Vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus) on pienikokoinen nisäkäslaji, jota esiintyy Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa.[1] Neljän nokkasiililajin ohella vesinokkaeläin on yksi viidestä nokkaeläimiin kuuluvasta nisäkäslajista, jotka eivät synnytä eläviä poikasia vaan munivat. Muiden nokkaeläinten tapaan myös vesinokkaeläimellä on sähköaisti.
Muniva, myrkyllinen, räpyläjalkainen ja ulkomuodoltaan ankannokkaiseksi sekä majavahäntäiseksi kuvailtu[2][3] nisäkäs on hämmentänyt eurooppalaisia eläintieteilijöitä, joista monet ensi kohtaamisella luulivat sitä hyvin suunnitelluksi huijaukseksi. Se on yksi harvoista myrkyllisistä nisäkkäistä: vesinokkaeläinuroksella on takajalassaan kannus, joka levittää ihmiselle kovaa kipua aiheuttavaa myrkkyä. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisten ominaisuuksiensa vuoksi tärkeä evoluutiobiologian tutkimuskohde ja Australian helposti tunnistettava symboli. Sitä on käytetty useiden kansallisten tapahtumien maskottina, ja se on kuvattuna Australian 20 sentin kolikon kääntöpuolelle.
Vesinokkaeläintä metsästettiin sen turkin vuoksi aina 1900-luvun alkuun asti, mutta nyt laji on suojeltu koko esiintymisalueellaan. Vaikka vankeudessa toteutetut lisääntymisprojektit ovat tuottaneet vain rajallisia tuloksia ja vesinokkaeläin on altis saastumisen aiheuttamille seuraamuksille, laji ei ole välittömässä vaarassa. Ilmaston lämpeneminen saattaa kuitenkin tulevaisuudessa uhata sen elinaluetta.[4]
Lajin löytyminen ja nimi
Kun eurooppalaiset ensimmäistä kertaa löysivät vesinokkaeläimen 1798, lähetti Uuden Etelä-Walesin toinen kuvernööri John Hunter sen turkin ja eläimestä tehdyn piirroksen Englantiin.[5] Brittiläiset tieteilijät olivat ensin varmoja, että kyseessä oli huijaus.[6] Ensimmäisen kuvauksen eläimestä Naturalist's Miscellanyyn 1799 laatinut George Shaw totesi, että epäilyksiä sen aitoudesta on pakko esittää. Robert Knox arveli vesinokkaeläimen olleen jonkun aasialaisen eläintentäyttäjän luomus.[7] Tieteilijät uskoivat, että joku oli ommellut ankan nokan majavaa muistuttavan eläimen ruumiiseen. Shaw jopa etsi kuivatusta nahasta tikkejä saksilla.[6]
Shaw antoi löytyneelle eläimelle nimeksi Platypus anatinus. Platypus on latinaa, mutta se on johdettu kreikan sanoista πλατύς (platys, ″litteä, leveä”)[8] ja πους (pous, ″jalka”).[9] Hän teki Linnén luokittelujärjestelmän mukaisesti Platypuksesta heimon nimen, mutta nimi muutettiin myöhemmin, kun sen huomattiin jo olevan käytössä erään kuoriaisheimon nimenä. Se kuitenkin jäi eläimen englanninkieliseksi nimeksi.[10] Johann Blumenbach käytti vuonna 1800 julkaistussa teoksessaan lajista nimeä Ornithorhynchus paradoxus.[11] Myöhemmin lajin viralliseksi nimeksi hyväksyttiin kuitenkin etusijaperiaatteen mukaisesti Ornithorhynchus anatinus.[10] Ornithorhynchus on johdettu kreikan sanasta ορνιθόρυγχος (ornithorhynkhos), joka tarkoittaa ″linnun nokkaa”, ja latinan sana anatinus tarkoittaa ″ankan tapaista”. Alkuperäiskansojen vesinokkaeläimistä käyttämiä nimiä ovat muun muassa boondaburra, mallingong ja tambreet.[12]
Piirteet
Rakenne
Vesinokkaeläimen ruumis ja leveä, litteä häntä ovat tuuhean, ruskean turkin peitossa. Turkki on erittäin tiheä, ja siinä on 600–900 karvaa neliömillimetriä kohti. Tiivis, kahdesta kerroksesta muodostuva turkki vangitsee eristävän ilmakerroksen, joka pitää eläimen lämpimänä.[6][10] Vesinokkaeläimen häntä on sen rasvavarasto, ja sama sopeutuma on myös muun muassa pussiahmalla[13] ja rasvahäntälampaalla. Vesinokkaeläimellä on suuri, ulkonäöltään ankan nokkaa muistuttava kuono. Vaikka kuonoa kutsutaan yleisesti nokaksi, se ei ole kuitenkaan sarveisainepeitteinen uloke, kuten linnuilla, vaan herkkätuntoinen nahkapintainen aistinelin.[14] Vesinokkaeläin on yksi monista veteen sopeutuneista räpyläjalkaisista nisäkkäistä. Räpylärakenne on selvempi etujaloissa, ja vesinokkaeläin taittelee ne kokoon kävellessään maalla.[10] Sieraimet sijaitsevat kuonon yläpinnalla ja silmät ja korvat kuonon takana olevassa syvennyksessä, joka on uidessa kiinni.[10] Kun vesinokkaeläimiä on häiritty, niiden on kuultu murisevan hiljaa. Vankeudessa eläviltä yksilöiltä on kirjattu ylös useita muita ääntelyitä.[15]
Istukkanisäkkäiden (Eutheria) tavallinen ruumiinlämpötila on 38°C, mutta vesinokkaeläimen ruumiinlämpötila on keskimäärin 31–32°C.[16] Tutkimusten mukaan kyse ei ole nokkaeläinten yleispiirteestä, vaan se on seurausta pienen nokkaeläinten joukon asteittaisesta sopeutumisesta vaikeisiin ympäristöolosuhteisiin.[17][18] Vesinokkaeläimen aineenvaihdunta ja hengitys ovat hitaampia kuin samanpainoisten istukallisten nisäkkäiden.[19] Vesinokkaeläimen paino vaihtelee huomattavasti, 0,7–2,4 kg, ja urokset ovat selvästi naaraita isompia. Urosten keskipituus on 50 cm, naaraiden 43 cm.[10] Eri alueilla elävien yksilöiden koko vaihtelee, mutta erot eivät näytä noudattavan ilmastollista vaihtelua. Erojen syyksi on arveltu ympäristötekijöitä, kuten petoeläimiä ja ihmisen toiminnan vaikutusta.[20]

Nykyisten vesinokkaeläinten nuorilla yksilöillä on sekä ylä- että alaleuassa kolme hammasta, jotka ne menettävät ennen synnyinpesästä poistumistaan tai juuri sen jälkeen.[10] Täysikasvuisilla yksilöillä on hampaiden tilalla voimakkaasti sarveistunutta kudosta. Vesinokkaeläimen leuan rakenne poikkeaa muista nisäkkäistä: koko alaleuanluun pituudelta kulkee alaleuanvaltimon ja kolmoishermon sisältävä ylikasvanut käytävä, ja leuan keskellä on nystyrä.[19] Myös leukaa avaava lihas on erilainen. Kuten kaikilla aidoilla nisäkkäillä, vesinokkaeläimelläkin välikorvan pienet ääntä johtavat luut ovat kiinni kallossa eivätkä leuoissa, kuten cynodonteilla ja muilla nisäkkäitä edeltäneillä synapsideilla. Korvan ulkoinen aukko sijaitsee kuitenkin leuan juuressa. Vesinokkaeläimellä on olkapäiden ympäristössä ylimääräisiä luita, joita ei ole muilla nisäkkäillä, ja sen hartiavyö muistuttaa matelijoiden rakennetta. Sen kävelytyyli on matelijamainen, eli jalat ovat sen kävellessä ruumiin sivulla eivätkä alla.[10] Vesinokkaeläinurosten kivekset sijaitsevat kehon sisäpuolella lähellä munuaisia: ne eivät siis missään vaiheessa laskeudu kehon ulkopuolelle.[21] Lintujen ja matelijoiden tapaan vesinokkaeläimellä on yhteissuoli.[22]
Myrkky

Vesinokkaeläinuroksilla on nilkoissa kannukset, jotka tuottavat lajille ominaista myrkkyseosta. Se sisältää ainakin 19 eri ainesosaa ja koostuu pääosin defensiiniä muistuttavista peptideistä (DLP), C-tyypin natriureettisistä peptideistä (CNP) ja hermokasvutekijöistä (NGF). Vesinokkaeläimen myrkky on kehittynyt itsenäisesti erillään matelijoiden myrkyn kehityksestä.[23] Myrkkyä ei erity ympäri vuoden vaan ainoastaan vesinokkaeläinten pariutumisaikaan.[24] Myrkkyä tuottavat rauhaset ovat kehittyneet hikirauhasista ja sijaitsevat uroksen takaraajojen polven ja jalkaterän välissä.[10][24] Munuaisenmuotoiset rauhaset liittyvät molemmissa takajaloissa ohutseinäisillä tiehyillä kantaluun kannukseen. Naarasvesinokkaeläimillä on nokkasiilien tapaan kehittymättömät kannusnuput, jotka katoavat ennen ensimmäisen elinvuoden loppua. Naarailla ei ole toimivia myrkkyrauhasia.[10]
Myrkky on pienemmille eläimille tappavaa,[25] mutta sen teho ei riitä ihmisen tappamiseen. Myrkyn aiheuttama kipu on kuitenkin niin tuskallinen, että uhri voi lamaantua eivätkä tavalliset kipulääkkeet riitä.[24] Haavaa ympäröivä alue turpoaa nopeasti, ja turvotus leviää asteittain koko raajaan. Tapaustutkimusten perusteella on huomattu kivun kehittyvän pitkäkestoiseksi hyperalgesiaksi, joka voi jatkua päiviä tai jopa kuukausia.[26]
Sähköaisti

Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein.[27] Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60000 mekanoreseptoria ja 40000 sähköreseptoria.[19] Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta .[28][29]
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.[27][28]
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä.[27] Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa "keinotekoiseen katkarapuun", jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.[30]
Levinneisyys ja elintavat

Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti.[31] Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kangaroo Islandia,[32] jonne se on palautusistutettu,[33][34] eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.[35]
Vankeudessa elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Vapaudessa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni.[10] Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta.[36] Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan.[20] Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä.[37][38] Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja.[38] Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.[39]
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia.[40] Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen.[41] Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32°C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5°C.[10]
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia.[42][43] Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten.[40] Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen.[42] Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.[40]
Lisääntyminen

