Abraham Lincoln (12. helmikuuta 1809 Hardinin piirikunta, Kentucky, Yhdysvallat – 15. huhtikuuta 1865 Washington, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja Yhdysvaltain presidentti vuosina 1861–65. Hän toimi ennen poliittista uraansa muun muassa lautturina, sekatavarakaupan myyjänä ja postitoimiston johtajana. Toisin kuin aiemmat presidentit, hän oli kongressiedustajana vain yhden kauden. Armeijassakin hän palveli vain lyhyen aikaa vapaaehtoisena ja oli sotilasarvoltaan pelkkä sotamies.
Lincoln halusi presidentiksi noustessaan lopettaa orjuuden Yhdysvalloissa, mutta ei silti olisi antanut vapautetuille orjille esimerkiksi äänioikeutta. Pian virkaanastujaisten jälkeen orjuutta kannattanut Konfederaatio erosi Unionista ja Yhdysvallat ajautui sisällissotaan. Lincoln onnistui voittamaan sisällissodan ja yhdistämään maan. Hän vaikutti suuresti Yhdysvaltain mustan väestön myöhempään asemaan ja häntä pidetään yleisesti yhä yhtenä maan parhaista presidenteistä.
Etelävaltioita tukenut kiihkoilija John Wilkes Booth ampui Lincolnia sodan päätyttyä 14. huhtikuuta 1865. Lincoln kuoli vammoihinsa seuraavana aamuna. Hän nousi kuolemansa jälkeen Yhdysvalloissa lähes marttyyriksi ja esimerkiksi hänen puheensa Gettysburgissa on nykyisin yksi maan tunnetuimmista.

Elämä
Nuoruus

Abraham Lincoln syntyi yksihuoneisessa hirsimökissä 12. helmikuuta 1809 Hardinin piirikunnassa Kentuckyssa. Hänen isänsä, Thomas Lincoln, oli lukutaidoton maanviljelijä, eikä Abraham koskaan tullut kunnolla toimeen hänen kanssaan. Hänen äitinsä oli Nancy Hanks ja Abrahamilla oli lisäksi isosisko Sarah. Vuonna 1816 perhe muutti Etelä-Indianaan, missä Abraham vietti suurimman osan lapsuudestaan. Vuonna 1818 Nancy Hanks kuoli ja Thomas Lincoln meni pian naimisiin Sarah Bush Johnstonin kanssa. Sarah ja Abraham olivat erittäin hyvissä väleissä: Sarah kannusti Abrahamia opiskelemaan ja oli tämän puolella erimielisyyksissä Thomasin kanssa.[1][2]
Lincoln työskenteli paljon jo nuorena ansaitakseen rahaa perheelleen ja kävi koulua vain kolme lyhyttä jaksoa. 17-vuotiaana hän pääsi töihin jokilautalle Mississippijoelle. Kaksi vuotta myöhemmin hän rakensi oman lautan, lastasi sen maataloustarvikkeilla ja uitti New Orleansiin. New Orleansissa hän myi sekä lastin että lautan ja kulki jalkaisin takaisin kotiin. Kotona hän antoi kaikki ansaitsemansa rahat isälleen velvollisuudentuntoisesti, mutta hieman närkästyneenä. Vuonna 1830 Lincolnit muuttivat Maconin piirikuntaan Illinoisiin, minne Abraham rakensi uuden mökin isänsä kanssa. Hän teki vielä toisen lauttamatkan New Orleansiin, kunnes muutti 1831 omilleen New Salemiin, missä hän työskenteli sekatavarakaupassa. Sekatavarakauppa oli yleinen tapaamispaikka, ja Lincolnista tuli nopeasti suosittu älykkyytensä ja rehellisyytensä vuoksi. Lisäksi hän oli isokokoinen ja vahva, joten hän pystyi auttamaan rautatie- ja metsätöissä.[1][2]
Ura poliitikkona
Vuonna 1832 Lincoln päätti pyrkiä sitoutumattomana Illinoisin kongressiin, mutta ennen vaaleja Yhdysvallat ajautui sotaan intiaaneja vastaan ja Lincoln päätti liittyä vapaaehtoisjoukkoihin. Muut vapaaehtoiset äänestivät hänet ryhmänsä johtajaksi, mitä Lincoln kertoi myöhemmin arvostaneensa jopa enemmän kuin valintaansa presidentiksi. Hän palveli vapaaehtoisena kolmisen kuukautta mutta ei osallistunut taisteluihin ja lopetti sotilasuransa sotamiehenä. Sodan päätyttyä Lincolnilla ei kuitenkaan enää ollut aikaa vaalikampanjaan. Häntä ei valittu kongressiin, vaikka saikin kotikylänsä äänistä 92,3%.[1][2]
Lincoln pyrki 1834 sitoutumattomana uudestaan Illinoisin kongressiin ja tuli tällä kertaa valituksi. Hänen vaalikampanjansa erosi huomattavasti muiden ehdokkaiden kampanjoista, sillä hän ei antanut ainuttakaan vaalilupausta ja piti vain muutaman julkisen puheen. Sen sijaan hän tapasi äänestäjiä henkilökohtaisesti ja vieraili lähes jokaisen alueen perheen luona. Politiikassa Lincoln noudatti pääasiassa whig-puolueen linjaa ja vastusti orjuuden laajentamista esikuvansa Henry Clayn ja Daniel Websterin tapaan. Lisäksi hänellä oli näkemys siitä, että Yhdysvallat voisi laajentua kaupankäynnin avulla.[1][2]
Vuonna 1837 Lincoln vastusti yhdessä viiden muun edustajan kanssa kongressin julkilausumaa, joka tuomitsi orjuuden vastustajien toiminnan. Seuraavana vuonna orjuuden vastustaja Elijah Parish Lovejoy surmattiin, kun hän puolusti painokoneitaan orjuuden kannattajia vastaan. Lincoln piti tämän jälkeen puheen Springfield Young Men's Lyceumilla. Puhe oli ajan poliitikoille tyypillisesti hyvin varovainen. Lincoln varoitti puheessaan siitä, mitä tapahtuisi, jos ihmiset eivät välittäisi demokratiasta vaan ottaisivat lain omiin käsiinsä. Vuonna 1840 Lincoln kampanjoi presidentiksi pyrkineen William Henry Harrisonin puolesta. Hän arvosteli julkisesti sitä, että demokraattien vastaehdokas Martin Van Buren oli antanut vapaille mustille äänioikeuden joissakin äänestyksissä New Yorkissa. Lincoln ajatteli monien muiden orjuuden vastustajien tapaan, ettei mustille pitäisi antaa samoja kansalaisoikeuksia kuin valkoisille. Lincoln vetäytyi politiikasta vuonna 1841 ja vietti hiljaiseloa muutaman vuoden.[1][2]
Vuonna 1836 Lincoln valmistui lakimieheksi, ja seuraavana vuonna hän sai luvan ammatinharjoittamiseen. Lincoln oli jo saavuttanut mainetta poliitikkona ja silloinen presidentti Andrew Jackson (demokraatti) nimitti hänet New Salemin postitoimiston johtajaksi. Nimitykseen vaikutti tosin sekin, ettei kukaan paikallinen demokraatti halunnut virkaan, ja lisäksi Jackson pystyi Lincolnin nimittämällä lisäämään suosiotaan New Salemissa. Vuonna 1837 Lincoln muutti Illinoisin uuteen pääkaupunkiin, Springfieldiin, missä hän työskenteli muutaman vuoden lakimiehenä. Luonteensa ansiosta hän sai paikallisilta asukkailta lempinimen ”Rehti-Abe” (). Samoihin aikoihin hän tapasi Mary Toddin, varakkaan kaunottaren, jolla oli monia kosijoita. Yksi heistä oli Lincolnin myöhempi poliittinen vihollinen Stephen Douglas. Todd kuitenkin valitsi Lincolnin, ja pari meni naimisiin vuonna 1842.[1][2]

Lincoln palasi politiikkaan vuonna 1846, kun hänet valittiin Whig-puolueen ehdokkaana Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen. Kymmenen päivää virkaanastumisen jälkeen syttyi Yhdysvaltain-Meksikon sota. Lincoln ei ollut kampanjoidessaan ottanut kantaa selkkaukseen, mutta edustajainhuoneessa hän kertoi mielipiteensä avoimesti: hän syytti sotaa kannattanutta presidenttiä James Knox Polkia kansalle valehtelusta ja maan ajamisesta sotaan tekaistujen väitteiden perusteella. Nuoren ja tuntemattoman Lincolnin puhe oli paha isku presidenttiä vastaan. Lincoln oli jo ennen vaaleja sopinut vaaleissa hävinneiden whig-puolueen jäsenten kanssa, ettei hän hae enää toiselle kaudelle. Hän jäi pois edustajahuoneesta vuonna 1848 ja eli pari vuotta hiljaiseloa ennen kuin ryhtyi kampanjoimaan whigien presidenttiehdokkaan Zachary Taylorin puolesta Marylandissa ja Massachusettsissa.[1][2]
Presidentinvaalien jälkeen Lincoln muutti takaisin Springfieldiin, missä hän opiskeli lakia aina vuoteen 1854 asti. Opintojensa ansiosta hänestä tuli yksi osavaltion parhaista lakimiehistä. Vuonna 1854 hänet valittiin uudelleen Illinoisin kongressiin, mutta hän erosi pian ja haki senaattiin. Häntä ei kuitenkaan valittu. Vuonna 1856 whig-puolue hajosi ja Lincoln liittyi uuteen, orjuudenvastaiseen republikaaniseen puolueeseen. Puolue ajoi tiukasti orjuuden lopettamista, ja se pyrki muun muassa kaatamaan Kansas-Nebraska Actin ja liittämään Kansasin Unioniin vapaana osavaltiona. Vuonna 1858 Lincoln pyrki jälleen senaattiin, jonka jäsenet valitsi vielä tuolloin paikallinen kongressi, mutta hävisi kuitenkin orjuutta kannattaneelle demokraatti Stephen A. Douglasille äänin 54–48. Seuraavan vuoden kesäkuussa Lincoln piti myöhemmin kuuluisaksi nousseen puheensa, jossa hän totesi ettei maa voi ”sallia orjuutta puoliksi ja kieltää orjuutta puoliksi”. Tämän jälkeen hän piti useita puheita, joissa hän arvosteli Douglasia ja jotka tekivät hänestä tunnetun koko maassa.[1][2]
Nousu presidentiksi
Vuonna 1860 republikaanit valitsivat Lincolnin presidenttiehdokkaakseen, vaikka hän oli ollut kongressissa vain yhden kauden. Hänen merkittävimmät vastaehdokkaansa olivat pohjoisen demokraattien Douglas, etelän demokraattien John C. Breckinridge ja uuden Constitutional Union Partyn John Bell. Breckinridge ja Bell jakoivat äänisaaliin etelässä, mutta Lincoln voitti lähes kaikki pohjoiset osavaltiot sekä valitsijamiesvaalit. Orjuuden vastustajan voitto oli viimeinen pisara monille orjuuden kannattajille. Lincolnin virkaanastujaispäivänä maaliskuussa 1861 seitsemän eteläistä osavaltiota erosi Yhdysvalloista ja perusti Konfederaation, jonka presidentiksi valittiin Jefferson Davis.[1][3]

Huhtikuussa Lincoln päätti lähettää aseettoman saattueen viemään elintarviketäydennystä Etelä-Carolinassa sijaitsevaan Fort Sumterin tukikohtaan. Hän halusi näin osoittaa Etelävaltioille, että Pohjoisvaltiot eivät halunneet synnyttää aseellista konfliktia. Konfederaation presidentti Davis päätti kuitenkin vallata linnoituksen ennen täydennyksen saapumista. Kenraali Pierre G. T. Beauregardin johtamat joukot hyökkäsivät linnoitusta vastaan aamuyöllä 12. huhtikuuta, ja majuri Robert Anderson joukkoineen antautui seuraavana päivänä. Davis luuli, että Lincoln olisi halunnut taistelun jälkeen rauhaa, mutta hän erehtyi pahasti. Lincoln nimitti Unionin joukkojen komentajaksi kenraali Winfield Scottin, joka otti käyttöön niin kutsutun Anaconda-suunnitelman. Sen mukaan Unionin joukot katkaisisivat Konfederaation kahtia, piirittäisivät koko maan ja hyökkäisivät reunoilta kohti keskustaa. Samalla Konfederaatio alkoi vahvistaa rajaosavaltioiden asevoimia. Lincolnin täytyi nopeasti löytää osaavia komentajia sekä pitää puolensa kongressissa, joten hän joutui tekemään useita pelkästään poliittisia nimityksiä sodan aikana. Lincolnilla oli selvät vaatimukset: Konfederaation joukot tulisi tuhota heti tilaisuuden tullen, eikä viivyttelyyn olisi aikaa. Sen vuoksi hän joutui erottamaan kenraali George B. McClellanin komentajan tehtävästä, kun tämä oli antanut kenraali Robert E. Leen joukkojen vetäytyä Antietamin taistelun jälkeen. Lincoln löysi taktiikkaansa parhaiten sopivan kenraalin lopulta vuonna 1864, kun hän nimitti komentajaksi Ulysses S. Grantin. Grant tunnettiin miehenä, joka ei antanut armoa vihollisilleen vaan tuhosi nämä heti tilaisuuden saatuaan. Lincoln arvosti suuresti myös tämän suojattia, kenraali William Shermania, joka onnistui pitkien taistelujen jälkeen valtaamaan Atlantan.[3][1]
Sekä Unioni että Konfederaatio käyttivät sodassa vapaaehtoisia sotilaita, jotka värväytyivät lyhyille, yleensä 90 päivää kestäneille jaksoille. Alussa Lincoln oli pyytänyt kongressilta 400 miljoonaa dollaria ja 400000 sotamiestä, mutta saanut 500 miljoonaa dollaria ja 500000 sotamiestä. Kuitenkin jo vapaaehtoisten sotamiesten määrä oli lähellä tätä ja niihin Lincoln turvautui.[4]
Maaliskuussa 1863 Unionissa otettiin käyttöön pakollinen asepalvelus, mutta valtaosa armeijaan liittyneistä oli yhä vapaaehtoisia. Lincoln määräsi armeijan elintarvike- ja varustushuollon kehittämisen silloisen sotaministeri Edwin M. Stantonin tehtäväksi. Stanton onnistui luomaan erittäin tehokkaat elintarvike- ja varustehuoltoyhteydet kaikille joukoille.[3]
Lincoln osallistui itsekin aktiivisesti armeijan toimintaan. Hän vieraili Washingtonin lähellä sijanneissa sotilasleireissä ja armahti useita kuolemaan tuomittuja sotilaskarkureita ja armeijassa rikoksia tehneitä sotilaita. Maaliskuussa 1863 käyttöön otettu asevelvollisuuslaki toimi kuitenkin heikosti. Kutsunnoista pystyi ostamaan vapautuksen 300 dollarin hintaan, mikä herätti närkästystä. Pakollisten kutsuntojen kautta värvätyistä noin 25% osti vapautuksen, 45% vapautettiin terveydellisistä syistä, 25% pakeni kutsuntoja ja vain noin 5% liittyi armeijaan. Kutsuntoihin haettiin myös huomattavasti enemmän köyhiä ja mustia kuin rikkaita ja valkoisia, mikä aiheutti levottomuuksia useissa kaupungeissa. 27. huhtikuuta 1861 Lincoln kumosi Habeas corpuksen, perustuslaillisen oikeuden riippumattomaan oikeudenkäyntiin, saadakseen mellakat hallintaansa. Uusien asetusten mukaan jokainen henkilö, jonka katsottiin olevan vaaraksi Unionin puolustukselle, voitiin pidättää ja viedä sotaoikeuteen. Arviolta noin 15000–20000 ihmistä pidätettiin määräyksen nojalla. Tämäkään ei kuitenkaan aina auttanut, vaan 13. heinäkuuta 1863 New Yorkissa puhkesi laaja mellakka, jonka takia paikalle jouduttiin lähettämään viisi armeijan osastoa. Mellakan taltuttamisen yhteydessä kuoli yhteensä 105 ihmistä.[3]
Myös Unionin talouspolitiikkaa jouduttiin muuttamaan sodan takia. Lincoln nimitti maan valtiovarainministeriksi tunnetun orjuuden vastustajan, ohiolaisen Salmon P. Chasen. Sodankäynti vaati paljon rahaa, jota hankittiin pääasiassa veronkorotuksilla, lainaamalla ja valtion obligaatioita myymällä. Chasen merkittävimpiä muutoksia talouspolitiikkaan olivat tuloveron (3% yli 800 dollaria tienaavilta) käyttöönotto ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa sekä valtion obligaatioiden myyminen isänmaallisuuteen vetoamalla. Näillä keinoilla Unionille hankittiin yli 400 miljoonaa dollaria. Sodan loppuun mennessä Unioni oli ottanut 2,6 miljardin dollarin edestä lainaa sotakulujen kattamiseen.[3]
Vaikka Lincoln ei käynytkään missään vaiheessa sotaa virallisia neuvotteluja Konfederaation edustajien kanssa, hän halusi pitää heihin mahdollisimman hyvät välit ja parantaa mahdollisuuksiaan liittää maat myöhemmin yhteen. Lisäksi Lincoln määräsi, että sotavankeja piti kohdella itsenäisen maan sotilaina eikä maanpettureina, joten valtaosa heistä vältti teloituksen. Lincoln ja Davis vaihtoivat keskenään sotavankeja aina vuoteen 1863 asti, jolloin mustia alettiin hyväksyä kunnolla armeijaan. Sen jälkeen Davis ilmoitti, että vangitut tummaihoiset sotilaat tulee joko teloittaa tai palauttaa orjiksi. Lincoln ei kuitenkaan suostunut siihen, vaan määräsi, että jokaista teloitettua mustaa kohti pitäisi teloittaa yksi Konfederaation valkoihoinen sotilas. Kun Lincoln ei suostunut myöskään palauttamaan mustia orjuuteen, vankienvaihto loppui lähes kokonaan.[3]
Vuoden 1862 lopulla Lincoln antoi julistuksen, jonka mukaan Konfederaation tuli vapauttaa kaikki orjansa ilman korvausta tammikuun 1. päivään 1863 mennessä, ellei se antautunut. Kongressi hyväksyi tämän, ja kun tammikuu koitti, Konfederaatio ei antautunut ja näin oli saatu lopullinen vastaus orjakysymykseen. [4]
Unionin sotaonni kääntyi, kun Konfederaation joukot kärsivät tappion toukokuussa New Orleansissa ja heinäkuussa Gettysburgissa sekä Vicksburgissa. Neljä ja puoli kuukautta Gettysburgin taistelun jälkeen Lincoln piti kuuluisan Gettysburgin puheen, jossa hän ennusti muun muassa, että Yhdysvaltain demokratia ”syntyy uudelleen” ja että maan edustuksellinen demokratia selviää sisällissodasta[5]. Voitokkaiden taistelujen jälkeen Lincolnin täytyi alkaa pohtia Konfederaation osavaltioiden liittämistä takaisin Unioniin. Lopulta päädyttiin malliin, jonka mukaan Konfederaatiossa olleita osavaltioita ei rangaistaisi erosta. Korkea-arvoisia virkamiehiä ja sotilaita lukuun ottamatta kaikki Konfederaation asukkaat saivat presidentin armahduksen, kunhan kielsivät orjuuden ja lausuivat uskollisuusvalan. Näiden lupausten ansiosta heikoilla olleet Konfederaation osavaltiot liittyivät yksi toisensa jälkeen Unioniin. Sota päättyi virallisesti kenraali Leen antautumiseen 9. huhtikuuta 1865. Lupauksista huolimatta muutokset olivat paikoin vain näennäisiä: esimerkiksi Louisianassa vapautettujen mustien matkustusoikeutta rajoitettiin, heille ei annettu kansalaisoikeuksia ja valtaosa heistä joutui työskentelemään samoilla puuvillapelloilla kuin ennenkin minimaalisilla palkalla. 11. huhtikuuta Lincoln piti puheen, jossa hän lupasi parantaa mustien oikeuksia muun muassa antamalla äänioikeuden osalle mustista, pääasiassa tilanomistajille.[3][1]

