat ensimmäiset kirjalliset maininnat ovat säilyneet. Yksinkertaisinta polyfonian muotoa, jatkuvan samana pysyvän pohjanuotin eli bordunaäänen päälle laulettua melodiaa, esiintyy useimmissa eurooppalaisissa kansanmusiikkiperinteissä ja myös monissa aasialaisissa kulttuureissa, mikä viittaisi siihen, että se saattaa periytyä jo antiikin ajoista.[9] Bysanttilaisessa kirkkomusiikissa kyseistä pohjanuottia nimitetään iisoniksi.[10] Pohjanuottina käytetään usein kirkkosävellajin perussäveltä.

Toinen yksinkertainen polyfonian muoto, rinnakkainen organum, jossa toinen ääni seuraa melodiaa tasaisen intervallin päässä, oli ilmeisesti myös jo vanha perinne, kun se ensimmäistä kertaa kuvattiin 800-luvulta peräisin olevassa teoksessa Musica enchiriadis. Esitystapaa nimitettiin kyseisissä käsikirjoituksissa nimellä organum. Alkuperäisen melodian eli pää-äänen rinnalla kulki organum-ääni yleensä siten, että äänien etäisyys toisistaan pysyi samana, tavallisesti kvinttinä. Molemmat äänet saatettiin myös kerrata oktaavia korkeammalta tai matalammalta rikkaamman soinnin aikaansaamiseksi. Tavaksi muodostui nimittää varsinaista päämelodiaan kuljettavaa ääntä tenoriksi (latinan sanasta tenere, kannatella).[11]
Musica enchiriadisin kuvaama organum ei ollut varsinaisesti sävellystekniikka vaan tapa koristella laulettua musiikkia lisäämällä spontaanisti ääniä esityksen aikana. Guido Arezzolainen esitti teoksessaan Micrologus (noin vuodelta 1025) jo monimutkaisemman polyfonisen teorian, joka mahdollisti erilaiset vaihtoehdot toiselle äänelle, jonka kuoron kanssa laulava solisti saattoi esittää improvisatorisesti. Organum-ääni saatettiin myös säveltää valmiiksi ja kirjoittaa nuotteihin melodian kanssa. Ensimmäiset löydetyt nuottikäsikirjoitukset, jotka sisältävät myös organumin nuotitettuna, ovat 1000-luvun alkupuolelta. Näin polyfonia oli kehittynyt esitystekniikasta sävellystekniikaksi.[11]
1100-luvun lopun käsikirjoituksissa alkoi ilmetä uusi organumin tyylisuunta, vapaa organum, jossa organum-ääni on muuttunut vapaammaksi ja itsenäisemmäksi tenoriääneen verrattuna. Vapaassa organumissa organum-ääni sijaitsee yleensä tenorin yläpuolella, ja tenori- ja organum-äänet saattavat joskus myös ohittaa toisensa. Kuten vanhassa organumtyylissä, äänien väliset intervallit olivat kuitenkin aina keskiajalla puhtaina intervalleina pidettyjä kvartteja, kvinttejä tai oktaaveja. Vapaassa organumissa organumin esittivät pääasiassa solistit, jotka saattoivat improvisoida sen kuoron laulamaa tenoria vastaan.[11]
Notre Damen koulukunta

