Suomalaisen internetkulttuurin alku on ajoitettu jo 1980-luvun puolelle. Funet mahdollisti 1980-luvun puolivälissä korkeakouluille ja tiedeyhteisölle sähköpostin ja uutisryhmien käytön. Aluksi nämä toimivat niin sanottuina batch-lähetyksinä, viestit kulkivat oman verkon ulkopuolella, mutta eivät reaaliaikaisesti.[1] Vuonna 1988 Funetin paikallisverkot yhdistettiin Ruotsin kautta Internetiin nopeudella 64kb/s. Tiedeyhteisön ulkopuolella UNIX-järjestelmää käyttävät yritykset saivat sähköposti- ja uutisryhmäyhteyden Euroopan Unix-käyttäjien yhdistyksen EUnet-verkon kautta käyttäen UNIXin UUCP-protokollaa.
Kotikäyttäjillä pääsyä internetiin ei ollut, sen sijaan Suomessa oli 1980- ja 1990-luvuilla aktiivinen BBS-kulttuuri, joka mahdollisti tiedostonsiirron ja keskustelun käyttäjien välillä. Aluksi keskustelu oli harvoin reaaliaikaista, vaan käyttäjä yhdisti tietokoneensa BBS:ään eli purkkiin puhelinverkkoa pitkin ja latasi keskustelupalstat kotikoneelleen. Näin syntyi säästöä puhelinlaskuissa ja usein yksilinjainen purkki ei ollut 'varattu'. Samoihin aikoihin oli käytössä muitakin tekstipohjaisia verkkopalveluita, jotka mahdollistivat esimerkiksi pankkiasioiden hoitamisen kotitietokoneella.
1990-luvun alussa Suomen UNIX-käyttäjäin yhdistys FUUG (myöhemmin EUnet) tarjosi sähköpostipalveluita myös yksityishenkilöille. Internet muuttui nykyisen oloiseksi vuonna 1993, kun graafista käyttöliittymää (World Wide Web) tukenut Mosaic-selain julkistettiin. 1990-luvun puolivälin aikoihin ennen nopeiden Internet-yhteyksien yleistymistä kotikäyttäjät pystyivät käyttämään Internetiä analogisen modeemin avulla soittamalla palveluntarjoajien maksullisiin palvelunumeroihin. Vuonna 1994 näitä SLIP-yhteyksiä tarjosivat EUnet, X-Gateway, Clinet, Tele ja MITS.[2] Vuonna 1998 Telen liittymissopimukseton "iNET OPEN" nettiyhteys maksoi 58 penniä/minuutti.[3] Vuoden 1998 jälkeen internetyhteydet alkoivat yleistyä kotikäytössä minuuttimaksujen tilalle tulleiden kiinteiden kuukausimaksujen johdosta, ja 'netti' muuttui alan harrastajien temmellyskentästä koko kansan olohuoneeksi. Yhteyksiä tarjottiin ISDN:n, ADSL:n ja kaapelimodeemin kautta.
1980-luku
1981: Suomen ensimmäinen julkinen BBS, CBBS Helsinki, perustettiin.
1983: Ensimmäinen Euroopan Unix-käyttäjien yhdistyksen EUnet-verkon yhteys Ruotsin (Enea Data) kautta Eurooppaan käyttäen UNIXin UUCP-protokollaa.
1984: Funet yhdisti yliopistojen keskustietokoneet toisiinsa. Teknillinen korkeakoulu sai EUnet-yhteyden suoraan EUnetin keskuskoneeseen Hollantiin (mcvax).
1984–1988: Kaupalliset (aluksi) videotex-tekniikkaan pohjautuvat TeleSampo ja Infotel -tietoverkot aloittivat. UNIXia käyttävät kaupalliset yritykset käyttivät sähköposti- ja USENET-keskustelurymäyhteyksiä Suomen UNIX-käyttäjien yhdistyksen (FUUGin) ja EUNetin kautta käyttäen UUCP-ohjelmistoa.
1985: Lähes koko Suomen tiedeyhteisö on organisaatioiden tasolla jo Funetin verkossa ja sähköpostipalveluiden piirissä.
1986: FUUG rekisteröi Internetin .fi-maatunnuksen ja todennäköisesti ensimmäinen rekisteröity .fi-tunnus oli Tampereen teknillisen yliopiston (korkeakoulun) tut.fi.[4][5]. Tsaarinaikainen sähkösanomalaki korvataan uudella telelailla, ja Posti- ja Telelaitoksen monopoli päättyy.
1987: Suomessa oli jo noin 30 .fi -osoitetta
1988: Funet yhdisti korkeakoulujen paikallisverkot maan kattavaksi verkoksi ja Tukholman kautta Yhdysvaltoihin. Suomi sai ensimmäisen Internet-yhteytensä ulkomaille, Funetin 64 kilobitin linjan Tukholmaan, joulukuussa 1988.[6]
1988: Jarkko Oikarinen kehitti IRC:n.[7]
1988: Jari Tuovinen ja Tanu-Matti Tuominen perustivat Suomen ensimmäisen uusmediayhtiön Tietovalta Oy:n. Se kasvoi 90-luvun aikana yhdeksi alan suurimmista yrityksistä.[8]
1990-luku
1990: Neuvostoliitto kytkettiin maailmanlaajuisiin verkkoihin UUCPlla EUnetin kautta.
1990: BatMUD, yksi suurimmista ja vanhimmista edelleen toimivista mudeista avattiin Teknillisen korkeakoulun koneella.[9]
1990: Hyper ry. – myöhemmin fiMUG ry. eli Suomen Mac-käyttäjien yhdistys – perustettiin. Timo Railon vuonna 1991 aloittama BBS-palvelu AppleGarden toimi Mac-käyttäjien yhteisönä edelleen, tosin nykyään internet-palveluna.
1991: Neuvostoliitossa epäonnistunut vallankaappausyritys. Perinteiset tietoliikenneyhteydet länsimaihin katkaistaan, mutta verkkoliikenne Helsingin EUnet-solmun kautta jatkuu. Punaisen torin tapahtumat raportoidaan reaaliaikaisesti IRCn kautta.
1992: Neljä teknisen korkeakoulun opiskelijaa teki päättötyökseen maailman ensimmäisen graafisen X11-pohjaisen WWW-selaimen, Erwisen, mutta projekti jäi ilman jatkokehitystä 90-luvun alun laman takia.[10]
1992: Tietokoneharrastien tapahtuma Assembly järjestetään ensimmäisen kerran.[11]