Murha

3. huhtikuuta 1865 Lincoln saapui Richmondiin, Virginiaan, mistä Konfederaation presidentti Davis oli paennut vain muutamaa tuntia aiemmin. Lincoln käveli kaupungilla kymmenen matruusin muodostamassa turvasaattueessa vapautettujen afroamerikkalaisten huutaessa hänelle ”Kunnia Jumalalle! Kunnia! Kunnia! Kunnia! Kunnia, halleluja! Suuri Messias!” Kuusi päivää myöhemmin Lee antautui maatilalla kaupungin lähellä ja sota päättyi. 14. huhtikuuta Lincoln matkusti Washingtoniin ja meni vaimonsa kanssa Ford's Theatheriin katsomaan Laura Keenen komedianäytelmää Our American Cousin. Lincoln seurueineen, johon kuuluivat hänen vaimonsa lisäksi nuori upseeri nimeltään Henry Rathbone ja tämän kihlattu Clara Harris, asettui omaan aitioonsa katsomon yläosassa. Kesken näytelmän Marylandista kotoisin ollut etelävaltioiden tukija John Wilkes Booth ryntäsi aitioon ja ampui Lincolnia käsiaseella kerran takaraivoon. Lincolnin aitiossa ei tapahtumahetkellä ollut lainkaan turvamiehiä. Heti laukauksen jälkeen upseeri Rathbone ryntäsi Boothin kimppuun, mutta Booth puukotti tätä. Tämän jälkeen hän hyppäsi aitiosta lavalle, huusi ”Sic semper Tyrannis!" eli "Näin käy aina tyranneille!” ja pakeni teatterista. Lincoln kuoli vammoihinsa pian seuraavana päivänä. Hän oli Yhdysvaltain ensimmäinen murhattu presidentti.[6][1][7][8][9]
Boothin ja muiden salaliittolaisten tarkoituksena oli murhata yhtä aikaa kaikki kolme Yhdysvaltain hallinnon korkeinta virkamiestä, presidentti Lincoln, varapresidentti Andrew Johnson sekä ulkoministeri William Henry Seward. Lincolnin murha oli kuitenkin ainoa onnistunut: William Henry Seward selvisi murhayrityksestä hengissä ja Johnsonin murha epäonnistui täysin, kun tehtävään valittu George Azterodt ei uskaltanutkaan hyökätä varapresidenttiä vastaan.[8][10]

Armeija ja salainen palvelu aloittivat pian jättimäisen ajojahdin salaliittolaisten kiinnisaamiseksi. Lincolnin surmannut Booth jäi kiinni yhdessä toverinsa David Heroldin kanssa virginialaisessa tupakkaladossa 10 päivää Lincolnin murhan jälkeen. Booth ja Herold olivat ladon sisällä, kun liittovaltion joukot piirittivät rakennuksen. Saadakseen salaliittolaiset ulos ladosta viranomaiset päättivät sytyttää sen palamaan. Herold antautui piirittäjille. Booth ei kuitenkaan suostunut tulemaan ulos ladosta, vaan kuoli lopulta joko liittovaltion joukkojen ampumana tai itsemurhan seurauksena. Myöhemmin järjestetyssä oikeudenkäynnissä kahdeksan henkilöä tuomittiin syyllisiksi salaliittoon. Tuomituista neljä teloitettiin.[6][7][8][9][11]
Lincolnin ruumista säilytettiin seitsemän päivän ajan Capitolissa, minkä jälkeen se kuljetettiin hitaasti hautajaisjunalla noin 2700 kilometrin päähän Lincolnin kotikaupunkiin Springfieldiin, Illinoisiin. Juna kulki useiden pikkukylien ja 14 kaupungin läpi, ja kansa kokoontui radan varteen muistamaan edesmennyttä presidenttiään. Lincoln on haudattu Oak Ridgen hautausmaalle lähellä Springfieldiä.[6][7]
Yhdysvallat Lincolnin murhan jälkeen

Lincolnin murhan jälkeen presidentiksi nousi varapresidentti Andrew Johnson, sisällissodan ainoa Unionille uskollinen etelävaltiolainen senaattori, joka kuitenkin kannatti osavaltioiden itsemääräämisoikeutta ja orjuutta. Johnson pyrki presidenttinä jarruttamaan erityisesti orjuuden lakkauttamista ja käytti useasti veto-oikeuttaan kongressin päätösten estämiseksi. Lisäksi mustien vapauksia hidastivat entisten Etelävaltioiden luomat niin kutsutut Black Codes -lait. Lakien avulla esimerkiksi mustien omistusoikeutta kavennettiin ja heitä pakotettiin työskentelemään alipalkattuina valkoisten maatiloilla. Vaikka kongressi onnistuikin kieltämään nämä lait vuoteen 1870 mennessä, mustien oikeuksia vastustettiin näkyvästi vielä yli sadan vuoden ajan.[12][13]
Yksityiselämä
Perhe
Lincolnin suku on kotoisin Isosta-Britanniasta. Hän oli Yhdysvaltoihin Norfolkista Englannista muuttaneen Samuel Lincolnin (n. 1622–1690) jälkeläisiä.[14] Lincolnin isoisä oli kapteeni Abraham Lincoln (1744–1786), joka osallistui Amerikan vallankumoukseen ja muutti myöhemmin perheineen Virginiasta Kentuckyyn.[15] Lincoln nimettiin hänen mukaansa. Lincolnin isä, Thomas Lincoln (1778–1851), toimi maanviljelijänä ja puuseppänä. Lincolnin äiti, Nancy Hanks Lincoln (1784–1818), kuoli Abrahamin ollessa 9-vuotias. Thomas meni myöhemmin naimisiin Sarah Bush Johnson Lincolnin (1788–1869) kanssa, josta näin ollen tuli Abrahamin äitipuoli. Abrahamilla oli yksi veli, Thomas Lincoln (1811–1813), sekä yksi sisko, Sarah Lincoln (1807–1828), joista kumpikaan ei selvinnyt aikuisikään asti.[16]
Aikuisena Lincoln puhui äitipuolestaan melko avoimesti, mutta oikeasta äidistään hyvin vähän. Yhtenä syynä tälle on pidetty sitä, että Lincoln ei uskonut biologisen äitinsä olleen laillisesti naimisissa isänsä kanssa. Myöhemmin Lincolnin epäilykset laittomasta avioliitosta ovat kuitenkin osoittautuneet vääriksi. Lincolnin isäsuhteesta tiedetään melko vähän. Heidän väliensä ei kuitenkaan uskota olleen kovin hyviä, sillä Lincoln kieltäytyi tapaamasta isäänsä tämän kuolinvuoteella eikä osallistunut tämän hautajaisiin.[17]
Abraham Lincoln meni naimisiin Mary Todd Lincolnin kanssa 4. marraskuuta 1842 Springfieldissa, Illinoisissa. Pari sai yhteensä neljä lasta: Robert Toddin (1843–1926), Edward Bakerin (1846–1850), William Wallacen (1850–1862) sekä Thomasin (1853–1871).[16]
Jotkut historioitsijat ovat epäilleet Lincolnin olleen homoseksuaali. Lincolnin mieskumppaneiksi on yleensä epäilty tämän läheistä ystävää Joshua Speedia sekä kapteeni David V. Dericksonia. Lincolnin tiedetään nuorena nukkuneen neljän vuoden ajan samassa sängyssä Speedin kanssa (mikä ei tuohon aikaan ollut mitenkään tavatonta), mutta sängyn jakamista Dericksonin kanssa ei ole pystytty kiistattomasti vahvistamaan. Teorialla ei kuitenkaan ole kovinkaan vahvoja todisteita, minkä takia sen todenmukaisuus on hyvin kiistanalainen. Teoriaa on myös arvosteltu useiden muiden historioitsijoiden taholta.[18]
Uskonto
Lincolnin uskonto on yhä melko kiistanalainen aihe. Lincoln ei aikuisena kuulunut virallisesti mihinkään kirkkokuntaan, mutta ei koskaan julkisesti kieltänyt uskovansa kristinuskoon. Lincolnin on kerrottu kuvailleen itseään usein fatalistiksi, jonka mukaan ihmisten kohtalo on määrätty ennalta.[19]
Perintö

Abraham Lincolnia pidetään yleisesti maan kaikkien aikojen parhaana presidenttinä.[20][21][22] Vuonna 1982 Chicago Tribune kysyi 42:lta politiikan ja historian asiantuntijalta heidän mielipidettään maan parhaasta presidentistä, ja Lincoln voitti jokaisen kategorian. Osa historioitsijoista on kuitenkin sitä mieltä, että merkittävimpinä syinä Lincolnin kunnioitukseen olivat hänen joutumisensa murhatuksi ja kenraali Leen antautuminen. Pian salamurhan jälkeen häntä alettiin verrata Jeesukseen, ja häntä pidettiin orjien vapauttajana, joka oli uhrannut henkensä Yhdysvaltojen puolesta. Lincolnia alettiin pitämään lähes myyttisenä sankarina, jolle annettiin uusia lempinimiä, kuten ”Isä-Abraham” (), ”Jumalan mestariteos” () ja erityisesti mustien käyttämä ”Oikeudenantaja” ().[21]
Lincolnin vuonna 1863 pitämä Gettysburgin puhe on nykyisin yksi Yhdysvaltain historian tunnetuimmista. Vaikka puhe kesti vain kaksi minuuttia ja sisälsi alle 300 sanaa, sitä pidetään yleisesti yhtenä Yhdysvaltain valtionjohdon tehtävää parhaiten kuvaavista puheista. Puheen kuuluisa viimeinen virke, kansalaisten hallinto, kansalaisten hoitamana, kansalaisia varten (), aloitti Yhdysvalloissa keskustelun tasa-arvoisen hallinnon ja yhteiskunnan merkityksestä.[23]
Lincolnin mukaan on nimetty muun muassa lukuisia kaupunkeja (tunnetuimpana Nebraskan pääkaupunki), piirikuntia ja Yhdysvaltain laivaston aluksia. Lisäksi Lincolnin kuva on useissa postimerkeissä[24], viiden dollarin setelissä[25] sekä Lincolnin senttinä tunnetussa yhden sentin kolikossa[26]. Lincolnista on myös tehty lukuisia patsaita ja muistomerkkejä, joista tunnetuin on vuonna 1922 julkistettu Lincoln Memorial.[27]
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla
 Valkoinen talo Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = O’Reilly, Bill – Dugard, Martin| title = Killing Lincoln: The Shocking Assassination That Changed America Forever| location = New York| publisher = Henry Holt and Company| year = 2011| isbn = 978-0-8050-9307-0}}

*
Luokka:Vuonna 1809 syntyneet
Luokka:Vuonna 1865 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat

Milloin Ulysses S. Grant valittiin presidentiksi?