Kun vesinokkaeläin ensimmäistä kertaa löydettiin, tieteilijöillä oli kahdenlaisia näkemyksiä siitä, munivatko lajin naaraat vai eivät. Asia saatiin varmistetuksi vasta 1884, jolloin William H. Caldwell lähetettiin Australiaan tekemään kattavaa selvitystä. 150 aboriginaalin muodostaman ryhmän avustamana Caldwellin onnistui löytää joitakin munia.[10][25]
Lajilla on vuodessa yksi kiima-aika, joka paikallisesta vaihtelusta riippuen sijoittuu kesäkuun ja lokakuun välille.[36] Tarkkailuhistoria, tunnistusmerkintä ja kiinniottaminen sekä kannan genetiikan alustavat tutkimukset osoittavat, että populaatio saattaa koostua sekä vakituisista että tilapäisistä jäsenistä, ja viittaavat polygyniseen pariutumisjärjestelmään.[44] Naaraat saavuttavat pariutumisiän toisena elinvuonnaan, ja niiden tiedetään lisääntyneen vielä yli yhdeksänvuotiaana.[44][10]
Kiima-ajan ulkopuolella vesinokkaeläin elää yksinkertaisessa maakolossa, jonka suuaukko sijaitsee noin 30 cm vedenpinnan yläpuolella. Parittelun jälkeen naaras rakentaa syvemmän, yksityiskohtaisemman pesän, joka saattaa olla 20 metriä pitkä ja tukittu matkan varrelle sijoitetuilla tulpilla. Tulppien tarkoitus voi olla pesän suojeleminen nousevalta vedeltä tai saalistajilta, tai ne saattavat toimia pesän kosteuden ja lämpötilan säätelijöinä.[45] Uros ei ota osaa jälkikasvun kasvatukseen, vaan vetäytyy takaisin ympärivuotiseen pesäänsä. Naaras pehmittää pesän pohjaa kuolleilla, taitelluilla, kosteilla lehdillä ja kerää tunnelin loppupäähän pudonneita lehtiä ja kaisloja pahnoiksi. Naaras kuljettaa nämä tarvikkeet pesäänsä työntämällä ne kiertyneen häntänsä alle.[6]
Vesinokkaeläinnaaraalla on munasarjapari, joista kuitenkin vain toinen toimii.[37] Se laskee 1–3 (yleensä kaksi) pientä, nahkeaa, matelijoiden munia muistuttavaa ja pituudeltaan noin 15–18 millimetristä munaa, jotka ovat muodoltaan hieman linnunmunia pyöreämpiä.[15] Munat kehittyvät kohdussa noin 28 päivää. Munittuaan naaras käpertyy munien ympärille ja hautoo niitä 10 päivää, kun esimerkiksi kanalla muna on elimistössä vain päivän ja haudottavana 21 päivää.[37] Hautomisaika jakautuu kolmeen osaan. Aluksi alkio on ravinnonsaannin osalta riippuvainen ruskuaispussista, koska sillä ei vielä ole toimivia elimiä. Kehittyessään alkio kuluttaa pussin pois.[46] Toisen jakson aikana kehittyvät varpaat, ja viimeisellä jaksolla ilmestyy munahammas.[47]
Vastakuoriutuneet poikaset ovat vain 15 millimetrin pituisia,[24] haavoittuvaisia, sokeita ja karvattomia, ja ne saavat ravintonsa emon maidosta. Vaikka vesinokkaeläimellä on maitorauhaset, ei sillä kuitenkaan ole nisiä. Maito erittyy ihon huokosista. Emon vatsassa on uurteita, joista poikaset voivat latkia niihin kertynyttä maitoa.[6][36] Kuoriutumisen jälkeen emo imettää poikasia 3–4 kuukautta. Hautomisen ja vieroituksen aikana emo poistuu aluksi pesästä vain hyvin lyhyiksi ajoiksi hakemaan syötävää. Poistuessaan se rakentaa koko pesän pituudelta useita ohuesta maakerroksesta koostuvia tulppia, joiden tarkoituksena saattaa olla poikasten suojelu saalistajilta. Emon työntyessä takaisin pesään tulpat kuivattavat emon turkin, ja näin pesä pysyy kuivana.[48] Noin viiden viikon kuluttua emo alkaa viettää enemmän aikaa poissa poikastensa luota, ja poikaset poistuvat pesästä noin neljän kuukauden kuluttua.[36]
Fossiilit ja evoluutio

Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä.[49][50] Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät.[51][49] Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella.[19] Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.[23]
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella.[19] Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta.[19] Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100000 vuoden takaa.[12]
Geenitutkimus

Merkitys ja tavoitteet
Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.[52]
Vesinokkaeläimen geeniperimän oletetaan auttavan lääketeollisuutta lääkemetabolian ja autoimmuunireaktioiden ymmärtämisessä ja ihmisille sopivien rokotteiden valmistuksessa. Myös vesinokkaeläimen myrkyllä arvellaan ominaisuuksiensa vuoksi olevan farmaseuttisia käyttömahdollisuuksia esimerkiksi kivun lievittämisessä.[52]
Genomi
Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen[53] ja siinä on 18527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.[23]
'
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia.[54] Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto.[55] Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa.[54][56] Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.[57]
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.[23][52]
Nykytila ja suojelutoimet

Lukuun ottamatta Etelä-Australiaa vesinokkaeläin asuttaa samoja alueita kuin se asutti ennen eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumista. Ihmisen aiheuttamien vesinokkaeläimen elinympäristön muutosten on kuitenkin todettu aiheuttaneen paikallisia muutoksia ja pirstaloitumista lajin levinneisyyteen. Lajin nykyinen tilanne ja muutokset siinä tunnetaan heikosti, mutta vapaana elävien yksilöiden lukumäärä on todennäköisesti pienentynyt. Lajia pidetään kuitenkin edelleen yleisenä lähes koko esiintymisalueellaan.[38] Lajia metsästettiin laajasti sen turkin takia aina 1900-luvulle asti, ja noin vuoteen 1950 saakka vesinokkaeläimet olivat vaarassa hukkua sisävesien kalastajien verkkoihin.[35]
Laji suojeltiin koko Australiassa 1905.[48] Suojelutoimien ansiosta vesinokkaeläin ei vaikuta olevan välittömässä vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta siihen saattavat vaikuttaa sen elinpiirissä tapahtuvat patojen, kastelun, saasteiden, verkkojen ja ansojen aiheuttamat häiriöt.[33] Vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan myös ilmaston lämpeneminen voi vaikuttaa vesinokkaeläimen nykyiseen elinalueeseen. Vesinokkaeläin kokee lämpöstressiä, kun veden lämpötila kohoaa 25°C:seen, ja veden lämpötilan nouseminen saattaa tulevaisuudessa pienentää vesinokkaeläimen elinaluetta jopa 30prosenttia.[4][58] Maailman luonnonsuojeluliitto on määritellyt vesinokkaeläimen silmälläpidettäväksi.[33] Australiassa vesinokkaeläin on luokiteltu yleiseksi, mutta haavoittuvaiseksi lajiksi, ja lupa sen vankeudessa pitämiseen on rajattu vain harvoille eläintarhoille ja yliopistoille. Vesinokkaeläimen ottaminen lemmikiksi ja sen maasta vienti ovat ehdottomasti kiellettyjä.[6]
Vaikka vesinokkaeläimillä on luonnostaan vain vähän sairauksia, on Tasmaniassa viime aikoina laajalti huolestuttu mucor amphibiorum -sienitaudin vesinokkaeläinkannalle aiheuttamasta uhasta. Tauti, jota kutsutaan nimellä mukormykoosi vaikuttaa ainoastaan Tasmanian vesinokkaeläimiin, eikä sitä ole löydetty Manner-Australian kannasta. Sieni voi aiheuttaa tartunnan saaneille yksilöille vakavia ihovammoja tai haavaumia esimerkiksi selkään, häntään ja jalkoihin. Mukormykoosin aiheuttama ruumiinlämpötilan ylläpitokyvyn ja ravinnonhankinnan tehokkuuden heikkeneminen ja siitä aiheutuvat toissijaiset tartunnat voivat olla eläimelle kohtalokkaita. Tasmanian ministeriöt tekevät yhteistyötä kahden australialaisen yliopiston tutkijoiden kanssa selvittääkseen taudin vaikutuksen Tasmanian vesinokkaeläimiin sekä taudin tarttumistavan ja nykyisen levinneisyyden.[59] Maahan tuodun ketun levinneisyys on rajoittunut viime aikoihin asti Manner-Australiaan, mutta yhä lisääntyvät todisteet viittaavat sitä elävän pieninä määrinä myös Tasmaniassa.[60] Tätä tehokasta, mukautuvaa saalistajaa pidetään Australian suurimpana yksittäisenä tuhoisana maahan tuotuna saalistajana ja uhkana Australian alkuperäisille maaeläimille. Alkuperäisen biodiversiteetin kannalta olisi katastrofi, jos kettu pääsisi asettumaan Tasmaniaan pysyvästi. Tasmania edustaa todennäköisesti parasta mahdollista vesinokkaeläimen elinympäristöä Australiassa, ja sen vesinokkaeläinkanta on luultavasti Australian suurin. Sienitauti ja kettu voivat aiheuttaa lajille huomattavia ongelmia.
Vesinokkaeläin esiteltiin suurelle osalle maailmaa 1939, kun National Geographic julkaisi artikkelin vesinokkaeläimestä sekä työstä, jota oli tehty sen tutkimiseksi ja yrityksistä kasvattaa lajia vankeudessa. Kasvatus vankeudessa on hankala tehtävä, ja vain joidenkin poikasten kohdalla tässä on onnistuttu – eritoten Healesville Sanctuaryssa, Victoriassa. Näiden tutkimusten johtava hahmo on David Fleay, joka perusti simuloidun jokitankin ”platypusaryn” Healesville Sanctuaryyn ja jonka onnistui saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa 1943.[61] Healesvillessa onnistuttiin samanlaisessa jokitankissa 1998 ja uudestaan 2000. Sydneyssä sijaitseva Taronga Zoossa syntyi kaksoset 2003 ja uudestaan 2006.[62]
Esiintyminen kulttuurissa

Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä.[63] Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.[64]
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.[22]
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn.[22] Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.[22]
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa.[65] Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia.[22] Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin.[66] Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista.[67] Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley.[68] Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Lähteet

Aiheesta muualla
CS1 maint: unrecognized language (link)
CS1 maint: unrecognized language (link)
, Ensembl Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Nokkaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Grand Theft Auto 2 (GTA2) on DMA Designin (nykyisen Rockstar Northin) sekä Tarantula Studiosin (nykyisen Rockstar Lincolnin) kehittämä ja Rockstar Gamesin vuonna 1999 julkaisema jatko-osa toimintapeli Grand Theft Autolle. Peli julkaistiin alun perin PlayStationille ja myöhemmin Windowsille.
Rockstar Games vapautti GTA2:n ilmaisjakeluun Windowsille 22. joulukuuta 2004.[1] Ilmaisversiossa on myös moninpelituki. Pelisarjan seuraava osa on Grand Theft Auto III.[2]
Pelaaminen