1100-luvun lopussa ja 1200-luvun alussa Ranskassa syntyi niin sanottu Notre Damen koulukunta. Sen tärkeimmät edustajat olivat säveltäjät Perotinus (eli Pérotin) ja Leoninus (eli Léonin), jotka molemmat olivat opiskelleet musiikkia Pariisin yliopistossa ja toimivat Notre Damen katedraalissa. Nimettömän englantilaisen kirjoittama käsikirjoitus vuodelta 1275 kertoo Léoninin kirjoittaneen teoksen Magnus liber organi, joka sisälsi kaksiääniset (duplum organum) sävellykset kirkkovuoden suurien juhlien jumalanpalvelusten kaikkiin responsiivisiin osiin. Vaikka itse kirja on hävinnyt, on osia siitä säilynyt monissa käsikirjoituksissa. Myöhemmin Pérotin ja muut koulukunnan säveltäjät muokkasivat ja laajensivat kokoelmaa ja tekivät eri teoksiin vaihtoehtoisia osia ja kolmi- (triplum organum) tai neliäänisiä (quatrum organum) sovituksia.[12]
Notre Damen koulukunnan säveltäjät olivat antiikin ajan jälkeen ensimmäiset, jotka käyttivät nuottikirjoitusta, jossa esitettiin nuottien suhteellisten sävelkorkeuksien lisäksi myös niiden pituudet. Rytmien esittäminen perustui rytmisiin moodeihin, jotka merkittiin numeroilla 1–6. Perustahtiyksikkö eli tempus oli aina jaoteltu kolmeen osaan. Periaatteessa ensimmäiseen rytmimoodiin sävelletty teos koostui kyseisen rytmikuvion toistamisesta, mutta koska samanlaisena toistettu rytmikuvio olisi ollut monotoninen, rytmistä moodia saatettiin vaihtaa tahti kerrallaan. Lisäksi monissa teoksissa eri äänet käyttivät eri rytmimoodia.[12]
Motetti

Notre Damen koulukunta kehitti myös uuden polyfonisen sävellystyypin, motetin, jossa olemassa olevaan kirkkolauluun lisättiin uusia sanoja yhdelle tai useammalle organum-äänelle. Uudet sanat olivat aluksi latinaa, mutta myöhemmin motetteja varten kirjoitettiin kansankielisiä tekstejä ja aiheet saattoivat olla maallisia. 1300-luvun puolivälistä eteenpäin motetista oli muotoutunut tärkein polyfonisen musiikin muoto.[2]
Kirkollisia aiheita käsitteleviä motetteja saatettiin esittää kirkossa, mutta ainakin maalliset motetit oli tarkoitettu viihteeksi aikansa koulutetulle eliitille: papistolle, aristokraateille ja muusikoille. Koska maallisissa moteteissa tenorin alkuperäisiä sanoja ei tarvinnut enää esittää, saatettiin ääni esittää myös soittimilla.[2]
Kirkkolaulujen tenorin irrottaminen kirkollisesta yhteydestä ja sen muuttuminen uusien sävellysten raaka-aineeksi loi uusia mahdollisuuksia sävellyksille. Sävellyksiin saatettiin lisätä kolmas ja joskus neljäskin ääni, joille saatettiin kirjoittaa myös omat tekstinsä (jolloin teosta nimitettiin kaksin- tai kolminkertaiseksi motetiksi). Pian motetteja kirjoitettiin myös alusta asti, esimerkiksi siten, että Notre Damen koulukunnan teoksen tenorimelodiaa käsiteltiin uudessa rytmimoodissa ja sen ympärille sävellettiin täysin uudet säestävät äänet. Motetit nimetään nykyisin yleensä yhdistelmänimellä, joka sisältää kaikkien äänien tekstien ensimmäiset sanat, esimerkiksi Adam de la Hallen säveltämä kolminkertainen motetti De ma dame vient/Dieus, comment porroie/Omnes (eli Naiseltani tulee/Jumalani, kuinka voin/Kaikki yhdessä).[2]