Supernatural on yhdysvaltalainen kauhudraamasarja, jonka on luonut Eric Kripke. Sen ensimmäinen kausi esitettiin The WB -kanavalla vuosina 2005–2006. Vuodesta 2006 lähtien sarjaa on esitetty The CW -verkossa. Sarja seuraa veljesten Sam (Jared Padalecki) ja Dean Winchester (Jensen Ackles) matkaa, kun he metsästävät demoneja ja muita yliluonnollisia olentoja. He kokevat myös taisteluja enkelien kanssa, mutta saavat usein apua enkeliltä nimeltään Castiel, jolle Dean myöhemmin keksii nimen Cas.
Sarjaa kuvataan Vancouverissa, Kanadassa. Eric Kripken mukaan hän suunnitteli sarjan kestävän ainoastaan kolmen tuotantokauden verran, mutta päätti kuitenkin jatkaa sarjaa. Viidennen kauden jälkeen Kripke luopui showrunnerin roolista työskennelläkseen muiden sarjojen parissa. Pyörittäjänä jatkoi Sera Gamble. Kripke pysyi kuitenkin kuudennella kaudella vastaavana tuottajana ja seitsemännellä kaudella vastaavana konsulttina. Kahdeksannella kaudella pyörittäjänä aloitti Jeremy Carver.
The CW tilasi sarjalle 13. tuotantokauden tammikuussa 2017.[1] Suomessa Sub alkoi esittää yhdeksättä tuotantokautta 20. syyskuuta 2015. Sarjasta on myös julkaistu Blu-ray- ja DVD-versiot tuotantokausittain.
Tuotanto
Supernaturalin luoja Eric Kripke kehitteli sarjan ideaa lähes kymmenen vuoden ajan ollessaan itse kiinnostunut urbaanilegendoista.[2][3] Vaikka Kripke olikin visioinut Supernaturalin elokuvana, hän vietti muutaman vuoden tarjoten sarjan ideaa eri kanaville.[4][5] Hänen onnekseen kysyntä niin sanotuille mytologisille sarjoille kasvoi, kun Lostia alettiin esittää vuonna 2004.[5] Konsepti kävi läpi useita vaiheita ennen kuin sarjaa alettiin tuottaa.[3] Kripke halusi sarjan sijoittuvan "tien päälle" tuntien sen olevan "paras keino kertoa tarinat, koska se on puhdas, koruton ja ainutlaatuisesti amerikkalainen... Näitä tarinoita esiintyy pikkukaupungeissa ympäri maata ja on järkevää vain ajaa sisään ja ulos näihin tarinoihin."[3] Koska Kripke oli aikaisemminkin tehnyt yhteistyötä The WB:n kanssa, hänelle tarjottiin mahdollisuutta tarjota kanavalle ohjelmaa. Kripke käytti sen Supernaturalin markkinointiin.[4] Kanava ei kuitenkaan pitänyt Kripken alkuperäisestä ideasta, jossa kaksi uutisreportteria matkaa ympäri maata jahdaten demoneita, joten Kripke päätti nopeasti korvata reportterit veljeksillä. Kripke päätti veljesten olevan kotoisin Kansasin Lawrencesta, jonka läheiselle Stull Cemeteryn hautausmaalle sijoittuu useita paikallisia urbaanilegendoita.[6]
Päähenkilöiden nimiksi Kripke päätti valita Sal ja Dean, kuten Jack Kerouacin romaanissa Matkalla. Hän kuitenkin vaihtoi Salin myöhemmin Samiksi.[7] Veljesten sukunimen piti alun perin olla Harrison näyttelijä Harrison Fordin kunniaksi. Kansasissa kuitenkin asui eräs Sam Harrison, joten sukunimi jouduttiin vaihtamaan. Tunnetusta Winchesterin kummitustalosta kiinnostunut Kripke valitsi Winchesterin lopulliseksi sukunimeksi.[8]

Näyttelijät ja hahmot

Sarja keskittyy pääasiassa Winchesterin veljeksiin, Samiin (Jared Padalecki) ja Deaniin (Jensen Ackles), jotka matkustavat ympäri maata jahdaten kaikkea yliluonnollista. Padaleckin kiinnostus kauhusarjoihin, kuten Salaiset kansiot ja Twilight Zone, saivat hänet kiinnostumaan Samin roolista. Padaleckilla oli myös aikaisempaa kokemusta tuottajien McGn ja David Nutterin kanssa työskentelystä,[10] joista aikaisempi vakuutti Padaleckin koe-esiintymään sarjaa varten.[11] Alun perin Nutter pyysi Acklesia koe-esiintymään Samin rooliin,[12] mutta luettuaan käsikirjoituksen Ackles samaistui enemmän Deanin rooliin.[13] Koe-esiintymisen aikaan Ackles esitti jo yhtä Smallvillen päähenkilöistä ja hänen saatua Deanin osan hänen roolinsa Smallvillessa jouduttiin päättämään.[14]

Koska sarjassa ei ole montaa päähenkilöä, sarjaan sisältyy useita sivuosia. Jeffrey Dean Morgan esittää John Winchesteriä, Samin ja Deanin isää. Pilottijaksossa esiintymisensä jälkeen John-hahmo palaa sarjaan vasta ensimmäisen kauden puolivälissä ja pysyy sarjan sivuhenkilönä aina kuoleemansa saakka, toisen kauden ensimmäiseen jaksoon, vaikka hahmon henki palaakin kummittelemaan pojilleen vielä kauden päätösjaksossa. Käsikirjoittaja John Shibanin mukaan Johnin kuolema päätettiin jo sarjan alussa. Käsikirjoittajien mielestä veljeksien ja isän toisistaan erottaminen "jakaisi sarjan." Shiban sanoo: "...pojat etsivät isäänsä, viikon hirviötä, mitä ikinä tielle kantautuikin. Siitä tuli vaikeaa, koska esiin heräsi kysymys 'Mitä isä tekee? Tekeekö hän kiinnostavimpia asioita kuin poikansa, vai mitä?'"[15] Morgan ei aluksi ollut innostunut sarjaan palaamisesta sen toisella tuotantokaudella saadessaan uuden roolin sarjassa Greyn anatomia.[16] Hahmon tulevaisuuden esiintymisistä ei ole varmuutta Morganin kiireisen aikataulun vuoksi.[17]
Ensimmäisellä kaudella esitellään myös Azazel-niminen demoni sekä tämän nimetön tytär. Azazel esiintyy ensimmäisellä kaudella vain siluetteina tai varjoina ja ottaa fyysisen olomuodon vain hallitessaan John Winchesterin ruumista. Azazelin tytär käyttää ruumiinaan Meg Masters -nimistä tyttöä (Nicki Aycox). Toisella tuotantokaudella Azazelina esiintyy Frederic Lehne, jonka alun perin oli tarkoitus vierailla vain yhdessa jaksossa. Lehne kuitenkin teki vaikutuksen sarjan ohjaajiin, joten tätä pyydettiin palaamaan kauden kaksiosaiseen päätösjaksoon.[18] Hahmon kuoleman jälkeen Azazel esiintyy neljännellä kaudella aikamatkustusjaksossa ”In the Beginning” (Christopher B. MacCabe ja Mitch Pileggi) sekä takaumassa kauden päätösjaksossa (Rob LaBelle). Azazelin tyttären poistuttua Meg Mastersin ruumiista kauden lopussa sekä demoni että itse Meg Masters jatkavat sarjassa, mutta nyt erillisinä hahmoina. Demoni palaa toisen kauden yhteen jaksoon ottaen Samin ruumiin hetkeksi haltuunsa sekä viidennellä kaudella (Rachel Miner). Miner esittää demonia myös seitsemännellä ja kahdeksannella kaudella. Aycox esiintyy Meg Mastersin vihaisena henkenä yhdessä jaksossa neljännellä kaudella.
Sarjan käsikirjoittajat halusivat täsmentää ”metsästäjien” konseptia, jolloin sarjaan ilmestyi useita uusia hahmoja.[19] Näyttelijä Jim Beaver esiintyy ensimmäisen kerran ensimmäisen kauden jaksossa Winchesterien vanhana perheystävänä Bobby Singerinä. Samin ja Deanin isän kuoleman jälkeen Bobby toimii ikään kuin veljesten sijaisisänä ja hahmo pysyy sarjan sivuosassa seuraavien tuotantokausien ajan.[20] Muita metsästäjiä esitellään toisella tuotantokaudella metsästäjien täyttämän Harvellen majatalon esittelyn yhteydessä. Majatalon omistaa Ellen Harvelle (Samantha Ferris), jonka edesmenneyt aviomies oli John Winchesterin ystävä. Majatalon muuta henkilökuntaa on muun muassa äitinsä kanssa työskentelevä Jo Harvelle (Alona Tal) sekä Ash (Chad Lindberg), joka käyttää laajaa tietokonetuntemustaan  yliluonnollisten ilmiöiden havainnoimisiin. Tal kirjoitettiin lopulta ulos sarjasta tämän vaikuttaessa aivan Samin ja Deanin ”14-vuotiaalta pikkusiskolta.”[21] Myös Ash kirjoitettiin pois sarjasta toisen kauden päätösjaksossa majatalon tuhouduttua. Ellenin piti palata sarjaan kolmannella kaudella, mutta kirjoittajien lakon vuoksi jakso peruuttiin.[22] Käsikirjoittajien piti sisällyttää Ellen myös kolmannen kauden päätösjaksoon, mutta Ferris kieltäytyi paluusta.[23][24] Viidennellä kaudella kuitenkin sekä Jo että Ellen palasivat sarjaan muutaman jakson ajaksi.
Kolmannella kaudella käsikirjoittajat päättivät esitellä Ruby-nimisen demonin, joka oli eläessään ollut noita ja väittää olevansa Winchesterien kanssa samalla puolella. The CW kuitenkin pyysi, että Rubyn lisäksi sarjaan lisättäisiin toinenkin naishahmo, joten käsikirjoittajat kirjoittivat Bela Talbotin, itsekeskeisen varkaan, joka myy rikkaille asiakkailleen esineitä, joilla on yliluonnollisia kykyjä.[25] Katie Cassidy ja Lauren Cohan valittiin näyttelemään Rubya ja Belaa, vaikka he alun perin koe-esiintyivätkin toistensa rooleihin.[26] Näyttelijät listataan päärooleihin jaksojen alussa. Kolmannen kauden lopussa Bela kirjoitettiin ulos sarjasta katsojien reagoidessa hahmoon negatiivisesti ja Cassidy korvattiin taloudellisista syistä.[27][28] Neljännellä kaudella Rubyn näyttelijäksi valittiin Genevieve Cortese,joka esitti hahmoa aina tämän kuolemaan saakka, neljännen tuotantokauden loppuun.[29] Cortese esitti myös itseään sarjan kuudennen kauden jaksossa ”The French Mistake.”
Sarjan käsikirjoittajat halusivat tuoda sarjaan enemmän kristillistä mytologiaa ja kirjoittivat Castielin hahmon.[30] Kripken halutessa pitää enkelien esittelyn salassa hahmoa kuvailtiin demoniksi koe-esiintymisten aikana.[31] Misha Collins valittiin näyttelemään Castiel-enkeliä. Ensiesiintymisessään neljännen kauden avausjaksossa Castiel nostaa Deanin Helvetistä tämän kolmannella kaudella kokeman kuoleman jälkeen ja tulee täten Winchesterien avuksi. Hahmon piti alun perin esiintyä vain kuuden jakson mittaisessa tarinakaaressa, mutta hahmon saaman palautteen vuoksi Castielin roolia laajennettiin.[32] Collins ylennettiin sarjan vakiokasvoksi viidennellä kaudella.[33]
Castielin mukana sarjassa esiteltiin muitakin enkelillisiä hahmoja: Robert Wisdomin esittämä "sotaisa" ja "ahdasmielinen" Uriel,[34] joka kannattaa salaa Luciferia, Julie McNivenin esittämä Anna Milton sekä Kurt Fullerin esittämä  Zachariah, joka toivoo Maailmanloppua tuodakseen Paratiisin Maan päälle. Vaikka Wisdomin hahmo tapetaan, McNiven ja Fuller jatkoivat rooleissaan viidennellä kaudella yhdessä Mark Pellegrinon esittämän Luciferin kanssa. Pellegrino oli aikaisemmin ollut varalla Castielin rooliin, jonka jälkeen tälle tarjottiin roolia Luciferina.[35][36] Myöhemmin myös Fullerin ja McNivenin hahmot kirjoitettiin ulos sarjasta yhdessä Ellen ja Jo Harvellen kanssa.
Koska sarja keskittyy pääasiassa Winchesterin veljeksiin, käsikirjoittajat tajusivat katsojien tietävän, etteivät hahmot ole vaarassa joutua lopullisesti tapetuiksi. Korjatakseen tämän käsikirjoittajat kirjoittavat jaksoihin usein vierailevia hahmoja lisätäkseen jännitystä.[37] Katsojat tykkäsivät Castiel hahmosta niin paljon, että käsikirjoittajat eivät lopullisesti voineet tappaa Castielia pois sarjasta ja Misha Collins (Castielin näyttelijä) nimitettiin yhdeksi merkittävimmistä sarjan näyttelijöistä.
Päähenkilöt

Sivuhenkilöitä

Tuotantokaudet

Ensimmäinen tuotantokausi

Ensimmäinen kausi koostuu 22 jaksosta, jotka esitettiin Yhdysvalloissa 13. syyskuuta 2005 - 4. toukokuuta 2006 ja Suomessa 28. elokuuta 2006 - 15. tammikuuta 2007[38].
Veljekset Sam ja Dean Winchester yhdistävät voimansa löytääkseen kadonneen isänsä John Winchesterin. Ilmeisesti metsästysretkellä kadonnut John ei kuitenkaan ole mikään tavallinen rivikansalainen; elämäntyönään hän metsästää yliluonnollisia olentoja, kuten kummituksia, vampyyrejä sekä demoneita ja on kouluttanut poikansakin samaa tehtävää varten. Matkan varrella Sam ja Dean pelastavat viattomien ihmisten henkiä, taistelevat yliluonnollisia olentoja vastaan sekä keräävät vihjeitä isänsä mahdollista olinpaikkaa koskien. Kauden edetessä Samille ilmaantuu salaperäisiä psyykkisiä kykyjä sekä näkyjä tulevaisuudesta, jotka vievät sarjan juonta eteenpäin. Lopulta he löytävät isänsä, ja heille selviää, että Samin ja Deanin äidin vuosia aiemmin tappannut henkilöitymä on keltasilmäinen demoni, jonka kukistaminen luonnistuu vain Samuel Coltin luomalla legendaarisella aseella. Loppujen lopuksi he eivät saa tapettua demonia.
Toinen tuotantokausi

Toinen tuotantokausi koostuu 22 jaksosta, jotka esitettiin yhdysvalloissa 28. syyskuuta 2006 – 17. toukokuuta 2007[39] ja Suomessa 22. tammikuuta 2007 – 11. kesäkuuta 2007.[40]
Kausi seuraa Samia ja Deania kaksikon yrittäessä käsitellä isänsä kuolemaa ja heidä matkaansa, kun he etsivät merkkejä keltasilmäisen demonin olinpaikasta uusien tuttavuuksiensa, Ellenin, Jon ja Ashin kanssa. Osa demonin suurta suunnitelmaa paljastuu lopulta tämän kootessa yhteen Sam ja muut hänen kaltaisensa, mikä johtaa Samin kuolemaan. Dean tekee sopimuksen risteyksen demonin kanssa saadakseen Samin takaisin elävien kirjoihin. Sopimus kuitenkin maksaa Deanin sielun, jonka demoni tulee noutamaan tasan vuoden päästä. Viimeisessä kohtaamisessa Dean tappaa keltasilmäisen demonin, ja Helvetin portit aukeavat vapauttaen useita demoneja.
Kolmas tuotantokausi