1993 – WWW-aika alkaa
Maailmalla: Mosaic-selain julkaistiin
Eunet Finland oli Suomen ensimmäinen kaupallinen Internet-palveluntarjoaja[12]. Sitä seurasivat Tele (nykyisin TeliaSonera), Helsingin Puhelin, Clinet, Telia ja muutama muu. Kansallinen Internet-yhdysliikennepiste FICIX perustettiin yhdistämään näitä verkkoja toisiinsa marraskuussa.[13]
Ensimmäiset suomalaiset verkkosivut avattiin, mm. TKK:n Tietotekniikan laitoksen eri laboratoriot (Tietojenkäsittelyoppi, Digitaalitekniikka).
Freenet Finland perustettiin.[14]
Johan 'Julf' Helsingius perusti anon.penet.fi-salanimipalvelimen,[15] joka sai yli 700 000 käyttäjää
1994
Maailmalla: Yahoon linkkihakemisto avattiin, W3C perustettiin
Mikrobitti-lehden MBnet-purkki eli BBS avattiin. Se kasvoi maailman suurimmaksi BBS:ksi, mutta lakkautettiin lopulta 2002.[16]
Markkinointi & Mainonta -lehden kotisivut avattiin marraskuussa
Aamulehti-yhtymä aloitti sanomalehtien julkaisemisen päivittäin suljetussa verkossa. Teknillisen Korkeakoulun verkossa julkaistu OtaOnline sisälsi Aamulehden, Kauppalehden ja Iltalehden materiaalia. OtaOnline oli Suomen ensimmäinen verkkolehti.[17]
EUnet lähettää WOMAD@Helsinki-maailmanmusiikkifestivaalin reaaliaikaisena videona (RealVideo) verkossa
Lisko – LISta KOtimaisista WWW-sivuista perustettiin.[18]
Helsingin Kaupunginkirjasto perusti ensimmäisenä kirjastona maailmassa oman WWW-palvelimen, Kaapelisolmun.[19]
Kesällä 1994 Suomen lehdistö alkoi kirjoittaa internetistä[20]
Folkloristien Elektroloristi -verkkolehti, nykyinen Elore, alkoi ilmestyä.[21]
Kaukopuheluliiketoiminta vapautettiin PTT:n (Telecom Finland) monopolista, ja tietoliikennelinkkien hinta putosi merkittävästi.
Medialaboratorio Helsinki perustettiin[22] Taideteolliseen korkeakouluun.
1995
Maailmalla: AltaVista-hakukone kehitettiin Digital Equipment Corporationin tutkimuslaboratoriossa[23]
Veli-Antti Savolaisen www.nettiradio.fi oli ensimmäinen striimaaja Suomessa.[24]
Ensimmäisenä Ylen kanavista Radiomafialle avattiin omat kotisivut, www.radiomafia.fi, Eunetin palvelimella maaliskuussa. Vanhin säilytetty Lista Top40 -sivu verkossa: Suomen Virallinen Lista [25]
Huhtikuussa 1995 julkaistiin ensimmäinen  - etusivu, kuva Pasilan Isosta Pajasta.
14.7.–13.8.1995 Sanomalehti Karjalainen Joensuussa julkaisi Suomen ensimmäinen PDF-muotoisen broadsheet-kokoisen seitsenpäiväinen näköissanomalehden Marjalan asuntomessujen lähiverkossa. Painetun lehden kanssa identtinen sähköinen lehti ilmestyi asuntomessujen ajan joka päivä ja oli luettavissa asuntomessualueen kohteissa olevista internetyhteydellä varustetuissa mikrotietokoneista.
Radio Kantin WWW-sivut avattiin kesällä. Radiolähetyksen striimausta Kuopiossa kokeiltiin 1997 ja se vakiintui elokuussa 1998.
Iltalehti Online ja MTV3i aloittivat toimintansa internetissä.[26]
EUnet Finland julkaisi tilastoja .
Katri Tenström Sinebrychoff avasi Friscolle verkkosivut ja verkkosivujen osoite lisättiin etiketteihin[27]
1996
CMX esiintyi ensimmäisenä suomalaisyhtyeenä[28] livenä internetissä 30. toukokuuta 1996. Suoran lähetyksen ja uusintojen yhteenlaskettu katsojamäärä oli yli 18000[29]
Miljoonasade julkaisi yhtyeen Poikapainia ja digitaalidaameja levyn yhteydessä yhtyeen historiasta ja yhtyeen vedenalaisista konserteista kertoneen Rocktopus-tietokonepelin.[30] Pelin toteutti Tietovalta, jonka itsenäisyyspäiväjuhlissa bändi esiintyi livenä internetissä 6. joulukuuta.[31]
Suomen Jazz & Pop Arkiston Varhainen musiikkinetti -keruun mukaan Suomen ensimmäisiä bändejä joilla oli kotisivut olivat CMX, Miljoonasade ja Eläkeläiset.[32]
Radio Suomi ja RSO julkaisivat verkkosivunsa ja Radio Suomen maakuntaradioista verkkoon ehtivät ensimmäisinä Satakunnan Radio, Oulu Radio ja Radio Häme.
()[33]
Suomalaisten internetkäyttäjien suosimia internetsivuja 1996 olivat Radiomafian nettisivujen lisäksi Iltalehti ja City-lehti. Radio City tuli internetiin keväällä 1996. Se tarjosi satoja kotisivuja arvioivan ja esittelevän Linkkioppaan ja Stadin tapahtumakalenterin. Vuonna 1996 avasi verkkosivunsa myös Kiss FM, jonka erikoisuutena oli nuorisovaatemallistoaan esitelleen postimyyntiketjun sähköinen kauppapaikka, radiolähetyksen kuuntelumahdollisuus real audiona ja ”Hotelli Chat”.
Vuonna 1996 verkkoon ehätti myös MTV3:n nuortenohjelma Jyrki. Ulkomaisista palveluista suomalaisyleisöön vetosi MTV reaaliaikaisella keskustelumahdollisuudellaan, jossa hyödynnettiin ensimmäisten joukossa avataria.
Talentum lanseerasi lokakuussa Duuni.netin, Suomen ensimmäisiä verkkoyhteisöjä.
Yleisradion uutisia alettiin julkaista verkossa.[34] Lokakuun 1996 alusta Ylen Teksti-TV:n sivut ovat löytyneet Internetistä. Vanhin Wayback Machinen arkistoima versio Yleisradion internetsivuista on .
Yle:n ensimmäinen Vaalikone oli käytössä EU-vaaleissa 1996.[35]
Radio Finland aloitti radiolähetyksen striimauksen lokakuussa 1996 satelliittiaudion kautta. Palvelimet sijaitsivat Lontoossa. Lokakuussa 1996 verkossa aloittivat myös Yle teksti-tv ja Radiouutiset, jonka tasatuntiuutiset ovat Internetissä kuunneltavissa.[36]
Vuodenvaihteessa 1996–1997 Pasilan linkkitornissa avattiin kauko-ohjattava webbikamera, Helsinki-kamera.[37]
Veikkaus avasi pelisivut nettiin[20]
Suomalainen anonyymipalvelin anon.penet.fi lopetti toimintansa, koska se ei voinut enää taata käyttäjiensä anonymiteettiä. Taustalla oli oikeuden päätös toimittaa tietoa käyttäjästä, jota skientologit syyttivät tekijänoikeusrikkomuksesta.[20] Seurauksena suomen telelainsäädäntöä muutettiin, ja sähköposti sai saman yksityisyyden suojan kuin puhelin- ja paperipostiliikennekin.
 alkoi myydä internetissä lehden irtonumeroita sekä yksittäisiä artikkeleita PDF-muodossa, maksutapana ecash tai Merita Solo.[38]
Alex Nieminen veti TV:ssä digitaalisia ilmiöitä käsittelevää Verkossa-ohjelmaa.
Johan Helsingius kehitti eCash-mikromaksamisjärjestelmää[39]. Pankkien painostuksesta palvelu ajettiin alas.[40]
Jukka "Yucca" Korpela aloitti internetiä ja tietotekniikkaa käsittelevän ohjesivuston kirjoittamisen.
1997
Elokuu: Ensimmäinen suuren luokan internet-yritys Interaktiivinen Satama perustettiin. Talentum tiedotti elo-syyskuussa hankkineensa merkittävän osuuden Suomen suurimmasta uusmediayrityksestä To The Point Oy:stä sekä tehneensä aiesopimuksen Suomen johtavan verkkomediayrityksen Interweb Design Oy:n ostosta. Samaan ostettavien yritysten joukkoon liittyi vielä Piipää Oy, joka on kehittänyt mm. Ihmemaan hakupalvelun sekä Ufolabs Oy. Yritys työllisti vuoden 1997 lopussa 50 henkeä ja oli (ja on yhä) alansa suurin yritys Suomessa.[41][42]
Termi uusmediateollisuus määrittyi ,  analyyseissä
Radio Finland lisäsi voimakkaasti on demand-ohjelmien tarjontaa Internetissä.
Tekstipohjaiset TeleSampo ja Infotel -tietopalvelut olivat suosionsa huipulla ja niillä arvioitiin olevan olevan 350 000 käyttäjää, joista yli puolet oli kotitalouksista.[43]
1998
Suomen ensimmäinen digiradio, Yleisradion Radio Peili aloitti lähetyksensä lokakuussa. Kanavan internetsivuilla oli lähetyksen streamin lisäksi kuunneltavissa juttuja eri aihepiireistä.[44]
Risto Johnsonin juontamassa A2000+ -ohjelmassa 1998 käytettiin ensimmäisen kerran laajamittaisesti hyväksi Internetin mahdollistamaa vuorovaikutusta. Sähköpostin lisäksi yleisö sai ohjelman aikana lähettää tekstiviestejä. Videopuheluitakin otettiin lähetykseen.[45]
Suomi24:n edeltäjät Sirkus.com ja Evreka.fi perustettiin[46]
Maailmalla: Google perustettiin.
Nettiradio Mikaeli perustettiin
Mobiiliviihdefirma Wapit Oy perustettiin ja meni konkurssiin IT-kuplan romahtaessa vuonna 2001.
1999 – P2P
Maailmalla: Napster kehittiin, vertaisverkkojen aika alkoi.
Sampsa Kurri perusti ylikellottajien ja tietokonetuunaajien foorumi Muropaketin. MuroBBS keskustelualueen sisältävä palvelu myytiin seuraavana vuonna osaksi Sonera Plazaa.
Radiomafia alkoi kuulua internetissä.
Muusikoiden.net perustettiin.
Filmgoer elokuva-alan nettijulkaisu aloitti arvosteluiden julkaisun.
2000-luku
2000
IRC-Galleria[47], Mikseri.net[48] ja Hotelli Kultakala[49] (nykyinen Habbo) perustettiin.
Radio Helsinki striimasi verkossa pariviikkoisen projektiradion 1.–17.9.2000. Radio Helsinki jatkoi pelkkänä nettiradiona webcasting-toimintaa puoli vuotta, kunnes palasi eetteriin 1.3.2001.[50]
Suomen IT-kuplan ikoni Riot Entertainment Oy perustettiin.
Sosiaalisesti rajoittuneet -verkkosarjakuva aloitti ilmestymisensä 20.9.2000
 perustettiin maaliskuussa 2000, vuoden loppuun mennessä työntekijöitä jo yli 100.
2001
Maailmalla: Wikipedia perustettiin
Kaupalliset nettiradiot Radio Helsinkiä lukuun ottamatta hiljenivät netissä.[51]
EFFI perustettiin puolustamaan sananvapautta verkossa.[52]
Elisa ja ÄKT perustivat EmmaFM-nettimusiikkikaupan.[53]
2002
Suomalainen verkkoyhteisö ii2 avattiin.
Suomenkielinen Wikipedia perustettiin.
Radio Keski-Suomi streamasi ralliradion ensimmäistä kertaa netissä.[54]
Ylen Radioarkiston Kansallinen äänigalleria avattiin syyskuussa[55]
Lokakuussa kauppakeskuksessa räjähti pommi Myyrmannissa Vantaalla. Pommin rakentanut Petri Gerdt oli internetissä toimineen, räjähteisiin erikoistuneen Kotikemia-foorumin vakiokeskustelija. Tapaus aiheuttikin keskustelua verkkoviestinnän rajoista. Kyseisen foorumin ja MuroBBS:n jäsenet selvittivät räjähdyksen taustat osin poliisia nopeammin, mikä puolestaan synnytti keskustelua verkonkäyttäjien mahdollisuuksista auttaa virkavaltaa kriisitilanteissa.
Blogit tulivat Suomeen. Janne Jääskeläinen määritteli blogin suomeksi[56]. Sami Köykkä ja Riitta Santala-Köykkä perustivat Pinserin[57], josta kehittyy Blogilista.
Koulukaverit perustettiin verkkoon.
Riot-E meni konkurssiin.[58]
2003
Maailmalla: kuvafoorumien buumin aloittanut 4chan perustetaan.
YLE Arkki – historiaa radionauhoilta -palvelu avataan syyskuussa 2003. YLE Arkin ohjelmisto koostuu Yleisradion radio-, tv-, ja valokuva-arkistojen tuotannosta sekä myöhemmin tehdyistä dokumenteista ja ohjelmasarjoista. Arkki esittää myös televisiokatkelmia 50-, 60- ja 70-luvuilta.[59] Syksyllä 2006 YLE Arkin korvasi Elävä arkisto.
Yle tarjoaa ensimmäisinä RSS-palveluinaan mm. maakuntaradioiden uutisia.
Yle lopetti neljän musiikkiradiokanavan – YleX:n, YleQ:n, Radio Finlandin ja Radio Extremin – streamaamisen 31.12.2003, koska se ei päässyt esitysoikeuksien laskemisperusteista sopimukseen Gramexin kanssa[60]
Blogit alkoivat yleistyä.
Hakupalvelu Eniro.fi perustettiin.[61]
2004 – WEB 2.0
Maailmalla: yhteisöpalvelu Facebook avataan.
Laajakaistaliittymien nopea yleistyminen näkyi Suomen Internet-liikenteen kolminkertaistumisena. Vuoden 2004 aikana operaattorien välinen Internet-liikenne oli lähes kolminkertaistunut ja on edelleen kasvussa. "Suomalaisessa Internet-historiassa ei aiemmin ole koettu vastaavaa kehityskautta", kirjoittaa Suomen IP-yhdysliikennettä hoitava FICIX ry Internet-sivuillaan julkaistussa tiedotteessa.[62]
Harrastelijoiden musiikinjulkaisupaikka Mikseri.net ja Universal Music käynnistävät yhteistyön[63]
Ampparit.com-verkkosivusto avattiin.
HIIT julkaisi viralliset suomenkieliset Creative Commons -lisenssiehdot[64]
Yli 20-vuotiaat ja ennen internetin leviämistä kehitetyt TeleSampo ja Infotel-tietoverkkopalvelut suljettiin 1.10.2004[65][66]
Liisa's Paperdollista tuli liian kallis ylläpitää harrastuksena ja sen konseptin ympärille perustetaan Paperdoll Heaven -yritys. Yritys tunnetaan nykyään nimellä Stardoll.[67]
Vertaisverkkosivusto Finreactor suljettiin joulukuussa viranomaisten määräyksestä.
2005
Maailmalla: YouTube ja Google Maps aloittavat.
Suomalaisen Sulake Labsin Habbo Hotel -pelimaailma palkitaan Espanjan parhaana viihdesivustona. Kansainväliset markkinat Briteissä jo 2001 aloittanut Sulake työllistää noin 180 ihmistä ympäri maailmaa.[68]
YleX avaa yhteisöpalvelu X-Stagen ja peräänkuuluttaa äänibloggareita.[69]
Toukokuussa podcastingin Suomessa aloittaa FcLate indiepodcastillaan[70] ja syyskuussa valtamediaa edustava Yle aloittaa oman podcast-kokeilunsa[71][72]
Viihdelehti Stara.fi aloittaa kaupalliset podcast-lähetykset elokuussa ja julkaisee 7. lokakuuta Suomen ensimmäisen podcastin, jossa on mainoskatkot.[73] Radio NRJ[74] ja Iskelmäradio tulevat mukaan marraskuussa.
Uuden tekijänoikeuslain valmistelu herättää suurta huomiota verkkoyhteisöissä ja saa aikaan suurta huomiota herättäneen palautetulvan.[75]
Bloggaaminen alkoi valtavirtaistua. Alex Niemisen sijoitusyhtiö osti Sami Köykän harrastuksena perustaman Blogilista.fi-hakemiston. Ammattitoimittajat kuten Kari Haakana, Tero Lehto, Matti Lintulahti, Tuija Aalto ja Johanna Korhonen bloggasivat jo näkyvästi. Suomalaisten blogien määrä alkoi kasvaa räjähdysmäisesti.
2006
Maailmalla: Mikroblogipalvelu Twitter aloittaa toimintansa.
Valtamedia aloittaa bloggaamisen Yle ja Helsingin Sanomat edellä ja muut isot mediat perässä. Helsingin Sanomien päätoimittaja Reetta Meriläinen kirjoittaa aktiivisesti kommentoinnin mahdollistavaan blogiinsa.
Ylen arkistoja internetissä tarjoava Elävä Arkisto -palvelu avataan 1.9.2006 ja saa kansainvälistä huomiota.[76]
Kanavien ja ohjelmien tallennuspalvelu TVkaista nousi keskustelun aiheeksi syyskuussa, mutta suljetaan pian uudelleen mediayhtiöiden vaatimuksesta.
2007
23.4.2007 Habboa kehittävä Sulake Corporation Oy osti IRC-Galleriaa pyörittäneen Dynamoid Oy:n[77]
9.5.2007 Viihdelehti Stara.fi aloitti kaupalliset videopodcast-lähetykset. Ensimmäiset jaksot käsittelivät Helsingin Euroviisuja.
Suomen Radioiden Liitto ja tekijänoikeusjärjestöt pääsivät sopuun nettiradioiden tekijänoikeuskorvauksista ja musiikkia soittavat nettiradiot avautuvat kuuden vuoden tauon jälkeen. Myös Yle aloittaa omien kanaviensa nettilähetyksen Yle Areena -palvelussaan.[78]
Verkkopalvelu TVkaista avattiin uudelleen
Google osti mobiileja läsnäolo- ja mikrobloggauspalveluita kehittäneen suomalaisen Jaikun[79]
Podcasting eteni kohti valtavirtaa. Toukokuussa 2007 Yle aloitti ensimmäisen ensisijaisesti podcastiksi tarkoitetun ohjelman, POP-talkin.[80] Syksyllä perinteisten radiokanavien kohdalla sisällön kierrätyksestä podcasteina on tullut kanavien perustoimintoja. Esimerkiksi Yleisradio julkaisi Yle Areena -palvelussaan merkittävän osan ohjelmistaan podcasteina ja Radio Rock oli kohdentanut lähetyksensä ohessa tapahtuvan podcastiensa mainostuksen valtavirtakuuntelijoilleen. Indiepuolen tapahtumiin kuului Hessun kahvila -podcastin siirtyminen Radio Hearin kautta myös suoriin lähetyksiin[81] ja kesällä Ville Säävuoren kehittämän suomalaisten podcastien keskuksen; podcasthakemiston aukeaminen.[82].
26.11.2007 Sanoma Digital osti Blogilistan, suomalaisten blogien keskushakemiston.[83]
Sosiaaliset verkostosivustot, kuten MySpace ja ennen kaikkea Facebook, löivät läpi Suomessa.
Uusi Suomi syntyi uudelleen verkkolehtenä ja Taloussanomat lopetti tappiollisena pyörineen paperiversionsa ja keskitti toimintansa nettiin.
Finnchan, ensimmäinen suomenkielinen kuvafoorumi, perustettiin. Kuvalauta aloitti Finnchanin varasivustona, mutta jatkoikin itsenäisesti toimintaansa.
2008 – valvonnan vuosi
Maailmalla: Kiinalaisten netinkäyttäjien määrä ohitti yhdysvaltalaiset
Ruotsin eduskunta päätti armeijan oikeudesta salakuunnella kaikkea ulkomaalaista nettiliikennettä, mukaan lukien käytännössä koko Suomen ulkomaan tietoliikenne.[84] Sonera siirsi sähköpostipalvelimensa Ruotsista Suomeen. Suomen valtio alkoi varmistaa televerkoissa riittävää suomalaista määräysvaltaa ostamalla 250 miljoonalla Elisan osakkeita ja sijoittamalla 200 miljoonaa kotimaisen kuituverkon rakentamiseen.[85]
Vuoden alusta Suomi aloitti internetsensuurin lapsipornon suodatuksella. Internetin ennakkosensuuri jakoi voimakkaasti sekä eduskuntaa että kansaa. Osa piti ennakkosensuuria perustuslain vastaisena ja toinen osa olisi valmis laajentamaan sitä voimakkaasti.[86][87] Alkuvuonna kohua herätti kotimaisen sivuston estäminen lapsipornona sekä loppuvuonna W3C:n ja Wikipedian sivujen joutuminen vahingossa sulkulistalle.[88][89][90]
Valtiovalta tehosti internetin seurantaa. Alkuvuonna viestintäministeri Suvi Linden perusti eri alojen asiantuntijoista koostuvan mediafoorumin, jonka tehtävänä oli arvioida median ja internetin roolia lasten ja nuorten arjessa ja tehdä sen mukaan toimenpide-ehdotuksia. Lisäksi koulusurmien takia ja EU:n ministerineuvoston päätöksen mukaisesti aloitetaan internetin pysyvä valvonta, sekä luotiin poliisille arveluttavien nettisivujen ilmiantopalvelu.[91][92][93][94]
Viranomaiset puuttuivat oikeusteitse rasistiseen nettikirjoitteluun. Tuomioita jaetaan lievemmistä sakkorangaistuksista aina Seppo Lehdon törkeistä kunnianloukkauksista saamaan 2 vuoden ja 4 kuukauden ehdottomaan vankeuteen.[95]
Alma Media osti suomalaisen blogipalvelu Vuodatuksen.[96]
Tekijänoikeuslain Lex Karpela -lakimuutoksen testaamiseksi aloitetun oikeusjutun lopulliseksi päätökseksi jää hovioikeuden päätös, että DVD-levyjen suojausten purkutapojen julkistaminen on Suomessa kielletty.[97]
The Groundin ja Meteli.net:n nettimusiikkikaupat aloittivat DRM-vapaan musiikin jakelun suomessa.[98][99][100]
Nokian ajama mobiili-tv:n DVB-H standardi on kuolemassa ja Nelonenkin lopettaa lähetyksensä. DVB-H:n korvaajaksi Suomessa nousee IPTV, kun TVkaista ja Yle Areena alkaa tukea kännyköitä päätelaitteinaan.[101] TVKaista alkaa myös tukemaan HD lähetyksiä ja Ylekin kokeilee Muukalaisia-sarjallaan HD-tasoisten ohjelmien nettijakelua.[102][103][104]
Syksyllä Kuvalaudan käyttäjä loi ensimmäisen Spurdo-meemin käyttäen Pedobear-meemiä inspiraationa. Spurdosta tulee myöhemmin suomalaisen internetkulttuurin maskotti.