Keskiajan loppupuolella, noin vuoteen 1250 mennessä, motetit olivat säännönmukaisesti kolmiäänisiä ja sisälsivät kaksi toisiinsa liittyvää tekstiä latinaksi tai kansankielellä ja joskus yhden molempia. Säveltäjät alkoivat käyttää tenorina myös muita sävelmiä kuin Notre Damen koulukunnan kirkkomusiikkia. Hieronymus de Moravia kuvasi tätä uutta käytäntöä sanalla cantus firmus, jolla tarkoitettiin yksinkertaisesti olemassa olevaa melodiaa, jota käytettiin polyfonian pohjana.[2]
Ars nova

1300-luvulla Euroopassa tapahtui lukuisia mullistuksia suhteellisen rauhallisen 1200-luvun jälkeen. Syitä talouden alamäkeen ja epävakauteen olivat ilmaston tilapäinen kylmeneminen, miltei kolmasosan Euroopan väestöstä vienyt musta surma ja useat pitkäkestoiset sodat, kuten satavuotinen sota Englannin ja Ranskan välillä. Kirkko ajautui kriisiin paavien Avignonin vankeuden ja suuren skisman myötä. Yhteiskunnalliset mullistukset vaikuttivat myös aikansa musiikkielämään ja saivat aikaan uusien musiikkityylien syntymisen.[13]
Noin vuodelta 1320 peräisin oleva ilmeisesti säveltäjän, runoilijan ja lopulta Meauxin piispan Philippe de Vitryn kirjoittama kirja Ars nova antoi nimensä uudelle ranskalaiselle musiikkityylille, joka kesti aina 1400-luvun alkuun asti. Ars novalle ominaiset piirteet syntyivät kahdesta uudesta rytmien merkitsemiseen liittyvästä keksinnöstä: nuottien pituuksia ryhdyttiin jakamaan kaksijakoisesti (epätäydellisesti) perinteiseen kolmijakoisen (täydellisen) jaon rinnalla, ja toinen mahdollisti siihen asti lyhyimmän pituusarvon (semibreven) jakamisen pienempiin aikayksiköihin (minimeihin). Jehan des Murs esitteli noin vuoden 1340 tietämillä vielä yhden merkittävän nuottikirjoitukseen liittyvän innovaation, mensuraalinotaation, joka on modernin tahtilajimerkinnän edeltäjä. Nämä keksinnöt mahdollistivat musiikin säveltämisen uusiin tahtilajeihin ja suuremman rytmisen joustavuuden teoksissa. Phillippe de Vitry käytti näitä menetelmiä säveltämissään isorytmisissä moteteissa.[13]
Ars novassa käytettiin myös aikaisempaa vapaammin epäpuhtaita intervalleja, terssejä ja sekstejä. Vaikka nämä intervallit tuli edelleen purkaa puhtaisiin kvartteihin tai kvintteihin, ne saattoivat kestää pitempään tai niiden purkamista saatettiin pitkittää. Oktaavit ja rinnakkaiset kvintit olivat kuitenkin edelleen yleisiä, mikä erotti tämän musiikin seuraavan vuosisadan renessanssimusiikista. Ars nova -tyylin merkittävin säveltäjä oli Philippe de Vitryn lisäksi ranskalainen Guillaume de Machaut.[13]
Maallinen musiikki

Gregoriaaninen ja muut kirkkomusiikin muodot olivat kirkon perinnettä, jota harjoitettiin kirkon ja erityisesti luostarilaitoksen piirissä. Luku- ja varsinkin nuottienlukutaito olivat hyvin harvinaisia kirkon ulkopuolella, joten maallista musiikkia ei juuri kirjoitettu muistiin, eikä sitä siksi ole paljon säilynyt.