Kolmas tuotantokausi koostuu 16 jaksosta, jotka esitettiin Yhdysvalloissa 4. lokakuuta 2007 – 15. toukokuuta 2008 ja Suomessa 23. huhtikuuta 2009 – 6. elokuuta 2009.[41] Alun perin kauden piti 22-jaksoinen, mutta sarjan tuotanto keskeytettiin väliaikaisesti 5. joulukuuta 2007 käsikirjoittajien lakon vuoksi.
Kausi keskittyy pääasiassa Samin yrityksiin pelastaa Dean tämän sopimuksesta ja Helvetin porteista vapautuneiden demoneiden jäljitykseen. Matkalla veljekset tapaavat Ruby-nimisen demonin, joka kiinnostuu Samista ja väittää tietävänsä keinon pelastaa Dean. He tapaavat myös Bela Talbot -nimisen yliluonnollisten esineiden kaupittelijan, jonka kanssa Sam ja Dean joutuvat alituisesti tekemisiin. Lopulta veljekset saavat tietää, kuka pitää hallussaan Deanin sopimusta: suuren voiman ilmentymä, Lilith. Yhdessä Rubyn kanssa Sam ja Dean jäljittävät Lilithin ja yrittävät tappaa tämän. Lilith ei pysty taistelemaan Samia vastaan tämän salaperäisten kykyjen vuoksi, mutta Deanin sopimus erääntyy joka tapauksessa ja hänen sielunsa viedään Helvettiin.
Neljäs tuotantokausi

Neljäs tuotantokausi koostuu 22 jaksosta, jotka esitettiin Yhdysvalloissa 18. syyskuuta 2008 – 14. toukokuuta 2009. Suomessa kausi esitettiin 12. huhtikuuta 2011 – 6. syyskuuta 2011 välisenä aikana.[42]
Deanin pelastaa Helvetistä Castiel, yksi useista kaudella esiintyvistä enkeleistä. Kausi seuraa veljeksiä heidän työskennellessään Castielin kanssa estääkseen Lilithiä rikkomasta 66 sinettiä, joiden rikkouduttua Lucifer vapautuu. Samin ja Deanin suhde kolhiintuu Samin valitessa Rubyn puolen yhä useammin. Sam alkaa myös antaa periksi demonipuolelleen juomalla demoniverta saadakseen voimia voidakseen päihittää Lilithin. Jäljitettyään ja tapettuaan Lilithin Sam saa selville, että tämän kuolema onkin viimeinen sinetti ja että Ruby onkin koko ajan ollut Luciferin puolella. Dean saapuu paikalle liian myöhään voidakseen estää maailmanlopun, mutta tappaa Rubyn Luciferin portin alkaessa avautua heidän allaan.
Viides tuotantokausi

Viides tuotantokausi sisältää 22 jaksoa[43] ja kauden huhuttiin olevan sarjan viimeinen, sillä Eric Kripke oli vuosia aikaisemmin sanonut suunnitelleensa sarjaa viiden kauden verran. Siitä huolimatta Jared Padalecki ja Jensen Ackles olivat allekirjoittaneet sopimukset kuuden tuotantokauden ajaksi[44] ja CW uudistikin sarjan sopimuksen 16. helmikuuta 2010. Suomessa Sub alkoi esittää kautta 6. maaliskuuta 2012.[45]
Kausi keskittyy taisteluun Luciferin pysäyttämiseen ja maailmanlopun estämiseen. Koko kauden ajan Dean ja Sam taistelevat sekä enkeleitä että demoneja vastaan yrittäessään muuttaa omaa kohtaloaan Michaelin ja Luciferin ihmisvastineina. Veljekset alkavat kerätä maailmanlopun neljän hevosmiehen sormuksia, jotka toimivat avaimina Luciferin vankilaan. Koko kauden ajan Dean, Sam, Castiel ja Bobby ovat kriisin keskellä ollen lähes valmiita luovuttamaan. Kaikkien kannustuksen voimalla nelikko kuitenkin jatkaa eteenpäin aina loppuun saakka.
Kuudes tuotantokausi

Sarjan luoja Eric Kripke suunnitteli aluksi sarjan kestävän vain viiden tuotantokauden verran, mutta sarjan lisääntyneiden katsojalukujen ansiosta CW uudisti sarjan sopimuksen kuudenneksi kaudeksi.[46] Pian CW:n julkaistua tiedon sarjan kuudennesta kaudesta Kripke julkaisi tiedon, ettei jatka enää showrunnerina vaan keskittyisi vastedes vain vastaavan tuottajan tehtäviin. Kripken korvaava Sera Gamble kertoi sarjan kuudennen kauden keskittyvän veljesten väliseen suhteeseen ja heidän selville saamiinsa salaisuuksiin.
Sarjan kuudennelle kaudelle Castielin ja Bobbyn lisäksi palasi useita edellisiltä kausilta tuttuja hahmoja: Mitch Pileggi palasi rooliinsa Samin ja Deanin isoisänä, Cindy Sampson ja Nicholas Elia Lisa ja Ben Braedenina, Mark Sheppard Crowleyna ja Steven Williams Rufus Turnerina. Myös Samantha Smith ja Genevieve Padalecki näyttelivät molemmat yhdessä jaksossa. Kausi sisälsi myös liudan uusia sivuhahmoja joista tärkein oli Sebastian Rochén näyttelemä Balthazar. Muita uusia sivuhahmoja olivat muun muassa Samin ja Deanin sukulaisiin lukeutuvat Gwen (Jessica Heafey) ja Christian Campbell (Corin Nemec), kiirastulesta vapautunut "kaikkien äiti" Eve (Julia Maxwell), Bobbyn vanha ystävätär Eleanor Visyak (Kim Johnston Ulrich) ja enkeli Rachel (Sonya Salomaa).[47]
Kausi alkoi Yhdysvalloissa 24. syyskuuta 2010 ja päättyi 20. toukokuuta 2011.
Seitsemäs tuotantokausi

CW:n puheenjohtaja Dawn Ostroff sanoi olevansa "erittäin järkyttynyt", mikäli sarjaa ei jatkettaisi seitsemännelle kaudelle, sillä sarja "menestyy aikaisempaa paremmin".[48] 26. huhtikuuta CW julkaisi tiedotteen, jossa kerrottiin, että kanava on jatkanut yhteensä viisi sarjaa seuraavalle tuotantokaudelle, joista yksi oli Supernatural.[49] Sera Gamble on paljastanut, että seitsemännellä kaudella tullaan palaamaan ensimmäisen kauden tapaiseen hirviöjahtiin. Lisäksi Castiel ei tule esiintymään päähenkilönä seitsemännellä kaudella.[50]
Comic-Con 2011 -tapahtumassa Gamble paljasti, mitkä hahmot palaavat seitsemännelle kaudelle. Hän kertoi, että Supernaturalin tuottajat ovat vain odottaneet hetkeä tuoda Alona Talin esittämä Jo takaisin, ja löysivätkin tälle sopivan tarinan seitsemännelle kaudelle. Muita sarjaan palaavia hahmoja ovat muun muassa Seriffi Jodi Mills, Julian Richingsin esittämä Kuolema ja Crowley, jota esittää Mark Sheppard. Gamble paljasti myös tuovansa mukaan uusia hahmoja, mutta ei antanut yksityiskohtia.[51] Mark Pellegrino esiintyi Luciferina viidessä jaksossa Samin hallusinaatioissa.
Seitsemäs kausi alkaa suoraan siitä mihin edellinen jäi. Castiel on ahmaissut miljoonia sieluja itseensä ja kutsuu itseään uudeksi Jumalaksi. Sam taas on hankkinut muistonsa takaisin Helvetistä, eikä ole täysin kunnossa. Käy ilmi, että Castiel on imaissut sisäänsä myös Kiirastulen pahimmat olennot leviatanit, jotka kamppailevat päästäkseen vapaiksi. Lopulta leviatanit ottavat Castielin valtaansa ja leviävät putkistojen kautta muihin.
Kausi alkoi Yhdysvalloissa 23. syyskuuta 2011 ja päättyi 18. toukokuuta 2012.
Kahdeksas tuotantokausi

Supernaturalin kahdeksas tuotantokausi vahvistettiin 3. toukokuuta 2012. Kauden esitys alkoi 3. lokakuuta 2012.[52] Jeremy Carver aloitti sarjan showrunnerina Sera Gamblen sijaan.
Dean pääsee vampyyrin avulla ulos kiirastulesta. Deanin ollessa kiirastulessa Sam oli alkanut elää normaalia elämää, mutta joutuukin jälleen kerran luopumaan siitä. Sam ja Dean saavat tietää demonilaatasta, jonka avulla helvetin portit voidaan sulkea ikuisiksi ajoiksi. Kuvioihin ilmestyy myös enkelilaatta, jonka avulla voi sulkea taivaan. Veljekset saavat apua demonilaatan tulkitsemiseen Jumalan profeetalta, Keviniltä, jonka avulla selviää, että jonkun täytyy tehdä laatassa mainitut kolme urotekoa (tappaa helvetinkoira ja kylpeä sen veressä, pelastaa viaton sielu helvetistä ja vapauttaa se taivaaseen, sekä parantaa demoni) jotta portit sulkeutuisivat. Dean päättää ryhtyä koitokseen, mutta hänen epäonnistuttuaan ensimmäisessä teossa Sam ajautuu tekemään niitä Deanin puolesta. Kolmatta tehtävää suorittaessa Samin tila huononee nopeasti ja hän saa tietää kuolevansa, mikäli suorittaa viimeisen tehtävän. Veljekset onnistuvat kuitenkin huijaamaan Crowleylta enkelilaatan itselleen. Samaan aikaan taivaassa vallitsee kaaos, kun Metatron vie Castielin armon lotsua varten, tappaa taivaan johtajan ja karkottaa enkelit taivaasta maan päälle. Dean saa Samin luopumaan viimeisestä tehtävästä, jonka jälkeen Sam ja Dean näkevät taivaalla satoja taivaasta putoavia enkeleitä.
Yhdeksäs tuotantokausi
Sarjan yhdeksäs kausi sai alkunsa Yhdysvalloissa 8. lokakuuta 2013 ja päättyi 20. toukokuuta 2014. Kaudessa on 23 jaksoa.
Kahdeksannen kauden jälkeen Sam makaa henkihievereissään sairaalassa, kun Dean yrittää pelastaa Samin hengen. Hän tapaa enkelin nimeltä Ezekiel ja koska Ezekiel ei voinut parantaa Samia, sillä hänen voimansa olivat vähissä, Dean houkuttelee Samin (hänen mielessään) sanomaan kyllä, jotta Ezekiel voisi ottaa Samin ruumiin haltuunsa ja parantaa Samia ja itseään sieltä käsin. Ezekiel haluaa, ettei Sam saa tietää Ezekielin olemassa olosta, jottei Sam yrittäisi saada häntä ulos ennen kuin hän on parantanut Samin kokonaan. Ezekiel pyyhkii kaikki Samin muistikuvat sairaalasta ja Dean pelaa mukana. Kaiken tämän aikana myös kaikki enkelit ovat karkotettu Taivaasta Maahan. Castiel on nyt ihminen ja yrittää pärjätä elämässään ihmisenä. Osa enkeleistä tekee tuhoa Maassa yrittäessään etsiä Castielia käsiinsä kostaakseen Taivaan sulkemisen. Crowley on Samin ja Deanin vankina Abaddonin suunnitellessa valtaavansa Helvetin. Veljekset yrittävät etsiä tapaa, jolla he saisivat enkelit takaisin Taivaaseen. Ezekiel paljastuu enkeliksi nimeltä Gadreel, joka päästi Luciferin Edeniin puutarhaan. Gadreel murhaa Kevin Tranin ja pakenee. Castiel saa armonsa takaisin. Dean ja Castiel yrittävät löytää tapaa, jolla saisivat Gadreelin pois Samista, koska tämä on ottanut hänet valtaan. Kunnes heille jää vain yksi tapa jäljelle, antaa Crowleyn päästä Samin ruumiseen ja ilmoittaa Samille, että uni mitä hän elää mielessään ei ole totta, vaan hänet on vallannut enkeli. Sam saa häädettyä Gadreelin ulos ja he pakenevat paikalta, sillä Abaddon saapuu paikalle. Sam saa tietää, että hänen veljensä on valehdellut hänelle ja on hänelle todella vihainen, mutta Dean lupaa Samille etsiä Gadreelin käsiinsä, mutta yksin.
Tämän jälkeen Dean etsii Gadreelia ja Ensimmäistä Terää (First Blade), jolla hän tappaisi Abaddonin. Huolimatta kamalista varoituksista, Dean ottaa itsellensä Cainin merkin (Mark of Cain). Ilman sitä hän ei voisi käyttää Ensimmäistä Terää tappaakseen helvetin ritarin Abaddonin. Kun Castiel on parantanut Samin lopullisesti, hän lähtee etsimään Metatronia siinä toivossa, että hän saisi enkelit takaisin Taivaaseen. Metatron kokoaa armeijaa, Castielin kootessa omaansa Metatronia vastaan palauttaakseen enkelit Taivaaseen. Lopulta Dean tappaa Abaddonin antautuen merkin vallalle. Crowley ottaa helvetin jälleen valtaansa. Sam ja Dean lähtevät myös kukistamaan Metatronia, mutta Dean iskee Samin tajuttomaksi ja lähtee yksin Metatronia vastaan. Castiel ja Gadreel joutuvat vangiksi Taivaassa, mutta Gadreel uhraa itsensä päästääkseen Castielin vapaaksi. Dean kuolee taistellessaan Metatronia vastaan ja Metatron pakenee Taivaaseen. Siellä Castiel kukistaa hänet tuhoamalla Metatronin voimien lähteenä toimivan enkelilaatan ja vangitsee Metatronin. Enkelit valitsevat Castielin jälleen Taivaan johtajaksi. Sam on kuljettanut Deanin pois paikalta. Kausi loppuu siihen, että Dean herää henkiin demonina Cainin merkin takia.
Toistuvat elementit
Colt
Vuonna 1836 Samuel Colt keksi ja toteutti Coltin yliluonnollisten olentojen metsästäjän aseeksi. Legendan mukaan kaikki, mitä ammutaan tällä aseella käyttäen yhtä sen kolmestatoista alkuperäisestä luodista, kuolee, mukaan lukien olennot, jotka ovat tavallisesti immuuneja kaikille aseille. John Winchester luovutti aseen Azazelille vastineesi Deanin hengen armahtamisesta. Toisen tuotantokauden lopussa Azazel käyttää asetta avatakseen Helvetin portit, jotka Samuel Colt aikoinnaan sulki. Revolverin viimeinen luoti käytettiin Azazelin tappamiseen, vaikka myöhemmin aseelle valmistettiin lisää luoteja. Kolmannen kauden loppua kohti Lilithin oikea käsi Crowley saa aseen käsiinsä ja piilottaa sen. Myöhemmin Crowley palauttaa aseen Winchestereille, jotta he voivat tappaa Luciferin. Lucifer kuitenkin paljastaa, että maailmassa on viisi asiaa, joita aseella ei voi tappaa, ja että hän on yksi niistä. Muiden neljän hän viitta olevan itse Jumala ja kolme arkkienkeliä (Michael, Gabriel, Raphael) tai neljä ratsumiestä (rutto, sota, nälkä, kuolema)
Sarjassa käytetty ase on oikeasti jäljennös Colt Pocket Percussion -revolvereista.[53] Aseen piipussa lukee latinalainen lause non timebo mala, joka tarkoittaa en pelkää pahaa[54], ja sen kädensijassa on kaiverrettu pentagrammi.[53]
Impala
Koko sarjan ajan Dean ajaa mustaa vuoden 1967 Chevrolet Impalaa. Auto on Deanin arvokkain omaisuus hänen perittyään sen isältään, näyttelijä Jensen Ackles onkin kuvaillut sitä Deanin "elämäksi" ja "pyhäköksi".[55] Veljekset matkustavat autossa läpi Yhdysvaltojen metsästäessään kaikkea yliluonnollista takakontti täynnä useita aseita. Ensimmäisillä kahdella tuotantokaudella Impalassa on Kansasin rekisterikilvet tunnuksella KAZ-2Y5 viittauksena Winchesterin perheen kotipaikaan Kansasiin.[55] Toisen kauden lopussa autolla on uudet Ohion kilvet (CNK-80Q3), jotta veljekset pystyisivät paremmin piiloutumaan FBI:lta.[56]
Impalan alkuperää havainnollistettiin ensimmäisen kerran sarjakuvassa Supernatural: Origins, jossa John Winchester saa auton haltuunsa Maryn sedältä aiheutettuaan vahingossa tämän kuoleman. Sarjan fanit kuitenkin reagoivat tähän negatiivisesti, koska John oli näytetty Impalan kanssa pilottijakson teaser-trailerissa, joka sijoittuu ajallisesti ennen sarjakuvaa. Tämän vuoksi sarjakuva  vaihdettiin pokkariversioksi[57] ja Impalan todellinen alkuperä kerrottiin myöhemmin, sarjan neljännellä kaudella: Castielin lähetettyä Dean vuoteen 1973 Dean vakuuttaa isänsä ostamaan Impalan vuoden 1964 Volkswagenin sijaan. Auton alkuperästä kerrottiin lisää viidennen kauden päätösjaksossa, jossa jakson kehyskertomus sisälsi Impalan historian sen valmistajasta ja useista eri omistajista aina nykypäivään saakka.
Kaikki sarjassa käytetyt autot ovat vuoden 1967 Chevrolet Impalan neliovisia ja kovakattoisia malleja.[58]
Rubyn veitsi
Ruby omistaa salaperäisen veitsen, jolla on oletettavasti taikavoimia; sillä voi tappaa demoneja. Kripke vertaa veistä "lähitaisteluversioksi Coltista".[59] Veitsen kädensija on tehty hirvensarvesta ja veitsiosassa on kaiverruksia molemmilla puolilla terää.[59] Veistä on nähty ja käytetty useita kertoja sen esittelyn jälkeen kolmannella tuotantokaudella. Elintärkeään ruumiinosaan puukotettuna demoni kuolee välittömästi usein vieden myös ihmisruumiin mukanaan. Ei tiedetä, toimiiko veitsi myös muihin yliluonnollisiin olentoihin, enkeleihin veitsi ei kuitenkaan tehoa. Myös Alastair-demoni pystyy vastustamaan veitsen voimaa. Veitsen toimintaa ei vielä tähän asti ole paljastettu ja sarjan luoja Eric Kripke epäilee, että se koskaan sarjassa selviääkään todeten: "Haluan jättää joitakin asioita mysteereiksi. Ja se [veitsen toimintatapa] luultavasti jää mysteeriksi."[17]  Kahdeksannella kaudella veitsen paljastetaan kuitenkin olevan kurdien demonintappoveitsi. Paljastuksen takana lienee se, ettei Eric Kripke toimi enää Showrunnerina.
66 sinettiä
Luciferin pitää vankilassaan yli 600 salaperäistä sinettiä, joista vain 66 rikkoutuminen riittää tämän vapautumiseen. Ensimmäinen sinetti rikkoutuu "vanhurskaan miehen" vuodattaessa verta Helvetissä. Lilith-demoni pitää huolta, että Dean joutuu sinne kolmannen kauden lopussa. Helvetissä ollessaan Deanin päätös kiduttaa sieluja vapauttaakseen itsensä omasta tuskastaan rikkoo ensimmäisen sinetin. Tämän vuoksi Lilith voi alkaa rikkoa jäljellä olevia sinettejä, jonka vuoksi Castiel vetää Deanin ylös Helvetistä neljännellä kaudella. Loput sinetit rikkoutuvat kauden aikana Samin murtaessa viimeisen sinetin tappamalla Lilith kauden päätösjaksossa, "Lucifer Rising".
Ongelmat lain kanssa
Koska Dean ja Sam eivät saa palkkaa työstään, veljekset ansaitsevat elantonsa ja maksavat välineensä luottokorttipetoksilla, pelivoitoilla sekä huijaamalla. Lisäksi yliluonnollisten tapausten tutkinnat pistävät heidät usein lain väärälle puolelle heidän häpäistessä hautoja, tekeytyessään viranomaisiksi ja murtautuessaan asuntoihin sekä rikospaikoille. Muodonmuutajan lavastaessa Deanin syylliseksi murhaan ja pankkiryöstöön Deanista tulee etsintäkuulutettu ja veljeksille koituukin haittaa useista lain voimista, eniten FBI-agentti Victor Henricksenista. Etsintäkuulutusten vuoksi veljekset käyttävät salanimiä, jotka usein pohjaavat muusikoihin, elokuviin tai molempiin. Kolmannen kauden puolivälissä Samin ja Deanin oletetaan kuolleen Coloradossa piirikunnan vankilan räjähdettyä ja FBI:n veljeksiin kohdistuvat etsinnät lopetetaan. Seitsemännellä kaudella Dean ja Sam lavastetaan syyllisiksi useaan ryöstöön ja murhaan.
Lähteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Kauhusarjat
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Luokka:2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Luokka:2010-luvun televisiosarjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:The WB:n televisio-ohjelmat
Luokka:The CW:n televisio-ohjelmat