2009
Maailmalla: Data.gov – Hallinnon avoin data nousi otsikoihin Barack Obaman hallinnon Open Government -direktiivin myötä[105]
2010
Maailmalla: Internetin käyttäjämäärä ylitti kolme miljardia.
Kuvalauta suljetaan ylläpidon ajauduttua riitoihin palveluntarjoajansa kanssa.
2011
Maailmalla: Facebook julkisti aikajanan ja muita uudistuksia, aluksi vain kehittäjien nähtäville.[106].
Google Plus avataan.
Spotify ilmoitti laajenevansa Yhdysvaltain markkinoille.[107]
Twitter ylittää sadan miljoonan aktiivisen käyttäjän rajan.
IRC-Gallerian käyttöaktiivisuus lähti roimaan laskuun.
Ylilauta toimi aktiivisimpana suomalaisena kuvafoorumina, joka mainittiin mediassa Anonymous Suomen yhteydessä 16 000 suomalaisen henkilötietojen vuodettua verkkoon.
Suomen poliisia sosiaalisessa mediassa edustanut virtuaalisen lähipoliisiryhmän ylikonstaapeli Marko Forss valittiin Vuoden poliisiksi.[108]
Lähteet

Aiheesta muualla

 (1800-2002)

Paavo Ahonen (Funetin 25v historiikki, )

Suomalaisen internetkulttuurin vaiheista
Luokka:Internetin historia
Internetkulttuuri

Milloin yhteisöviestintää aloitettiin käyttämään?


Suomen rataverkon historian voidaan katsoa ulottuvan ainakin maaliskuun 20. 1849, jolloin tie- ja vesirakennuslaitoksen päällikkö eversti Alfred Stjernvall ehdotti hevosvetoisen rautatien rakentamista Helsingistä Turkhautaan. Rata olisi ylittänyt Salpausselät ja yhdistänyt maan pääkaupungin purjehduskelpoiseen Järvi-Suomeen. Kenraalikuvernööri määräsi asiaa tutkittavaksi, ja vuonna 1851 valmistui suunnitelma veturirautatien rakentamisesta Helsingistä Hämeenlinnaan.[1] Tälle välille avattiinkin vuonna 1862 Suomen rataverkon ensimmäinen rataosuus, joka on nykyään osa Suomen päärataa.[2] 1800-luvun lopulla junat oli Suomessa suunniteltu kulkemaan vain 25 kilometriä tunnissa, joten matkanteko oli hidasta mutta silti hevoskyytiä nopeampaa.
Pääosa rataverkosta rakennettiin vuosien 1850 ja 1900 välillä. Suomi oli köyhä ja työläisille maksetut palkat pieniä. Tarvittiin tehokas kuljetusmuoto niin valmiiden tuotteiden kuin raaka-aineidenkin kuljetukseen. Olihan nähty Yhdysvalloissa ja Englannissa niiden käänteentekevä vaikutus taloudelle. Suomessa oli menossa tällöin nopea teollistuminen.
Radat rakennutti tuohon aikaan Suomen suuriruhtinaskunta, ja Helsinki–Hämeenlinna-radan rakennusvaroja kerättiin muun muassa viinanpolttoverolla, kun kruunu ei juurikaan muualta rahaa saanut. Tämän veron kertymää hidastivat muun muassa suuret katovuodet 1850-luvun lopussa.

Uusia rataosuuksia on tehty 1900-luvun loppupuolella melko vähän. Eräitä suurimpia hankkeita ovat olleet Äänekoski–Haapajärvi-rata vuonna 1960[3] sekä Martinlaakson lähiliikennerata vuonna 1975[3].
Vuoden 1970 jälkeen on rakennettu pääasiassa oikoratoja. Sellaisia ovat vuonna 1971[2][3] valmistunut rata Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle, vuonna 1978 valmistunut Jämsänkosken–Jyväskylän rata[2][3] ja vuonna 2006[3][4] valmistunut Kerava–Lahti-oikorata. Oikoradat tehtiin oikomaan junien kulkua hidastaneita mutkia ja lisäämään kapasiteettia.
Rautatiet olivat jonkinasteisessa lamassa 1960-luvulta lähtien, koska uskottiin autojen olevan tulevaisuuden kuljetusmuoto. Käsitystä on jouduttu tarkistamaan 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa, sillä liikenneruuhkat ja kasvava ympäristötietoisuus puoltavat rautateiden uutta nousua.
Kehittyminen
Rautateiden rakentaminen alkoi Suomessa suhteellisen myöhään. Ensimmäinen rataosuus avattiin 17. maaliskuuta 1862 Helsingin ja Hämeenlinnan välillä[5]; tästä muodostui myöhemmin Suomen päärata. Vuonna 1870[2][3] valmistui yhteys Pietariin, joka siihen aikaan oli tärkeä yhteys tsaarivaltakunnan pääkaupunkiin. Koska Suomi oli osa Venäjän valtakuntaa, täällä alettiin käyttää venäläistä raideleveyttä (1 524mm / 5', Venäjällä nykyisin 1520mm).

Helsingin-Hämeenlinnan rataosan jatke Toijalan kautta Tampereelle sekä haararata Toijalasta Turkuun avattiin liikenteelle 22. kesäkuuta 1876.[5][6] Näin maan kolme suurinta kaupunkia oli yhdistetty. Vuonna 1883 seurasi yhteys Tampereelta Haapamäen kautta Seinäjoelle ja Vaasaan[2][3] ja 1886 myös Oulu oli liitetty Seinäjoelle.[2][3]. Vuonna 1909 rautatiet veivät vihdoin myös Lapin pääkaupunkiin Rovaniemelle.[3][7] Sen jälkeen uusien ratojen rakentaminen väheni pitkäksi aikaa, eivätkä sodat parantaneet tilannetta. Koska tärkein Joensuuhun kulkenut, Viipurista alkanut rata joutui rauhansopimuksessa 1944 suurimmalta osaltaan Neuvostoliitolle, rakennettiin sitä korvaamaan vuonna 1966 yhteys Parikkalasta Onkamolle.[2][3] Seuraavalla vuosikymmenellä saatiin vihdoin rakennettua lisää rataa, esimerkiksi oikorata Tampere–Lielahti–Parkano–Seinäjoki, joka lyhensi Etelä-Suomen ja Pohjois-Suomen välistä matka-aikaa selvästi.
1965 alkoi laaja sähköistysprojekti. Myöhäisen aloituksen etuna oli, että voitiin käyttää uusinta tekniikkaa eli 25 kV ja 50Hz, joka on vielä nykyäänkin paras tekniikka. Sähköistämisen etuna on pienempi energiankulutus ja saasteettomuus. Sähköistys aloitettiin Helsingistä Kirkkonummelle vievällä rataosuudella. Aikataulumukainen sähköjunaliikenne Kirkkonummelle alkoi 26. tammikuuta 1969.[8] Monet reitit saatiin sähköistettyä vasta 1990-luvulla, kuten Tampere–Jyväskylä vuonna 1994 ja Helsinki–Turku vuonna 1995. Sähköistys rataosalle Oulu–Rovaniemi valmistui muutaman vuoden rakentamisen jälkeen joulukuussa 2004[9] ja rataosuuksille Oulu–Iisalmi/Vartius vuonna 2006.
Etelä-Suomi
Suomen ensimmäinen yleiselle liikenteelle tarkoitettu rautatie, nykyinen päärata, Helsingistä Hämeenlinnaan valmistui vuonna 1862.[2] Rautatieyhteys Helsingistä Riihimäen ja Viipurin kautta Pietariin avattiin vuonna 1870.[2][10] Suomi oli tällöin autonomisena suuriruhtinaskuntana Venäjän vallan alla. Rata Riihimäeltä Pietariin rakennettiin sotilaallisista syistä syvälle sisämaahan, etteivät viholliset voisi käyttää sitä helposti omiin tarpeisiinsa.
Pääkaupunkiseutu

Rautatie on ollut merkittävä tekijä Vantaan kehityksessä. Rautatiellä on se etu, että se on kuljetuskyvyltään maanteitä huomattavasti tehokkaampi väylä sekä matkustajien että tavaroiden siirtoon. Rautatie on vaikuttanut hyvin merkittävästi Vantaan väestö- ja elinkeinorakenteeseen. Sen myötä väkeä muutti uusille alueille, kun rata mahdollisti töissä käymisen Helsingissä.
Ensimmäinen rataosuus avattiin Helsingistä Hämeenlinnaan 17. maaliskuuta 1862, rakennustyöt alkoivat vuonna 1857.[11] Toinen raide rakennettiin Pasilan ja Tikkurilan välille vuonna 1899, seuraavana vuonna sitä jatkettiin Keravalle saakka. Kolmas raide tehtiin Helsingistä Tikkurilaan vuonna 1972 ja Tikkurilasta pohjoiseen vuonna 1981.
Vantaankosken rata, joka erkanee Huopalahdessa rantaradasta, valmistui vuonna 1975.[3]
Sähköistettynä liikenne alkoi kulkea säännöllisesti Helsingistä Kirkkonummelle tammikuussa 1969 ja Hiekkaharjuun syyskuussa 1970.[12]
Itä-Suomi
Riihimäki–Pietari-rata valmistui 1870,[3] ja vuonna 1890 rakennettiin Kouvola–Kotka-rata.[3]
1860-luvulta lähtien nousivat rautatiekysymykset Savossakin esille. Rautatieverkostosta oli olemassa useita vaihtoehtoisia suunnitelmia; yhden jo 1860-luvun alussa esitetyn suunnitelman mukaan oli rakennettava radat Helsinki–Hämeenlinna–Tampere–Vaasa ja Viipuri–Lappeenranta–Kuopio–Oulu sekä näille poikittaisia yhteysratoja, muun muassa Hämeenlinna–Mikkeli. Ensimmäisenä Suomeen kuitenkin tehtiin Helsinki–Hämeenlinna-rata ja Riihimäki–Pietari-rata.
Savon rata Kouvolasta Kuopioon saakka oli valmis vuonna 1889,[3] ja se avattiin liikenteelle 1.10.1889.[5]
Alkuperäinen Karjalan rata Viipurista Sortavalan kautta Joensuuhun sekä haararata Antreasta Imatralle rakennettiin vuosina 1890-1894.[2][3] Myöhemmin sitä jatkettiin Joensuusta Lieksaan 1910[3],Nurmekseen 1911[3] ja sieltä edelleen Kontiomäen kautta Ouluun. Nurmeksen ja Oulun välinen rataosa valmistui vaiheittain vuosina 1926–1930.[3]
Poikittaisrata Elisenvaarasta Karjalan radan varrelta Savonlinnan, Pieksämäen ja Jyväskylän kautta Haapamäelle, Pohjanmaan radan varteen, rakennettiin vaiheittain vuosien 1897 ja 1918 välisenä aikana. Ensimmäisenä siitä valmistui Haapamäen ja Jyväskylän välinen osuus 1897, viimeisenä Jyväskylän ja Pieksämäen välinen osuus 1918.[2][3] Tätä rautatieyhteyttä Pietarista Suomen sisäosien kautta Pohjanlahden rannikolle Nikolainkaupunkiin (nyk. Vaasaan) Venäjän hallitus piti strategisista syistä erittäin tärkeänä, koska vanha Riihimäen-Pietarin rata sijaitsi sen verran lähellä Suomenlahden rannikkoa, että se olisi sodan aikana saattanut joutua vihollisen haltuun.[13]. Vastavalmistuneena rata todella saikin huomattavan strategisen merkityksen, mutta ei venäläisille vaan Suomen sisällissodan valkoisille, sillä Riihimäen–Viipurin rata oli punaisten, tämä uusi rata sen sijaan kokonaan valkoisten hallitsemalla alueella ja yhdisti toisiinsa vanhat pohjois–eteläsuuntaiset rataosat.[13]
Koska Karjalan radan eteläosa jäi toisen maailmansodan jälkeen luovutetulle alueelle, rakennettiin sitä korvaamaan 1960-luvulla rata yhdysrata Parikkalasta Onkamoon. Sitä ennen tärkeimpänä ratayhteytenä Joensuuhun oli toiminut vähän ennen sotaa, vuonna 1939[2] valmistunut rata Varkaudesta Joensuuhun.
Pohjanmaa
Tampere–Vaasa-rautatie rakennettiin vuosina 1879–1883. Ratatyömaa oli jaettu kolmeen piiriin. Näistä ensimmäinen ulottui Tampereelta Pollariin, toinen Pollarista Alavudelle ja kolmas Alavudelta Vaasaan. Kiireisimpään aikaan töissä oli jopa 4000 radan rakentajaa. Rata kiersi Näsijärven itäpuolitse ja oli kymmeniä kilometrejä pidempi kuin myöhemmin rakennettu, Parkanon kautta kulkeva oikorata.
Lounais-Suomi
Hämeenlinnasta Turkuun ja Tampereelle johtavien ratojen suunnittelu alkoi jo ennen kuin Helsinki–Hämeenlinna-rata saatiin valmiiksi. Ensimmäiset suunnitelmat insinöörikunta teki eversti Knut Stjernvallin johdolla jo vuonna 1860. Kenraalikuvernööri Berg esitti suunnitelmat senaatille, joka asetti vuonna 1861 komitean tutkimaan rautatien jatkamista Hämeenlinnasta Tampereelle.[14]
Keväällä 1861 joukko tamperelaisia Pellavatehtaan isäntä Adolf Törngrenin johdolla jätti hallitukselle laskelmia Hämeenlinna-Tampere-rautatien tuomista eduista, ja senaatti esitti keisarille, että Helsinki–Hämeenlinna-radan valmistuttua ruvettaisiin rakentamaan rataa Hämeenlinnasta Tampereelle, mutta Venäjän keisari siirsi hankkeen myöhempään ajankohtaan tärkeimpien itään päin kulkevien ratojen rakentamisten vuoksi.[15][16][17][18]
Koska Riihimäki–Pietari-radasta tuli pula-aikana hätäaputyömaa, ja toisaalta koska Venäjän silloinen suurruhtinas halusi, siirtyi Hämeenlinnan-Tampereen radan samoin kuin siitä haarautuvan Turkuun johtaneen radan rakentaminen aina 1870-luvulle.
1870-luvun alkupuoliskolla valtio oli sopinut radan rakentamisesta erään turkulaisen alihankkijan kanssa. Sopimukseen sisältyi ehto, jonka mukaan sopimus peruuntuisi, mikäli alihankkija ei aloita töitä tiettyyn päivään mennessä.
Alueen pohatat sopivat alihankkijan kanssa radan suunnasta. Esimerkiksi Forssa-yhtiöiden perustaja Axel Wilhelm Wahren oli sopinut alihankkijan kanssa radan rakentamisesta Forssan kautta. Wahreenin pettymykseksi alihankkija ei aloittanut rakentamista sovittuun päivään mennessä, jolloin sopimus peruuntui, eikä Wahren onnistunut saamaan rataa Forssaan, vaikka yrittikin kaikkensa vielä jälkeenpäin. Forssaan kuitenkin saatiin kapearaiteinen rautatieyhteys Humppilasta 1898, kun Jokioisten Rautatie rakennettiin.
Virheestä oppineena Suomen Suuriruhtinaskunta päätti olla hankkimatta alihankkijaa ja rakennutti radan itse. Rataa rakennettiin venäläisellä työvoimalla, koska se oli tuolloin halvempaa. Venäläinen miehistö oli toisaalta myös tappelualttiimpaa ja laiskempaa.
Venäläiset radan rakentajat jättivät joillekin paikoille myös oman kädenjälkensä, eli puustot radan varsilla. Siperian rataa rakentaessaan nämä työmiehet olivat oppineet kylvämään puita ratojen varsille; Siperiassa puut suojasivat rautatietä tuulelta.
Hämeenlinnan–Tampereen ja Toijalan–Turun radat valmistuivat 13. tammikuuta 1876[2][3][6][16][19], juhlajuna kulki tosin vasta 22.6.1876.[5] Tilastojen mukaan radalla kulki aluksi satunnaisesti ihmisiä, mutta kesän lähetessä päivittäinen matkustustarve kasvoi roimasti.[19]
Turku–Toijala-radalla kulki koekäytössä dieselkäyttöinen VR:n veturi säännöllisesti Kyrö–Turku-väliä jo 1920-luvulla.
Vuonna 1903 valmistui Turkuun toinenkin rata, Helsingin Pasilasta Karjaan ja Salon kautta kulkeva rantarata.[3] Se rakennettiin suureksi osaksi yksiraiteiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen rata kulki Porkkalan vuokra-alueen poikki ja jäi tältä osin muutamaksi vuodeksi pois käytöstä. Myöhemmin päästiin sopimukseen läpikulkuoikeudesta, mutta asiaan liittyi silti hankaluuksia, joiden vuoksi presidentti J. K. Paasikivi ehdotti uuden radan rakentamista kiertämään vuokra-alue sen pohjoispuolelta. Jo samassa yhteydessä suunniteltiin radan sähköistämistä. Presidentti pohti ajatusta päiväkirjoissaan sangen laajasti, mutta lopulta ajatus raukesi, kun Porkkala palautettiin paljon suunniteltua aiemmin, vuonna 1956.
Radan alkuosa Helsingistä Kirkkonummelle sähköistettiin Suomen ensimmäisenä ratana vuonna 1969. Muilta osin rataa alettiin perusparantaa vasta 1980-luvulla. Se saatiin kokonaisuudessaan sähköistettyä vasta vuonna 1995 kun Pendolinot tulivat liikenteeseen.
Pohjois-Suomi
Ennen sotia oli suunnitelmissa rakentaa rautatiet Koillismaalle Kuusamoon sekä Rovaniemeltä Petsamoon.
Muita mainittavia rautatiesuunnitelmia ovat olleet myös ns. Rahjan satamarata Kalajoella, sekä viivasuora ns. Kairanmaan rata Vuolijoen Otanmäestä Vihantiin.
Rautateiden vaikutus yhdyskuntarakenteeseen