Sankarirunot
Säilyneistä teoksista voidaan päätellä, että toisin kuin keskiajan kirkollisessa musiikissa, jonka tekstit olivat poikkeuksetta latinankielisiä, maallisessa musiikissa käytettiin kansankieliä, kuten ranskaa, saksaa tai italiaa. Kansankielisestä lyriikasta on parhaiten säilynyt eepoksia eli pitkiä sankarirunoja. Ranskassa tätä tyylilajia kutsuttiin nimellä chanson de geste, ja tunnetuin säilynyt esimerkki niistä on Rolandin laulu, joka kertoo Kaarle Suuren taistelusta maureja vastaan Espanjassa. Muita tunnettuja eepoksia ovat muun muassa englantilainen Beowulf ja saksalainen Nibelungein laulu.[14]
Trubaduurit ja truveerit

Suurin osa keskiajalta säilyneistä kansankielisistä lauluista on lyyristä perinnettä, joka syntyi hoveissa ja ylimysten tukemana. Tämä suuntaus alkoi 1100-luvulla eteläranskalaisten trubaduurien, joiden kieli oli oksitaani, ja vanhaksi ranskaksi esiintyneiden pohjoisranskalaisten truveerien tuotannossa.[15]
Trubaduurit ja truveerit olivat säveltäjä-runoilijoita, joiden teoksia koottiin chansonniersiksi, laulukirjoiksi, kutsuttuihin käsikirjoituksiin. Nykyaikaan saakka on säilynyt noin 2600 trubaduurirunoa, joista noin joka kymmenennen melodia tunnetaan, ja 2100 truveerirunoa, joista tunnetaan melodia noin kahdessa tapauksessa kolmesta. Trubaduuri- ja truveerirunous sai paljon vaikutteita arabialaisesta runoudesta, joka kulkeutui Etelä-Ranskaan maurien valloittaman Espanjan kautta. On jopa esitetty, että sanan trubaduuri juuret olisivat arabian kielen sanassa tarab, joka tarkoittaa ilon siirtämistä.[15][16]
Trubaduurien ja truveerien laulut käsittelivät monia aiheita kuten politiikkaa, moraalisia kysymyksiä ja kirjallisuutta, mutta selvänä enemmistönä olivat rakkausaiheet. Laulut ovat yleensä kertosäkeellisiä, ja tanssimusiikissa kertosäkeen esittivät usein tanssijat. Melodia toistui samanlaisena jokaiselle runonsäkeelle ja siinä on tavallisesti yksi nuotti sanan tavua kohti. Maallisen musiikin säveltäjät eivät usein olleet saaneet teoreettista musiikkikoulutusta, minkä vuoksi musiikki ei aina sovi mihinkään keskiajalla käytetyistä kirkkosävellajeista. Monet kuitenkin noudattavat kirkkosävellajeja; yleisimmin käytettyjä kirkkosävellajeja olivat doorinen ja miksolyydinen.[15]
Myöhäiskeskiajan maallinen musiikki
Ranskassa ryhdyttiin Ars Novan vaikutuksesta säveltämään myös maallista musiikkia polyfonisesti. Kehittyi uusi chanson-tyyli, jossa tekstiä ja melodiaa kuljetettiin tenorin sijaan ylimmässä äänessä eli cantuksessa ja jota tuki hitaammassa tempossa liikkuva, usein tekstitön tenoriääni. Näiden kahden äänen ympärille saatettiin lisätä myös yksi tai kaksi muuta tekstitöntä ääntä: kontratenori samalle äänialueelle kuin tenori tai harvemmin nopealiikkeinen triplum ylä-ääniin. Nykyisen tutkimuksen valossa on todennäköistä, että esimerkiksi Guillaume de Machautin sävellyksissä kaikki äänet oli tarkoitettu esitettäväksi laulaen, vaikka monissa nykyisissä esityksissä käytetäänkin soittimia tekstittömien äänien esittämiseen. Keskeiset teoslajit olivat virelai, ballade ja rondeau, jotka erosivat keskeisimmin tekstien aihealueiden osalta. Balladet olivat tekstiltään vakavimpia ja käsittelivät pohtivia tai historiallisia aiheita, rondeaut olivat rakkauslauluja ja virelait rinnastivat luonnon kuvaukset rakkauden tunteeseen.[13]