Kuinka monta tuotantokautta Supernatural -sarjassa on?


Ikaalinen () on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu  ihmistä,[1] ja sen pinta-ala on km2, josta km2 on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km2. Ikaalisten naapurikunnat ovat Hämeenkyrö, Jämijärvi, Kankaanpää, Parkano, Sastamala ja Ylöjärvi.
Ikaalisissa on käytössä entisen maalaiskunnan vaakuna. Sen on suunnitellut Pentti Papunen, ja se on vahvistettu vuonna 1956. Myös kauppalan vuonna 1961 vahvistettu vaakuna oli Papusen käsialaa.[3]
Ikaalinen on tunnettu Ikaalisten Kylpylästä, kansainvälisestä jokakesäisestä Sata-Häme Soi -festivaalista sekä aikoinaan menestyneestä Ikaalisten Tarmo -pesäpallojoukkueesta. Ikaalinen on ollut ja on yhä koulutus-, kauppa- ja hallintopaikkakunta.
Ikaalisten seurakunta kuuluu Tampereen hiippakuntaan ja Hämeenkyrön rovastikuntaan.
Maantiede
Ikaalisten keskustaajama eli entinen kirkonkylä ja kauppala, nykyinen Vanhakauppalan kaupunginosa sijaitsee niemessä Kyrösjärven rannalla. Kunnan alue ylettyy itä-länsi -suuntaisena molemmin puolin järven pohjoispään ympärille. Kyrösjärvi samoin kuin koko kunnan alue on osa Kokemäenjoen vesistöä. Pääosa Ikaalisista kuuluu Kyrösjärven vesialueeseen, mutta eräät kunnan itäosan järvet laskevat Näsijärveen. Ikaalinen sijaitsee keskellä vanhaa Ylä-Satakuntaa, ja se kuuluikin vuosisatojen ajan, aina 1990-luvulle saakka, Satakunnan maakuntaan ja Turun ja Porin lääniin. Tällöin Tampereen kasvavasta vaikutuksesta johtuen Ylä-Satakunnan kunnat tulivat osaksi Pirkanmaan maakuntaa ja Hämeen lääniä. Alueen liikenne suuntautuu pääasiassa Tampereelle, ja seudulla puhutaan hämäläismurteiden ylä-satakuntalaista alamurretta. Ikaalisten naapurikunnista kaupunkeja ovat myös entiseen Suur-Ikaalisiin kuuluneet pohjoinen Parkano ja läntinen Kankaanpää. Muita suuria naapurikuntia ovat eteläinen Hämeenkyrö ja itäinen Ylöjärvi. Tampereelle on Ikaalisista matkaa runsaat 50 kilometriä.
Tilastokeskuksen väestönennuste (uusi 9/2012):[4]
2020: 7173 as.
2030: 7192 as.
2040: 7189 as.
Ikaalisten pohjoisosaan ulottuu Ylöjärven (entisen Kurun) puolelta Seitsemisen kansallispuisto. Kaupungin alueen korkein maastonkohta, liki 200 metrin korkeudella merenpinnasta, sijaitsee koillisosassa Juhtimäen kylässä. Ikaalisten eteläosaa hallitsee Hämeenkankaan harjujakso, jonka korkein kohta on 188 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva Vatulanharju. Harjujakso jatkuu länteen Kankaanpään ja itään Hämeenkyrön puolelle.
Kaupunginosat

NimiKaupunginosan numeroHakala[5]5Hakumäki[6]6Kiviniemi[7]4Kurinranta[8]2Kylpylä[9]10Läykkälä[6]7Läykkälänlahti[10]8Rahkola[11]3Sarkkilanjärvi[12]9Teikangas[13]13Vanhakauppala[14]1
Kylät
Haapimaa, Heinistö, Heittola, Helle, Höytölä, Iso-Röyhiö, Jauhokuononmaa, Juhtimäki, Jyllinmaa, Kallionkieli, Kalmaankylä, Karhoinen, Karttu, Kiiala, Kilvakkala, Kolkko, Kovelahti, Kurkela, Leppäsjärvi, Leutola, Luhalahti, Läykkälä, Mansoniemi, Miettinen, Myllykarttu, Niemi, Pukara,  Riitiala, Sammi, Sarkkila, Saukko, Sisättö, Sikuri, Sipsiö, Tevaniemi, Vahojärvi, Varessalmi, Vatsiainen, Vatula, Vehuvarpe, Viljala, Vähäröyhiö ja Välikylä.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Ikaalisissa oli 7 119 asukasta, joista 4 203 asui taajamissa, 2 814 haja-asutusalueilla ja 102 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Ikaalisten taajama-aste on 59,9 %.[15] Ikaalisten taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:[16]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Ikaalisissa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[17]
Ikaalisten seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Ikaalisten alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.[18]
Historia

Eri puolilta Ikaalisten kaupunkia on tehty esinelöytöjä, jotka todistavat alueella olleen asutusta jo kivikaudella. Pysyvä asutus on tullut Ikaalisiin paikannimistöstä päätellen etelästä, muinaisen Sastamalan pitäjän ydinalueen Karkun ja Hämeenkyrön suunnasta. Perimätiedon mukaan Ikaalisista ja Parkanosta käytiin muinoin peninkulmien päässä Karkun kirkossa. Kyrösjärven vesistö ja Hämeenkangas olivat paljon käytettyjä kulkureittejä mahdollisesti jo toista tuhatta vuotta sitten. Jälkimmäistä pitkin kulki historiallinen Kyrönkankaantie Hämeestä Pohjanmaalle. Vesillä liikkumisen perinteitä pitivät yllä kirkkoveneet 1900-luvun alkuvuosikymmenille saakka, ja yksi ikaalislainen kirkkovene on lahjoitettu Seurasaaren ulkomuseoon Helsinkiin.[19]
Ikaalinen itsenäistyi Hämeenkyröstä vuonna 1641 omaksi kirkkoherrakunnakseen, Ikaalisten Kyröksi. Tätä ennen Ikaalinen oli ollut Hämeenkyrön kappelina jo yli sadan vuoden ajan. Näin muodostuneeseen Ikaalisten pitäjään kuuluivat myös nykyiset Jämijärvi, Kankaanpää, Karvia, Kihniö, Parkano ja Honkajoki.[20] Ikaalisten ensimmäinen kirkko lienee rakennettu jo keskiajalla. Sen tilalle valmistui 1640-luvulla nykyisen pohjoisen hautausmaan alueella sijainnut toinen kirkko, jonka tiedetään olleen särmikkäällä kuoriosalla varustettu pitkäkirkko. Kirkon eteläsivulla oli kaksi eteistä ja pohjoissivulla sakaristo. Nykyinen kirkko rakennettiin vuosina 1799–1801.[19]
Suurina nälkävuosina 1696–1697 kerrotaan Ikaalisissa kuolleen yli tuhat silloista pitäjän asukasta, ja nälänhädän tuhoisia seurauksia lisäsi vähän myöhemmin puhjennut isoviha. Talven 1714 aikana sekä ruotsalaiset että venäläiset joukot kulkivat Ikaalisten kautta matkallaan Pohjanmaalle. Myös pikkuvihan aikana kolmisenkymmentä vuotta myöhemmin sotajoukkoja liikkui Ikaalisten seudulla. Näiltä ajoilta on peräisin Suomen suurin rahakätkö, joka löytyi pellosta Vatsiaisten kylästä vuonna 1966. Löytö sisälsi 127 kappaletta ruotsalaisia "vaskiplootuja" vuosilta 1711–1740, yhteispainoltaan yli 211kg.[19]
1850-luvun lopulla Suomen taloudellinen kehitys kaipasi uusia kauppakeskuksia. Niinpä vuonna 1858 erotettiin Ikaalisten kunnasta yksi suuri tila Ikaalisten kauppalaksi. Perustamiskirja allekirjoitettiin 21. huhtikuuta 1858. Tuolloin perustettu kauppala käsitti vain sen alueen, jota nykyisin kutsutaan Wanhaksi kauppalaksi ja joka on nykyään Vanhakauppalan kaupunginosa. Alkuvaiheessa siellä oli vain muutamia kymmeniä asukkaita, jotka olivat pääosin hyvin toimeentulevia virkamiehiä ja muita ruotsinkielisiä säätyläisiä.[19] Ikaalinen oli Suomen vanhin kauppala, mutta se jäi myös pienimmäksi. Alueella ei ollut tarvetta talouskeskukselle, ja läheinen suurkaupunki Tampere vei väkeä. Ikaalinen ei kehittynyt juuri lainkaan; 1920-luvulla Ikaalisten kunnan väkiluku oli noin 12500, mutta kauppalan hädin tuskin 250. Ikaalisten kauppalan asemaa haittasi myös se, että se erosi muista kauppaloista siinä, että se oli epäitsenäinen kauppala. Kauppalalla oli vain rajoitettu itsehallinto-oikeus.[21] Ikaalisten maalaiskunta verotti myös kauppalan asukkaat, joilla oli vastaavasti äänioikeus kunnallisvaaleissa sekä kauppalassa että maalaiskunnassa. Kauppalan omat verotulot olivat hyvin vähäiset, joten maalaiskunta myönsi vuosittain avustuksia mm. kunnallisteknisiin töihin. 1960-luvun lopulla Ikaalinen oli ainoa suomenkielinen kauppala, jonka valtuustossa porvaripuolueilla oli 3/4 enemmistö. Ikaalisten seurakunta käsitti sekä kauppalan että maalaiskunnan.[19]
Silti alueella oli myös taloudellista elämää. Ensimmäinen kylpylaitos paikkakunnalle perustettiin jo 1884, ja se sai oppikoulun 1902 ensimmäisenä maaseutupitjänä koko Suomessa. Koulu oli vieläpä suomenkielinen. Ikaalisten yhteiskoulusta tuli yliopistoon johtava oppilaitos kuitenkin vasta 1930-luvun alussa.[19] Liikenneyhteydetkin paranivat, niinpä kulkijamäärän kasvaessa entistä useammat poikkesivat Ikaalisten Kirkonkylään Kyrösjärven rannalle. Nykyäänkin kolmostien vilkas Tampere–Vaasa-osuus kulkee aivan kaupungin ohitse. Rautatietäkin haviteltiin, sekä 1800-luvun lopulla että 1950-luvulla oli toiveissa saada Pohjanmaan rata kulkemaan Kyrösjärven länsirantaa maantien tavoin, mutta näin ei käynyt. Uuden Pohjanmaan radan Tampere–Seinäjoki-rataosuus viilettää Ikaalisten harvaväkisen itäosan halki, kaukana keskustasta, ja sen ainoa Ikaalisten alueella sijaitseva liikennepaikka Sisätön rautatieasema toimii yksinomaan junakohtauspaikkana. Liikenneyhteyksissä pohjoinen naapurikaupunki Parkano onkin vetänyt selvästi pitemmän korren. Vuonna 1938 valmistunut Haapamäki–Pori-rata sivuaa Ikaalisten luoteisrajaa, mutta sen merkitys oli Ikaalisten kannalta alusta lähtien hyvin vähäinen. Tällä jo vuosia sitten yleisestä käytöstä poistetulla rataosalla kulkee enää vain satunnaisesti sotilasjunia Parkanon ja Niinisalon välillä. Pitkään jatkunut höyrylaivaliikenne Kyrösjärvellä loppui 1940-luvun lopulla.[19]
Sisällissodan aikana Ikaalisten kauppalasta muodostui yksi valkoisten tärkeimmistä tukikohdista Satakunnan rintamalla, ja seudulla käytiin helmi–maaliskuun aikana kiivaita taisteluja. Kyröskosken suunnalta tulleet punaiset yrittivät vallata kauppalan ja kirkonkylän. Kauppala oli jo joutumaisillaan saarroksiin, kunnes eversti Ernst Linderin johtamat valkoiset saivat 10. maaliskuuta 1918 Ikaalisiin saapuneiden pohjalaisten apujoukkojen tukemina punaiset työnnetyiksi takaisin Hämeenkyrön puolelle ja sieltä kohti Tamperetta.[19]
Toisen maailmansodan jälkeen Ikaalisten kauppala alkoi yhä enemmän olla tarpeeton erikoisuus. Kun valtio alkoi vuoden 1960 jälkeen myöntää taas kaupunkioikeuksia kunnille ja kauppaloille, alettiin kaksois-Ikaalisissa hioa kuntaliitosta. Vuonna 1972 koko Ikaalisten kunta muutettiin itsenäiseksi kauppalaksi, joka sai vaakunakseen vanhan Ikaalisten maalaiskunnan vaakunan. Vanhan epäitsenäisen kauppalan väkiluku ennen yhdistymistä oli edelleen alle 800. Tätä loppuvaihetta kesti vain viisi vuotta, kun valtiovallan päätöksellä kaikista kauppaloista tuli kaupunkeja vuoden 1977 alusta. Viimeisimpien 30 vuoden aikana Ikaalinen on vähitellen teollistunut ja sen elinkeinorakenne muuttunut palveluvaltaiseksi.
Ikaalisiin asutettiin viime sotien jälkeen Kaukolan ja Pyhäjärven siirtoväkeä.[22]