Rautateillä oli suuri merkitys Suomen asutusrakenteen synnyssä. Monia uusia kaupunkejakin kuten Hyvinkää, Riihimäki, Karjaa, Kouvola, Seinäjoki, Pieksämäki ja Ylivieska on syntynyt rautateiden risteysasemien ympärille. Vielä 1960-luvulla rautateillä oli asema keskimäärin 3,4 kilometrin välein (pääkaupunkiseudun lähiliikenteessä 3,1km), ja huomattava osa väestöstä asui omakotitaloissa asemakylissä, jotka muodostivat ratojen varteen pitkiä nauhakaupunkeja. Asioita käytiin hoitamassa junalla isommissa kaupungeissa ja naapurikylissä autojen puuttuessa. Tällöin toteutui nykypäivän ihanne omakotitaloasumisesta hyvien ja ympäristöystävällisten kulkuyhteyksien päässä.
Vielä nykyäänkin Suomen väestö on keskittynyt rautateiden varteen ja raiteet kulkevat lähes jokaisen vähänkin suuremman kunnan läpi, vaikka varsinainen matkustajaliikenne olisikin loppunut. Asemakylien hiljentyessä ja autoistumisen aiheuttaman matkustajakadon myötä pysähdyksiä on vähennetty. Junien rooli nykyään on tarjota nopeita yhteyksiä suurien kaupunkien välillä ja lähiliikennettä tiheästi asutetulla pääkaupunkiseudulla.
Kirjallisuutta
Schivelbusch, Wolfgang: Junamatkan historia, Vastapaino, 1996, ISBN 951-768-010-4
Lindeqvist, K. O.: Suomen historia, WSOY, Porvoo, 1906
Sinisalo, Uuno: Tampereen kirja: kuvaus Tampereen vaiheista ja nykyisestä kaupungista, Tampere, 1947
Voionmaa, Väinö: Tampereen historia III: Tampereen historia viime vuosikymmeninä (1856–1905), Tampere, 1907–1910
Toimituskunta: Suolahti, Gunnar ym.: Suomen kulttuurihistoria. 4. Industrialismin ja kansallisen nousun aika, Gummerus, Jyväskylä, 1936
Katso myös
Raideleveyksien historiaa - Sisältää Suomen raideleveyden historiaa
Riihimäki-Pietari-radan historia - Sisältää Suomen rataverkon alkuhistoriaa
Lähteet

Aiheesta muualla
, Finnish Rail Administration (FRA)

 Opeko.fi / Tiina S., 2006

 Tampereen kirjapaino Oy, 1920, Tampere
 Fennada-Filmi Junior –
*
Luokka:Tekniikan historia

Milloin Suomen ensimmäinen junrata on rakennettu?


Carl Barks (27. maaliskuuta 1901 Oregon – 25. elokuuta 2000 Grants Pass, Oregon) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, joka tunnetaan Disneyn sarjakuvien, erityisesti Aku Ankka -tarinoiden piirtäjänä ja käsikirjoittajana. Barks kuuluu yhdysvaltalaisen sarjakuvamaailman arvostetuimpiin ja vaikutusvaltaisimpiin taiteilijoihin.
Carl Barks ei keksinyt Aku Ankkaa, mutta hän keksi ankkojen asuinpaikan Ankkalinnan ja loi monia tunnettuja sivuhahmoja kuten Roope Ankan, Hannu Hanhen, Pelle Pelottoman, Karhukoplan, Milla Magian ja monia muita.
Barks piirsi elämänsä aikana noin 6500 sivua sarjakuvia. Barks aloitti Disney-uransa animaattorina, mutta siirtyi vähitellen kuvittamaan sarjakuvia. Jäätyään eläkkeelle hän jatkoi yhä Disney-hahmojen parissa ja laati aluksi käsikirjoituksia muille piirtäjille. Sen jälkeen hän ryhtyi maalaamaan omien tarinoidensa pohjalta Ankka-aiheisia öljyväritauluja.
Elämä ja ura
Ennen sarjakuvauraa
Carl Barks kiinnostui pilakuvista ja niiden piirtämisestä jo yhdeksänvuotiaana perheen asuessa Kalifornian Santa Rosassa. Barks oli 15-vuotias, kun hänen äitinsä kuoli. Barks joutui lopettamaan koulunsa kesken ja auttamaan maatilalla, koska ylimääräisiin työntekijöihin ei ollut varaa eikä muu perhe pystynyt äidin kuoltua tekemään kaikkea työtä.[1] Hän sai kuitenkin isältään luvan osallistua Landonin piirustuskoulun kirjekurssille, ja siitä heräsi lopullisesti hänen kiinnostuksena piirtämiseen. Hän ei kuitenkaan suorittanut kirjekurssia loppuun.[2]
Kaksi vuotta myöhemmin hän yritti saada töitä pilapiirtäjänä San Franciscossa, mutta hänen töilleen ei ollut kysyntää.[1] Vuonna 1921 hän solmi Pertle Turnerin kanssa ensimmäisen avioliittonsa. Heille syntyi kaksi lasta, Peggy ja Dorothy. Barks unohti piirtämisen ja alkoi tehdä töitä muun muassa autokauppiaana, ratakiskojen pulttaajana ja veturikorjaamolla.[2] Pilapiirtäjän ura säilyi silti hänen suurena haaveenaan ja hän käytti vapaa-aikansa pilapiirrosten tekemiseen. Barks riiteli vaimonsa kanssa jatkuvasti, koska hän halusi edetä piirtäjänä kun taas Pertle vaati enemmän yhteistä aikaa. Vuonna 1928 Barks sai vihdoin haluamaansa työtä Calgary Eye Opener -lehdestä, joka suostui julkaisemaan hänen pilakuviaan. Kolme vuotta myöhemmin Barks sai samaisesta lehdestä vakituisen työpaikan, jolloin hän pystyi keskittymään piirtämiseen täysipainoisesti. Näihin aikoihin Barks ja Pertle erosivat.[3]
Barks alkoi etsiä uutta työpaikkaa ja kuuli Walt Disneyn etsivän käsikirjoittajia ja taiteilijoita. Hän lähetti yhtiöön piirrosnäytteitään ja sai töitä animaatioalalta vuonna 1935. Seitsemän vuotta Barks toimi sekä apulaisanimaattorina että gag-manina, joka vastaa tarinan vitseistä. Vuonna 1942 hän kuitenkin lopetti työnsä animaatioiden parissa, koska hänen terveytensä ei kestänyt Disney-studion huonoa ilmanvaihtoa.[2]
Barks alkoi työskennellä kotonaan ja keskittyi yksinomaan sarjakuviin. Vuonna 1938 Barks oli mennyt uudelleen naimisiin, Clara Balken kanssa. Avioliitto oli aluksi onnistunut ja Clara auttoi Carlia tämän töiden tussaamisessa. Clara rupesi kuitenkin juopottelemaan ja saattoi humalaisissa raivokohtauksissaan välillä tuhota Carlin piirroksia ja omaisuutta. Ensimmäisen Roope Ankan Barks kertoi piirtäneensä motellissa, johon oli paennut Claran raivokohtauksia.[3] Tämäkin avioliitto päättyi avioeroon, vuonna 1951.
Ensimmäiset sarjakuvat

Barks piirsi ensimmäisen Aku Ankka -sarjansa vuonna 1941. ”Aku Ankka ja merirosvon kulta” perustui hylätyn piirroselokuvan Morgan’s Ghost käsikirjoitukseen, jonka muokkasi Al Taliaferron piirtämien Aku-sanomalehtistrippien käsikirjoittaja Bob Karp. Puolet tarinasta piirsi Jack Hannah.[4]
Barks siirtyi kokonaan sarjakuvien pariin vuonna 1942. Hänen ensimmäinen täyspitkä tarinansa oli sotapropagandasarja ”Pluto pelastaa laivan”, jonka hän teki yhdessä Jack Hannah’n kanssa. Pian Barks siirtyi työskentelemään Western Publishing Companylle, joka oli suuri sarjakuvajulkaisija Yhdysvalloissa. Uransa alkuvaiheessa Barksillakin oli hankaluuksia. Hän käytti apunaan esimerkiksi Floyd Gottfredsonin pitkiä Mikki Hiiri -seikkailuja ja lähetti Vihreä Lyhty -sarjakuvan luojalle Martin Nodellille kirjeen, jossa hän pyysi apua sarjakuvien tekemiseen[5].
Western omisti oikeudet myös Anselmi Pandaan, Nakke Nakuttajaan, Lurppaan, Barney-karhuun ja Benny-aasiin, minkä vuoksi Barks piirsi alkuaikoinaan myös tarinoita, joissa pääosassa oli joku näistä hahmoista. Kyseisiä tarinoita on kuitenkin hyvin vähän (33) verrattuna Barksin Disney-tarinoihin. Ankkamaailmaan kuulumattomia tarinoita on Barksin tuotannossa noin 270 sivua, joista suurin osa Barney-karhun ja Benny-aasin seikkailuja[4]. Kaikki Barksin muut kuin Disneyn eläinsarjakuvat julkaistiin 1970-luvun lopulla englanniksi kirjassa Barks Bear Book. Osa näistä tarinoista on nähty myös suomeksi 1980- ja 1990-luvuilla (muun muassa Tom ja Jerry -lehdessä)[2].
Kulta-aika
Barks piirsi ensimmäisen Disney-tarinansa Westernille vuonna 1943. Se oli kymmensivuinen tarina ”Ryytimaa”, jonka käsikirjoituksen hän muokkasi alusta lähtien uusiksi. Samana vuonna ilmestyi Barksin ensimmäinen pitkä tarina ”Muumion sormus”. Barks kehittyi sarjakuvantekijänä nopeasti, ja 1940-luvun puolivälissä syntyivät kuuluisat tarinat ”Joulu Karhuvuorella” ja ”Koralliluolan kummitus”. Usein niissä oli etäisiä viittauksia ajan elokuviin ja sarjakuviin. Suurin osa 1940-luvun tarinoista oli kuitenkin kymmensivuisia vitsisarjakuvia, ja pitkät seikkailut odottivat vielä tuloaan. Yhdysvalloissa Walt Disney’s Comics and Stories -lehti nousi kuitenkin myydyimpien sarjakuvalehtien joukkoon lähinnä juuri Barksin tarinoiden ansiosta[2].
1940-luvun loppua ja 1950-luvun alkua voidaan sanoa Barksin kulta-ajaksi. Tällöin syntyivät muun muassa tarinat ”Vanhan linnan salaisuus”, ”Kulmikkaat munat”, ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun”, ”Kultainen kypärä” ja ”Takaisin Klondikeen”.
Nämä tarinat edustavat myös aikakautta, jolloin Don Rosa oli juuri alkanut lukea Barksia. Rosa on piirtänyt suureen osaan juuri näistä 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun tarinoista jatko-osat. Viittauksia ”Vanhan linnan salaisuuteen” ja tarinaan ”Takaisin Klondikeen” löytyy monista Rosan Roopen nuoruutta kuvaavista tarinoista. ”Kulmikkaat munat” -tarinalle on suoraa jatkoa Rosan tarina ”Andien kutsu”. ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” saa puolestaan jatkoa Rosan tarinassa ”Ensimmäinen keksintö”.
Barksin pitkät seikkailut veivät Ankat usein pitkille matkoille, aina Eurooppaan ja Aasiaan asti. Barks ei kuitenkaan itse ollut koskaan käynyt Yhdysvaltojen rajojen ulkopuolella. Hän käytti apunaan National Geographic -lehden artikkeleita ja valokuvia. Toisena lähteenään Barks käytti Encyclopædia Britannica -tietosanakirjaa.
Barks avioitui vuonna 1954 kolmannen kerran, tällä kertaa taidemaalari Margaret Williamsin kanssa. Margaret, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Garé Barks, toimi usein Barksin apulaisena, muun muassa tekstaten suuren osan puhekuplista.[3]
1950-luvun puolivälissä Barks alkoi jo hieman väsyä kovaan työtahtiin. Lisäksi Barksia lannisti tarinoiden sensuurihenkinen rajoittaminen. 1950-luvun Yhdysvalloissa sarjakuvia syytettiin haitallisten vaikutteiden antamisesta nuorille, ja myös Disneyn sarjakuvien julkaisija sensuroi tarinoitaan hätävarjelun nimissä. Barks keskittyi Roopen seikkailuihin eksoottisissa maisemissa.[4]
Barks pysyi nimettömänä piirtäjänä aina vuoteen 1957, jolloin ihailijat saivat selville hänen nimensä. Tätä ennen Barks tunnettiin lempinimellä ”Se hyvä Ankka-piirtäjä”.[6] Paljastuksen jälkeen hän alkoi saada ihailijapostia, vaikka ensimmäisiä ihailijakirjeitään hän pitikin pilana.[7] Vuonna 1966 Barks jäi eläkkeelle.
Sarjakuvien jälkeinen aika