Italiassa ranskalaisen Ars Nova -tyylin vastine oli trecento (tai mille trecento eli 1300-luku) -tyylisuunta. Italialaiset madrigaalit erosivat aikakauden ranskalaisesta musiikista siten, että niissä cantus ja tenor-äänet olivat itsenäisempiä ja usein toistivat toistensa teemoja. Tyylisuunnan merkittävimpänä säveltäjänä pidetään Francesco Landinia (noin 1325–1397), lapsena sokeutunutta munkkia, joka toimi San Lorenzon luostarin urkurina ja myöhemmin kappalaisena samassa kirkossa. Landini oli erityisen kuuluisa taitavana kannettavan urun soittajana. Vaikka Landini toimi kirkon piirissä, hänen sävellyksistään on säilynyt pääasiassa maallista musiikkia: ballatoja ja madrigaaleja.[17]
Ars Subtilior
1300-luvun loppupuolella säveltäjät alkoivat kehittää Ars nova -tyyliä pidemmälle. Avignonissa maanpaossa ollut paavin hovi toimi myös maallisen musiikin merkittävimpänä suojelijana, ja siellä sekä muissa Etelä-Ranskan ja Pohjois-Italian hoveissa kehittyi Ars Subtilior, hienovaraisempi tyyli. Tämä musiikki koostui pääasiassa rakkausaiheisista polyfonisista balladeista, rondeauista ja chansoneista. Musiikki oli tarkoitettu aikansa aristokratialle, ja se käytti kaikki aikansa melodiset, rytmiset, kontrapunktiset ja musiikin notaation mahdollisuudet. Teoksien nuotit tehtiin myös hyvin koristeellisiksi ja niissä pyrittiin erikoisuuksiin kuten rakkauslaulun esittämiseen sydämenmuotoisella nuotituksella. Monet tyylisuunnan teokset ovat rytmiikaltaan niin monimutkaisia, ettei vastaavia ei ole sävelletty ennen kuin 1900-luvulla.[18]
Keskiajan soittimet
Vaikka varsinkin keskiaikainen kirkollinen musiikki oli pääasiassa vokaalimusiikkia, säestettiin lauluja luultavasti monenlaisilla soittimilla. Vielle oli yleisin keskiajalla käytetty jousisoitin ja nykyisen viulun edeltäjä. Viellet olivat muodoltaan ja kooltaan toisistaan poikkeavia, mutta yleensä niissä oli viisi kieltä, jotka oli viritetty kvartin tai kvintin päähän toisistaan.[19]
Cembalon ja pianon esi-isä puolestaan oli psalttari, joka koostui puiseen kehikkoon kiinnitetyistä kielistä ja jota soitettiin kieliä näppäilemällä. Yleinen puhallinsoitin oli muun muassa poikkihuilu, joka oli valmistettu puusta ja josta puuttuivat nykyisen poikkihuilun läpät. Keskiaikainen trumpetti oli suora, ja siitä puuttuivat venttiilit, joten sillä saattoi soittaa vain harmonisen sarjan.[19]
1100-luvulta alkaen luostarien kirkoissa alkoivat yleistyä urut, ja 1300-luvulla niitä oli jo suurissa katedraaleissakin. Suurien kirkkourkujen lisäksi käytettiin pieniä portatum-urkuja (lat. portatum kannettu) ja hiukan suurempia positum-urkuja (lat. positum paikalleen pantu), jotka olivat siirrettäviä, mutta jotka asetettiin pöydälle soittamista varten ja joihin tarvittiin apulainen pumppaaman ilmaa urkujen läpi.[20]

Katso myös
Luettelo keskiajan säveltäjistä
Länsimaisen musiikin historia
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Grout, Donald Jay ym.| title = A history of Western music| location = New York| publisher = W.W. Norton & Company| year = 2005| version = 7th edition| id = ISBN 0-393-97991-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Jeanson, Gunnar & Rabe, Julius| title = Musiikki kautta aikojen. 1, Kreikan antiikista rokokoohon| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1977| version = (Musiken genom tiderna, 1966.) Suomentaneet Tuula Kotilainen ja Hannele Branch. 2. painos (1. painos 1970)| id = ISBN 951-1-04199-1}}
Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Notre Dame koulukunta perustettiin?