Ikaalinen nykyisin
Kaupunginhallituksen nykyinen puheenjohtaja on Ilmo Kalli ja kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Reijo Leppänen. Kaupunginjohtajana toimii Kari Tolonen.
Syksyllä 2007 Ikaalinen ja Parkano kävivät neuvotteluja kuntaliitoksesta, mutta neuvotteluissa ei saavutettu riittävää yksimielisyyttä hankkeen toteuttamiseksi. Ratkaisematta jääneet erimielisyydet koskivat muun muassa tulevan kaupungin nimeä sekä hallintoelinten sijoituspaikkaa. Vuonna 2009 Jämijärvi kutsui entisen Suur-Ikaalisten pitäjät mahdolliseen liitosselvityksen tekoon. Ikaalinen kuitenkin jättäytyi pois alkuvaiheissa. Parkano, Jämijärvi ja Kankaanpää jatkavat yhä selvitystä ja tekivät  päätöksen 2012 ja uutta kuntaa ei tullut. Nyt vuonna 2013 Ikaalinen on uudelleen kiinnostunut Jämijärvestä uuden valtuuston tultua valtaan. Ikaalisille tärkeää on 3-tien akselin suuntainen kuntayhteistyö, josta Hämeenkyrö on tärkein kumppaniehdokas.
Koulutus
Tampereen ammattikorkeakoulun Ikaalisten yksikkö, joka kouluttaa matkailualan, liiketalouden ja tietojenkäsittelyn tradenomeja. Nuorisoasteen koulutus päättyi keväällä 2014, mutta tutkintoon johtava aikuiskoulutus jatkuu, samoin kehittämisyksikön toiminta.
Samoissa tiloissa toimii myös ammatillista peruskoulutusta tarjoava oppilaitos Ikaalisten kauppaoppilaitos, jossa voi opiskella liiketaloutta (merkonomi) ja tietojenkäsittelyä (datanomi).
Ikaalisten käsi- ja taideteollisuusoppilaitos järjestää esinesuunnittelun ja valmistuksen (esimerkiksi erikoismetallityöt, soitinrakennus), tekstiilin ja vaatetuksen suunnittelun ja valmistuksen, graafisen suunnittelun sekä ympäristön suunnittelun ja rakentamisen koulutusta. Siellä on myös maan ainut aseseppälinja. Kihniössä aiemmin toiminut lasialan koulutus siirty Ikaalisiin syksyllä 2014.
Ikaalisissa järjestetään myös aikuiskoulutusta, jonka kaikkein tunnetuin koulutusohjelma on artistikoulutus, jossa yhdistetään taiteellinen ja kaupallinen koulutus. Tämä ohjelma täytti vähän aikaa sitten 10 vuotta ja vuosien kuluessa sieltä on valmistunut tangoprinssejä ja -prinsessoja ja muita artisteja.
Ikaalisissa toimii myös Ikaalisten yhteiskoulun lukio. Ylen lukiovertailun mukaan Pirkanmaan ykköslukio löytyy Ikaalisista, jossa opiskelijoista peräti 51,2 prosenttia jatkaa opintojaan korkeakoulutasolla heti ylioppilaslakin saatuaan.
Matkailu
Ikaalisissa järjestetään vuosittain Sata-Häme Soi -tapahtuma, joka sisältää Kultaisen ja Hopeisen harmonikan kilpailut sekä varietee-harmonikan kansainvälisen kisan nimeltä Primus Ikaalinen
Ikaalisten Kylpylä
Kylpylään kuluu soitinmuseo Akordia (joka esittelee varsinkin harmonikkoja) ja Kylpylän lomakylä
Mansocamping leirinkeskus, Mansoniemessä. Ikaalisista noin 15km valtatie 3:a Vaasaan
Kolmen tähden Toivolansaari -leirintäkeskus, Ikaalisten keskustan liepeillä Toivolansaaressa
Elämystoimintaa: Luomahaaran luonto- ja melontaretket ja Sata-Hämeen Retket
Kuvia

Rahkolan talon päärakennus
Oma tupa
Ikaalisten kaupungintalo
Vesitorni on Ikaalisten keskustan maamerkki
Vuonna 2011 pystytetty tuulivoimala on Ikaalisten maamerkkinä Valtatietä 3 ajaville
Eräsen kauppatalo
Jäätie Kyrösjärven yli
Ikaalisten yhteiskoulu
Ikaalisten kylpylä

Liikunta
Liikuntapaikat
Tevaniemen kuntopolku/latu ja jääkiekkokenttä
Vatulan hiihtokeskus, Vatulan valaistu kuntorata/-latu
Mansoniemen kuntopolku/latu
Poltinkosken golfkenttä
Läykkälänlahden urheilukenttä
Ikaalisten pesäpallokenttä
Toivolansaaren pururata
Ikaalisten tenniskenttä
Ikaalisten liikuntahalli
Urheiluseurat
Ikaalisten Urheilijat (IkU; yleisurheilu, hiihto, jääkiekko, jalkapallo, koripallo, salibandy, kamppailu)
Mansoniemen Meno (hiihto)
Ikaalisten Nouseva-Voima (Nouski; suunnistus)
Ikaalisten Työväen Urheilijat
Ikaalisten Tarmo
Ikaalisten Ratsastusseura IRAS
Lahdenpohjan Vesa
Luhalahden Luja
Ikaalisissa toimivat mediat
UutisOiva ja Radio SUN -paikallisradio.
Teollisuus
J.W.Suominen Yhtymä Oyj
Upofloor Oy
Katsa Oy
Ikaalisissa syntyneitä tai siellä vaikuttaneita tunnettuja henkilöitä

Sulo Aittoniemi, kansanedustaja (SMP, Keskusta)
Pentti Alhonen, ympäristögeologi, mikropaleontologi ja limnologi
Outi Borgenström, suunnistaja
Heikki Eränen, kotiseutuneuvos
Felix Frang, taidemaalari
Oskar Gripenberg, jalkaväenkenraali
Edvard Gylling, poliitikko (SDP, SKP), tilastotieteilijä
Lauri Hietanen, SOK:n pääjohtaja, ministeri, vuorineuvos
Jari Huhtasalo, laulaja, diakoni
Riku Huhtasalo, pällikkökapellimestari, musiikkimajuri
Päivi Ikola, pesäpalloilija
S. Albert Kivinen, filosofi
Tapani Klöf, kenraalimajuri
Vilho Korhonen, kansakoulunopettaja, kansanedustaja
Jarmo Kujanpää, jalkapalloilija
Kalervo Kurkiala, kappalainen (1931-38)
Lauri Leppihalme, kansanedustaja (Maalaisliitto)
Pirjo Markkola, professori
Valtteri Mikonmäki, kansanedustaja (Maalaisliitto), kirkkoherra

Nils Osara, professori, Metsähallituksen pääjohtaja
Leo Pahlama, taiteilija
Pentti Papunen, tietokirjailija
Eila Pienimäki, iskelmälaulaja
Matti Pitkänen, maastohiihdon olympiamitalisti
Krista Pärmäkoski, maastohiihtäjä
Esko Raipia, näyttelijä
Teemu Rajamäki, Uniklubin entinen basisti
Yrjö Roos, Suomen laivaston komentaja
Lempi Rothovius, eläessään Suomen vanhin ihminen
Eino Salmelainen, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja
Samuli Samuelsson, pikajuoksija
Eero Selin, viulutaiteilija, kapellimestari
Yrjö Selin, sellotaiteilija, professori
Timo Sinervo, kiekonheittäjä
Bertel Strömmer, arkkitehti
Goony Strömmer, jazzpianisti, arkkitehti
Jussi Tasala, korkeushyppääjä