Barks ei lopettanut työtä Disney-hahmojen parissa, vaikka jäi eläkkeelle. Hän teki käsikirjoituksia vuoteen 1974 ja piirsi kansikuvia vuoteen 1969. Suurin osa näistä käsikirjoituksista oli Sudenpentu-aiheisia tarinoita, jotka kuvitti Kay Wright tai Tony Strobl. Myöhemmin nämä Sudenpentu-seikkailut piirsi uudelleen Daan Jippes. Jippesin versioita pidetään huomattavasti Barks-henkisempinä.
Barksin viimeisiksi käsikirjoituksiksi jäivät ”Hevostellen halki historian”, jonka piirsi Barksin työhön valitsema William Van Horn, ja luonnoksen asteelle jäänyt ”Napapiirin postimies”, jonka käsikirjoituksen laativat loppuun Byron Erickson ja John Lustig ja jonka piirsi Daan Jippes.[8]
Vuonna 1971 Carl Barks ryhtyi ihailijansa Glenn Brayn ehdotuksesta maalaamaan omiin ankkatarinoihinsa pohjautuvia öljyväritöitä.[9] Aluksi hän myi maalauksiaan noin 150 dollarilla kappale, mutta nykyään arvokkaimmista on maksettu jopa 150000 dollaria. Suurin osa näistä maalauksista oli suoria kopioita hänen piirtämistään kansikuvista, vaikka myöhemmin hän maalasi myös löyhästi tarinoihinsa liittyviä maalauksia. Niiden ja niissä esiintyvien hahmojen tekijänoikeudet kuuluivat kuitenkin Disney-yhtiölle, mutta yllättäen yhtiö myönsi Barksille luvan tehdä niistä maalauksia, vaikkei yhtiö ole koskaan myöntänyt vastaavanlaista lupaa kenellekään muulle. Kun maalauksista kuitenkin alettiin tehdä myös luvattomia painokopioita, vuonna 1976 yhtiö kielsi Barksia maalaamasta enää lisää Disney-aiheisia maalauksia. Siihen mennessä hän oli saanut valmiiksi yli 120 maalausta.[7] Sen jälkeen hän maalasi fantasia- ja lännenaiheita[2].
1980-luvun alussa lupa maalauksiin heltisi jälleen, ja Barks jatkoi niiden tekemistä. Samalla myös maalausten arvo kohosi huimasti, ja lisenssin omistava Another Rainbow -yhtiö alkoi julkaista litografioita näistä maalauksista. Kaikki painolaatat on tuhottu lukuun ottamatta viittä ensimmäistä, jotka on naarmutettu käyttökelvottomiksi ja säilötty muistoina Disney-yhtiön arkistoihin.[4][2]
Barksin piirtämistä alkuperäissivuista on jäljellä vain murto-osa, sillä Disney-yhtiö poltti ja hävitti suuren osan alkuperäispiirroksistaan tilanpuutteen vuoksi.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1991 Barks sai Disney Legends -palkinnon, joka annetaan ansioituneesta työstä Disney-yhtiön hyväksi. Kolme vuotta myöhemmin Barks teki ensimmäisen matkansa ulkomaille. Matkalla hän kävi yhdessätoista Euroopan maassa: Islannissa, Norjassa, Tanskassa, Suomessa, Ruotsissa, Puolassa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Britanniassa.[4] Viimeisenä Disney-aiheisena teoksenaan hän kirjoitti ylistysrunon ”Oodi Disneyn ankoille”. Kyseinen kirjoitus on julkaistu muun muassa Aku Ankka -lehden numerossa 26/1999.[2]
Barks kuoli kotonaan Oregonin Grants Passissa leukemiaan[10] 99-vuotiaana vuonna 2000.[4]
Barks taiteilijana
Barksin vaikutus Aku Ankkaan
Barksin vaikutus Aku Ankka -sarjakuviin on erittäin suuri. Lähes jokainen piirtäjä pitää häntä esikuvanaan. Heistä tunnetuin on Don Rosa, jonka tarinoista vain harva on ristiriidassa Barksin tarinoiden kanssa. Myös monet muut Disney-piirtäjät, kuten Romano Scarpa ja Daan Jippes, ovat sanoneet Barksin olleen heidän suurin vaikuttajansa.
Barks keksi Akun, ankanpoikien ja naisystävä Iineksen hahmojen rinnalle useita lisähenkilöitä. Erityisen merkittäväksi muodostui Akun eno Roope Ankka.[11] Barksin mukaan Roope on nimenomaan Akun äidin veli, mutta Ankkalinnan enot on käännetty Suomessa perinteisesti sediksi. Aluksi Roopen oli tarkoitus olla vain sivuhahmo ainoastaan tarinassa ”Joulu Karhuvuorella”.[12] Myös Roopen viholliset Karhukopla, Milla Magia ja Kulta-Into Pii ovat Barksin luomia hahmoja, samoin keksijä Pelle Peloton ja hyväonninen Hannu Hanhi. Roopen vihollisista myös Kroisos Pennonen on Barksin luoma hahmo, vaikka Barks itse käyttikin hahmoa vain kerran tarinassa ”Ihmebentsiini”.
Barks myös kehitti ankanpoikien Tupun, Hupun ja Lupun luonteita. Sudenpennut-järjestö ja heidän tietopakettinsa Sudenpentujen käsikirja oli Barksin keksintö.[13][14][11]
Kaikille Aku Ankan lukijoille ovat tuttuja seuraavat tilanteet:
Aku yrittää menestyä erilaisissa ammateissa, mutta yritykset päättyvät yleensä katastrofiin.
Akulla tulee riitaa naapurinsa Teppo Tulpun kanssa, ja seurauksena on naapurusten välinen kärhämä.
Aku sekä Tupu, Hupu ja Lupu metsästävät Roopen kanssa kadonneita aarteita.
Milla Magia yrittää ryöstää Roopen Ankan ensilantin.
Roope taistelee joko Kulta-Into Piin tai Kroisos Pennosen kanssa maailman rikkaimman miehen asemasta.
Kaikki nämä Aku Ankka -sarjakuvatarinoiden peruskaavat ovat Barksin kynästä.
Barks oli ensimmäinen merkittävä pitkiä Aku Ankka -tarinoita piirtänyt taiteilija. Ennen häntä Aku Ankan seikkailut olivat lähinnä Al Taliaferron strippejä ja sitä ennen pieniä sivuosia muissa Disney-sarjakuvissa ja -piirroselokuvissa. Näissä sivuosissa Aku useimmiten seikkaili Mikki Hiiren ja Hessu Hopon kanssa, kunnes Barksin ansiosta Ankka- ja Hiiri-maailmat erkaantuivat toisistaan lähes kokonaan. Barks loi Aku Ankasta hahmona suositumman kuin Mikki Hiiri. Barks piirsi elämänsä aikana vain yhden Mikki-tarinan, ”Punaisen hatun arvoituksen”.[15]
Aku Ankan ja Roope-sedän työ- ja elämänkokemukset ovat saaneet vaikutteita Barksin omasta elämästä. Barks totesi, että Akun toistuva epäonni ja ajautuminen työpaikasta toiseen muistuttavat häntä itseään ennen piirtäjän uraansa.[16]
Barks muisteli omia hanttihommiaan ankeana raatamisena, ja sarjakuvauransa aikana hän ei tiettävästi pitänyt kertaakaan lomaa.
Silti hän korosti usein sarjoissaan kovan työnteon tärkeyttä.[4] Barks oli itse poliittiselta kannaltaan oikeistolainen, lähellä republikaaneja.[17]
Sensuuri
Yhdysvalloissa sarjakuvasensuuri oli hyvin tarkkaa 1950-luvulla. Suomalainen Aku Ankan toimitus on aina ollut sallivampi Carl Barksin sarjakuvien suhteen. Muun muassa Takaisin Klondikeen sai ensijulkaisunsa puolta sivua vaille alkuperäisessä asussa Suomessa. Suomi oli ensimmäinen maa, joka julkaisi tuon kuuluisan tarinan kokonaisena, lukuun ottamatta puuttuvaa sivun puolikasta, jonka Barks piirsi ulkomuistista. Toisessa tapauksessa Disney-arkistoista löytyi tarina ”Maitomies”, joka sai ensiesityksensä alkuperäisasussaan Suomen Aku Ankka -lehden 40-vuotisjuhlanumerossa.
Tässä on lueteltuina joitakin tunnetuimmista sensuroinneista:
”Liekkimies” (1945) julkaistiin Suomessa vasta 1990-luvulla, koska Aku Ankan toimitus piti sitä liian palonarkana aiheena. Tarinassa Aku tekee tuhojaan Ankkalinnassa pyromaanina ja joutuu lopuksi vankilaan. Sitä oli sensuroitu jo ensijulkaisunsa yhteydessä: sarjan kaksi viimeistä ruutua poistettiin ja tilalle piirrettiin uusi loppuratkaisu, jossa annetaan ymmärtää koko tarinan olleen Akun painajaisunta. Alkuperäinen loppu kuitenkin palautettiin Carl Barksin kootut -sarjassa.
Vitsitarinassa ”Aprillia!” (1950) Barks piirsi toisen sivun ensimmäisessä ruudussa Tupun, Hupun ja Lupun kaatopaikalle, jonka jätekasassa näkyy Adolf Hitlerin Taisteluni-kirja. Kyseessä oli Barksin varttuneemmille lukijoille tarkoitettu satiirinen vitsi, jossa pahamaineinen kirja samaistetaan jätteeksi. Tämä viittaus on kuitenkin poistettu tarinan painoksista monissa maissa kuten Saksassa.
”Karkkeja ja kepposia” (1952) joutui sensuurin kohteeksi. Siitä poistettiin yli 10 sivua ja aloitusruutu piirrettiin uusiksi. Sensuroitu osuus oli lähinnä liian rajuja halloween-piloja. Aloitusruudussa nähtyä, kuunvalossa kylpevää hautausmaata risteineen pidettiin liian karmivana ja makaaberina lapsille. Barks oli mukaillut tarinan samannimisestä Aku Ankka -animaatiosta[18].
Tarinassa ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” (1952) oli Westernin mielestä liian raju aloitusruutu, joten Barks joutui muuttamaan sitä. Kuvassa ankanpojat kävelivät halki rappiokylän, jossa oli murheellisen näköisiä lapsia resuisissa vaatteissa[19] .
”Takaisin Klondikeen” (1953) oli myös kustantajan mielestä liian raju, ja siitä saksittiin viisi sivua. Sensuroinnin kohteeksi joutui muun muassa kohtaus, jossa viekoitteleva Kultu Kimallus huijaa kultaa Roopelta, joka pistää pystyyn suuren kapakkatappelun Kultun saluunassa.
Tarinaa ”Marco Polon aarre” (1966) ei sensuroitu sen julkaisuhetkellä, mutta myöhemmät painokset sensuroitiin Yhdysvalloissa, koska yleisön käsitys Vietnamin sodasta oli saanut kielteisiä sävyjä. Tarinassa Roope ja hänen sukulaisensa matkustavat Kaakkois-Aasiassa sijaitsevaan Horjustaniin, joka on väkivaltaisen sisällissodan kourissa. Tarinassa nähdään muiden muassa sotaisissa tilanteissa aseistettuja sotilaita, jotka eräässä juonenkäänteessä melkein onnistuvat vakoojiksi julistettujen Roopen ja Akun teloittamisessa. Tällaista ei pidetty sopivana erityisesti lastensarjakuvissa, kun Vietnamin tapahtumat nousivat kansainväliseen tietoon ja esimerkiksi My Lain verilöyly herätti laajaa suuttumusta maailmalla. Poistettujen ruutujen ohella sensuroidussa versiossa muutettiin myös tekstiä; esimerkkinä Barksin kommunisminvastainen herja ”työläisten paratiisissa” valmistetuista epäkelvoista rannekelloista muutettiin siten, että sensuroidussa painoksessa kellojen valmistajaksi ilmoitettiin ”Roope Ankan kellotehtaat”.
Barks on myös joutunut itse sensuroimaan omia tarinoitaan. Yksi esimerkki siitä on ”Aku Ankka ja Zombi”, jossa Barks muun muassa poisti zombilta rasistisiksi katsotut teroitetut hampaat ja piirsi zombille pupillit (pelkkiä valkuaisia pidettiin liian pelottavina) ja vain puoliksi avoimet silmät. Myöhemmin Don Rosa on piirtänyt samaisen hahmon omaan tarinaansa Maailman rikkain ankka, mutta tässä kertomuksessa Zombilla on alkuperäiset, kokonaan avoimet ja valkoiset silmät.
Hahmot ja paikat
Barks kehitti Ankkalinnan miljöön ja suuren osan sen keskeisistä hahmoista. Seuraavassa luettelossa mainitut henkilöt sekä rakennus ja rikollisryhmä ovat hänen keksimiään, ja ne esiintyivät ensimmäisen kerran alla mainituissa tarinoissa:
Teppo Tulppu – ”Hyvien tekojen päivä” (1943)
Roope Ankka – ”Joulu Karhuvuorella” (1947)
Hannu Hanhi – ”Se parhaiten nauraa...” (1948)
Rahasäiliö – ”Roope-sedän uusi rahasäiliö” (1951)
Karhukopla – ”Ankkalinnan pamaus” (1951)
Pelle Peloton – ”Onnen kantamoinen” (1952)
Peikonhammas-vuori – ”Peikonhammas” (1953)
Pikku apulainen – ”Kissannaukujaiset” (1956)
Kulta-Into Pii – ”Roope-setä vaikeuksissa” (1956)
Milla Magia – ”Midaan kosketus” (1961)
Kroisos Pennonen – ”Ihmebentsiini” (1961)
Neiti Näpsä – ”Midaan kosketus” (1961)
Tunnetuimpia tarinoita

”Merirosvojen kulta” (1942)
”Muumion sormus” (1943)
”Joulu Karhuvuorella” (1947)
”Vanhan linnan salaisuus” (1949)
”Luotilaakson seriffi” (1949)
”Kulmikkaat munat” (1949)
”Tyhjälän joulu” (1952)
”Ovela Roope-Setä” (1952)
”Kultainen kypärä” (1952)
”Takaisin Klondikeen” (1953)
”Kruuna vai klaava” (1953) (tarinaan liittyy käsite höpsismi)
”Onnellinen laakso” (1954)
”Viisasten kivi” (1954)
”Kultainen talja” (1955)
”Rahalähde” (1958)
”Kultajoki” (1958)
”Saari avaruudessa” (1960)
”Kultaa ja kalavelkoja” (1965)
Barksin työn jatkaminen
Monet myöhemmät Ankka-piirtäjät ovat saaneet vaikutteita Barksilta. Barks itse arvosti seuraajistaan eniten Vicaria, Daan Jippesiä ja William Van Hornia[4][20]. Jippes valittiin piirtämään uudelleen Barksin käsikirjoittamat sarjat. Don Rosa teki paljon Barksin tarinoihin liittyviä tarinoita, ”jatko-osia”, esimerkiksi ”Takaisin Xanaduun”, jossa Roope, Aku ja ankanpojat palaavat satumaiseen Tralla La’han.[21]
Merkitys
Sarjakuva-alan uutislehden The Comics Journalin toimituksen vuonna 1999 tekemässä luettelossa ”Vuosisadan englanninkielisen sarjakuvan 100 parasta” Carl Barksin Aku Ankka sijoittui seitsemänneksi. Viihdesarjakuvista sen edelle asetettiin vain Charles Schulzin Tenavat.[6][4]
Kirjailija Neil Gaimanin mukaan Carl Barks oli yksi suurista lastenkirjailijoista Tove Janssonin ja Kenneth Grahamen kaltaisten tekijöiden rinnalla.[22] Sarjakuvakriitikko Ville Hännisen mukaan Carl Barksin sarjakuvat täyttävät klassikon tunnusmerkit. Tarinat ovat kestäneet aikaa, koska Barks ei aliarvioinut lukijaa.[16] Toimittaja Juri Nummelinin mukaan Disney-sarjakuvassa päällimmäisiä tunnetiloja ovat ihmisten välinen viha ja kateus. Barksilla ne eivät tunnu vastenmielisiltä, koska hän käsittelee näitä aiheita klassisen tragedian keinoin. Barks onnistuu yhdistämään lastensarjakuvan sekä yksilöiden suhteita todenmukaisesti kuvaavan aikuisten kirjallisuuden. Barksin luomat hahmot ovat Nummelinin mukaan välittömästi tunnistettavissa lukijassa itsessään.[23]
Uudelleenjulkaisut