Peli on kuvattu suoraan ylhäältäpäin. Pelin maailma on edellistä osaa realistisempi: Ihmiset menevät takseihin, metroihin ja busseihin. Kadulla liikkuu autovarkaita (vihreäpaitaiset) ja taskuvarkaita (punapaitaiset). Jengien alueilla nämä pikkurikolliset yleensä ammutaan. Pelissä on myös paljon yksityiskohtia: esimerkiksi jos varastaa taksin, taksiin alkaa tulla ihmisiä ja he maksavat palkkaa sinulle. PlayStation-versiossa ei ole busseja eikä metroja. Tehtävät otetaan vastaan ensimmäisen Grand Theft Auton tapaan julkisiin puhelimiin vastaamalla. Pelialueella on ”Kill Frenzy” -nimisiä bonustehtäviä, joissa pitää tappaa tai tuhota tietty määrä ihmisiä tai autoja ja näiden tehtävien läpäisystä saa rahaa. Lisäksi pelissä on kerättäviä keräilyautoja ja GTA-logoja pelialueella.
Autovalikoima pelissä on todella suuri henkilöautoista, rekoista ja kuorma-autoista aina tankkeihin, poliisiautoihin, takseihin ja urheiluautoihin. Jengeillä on myös omat autonsa. Ykkösosasta poiketen kaksipyöräisiä kulkuneuvoja ei ole. Jokaisella jengillä on myös omat kulkuneuvonsa. Pelissä on mustan pörssin pitämä autovirittämö, josta voi hankkia autoon aikapommeja, konekiväärejä, liukastusöljyjä ja tiemiinoja.
Pelin PC-versiossa pelaaja voi vaihtaa valoasetuksia päivän ja yön välillä. PlayStation-versiossa toimintoa ei ole. Yöasetus on hieman raskaampi kuin päivä, koska pelin täytyy säätää erilaisia räjähdysefektejä eri tavalla kuin päiväasetuksessa. Käytännön merkitystä tällä ei ole.
Pelialueet
Pelissä pelataan Anywherelandissa, jonka sijainti on nimensä mukaan missä tahansa. Koko pelialue ei näy näytöllä, joten pelialueen tärkeimpien alueiden tai rakennuksien muistamaan oppiminen vie kauan aikaa. Pelissä ei myöskään ole pientä karttaa näytön alakulmassa: se lisättiin vasta peliin Grand Theft Auto III. Tosin PlayStation-versiossa pelin mukana tuli paperikartta kaikista kentistä. Pelihahmona toimii Claude Speed. Pelissä pelataan kolmella alueella, joissa toimivat eri jengit. Pelaajan tehtävänä on hankkia pomolleen tietty määrä rahaa alueen läpäisemiseksi. Ensimmäisessä tehtävässä sitä pitää olla miljoona, toisessa kolme miljoonaa ja kolmannessa viisi miljoonaa dollaria.
Ensimmäisenä pelialueena toimii Downtown eli keskusta. Tämä on lähinnä liikekiinteistöjä sisältävää aluetta, joka on suhteellisen rauhallista. Jengeinä toimivat japanilainen mafia Yakuza, paikallinen jengi Loonies ja maailmanlaajuinen Zaibatsu. Tämä alue sisältää muun muassa mielisairaalan, hotellin, yliopiston ja kirkon. Alue on pelin helpoin ja jengit eivät ole yhtä raskaasti aseistettuja kuin toisella ja kolmannella alueella.
Toisena pelialueena toimii Residental Distric eli asuinalue. Tässä paikassa on hyvin paljon kerrostaloasuntoja. Jengeinä toimivat tieteilijöiden kerho Scientist, kapinallinen Redneck ja maailmanlaajuinen Zaibatsu. Jengit ovat raskaammin aseistettuja ja poliisit partioivat kadulla. Alueella on vankila, Redneckien ghetto-alue, Scientistien moderni laboratorio-alue, kaupungintalo ja laaja metroverkosto.
Kolmantena alueena toimii Industrial Distric eli teollisuusalue. Se on kaikkein väkivaltaisin ja slummiutunein alue. Aluetta harmaannuttavat tehtaat ja huonokuntoiset kerrostalot. Jengeinä toimivat uskonnollinen Krishna, Venäjän mafia ja tuttuun tapaan Zaibatsu. Alueella on satama, ydinvoimala, krishnojen luostari ja kansalliskaartin tukikohta. Lisäksi PC-versiossa on luoteessa sijaitseva slummi (Mad Island), jossa on jatkuvasti täysi sota päällä.
Neljäntenä pelissä on myös erilaiset bonuskentät, jotka avautuvat pelaamalla pääpeliä. Näissä tehtävä on usein yksinkertainen, kuten ajaa rataa ympäri saaden lisäpisteitä yliajetuista ihmisistä tai ajaa autolla ympäri saarta ja ampua autoon kiinnitetyillä konekivääreillä jäätelöautoja.
Poliisien ja jengien suhteet pelaajaan
Kun pelaaja saavuttaa yhden jengin suosion, hän joutuu toisen jengin epäsuosioon. Jengin epäsuosioon joutuu myös, jos tappaa sen jäseniä. Jokaisella jengillä on omat alueensa, joita he puolustavat.
Poliisit eivät reagoi pelaajan ajotyyliin, mutta he yrittävät pidättää pelaajan, mikäli tämä alkaa tappaa viattomia ohikulkijoita tai törmää poliisiautoon. Lain uhmaaminen voi saada myös SWAT-joukot, FBI:n ja viime kädessä jopa kansalliskaartin pelaajan kimppuun. Oman auton voi maalata tai korjata, jolloin poliisi kadottaa pelaajan. Jos ”kunnioitusmittari” on korkealla, jengiläiset puolustavat pelaajaa virkavaltaa vastaan.
Pelin tallennus
Pelissä on omanlaisensa tallennusmahdollisuus. Edellisestä osasta poiketen pelin voi tallentaa, mutta se maksaa 50000 dollaria. Tallennus suoritetaan kirkossa, josta peli alkaa. Tallennettaessa ääni sanoo: Hallelujah! Another soul saved! (Halleluja! Taas yksi sielu pelastettu!) tai jos käteisvarat eivät riitä tallennukseen, ääni sanoo: Eternal Damnation! No donation, no salvation! (Ikuinen kirous! Ei lahjoitusta, ei pelastusta!). Kun pelaaja on saanut tarvittavan pistemäärän, siirtyminen seuraavalle alueelle tapahtuu myös kirkon kautta. Myöhemmissä GTA-sarjan peleissä tämä Safe house (turvatalo) oli joka pelissä mukana. Pelin alkaessa kirkon pihalla kuuluu kuuluttajan ääni sanovan pappimaisella äänensävyllä: And remember, respect is everything! () - viitaten ”respectiin”, joka auttaa tehtävien saamisessa.
Jengit
GTA2:ssa on seitsemän erilaista jengiä ja jokaisella alueella toimii niistä kolme. Usein alueella on yksi alueen alkuperäinen jengi, kapinallinen jengi ja maailmanlaajuinen Zaibatsu. Jokaisessa paikassa toimii Zaibatsu. Pelissä on myös tosielämästä otettuja järjestäytyneen rikollisuuden organisaatioita, kuten Japanin mafia eli Yakuza ja Venäjän mafia.
Jengien suuttuessa kuvioihin tulevat raskaammat aseet. Ensimmäisellä alueella jengiläiset kantavat pelkkiä pistooleja ja konepistooleja, mutta viimeisellä tasolla raivostuneet jengiläiset ampuvat jo muun muassa raketinheittimillä, haulikoilla ja liekinheittimillä. Jengiautot ovat tavanomaisesti muunnoksia jostakin muusta pelin autosta tietyillä parannuksilla. Jengiautot kulkevat koko skaalan läpi kupla-autoista ja pakettiautoista aina koko pelin nopeimpiin urheiluautoihin.
Luettelo pelin jengeistä:
Zaibatsu: Jokaisella alueella toimiva vahvasti järjestäytynyt kapitalistinen yritys. Jengin symbolina on keltainen Z-kirjain ja autona Z-type, pelin toiseksi nopein jengiauto. Zaibatsun alueet tunnistaa lukuisista Z-kylteistä ja temppelimäisistä rakennuksista. Zaibatsu on erikoistunut vahvasti huumeiden myyntiin ja korruptioon. Zaibatsun yhteyshenkilöt ovat Downtownissa Trey Welsh, Residental Districillä Red Valdez ja teollisuusalueella Uno Carb. Jengiväri musta.
Loonies: Downtownissa toimiva hullujen perustama katujengi. Jengin symbolina on smiley-hymiö, ja autona vihreä kuplamainen Dementia. Looniesin alueen tunnistaa labyrinttimaisesta pikkukaupungista. Jengi sijaitsee kaupungin mielisairaalan lähistöllä ja on myös keskittynyt huumeisiin. Yhteyshenkilönä toimii Elmo. Jengiväri vihreä.
Yakuza: Japanista Anywherelandin Downtowniin muuttanut rikollisjärjestö. Jengin symbolina on sininen japanilaisen valuutan Yen-logo, ja autona sininen urheiluauto Miara. Yakuzan alueen tunnistaa usein harmaista uudenveroisista kivitaloista. Jengi on erikoistunut pankkiryöstöihin ja huumeiden tuotantoon. Yhteyshenkilönä toimii Johnny Zoo. Jengiväri sininen.
Redneck: Residental Districin kapinallinen ja rock-henkinen katujengi. Jengin symbolina on konfederaation lippu, ja autona lila lava-auto. Redneck käyttää runsaasti raakaa väkivaltaa. Redneckit pitävät erityisesti ihmisten yliajamisesta ja asioiden räjäyttelystä. Redneckin alueen tunnistaa tyypillisestä junttimaisesta ghetosta. Redneckit kuuntelevat Elvistä, valmistavat, juovat, ja myyvät pontikkaa, asuvat itserakentamissa taloissa ja kannattavat konfederaatiota. Yhteyshenkilönä toimii Billy Bob Jean. Jengiväri lila.
SRS: Moderni tieteilijöiden perustama suurjengi. Jengin symbolina on kultainen kilpi, ja autona kullanhohtoinen urheiluauto Meteor, pelin nopein jengiauto. SRS:än alueen tunnistaa tukikohtamaisesta tehdasalueesta. Scientistit keskittyvät tieteellisiin tutkimuksiin, kuten kloonaamiseen. Yhteyshenkilönä toimii Dr. Labrat. Hän puhuttelee pelaajaa koodinimellä. Jengiväri keltainen.
Krishna: Hyvin uskonnollinen katujengi. Jengin symbolina on keltainen lotuskukka, ja autona keltainen minibussi Karma Bus. Krishnan alueen tunnistaa pienistä omakotitaloista ja slummimaisesta asutuksesta. Krishnat asuvat teollisuusalueen luostarialueella. He vihaavat teknologiaa ja tuhoavat sitä. Yhteyshenkilönä toimii Sunbeam. Jengiväri oranssi.
Venäjän Mafia: Anywherelandiin levinnyt venäläinen rikollisjärjestö. Jengin symbolina on punatähti, ja autona punainen pakettiauto Russian Bulwark, pelin kestävin jengiauto. Venäjän Mafian alueen tunnistaa vanhoista kerrostaloista ja lähiömäisestä asutuksesta. Venäjän Mafia toimii teollisuusalueen satamalla. Yhteyshenkilönä toimii Jerkov. Jengiväri punainen.
Juoni

Peli sijoittuu synkkään lähitulevaisuuteen, jossa Yhdysvallat on romahtanut korruption alla ja ilkeä Zaibatsu Corporation ohjailee lähes kaikkea. Pelaajan on tehtävä työtä rikollisjengeille ja ansaittava katu-uskottavuutta (respect), jotta hän voi suorittaa entistä vaarallisempia ja enemmän rahaa tuottavia tehtäviä. Jokaisella alueella on tietyn jengin yhteyshenkilö, joka kertoo mitä pitää tehdä. Jengeillä on omat tyypilliset tehtävänsä: esimerkiksi Redneckin ja Venäjän mafian tehtävissä käytetään usein brutaalisti voimaa ja väkivaltaa. Tehtävissä pelaajan täytyy pelisarjan ensimmäisen osan tapaan yleensä mennä johonkin paikkaan ja tappaa joku. Pelin tehtävissä viljellään mustaa huumoria, ja pelaajan on tehtävä julmia tekoja tehtävien läpäisemiseksi. Esimerkkinä tehtävä, jossa pitää ottaa bussilastillinen Krishna-lahkon jäseniä, viedä heidät venäläiselle lihanjalostamolle ja teettää heistä nakkisämpylöitä.

Radioasemat ja musiikki
Tuttuun tapaan GTA2 sisältää laajahkon ääniraidan autosta kuunneltavan radioaseman muodossa. Jengeillä on omat kanavansa. Jengien omat kanavat kuuluvat parhaiten heidän omilla alueillaan, kun taas muiden jengien alueilla ne rätisevät. Musiikkia tulee laajahkosti elektrosta, funkista ja kristillisestä rockista aina rautalankamusiikkiin ja klassiseen rockiin. Pelin pääradioasemana voidaan pitää Head Radiota. Head Radio esiintyy myös pelisarjan osissa Grand Theft Auto III ja Grand Theft Auto: Liberty City Stories.
Luettelo pelin radioasemista:
Head Radio on suurin radiokanava, joka kuuluu hyvin ympäri kaupunkia. Asema soittaa poppia ja rockia, ja sen DJ:t ovat Phanny Joe Styles ja Johnny Riccaro. Aseman rakennus löytyy Zaibatsun kolmannelta alueelta.
Rockstar Radio on Downtownissa toimiva radiokanava, joka soittaa poppia ja rockia. DJ:nä Sammy Starock, joka saa säännöllisesti kirjepommeja, mihin hän on hyvin ärsyyntynyt.
Krez on Residental Districillä toimiva radiokanava, joka soittaa hip hoppia ja rappia. DJ:nä Richie T.
Lo-Fi FM on Industrial Districillä toimiva kaupallinen radiokanava, joka soittaa klassikoita ja poppia. DJ:nä Dai.
Futuro FM on  Zaibatsun "sponsoroima" radiokanava, joka soittaa tanssimusiikkia, jazzahtavaa poppia ja funkia. DJ:nä Dean Frantz, joka valittaa jatkuvasti varkaista ja virkavallan hyökkäävyydestä. Lisäksi hän kehottaa ihmisiä pitämään Zaibatsua ystävänään. Kanavalla esitetään pääasiassa Zaibatsun tuotteiden mainoksia, esimerkiksi jälkiruokavanukasmainoksia.
Heavenly Radio on  Krishnojen radiokanava, joka soittaa kevyttä ja kristillistä musiikkia. DJ:nä Venus Ordelia, joka kehottaa radiossa ihmisiä kääntymään uskoon.
KGBH on venäläinen radiokanava, joka on parodia KGB-nimestä. Asema soittaa rautalankamusiikkia ja rockia. DJ:nä Bombatumba. Asemalla on toistuvasti niin teknisiä kuin työvoimaankin liittyviä ongelmia, jotka haittaavat aseman lähetystä.
Lithium FM</b>on Loonien radiokanava, joka soittaa teknoa. DJ:nä skitsofreeninen Funbags.
Rebel Radio on Redneckin radiokanava, joka soittaa klassista rockia. DJ:nä Marshall Nash, joka omaa vahvan eteläyhdysvaltalaisen aksentin. Aseman mainoksen taustalla soi GTA:n ykkösosasta tuttu kantrimusiikki.
Osmosis Radio on Scientistin radiokanava, joka soittaa modernia tanssimusiikkia. DJ:nä Mama Doc.
Funami FM on  Yakuzan radioasema, joka soittaa modernia teknoa. DJ:nä Teriyaki-chan, sekavasti ja nopeasti japania puhuva nainen.
Vastaanotto
Peli sai IGN:n arvostelussa arvosanaksi 6.8/10 pistettä.[3]
Lähteet

Aiheesta muualla
 at MobyGames

2
Luokka:Vuoden 1999 videopelit
Luokka:Freeware-pelit
Luokka:Sega Dreamcast -pelit
Luokka:Game Boy Color -pelit
Luokka:PlayStation-pelit
Luokka:Windows-pelit

Mikä ikärajoitus Grand Theft Auto 2 pelissä on?


Adolf Hitlerin kuolema huhtikuussa 1945 tapahtui yleisesti hyväksytyn teorian mukaan Hitlerin ampuessa itseään päähän otettuaan samanaikaisesti tappavaa syanidia. Tämän lisäksi Hitlerin kuolemasta on monia muitakin teorioita.
Yleinen käsitys tapahtumien kulusta
Adolf Hitler siirtyi Führerbunkeriin Berliinissä 16. tammikuuta 1945 ja sieltä käsin hän seurasi natsi-Saksan loppua liittoutuneiden lähestyessä sekä idästä että lännestä. Huhtikuun loppupuolella puna-armeijan joukot olivat jo Berliinissä ja Hitler alkoi tehdä valmisteluja itsemurhaansa varten. Neljältä aamuyöllä 29. huhtikuuta hän viimeisteli testamenttinsa. Pian keskiyön jälkeen 30. huhtikuuta Hitler meni naimisiin Eva Braunin kanssa lyhyessä seremoniassa bunkkerin karttahuoneessa. Sen jälkeen hän saneli henkilökohtaisen ja poliittisen testamenttinsa sihteerilleen Traudl Jungelle, minkä jälkeen hän meni lepäämään noin kello neljä aamuyöllä.[1]
Iltapäivällä Hitler piti lyhyen kokouksen Martin Bormannin kanssa, minkä jälkeen hän nautti lounasta (sen sanotaan olleen ”spagettia ja kevyttä tomaattikastiketta”). Tämän jälkeen Hitler ja Braun jättivät henkilökohtaiset hyvästit Führerbunkerin henkilökunnalle ja muille paikalla olleille mukaan lukien Goebbelsin perhe, Bormann, sihteerit ja useat upseerit. Sen jälkeen he siirtyivät Hitlerin työhuoneeseen.
Jonkin ajan kuluttua Hitlerin palvelija Heinz Linge vierellään Bormann, avasi työhuoneen oven. Linge kertoi myöhemmin haistaneensa välittömästi karvasmantelin tuoksun, mikä oli merkki vetysyanidista. Hitlerit istuivat molemmat sohvalla, Eva vasemmalla, Adolf oikealla. Evan ruumis oli lyyhistyneenä poispäin Adolfista. Hitlerin huomattiin ampuneen itseään 7,65-millisellä Walther PPK -pistoolilla, joka oli tipahtanut lattialle hänen jalkojensa viereen. Verta valui haavasta, joka hänellä oli oikeassa ohimossaan. Veri oli tehnyt suuren tahran sohvan vasempaan käsinojaan. Eva ei ollut havaittavasti haavoittunut ja Linge oletti, että hän oli myrkyttänyt itsensä.
Silminnäkijät kertoivat, että Hitlerin itsemurhan jälkeen hänen ja Eva Braunin ruumiit vietiin bunkkerin ulkopuolelle pieneen puutarhaan, jossa ne valeltiin bensiinillä. Linge ja Hitlerin henkilökohtaisen SS-henkivartiokaartin jäsenet sytyttivät ruumiit tuleen. SS-miehet ja Linge näkivät, että tuli ei tuhonnut ruumiita täydellisesti, mutta puna-armeijan tykistötuli teki mahdottomaksi krematoinnin viimeistelyn. Ruumiit siirrettiin puutarhassa pommin tekemään kuoppaan.

SMERŠ löytää ruumiin
SMERŠ-yksikkö (neuvostoliittolainen vastavakoilun yksikkö 79. kivääriarmeijakunnasta), jolle oli annettu tehtäväksi paikallistaa Hitlerin ruumis, löysi nämä osittain palaneet jäännökset puutarhasta. Johtava patologi tohtori Faust Šerovski suoritti ruumiinavauksen. Käyttäen Hitlerin hammaslääkärin Hugo Blaschken tietoja, Hitler tunnistettiin hammaskarttojen avulla. Kaksi Blaschken pidätetyistä apulaisista (Fritz Echtmann ja Kaethe Hausermann) vahvistivat tietojen luotettavuuden. Ruumiinavauksessa havaittiin syanidijäämiä molemmissa ruumiissa ja viralliseksi kuolinsyyksi vahvistettiin syanidimyrkytys – ampumahaavoja ei mainittu. Neuvostoliitto julkisti havainnot 16. toukokuuta 1945, mutta sekä läntiset että neuvostoviranomaiset kyseenalaistivat ne nopeasti bunkkerista vangittujen väitettyä Hitlerin ampuneen itsensä. Marsalkka Žukov ilmoitti 9. kesäkuuta 1945, ettei Hitlerin jäännöksiä ole löydetty, ja hän saattaa olla vielä elossa.
Ruumiinavausraportissa oli mainittu osan kallosta olevan poissa. Kallon osanen löydettiin myöhemmin Führerbunkerista, ja siinä havaittiin olevan luodinreikä ja syanidijäämiä. Kallon osanen ja tunnistuksessa käytetty alaleuka lähetettiin Moskovaan arkistoitavaksi.[2]
Arkistotietojen mukaan Hitlerien ruumiit haudattiin aluksi Magdeburgiin merkitsemättömään hautaan asfaltin alle. Vuonna 1970 rakennus oli siirtymässä Itä-Saksan hallitukselle, ja KGB:n johtaja Juri Andropov määräsi ruumiit kaivettavaksi ylös ja tuhottavaksi. KGB:n ryhmä poltti ruumiit 4. huhtikuuta 1970 ja tuhkat siroteltiin Elbeen.
Ruumiinavaus, teoriat ja urbaanit legendat
Hitlerille Berliinin kukistumisen jälkeen tehty ruumiinavaus ja siitä seuranneet kaksi ristiriitaista kuolinsyytä aiheuttivat vuosien kiistelyn ja erilaisia teorioita siitä, miten Hitler kuoli vai oliko hän kenties edelleen elossa.
Nykytiedon valossa voidaan väittää, että Josif Stalin halusi pitää Hitlerin kuoleman omana tietonaan, tarkoituksenaan käyttää epätietoisuutta Hitlerin kuolemasta poliittisena aseena kylmässä sodassa länsiliittoutuneita vastaan. Hän ei kertonut totuutta (että ruumiit oli löydetty) edes Žukoville, joka sai kuulla Stalinin ”petoksesta” vasta 1960-luvulla.
Lisää kysymyksiä Hitlerin kohtalosta herätti Moskovassa säilytetylle Hitlerin pääkallon osaselle Connecticutin yliopistolla vuonna 2009 tehty DNA-testi. Testissä ja asiantuntija-arvioissa selvisi, että venäläisten vuonna 1946 Führerbunkerin ulkopuolelta löytämä kallon osanen kuuluu alle 40-vuotiaalle naiselle, eikä näin voisi mitenkään olla Hitlerin pääkallo kuten tähän asti oli oletettu.[3]
Vuonna 2011 julkisuuteen nousi väitteitä siitä että Hitler olisikin paennut Argentiinaan ja kuollut vasta 17 vuotta myöhemmin, vuonna 1962 73-vuotiaana.[4] Sotahistorioitsija Simon Dunstan ja toimittaja Gerrard Williams esittivät 2012 suomennetussa teoksessaan Hitlerin Pako, että Hitler pääsi pakenemaan Berliinistä
Etelä-Amerikkaan ja eli sodan jälkeen Patagoniassa.[5]
Hitlerin kuolema elokuvissa
Hitlerin viimeisistä päivistä kertoo muun muassa Oliver Hirschbiegelin vuoden 2004 elokuva Perikato.
Lähteet

Aiheesta muualla

kuolema
Hitler, Adolf
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Yhdysvaltain dollari (symboli $, kansainvälinen valuuttatunnus USD) on Yhdysvaltain virallinen rahayksikkö. Yhdysvaltain dollari jaetaan sataan senttiin (, tunnus ¢). Yhdysvaltain dollari on yksi maailman vaihdetuimmista ja arvostetuimmista valuutoista ja myös rahanväärentäjien suosima valuutta.
Useimmissa Yhdysvaltain dollarin kolikoissa ja seteleissä käytetään maan presidenttien muotokuvia. Poikkeuksia ovat kymmenen dollarin seteli, jossa on kuvattuna maan ensimmäinen valtiovarainministeri Alexander Hamilton, ja 100 dollarin seteli, jossa on Benjamin Franklin.
Sana dollari tulee monessa Euroopan maassa aiemmin käytössä olleesta rahayksiköstä taaleri, ja Yhdysvaltain dollarista voidaan käyttää myös vanhahtavaa tai puhekielistä nimitystä taala (). Buck tarkoitti alun perin kauriinnahkaa.
Dollarin merkki
Erään teorian mukaan symboli $ on alun perin ollut Yhdysvaltojen (United States) monogrammi, eli kirjaimet U ja S kirjoitettuna päällekkäin. Ennen US-dollarin perustamista yleisesti käytetty maailmanvaluutta oli Espanjan peso, josta käytettiin lyhennettä P ja monikkomuodon lyhennettä PS. Kilpailevan teorian mukaan $-merkki on kehittynyt nopeasti käsin kirjoitetusta PS-symbolista.[1]
Dollarin merkissä on tavallisesti ja virallisesti vain yksi pystyviiva. Erityisesti erilaisissa piirroksissa, kuten sarjakuvissa[2], esiintyy toisinaan kaksi pystyviivaa sisältävä epävirallinen versio.
Yhdysvalloissa ja muissa anglosaksisissa maissa $-merkki kirjoitetaan tavallisesti luvun eteen, esimerkiksi $76.[3] Suomenkielisessä tekstissä rahayksiköt suositetaan kirjoitettavaksi ensisijaisesti kirjaimin. Jos merkkiä $ käytetään suomenkielisessä tekstissä, se kirjoitetaan rahasumman jälkeen sanavälillä erotettuna:
Raakaöljyn hinta oli 76 $ tynnyriltä.[4]
Historia
Yhdysvaltain kongressi antoi luonteeltaan symbolisen päätöslauselman dollarista Yhdysvaltain rahayksikkönä 6. elokuuta 1786, mutta vasta Alexander Hamiltonin aloitteesta kongressi sääti virallisen asetuksen dollarista laillisena maksuvälineenä (Coinage Act) 2. huhtikuuta 1792.[5]
Ensimmäiset dollarit olivat samanpainoisia ja samaa koostumusta kuin Espanjan kahdeksan realin kolikko, eli Espanjan dollari tai peso, ja ne kiersivät rinnan. Ne painoivat 550,209 graania ja sisälsivät 93,055 % hopeaa eli 25,560 grammaa. Vuoden 1792 lailla määrättiin Yhdysvaltain dollariin 371,25 graania hopeaa ja 24,75 graania kultaa (15:1). Vuonna 1834 kullan määrää vähennettiin 23,2 graaniin (1,5 grammaa) ja hiukan myöhemmin hopean ja kullan suhteeksi määrättiin 16:1 (23,22 graania kultaa).

Sisällissodan aikaan laskettiin liikkeelle ensimmäiset dollarimääräiset paperirahat (nk. vihreäselkäiset dollarit), joita ei voinut vaihtaa kullaksi. Kulta- ja hopeakolikoita laskettiin silti edelleen liikkeelle ja vuonna 1878 metallikanta palautettiin. Vuonna 1900 bimetallismista (hopea ja kulta) luovuttiin ja dollari sidottiin kultakantaan. Dollariin tuli 23,22 graania kultaa, mikä vastasi yhtä troy-unssia 20 $ hintaan. Puolen dollarin hopeakolikoita laskettiin liikkeelle aina vuoteen 1969.
New Deal -talousohjelmassa 1933 kultakolikot ja muukin kulta vedettiin liikkeeltä ja lunastettiin liittovaltion haltuun 20,67 dollarin hinnalla unssilta. Dollarin hintaa alennettiin 13,71 graaniksi, eli yksi troy-unssi 35 dollarin hintaan. Toisen maailmansodan jälkeisessä Bretton Woodsin järjestelmässä kaikki muut valuutat olivat sidoksissa kiinteällä vaihtosuhteella dollariin ja siten epäsuorasti kullan hintaan. Vuoteen 1963 asti dollarin setelissä oli Yhdysvaltojen keskuspankin lupaus vaihtaa dollarit kultaan pyynnöstä.
Kultakanta oli voimassa Yhdysvalloissa vuoteen 1971. Vuosien 1971 ja 1975 välillä käytettiin erinäisiä vaihtosuhteita, kunnes dollari päästettiin 1975 kellumaan vapaasti. Samalla myös Bretton Woods -järjestelmä romuttui.
Vuoden 2009 lopulla YK:n ja Persianlahden öljynviejämaiden (OPEC) keskuudessa alettiin käydä keskusteluja Yhdysvaltojen dollarin korvaamisesta johtavana kaupantekovaluuttana jollakin muulla. Syynä tähän oli Yhdysvaltain suuri velka ja työttömyys. Uuden valuutan käyttöönoton tarkoituksena oli rikkoa riippuvaisuussuhde Yhdysvaltojen keskuspankin Federal Reserve Systemin kanssa.[6][7]
Yhdysvaltain dollari ja maailmantalous

Yhdysvaltain dollari on ollut maailman merkittävin valuutta koko toisen maailmansodan jälkeisen ajan. Muita tämän ajanjakson merkittävimmistä valuutoista ovat olleet Japanin jeni (JPY), Saksan markka (DEM) ja Ison-Britannian punta (GBP). Euron tulo markkinoille vuonna 2002 on tasapainottanut tilannetta, ja nykyään voidaan sanoa maailmantaloudessa olevan kaksi suurta valuuttaa.
Kun Yhdysvaltain dollarin ulkoinen kurssi alkoi alentua euroon nähden Irakin sodan myötä, kullan maailmanmarkkinahinta kiinnittyi euroon. Kullan USD/troy oz -hinnan nousun vuonna 2005 voitiin nähdä johtuvan USD/EUR-kurssimuutoksesta ja kullan maailmanmarkkinahinnan kehitys euroissa oli kohtalaisen vakaata. Onkin poliittisesti erittäin merkittävä kysymys, joskaan ei välttämättä aina kovin näkyvästi esiintyvä, miten maailman eri maat suhtautuvat dollariin ja euroon. Yhdysvallat haluaisi, että maat pitäisivät dollarin reservivaluuttanaan. Esimerkiksi Irakin sodan taustalla on joidenkin näkemysten mukaan arvioitu olevan Irakin valtion päätös poistua öljynhinnoittelussaan dollarista (ns. petrodollari) euroon. Jotkut pitävät tällaisia kysymyksiä merkittävinä myös Yhdysvaltojen suhteissa Iraniin.
Dollari on maailmantalouden johtava valuutta ja reservivaluutta. Tästä on suuri etu Yhdysvalloille, koska sen valuutalle riittää aina kysyntää, ja tämän ansiosta sen ei tarvitse huolehtia budjetti- ja maksutasevajeistaan yhtä paljon kuin muiden maiden. Samoin velkaantumisessa on johtovaluutan maalle se etu, että ulkomaanvelka on pitkälti sen omassa rahassa, joten velan kasvamiseen tai moninkertaistumiseen liittyvää devalvaatioriskiä ei ole. Muissa maissa rahan arvon aleneminen johtaa ulkomaanvelkataakan suurenemiseen.
Dollarin tulevaisuudesta maailmantaloudessa on keskusteltu paljon. Optimistisimman skenaarion mukaan Yhdysvallat korjaa nykyään suuret maksutase- ja budjettivajeensa sekä hoitaa liiat ulkomaanvelkansa ajan kanssa ilman suurempia ongelmia. Pessimistisimmän skenaarion mukaan tilanne päättyy maailmanlaajuiseen talouskriisiin dollarin haltijoiden menettäessä luottamuksensa dollariin, mistä seuraa maailmanlaajuinen joukkopako pois dollarista.
Lähes kaikki raaka-ainepörssit tekevät noteeraukset USD:ssa. Noteerattavia raaka-aineita ovat esimerkiksi kaikki metallit, öljy ja tärkeimmät ruoka-aineet.
Monien maiden taloudet ovat dollarisoituneet, eli dollari on noussut niissä merkittävään asemaan ja toimii paikallisen valuutan rinnalla, jopa sen kokonaan syrjäyttäneenä. Dollarisoitumisen hyödyistä ja haitoista on keskusteltu paljon. Monissa maissa dollarisoituminen on myös sisäpoliittisesti tärkeä kysymys. Kuuba piti dollarisoitumista uhkana ja on pyrkinyt viime vuosina pääsemään irti dollarista.
Lokakuussa 2009 brittiläinen The Independent julkaisi Robert Fiskin artikkelin, jonka mukaan Saudi Arabia, Kiina, Ranska ja Venäjä ovat neuvotelleet siirtymisestä pois dollarin käytöstä maailman öljykaupassa. Tarkoitus olisi siirtyä monien valuuttojen, kuten eurojen, jenien ja vielä suunnitteluvaiheessa olevien valuuttojen käyttöön öljykaupassa.[8]
Valtiot, jotka ovat sitoneet valuuttansa Yhdysvaltain dollariin

Setelit
Nykyisin käytössä olevat setelit ovat arvoiltaan 1, 2, 5, 10, 20, 50 ja 100 dollaria. Kaikki vanhatkin Yhdysvaltain setelit ovat kuitenkin edelleen käypää rahaa[9], vaikka vanhempia malleja ei rahaliikenteessä enää käytännössä kierräkään ja osasta on tullut nimellisarvoaan arvokkaampia keräilykohteina.

Vuonna 2010 uudistetussa 100 $ setelissä on edelleen Benjamin Franklinin kuva. Setelin lempinimiin kuuluvat Franklin, Benjamin, Ben, Benjy, Benny, Hunsky, Hundy, Hundo, Hunj, Hundi ja C-Note. Seteliä ei voitu laskea liikkeeseen valmistusprosessissa olleen vian tehtyä osasta seteleitä painovirheellisiä.[10] Seteli tuli kiertoon 8. lokakuuta 2013.[11]
100 Yhdysvaltain dollarin seteli takaapäin kuvattuna (sarjasta 1995-2003).
Vuoden 1891 50 dollarin seteli. 50 dollarin setelissä on kuvattuna Edward Everett.
50 dollarin seteli vuodelta 1929. Henkilökuvassa Ulysses S. Grant.
20 dollarin setelissä on kuvattuna Andrew Jackson.
10 dollarin setelissä on kuvattuna Alexander Hamilton.
5 dollarin setelissä kuvattuna on Abraham Lincoln.
2 dollarin setelissä kuvattuna on Thomas Jefferson.

Kolikot
Yhdysvalloissa on käytössä 1, 5, 10, 25 ja 50 sentin sekä 1 dollarin kolikot.

Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Aasian rahayksiköt
Luokka:Amerikan rahayksiköt
Luokka:Oseanian rahayksiköt
Luokka:Yhdysvaltain talous
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Karies eli hammasmätä tai (hammas)reikä[1] on hammassairaus, jossa maitohappo syövyttää hampaan kiilteeseen reiän.[2][3] Sitä aiheuttaa muun muassa Streptococcus mutans -niminen bakteeri, joka tuottaa hiilihydraateista (muun muassa glukoosista ja sakkaroosista) hammasta syövyttäviä happamia aineenvaihduntatuotteita. Kyseessä on tartuntatauti, jonka aiheuttama bakteeri tarttuu syljen välityksellä usein jo vauvana tai pikkulapsena, esimerkiksi vanhemmalta lasta syötettäessä tai suukotellessa.[4][5][6]
Hampaita suojaavan kovan kiillekerroksen vaurioiduttua hoitamaton karies etenee hammasluussa eli dentiinissä, kunnes saavuttaa hammasytimen eli pulpan. Tällöin hammasydin tulehtuu, ja tilasta käytetään nimeä pulpiitti. Hammasytimen tulehduksen (pulpiitin) oireena on erittäin voimakas särky.[7] Hoitamattomana tulehdus voi edetä hampaan juurikanavan kautta leukaluuhun, jolloin syntyy pieni absessi eli märkäkertymä. Pitkälle edennyt karies voi tuhota hampaan täysin. Hoitamaton leukaluun tulehdus voi johtaa jopa verenmyrkytyksen kautta kuolemaan.[8]
Kariesvauriot

Hammaskiille koostuu pystysuunnassa olevista kiilleprismoista, jotka puolestaan ovat rakentuneet pienistä kuusikulmaisista hydroksiapatiittikiteistä. Hammasplakin bakteerit tuottavat ravinnon sokereista happoja, jotka liuottavat hampaiden kiillettä (demineralisaatio). Bakteerit tunkeutuvat kiilteeseen helpoimmin prismojen välikohdista ja jatkavat levittäytymistä kiilteen pinnan alla edellyttäen, että bakteerit saavat toistuvia sokeriannoksia ravinnokseen. Tällainen kiillekaries näkyy paljain silminkin vaalean liitumaisina värimuutoksina hampaissa (liitukaries).
Ehkäisy
Hammaslääkärien suosittelemat keinot reikiintymisen välttämiseksi ovat hampaiden harjaus fluoria sisältävällä hammastahnalla kahdesti päivässä, kaikkien hampaanvälien puhdistus hammaslangalla, hammastikuilla tai hammasväliharjalla vähintään kahdesti viikossa tai mieluiten päivittäin, sokeria tai hapanta ainesta sisältävän ruoan (myös hedelmien ja mehun) hillitty käyttö sekä napostelun välttäminen happohyökkäyksien määrän ja tiheyden vähentämiseksi. Lisäksi suositellaan ksylitolipurukumin käyttöä aina aterian jälkeen. Henkilöstä riippuen voidaan suositella myös lisäfluorin käyttöä esimerkiksi tablettien muodossa.[9][10][11][12][6]
Karieksen kehittymistä edistää myös kuiva suu sekä joidenkin lääkkeiden käyttö. Muun muassa alkoholi kuivattaa suuta. Suun kuivuuden hoito ja lääkityksen huomioiminen kuuluvat karieksen ehkäisyyn.
Fluori pysäyttää kariesvaurion etenemisen ja korjaa jo syntyneitä vaurioita uudelleen kovettamalla hammaskiillettä (remineralisaatio).[10]
Fluori käynnistää uusien apatiittikiteiden muodostumisen vauriokohdassa. Syntyvät fluoriapatiittikiteet ovat vaikealiukoisempia kuin kiilteen alkuperäiset hydroksiapatiittikiteet. Sen ansiosta hampaan haponsietokyky paranee. Fluorin vaikutuksesta syntynyt uusi kiille on siten vahvempaa kuin hampaan alkuperäinen kiille. Prismojen päälle saostuu kalsiumfluoridia, josta happohyökkäyksen alkaessa irtoaa fluoria hapon aiheuttaman vaurion korjaamiseksi. Ihanteellisinta on saada fluoria usein pieninä annoksina, jotta kiilteen pinnalla säilyy jatkuva fluorivarasto.
Fluori ja ksylitoli yhdessä ehkäisevät tehokkaasti hampaiden reikiintymistä. Ksylitoli heikentää kariesbakteerien aineenvaihduntaa ja katkaisee happohyökkäyksen. Fluori taas pysäyttää kariesvaurion etenemisen hampaassa ja korjaa jo syntyneitä vaurioita. Fluori ja ksylitoli siis täydentävät toistensa vaikutusta, koska ne vaikuttavat eri tavoin.[6]
Erytritoli on ksylitolia tehokkaampi torjumaan kariesta.[13] Erytritolin ja ksylitolin seos saattaa olla pelkkää erytritolia tehokkaampi, mutta asiaa ei ole vielä tutkittu.
Hoito
Alkava kariesvaurio, joka ei ole vielä läpäissyt kiillettä, voidaan pysäyttää parantamalla suuhygieniaa, lisäämällä fluorin käyttöä ja välttämällä napostelua. Hammaslääkäri seuraa määräaikaistutkimuksin, eteneekö vaurio vai ei.
Mikäli kariesvaurio on edennyt kiilteestä syvemmälle hammasluuhun tai hammasytimeen asti, hammas täytyy paikata. Reikiintyneen hampaan paikkaus aloitetaan poistamalla karieksen vaurioittama hammaskudos yleensä turbiini- ja mikromoottoriporan avulla. Tämän jälkeen onkalo, josta vaurioitunut hammaskudos on poistettu, käsitellään erityisillä käsittelyaineilla, jotta paikka-aine kiinnittyy hampaaseen. Hammaspaikat valmistetaan nykyisin useimmiten yhdistelmämuovista, mutta niitä valmistetaan myös amalgaamista, lasi-ionomeerista, keraamisesta materiaalista tai kullasta. Muovipaikka vaatii myös erityisen valokovetuksen. Paikan kiinnityksen ja kovetuksen jälkeen se muotoillaan yleensä vielä mikromoottoriporalla purentaan sopivaksi. Keraamisten ja kultatäytteiden valmistamiseen tarvitaan yleensä useampia hoitokäyntejä, muut paikkamateriaalit vaativat yleensä vain yhden hoitokerran.[14]
Mikäli kariesvaurio on edennyt pitkälle hammasytimeen tulehdukseksi asti, tilanne vaatii yleensä juurihoidon. Juurihoidossa tulehtunut kudos poistetaan mekaanisesti, juurikanavat desinfioidaan ja hoidetaan paikallisella lääkeaineella. Juurihoito vaatii yleensä useamman hoitokäynnin. Lopuksi hoidettu juurikanavaontelo täytetään ja hammas paikataan tai kruunutetaan.[15]

Karieksen eteneminen kuvina

 Hampaan kiillepinta (hampaan valkoinen pintakerros) on vaurioitunut. Alkava karies.
 Hammasmätä eli karies ulottuu kiilteen läpi hammasluuhun.
 Hammasmätä on edennyt hammasytimen (punaisella merkitty alue) tulehdukseksi saakka.
Hammasytimeen eli pulpaan edennyt karies. Vaurioita enimmäkseen hammasjuuren alueella.
Animaatio purupinnan karieksen etenemisestä. Pieneksi jäävä pintavaurio suuren ja jopa hammasjuureen yltävän reiän yhteydessä on tyypillinen sairaus nykyisin, kun hampaiden harjaaminen rajoittaa kariesbakteerien toimintaa hampaan pinnalla.

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Hammaslääketiede
Luokka:Bakteeritaudit
Luokka:Kariologia
Luokka:Ruoansulatuselinten sairaudet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Adžaria (), virallisesti Adžarian autonominen tasavalta () on autonominen alue Georgiassa Mustanmeren rannalla. Alue rajoittuu etelässä Turkkiin.
Historia
Adžaria oli antiikin aikana osa Kolkhista ja Iberian kuningaskuntaa. Kreikkalaisten valloitettua alueen 400-luvulla eaa. se joutui Rooman haltuun 100-luvulla eaa. Siitä tuli osa Egrisiä ennen yhdistymistä Georgian kuningaskuntaan 800-luvulla. Osmanit ottivat alueen haltuunsa 1614 ja käännyttivät Adžarian väestöön islamiin seuraavien 260 vuoden aikana. Alue luovutettiin Venäjälle 1878.
Lyhyen turkkilaisten ja brittiläisten joukkojen miehityksen jälkeen 1918–1920 Adžaria liitettiin Georgiaan 1920. Ankaran hallitus luouvutti alueen Georgialle Karsin sopimuksen nojalla, kunhan alueen muslimiväestölle annettaisiin autonomia. Neuvostoliitto perusti Adžarian ASNT:n saman sopimuksen nojalla. Stalin kuitenkin sorti alueen muslimiväestöä.
Neuvostoliiton hajottua 1991 Adžariasta tuli osa juuri itsenäistynyttä Georgiaa. Alue vältti Georgian kaaokseen vetäneen sisällissodan vuosina 1991–1993 sen autoritäärisen johtajan Aslan Abašidzen toimien ansiosta. Vaikka hän säilyttikin maassa järjestyksen ja teki siitä yhden Georgian vauraimmista alueista, häntä on syytetty osallistumisesta järjestäytyneeseen rikollisuuteen – pääasiassa laajamittaiseen salakuljetukseen hänen ja hallituksensa rikastuttamiseksi – sekä ihmisoikeusrikkomuksista. Keskushallinnolla Tbilisissä oli hyvin vähän sananvaltaa Adžarian tapahtumiin.
Tämä muuttui ruusujen vallankumouksessa, kun Eduard Ševardnadze vaihdettiin oppositiojohtaja Mikheil Saakašviliin, joka ilmoitti taistelevansa separatismia vastaan. Keväällä 2004 Adžariassa puhkesi kriisi, kun keskushallinto yritti saada alueen takaisin valtaansa ja Saakašvilin uhkavaatimukset joukkomielenosoitusten kanssa pakottivat Abašidzen eroamaan toukokuussa 2004. Hän pakeni Venäjälle ja uusi Adžarian autonomiaa koskenut laki astui voimaan, mitä monet kritisoivat käytännössä alueen autonomian lakkauttamiseksi.
Politiikka
Adžarian autonomisen tasavallan aseman määrittelee Georgian laki Adžariasta ja alueen perustuslaki. Paikallinen lakiasäätävä elin, Adžarian korkein neuvosto (parlamentti), koostuu 30 jäsenestä ja valitaan viideksi vuodeksi kerrallaan. Alueen hallituksen – Adžarian ministerineuvoston – johtajan nimittää Georgian presidentti jolla on myös oikeus hajottaa neuvosto ja hallitus sekä ohittaa paikallisviranomaiset tapauksissa, joissa Georgian perustuslakia ei noudateta.
Maantiede
Adžaria sijaitsee Mustanmeren kaakkoisrannikolla ja ulottuu pienen Kaukasuksen alarinteille. Sillä on rajaa Georgian Gurian ja Samtskhe-Džavakhetin alueiden ja Turkin kanssa. Alueen kapealla rannikkoalangolla on subtrooppinen ilmasto, kun taas vuorilla lumi voi pysyä maassa kuusi kuukautta vuodesta. Mitrala-vuoren alue on koko Kaukasuksen kostein paikka.
Osat
Adžaria jakautuu Batumin piiritasoiseen kaupunkiin* ja viiteen hallinnolliseen piiriin:
Batumin piiritasoinen kaupunki*
Kedan piiri
Khelvatšaurin piiri
Khulon piiri
Kobuletin piiri
Šuakhevin piiri
Talous
Adžarian alue sopii teen, sitrushedelmien ja tupakan kasvatukseen. Tärkeitä viljelykasveja ovat lisäksi avokadot, ja karjankasvatus on myös tärkeää. Teollisuuteen kuuluu teen pakkausta, tupakan valmistusta, hedelmä- ja kalasäilykkeiden valmistusta, öljynjalostusta ja laivanrakennusta. Adžariassa on myös ilmastonsa ansiosta terveyskylpylöitä.
Pääkaupunki Batumi on tärkeä portti mereltä Georgiaan, Armeniaan ja Azerbaidžaniin. Satamaa käytetään mm. öljykuljetuksiin Kazakstanista ja Turkmenistanista. Kaupungin öljynjalostamo käsittelee Kaspianmereltä tulevaa öljyä. Adžaria on myös korvannut Abhasian Georgian turismille tärkeimpänä alueena.
Väestö
Adžariassa asuu 376 400 ihmistä. Adžarialaiset ovat georgialaisia, jotka puhuvat georgian kielen paikallista murretta. Adžarialaisista tuli kristittyjä 300-luvulla ja heidät käännytettiin islamiin Osmanien valtakunnan hallinnassa 1600–1800-luvuilla. Monia kristittyjä perinteitä on vielä säilynyt: kakkuja ja moskeijoita saatetaan koristella risteillä ja kirkkoja ja kristittyjä hautausmaita säilytetään tarkasti.
Adžarian väestö tunnettiin ”georgialaisina muslimeina” Neuvostoliiton vuoden 1926 väestönlaskentaan saakka, jossa ”adžarialaisia” laskettiin olevat 71000. Myöhemmin heidät luokiteltiin vain georgialaisiksi, sillä Neuvostoliiton väestönlaskennoissa ei kysytty uskontoa. Neuvostovallan kaatuminen on nostanut kristinuskon suosiota alueella erityisesti nuorten keskuudessa. Vuoden 2002 väestölaskennan mukaan islaminuskoisia on 30,6 prosenttia alueen asukkaista ja georgian kirkkoon kuuluvia 64 prosenttia.
Adžariassa on myös pieni venäläinen (2,4 prosenttia), armenialainen (2,4 prosenttia), kreikkalainen (0,6 prosenttia) ja abhaasivähemmistö (0,4 prosenttia). Georgialaisia on vuoden 2002 väestölaskennan mukaan 93,4 prosenttia väestöstä.
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{Ka}} is only for use in File namespace. Use {{lang-ka}} or {{ka icon}} instead. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*


Keisari Gao (256 tai 247 – 1. heinäkuuta 195 eaa.), joka yleisemmin tunnetaan temppelinimellään Gaozu (), oli Kiinan Han-dynastian perustaja ja dynastian ensimmäinen keisari. Hänen alkuperäinen nimensä oli Liu Pang (,Pinyin-kirjoitustapa Liú Bāng) ja kutsumanimensä Ji.  Hän hallitsi Kiinaa vuosina 202–195 eaa. Gaozu oli Kiinan historian harvoista talonpoikaistaustaisista dynastian perustajista.
Liu Bang toimi aluksi, Qin-dynastian vielä hallitessa, vartio-osaston upseerina kotikaupungissaan nykyisessä Xuzhoussa, Pein (nyk. Jiangsun) maakunnassa. Joskus vuosien 210 eaa. aikoihin hän ryhtyi kapinaan Qin-hallitusta vastaan vapauttamalla joukon vankeja, jotka hänen johdollaan rakensivat Li-vuorelle Qin Shi Huangdin mausoleumia, minkä jälkeen hän seuraajineen julistettiin lainsuojattomiksi, ja he pakenivat Mount Mandangille. Vuonna 208 eaa., kun kaikkialla Kiinassa puhkesi kapinoita Qin-dynastian kukistamiseksi, Li Bang muodosti oman armeijan ja osallistui sisällissotaan. Hän nimitti itseään ”Pein kreiviksi” ja nousi yhdeksi huomattavimmista kapinajohtajista otettuaan valvontaansa Pein ja muutamat sitä lähellä olevat maakunnat. Kun Qin kukistui vuonna 206 eaa., Xiang Yu, kapinoitsijoiden tosiasiallinen johtaja, jakoi valtakunnan kahdeksaantoista kuningaskuntaan. Hän julistautui läntisen Chun kuninkaaksi ja nimitti 17 muuta kapinajohtajaa, myös Liu Bangin, muiden kuningaskuntien kuninkaiksi. Liu Bangista tuli ”Hanin kuningas”, ja hänen hallittavakseen annettiin syrjäinen alue Bashun seudulla, osa nykyistä Sichuania. Myöhemmin samana vuonna Liu Bang johti joukkonsa pois Bashusta ja valloitti kolme Qiniä, kolme hänen aluettaan lähimpänä sijainnutta kahdeksastatoista kuningaskunnasta.
Vuosina 206–202 eaa. Liu Bang kävi Xiang Yua vastaan ylivallasta Kiinassa valtataistelua, joka tunnetaan nimellä Chun ja Hanin sota. Sota päättyi Liu Bangin voittoon, ja hän sai suurimman osan Kiinaa hallintaansa. Liu Bang perusti Han-dynastian ja julistautui keisariksi vuonna 202 eaa. Valtakaudellaan Liu Bang alensi veroja, vähensi pakollista työpalvelusta, suosi kungfutselaisuutta ja kukisti kapinat joidenkin vasallivaltioiden hallitsijoiden tuella. Hän pani myös alulle heqin-politiikan säilyttääkseen rauhan Han-keisarikunnan ja Xiongnun välillä sen jälkeen, kun hän vuonna 200 eaa. oli hävinnyt Baidengin taistelun Xiongnua vastaan. Liu Bang kuoli vuonna 195 eaa., ja häntä seurasi hänen poikansa Liu Ying, keisari Han Hui.
Syntymä ja varhaisvaiheet
Liu Bang syntyi talonpoikaisperheeseen Zhongyangin kylässä silloisessa Pein maakunnassa, joka nykyisin kuuluu Fengin piirikuntaan Jiangsussa. Hänen vanhempiensa nimiä ei tiedetä, mutta heihin viitataan yleensä nimillä "Liu Taigong" (劉太公; sananmukaisesti "Vanha herra Liu") ja "Liu Ao" (劉媼; "Vanha rouva Liu").[1] Legendan mukaan ennen Liu Bangin syntymää rankkasade oli yllättänyt hänen äitinsä, ja hän oli suojautunut sillan alle. Juuri silloin leimahtivat salamat, ukkonen jyrisi ja taivas pimeni. Liu Bangin isä haki vaimonsa kotiin ja näki tämän yllä lohikäärmeen leijailevan. Vaimo tuli raskaaksi ja synnytti myöhemmin Liu Bangin.[2]
Liu Bangin väitettiin olevan myyttisen keisari Yaon ja hänen kauttaan  Keltaisen keisarin jälkeläinen.[3] Myös monet kiinalaiset aatelissuvut väittivät polveutuvansa Keltaisesta keisarista.[4]
Liu Bangilla oli korkea nenä, poskiparta ja parta, niin että hän muistutti ulkonäöltään lohikäärmettä. Hänellä oli 72 tummaa pilkkua vasemmassa sääressään.[2] Nuorena Liu Bang oli suorasukainen, karismattinen, hyvin pitkämielinen ja suvaitsevainen. Hän kuitenkin kuljeskeli mielellään, ei pitänyt lukemisesta eikä ollut lainkaan kiinnostunut maanviljelyksestä, minkä vuoksi hänen isänsä nimitti häntä "pikku lurjukseksi". Liu Bang piti kiinni toimettomasta elämäntavastaan ja tuli ruoan ja asunnon osalta riippuvaiseksi veljensä perheestä. Vanhempana hänet nimitettiin alempaa vartioupseerin virkaan, jossa hän tutustui paikallisiin piirikuntatason virkamiehiin ja saavutti tiettyä kuuluisuutta kotikaupungissaan.  Kun hän kävi ystäviensä kanssa paikallisissa tavernoissa, nämä huomasivat hänessä lohikäärmeen piirteen aina, jos hän oli juopunut.[2] Tavernan omistajat pitivät Liu Bangia erikoisena henkilönä ja tarjosivat hänelle juomia maksutta.
Eräänä päivänä kaupungin johtomiehet kävivät vierailulla kaupunkiin äskettäin muuttaneen tunnetun miehen, Lü Wenin (呂文; myös nimellä Lü Gong 呂公) luona. Xiao He, joka oli saanut tehtäväkseen auttaa Lü Weniä ottamaan vastaan vierailijoiden antamat lahjat, sanoi: "Ne, jotka eivät anna enemmän kuin 1000 kolikon arvoisia lahjoja, saavat istuutua hallin ulkopuolelle." Liu Bang meni sinne kuljettamatta lainkaan rahaa ja sanoi: "annan 10000 kolikkoa." Lü Wen näki Liu Bangin, joka teki häneen ensi silmäykseltä niin suuren vaikutuksen, että hän nousi heti pystyyn ja pyysi Liuta istumaan halliin viereensä. Xiao He sanoi Lü Wenille, että Liu Bangia ei voinut ottaa vakavasti, mutta Liu ei tästä välittänyt vaan keskusteli Lün kanssa. Lü Wen sanoi: "Olen ennustanut monien henkilöiden kohtaloita, mutta en ole koskaan nähnyt yhtä poikkeuksellista henkilöä kuin sinä olet." Tämän jälkeen hän luovutti tyttärensä Lü Zhin Liulle puolisoksi, ja he menivät pian naimisiin. Lü Zhi synnytti Liu Bangille pojan, Liu Yingin (myöhemmän keisari Han Huin) ja tyttären, Lun prinsessa Yuanin.
Kansannousu Qin-dynastiaa vastaan
Kerran Liu Bang sai tehtäväkseen johdattaa ryhmän vankeja Li-vuorelle rakentamaan Qin Shi Huangdin mausoleumia. Kun jotkut vangit karkasivat matkalla, Liu Bang pelkäsi henkensä puolesta, koska Qin-dynastian aikaisen lain mukaan vangin karkaaminen oli kuolemalla rangaistava rikos. Hän kuitenkin päätti vapauttaa loputkin vangit ja pakeni. Jotkut hänen vapauttamansa vangit liittyivät hänen seuraansa. Tarinan mukaan he kohtasivat jättiläismäisen valkoisen käärmeen, joka tappoi joitakuita ihmisiä myrkyllisellä puremallaan. Liu Bang iski käärmeen samana yönä kuoliaaksi, ja seuraavana aamuna hän kohtasi tiellä vanhan naisen, joka itki. Kun Liu Bangin miehet kysyivät, miksi hän itki, hän vastasi: "Punainen keisari on lyönyt kuoliaaksi lapseni, Valkoisen keisarin pojan." Tämän jälkeen nainen katosi selittämättömällä tavalla. Kuultuaan naisen merkilliset sanat Liu Bangin seuraajat uskoivat, että Liusta oli määrä tulla hallitsija, ja tämä teki heihin entistä suuremman vaikutuksen. Tätä tapausta kutsutaan "valkoisen käärmeen kuoliaaksi lyömisen kansannousuksi." ().
Liu Bang seuraajineen pakeni Mangdangin vuorelle nykyisessä Yongchengissä, Henanissa, ja eli siellä lainsuojattomana eräässä linnoituksessa. Hän piti yhä salaa yhteyttä vanhoihin Pein maakunnassa asuneisiin ystäviinsä kuten Xiao Heen ja Cao Sheniin. Vuonna 209 eaa. Chen Sneng ja Wu Guang aloittivat Dazexiangin kansannousun Qin-dynastian kukistamiseksi. Pein maakunnan silloinen rauhantuomarikin liittyi kapinaan, ja Xiao Hen ja Cao Shenin antamien ohjeiden mukaisesti hän lähetti Fan Kuain, Liu Bangin sukulaisen kutsumaan Liun seuraajineen takaisin Peihin tuekseen. Myöhemmin hän kuitenkin muutti mieltään eikä päästänyt Liu Bangia maakuntaan. Häntä huolestutti se, että Xiao He ja Cao Shen saattaisivat avata portit Liu Bangille, ja niinpä hän aikoi tappaa heidät, mutta Xiao ja Cao pakenivat ja liittyivät Liun seuraan.  Xiao Hen ehdotuksesta Liu Bang käski seuraajiensa kirjoittaa kirjeitä, kääriä ne nuolten ympärille ja ampua nuolet eri puolille maakuntaa. Kirjeissään hän pyysi kaupungin asukkailta apua. Tähän he vastasivat surmaamalla rauhantuomarin ja toivottamalla hänet tervetulleeksi takaisin Pein maakuntaan. Liu Bang alkoi nimittää itseään "Pein herttuaksi" (沛公) ja tuli muille tunnetuksi tällä arvonimellään.
Vuonna 208 eaa., Qin Er Shin hallitessa Yanin, Zhaon, Qin ja Wun entisten kuningassukujen jälkeläiset kapinoivat Qin-valtakuntaa vastaan palauttaakseen omat valtakuntansa, jotka Qin Shi Huangdi oli valloittanut Kiinan yhdistämissodissa parikymmentä vuotta aikaisemmin. Wussa, nykyisessä Jiangsussa, myös Xiang Liang aloitti oman kapinansa ja asetti Xiong Xinin entisen Chun kuninkaaksi nimellä Huai III. Liu Bang liittoutui Xiang Liangin kanssa ja palveli Chua jonkin aikaan. Kun Xiang Liang sai surmansa Dingtaon taistelussa, kuningas Huai II lähetti Xiang Liangin veljenpojan Xiang Yunn ja Song Yin johtamaan Xhaon armeijaa Zhaon valtion vahvistamiseksi, joka oli joutunut Qinin joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Kuningas myönsi Liu Bangille "Wu’anin markiisin” arvon ja antoi hänelle tehtäväksi kohtaa armeijaa hyökkäykseen Qiniä vastaan.  Kuningas lupasi, että se, joka ensimmäisenä saapuu Guanzhongiin, Qinin ydinmaalle, saisi "Guanzhongin kuninkaan" arvonimen. Vuonna 206 eaa. saapui Liu Bang ehti Guanzhongiin ennen kilpailijaansa Xiang Yua, ja hän saapui Xianyangiin, Qinin pääkaupunkiin. Ziying, viimeinen Qin-keisari, antautui Liu Bangille, mihin Qin-dynastian valtakausi päättyi. Liu Bang antoi miehilleen tarkkoja määräyksiä, kielsi heitä  surmaamasta viattomia siviilihenkilöitä ja ryöstämästä valloittamiaan kaupunkeja. Rauha ja vakaat olot palasivat joksikin ajaksi Xianyangiin, kun Liu Bangin joukot pysyivät siellä.
Chun ja Hanin riita
Juhla Hongin portilla
Xiang Yu oli harmissaan siitä, että Liu Bang oli voittanut hänet kilpajuoksussa Guanzhongiin, ja niinpä hän viritti ansan surmatakseen Liun, mihin häntä yllyttivät hänen neuvonantajansa Fan Zeng ja Cao Wushang (曹無傷), joista jälkimmäinen oli aiemmin ollut Liun puolella. Vuonna 206 eaa. hän kutsui Liu Bangin juhlaillalliselle, mutta suunnitteli samalla salaa surmaavansa hänet juhlan aikana. Xiang Yun setä Xiang Bo, joka oli Liu Bangin strategi Zhang Liangin läheinen ystävä, yritti taivutella veljenpoikansa säästämään Liun hengen. Fan Zeng antoi Xiang Yun serkkulle Xiang Zhuangille käskyn, että hänen oli luvattava esittää miekkatanssi ja käytettävä tällöin tilaisuutta hyväkseen surmatakseen Liu Bangin, mutta Ziang Bo oli liittyvinään mukaan tanssiin ja asettui Xiang Zhuangin tielle joka kerta, kun hän yritti kääntää miekkansa kohti Liuta.  Liu Bang sanoi menevänsä käymälään, mutta tällöin hän pakeni. Hän ja hänen kannattajansa evakuoitiin Xianyangista, ja he vetäytyivät länteen. Xian Yi johti joukkonza Xianyangiin, jossa he tekivät ryöstöjä ja polttivat Epangin palatsin maan tasalle.
Kolmen Qinin valloitus
Miehitettyään Xianyangin Xiang Yi julistautui "Länsi-Chun hegemoniseksi kuninkaaksi” ja jakoi entisen Qin-keisarikunnan kahdeksaantoista kuningaskuntaan. Guanzhongin alueen, joka kuningas Huai II:n lupauksen mukaisesti oli Liu Bangin hallinnassa, hän antoi sen sijaan kolmelle entiselle kenraalille. Liu Bang siirrettiin Hanzhongiin kaukaiselle Bashun alueelle nykyisessä Sichuanissa, ja hän sai arvonimen "Hanin kuningas”. (漢王). Kun Qin kuningaskunnassa vuoden 206 eaa. lopulla puhkesi kapina, Xiang Yu jätti Länsi-Chun osallistuakseen kapinan kukistamiseen. Liu Bang käytti tilaisuutta hyväkseen, pakeni, valloitti Guanzhongin ja hyökkäsi sitten eräille Chin alueille, muun muassa sen pääkaupunkiin Pengchengiin (彭城; nykyiien Xuzhou, Jiangsussa).
Gaixian taistelu
Vuosina 206–202eaa. Liu Bang kävi Xiang Yua vastaan valtataistelun ylivallasta Kiinassa, samaan aikaan kun hän hyökkäsi muihinkin kuningaskuntiin ja alisti ne valtaansa. Vuonna 203 eaa. Xiang Yi ja Liu Bang tekivät aseleposopimuksen, joka tunnetaan Hongin kanavan sopimuksena ja joka jakoi Kiinan Hongin kanavan kohdalta itä- ja länsiosaan, joista edellinen kuului Chulle, jälkimmäinen Hanille.  Muutamaa kuukautta myöhemmin Liu Bang rikkoi sopimuksen ja hyökkäsi jälleen Xian Yua vastaan. Vuonna 202 eaa. Xiang Yu hävisi Liu Bangille Gaixian taistelussa ja teki itsemurhan, minkä jälkeen Chu antautui Hanille. Liu Bang oli näin yhdistänyt suuren osan Kiinaa valtansa alle.
Han-dynastian perustaminen
Vuonna 202eaa. Liu Bang kruunattiin alamaistensa kannattamana keisariksi, vaikka hän ilmaisi olevansa haluton ottamaan valtaistuinta vastaan. Hän nimitti dynastiaansa Han-dynastiaksi, ja historiassa hänet tunnetaan nimellä "Emperor Gao" tai "Emperor Gaozu". Pääkaupungikseen hän teki ensin Luoyangin, josta se myöhemmin siirrettiin Chan’aniin. Puolisonsa Lü Znin hän nimitti keisarinnaksi ja poikansa Liu Yingin kruununprinssiksi.
Seuraavana vuonna keisari Gao halusi palkita alamaisensa, jotka olivat myötävaikuttaneet Han-keisarikunnan perustamiseen, mutta asia viivästyi vuoden, koska nämä eivät päässeet sopuun palkintojen jakamisesta. Keisarin mielestä Xiao Hen ansiot olivat suurimmat, minkä vuoksi hän myönsi hänelle arvonimen "Zanin markiisi" ja antoi hänelle suurimmat ruokavarastot. Muutamat muut esittivät vastalauseensa, koska heidän mukaansa Xiao He ei ollut itse osallistunut taisteluihin eikä hänen ansioitaan näin ollen voitu pitää suurimpina. Keisari Gao vastasi, että Xiao Helle kuului suurin ansio, koska hän oli suunnitellut yleisen stategian sodassa Xiang Yua vastaan. Hän nimitti Cao Shenin henkilöksi, jolla oli ollut suurin osuus taisteluissa, ja palkitsi hänet ja muut sen mukaisesti.
Hallitsija
Verojen ja työpalveluksen alentaminen
Keisari Gao hajotti sotajoukkonsa ja kotiutti sotilaansa. Hän antoi määräyksen, että henkilöt, jotka edelleen asuivat Guanzhongissa, vapautettiin veroista ja työpalveluksesta 12 vuodeksi, kun taas kotiseuduilleen palaavat vapautettiin niistä kuudeksi vuodeksi ja että keskushallituksen oli huolehdittava heistä vuoden ajan. Hän myönsi myös vapauden niille, jotka sotien aikana olivat myyneet itsensä orjiksi välttyäkseen nälkäkuoelalta. Vuonna 195 eaa. keisari antoi kaksi julistusta: ensimmäinen virallisti verojen ja työpalveluksen alennukset, toinen koski niiden verojen suuruutta, jotka vasallivaltioiden oli suoritettava keisarin hoville jokaisen vuoden 10. kuukautena. Maataloustuotannosta maksettava maavero alennettiin 1/15 -osaan sadosta. Hän myös yksityisti rahanlyönnin.
Kungfutselaisuuden korostus
Nuoruudessaan keisari Gao ei pitänyt lukemisesta, ja hän halveksi kungfutselaisuutta. Tultuaan keisariksi hän suhtautui kungfutselaisuuteen aluksi samoin kuin ennenkin, kunnes hän tapasi Lu Jia –nimisen oppineen, joka tunnetaan myös nimellä Lu Gu. Lu Gu kirjoitti 12-osaisen Xinyu (新語) –nimisen teoksen, jossa hän korosti, miten tärkeää oli, että hallinto perustui moraaliseen hyveeseen, sen sijaan että se oli Qin-dynastian aikana perustunut ennen kaikkea ankariin lakisääteisiin rangaistuksiin. Saatuaan teoksensa valmiiksi Lu Gu luki sen kaikki osat keisarille. Tämä teki keisariin syvän vaikutuksen. Keisari Gaon aikana kungfutselaisuus kukoisti, ja vähitellen se syrjäytti Qinin aikaisen legalismin valtion ideologiana. Kungfutselaiset oppineet, myös Lu Gu, otettiin hallituksen palvelukseen. Keisari uudisti myös lainsäädäntöä lieventämällä joitakin Qinin aikaisia lakeja ja rangaistuksia. Vuonna 196 eaa., kukistettuaan Ying Bun kapinan, hän kulki Shandongin, Kungfutsen syntymäpaikan kautta, ja valmisti henkilökohtaisesti seremonian osoittaakseen tälle kunnioitustaan..
Kiista vallanperimyksestä
Elämänsä lopulla Gao suosi jalkavaimoaan Qiä ja laiminlöi keisarinna Lü Zhin. Hänestä tuntui siltä, että kruununprinssi Liu Ying, keisarinnan poika, oli liian heikko hallitsijaksi. Niinpä hän aikoi nimittää tämän sijaan seuraajakseen toisensa poikansa, Liu Ruyin, jonka jalkavaimo Qi oli synnyttänyt. Lü Zhi huolestui niin, että hän pyysi Zhang Liang auttamaan poikaansa säilyttämään asemansa kruununprinssinä. Znag Liang pyysi neljää yksinäistä viisasta miestä, ”Shan-vuoren neljää Haoa” () auttamaan Liu Yingiä.
Kun keisari Gaon terveydentila vuonna 195 eaa.; alkoi huonontua, hän halusi vielä enemmän kuin ennen tehdä Liu Ruyistä Liu Yingin sijaan kruununprinssin. Zhao Liang yritti saada keisarin muuttamaan mielensä, mutta tämä ei välittänyt hänen mielipiteitään, ja lopulta keisari vetäytyi syrjään vedoten sairauteensa. Kruununprinssin kotiopettaja Shusun Tong ja Zhou Chang vastustivat myös ankarasti keisarin päätöstä valita Liu Ruyi seuraajakseen. Zou Chang sanoi: "En ole hyvä väittelemään, mutta tiedän, ettei se ole oikein. Jos Teidän Majesteettinne hylkää kruununprinssin, en enää tottele käskyjänne." [5] Zhou Chang tuli ylipuhutuksi, mutta hän kärsi änkytyksestä, joka teki hänen puheensa hyvin koomiseksi. Keisari nauroi. Sen jälkeen Mount Shangin neljä Haoa saapuivat hoviin. Keisari gao yllättyi nähdessän heidät, sillä he olivat aikaisemmin kieltäytyneet astumasta virkoihin, joihin heidät oli nimitetty. Nämä neljä miestä lupasivat vastedes auttaa Liu Yangia, jos hän pysyisi kruununprinssinä. Keisari mielistyi havaitessaan, että Liu Yingilla oli heidän tukensa, ja niinpä hän luopui aikeestaan nimittää Liu Ruyi seuraajakseen.
Sotilaalliset toimet
Perustettuaan Han-dynastin keisari Gao käski prinssejä ja vasallikuninkaita auttamaan häntä hallitsemaan Han-valtakuntaa ja antoi heistä kullekin maa-alueen. Hallitsijasukuun kuulumattomia vasallikuningasta oli seitsemän:  Yanin kuningas Zang Tu, Hánin kuningas Hán Xin, Chun kuningas Han Xin, Liangin kuningas Pen Yue, Huainanin kuningas Ying Bu, Zhaon kuningas Zhang Er  ja Changshan kuningas Wu Rai. Myöhemmin keisari kuitenkin huolestui siitä, että vasallikuninkaat saattaisivat kapinoida häntä vastaan, sillä mitkään sukulaisuussiteet eivät heitä häneen yhdistäneet. Han Xiniä ja Pen Yueta syytettiin väärin perustein maanpetoksesta, ja heidät vangittiin ja teloitettiin perheineen. Ying Buy ja Zang Tu todella kapinoivat häntä vastaan, mutta heidät kukistettiin ja surmattiin. Jäljelle jäivät vain Wu Ruo ja Zhang Er.
Xiongnu pohoisessa oli Qin-dynastian ajoista saakka ollut Kiinalle sotilaallinen uhka. Qin Shi Huangdi oli lähettänyt kenraali Meng Tianin valvomaan Qin-valtakunnan puolustusvarustuksia ja Kiinan muurin rakentamisesta maahantunkeutujien pysäyttämiseksi. Meng Tian onnistuikin estämään Xiongnun joukkoja ylittämästä rajaa. Qin-dynastian kukistuttua Xiongnu kuitenkin näki tilaisuuden tulleen ja yritti jälleen rajan ylitystä. Vuonna 201 eaa. Hán Xin, Hánin kuningas, voitti Xiongnun johtajan, Modu Chanyun. Seuraavana vuonna keisari Gao johti armeijan hyökäämään Xiongnuun, mutta vihollinen voitti sen Baidengin taistelussa. Chen Pingin neuvosta hän lahjoi Modun vaimon pyytämään aviomiestään vetämään sotajoukkonsa pois Kiinasta. Modu teki niin. Palattuaan pääkaupunkiin keisari Gao omaksui heqin-politiikan: hän alkoi lähettää aatelisneitoja Xiongnun johtajille aviopuolisoiksi ja maksoi vuosittain määräsumman Xiongnulle, jotta rauha Han-keisarikunnan ja Xiongnun välillä säilyisi.
Kuolema

Keisari Gao haavoittui, kun nuoli sodassa Ying Bua vastaan osui vahingossa häneen. Hän sairastui vakavasti, pysyi sisätiloissa pitkät ajat ja käski vartijoiden sulkea pääsy jokaiselta, joka aikoi tavata hänet. Muutaman päivän kuluttua Fan Kuai seurueineen tunkeutui sisään tapaamaan keisaria. He tapasivat keisari Gaon lepäämässä vuoteessaan, jossa muuan eunukki piti hänestä huolta. Fan Kuai sanoi: "Kuinka kunniakasta olikaan, kun Teidän Majesteettinne ensin johti meidät valloittamaan keisarikunnan, ja kuinka väsyneitä nyt olemmekaan. Alamaisenne ovat olleet huolissaan kuultuaan, että Teidän Majesteettinne on sairaana, mutta Teidän Majesteettinne kieltäytyy tapaamasta meitä ja mieluummin sallii vain eunukin olla hänen seuranaan. Onko Teidän Majesteettinne unohtanut Zhao Gaon tapauksen?"  Keisari nauroi ja nousi vuoteestaan tavatakseen tulijat.
Keisari Gaon terveys heikkeni myöhemmin edelleen, jolloin keisarinna Lü Zhi kutsui erään kuuluisan lääkärin parantamaan hänet.  Kun keisari Gao kertoi tilastaan, lääkäri sanoi, että hänen sairautensa voitiin parantaa, mutta keisari ei ollut mielissään vaan nuhteli lääkäriä: "Eikä ollut Taivaan tahto, että minä tein osuuteni keisarikunnan valloittamisessa tavalliset vaatteet ylläni ilman muuta asetta kuin miekka? Taivas on määrännyt elämäni. Se olisi hyödytöntä, vaikka Bian Que olisi paikalla!" Hän kieltäytyi jatkamasta ja käski lääkärin poistua. Ennen kuolemaansa hän määräsi, että Cao Shenin piti seurata Xiao Heä kanslerina Xiaon kuoleman jälkeen ja Wain Lingin vuorostaan Cao Sheniä.  Hän sanoi myös, että Wang Lint oli ehkä liian nuori suoriutuakseen tehtävistään, minkä vuoksi Chen Pingin piti avustaa Wangia, mutta Chen sai ottaa suorittaakseen itse myös kaikki kanslerin tehtävät. Hän myös nimitti Zhou Bon yhdeksi ehdokkaaksi suuren komentajan virkaan.
Keisari Gao kuoli Changin palatsissa (長樂宮) 1. kesäkuuta 195 eaa., ja häntä seurasi Liu Ying, joka tuli historiallisesti tunnetuksi nimellä keisari Hui.
Suuren tuulen laulu
Suuren tuulen laulun Liu Bang kirjoitti vuonna 195 eaa. käydessään synnyinkaupungissaan Pein maakunnassa Ying Bun kapinan kukistamisen jälkeen. Siellä hän järjesti juhlapidot, joihin hän kutsui kaikki vanhat ystävänsä ja suuren joukon kaupungin asukkaita. Juotuaan jonkin verran Liu Bang soitti guqinia ja lauloi Suuren tuulen laulun.[6]

《大風歌》
Suuren tuulen laulu
大風起兮雲飛揚，
Suuri tuuli tuli esiin,

pilvet nousivat korkealle.
威加海內兮歸故鄉，
Nyt kun mahtini hallitsee kaikkea merten välillä,

olen palanut vanhaan kylääni.
安得猛士兮守四方！
Mistä löydän uljaita miehiä

vartioimaan maani neljää kulmaa?
[7]
Perhe ja jälkeläiset
Vanhemmat:
Liu Taigong (sananmukaisesti "Vanha herra Liu ")
Liu Ao (sananmukaisesti "Vanha rouva Liu")
Sisarukset:
Liu Bo, Huain kreivi.
Liu Xi, Dain ruhtinas
Liu Jiao, Chun ruhtinas
Puoliso:
Keisarinna Lü Zhi, syntyjään Liu Ying ja prinsessa Lu.
Tärkeimmät jalkavaimot:
Zhang
Wei
Cao, syntyjään Liu Fei.
Qi, syntyjään Liu Ruyi.
Wan
Guan
leskikeisarinna Bo, syntyjään Liu Heng.
Zhao, syntyjään Liu Chang.
Zhao Zi'er
Lapset:
Liu Fei, Qin prinssi Daohui
Liu Ying, kruununprinssi, myöhemmin keisari Hui
Liu Jian, Yanin pronssi Ling
Liu Ruyi, Zhaon prinssi Yin
Liu Heng, Dain prinssi, myöhemmin keisari Wen
Liu Hui, Liangin prinssi, myöhemmin Zhaon prinssi Gong
Liu You, Huauyangin prinssi, myöhemmin Zhaon prinssi You
Liu Chang, Huainanin prinssi Li
Lun pronsessa Yuan (varsinainen henkilönnimi tuntematon)

Kulttuurisia viittauksia
Liu Bang on yksi niistä 32 historian henkilöstä, jotka esiintyvät erityisinä henkilöinä Koein videopelissä Romance of the Three Kingdoms XI.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Joseph Needham| title = Science and Civilization in China, Volume 4, Part 2| location = Taipei| publisher = Caves Books, Ltd| year = 1986}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sima Qian| title = Records of the Grand Historian, Volume 8| publisher = Columbia University Press| year = 1993| version = kääntänyt englanniksi Burton Watson| id = ISBN 0231081693}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ban Gu ym.| title = Han Shu (The History of Former Han Dynasty), Volume 1| publisher = Waverly| year = 1938–55| version = kääntänyt englanniksi Homer D. Dubs}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 at Chinaculture.org

Luokka:Kiinan keisarit
Luokka:Kiinalaiset sotaherrat