Ruokakulttuuri
Ikaalisten pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla pariloitu silakka ja kehäjuusto.[23]
Ystävyyskunnat
 Ljusdalin kunta (Ruotsi)
 Tynset (Norja)
 Landkreis Stade (Saksa)
 Palamuse (Viro)
 Gagra (Georgia)
Katso myös
Luettelo Ikaalisten julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Bristol Jupiter on Bristol-lentokonetehtaan Pariisin ilmailunäyttelyssä vuonna 1921 esittelemä 9-sylinterinen tähtimoottori, joka kuului ensimmäisiin ei-pyöriviin tähtimoottoreihin. Bristol Jupiter oli ilmajäähdytteisten tähtimoottorien kehityksen suunnannäyttäjä ja samalla yksi tärkeimmistä lentokonemoottoreista maailmansotien välisenä aikana.
Kehitys
Juuret Brazil Straker –konepajalla
Bristolin Fishpondissa sijaitsevan Brazil Straker -konepajan pääinsinööri Roy Fedden kehitti yhdessä L.F.G. Butlerin kanssa ensimmäisen maailmansodan aikana kaksi tähtimoottoria. Toinen moottoreista oli Jupiter, joka valmistui alkuvuodesta 1918 [1].
Kehitys Cosmos-teollisuusyhtymässä
Vuonna 1918 suuri Cosmos-niminen teollisuusyhtymä hankki itselleen Brazil Strakerin ja antoi konepajalle nimeksi Cosmos Engineering. Moottoria pidettiin erittäin lupaavana ja sen kehittelyä jatkettiin, vaikka Ison-Britannian ilmailuministeriö olikin valinnut ja standardoinut toisen valmistajan samantyyppisen konstruktion - ABC Dragonflyn - vuonna 1918 lähes kaikkiin vuonna 1918 valmistettaviksi suunniteltuihin lentokoneisiin. Jupiterin prototyyppi, joka painoi 300kg, antoi 395 hevosvoimaa 29.10.1918 tehdyssä kokeessa. Jupiterista ehdittiin kehittämään sekä 3-sylinterinen versio että kaksirivinen 18-sylinterinen versio ennen kuin Cosmos-yhtymä joutui taloudellisiin vaikeuksiin tammikuussa 1920 [2].
Läpilyönti Bristolilla
Cosmos-yhtymän kaaduttua ja ABC Dragonfly -moottorin osoittauduttua kelvottomaksi Ison-Britannian Ilmailuministeriö oli pakotettu varmistamaan Jupiter-moottorin kehittämisen jatkumisen ja painosti Bristol-lentokonetehtaan ostamaan Cosmoksen raunioista sen lentokonemoottoritoiminnot[3]. Osittain tähän vaikutti sekin, että Ilmailuministeriö piti ilmajäähdytteisiä moottoreita edistyksellisinä ja halusi niiden kehittämisen jatkuvan. 15 000 punnan kauppahinnalla Bristol sai viisi Jupiter-moottoria sekä valtavan määrän moottorin osia, piirustuksia, laskelmia ja työkaluja. Kaupan mukana Bristolin palvelukseen siirtyi sekä Roy Fedden ja hänen 31-henkinen tiiminsä. Niistä muodostettiin lentokonetehtaan moottoriosasto josta vuonna 1956 tuli Bristol Engine Company[4].
Roy Fedden sitoutui kehittämään moottorin valmiiksi kahdessa vuodessa ja Bristol-lentokonetehdas investoi kehitystyöhön 200000 puntaa. Lentokonetehtaan johto piti kuitenkin Roy Feddeniä pikemminkin työntekijänä kuin johtajana, josta seurasi monenlaisia kommunikaatio-ongelmia moottoriosaston ja lentokonetehtaan johdon välillä. Lentokonetehtaan johto oli juuri aikeissa lopettaa Jupiterin kehittämisen syyskuussa 1921, kun 197000 puntaa oli käytetty ja Jupiter II -moottorin prototyyppi läpäisi ilmailuministeriön vaativat tyyppitestit kehittäen 400 hevosvoimaa kierrosluvulla 1625/min. Fedden sai luvan viedä moottorin Pariisin ilmailunäyttelyyn, joka järjestettiin lokakuussa 1921. Siellä moottori herätti suurta kiinnostusta maailmansodan jälkeisen ajan ensimmäisenä uutena tehokkaana lentokonemoottorina [5].
Tuotantoon vuonna 1923
Ison-Britannian Ilmailuministeriö aloitti Jupiter-moottorin hankintaprosessin jo joulukuussa 1921 ja syyskuussa 1923 tehtiin sopimus 81 Jupiter-moottorin toimittamisesta Kuninkaallisille ilmavoimille. Jo sitä ennen oli tehty ranskalaisen Gnome-Rhône -moottoritehtaan kanssa lisenssisopimus, joka kattoi koko maailman kansainyhteisön maita lukuun ottamatta [6][7].
Kaikkiaan kymmenen seuraavan vuoden aikana tehtiin 17 ulkomaista lisenssisopimusta ja moottorin kokonaisvalmistus oli vähintään 7 100 moottoria, mikä oli suuri määrä rauhan aikaa elävässä maailmassa aikana, jolloin purettiin vielä suuria sodan ylijäämävarastoja ja panostukset armeijoiden varustukseen olivat vähäisiä.
Jatkokehitys
Jupiter IV läpäisi sekä brittiläiset että ranskalaiset tyyppitestit maaliskuussa 1923 kehittäen 436 hevosvoimaa. Seuraavaan versioihin (V ja VI) tehtiin suuria rakenteellisia muutoksia. Jupiter VI tuotti 480 hevosvoimaa ja painoi 350kg kesäkuussa 1925 tehdyissä testeissä. VII-versioon asennettiin ahdin ja VIII-versioon Farman-alennusvaihde, joka mahdollisti moottorin kierrosluvun kasvattamiseen 2 200 kierrokseen minuutissa. IX-versio kehitti jo 525 hevosvoimaa ja alennusvaihteella ja ahtimella varustettu X-versio 530 hevosvoimaa 4 877 metrin korkeudessa[6]. Vuonna 1927 kilpaili tiukasti Armstrong-Siddely -tehtaan Jaguar-moottorin kanssa ja Jaguarin muutamista edistyksellisistä piirteistä huolimatta voitti ja tuli valituksi mm. Handley Page H.P.42 -liikennekoneeseen [8]. Jupiterin viimeinen malli oli XFBM, jota käytettiin vuonna 1929 edellä mainitussa H.P.42 -liikennekoneessa. Siinä Bristolin kaasukäynnistysjärjestelmä mahdollisti moottorin käynnistämisen ohjaamosta käsin.
Vuonna 1926 Bristol kehitti Jupiter VI:stä turboahdetun version ja antoi sille nimeksi Orion. Moottori kehitti 495 hevosvoimaa 6 096 metrin korkeudessa. Jatkokehittelyä ei aloitettu. Lyhentämällä männän iskun pituutta 7,5 tuumasta (190,5mm) 6,5 tuumaan (165,1mm) syntyi halkaisijaltaan selvästi pienempi (1,2 m vs. 1,35 m) moottori, joka painoi vain 310kg mutta antoi 960 hevosvoimaa. Tämä Mercuryksi nimetty moottori oli tarkoitettu Schneider-nopeuskilpailuihin. Tästä kehitettiin 5-sylinterinen ja 200-hevosvoimainen Titan ja 7-sylinterinen ja 300-hevosvoimainen Neptune vuonna 1929. Viimeksi mainitusta Gnome-Rhône kehitti sitten ”oman” Titan 7 -moottorinsa [9].
Vuonna 1932 Bristol palasi Mercury-moottorin kehittämisessä Jupiterin sylinterikokoon. Moottori sai nimen Mercury V, joka kuitenkin muutettiin Pegasukseksi. Mercurystä tuli Jupiterin jatkaja hävittäjäkoneen moottorina ja Pegasuksesta pommikoneen moottorina.
Lisenssivalmistus eri maissa
Jupiterin ensimmäinen ja tärkein lisenssivalmistaja oli ranskalainen Gnome-Rhône, joka maailmanlaajuisen lisenssinsä ansiosta valmisti myös ilmeisesti Suomeen toimitetut Jupiter-moottorit. Gnome-Rhône teki moottoriin lukuisia muutoksia, eikä käyttänyt samoja valmistusmenetelmiä kuin Bristol. Vaikka Bristol toimitti Gnome-Rhônelle uusien versioiden suunnitelmat, eivät tehtaiden valmistamat moottorit vastanneet täysin toisiaan. Gnome-Rhône kehitti vuonna 1927 Jupiterista 7-sylinterisen Titan 7:n, eikä suostunut maksamaan näistä moottoreista lisenssimaksuja Bristolille, vaikka moottori oli kopio Bristol Neptunesta lyhennettyä (165mm) iskun pituutta myöten. Titanin pohjalta Gnome-Rhône kehitti 9-sylinterisen Mistral 9:n ja siitä edelleen 14-sylinterisen Mistral Major 14:n vuonna 1928. Mistral Major 14K tuotannossa olleet versiot kehittivät vuonna 1932 noin 800-900 hevosvoimaa, mikä oli paljon enemmän kuin muut vastaavat moottorit samaan aikaan. Vuonna 1945 Gnome-Rhône yhdistettiin SNECMA-ryhmään, joka jatkoi 14K-moottorin kehittelyä vuoteen 1953 saakka. Gnome-Rhône kehitteli myös suurempia 14- ja 18-sylinterisiä versioita Mistral Majorista sekä läpimitaltaan ainoastaan noin metrisen Mars 14 M:n[10].
Siemens-Halske hankki Jupiterin lisenssin vuonna 1927 ja rakensi moottoreita vuoteen 1935 saakka. Vuonna Siemens-Halsken Spandaun konepajoista muodostettiin Brandenburgische Motorenwerke Gmbh, jonka tuotteet tunnettiin Bramo-nimellä. Bramon ensimmäinen oma moottori oli vuonna 1930 valmistunut Sh 20, joka oli kehitetty Jupiterin pohjalta. Sen seuraava versio, Bramo Sh 20B otettiin tuotantoon ja sen pohjalta kehitettiin Bramo 323 Fafnir vuonna 1936 ja jopa 2000-hevosvoimainen 14-sylinterinen Bramo 329 Twin Fafnir Sen kehitys lopetettiin kuitenkin vuonna 1939, kun Bramo yhdistettiin BMW:hen. 323 Fafnir pysyi tuotannossa vuoteen 1944 saakka[11].
Neuvostoliitto hankki myös Jupiterin valmistuslisenssin ja valmisti moottoreita Shvetsov M-22 -nimellä useana eri versiona[12]. Neuvostoliitto hankki myös Gnome-Rhonelta 14K Mistral Majorin valmistuslisenssin ja valmisti moottoria nimellä Tumanski M-85 sekä sen jatkokehitelmiä M-86, M-87 ja M-88[13]. M-22 -moottorilla varustettuja Polikarpov I-5 -hävittäjiä rakennettiin noin 800 kpl, I-15 -hävittäjiä 404 kpl ja I-16 -hävittäjiä noin 400 kpl, mikä osoittaa, että Neuvostoliitossa rakennettiin lisenssillä tuhansia Jupiter-moottoreita.
Vuonna 1924 valmistuslisenssi hankittiin myös Japaniin, jossa moottoria rakensi Nakajima. Jupiterin pohjalta kehitettiin Nakajima Ha-1 Kotobuki –moottori[14], jota käytettiin mm. Nakajima Ki-27 Nate- ja Mitsubishi A5M Claude -hävittäjäkoneissa, ja tästä edelleen Nakajima Hikari. Neuvostoliiton tapaan Japani hankki Gnome-Rhône 14K Mistral Majorin valmistuslisenssin ja valmisti sitä Nakajima Ha-25/35/105/115 Sakae -nimellä sekä kehitti siitä 18-sylinterisen Nakajima Ha-45 Homare -moottorin.
Edellä mainittujen lisäksi Jupiteria valmisti mm. italialainen Alfa Romeo (nimellä 126-RC35), puolalainen PZL ja tšekkoslovakialainen Walter Engines[15].
Käyttö
Jupiter-moottori on ollut asennettuna hyvin moneen eri lentokoneeseen[16].
Cosmos Jupiter
Bristol Badger
Bristol Bullet
Sopwith Schneider
Westland Limousine
Bristol Jupiter & Gnome-Rhône Jupiter

Aero A.32
Airco DH.9
Arado Ar 64
Avia BH-25
Bernard 190
Bernard SIMB AB 12
Blanchard BB-1
Blériot-SPAD 51
Blériot-SPAD S.56
Boulton & Paul Bugle
Boulton Paul P.32
Boulton Paul Partridge
Boulton Paul Sidestrand
Blackburn Beagle]]
Blackburn Nile]]
Blackburn Ripon
Bristol Badger
Bristol Badminton
Bristol Bagshot
Bristol Beaver
Bristol Bloodhound
Bristol Boarhound
Bristol Brandon
Bristol Bulldog
Bristol Bullfinch
Bristol Jupiter Fighter
Bristol Seely
Bristol Type 72
Bristol Type 75
Bristol Type 76
Bristol Type 89
Bristol Type 92
Bristol Type 118
De Havilland Dingo
De Havilland DH.72
De Havilland DH.50
De Havilland Dormouse
De Havilland Hercules
De Havilland Hound
De Havilland Giant Moth
De Havilland Survey]]

Dornier Do 11
Dornier Do J
Dornier Do X
Fairey IIIF
Fairey Ferret
Fairey Flycatcher
Fairey Hendon
Fizir F1M-Jupiter
Fokker C.V
Fokker F.VIIA
Fokker F.VIII
Fokker F.IX
Gloster Gambet
Gloster Gamecock
Gloster Gnatsnapper
Gloster Goldfinch
Gloster Goring
Gloster Grebe
Gloster Mars
Gloster Survey
Gourdou-Leseurre LGL.32
Handley Page Hinaidi|Handley Page Clive
Handley Page Hampstead
Handley Page Hare
Handley Page Hinaidi
Handley Page HP.12
Handley Page H.P.42
Hawker Duiker
Hawker Harrier
Hawker Hart
Hawker Hawfinch
Hawker Hedgehog
Hawker Heron
Hawker Woodcock
IVL D.26 Haukka
Junkers F 13
Junkers G 31
Junkers W 34
Latécoère 6
NVI F.K.31
Parnall Plover

PZL P.7
Saunders Medina
Saunders Severn
Short S.8 Calcutta|Short Calcutta
Short Springbok|Short Chamois
Short Gurnard
Short Kent
Short Rangoon
Short Scylla
Short Springbok
Short S.6 Sturgeon
Short Valetta
Supermarine Seagull]]
Supermarine Solent
Supermarine Southampton
Svenska Aero/ASJA Jaktfalken
Tupolev I-4
Vickers Type 123
Vickers Type 161
Vickers Jockey
Vickers Type 143
Vickers Type 150]]
Vickers 131 Valiant
Vickers Vellore
Vickers Vellox
Vickers Vespa
Vickers Viastra
Vickers Victoria
Vickers Vildebeest
Vickers Vimy
Vickers Vimy Trainer
Vickers Wibault Scout]]
VL E.30 Kotka
Westland Interceptor
Westland Wapiti
Westland Westbury
Westland Witch
Westland-Houston PV.3

Shvetsov M-22
Kalinin K-5
Polikarpov I-5
Polikarpov I-15
Polikarpov I-16
Tupolev I-4
Jupiter Suomessa
Hankinta Suomeen

Suomen Ilmailuvoimille hankittiin ensimmäisen maailmansodan jälkeen ylijäämävarastoista peräti 334 kpl Siemens-Halske Sh IIIa -moottoria, jotka oli varattu mm. kotimaisen hävittäjälentokoneen tuotantoon[17]. Moottori osoittautui epäluotettavaksi ja kahden vuosina 1924-1925 rakennetun prototyypin jälkeen jouduttiin toteamaan vuonna 1926, ettei tämän moottorin varaan voida hävittäjäkonetta rakentaa[18].
Ilmailuvoimien lentokonetehtaan pääsuunnittelija Kurt Berger ja lentokonetehtaan johtajan sijaisena toimiva Rafael Hallamaa tekivät kesällä 1924 opintomatkan Isoon-Britanniaan löytääkseen parempia lentokonemoottoreita. Todennäköisesti Bristol Jupiter löytyi tältä matkalta[18]. Kun Jupiter läpäisi Ison-Britannian ilmailuministeriön 150 tunnin tyyppitestin, suomalaiset vakuuttuivat Jupiter-moottorin hyvyydestä niin, että 7.5.1925 Ilmailuvoimien teknillinen neuvottelukunta standardoi Jupiterin ”sotamoottorikseen” eli käytettäväksi ensilinjan hävittäjissä, tiedustelukoneissa ja pommikoneissa[19].
Käyttö Suomessa
Standardoinnin seurauksena Jupiterin sai NVI F.K.31 -kone, jota varten hankittiin 23 Jupiter-moottoria Gnome-Rhônelta. Maaliskuussa 1926 NVI ilmoitti lentäneensä F.K.31:llä koelentoja ja kahdeksan Hollannista tilattua konetta saatiin Suomeen saman vuoden syksyllä. Neljä lisenssillä valmistettua yksilöä luovutettiin ilmavoimille joulukuun 1929 ja helmikuun 1930 välisenä aikana. Jo ennen lisenssivalmistuksen aloittamista oli huomattu, ettei kone kelpaa palveluskäyttöön. Koneilla lennettiin hyvin vähän ja ne poistettiin kirjanpidosta 9.2.1932[20].
Jupiter valittiin myös D.26 Haukka I ja D.27 Haukka II -prototyyppien moottoriksi sekä vertailukoneeksi hankittuun Gloster Gamecock I:een. Haukan prototyyppejä rakennettiin kolme ja Gamecockeja hankittiin aluksi yksi[21]. Gloster löysi Gnôme-Rhone:n toimittamasta tehdasuudesta Jupiter-moottorista lukuisia vikoja. Kun Gamecock voitti Haukan niukasti kesällä 1927 järjestetyssä vertailussa, Glosterilta tilattiin pidemmällä rungolla varustettu Gamecock II sekä valmistuslisenssi 15 koneen rakentamista varten. Valtion lentokonetehdas sai 15 Gamecock-koneen tilauksen lopulta marraskuussa 1928 ja V.L. G.28 Gamecock -koneet valmistuivat joulukuun 1929 ja toukokuun 1930 välisenä aikana. Gamecockit korvasivat rapistuneet Gourdou-Leseurre GL-21- ja Martinsyde F.4 Buzzard -hävittäjät ja toimivat Ilmavoimien ensilinjan hävittäjinä aikana, jona suomalainen hävittäjätaktiikka kehitettiin. Koneiden suurin ongelma oli Jupiter-moottori, joka oli epäluotettava. Kiertokangen katkeamiset olivat yleisiä ja alumiininen kampikammio rikkoontui lähes joka kerta, kun koneella ajettiin nokilleen[22].
Blackburn Ripon -koneeseen valittiin moottoriksi aluksi Jupiter. Moottoria käytettiin kuitenkin vain mallikoneessa ja ensimmäisessä sarjakoneessa, sillä 480 hevosvoiman Jupiter osoittautui tehtävään liian heikkotehoiseksi. Riponissa kokeiltiinkin monenlaisia moottoreita kunnes päädyttiin 580 hevosvoiman Bristol Pegasukseen – Jupiterin seuraajaan[23].
Blackburn Ripon -koneen vaihtoehdoksi Valtion lentokonetehdas suunnitteli koneen, josta myöhemmin kehitettiin kalliiksi osoittautuneen ja myöhästyneen Ripon-kaluston täydentäjä. V.L. E.30 Kotka ja V.L. E.31 Kotka II -nimellä tunnettuja tiedustelukoneita valmistettiin yhteensä kuusi. Prototyyppiin ja ensimmäiseen sarjakoneeseen tuli 420 hevosvoiman Jupiter, muissa koneissa kokeiltiin muita moottoreita Riponin tapaan[24].
Edellä mainittujen koneiden lisäksi vuonna 1929 hankitut tšekkoslovakialaiset Aero A-32GR -yhteistoimintakoneet (16 kpl) ja vuonna 1929 vertailukoneeksi hankittu Fokker C.V E-kone, vuonna 1930 hankitut Junkers W 34- ja W 43 -kuljetuskoneet (7 kpl), Ruotsin talvisodan aikana vuonna 1939 lahjoittamat Bristol Bulldog IIA -hävittäjäkoneet (2 kpl) ja ASJA J6 Jaktfalken II -hävittäjäkoneet (3 kpl) ja Tanskan Punaisen Ristin vuonna 1941 lahjoittama Fokker F.VIIa -kuljetuskone oli varustettu Jupiter-moottorilla[25]. Näin Jupiter-moottori oli asennettuna 11 konetyyppiin ja 54 koneyksilöön.
Vuonna 1930 Ilmavoimien kirjoilla oli 64 Jupiter-moottoria, joista vain kaksi oli käynyt 100 tuntia ilman korjausta, vaikka tehtaan ilmoittama korjausjakso oli peräti 150 tuntia. Tyypillinen korjausväli oli vain 20-40 tuntia. Ongelmia aiheuttivat kiertokankien katkeaminen, nokkapyörien kiinnileikkautuminen, venttiiliviat, erilaiset magnetto- ja kaasutinviat, materaaliviat ja huono tehdastyö ja tietenkin kuluminen. Bristolin ja Gnome-Rhônen moottoreissa oli merkittäviä eroja, joilla oli vaikutusta moottorin luotettavuuteen. Esimerkkinä tästä on erilainen öljynkokoaja: Gnome-Rhônen moottoreista puuttui laakeripintojen läpi tulleelle öljylle tarkoitettu väliallas, josta oli apua venttiilikoneiston roiskevoitelussa[26].
Vuonna 1930 ryhdyttiin selvittämään syitä Jupiter-moottorin epäluotettavuudelle ja tutkimusten seurauksena muutettiin moottorin kaikki välykset Bristolin ohjeiden mukaisiksi, kehitettiin kaasuttimien säätöjä ja moottorien huolto- ja korjaustoimintaa. Näiden toimenpiteiden seurauksena moottorien käytettävyys parani. Pääsyy Jupiter-moottoreiden huonoon kestävyyteen, käyntivarmuuteen ja työn laatuun oli valmistajassa, joka oli Gnome-Rhône[26].
Suomalaiset eivät olleet yksin ongelman kanssa, sillä sama havainto oli tehty mm. Puolassa[26]. Jupiter-moottorien ongelmat nousivat esille vuosina 1931-1932, kun kolme komiteaa tutki lentokonetehtaan toimintaa. Vaikka komiteatyön tuloksena lentokonetehtaan johto vaihdettiin, vielä pysyvämmäksi muodostui Ilmavoimien ja lentokonetehtaan epäluulo Gnome-Rhônen tuotteisiin. Vuonna 1933 Ilmavoimat valitsi Bristolin yhteistyökumppanikseen ja niinpä vuonna 1934 tilattuihin Bristol Bulldog IV -hävittäjiin tuli Gnome-Rhônen protestoinnista huolimatta Bristolin valmistamat Mercury VI S2 -moottorit. Tampella hankki Ilmavoimien tukemana Bristol Pegasus- ja Mercury-moottorien valmistuslisenssin vuonna 1935.
Tekniset tiedot
Bristol Jupiter oli 9-sylinterinen tähtimoottori. Moottorin sylinterin halkaisija oli 5,75 tuumaa (146mm), iskun pituus 7,5 tuumaa (190,5mm) ja iskutilavuus 1 753 kuutiotuumaa (28,7 litraa). Puristussuhde 5,3:1. Sylinteriryhmä terästä, varustettuna alumiinista valetuilla jäähdytysrivoituksilla ja alumiinikannella. Neljä lautasventtiiliä jokaista sylinteriä kohden. Moottorin versiot pähkinänkuoressa (suluissa Gnome-Rhônen mallitunnus)[27]:
Jupiter. Ensimmäinen prototyyppi. Valmistui vuonna 1918 ja tuotti 29.10.1918 järjestetyssä testissä 385 hevosvoimaa kierrosluvulla 2 000/min. Paino 300kg.
Jupiter I. Toinen Cosmoksella rakennettu prototyyppi, valmistui vuonna 1919. Varustettu alennusvaihteella.
Jupiter II. Moottorissa oli automaattinen kompensaatiomekanismi, joka moottorin lämpölaajetessa korjasi venttiilien ja keinuvipujen välyksiä. Moottori valmistui 1921 ja tuotti 400 hevosvoimaa kierrosluvulla 1625/min.
Jupiter IV (Jupiter 9Aa/9Ab/9Ac). Valmistui 1923 ja läpäisi sekä brittiläiset että ranskalaiset tyyppitestit maaliskuussa 1923 tuottaen 436 hevosvoimaa. Jupiter 9Aa 380 hevosvoimaa, 9Ab ja 9Ac 420 hevosvoimaa kierrosluvulla 1 750/min. 9Ac:ssä puristussuhde 6,57:1, jolloin moottoria piti käyttää kuristettuna 2 000 metrin korkeuteen saakka, jossa saavutettiin vielä tuo 420 hevosvoiman teho.
Jupiter V. Jaettu kampiakseli ja yksiosainen pääkiertokanki kelluvalla alapäällä.
Jupiter VI (Jupiter 9Ag). Muottiin taottu duralumiininen kampikammio ja kolmoiskaasutin. Valmistui kesäkuussa 1925, painoi 350kg ja kehitti 480 hevosvoimaa kierrosluvulla 2 000/min. Puristussuhde oli 6,57:1 ja 9Ac:n tapaan moottoria oli käytettävä kuristettuna alakorkeuksissa.
Jupiter VII. Varustettu turboahtimella ja tuotti 460 hevosvoimaa.
Jupiter VIII (Jupiter 9Ak). Varustettu Farman-alennusvaihteella, joka mahdollisti kierrosluvun nostamisen 2200:een/min. F-merkinnällä varustetuissa malleissa taotut ja kierrekiinnityksellä varustetut sylinterikannet.
Jupiter IX. Tuotti 525 hevosvoimaa.
Jupiter X. Varustettu ahtimella ja alennusvaihteella. Tuotti 530 hevosvoimaa 4 877 metrin korkeudessa.
Lähteet
Lähdeluettelo
Citation error, replace with{{cite book| author = Bingham, Victor F.| title = Major Piston Aero Engines of World War II| location = Ramsbury| publisher = Airlife Publishing| year = 1998| id = ISBN 1-84037-012-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gunston, Bill| title = World Encyclopaedia of Aero Engines| location = Wellingborough| publisher = Patrick Stephens Limited| year = 1986| id = ISBN 1-85059-717-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Heinonen, Timo & Valtonen, Hannu| title = Albatrossista Pilatukseen| location = Saarijärvi| publisher = Keski-Suomen Ilmailumuseo| year = 2010| id = ISBN 9789529998920}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lumsden, Alec| title = British Piston Engines and their Aircraft| location = Marlborough| publisher = Airlife Publishing| year = 2003| id = ISBN 1-85310-294-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Valtion Lentokonetehtaan Historia. Osa 1: Pioneerivuodet 1921-1932| location = Kuorevesi| publisher = Jukka Raunio| year = 2005| id = ISBN 951-96866-6-5}}
Viitteet

Luokka:Lentokonemoottorit
Luokka:Tähtimoottorit

Kuinka monta kappaletta Blackburn Riponia valmistettiin?


Lääkäri on Suomessa vähintään lääketieteen lisensiaatin (lyh. lääket. lis. ja LL[1]) tai ulkomailla vastaavan koulutuksen saanut terveydenhuollon ammattilainen, laillistettu ammattihenkilö. Suomessa terveydenhuoltoa valvoo ja lääkärinoikeudet antaa Valvira.[2] Kunnallisella tai julkisella sektorilla toimiessa lääkärit ovat useimmiten viranhaltijoita, joilla on virkavelvollisuuksia. Lääkärin ammatti on perinteisesti ollut hyvin arvostettu Suomessa, jopa niin että eräässä Suomen Kuvalehden julkaisemassa ammattien arvostusta käsitelleessä haastattelututkimuksessa kymmenen kärjessä oli seitsemän ammattia, joissa sana lääkäri oli mukana.
Lainsäädännön mukaan lääkäri vastaa lääketieteellisestä tutkimuksesta ja hoidosta. Hoidosta päättää potilas yhteistyössä hoidosta vastaavan lääkärin kanssa. Lääkäri toimii hoitotiimin johtajana ja vastaa antamastaan ja tiimin antamasta hoidosta. Lääkäri on vastuussa tekemisistään ensisijaisesti potilaalle.
Koulutus
Lääkärikoulutusta annetaan Suomessa Helsingin, Turun, Tampereen, Itä-Suomen (Kuopion kampus) ja Oulun yliopistojen lääketieteellisissä tiedekunnissa. Lääkärin peruskoulutus Suomessa on lääketieteen lisensiaatin tutkinto. Koulutus kestää kuusi vuotta ja sen laajuus on vähintään 360 opintopistettä (250 opintoviikkoa), joka on käytännössä lähes kokonaisuudessaan pakollista opetusta. Valinnaisia opintoja on tiedekunnasta riippuen enimmillään muutamia kymmeniä opintopisteitä.
Koulutuksen kahden ensimmäisen vuoden aikana (prekliininen vaihe) opiskellaan muun muassa terveen ihmiskehon rakennetta ja toimintaa, farmakologiaa, biokemiaa, kehitysbiologiaa, histologiaa sekä solu- ja molekyylibiologiaa. Prekliininen vaihe on luonteeltaan melko teoreettista ja tapahtuu pitkälti irrallaan potilaskontakteista. Ensimmäisten kahden tai kahden ja puolen vuoden jälkeen opiskelija saa arvonimen lääketieteen kandidaatti (lyh. lääket. kand. ja LK), mutta ei tutkintoa. Opintojen toisessa vaiheessa (kliininen vaihe) opiskellaan käytännön lääkärin työssä tarvittavia taitoja, potilastyötä ja sairauksien diagnosointia ja hoitoa käytännössä. Kliininen koulutus ja harjoittelu tapahtuu lähinnä opetussairaalassa.
Peruskoulutuksen rakenne vaihtelee hieman eri tiedekuntien kesken: osassa on käytössä perinteisempi malli, jossa eri oppiaineet ovat omia kokonaisuuksiaan, kun taas toisissa tiedekunnissa opetusta on integroitu oppiaineiden ja kliinisten ja prekliinisten opintojen välillä. Helsingin yliopistossa on maan ainoa ruotsinkielinen opintolinja, jolle hyväksytään 5% lääkärikoulutukseen otettavien opiskelijoiden määrästä.
Peruskoulutuksen jälkeen lääkäri anoo Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirastolta (Valvira) laillistamista eli oikeutta harjoittaa ammattia laillistettuna lääkärinä toisen johdon ja valvonnan alaisena. Jotta lääkäri voisi harjoittaa ammattiaan itsenäisesti, hänen tulee EU-säännösten mukaan suorittaa peruskoulutuksen lisäksi kolmivuotinen perusterveydenhuollon lisäkoulutus (eurovaihe).
Lisäkoulutukseen kuuluu käytännön lääkärinä työskentelyä sairaalassa ja terveyskeskuksessa sekä pieni määrä terveydenhuollon hallinnon koulutusta. Toukokuun alusta 2011 lähtien valmistuneen lääkärin on tullut suorittaa yleislääkärin erityiskoulutus eli YEK. Se vastaa entistä perusterveydenhuollon lisäkoulutusta eli ns. eurovaihetta ja mahdollistaa lääkärinä toimimisen EU/ETA-alueella. Tämä YEK kestää Suomesta tai Belgiasta valmistuneille lääketieteen lisensiaateille kaksi vuotta, kun taas muille kolme vuotta. Vuoden ero johtuu tutkintojen välisestä erosta. Esimerkiksi Latvian (Riian) tai Tarton yliopistojen lääketieteellisestä valmistunut on tutkinnoltaan maisteria vastaava MD ("Medical Doctor"), joka vastaa Ruotsin yliopistojen lääketieteellisestä valmistuneen läkarexamen</i>ia. EU/ETA-alueelta valmistuneet lääkärit ovat muuten samalla viivalla Suomesta valmistuneiden kanssa.
Erikoistuminen
Suuri osa lääkäreistä jatkaa kouluttautumista erikoislääkäriksi. Erikoisaloja on Suomessa 50, ja koulutuksen kesto on viisi tai kuusi vuotta.[3] Erikoistumisalat voi jaotella esimerkiksi operatiivisiin (kirurgia ja sitä tukevat alat) ja konservatiivisiin (muun muassa sisätaudit) aloihin. Erikoistumiskoulutus sisältää lähinnä käytännön työntekoa sairaalalääkärinä, esitelmiä ja teoriakoulutusta.
Erikoistumisen lisäksi lääkäri voi suorittaa lisäansiona erityispätevyyden tai lisäkoulutuksen, joiden tarkoituksena on täydentää lääkärin koulutusta suppealla osa-alueella. Suomen Lääkäriliitto valvoo ja koordinoi erityispätevyysjärjestelmää, yliopistot lisäkoulutusta.[4] Ammatillisen jatkokoulutuksen ohella lääkäri voi suorittaa tieteellisen jatkotutkinnon väittelemällä lääketieteen tohtoriksi (lyh. lääket. toht. ja LT[1]). Helsingin yliopiston vanhempi tutkintonimitys on lääketieteen ja kirurgian tohtori (lyh. lääket. ja kir. toht. ja LKT[1]), joka on viimeksi myönnetty Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan promootiossa vuonna 1999. Lääkärikouluttautumisen aloittamisesta erikoislääkärin oikeuksien saamiseen menee vähintään 11 vuotta.
Työnkuva
Lääkärin työnkuva vaihtelee toimipisteestä ja erikoisalasta riippuen. Lääkäri voi toimia perusterveydenhuollossa eli terveyskeskuksessa tai sairaalassa. Terveyskeskuslääkärin työ on monenlaisten sairauksien ja vaivojen ensikohtaamista. Vaikeammat sairaudet ja vammat vaativat erikoissairaanhoidon kannanottoa, jonne potilaat lähetetään perusterveydenhuollon lääkärin lähetteellä. Erikoissairaanhoidon lääkäri on yleensä erikoistumassa tai erikoistunut jollekin erikoisalalle ja tekee pääsääntöisesti tälle erikoisalalle kuuluvien tautitilojen kanssa töitä. Yhteistyö eri erikoisalojen ja ammattiryhmien kesken on avainasemassa hyvän potilashoidon saavuttamiseksi. Sairaaloissa on useiden eri erikoisalojen vastaanottoja eli poliklinikoita ja vuodeosastoja.
Palkkaus
Lääkärien palkka muodostuu peruspalkasta sekä erilaisista lisistä. Lääkärien peruspalkka Suomessa ikä- ja muine lisineen on keskimäärin n. 5000 €/kk. Tärkeimmät lisätulot muodostuvat päivystyslisistä ja yksityislääkäritoiminnasta. Lisätulot voivat olla n. 20–50% palkasta. Yksityisvastaanotolla tulot muodostuvat potilaspalkkioista. Lääkärit voivat saada palkkaa myös konsultaatiotyöstä ja luennoista [5].
Lääkäreiden sijoittuminen
Suurin osa lääkäreistä työskentelee julkisella sektorilla (terveyskeskukset, sairaalat, yliopistot).[6] Pääosin yksityispuolella työskentelee osa lääkäreistä (etenkin työterveyshuolto). Tuntipalkka yksityispuolella on usein parempi, mutta vastapainoksi julkinen sektori huolehtii pääosin lääkäreiden koulutuksesta ja lääketieteellisestä tutkimuksesta ja kehittämisestä.
Yleensä lääkärit ovat hyvin sitoutuneita työpaikkaansa. Mikäli pyritään pitkäaikaisiin hoitosuhteisiin ja hyvään hoitoon on olennaista, että lääkärit sitoutuvat työpaikkoihinsa pitkäaikaisesti. Kuitenkin esimerkiksi operatiivisilla aloilla ja erilaisissa tutkimus- ja hoitotoimenpiteissä pitkäaikaiset hoitosuhteet eivät ole välttämättömiä.
Suomessa oli vuonna 2013 yli 26000 lääkäriä, joista noin 20000 työikäisiä. Heistä työskenteli päätoimisesti sairaaloissa 44 prosenttia, terveyskeskuksissa 21 prosenttia ja yksityisvastaanottoa piti 18 prosenttia. Lisäksi lääkäreitä toimii muun muassa opetus- ja tutkimustyössä, hallintotehtävissä, lääketeollisuuden palveluksessa ja järjestöissä. Lääkärien työllisyystilanne on tällä hetkellä Suomessa hyvä.[6]
Ajoittain kiistellään vuokralääkäreistä. Vuokralääkärit ovat useimmiten nuoria. He voivat saada paremman ansiotason kuin suoraan julkisen sektorin palveluksessa olevat lääkärit sitoutumatta pitkäaikaisiin työsuhteisiin. Jotkin työnantajat ovat kuitenkin olleet pakkotilanteessa, sillä muuten lääkäreitä ei ole saatu töihin riittävästi.
Lähteet

Aiheesta muualla

 Ammattinetti.

Luokka:Terveydenhoito Suomessa
Luokka:Yliopistotutkinnot

Onko lääkärin peruskoulutus Suomessa lääketieteen lisensiaatin tutkinto?