Kaikki Barksin piirtämät Disney-sarjat on julkaistu The Carl Barks Library -nimisessä kokoelmassa. Myöhemmin Fantagraphics on julkaissut Barksin kokoelmia englanniksi.
Suomeksi pelkästään Barksin tarinoita sisältäviä kirjasarjoja on julkaistu useita. Aku Ankan parhaat sisälsi lyhyitä tarinoita Barksin kultakaudelta. Aku Ankan juhlasarjat ja Ankalliskirjasto olivat kymmenosaisia kovakantisia sarjoja. Barksin tarinoita on julkaistu myös useissa erillisteoksissa ja murreversioina. Rajoitettuna painoksena julkaistu Carl Barksin kootut sisälsi kaikki Barksin Disney-sarjat. Uusin julkaisusarja on vuonna 2014 alkanut Carl Barksin parhaat sarjat.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ault, Donald| title = Carl Barks: Conversations| location = Jackson| publisher = University Press of Mississippi| year = 2003| isbn = 1-57806-500-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Barrier, J. Michael| title = Carl Barks and the Art of the Comic Book| location = New York| publisher = M. Lilien| year = 1981| isbn = 0-9607652-0-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ronkainen, Timo| title = Carl Barks: Ankkamestarin salaisuus. Näkökulmia Carl Barksin tuotantoon| location = Turku| publisher = Zum Teufel| year = 2018| isbn = 978-952-5754-70-4}}
Aiheesta muualla

 Ylen Elävä arkisto.
Ronkainen, Timo:  Ankkalinnan pamaus.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Santikko, S.:  Kvaak.fi 14.12.2008.

Luokka:Vuonna 1901 syntyneet
Luokka:Vuonna 2000 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Don Rosa aloitti piirtämään Aku Ankkaa?


Tämä artikkeli käsittelee Itävallan historiaa alkaen Rooman valtakunnan ajalta noin 400 eaa.
Itävallan asuttaminen ja kehittyminen suurvallaksi

Kelttiläiset kansat saapuivat nykyisen Itävallan alueelle 400-luvulla eaa. Heidän maansa liitettiin Roomaan Noricumin provinssina vuonna 9 eaa.[1] Rooman valtaa kesti 400-luvulla jaa. Rooman vallan jälkeen alueelle vaelsi germaani- ja slaavilaisheimoja. Alue tuli frankkien alaisuuteen. Kristinusko levisi 600-luvulta alkaen.
Pyhän Rooman keisarin Otto Suuren (h. 936–973) viimeisinä vuosina Baijerissa muodostettiin pieni, suunnilleen nykyistä Ala-Itävaltaa vastaava Ostarrichin rajakreivikunta. Sitä hallitsivat Babenbergit vuoteen 1246 saakka. Vuonna 1278 entiset Babenbergien maat joutuivat Habsburgeille.
Habsburgien valtakunta oli mahtavimmillaan keisari Kaarle V:n (h. 1519–1556) aikana, jolloin heidän maihinsa kuuluivat Itävallan lisäksi Espanja, Alankomaat ja siirtomaat Amerikoista. Kaarlen aikana maat jakautuivat Itävallan ja Espanjan Habsburgien kesken. Hänen ajoistaan lähtien vuoteen 1806 saakka oli yleensä sama henkilö sekä Itävallan kuninkaana että Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarina.
Vuonna 1683 turkkilaiset piirittivät viimeisen kerran Wieniä, jonka jälkeen Habsburgien valtakunta laajeni myös Unkariin. Suvun miespuolisen haaran päättyminen johti vuonna 1740 perimyssotaan, jonka kuningatar Maria Teresia kuitenkin voitti.
Itävalta Euroopan suurvalta ja hajoaminen

Napoleonin valloitusten myötä Frans I luopui Pyhän saksalais-roomalaisen keisarin arvonimestä vuonna 1806, mutta oli kaksi vuotta aikaisemmin julistautunut Itävallan keisariksi. Täten ensin mainittu keisarikunta hajosi lopullisesti, mutta Itävallasta tuli keisarikunta.
Voitto Napoleonista vuonna 1815 johti Wienin kongressiin, jossa suurvallat järjestelivät asiat mieleisikseen. Vuoden 1848 kapinan jälkeen Itävaltaankin oli säädettävä perustuslaki. Itävallalle oli kuitenkin pettymys, kun Saksa yhdistyi vuonna 1871 Preussin johdolla, ja Itävalta jäi ulkopuolelle.
Vuoden 1867 kompromissilla Unkarille annettiin valtakunnassa samat oikeudet kuin saksalaisille ja maan nimeksi tuli Itävalta-Unkari. Vastaavia oikeuksia alkoivat pian sen jälkeen vaatia eri puolilla valtakuntaa useat muutkin kansallisuudet, etenkin Böömin tšekit, mutta heidän vaatimuksiaan ei toteutettu.
Vuonna 1908 Itävaltaan liitettiin sen miehittämä Bosnia ja Hertsegovina, mikä johti välirikkoon Venäjän ja Serbian kanssa. Tämä johtikin lopulta ensimmäiseen maailmansotaan, kun serbinationalistit surmasivat vuonna 1914 Sarajevossa Itävallan kruununperillisen Frans Ferdinandin.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hävinneellä puolella taistellut Habsburgien Itävalta-Unkari paloiteltiin eri kansallisuuksien kesken.[2] Maan saksalaisia jäi edustamaan Itävallan tasavalta.
Itävalta sodan jälkeen ja liittäminen Suur-Saksaan

Pienentynyttä, saksalaista Itävaltaa ei pidetty elinkelpoisena ja monet olisivat halunneet liittää maan Saksaan, mutta sodan voittajat eivät tätä sallineet.
Sisäisten ristiriitojen vuoksi kansleri Engelbert Dollfuss lopetti maaliskuussa 1933 demokratian ja alkoi hallita diktaattorina Italian fasistien ja suojeluskuntien tuella. Saksassa natsien valtaannousu johti painostukseen liittää Itävalta natsi-Saksaan. Saksan joukot marssivat maahan lopulta vuonna 1938 ja maa liitettiin Suur-Saksaan (Anschluss). Nimi Itävalta poistettiin käytöstä, ja maasta muodostettiin Ostmark-niminen osamaa[3]. Myös Itävallan siihenastiset osavaltiot lakkautettiin ja tilalle perustettiin joukko Reichsgau-hallintoalueita. Maan juutalaiset ja kymmenettuhannet muut siirrettiin keskitysleireille.
Itävallan miehitys

Liittoutuneet valloittivat Itävallan huhtikuussa 1945. Neuvostoliitto asetti maahan Karl Rennerin johtaman hallituksen, jota länsiliittoutuneet eivät aluksi tunnustaneet. Liittoutuneiden valvontakomissio tunnusti hallituksen syksyllä 1945 hallituksen täydentämisen ja vaaleista sopimisen jälkeen. Maa jaettiin neljään miehitysvaltioiden sektoriin. Vaalit järjestettiin marraskuussa 1945. Maan miehitys päättyi valtiosopimukseen ja liittoutuneiden joukkojen vetäytymiseen vuonna 1955.
Itävalta sopi kauppasopimuksen ECC:n kanssa vuonna 1972, mutta piti silti yllä hyviä suhteita itäblokin maihin. Vuodesta 1970 vuoteen 1983 maan kanslerina toimi Bruno Kreisky. Itävalta haki aktiivista roolia maailmanpolitiikassa etenkin YK:n kautta. Kurt Waldheim toimi YK:n pääsihteerinä vuosina 1972–1981 ja myöhemmin liittopresidenttinä.
Itävalta Euroopan unionissa

Neuvostoliiton romahdettua Itävalta lähestyi muita Euroopan maita ja liittyi Suomen ja Ruotsin mukana Euroopan unioniin vuonna 1995 ja otti ensimmäisten joukossa käyttöön euron vuonna 1999.[4]
Äärioikeistolainen Vapauspuolue Jörg Haiderin johdolla sai 27 prosenttia äänistä vuonna 1999. Se pääsi hallitukseen vuonna 2000 ulkomaiden vastustuksesta huolimatta. Vuoden 2002 vaaleissa puolue menetti suosiotaan.[5]
Sosiaalidemokraattisen puolueen (SPÖ) hallittua kolme vuosikymmentä vuonna 2000 muodostettiin oikeistokoalitio, johon kuuluivat konservatiivinen kansanpuolue (ÖVP) ja oikeistolainen vapauspuolue (FPÖ). EU julisti Itävallan diplomaattiseen eritykseen seitsemäksi kuukaudeksi vastalauseena Vapauspuolueen asemalle. Vapauspuolueen politiikan ja johdon aiheuttaman kuohun jälkeen liittokansleri Wolfgang Schüssel (ÖVP) julisti 9. syyskuuta 2002 vaalit pidettäväksi ennenaikaisesti. 24. lokakuuta vaaleissa ÖVP voitti maanvyöryvoiton; 42,3 prosenttia äänistä FPÖ:n jäädessä 10,1 prosenttiin.[5]
Vuoden 2006 vaaleissa 1. lokakuuta 2006 sosiaalidemokraatit otti voiton. SPÖ kieltäytyi yhteistyöstä Vapauspuolueen kanssa, eivätkä sen paikat riittäneet Vihreidenkään kanssa hallituksen muodostamiseen. Kolmikuukautisten hallitusneuvottelujen jälkeen SPÖ ja ÖVP sopivat suuresta koalitiohallituksesta Alfred Gusenbauer kanslerina.[5]
Vuoden 2008 vaalit järjestettiin ennenaikaisesti suuren koalitiohallituksen kaaduttua. Niiden voittajiksi nousivat kaksi oikeistopopulistista maahanmuuttovastaista puoluetta FPÖ ja BZÖ, jotka saivat yhteensä lähes 30 prosentin kannatuksen. Suurimpana puolueena säilyi sosiaalidemokraatit. BZÖ:n johtaja ja entinen FPÖ:n johtaja Jörg Haider kuoli auto-onnettomuudessa pian vaalien jälkeen.[5]
Huhtikuussa 2010 presidentti Heinz Fischer valittiin toiselle kaudelle.[5] Sosiaalidemokraattien Werner Faymann toimi vuosina 2008–2016 laajapohjaisen koalitiohallituksen johtajana ja liittokanslerina. Hallituspuolueiden kärsittyä tappion vuoden 2016 presidentinvaalissa Faymann erosi. Vaalin voitti vihreiden ehdokas Alexander Van der Bellen. Liittokansleriksi tuli ensin ÖVP:n Reinhold Mitterlehner ja toukokuussa 2016 SPÖ:n Christian Kern. Kesällä 2015 kärjistynyt Euroopan pakolaiskriisi toi maahan suhteellisen paljon turvapaikanhakijoita (noin 10000 hakijaa miljoonaa asukasta kohti), ja lisäksi maan läpi kulki runsaasti sellaisia pakolaisia, jotka hakivat turvapaikkaa muista maista.
ÖVP-puolueen uudeksi puheenjohtajaksi tuli toukokuussa 2017 Sebastian Kurz. Hän ilmoitti puolueen eroavan koalitiohallituksesta, mikä johtaisi uusiin vaaleihin. Myös pääministeri Kern arvioi, ettei ÖVP:n ja sosiaalidemokraattien välisiä suhteita voi enää paikata.[6]
Lähteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


John Fitzgerald Kennedy (tunnettiin myös lyhenteellä JFK ja lempinimellä Jack, 29. toukokuuta 1917 Brookline, Massachusetts, Yhdysvallat – 22. marraskuuta 1963 Dallas, Texas, Yhdysvallat) oli Yhdysvaltain 35. presidentti (1961–1963). Kennedy oli historian nuorin Yhdysvaltain presidentiksi valittu sekä ensimmäinen katolinen. Hänen presidenttikautensa suuria tapahtumia olivat Sikojenlahden maihinnousu, Kuuban ohjuskriisi, Vietnamin sodan laajeneminen sekä Neuvostoliiton kanssa solmittu osittainen ydinkoekielto. Kennedy salamurhattiin Dallasissa Texasissa 22. marraskuuta 1963.
Kennedyä on usein arvosteltu monista toimistaan, mutta hän oli sekä virkakaudellaan että vielä nykyisinkin Yhdysvaltain suosituimpia sodanjälkeisiä presidenttejä. Häntä on arvostettu erityisesti karismaattisena ja innostavana, edistysuskoisena kansanjohtajana.
Varhainen elämä
Lapsuus
John Fitzgerald Kennedy syntyi 29. toukokuuta 1917 Brooklinessa Massachusettsissa varakkaaseen irlantilaissukuiseen roomalaiskatoliseen perheeseen. Hänen isänsä Joseph P. Kennedy oli hankkinut miljoonaomaisuuden muun muassa pankkialalla ja osakemarkkinoilla.[1] Joe Kennedy oli myös merkittävä taustavaikuttaja presidentti Franklin D. Rooseveltin vaalikampanjoissa 1930-luvulla, ja hän toimi Yhdysvaltain Lontoon-suurlähettiläänä 1938–1941.[2] Johnin äiti Rose Kennedy oli demokraattisen kongressiedustajan ja Bostonin entisen pormestarin tytär.[3]
Perheessä oli yhdeksän lasta, joista John oli toiseksi vanhin.[4] Johnin sisarukset vanhimmasta nuorimpaan olivat Joe nuorempi, Rosemary, Kathleen, Eunice, Pat, Robert, Jean ja Edward. Robertista tuli myöhemmin Kennedyn hallituksen oikeusministeri ja Edwardista senaattori.[5]
John kärsi äitinsä mukaan lapsena monista lastentaudeista ja oli lähellä kuolemaa. Toistuvan sairastelunsa johdosta John oli jo lapsena hyvin ahkera lukija. Erityisesti hän oli kiinnostunut historiaan liittyvästä kirjallisuudesta kuten seikkailu- ja ritarikertomuksista ja elämäkerroista. Yksi hänen suosikkikirjoistaan oli kertomus Kuningas Arthurista ja pyöreän pöydän ritareista.[6]

Nuoruus ja opinnot
John aloitti 13-vuotiaana opinnot connecticutilaisessa Canterburyn koulussa. Sairastuttuaan seuraavana keväänä hän sai kotiopettajan ja pääsi syksyllä yliopistoon johtavaan Choaten kouluun. John pääsi koulunsa jalkapallojoukkueeseen vaikka sairastelikin yhä paljon. Hän teki opettajiinsa ja opiskelutovereihinsa vaikutuksen persoonallisuudellaan ja älykkyydellään, mutta hänen arvosanansa olivat keskimääräistä hiukan heikommat. John valmistui koulusta yhdessä isoveljensä kanssa 1935. Saman vuoden syyskuussa hänen oli tarkoitus aloittaa vuoden opiskelut Lontoossa talouskoulussa, mutta keltatautiin sairastuminen keskeytti opinnot ensimmäisen kuukauden jälkeen, ja hän palasi takaisin Yhdysvaltoihin.[7]
Kennedy hyväksyttiin Princetonin yliopistoon, ja hän aloitti siellä opinnot hiukan muiden jäljessä. Uusi sairastuminen keskeytti hänen opintonsa kuitenkin joulukuussa, ja Kennedy muutti Arizonaan toipumaan. Toivuttuaan hän lähti jatkamaan opintojaan Harvardissa ja kirjoittautui sinne seuraavana lukuvuonna. Harvardissa Kennedy yritti tulla valituksi kurssinsa puheenjohtajaksi ja ylioppilaskunnan edustajistoon mutta hävisi. Hän joutui lopettamaan jalkapallon harrastamisen loukattuaan selkänikamansa pelissä; tämä selkävaiva oli hänen kiusanaan koko hänen loppuelämänsä. Lukukausien välillä Kennedy matkusteli ystävänsä kanssa Euroopassa. Pääaineekseen hän valitsi hallinto-opin ja suunnitteli sanomalehtimiehen uraa.[8]
Nuoruusystäviensä mukaan John oli aina huoleton rahan ja ulkoasunsa kanssa eikä useinkaan pitänyt rahaa mukanaan. Hänet tunnettiin seurallisena, ystävällisenä ja avoimena nuorukaisena.[9]
Kennedy toimi vuonna 1938 isänsä sihteerinä tämän ollessa Yhdysvaltain Yhdistyneen kuningaskunnan -suurlähettiläs.[1]
Kennedy valmistui Harvardista 1940. Laudaturtyössään hän käsitteli syitä, joiden vuoksi Englanti ei ollut varustautunut riittävästi Hitlerin Saksaa vastaan. Työ sai arvosanakseen magna cum laude, ja Kennedy koko opintojensa yleisarvosanaksi cum laude approbatur. Kennedy laajensi laudaturtyötään, ja se julkaistiin kirjana Miksi Englanti nukkui heinäkuussa 1940. Kirja sai hyvät arvostelut ja myi hyvin, osaksi isä Joen markkinointityön ansiosta.[10] Syksyllä 1940 Kennedy kirjoittautui Stanfordin yliopistoon talouden, finanssipolitiikan ja liikkeenjohdon luennoille. Hän kuitenkin lopetti jo ensimmäisen lukukauden jälkeen ja lähti perheensä seuraksi Etelä-Amerikkaan.[11]
Sotapalvelus

Kennedy palveli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastossa 1941–1945. Hän ilmoittautui alkukesällä 1941 vapaaehtoisena armeijan upseerikouluun 24-vuotiaana. Hänen selkävammansa esti häntä kuitenkin läpäisemästä lääkärintarkastusta, eikä häntä siksi hyväksytty aluksi myöskään laivastoon. Hän kuitenkin harjoitutti selkäänsä kesän ajan ja pääsi syksyllä laivastoon upseerien valmennuskurssille. Talvella hän sai ylennyksen. Kennedy työskenteli aluksi toimistossa Washingtonissa ja sen jälkeen alokkaiden kouluttajana Etelä-Carolinassa. Syksyllä 1942 hän sai tervetulleen siirron moottoritorpedoveneisiin. Seuraavan vuoden alussa hänet lähetettiin eteläiselle Tyynellemerelle, missä hänestä tuli moottoritorpedovene PT 109:n kapteeni.[12]
Kennedy oli vähällä kaatua sodassa, kun Salomonsaarilla Kennedyn komennossa ollut partiotorpedovene joutui japanilaisen hävittäjän upottamaksi. Kennedy pelasti miehistönsä, ja sodan jälkeen hänet palkittiin laivaston ja merijalkaväen urheusmitalilla.[1] Kennedy toipui seuraavien kuukausien ajan sairaaloissa Tyynellämerellä ja Yhdysvalloissa. Hänet kotiutettiin keväällä 1945. Sen jälkeen hän toimi Hearstin lehdistön erikoiskirjeenvaihtajana ja selosti Englannin vaalit, Potsdamin konferenssin ja Yhdistyneiden kansakuntien perustamisvaiheet San Franciscossa.[13]
Johnin isoveli Joe kaatui sodassa. Sen seurauksena John nousi perheen poliittiseksi lupaukseksi, vaikka hän oli itse suunnitellutkin ryhtyvänsä akateemiselle uralle tai lehtimieheksi.[1]
Poliittisen uran alku ja senaattorikaudet
Massachusettsista vapautui paikka Yhdysvaltain kongressin edustajainhuoneeseen 1945, ja vaalipiiriin kuuluivat Bostonin pohjoiset ja läntiset osat. Kennedyllä ei ollut poliittista kokemusta, mutta hän oli työkokemuksensa kautta perillä valtiotieteestä, hallinnosta ja diplomatiasta sekä kansallisista ja kansainvälisistä kysymyksistä. Hän lähti demokraattien ehdokaskilpaan 29-vuotiaana iskulauseenaan ”Uusi sukupolvi tarjoaa johtajan” ja voitti ehdokkuuden saatuaan 42 prosenttia äänistä. Marraskuussa 1946 hän voitti varsinaisissa vaaleissa republikaanisen vastaehdokkaansa ylivoimaisesti. Kaksi vuotta myöhemmin samoissa vaaleissa hän oli niin suosittu, ettei hänelle ilmaantunut vastaehdokkaita. Vuonna 1950 hän voitti jälleen vaalit ylivoimaisesti ja uusi jälleen kongressipaikkansa.[14] Liberaali Kennedy ajoi edustajakausinaan 1947–1952 parempia työoloja, julkisen asunnontuotannon lisäämistä, korkeampia palkkoja, matalampia hintoja ja vuokria sekä korkeampaa vanhusten sosiaaliturvaa.[1]
Vuonna 1952 Kennedy voitti republikaanisen senaattorin Henry Cabot Lodgen ja nousi senaattiin.[15] Senaatissa Kennedy toimi 1953–1960 ja ajoi etenkin kansalaisoikeuksia, työuudistuksia ja ulkomaanapua Afrikkaan ja Aasiaan.[1] Hänet nimitettiin vuonna 1957 senaatin ulkomaansuhteiden komiteaan, mikä antoi hänelle kokemusta ulkomaanpolitiikasta.[16] Vuoden 1958 vaaleissa Kennedy valittiin uudelleen ääntenenemmistöllä, joka oli Massachusettsin historian suurin ja koko maan suurin sinä vuonna.[1]
Kennedyn selkävaivat äityivät 1954 niin pahoiksi, että hän joutui turvautumaan kainalosauvoihin ja menemään selkäleikkauksiin. Yksi leikkauksista epäonnistui ja aiheutti tulehduksen, joka vei Kennedyn lähelle kuolemaa. Toipilaskuukausiensa aikana hän kirjoitti kirjaansa Profiles in Courage.[17] Vuonna 1956 valmistuneessa kirjassa Kennedy kirjoittaa kahdeksan arvostamansa senaattorin poliittisesta rohkeudesta.[18] Kirjalle myönnettiin Pulitzer-palkinto elämäkertateoksesta seuraavana vuonna.[19]
Presidenttiehdokkuus ja voitto
Kennedy piti 1956 demokraattien puoluekokouksessa presidenttiehdokas Adlai Stevensonin nimityspuheen. Puhe herätti puolueväessä kiinnostuksen Kennedyä kohtaan, ja hänet suostuteltiin asettumaan varapresidenttiehdokkaaksi.[20] Tämän vaalin hän hävisi, mutta vaalikampanjansa myötä hänestä tuli kansallisesti tunnettu, ja hän asetti tavoitteekseen seuraavat presidentinvaalit.[1]
Kennedy ilmoitti virallisesti tammikuussa 1960 pyrkivänsä ehdokkaaksi vuoden 1960 presidentinvaaleihin. Hänen tärkeimmät vastaehdokkaansa demokraattien esivaaleissa olivat Lyndon B. Johnson ja Hubert Humphrey. Kennedy voitti ehdokkuuden ja piti nimitystilaisuudessa kuuluisan ”New Frontier” -puheensa. Hän valitsi varapresidenttiehdokkaakseen esivaalien kovimman haastajansa Lyndon B. Johnsonin huolimatta heidän linjaeroistaan.[1]
Kennedy sai 1960 presidentinvaaleissa vastaansa republikaanien ehdokkaan, varapresidentti Richard Nixonin. Kennedyn vaalislogan oli ”Laitetaan tämä maa taas liikkeelle”, ja hän puhui vaalikampanjassaan etenkin työttömyydestä, taloudesta, Neuvostoliiton ohjusylivoimasta ja Kuuban kommunistihallinnosta.[1] Vaalikampanjan neljä televisioväittelyä muistetaan siitä, kuinka Kennedy jätti Nixonin varjoonsa paremmalla esiintymistaidollaan.[1]
Kennedy voitti Nixonin 303 valitsijamiehellä 219:ää vastaan. Kaikista äänistä Kennedy sai 49,72%, ja hän voitti Nixonin vain alle 113000 äänellä 70 miljoonasta.[21] Kennedy oli nuorin virkaan vaaleilla valittu presidentti sekä ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa katolinen presidentti.[1]
Kuuluisassa 14-minuuttisessa virkaanastujaispuheessaan 20. tammikuuta 1961 Kennedy sanoi muun muassa sitoutuvansa ihmisoikeuksien ja vapauden puolustamiseen sekä ongelmien ratkaisemiseen neuvotteluteitse, ja hän puhui myös yhteisvastuun aatteesta.[22] Puheensa lopussa Kennedy lausui:
Presidenttikausi

Kennedy aloitti presidenttikautensa kylmän sodan aikana, jolloin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton johtamat blokit olivat vastakkain.[23] Edeltäjältään Eisenhowerilta hän peri salaisen sodan Kuubaa ja sen johtajaa Fidel Castroa vastaan.[24]
Kennedyn presidenttikausi alkoi takaiskulla, kun hänen hyväksymänsä Sikojenlahden maihinnousu Kuubassa Castron hallinnon kaatamiseksi epäonnistui.[1]
Kennedy perusti vuonna 1961 Peace Corps -viraston, joka lähetti ammattitaitoisia vapaaehtoisia kehittyvien maiden avuksi. Hän perusti myös Alliance for Progress -avustusohjelman Latinalaisen Amerikan kehittämiseksi.[25]
Vuoden 1962 lokakuussa Neuvostoliitto toi Kuubaan ydinaseita, mistä seurasi 13 päivää kestänyt Kuuban ohjuskriisi. Kennedyn vaatimuksesta Neuvostoliitto veti aseet takaisin ja ydinsodan uhka väistyi.[1] Vuoden 1963 elokuussa Kennedy allekirjoitti Neuvostoliiton ja Ison-Britannian kanssa sopimuksen ydinaseiden muualla kuin maan alla tapahtuvan testauksen lopettamiseksi.[1][26]

Kennedy pyrki myös hidastamaan kommunismin leviämistä maailmalla. Hän kasvatti Yhdysvaltain osallisuutta Vietnamin sodassa lähettämällä sinne aiempien varusteiden ja rahallisen avun tueksi 15000 sotilaallista neuvonantajaa.[1] Vieraillessaan Länsi-Berliinissä 1963 Kennedy piti Schönebergin raatihuoneella kuuluisan puheensa, jossa hän arvosteli kommunismia ja toivoi Saksan yhdistymistä. Puheesta muistetaan varsinkin Kennedyn lausumat saksankieliset sanat ”Ich bin ein Berliner” (”Olen berliiniläinen”).[27]
Kennedy sai kongressissa läpi 305 esitystä 653:sta. Hän sai läpi kauppalainsäädännön, joka antoi presidentille valtuudet alentaa tulleja vähintään 50 prosentilla tai poistaa eräät tullit kokonaan. Hän sai läpi ehdotuksensa, joka määräsi Yhdysvallat auttamaan YK:ta taloudellisissa vaikeuksissa ostamalla 100 miljoonalla dollarilla sen obligaatioita. Kennedyn aloitteita olivat myös esimerkiksi työttömien koulutuksen parantaminen kolmivuotisohjelmalla, perustuslain muutos, joka lopetti äänioikeuden liittovaltion vaaleissa riippumisen äänioikeutetun veromäärästä sekä minimipalkan korotus 25 prosentilla.[28] Lisäksi Kennedy vastusti koulujen segregaatiota, käynnisti ohjelman, jolla rohkaistiin afroamerikkalaisia rekisteröitymään äänestäjiksi, torjui syrjintää sosiaalisessa asumisessa ja nimitti ennätysmäärän afroamerikkalaisia julkisiin virkoihin. Hän käytti useasti liittovaltion joukkoja pitämään järjestystä ja lakia yllä Etelävaltioissa kansalaisoikeusliikehdinnän aikana.[25]
Kennedy yritti myös alentaa tuloveroa ja uudistaa laajasti kansalaisoikeuksia koskevaa lainsäädäntöä, mutta nämä pyrkimykset menivät läpi vasta hänen kuoltuaan.[1][25] Kennedy otti vuonna 1961 Yhdysvaltain tavoitteeksi käydä Kuussa vuosikymmenen loppuun mennessä, mikä myös lopulta toteutui.[1]
Kennedyn hallitus

Salamurha

John F. Kennedy salamurhattiin 22. marraskuuta 1963. Kennedy oli lähtenyt vaimonsa ja varapresidentti Lyndon B. Johnsonin kanssa Texasiin vierailulle marraskuussa 1963. Presidentin saattue ajoi keskipäivän jälkeen avoautolla Dallasin keskustassa, jolloin presidentti Kennedyä kohti ammuttiin kiväärinlaukauksia. Kennedy ja hänen mukanaan autossa ollut kuvernööri John Connally vietiin sairaalaan, jossa presidentti Kennedy todettiin kuolleeksi. Lee Harvey Oswald ampui laukaukset työpaikaltaan Texasin koulukirjavarastosta. Paikallinen yökerhonomistaja Jack Ruby ampui Oswaldin ennen oikeudenkäyntiä.[30][31] Murha on innoittanut lukuisia salaliittoteorioita.[32]
Kennedy haudattiin Arlingtonin sotilashautausmaalle. Hän on William Howard Taftin lisäksi ainoa sinne haudattu presidentti. Kennedyn haudalla palaa ikuinen tuli. Myös hänen veljensä, senaattorit Robert F. Kennedy ja Edward M. Kennedy on haudattu Arlingtoniin.[33] Kennedyn viereen on haudattu hänen kaksi vauvana kuollutta lastaan.[34]
Arvostus ja jälkimaine

Kennedyä on sekä kiitelty että arvosteltu presidenttinä. Kennedyä on kehuttu siitä, että hän oli karismaattinen johtaja ja edistysmielinen innostaja kansalaisilleen. Hänen neuvokkaan diplomatiansa Kuuban ohjuskriisin aikana on arvioitu pelastaneen maailman ydinsodalta, sillä Kennedyn itsensä mukaan maan sotilasjohtajat olisivat halunneet aloittaa hyökkäyksen. Kriisin jälkeen Kennedy aloitti liennytyksen, jonka seurauksena syntyi ilmakehän ydinkoekielto. Vaikka Kennedy laajensikin Yhdysvaltain osallistumista Vietnamin sotaan, hän lähetti sinne vain sotilaallisia neuvonantajia.[35][36][37]
Kennedyä on arvosteltu siitä, että hänen presidenttikautensa tulokset jäivät laihoiksi. Hän ei saanut kansalaisoikeusuudistuksia läpi elinaikanaan, minkä esimerkiksi Martin Luther King arveli johtuneen intohimon puutteesta mustien tasa-arvoa kohtaan. Kennedyä on arvosteltu myös surkeasti epäonnistuneesta Castron syrjäyttämisyrityksestä sekä Vietnamin sodan laajentamisesta. Hänen uskotaan myös olleen uskoton vaimolleen ja fyysisesti liian sairas presidentin virkaan, minkä hän salasi suurelta yleisöltä.[35][37]
Vuoden 2013 lopulla julkaistussa yhdysvaltalaisessa gallup-tutkimuksessa Kennedy oli selvästi suosituin maan sodanjälkeisistä 11 presidentistä. Kolme neljäsosaa vastaajista piti häntä keskimääräistä parempana tai loistavana presidenttinä ja vain kolme prosenttia keskimääräistä huonompana presidenttinä. Kennedyn arvostus oli korkein nuorten yhdysvaltalaisten keskuudessa. Kennedyn suosio virkakautensa aikana oli myös korkeampi kuin muiden yhdentoista sodanjälkeisen presidentin, vaikka se laskikin ensimmäisen vuoden 80 prosentista viimeisen mittauksen 58 prosenttiin.[38]
Yksityiselämä

Avioliitto ja perhe
Kennedy tapasi washingtonilaisessa sanomalehdessä työskennelleen Jacqueline Bouvierin eräillä illallisilla 1951, ja 1953 he menivät ensin kihloihin ja sitten naimisiin 12. syyskuuta.[39] Heille syntyi neljä lasta, kohtukuolleena syntynyt esikoistytär Arabella (1956), Caroline (1957–), John nuorempi (1960–1999) ja keskosena syntynyt Patrick (1963), joka kuoli kaksi päivää syntymänsä jälkeen.[40][41]
Kennedyt toivat Valkoiseen taloon nuorekkaan ilmapiirin ja pyrkivät juhlistamaan siellä Yhdysvaltain historiaa, kulttuuria ja saavutuksia. Jacqueline Kennedy kutsuikin päivällisille ja tilaisuuksiin poliitikkojen, diplomaattien ja valtiomiesten seuraksi taiteilijoita, kirjailijoita, tutkijoita, runoilijoita ja muusikkoja. Hienostunut Jacqueline oli myös aikansa muoti-ikoni.[42]
Syrjähypyt
Kennedyn kuoleman jälkeen on esitetty väitteitä Kennedyn avioliiton aikaisista useista naissuhteista, joista tunnetuin on väitetty suhde Marilyn Monroen kanssa.[1] Kennedy ja Monroe tapasivat ensimmäistä kertaa tiettävästi 1961 päivällisjuhlissa. Monroen kerrotaan paljastaneen ystävälleen, että hänellä ja presidentillä oli yhden yön suhde maaliskuussa 1962.[43] Kennedyn yksityissihteeri Evelyn Lincoln on kertonut Kennedyn olleen naistenmies, joskin aloitteet tulivat yleensä naisilta.[44]
Terveys
Kennedyllä oli koko ikänsä ajan useita terveysvaivoja. Hänellä oli teini-iässä todettu kivulias selkävika, joka ei koskaan parantunut useista leikkauksista huolimatta. Hänellä oli myös Addisonin tauti, jonka hän salasi suurelta yleisöltä.[1] Viimeisinä vuosinaan Kennedy oli vahvan lääkityksen alainen vaivojensa takia.[45]
FBI:n seuranta
Keskusrikospoliisi FBI oli seurannut Kennedyä jo vuodesta 1942. Silloin Kennedy seurusteli Lontoossa asuessaan naisen kanssa, jota FBI piti epäilyttävänä, sillä tämä oli haastatellut Hitleriä ja Göringiä. Tästä seurannasta alkoi Kennedyn ja FBI:n johtajan J. Edgar Hooverin keskinäinen katkeruus, vaikka julkisesti Kennedy katsoikin parhaaksi aina imarrella Hooveria.[46] Hoover sai myöhemmin myös selville Kennedyn yhteydet mafiapäällikkö Sam Giancanaan.[47]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kuosma, Tapio| title = John F. Kennedy: Unelma uudesta Camelotista| publisher = Nordbooks| year = 2014| id = ISBN 978-952-6643-85-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nelson, Michael| title = Congressional Quarterly's Guide to the Presidency, Volume II| location = Washington, D.C.| publisher = Congressional Quarterly| year = 1996| id = ISBN 1-56802-018-x}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Kennedy-suku
Luokka:Yhdysvaltain presidentit
Luokka:Yhdysvaltain senaatin jäsenet
Luokka:Yhdysvaltalaiset demokraattipoliitikot
Luokka:Yhdysvaltalaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Presidential Medal of Freedom
Luokka:Amerikanirlantilaiset
Luokka:Vuonna 1917 syntyneet
Luokka:Vuonna 1963 kuolleet
Luokka:Pulitzer-palkitut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat

Minä vuonna Robert Kennedy lausui Ich Bin Ein Berliner?


Sastamala on Suomen kaupunki Pirkanmaan maakunnassa, Satakunnan maakuntarajan tuntumassa. Kaupungin väkiluku on  asukasta (30.4.2015)[1] ja pinta-ala km², josta km² on maata ja km² sisävesiä (1.1.2015)[2]. Sastamala on pinta-alaltaan Pirkanmaan suurin kunta ja sen naapureita ovat Huittinen, Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kankaanpää, Kokemäki, Nokia, Pori, Punkalaidun, Ulvila, Urjala ja Vesilahti.
Maantiede
Sastamala sijaitsee Kokemäenjoen vesistön molemmin puolin Pirkanmaan lounaiskulmassa. Kuntaa jakavat Kokemäenjoki, Liekovesi, Rautavesi ja Kulovesi. Muita merkittäviä vakavesiä kunnan alueella ovat Houhajärvi, Ylistenjärvi, Kiikoisjärvi ja Mouhijärvi.[3]
Sastamalassa on 11 Natura-kohdetta: Kuorsumaanjärvi, Lavijärven-Palojärven kalliot, Puurijärvi-Isosuo, Kiikoisten metsä, Kilpijoen ranta, Kiimajärvi, Kilpikoski, Vehmaanniemi, Pirunvuori, Hanhijärvi-Keskinen-Tapiolanjärvi ja Ekojärvi.[4]
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Sastamalassa oli 24820 asukasta, joista 16754 asui taajamissa, 7816 haja-asutusalueilla ja 250 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Sastamalan taajama-aste on 68,2 %.[5] Sastamalan taajamaväestö jakautuu yhdeksän eri taajaman kesken:[6]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Kylät

Sastamalassa on yhteensä 161 kylää, ja kunnan väestöstä kaksi kolmasosaa asuu maaseudulla ja kylissä. Kylät ovat järjestäytyneet yli 40:een kyläyhdistykseen.[7] Kyläjako on luotu isojaon myötä 1700-luvulla, eikä se siten täysin vastaa nykytilannetta.[8] Esimerkiksi Illo ja Putaja sijaitsevat muiden kylien mailla, eikä niitä löydy luettelosta.
Keskusta-alueen kaupunginosat
Hoppu, Iisa, Kalliala, Kaukola, Ketola, Lousaja, Marttila, Myllymaa, Nokkakylä, Nuupala, Näntölä, Ojansuu, Parviala, Pitkämäki, Raivio, Roismala, Ruoksamo, Sastamala, Sileekallio, Sylvää, Tyrväänkylä, Varila, Vinkinmäki, Vinkki, Vinkkilä
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Sastamalassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[9]
Sastamalan seurakunta (ent. Vammalan seurakunta)
Karkun kappeliseurakunta
Keikyän kappeliseurakunta
Kiikan kappeliseurakunta
Kiikoisten kappeliseurakunta
Mouhijärven kappeliseurakunta
Suodenniemen kappeliseurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Sastamalan alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.[10]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Sastamalan kaupungin nykyisellä alueella.[9]
Karkun seurakunta (yhdistetty Tyrvään seurakunnan kanssa Vammalan seurakunnaksi 2004)
Keikyän seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2009)
Kiikan seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2009)
Kiikoisten seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2013)
Mouhijärven seurakunta (liitetty Sastamalan seurakuntaan 2009)
Suodenniemen seurakunta (liitetty Vammalan seurakuntaan 2007)
Tyrvään seurakunta (yhdistetty Karkun seurakunnan kanssa Vammalan seurakunnaksi 2004)
Historia
Vammalan Ristimäen 300-luvulle ajoitettu röykkiöhauta miekanosineen muistuttaa rannikkoseutujen vauraita nuoremman roomalaisajan asehautauksia. Se on myös sisämaan ainoa hauta joka vastaa rannikon hautausperinnettä kyseisenä aikana.[11] Merovingiajalla kalmistot yleistyvät Sastamalan alueella, mikä osaltaan kertoo väestönkasvusta ja asutuksen tihentymisestä.[12] Sastamalan pitäjä oli suuri Satakunnan historialliseen maakuntaan kuulunut pitäjä.
Sastamala-nimi esiintyi ensimmäisen kerran muodossa Sastamall eräässä kuningas Birger Maununpojan kirjeessä vuodelta 1300 tai 1303.
Uusi Sastamalan kaupunki syntyi vuoden 2009 alussa, kun Vammala, Mouhijärvi ja Äetsä yhdistyivät. Aiemmin vuonna 1973 Vammalaan oli liitetty Tyrvää ja Karkku. Äetsän kunta oli taas muodostunut Kiikan ja Keikyän yhdistyessä vuonna 1981. Suodenniemi liittyi Vammalaan vuonna 2007 ja Kiikoinen uuteen Sastamalaan vuonna 2013.
Sastamalan vaakuna on entisen Karkun kunnan vaakuna, jonka on suunnitellut Lauri Ahlgrén.
Hallinto
Sastamalan kaupunginjohtaja vuodesta 2013 on Jarkko Malmberg.[13]
Sastamalan kaupunginvaltuustossa on 43 jäsentä, ja niiden paikkajako menee puolueittain seuraavasti:[14]
Keskusta, 12 paikkaa
SDP, 11 paikkaa
Kokoomus, 8 paikkaa
Kristillisdemokraatit, 4 paikkaa
Perussuomalaiset, 3 paikkaa
Vasemmistoliitto, 3 paikkaa
Vihreät, 2 paikkaa
Talous
Vuonna 2015 kunnassa oli 8426 työpaikkaa. Niistä 8,5% oli alkutuotannossa (maa-, metsä- ja kalataloudessa), 63% palveluissa ja 27% jalostuksessa. Työttömien osuus työvoimasta oli 12,3%.[15]
Eniten yhteisöveroa maksavat rakennussuunnittelualan yritys Partnos, kumi- ja muovituotteita valmistava Teknikum ja kaukolämmityksen läppäventtiileitä valmistava Vexve.[16]
Liikenne

Sastamalan läpi kulkevat Tampereen ja Porin välinen valtatie 11 ja Tampereen ja Rauman välinen valtatie 12. Kiikasta alkaa Kankaanpään kautta Kauhajoelle kulkeva kantatie 44. Kaupungista kulkee myös lukuisia seututeitä Hämeenkyröön, Punkalaitumelle, Vesilahdelle, Nokialle ja Laviaan.
Sastamalan läpi kulkee myös Tampere–Pori-rautatie. Junat pysähtyvät kaupungissa Vammalan ja Karkun rautatieasemilla.
Sastamalan lähimmät lentoasemat ovat Tampere-Pirkkalan lentoasema ja Porin lentoasema.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Kulttuuri
Suomen kirjapääkaupunki
Sastamalassa on pitkät perinteet kirjallisuuden parissa. Yksi suurimmista teematapahtumista on kaupungin keskustassa kesäisin järjestettävä Vanhan kirjallisuuden päivät. Heinäkuussa 2011 Sastamalaan avattiin lisäksi suomalaisen kirjan museo Pukstaavi, joka edistää suomalaista kirjakulttuuria ja lukemista. Pukstaavi on valtakunnallinen museo, joka kertoo yleistajuisesti suomalaisen kirjan kulttuurihistoriasta ja yhteiskunnallisesta merkityksestä. Vuoden 2013 alussa Sastamalan kaupunki julistautui Suomen kirjapääkaupungiksi. Tästä lähtien kaupunki on valinnut vuosittain vuoden Kirjapään. Ensimmäiset vuoden Kirjapäät ovat kirjailijat Mauri Kunnas 2013 ja Marko Vesterbacka 2014, hallintojohtaja Hannu Nikkilä 2015 ja kirjakauppias Sirkka-Liisa "Samu" Leino 2016.
Nähtävyydet ja tapahtumat

Sastamalan keskiaikainen kirkko
Tyrvään Pyhän Olavin kirkko
Vanhan kirjallisuuden päivät
Sastamala Gregoriana
Laskettelukeskus Ellivuori
Pirunvuori
Herra Hakkaraisen talo
Kulttuuritalo Jaatsi, Akseli Gallen-Kallelan lapsuudenkoti
Lakeside Golf Vammala
Vammalan Auto- ja traktorimuseo
Marskin salonkivaunu Stormin Shell-huoltoasemalla
Otamussilta
Häijään Markkinat
Sarkia-museo
Äetsän voimalaitos
Keikyän kotiseutumuseo
Kokemäenjoki
Rautavesi, Liekovesi ja Kulovesi
Suomalaisen kirjan museo Pukstaavi
Ystävyyskaupungit
Sastamalan ystävyyskaupungit ovat (tilanne joulukuu 2015):[17]

 Skövde, Ruotsi
 Ringsted, Tanska
 Halden, Norja

 Pihtla, Viro
 Kašin, Venäjä

 Kuressaare, Viro
 Vásárosnamény, Unkari

Katso myös
Luettelo Sastamalan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet
 18.6.2007
Satakunnan Kansa, elokuu 2007

 Tyrvään Sanomat, tammikuu 2013
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit