Tohtori Sun Yat-sen (perint.: 孫逸仙, yksink.: 孙逸仙, pinyin: Sūn Yìxiān) eli Sun Zhongshan (perint.: 孫中山, yksink.: 孙中山, pinyin: Sūn Zhōngshān) (12. marraskuuta 1866 – 12. maaliskuuta 1925) oli kiinalainen vallankumousjohtaja ja poliitikko, Kuomintang-puolueen perustaja ja Kiinan tasavallan ensimmäinen presidentti. 1930-luvulla hän sai postuumisti tittelin ”Maan isä” (perint.: 國父, yksink.: 国父, pinyin: Guófù), jota käytetään yhä yleisesti Taiwanilla. Manner-Kiinassa hänestä käytetään nimitystä ”Vallankumouksen edelläkävijä” (革命先行者, pinyin: Gémìng Xiānxíngzhě) ja hänet mainitaan nimeltä Kiinan kansantasavallan perustuslain johdannossa.
Hän loi poliittisen ideologian, joka tunnetaan nimellä Kansan kolme periaatetta.
Nimet
Jokaiselle nimelle annettu pinyin, perinteiset merkit (P), yksinkertaistetut merkit (Y) ja kantoninkiinalainen ääntämys Jyutping-järjestelmällä (K).

Kiinalaisen perinteen mukaisesti Sun Yat-senillä oli useita nimiä, joita käytti eri kohdissa elämäänsä. Hänen "oikea", genealogisiin luetteloihin merkitty nimensä on Sūn Démíng (P: 孫德明; Y: 孙德明; K: Syun1 Dak1-ming4). Tätä genealogista nimeä käytettiin virallisissa yhteyksissä. Etunimen ensimmäinen merkki on dé (P ja Y: 德; K: dak1) on sukupolvimerkki, joka esiintyi myös Sunin sisarusten nimissä. Perinteisesti tätä nimeä ei käytetty perheen ulkopuolella, eikä Kiinassa tai Taiwanissa melkein kukaan tiedä Sunin oikean nimen olleen Sūn Démíng.
Sunin alkuperäinen nimi eli iso nimi tai koulunimi oli Sūn Wén (P: 孫文; Y: 孙文; K: Syun1 Man4). Tämä nimi on kiinalaisten keskuudessa tunnetumpi. Sun käytti tätä nimeä allekirjoittaessaan virallisia asiakirjoja
Perinteisesti lapset nimettiin Kiinassa vasta muutaman vuoden ikäisinä. Ennen nimen antamista lapsesta käytettiin pientä nimeä eli maitonimeä, joka Sunilla oli Sūn Dìxiàng (P: 孫帝象; Y: 孙帝象; K: Syun1 Dai3-zoeng6). Sunin vanhemmat nimesivät tämän kunnioittaen Xuanwu-jumalaa mukaan. Nimen merkki dì (P ja Y: 帝; K: dai3) viittaa jumalaan.
Sun kastettiin Hongkongissa 17-vuotiaana vuonna 1883. Hän valitsi itselleen kastenimeksi Sūn Rìxīn (P: 孫日新; Y: 孙日新; K: Syun1 Jat6-sin1).
Opiskellessaan Hongkongissa Sun sai Au Fung-chiltä nimen Sūn Yìxiān (P: 孫逸仙; Y: 孙逸仙; K: Syun1 Jat6-san1).  Asioidessaan länsimaalaisten kanssa hän käytti tätä nimeä, minkä takia hänet tunnetaankin länsimaissa yleensä nimellä Sun Yat-sen, joka on nimen kantoninkiinankielinen ääntämysasu. Mandariinikiinassa hänestä ei yleensä käytetä tätä nimeä, vaan nimeä Sūn Zhōngshān.
Sun valitsi itselleen kohteliaisuusnimeksi Zàizhī (P: 載之; Y: 载之; K: Zoi3-zi1). Tätä nimeä kuitenkin käytettiin harvoin, eikä sitä juurikaan tunneta.
Japanissa ollessaan Sun rekisteröityi hotelliin valenimellä Nakayama Shō (中山樵).
Qing-dynastian kukistumisen ja Kiinan tasavallan perustamisen jälkeen Suniin ryhdyttiin taas viittaamaan nimellä Sūn Wén. Käytetympi nimi hänen viimeisinä vuosinaan oli kuitenkin Sūn Zhōngshān (P: 孫中山; Y: 孙中山; K: Syun1 Zung3-saan1), joka on muunnelma hänen japaninkielisestä nimestään. Mandariinikiinassa hänet tunnetaan parhaiten juuri tällä nimellä.

Elämäkerta
Sun Yat-sen syntyi Cuiheng-kylässä, Xiangshan-piirikunnassa, Guangdongin maakunnassa Etelä-Kiinassa. Piirikunta on jälkeenpäin saanut nimen Zhongshan hänen kunniakseen.
13-vuotiaana hän muutti veljensä luokse Honoluluun, Havaijille, jonne veli oli muuttanut työläiseksi ja edennyt sitten menestyneeksi kauppiaaksi. Sun Yat-sen opiskeli Iolani-koulussa Honolulussa (1879–1882) ja myöhemmin suoritti lääketieteen loppututkinnon Hongkongin kiinalaisten lääketieteellisessä korkeakoulussa, ollen toinen koulun kahdesta ensimmäisestä valmistujasta 1892.[1] Hän toimi sittemmin lääkärinä Hongkongissa. Hänen Havaijilla viettämänsä aika pohjusti hänen tyytymättömyyttään Qing-dynastian hallintoon, ja hän aloitti poliittisen uransa yrittämällä järjestää kiinalaisten pakolaisten keskuudessa uudistusryhmiä Hongkongissa. Lokakuussa 1894 hän perusti Xing Zhong-yhteisön, jonka tavoitteena oli menestyvä Kiina ja jota hän käytti myöhemmissä vallankumouksellisissa toiminnoissa.
Vuonna 1895 hänen suunnittelemansa vallankaappaus epäonnistui, ja seuraavat 16 vuotta Sun vietti maanpakolaisena Euroopassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Japanissa, keräten rahaa vallankumoukselliselle puolueelleen ja rahoittaen kansannousuja Kiinassa. Japanissa hän liittyi kiinalaisten toisinajattelijoiden ryhmään (josta myöhemmin tuli Tongmenghui) ja päätyi pian ryhmän johtajaksi. Hänet karkotettiin Japanista Yhdysvaltoihin.
10. lokakuuta 1911 sotilaallinen kansannousu Wuchangissa, johon Sun ei ollut suoranaisesti osallinen, aloitti prosessin joka kaatoi vuosituhansia kestäneen keisarivallan Kiinassa. Luettuaan lehdistä Qing-dynastian vastaisista levottomuuksista, Sun palasi välittömästi Yhdysvalloista Kiinaan.
29. joulukuuta 1911 provinssien edustajat valitsivat Sunin Kiinan tasavallan presidentiksi ja uudenvuoden päivän 1912 tasavallan ensimmäisen vuoden ensimmäiseksi päiväksi tapaamissaan Nanjingissa.
Kuomintangin virallinen historia korostaa Sunin roolia ensimmäisenä presidenttinä, mutta myöhemmät historioitsijat ovat kyseenalaistaneet hänen merkittävyytensä vuoden 1911 vallankumouksessa huomauttaen ettei hänellä ollut mitään tekemistä Wuchangin kansannousun kanssa. Tämän tulkinnan mukaan hänet nimitettiin presidentiksi siksi, että hän oli kunnioitettu mutta melko merkityksetön hahmo, ja siten erinomainen kompromissiratkaisu vallankumouksellisten ja konservatiivien välillä.
Vannottuaan virkavalansa Sun sähkötti kaikkien provinssien johdolle kehottaen niitä valitsemaan ja lähettämään senaattoreita perustamaan uuden Kiinan tasavallan Kansalliskongressin. Kansalliskongressi julisti virkaatekevän hallituksen ja tasavallan alustavan lain maan laiksi.
Virkaatekevä hallitus oli varsin heikossa asemassa, sillä vaikka useimmat eteläisen Kiinan provinssit olivat julistautuneet itsenäisiksi Qing-dynastian vallasta, pohjoisen Kiinan provinssit eivät tehneet niin. Virkaatekevällä hallituksella ei myöskään ollut omaa armeijaa ja sen hallinta kapinanaloittaneeseen Uuteen armeijaan oli rajallinen.
Virkaatekevän hallituksen päätehtävä oli saada Beiyangin armeijaa, joka oli pohjoisen Kiinan merkittävin armeija, johtavan Yuan Shikain tuki puolelleen. Kun hänelle oli luvattu uuden tasavallan presidentin virka, Yuan siirtyi vallankumouksellisten puolelle ja pakotti keisarin väistymään vallasta.
Yuan teki itsestään diktaattorin ja nostatti siten vastustusta maassa. Vuonna 1913 Sun johti kapinaa Yuania vastaan ja joutui kapinan epäonnistuttua pakenemaan Japaniin jossa hän kokosi Kuomintangin uudelleen.
25. lokakuuta 1915 hän meni Japanissa naimisiin Song Qinglingin kanssa erottuaan ensimmäisestä vaimostaan Lu Muzhenista.
Hän palasi Kiinaan 1917 ja nousi Kantonissa perustetun separatistihallituksen presidentiksi 1921. Vuonna 1923 hän piti puheen, jossa Kansan kolme periaatetta julistettiin valtakunnan perustaksi ja Viiden Yuanin perustuslaista tehtiin poliittisen järjestelmän perusta.
Kerätäkseen armeijan Pohjoisen sotaretkeä Pekingin sotapäälliköitä vastaan Sun avasi Whampoan sotilasakatemian (nykyisin Huangpun sotilasakatemia) lähellä Guangzhouta. Akatemian johtajaksi hän nimitti Tšiang Kai-šekin ja poliittisiksi opettajiksi puoluejohtajia kuten Wang Ching-wei ja Hu Han-min.
1920-luvun alkupuolella Komintern tuki Kuomintangin muutosta leninistiseksi keskustalaisdemokraattiseksi puolueeksi sen liittoutuessa Kiinan kommunistisen puolueen kanssa. Tässä vaiheessa Sun oli vakuuttunut siitä että ainoa tapa yhdistää Kiina oli sotilaallinen valloitus etelästä lähtien, mitä seuraisi poliittinen ohjailu ennen siirtymistä demokratiaan.
10. marraskuuta 1924 Sun matkusti pohjoiseen ja piti puheen jossa hän esitti konferenssia ja länsimaiden kanssa tehtyjen epätasa-arvoisten sopimusten hylkäämistä. Kaksi päivää myöhemmin hän matkusti uudelleen Pekingiin neuvottelemaan maan tulevaisuudesta, heikkenevästä terveydestään ja sotapäälliköiden kanssa käytävästä sodasta huolimatta.
Hän kuoli maksasyöpään Pekingissä maaliskuussa 1925 58-vuotiaana.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kiinan historia
Luokka:Kiinan tasavallan presidentit
Luokka:Kiinalaiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1866 syntyneet
Luokka:Vuonna 1925 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Yövilkka (Goodyera repens) on pieni valkokukkainen kämmekkäkasveihin kuuluva kasvi. Lajia tavataan pohjoisen pallonpuoliskon havumetsävyöhykkeellä.
Ulkonäkö ja koko

Muiden kämmekkäkasvien tapaan yövilkka elää symbioosissa sienijuuren kanssa. Sen juurakko on vaakasuora ja haarova. Juurakosta lähtee runsaasti myös kukattomia ruusukkeita. Varsi on karvainen ja kasvaa 10–30cm korkeaksi. Vihreät tai valkokirjavat, nahkeapintaiset lehdet ovat ruusukkeena maata vasten. Alimmat lehdet ovat ruodillisia. Lehden lapa on 1–3cm pitkä, soikea, paksuhko ja verkkosuoninen. Ruusukelehdet voivat sopivalla kasvupaikalla muodostaa laajojakin kasvustoja sammalessa leviävän maavarren ansiosta. Lehdet talvehtivat kaksi vuotta vihreinä. Ylempänä varressa on vain suomumaisia ylälehtiä. Yövilkan kukinto on 3–7cm pitkä toispuolinen tähkä. Valkoinen kukka on karvainen ja sen tuoksu on hienon imelä. Kukan huuli on kannukseton, koveratyvinen ja litteäkärkinen. Kukkivaksi varttuminen kestää yövilkalta noin kymmenen vuotta. Suomessa laji kukkii mustikanpoiminta-aikana heinä-elokuussa.[1][2][3] Toisinaan laji kukkii toisen kerran myöhäissyksyllä, mutta nämä kukat eivät ehdi tuottamaan siemeniä ennen kukintojen tuhoutumista pakkasessa.
Osa yövilkan ruusukkeista voi jättää kukkimisen väliin varsinkin kuivaa kesää seuraavana vuonna, mutta lämmintä ja kosteaa kesää seuraavana vuonna kukintoja on kasveissa yleensä runsaasti. Vaikka kukat eivät kykene itsepölytykseen, on pölytystulos yleensä hyvä. Pölytyksen voivat suorittaa monenlaiset hyönteiset, joista tärkeimpiä lienevät kimalaiset.[3]
Levinneisyys
Yövilkka on pohjoisen pallonpuoliskon havumetsävyöhykkeen laji. Euroopassa sitä tavataan paikoitellen Britteinsaarilta, Ranskasta ja Pohjois-Italiasta itään läpi keskisen Euroopan ja Venäjän aina Tyynellemerelle saakka. Pohjoisessa lajia tavataan Fennoskandiassa ja Baltiassa aika yleisenä. Euroopan lisäksi yövilkkaa tavataan Aasiassa Japanissa, Korean niemimaalla, Kiinassa ja Himalajan vuoristossa sekä Pohjois-Amerikassa.[4]
Yövilkka on luultavasti Suomen ja koko Skandinavian yleisin kämmekkäkasvi. Suomessa yövilkkaa tavataankin koko maassa. Runsaimmin havaintoja lajista on Keski- ja Itä-Suomessa. Pohjois-Suomessa sitä on tavattu harvemmin.[5]
Elinympäristö

Yövilkka kasvaa vanhoissa, sammaleisissa kuusimetsissä, usein mäkisiltä tai kivikkoisilta alueilla. Se on varsin vaativa kasvuympäristönsä suhteen: metsän täytyy saada kasvaa rauhassa ainakin 50-vuotiaaksi ennen yövilkan ilmestymistä kasvupaikalle.[1][2]
Lähteet
Kämmekät, Suomen orkideat. Toim. Korhonen, Mauri & Vuokko, Seppo. Forssan kustannus Oy, Forssa 1987.
Oulun kasvit. Piimäperältä Pilpasuolle. Toim. Kalleinen, Lassi & Ulvinen, Tauno & Vilpa, Erkki & Väre, Henry. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Norrlinia 11 / Oulun kaupunki, Oulun seudun ympäristövirasto, julkaisu 2/2005. Yliopistopaino, Helsinki 2005.
Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kämmekkäkasvit


Thomas Robert Malthus (14. helmikuuta 1766 – 23. joulukuuta 1834) oli englantilainen pappi, väestötieteilijä ja taloustieteilijä. Hänet tunnetaan pessimistisestä väestönkasvua koskevasta ennusteestaan.[1]
Elämä
Malthus syntyi varakkaaseen perheeseen. Hänen isänsä oli filosofi David Humen ystävä. Nuori Malthus sai aluksi kotiopetusta, ja vuodesta 1784 hän opiskeli Cambridgen yliopiston Jesus Collegessa.[1] Malthus suoritti loppututkinnon matematiikassa[2], mutta hän opiskeli innokkaasti myös kieliä kuten latinaa ja kreikkaa. Hän valmistui maisteriksi 1791, ja 1797 hänet vihittiin anglikaanisen kirkon papiksi.
Malthus meni naimisiin Harriet Eckersallin kanssa vuonna 1804, ja he saivat kolme lasta. Vuonna 1805 hänestä tuli Britannian ja ehkä koko maailman ensimmäinen kansantaloustieteen professori East India Company Collegessa, joka sijaitsi Haileyburyssa. Taloustieteen professorina toimiessaan Malthus kehitti teorian kysyntään vastaavan tarjonnan ongelmista. Teoriaa ei tuolloin pidetty arvossa, mutta se nousi uudestaan esille suuren laman ja John Maynard Keynesin kehittämän taloustieteen myötä. Malthus kuoli vuonna 1834 lähellä Bathia, Somersetissa.[1]
Teoria väestönkasvusta

Malthusin näkemykset kehittyivät enimmäkseen vastauksena hänen isänsä ystäväpiirin edustajien, kuten William Godwinin ja Jean-Jacques Rousseaun, optimistisiin näkemyksiin. Vuonna 1798 Malthus julkaisi väestötieteellisen pääteoksensa An Essay on the Principle of Population, jossa hän ennusti väestönkasvun johtavan ravinnon vähentymiseen henkeä kohden. Ennustus perustui ajatukseen, jonka mukaan väestö kasvaa rajoittamattomana geometrisen sarjan mukaan (kuten 2, 4, 8, 16, 32, 64, 128...) kun taas ravintovarat kasvavat aritmeettisessa sarjassa (kuten 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7...). Malthus ei hyväksynyt ehkäisyä vaan kehotti ihmisiä rajoittamaan syntyvyyttä vain seksuaalisen pidättäytymisen ja myöhäisen avioitumisen avulla. Malthusin teoriassa kasvavan väestön ongelman nähdään koskevan lähinnä työläisiä ja köyhälistöä, ja myös syntyvyyden säätely piti hänen näkemyksensä mukaan kohdistaa vain näihin luokkiin.
Malthusin myöhempi vaikutus
Malthusin teorialla oli suuri vaikutus myöhempään väestöteoriaan. Ennen Malthusia korkea syntyvyys oli nähty taloudellisesti vain positiivisena seikkana, sillä se lisäsi kansantaloudessa työvoiman tarjontaa. Malthus tarkasteli asiaa uudesta näkökulmasta ja sai useimmat aikansa taloustieteilijät vakuuttuneeksi, että korkea syntyvyys vähentäisi tuotantoa asukasta kohden, vaikka lisääkin tuotantoa absoluuttisessa mielessä.
1830-luvulla Malthusin kirjoituksilla oli suuri vaikutus whig-puolueen suorittamiin uudistuksiin, joilla karsittiin sosiaaliavustuksia (Köyhäin lakien muutos, 1834). Jo vuonna 1801 Britanniassa aloitettu väestönlaskenta liittyi niin ikään Malthusin kirjoituksiin. Malthusin teoria vaikutti myös evoluutioteorian tärkeimpiin kehittäjiin, Charles Darwiniin ja Alfred Russel Wallaceen. Darwin selitti pääteoksensa olevan sovellus Malthusin opeista ei-inhimillisen toiminnan alueelle. Samoin vastaavan evoluutioteorian Darwinista tietämättä kehittänyt Wallace myönsi Malthusin vaikutuksen olleen ratkaisevan tärkeä omalle teorialleen. Vaikka Malthus itse oli vastustanut ehkäisyvälineitä, hänen teoriansa innoitti Francis Placea (1771-1854), joka johti ehkäisyvälineiden käyttöä puolustavaa uusmalthusilaiseksi kutsuttua liikettä.
Edelleen on huomattavasti uusmalthusilaisiksi kutsuttuja väestötieteilijöitä, joiden mukaan rajoittamaton väestönkasvu johtaa lopulta suureen katastrofiin. Samoin väestönkasvua on säädelty paljon myös käytännössä. Esimerkiksi Kiinassa on ollut 1970-luvun lopulta alkaen voimassa väestönkasvua säätelevä yhden lapsen politiikka. Malthusin huomattavimpia seuraajia oli 1960-luvulla The Population Bomb -nimisen kirjan julkaissut Paul Ehrlich, joka ennusti suuren väestöräjähdyksen koittavan 1970-luvulla. Nykyään tunnetuimpia uusmalthusilaisia on esimerkiksi Worldwatch-instituutin johtaja Lester Brown.
Lähteet
"Thomas Robert Malthus", Encyclopaedia Britannica
Viitteet

Luokka:Klassiset taloustieteilijät
Luokka:Väestötiede
Luokka:Brittiläiset taloustieteilijät
Luokka:Vuonna 1766 syntyneet
Luokka:Vuonna 1834 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Aleksis Kivi (oikealta nimeltään Alexis Stenvall[1], 10. lokakuuta 1834 Nurmijärvi – 31. joulukuuta 1872 Tuusula) oli suomalainen kirjailija. Kivi kirjoitti kansallisromaanin aseman saavuttaneen romaanin Seitsemän veljestä (1870), näytelmiä kuten Nummisuutarit (1864) ja runoja.[2][3]
Kiven teksteissä on sekä romanttisia että realistisia piirteitä. Kivi kykeni luomaan usealla kirjallisuuden alalla korkeatasoisen tuotannon aikana, jolloin suomenkielisen kirjallisuuden perinnettä, kansanrunoutta lukuun ottamatta, ei ollut olemassa.[2][3] Kivi oli ensimmäinen suomalainen ammattikirjailija.[4] 1900-luvun alun Kivi-renessanssista alkaen hän on ollut Suomen kansalliskirjailija.[5]
Useita Aleksis Kiven runoja ja teoksiin sisältyviä laulutekstejä on sävelletty lauluiksi. Näitä ovat muun muassa ”Onnelliset”, ”Keinu”, ”Metsämiehen laulu”, ”Oravan laulu”, ”Sydämeni laulu”, ”Seitsemän miehen voima”, ”Mitä minä huolin”.[6]
Sukutausta

Kiven isoisän isällä Johan Stenvallilla oli ollut Nurmijärven Palojoella sotilastorppa vuodesta 1766. Vanhimmat tunnetut esivanhemmat ovat Yrjö Blomstedtin mukaan Janakkalasta. Äidinisä Antti Hamberg eli seppänä Tuusulan Nahkelassa. Aleksis Kiven isänisä Anders Johan Stenvall oli merimies. Kirjailijan oma isä Erik Stenvall oli asunut lapsuutensa Helsingissä.[3]
Taidehistorioitsija Jaakko Puokka esitti vuonna 1979 kirjassaan "Paloon Stenvallit", että Kiven isä olisi ollut Adlercreutzin aatelissuvun avioton poika. Tutkijat ovat kyseenlaistaneet tämän.[7][8] Myös Teemu Keskisarja pohtii asiaa Kivi-elämäkerrassaan Saapasnahka-torni,[9] mistä puolestaan Mervi Kantokorpi yllättyy, kun aiemmat elämäkerturit ovat vailla faktapohjaa olevan juorun jo torjuneet[10].
Elämäkerta
Aleksis Stenvall syntyi vuonna 1834 Nurmijärvellä Palojoen kylässä räätäli Erik Johan Stenvallin (1798−1866) ja Anna-Kristiina Hambergin (1793−1863) perheeseen. Perheessä oli ennestään kolme poikaa, Johannes, Emanuel ja Albert. Aleksiksella oli myös sisar Agnes, joka kuoli vuonna 1851 vain 13-vuotiaana.[3]
Kirjallisia taipumuksia Aleksis osoitti ilmeisen varhain uhotessaan kotiväelle ”rupeavansa runebergiksi”.[11] Aleksis Stenvall kirjoitti etunimensä muodossa Alexis ja esiintyi läpi elämänsä Stenvallina. Kivi oli lähinnä kirjailijanimi.[3]
Kiven äidinkieli oli suomi, mutta hänen vanhempansa osasivat myös ruotsia.[7] Aleksis Kivi hankki ruotsin kirjakielen taidon muutettuaan 12-vuotiaana Helsinkiin kouluun, mikä oli edellytys ylioppilaaksi ja edelleen papiksi lukemiselle.[3] Äiti toivoi Aleksiksesta pappia.[7]
Varojen puute pakotti Kiven keskeyttämään säännöllisen koulunkäynnin ja eroamaan kolmannelta luokalta 1852. Sen jälkeen hän jatkoi lukujaan yksityisesti ja pääsi ylioppilaaksi 23-vuotiaana syksyllä 1857. Vuosina 1821–1868 kirjoitti ylioppilaaksi vain seitsemän nurmijärveläispoikaa. Näistä seitsemästä Aleksis oli ainoa tavallisen kansan lapsi, kaikki muut olivat säätyläislapsia. Ylioppilasvuotenaan 1857 Kivi päätti luopua pappishaaveista ja ryhtyä suomenkieliseksi kirjailijaksi.[3]
Yliopisto-opintojen jälkeen Kivi muutti Siuntioon, ensin vuokra-asumukseen, mutta hän löysi sittemmin hyväntekijän parikymmentä vuotta vanhemmasta Charlotta Lönnqvististä, joka antoi Kiven asua täysihoidossa käytännöllisesti katsoen vastikkeetta. Myöhemmät tutkijat ovat väitelleet siitä, oliko Kiven ja Lönnqvistin välinen suhde eroottinen vai ei.[7]

Kiven merkittävin tukija oli Fredrik Cygnaeus, jolle Kivi suoritti ylioppilastutkinnon. Cygnaeus asetti toistuvasti koko asiantuntemuksensa ja arvovaltansa Kiven kirjailijanuran tueksi. Taloudellista tukea Kivi sai myös Julius Krohnilta ja tämän isältä.[7][12]
Kiven parhaita ystäviä oli joukko J. V. Snellmanin suomalaismielisiä kasvatteja Pohjalaisesta osakunnasta: Jaakko Forsman, Johan Calamnius ja C. G. Swan. Muita Kiven tärkeitä ystäviä olivat A. R. Svanström, Adolf Theodor Forssell, Ernst Albert Forssell, Emil Nervander, Thiodolf Rein ja Viktor Löfgren-Lounasmaa.[4] Vuoden 1869 Lea-näytelmän esityksestä lähtien Kiven näytelmiä tutuksi tehnyt teatterinjohtaja Kaarlo Bergbom oli Kiven ystävä vuodesta 1864. Parhaaksi ystäväkseen hän on kirjeissään maininnut koulu- ja opiskelutoverinsa metsänhoitaja Robert Svanströmin.[3]
Aleksis Kivellä ei ollut lainkaan säännöllisiä tuloja. Kivi kärsi elämänsä viimeisinä vuosina unettomuudesta ja pahenevasta alkoholismista. Rahapula, velat, kirjojen heikko menekki, professori August Ahlqvistin ainainen kritiikki ja pakollinen maaseudulla asuminen masensivat Kiveä.[13]
Aleksisi Kivi oli kärsinyt koko ikänsä kivuista ja ruumiillisesta heikkoudesta ja hän sairasti lisäksi lavantaudin useampaan otteeseen. Kiven kunnossa tapahtui selvä käänne huonompaan keväästä 1870 alkaen, ja hän alkoi kärsiä muun muassa kovasta päänsärystä, sydänoireista, pahoinvointikohtauksista ja lämmönsäätelyn häiriöistä.[14]
Kiven ainoaksi jäänyt esikoisromaani Seitsemän veljestä julkaistiin ensin Novelli-kirjaston vihkosina.[15][14] Ahlqvistin kritiikin jälkeen kustantaja keskeytti vihkojen myynnin.[16][17]. Syynä oli se, että Helsingin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden professori August Ahlqvist, joka oli teilannut kaikki Kiven aiemmatkin teokset, kirjoitti heti romaanin ilmestyttyä Finlands Allmänna Tidningissä julkaistun murhaavan arvostelun. Lukuisat ihmiset yhtyivät Ahlqvistin moitteisiin ilman, että kukaan olisi noussut puolustamaan romaania.[14]
Kivi alkoi saada syksyllä ohimeneviä ”mielenhäiriökohtauksia”, ja hänet toimitettiin keväällä 1871 Helsingin Uuteen Klinikkaan, josta hänet lähetettiin edelleen Lapinlahden mielisairaalaan. Lapinlahdessa Kiven sairaus diagnosoitiin krooniseksi melankoliaksi, jonka arveltiin johtuvan verenvähyydestä, juoppoudesta ja loukatusta kirjailijakunniasta. Hoitoina käytettiin kiniiniä[14], ulostus- ja yskänlääkkeitä sekä morfiinia[16].
Kivi oli puhekykyinen vielä kesäkuussa sairaalaan joutuessaan, mutta menetti syksyn aikana puhe- ja liikuntakykynsä eikä tunnistanut lopulta edes veljeään. Kivi kotiutettiin helmikuussa 1872 lääkäreiden havaittua, ettei hoidoilla ollut suotuista vaikutusta potilaan kuntoon. Alpertti-veli otti hänet tuolloin asumaan luokseen Tuusulan Syvälahteen, jossa hän kuoli vain 38-vuotiaana joulukuussa 1872.[14]
Kiven todellisesta sairaudesta ja kuolinsyystä ei ole varmaa tietoa. Psykiatri Lauri Saarnion mukaan Kiven oireet viittasivat johonkin elimelliseen aivosairauteen. 2010-luvulla on esitetty, että Kiven oireet ja kuolema olisivat johtuneet borrelia-bakteerin aiheuttamasta aivotulehduksesta tai Alzheimerin taudista.[18]
Aleksis Kiven hauta on Tuusulan kirkon hautausmaalla.[19]
Kiven kuoleman jälkeen Ahlqvist kirjoitti häpäisyrunon, joka ilmesyi kokoelmassa Säkeniä (1874):[20][21]
Eräs runoilija haudastaan
"Runoilijaks" ma ristittiin,

Sanottiin Shakespeariksi,

Verraksi Väinön väitettiin:

Muut' en mä ollut kuitenkaan

Kuin taitamatoin tarhuri

Ja hullu viinan juoja vaan.
Tuotanto, tyyli ja maine
Kiven kirjallisen kehityksen alkuvaiheita leimasi romantiikka, mutta hänen varsinaiset taipumuksensa viittasivat selvästi realismiin. Aleksis Kivi – jota nimeä hän käytti kirjailijanimenä ensi kerran Kullervon käsikirjoituksen yhteydessä 1860 – ei taloudellisten syiden vuoksi voinut lähteä ulkomaille, mutta Turussa hän sentään kävi. Hänen lukeneisuutensa piiri ulottui kuitenkin koulu- ja yliopistokirjoista maailmankirjallisuuteen. Kivi luki kaikkea Heldin ja Corvinin Maailmanhistoriasta kemian analyyseja käsitteleviin teoksiin, sanomalehtiin, Erik Stagneliuksen ja William Shakespearen näytelmiin. Kirjallisia vaikutteita hän sai etenkin Shakespearelta, Miguel de Cervantesilta ja Ludvig Holbergilta.[2]
Kiven merkittävimmän kirjallisen tuotannon voi katsoa alkaneen sittemmin kadonneesta ruotsinkielisestä näytelmästä Bröllopsdansen.[2] Vuonna 1860 Kivi voitti Kullervo-näytelmällä Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa järjestetyn kilpailun.[7] Bröllopsdansenin suomenkielisen version tuloksena syntynyt Nummisuutarit sai vuonna 1865 valtionpalkinnon. Palkinto jaettiin tuolloin ensimmäistä kertaa ja siitä kilpaili muun muassa aikansa johtava kirjailija Johan Ludvig Runeberg. Nummisuutarit on yhä esitetyin kotimainen puhenäytelmä.[3] Vuonna 1866 ilmestyivät näytelmät Karkurit, Kihlaus ja Olviretki Schleusingenissä sekä Kiven itse kustantama runokokoelma Kanervala. Seuraavana vuonna ilmestyivät näytelmät Leo ja Liina, Yö ja päivä, Sankarteos, Lea ja Canzio.[7] Kiven kaikkiaan viidestätoista näytelmästä esitettiin hänen elinaikanaan vain Lea, jonka ensiesityksestä 1869 lasketaan suomalaisen teatterin saaneen alkunsa.[2]
Kansallisromaanin aseman saavuttanut Seitsemän veljestä julkaistiin 1870 Novelli-kirjaston vihkosina. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tutkijakunta antoi romaanista kiittävän lausunnon ja puolusti kirjailijaa seuran kokouksessa August Ahlqvistin murskakritiikin jälkeen. Myöhempiä lukijoita ovat puhutelleet muun muassa romaanin luonnekuvaus, huumori ja rikas kieli[2].
Kiven näytelmissä ja romaanissa yhdistyvät realismi ja huumori. Yhdistelmä on vieläkin suomalaisen kirjallisuuden leimallisimpia piirteitä. Myös luonnonläheisyys ja sopeutumattomien yksilöiden, kansanihmisten, ymmärtävä kuvaaminen ovat olleen noista ajoista alkaen keskeisiä suomalaisen kirjallisuuden teemoja. [22]
Kivestä tuli kansalliskirjailija. Hän oli ensimmäinen suomeksi julkaissut ammattikirjailija.[23] Hän osoitti työllään, että suomeksi voi kirjoittaa runoja ja näytelmiä, jopa romaanin.[24] Kivi täytti Snellmanin kansalliskirjallisuudelle esittämät tavoitteet paremmin kuin kansallisromantiikan ajan kirjailijat: hän kirjoitti suomeksi ja kertoi omasta ajastaan.[22]
Parhaat Kiven näytelmät ovat kuuluneet suomalaisen teatterin vakinaiseen ohjelmistoon. Elokuvasovituksiakin on tehty Nummisuutareista, Seitsemästä veljeksestä, Kihlauksesta ja Kiven elämästä. Hänen teoksiaan on käännetty arviolta 40 kielelle[25], muun muassa Seitsemän veljestä yli 20 kielelle ja Kullervo-näytelmä on käännetty kiinaksi.[26]
Kiven valittuja teoksia on ilmestynyt useina laitoksina, ensimmäisen kerran vuosina 1877–1878. Otava julkaisi vuonna 1969 Erkki Tantun kuvittaman kolminiteisen valikoiman Aleksis Kiven mestariteokset.[27] Kiven teoksista alettiin vuonna 2010 julkaista tekstikriittisiä editioita Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamina. Editiot perustuvat käsikirjoitusten ja ensipainosten ja muun alkuperäisaineiston tutkimukseen. Tekstin liitteenä ovat esittely ja laaja kommentaariosio. Toistaiseksi on julkaistu Jyrki Nummen johdolla kirjevalikoima sekä näytelmät Nummisuutarit ja Kullervo.[28]
Huomionosoituksia

Kansalliskirjailija Aleksis Kiven päivää vietetään hänen syntymäpäivänään 10. lokakuuta, joka on myös liputuspäivä. Se on samalla myös suomalaisen kirjallisuuden päivä ja Helsingin yliopiston Eteläsuomalaisen osakunnan vuosipäivä. 1960-luvulle saakka se oli lisäksi Suomen kouluissa yleisesti vapaapäivä. Seitsemällä veljeksellä on ollut vahva asema suomalaisessa kouluopetuksessa.[2]
Kirjailijan ja runoilijan muistoksi on perustettu Aleksis Kiven Seura 1941. Turussa on vuodesta 1945 toiminut Turun Aleksis Kivi -kerho. Hänen syntymäkotinsa Nurmijärven Palojoella on entistetty ja järjestetty museoksi 1952. Aleksis Kiven kuolinmökki, jonka Helsingin yliopiston ylioppilaskunta osti Albert Stenvallilta vuonna 1910, on nähtävillä Tuusulassa. Mökissä on nähtävillä Kiven Raamattu ja kuolinsänky.[29] Kirjailijan asuinpaikkoja merkitseviä muistolaattoja on Helsingin Katajanokalla, Forumin liikekeskuksessa ja Tapaninkylässä.[30] Venäläiset purkivat vuokra-aikanaan Siuntiossa sijaitsevan Fanjunkarsin torpan, jossa Kivi kirjoitti pääosan tuotannostaan. Uusi Fanjunkars vihittiin kulttuuritaloksi 2006.[31] Vuodesta 1953 lähtien Aleksis Kiven synnyinseudulla, Nurmijärven Palojoella, on järjestetty kesäisin Kivi-juhlat-teatteritapahtuma, jossa esitetään Kiven tuotantoa. Esityspaikka on Kiven lapsuuden leikkipaikka.
Aleksis Kiven katu -nimisiä katuja löytyy useista Suomen kaupungeista, muun muassa Helsingin Alppiharjusta ja Tampereen keskustasta.[32] Helsingin Alppiharjuun Kiven syntymän 100-vuotisjuhlavuonna 1934 valmistunut Suomen silloin suurin kansakoulu nimettiin Aleksis Kiven kouluksi. Nykyisin se on yhtenäinen vuosiluokkien 1-9 peruskoulu.[33][34]
Kiven elämästä on tehty seuraavat elokuvat:[35]
Minä elän, ohj. Ilmari Unho 1946. Aleksis Kiveä näytteli Rauli Tuomi.
Aleksis Kivi, ohj. Tapani Itäranta 1984. Aleksis Kiveä näytteli Asko Sarkola.
Aleksis Kiven elämä, ohj. Jari Halonen 2002. Aleksis Kiveä näytteli Marko Tiusanen.
Harri Saksala on säveltänyt ja levyttänyt Kiven runoja albumillisen. Yksitoista teosta sisältävä Aleksis Kivi -levy ilmestyi vuonna 1984.[36] Einojuhani Rautavaara on säveltänyt Aleksis Kivi -oopperan, joka kertoo tyylitellysti Kiven elämästä. Oopperassa käytetään runsaasti sekä Kiven omia että hänen vastustajansa August Ahlqvistin tekstejä.[37]
Suuret suomalaiset -kilpailussa 2004 Kivi äänestettiin yhdeksännelle sijalle.[38]
Muistomerkit

Aleksis Kivestä on yhteensä 11 patsasta ja muistomerkkiä. Hänestä ei tiettävästi ole säilynyt yhtään valokuvaa, sen vuoksi kaikki hänestä tehdyt veistokset ja kuvat perustuvat piirroksiin.[39]
Helsingin Rautatientorilla, Kansallisteatterin edessä on vuonna 1939 pystytetty Wäinö Aaltosen veistämä Aleksis Kiven patsas. Nurmijärven kirjaston edessä olevassa puistikossa on Aukusti Veuron vuonna 1934 veistämä patsas.[7]
Kiven rintakuvat ovat Nurmijärven yhteiskoulun juhlasalissa ja Erland Stenbergin (1879) veistämä Kansallisteatterissa. Kiven mahdollisesti tuntenut tai nähnyt Erland Stenberg suunnitteli myös kirjailijan hautapatsaan (1877).[19]
Tampereella Vanhan kirjastotalon puistossa on Wäinö Aaltosen veistämä, vuonna 1928 paljastettu veistos Runoilija ja muusa. Turun yliopiston silloisen päärakennuksen, entisen Hotelli Phoenixin edustalla paljastettiin vuonna 1949 Wäinö Aaltosen Aleksis Kiven patsas, joka pystytettiin uudelleen vuonna 1962 teatteritalon edustalle.[40] Myös Mäntän Keskustorilla on Wäinö Aaltosen Aleksis Kiven muistopatsas (1930).[41]
Tuusulan Hyrylässä, Jääkärin puistossa on Alpo ja Nina Sailon veistämä Aleksis Kiven patsas Metsän poika (1984).[42]
Teokset

Näytelmät
Kullervo (1864). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Lea (julkaistiin 1869). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Nummisuutarit (1864). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Karkurit (1865). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Kihlaus (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Olviretki Schleusingenissa (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Yö ja päivä (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Leo ja Liina (1867). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Canzio (1868). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Margareta (julkaistiin 1871). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Selman juonet. E-kirja Gutenberg-projektissa.
Romaani
Seitsemän veljestä (1870). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Runokokoelma
Kanervala (1866)
Runot; Lyhyet kertomukset (1916). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Kertomuksia
Vuoripeikot. Tarina Nurmijärveltä (1864)
Eriika (1859)
Koto ja kahleet (1850-luvulta)
Aleksis Kiven tarinoita. Kuvittanut Matti Visanti. Kustannusyhtiö Nide Oy, Hämeenlinna (ei julkaisuvuotta).
Kirjeitä
 (Agricola-Suomen historiaverkko, Kotimaisten kielten tutkimuskeskus)
Kivi, Aleksis, Kirjeet. Kriittinen editio. Toim. Juhani Niemi (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko, Petri Lauerma ja Jyrki Nummi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1386, Tiede. Helsinki: SKS 2012. ISBN 978-952-222-390-6
Käännöksiä muille kielille
Alex Matson, Seven Brothers. 1. laitos, New York: Coward-McCann, 1929. 2. laitos, Helsinki: Tammi, 1952. 3. laitos, toim. Irma Rantavaaran, Helsinki: Tammi, 1973.
Impola, Richard A., Seven Brothers. New Paltz, NY: Finnish-American Translators Association, 1991.
Douglas Robinson, Heath Cobblers (Nummisuutarit) and Kullervo. St. Cloud, MN: North Star Press of St. Cloud, 1993.
Douglas Robinson, The Brothers Seven. Bucharest, Romania: Zeta Books, 2017.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Teemu Keskisarja| title = Saapasnahka-torni| publisher = Siltala| year = 2018| isbn = 978-952-234-497-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suomalainen tietosanakirja 4, kanar–kär| location = Espoo| publisher = Weilin + Göös| year = 1990| id = ISBN 951-35-4648-9| page = 307–308}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri henkilökirja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2001| id = ISBN 951-0-26140-8| page = 336}}
Check date values in: |accessdate= (help)

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aaltonen, Jukka & Lahti, Ilpo & Salminen, Jouko K.| title = Nyt ei auta pelko eikä vapistus. Aleksis Kiven terveydestä, kirjeistä, unista ja seitsemästä veljeksestä| location = Turku| publisher = Turun Aleksis Kivi -Kerho| year = 2015| id = ISBN 978-952-93-5532-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Holma Jaakko| title = Totta vai tarua? ― Aleksis Kiven kuolinmökin museoarvo ja aitous| publisher = Jyväskylän yliopisto| year = 2011| version = pro gradu| format = [ online version]| accessdate = 28.3.2016}}
Juutinen, Juha: Linnut Aleksis Kiven tuotannossa. Lintumies 4/1985, s.174–181.
Citation error, replace with{{cite book| author = Ketonen, Oiva| title = Kohtalon vaihtoehdot. Aleksis Kivi, August Ahlqvist ja sivistyneistön vähäinen kansalaisrohkeus| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1989| id = ISBN 951-0-16013-X}}
Kinnunen, Aarne: Nummisuutarit komedia viidessä näytöksessä (1994)
Citation error, replace with{{cite book| author = Kinnunen, Aarne| title = Aleksis Kiven näytelmät. Analyysi ja tarkastelua ajan aatevirtausten valossa| location = Porvoo Helsinki| publisher = WSOY| year = 1967| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivi, Aleksis| title = Kirjeet. Kriittinen editio| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2012| version = Päätoimittaja Juhani Niemi| id = ISBN 978-952-222-390-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtonen, J. V.| title = Nurmijärven poika. Kuvia Aleksis Kiven elämästä| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1934| id = ISBN 978-951-0-34891-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri, Veijo| title = Aleksis Stenvallin elämä| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1975| version = 4. täydennetty painos (1. painos 1973)| id = ISBN 951-1-10489-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri, Veijo| title = Elon saarel tääl. Aleksis Kiven taustoja| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1984| id = ISBN 951-1-07994-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Kivi| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 1984| id = ISBN 951-20-2525-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Lumivalkea liina. Aleksis Kivi ja rakkaus| location = Helsinki| publisher = Like| year = 1998| id = ISBN 951-578-579-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Metsän poika. Aleksis Kiven elämä| location = Helsingissä| publisher = Ajatus| year = 2004| id = ISBN 951-20-6677-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Impivaaran kaski. Aleksis Kivi kirjallisuutemme korvenraivaajana| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2009| id = ISBN 978-952-222-107-0}}
Douglas Robinson, Aleksis Kivi and/as World Literature. Leiden ja Boston: Brill.
Citation error, replace with{{cite book| author = Sihvo, Hannes| title = Elävä Kivi: Aleksis Kivi aikanansa| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2002| isbn = 951-746-421-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Viljo| title = Aleksis Kivi. Elämä ja teokset| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1984| version = 6. painos (1. painos 1915)| id = ISBN 951-0-12389-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Yli-Paavola, Jaakko & Laaksonen, Pekka (toim.)| title = Tulinuija. Aleksis Kiven seuran albumi| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2009| id = ISBN 978-952-222-135-3}}
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Aleksis Kiven e-kirjoja Kansalliskirjaston ,  sekä .
.
. (Sivulla julkaistaan ajankohtaisia kirjailijaan liittyviä uutisia.)
.
.
 -verkkojulkaisu, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.
 Toim. Sakari Katajamäki, Ossi Kokko ja Elina Kela. FIN-CLARIN: Finnish Language Resource Infrastructure / CSC – Tieteen tekniikan keskus: Kielipankki 2013. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa laadittu korpus Aleksis Kiven kirjeistä, teoskäsikirjoituksista ja kirjailijan elinaikana julkaistuista painoksista.)
. Helsingin yliopiston Kotimaisen kirjallisuuden järjestämien Kivijalka-seminaarien aineistoa 1999-2002
.
.

Luokka:86.1 Yleinen kirjallisuudenhistoria
*
Luokka:Vuonna 1834 syntyneet
Luokka:Vuonna 1872 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat tarkoittaa Suomen ilmavoimien hävittäjälentokoneiden valintakriteerien asettamista, vertailua, valintaa, ostamista ja rakennuttamista vuosina 1940–1944 eli talvisodan ja jatkosodan sekä niiden välisen välirauhan aikana.
Talvisodan hävittäjähankinnat
Talvisodan syttyminen 30. marraskuuta 1939 pakotti Suomen yrittämään koneiden hankintaa mistä hyvänsä. Katseet suunnattiin erityisesti Isoon-Britanniaan, Ranskaan ja Yhdysvaltoihin, joissa oli herännyt voimakas Suomi-sympatia.
Reaalipolitiikassa Ison-Britannian ja Ranskan toiminnan vaikuttimina oli natsi-Saksan toimintamahdollisuuksien heikentäminen. Niille oli tärkeää, ettei Saksa päässyt hallitsemaan Itämerta. Tämän vuoksi Iso-Britannia oli pyrkinyt lähentämään suhteitaan Neuvostoliittoon ja tästä näkökulmasta Neuvostoliiton toimet vuonna 1939 Baltian maita ja Suomea kohtaan olivat olleet jopa toivottavia. Molotov–Ribbentrop-sopimus ja erityisesti Saksan hyökkäys Puolaan syyskuussa 1939 muutti tilanteen. Joulukuussa 1939 Iso-Britannia asettui tukemaan Ranskaa Neuvostoliiton erottamiseksi Kansainliitosta. Kansainliitto puolestaan sitoutui tukemaan Suomen taistelua Neuvostoliittoa vastaan.
Talvisodan loppupuolella Iso-Britannia ja Ranska suunnittelivat avustusretkikunnan lähettämistä Norjaan ja Ruotsin kautta Suomeen. Ranska oli ehdottanut maihinnousua Petsamoon ja 20000–30000 liittoutuneen sotilaan apuuntuloa. Koska Ranskalla ei ollut omia voimavaroja toteuttaa operaatiota päävastuu operaation suunnitteluun annettiin Isolle-Britannialle. Iso-Britannia muutti Ranskan ehdottamaa toimintasuunnitelmaa ja asetti Pohjois-Ruotsin malmikentät päätavoitteekseen. Suomen avustaminen jäi vasta toiselle sijalle. Avustusretkikunnan tarkoituksena oli miehittää Pohjois-Ruotsin malmikentät ja näin estää Ruotsin malmikuljetukset Saksaan. Toimenpide olisi saattanut provosoida Saksan sotatoimiin Pohjois-Euroopassa, jolloin kiinnostus Ranskaa ja Isoa-Britanniaa kohtaan olisi vähentynyt, mikä oli erityisesti Ranskan tavoite.
Kokemukset ensimmäisestä maailmansodasta olivat ajaneet Yhdysvallat eristäytymään erityisesti Euroopasta ja sen kriiseistä. Tämän eristäytymispolitiikan eli isolationismin tueksi oli säädetty puolustuslakeja, jotka asettivat sotatarvikkeet valtion valvontaan ja estivät niiden toimittamisen sotaa käyviin maihin. Suomen kannalta kuljetukset Yhdysvalloista olivat pitkät ja kalliit ja dollarivaluuttaa oli niukasti. Suomen kiinnostus aseiden ostoon Yhdysvalloista virisi vuonna 1938, jolloin marsalkka Mannerheim esitti sotilasasiamiehen viran perustamista Washingtonin suurlähetystöön. Tämä toteutuikin niin, että Suomen Selluloosayhdistyksen apulaisjohtaja, eversti Paavo Talvela jäi keväällä 1939 suurlähettiläs Hjalmar Procopén käytettäväksi.
Joulukuussa 1939 hävittäjälaivueiden tavoitemäärä nostettiin neljään.[1]
30 Gladiatoria ja 12 Hurricanea Isosta-Britanniasta - Blacburn Roc jää saamatta

Talvisodan sytyttyä Suomi pyysi aseita ja lentokoneita Ison-Britannian hallitukselta. Sen ilmailuministeriö ei kuitenkaan ollut halukas myymään uudempia Supermarine Spitfire ja Hawker Hurricane -hävittäjiään. Sotakabinetti antoi luvan vanhentuneiden Gloster Gladiator -hävittäjien myynnille 5. joulukuuta 1939 ja viikkoa myöhemmin suurlähettiläs Gripenberg allekirjoitti Gloster Aircraft Corporationin kanssa sopimuksen 20 Gladiatorista. 28. joulukuuta 1939 Gloster ilmoitti, että koneet on koelennetty. Suomen pyydettyä lisää lentokoneita Iso-Britannia lahjoitti kymmenen Gladiatoria. Nämä koneet kerättiin huoltoyksiköistä ja kaikki koneet kuljetettiin Bergenin kautta Malmöön, jossa koneet koottiin ja lennettiin Barkarbyhyn, josta suomalaiset lentäjät noutivat koneet Suomeen 18. tammikuuta – 16. helmikuuta 1940. Koneet annettiin aluksi Utissa toimineelle Lentolaivue 26:lle. Gripenberg neuvotteli myös toisen 30 Gladiatorin erän mutta koneita ei saatu Suomeen[2].
Suomen 9. tammikuuta 1940 Isolle-Britannialle esittämällä tarvelistalla oli 30 tai mieluummin 60 Supermarine Spitfire tai Hawker Hurricane -hävittäjää. Ison-Britannian ilmavoimien johto samoin kuin ilmailuministeriö olivat koneiden myyntiä vastaan. Laivastoministeri Winston Churchill puolsi kuitenkin Hurricane-koneiden myyntiä. 17. joulukuuta 1940 suurlähettiläs Gripenberg teki toisen hankintasopimuksen Glosterin kanssa ostaen Suomelle 12 Hawker Hurricane -hävittäjää. Vaikka sopimus tehtiin Glosterin kanssa, koneet olivat käytettyjä ja kunnostettuja RAF:n koneita. Koneet koelennettiin 21–27. helmikuuta 1940 ja luovutettiin Suomelle. Koneet lennettiin 25–28. helmikuuta 1940 Västeråsiin Edinburghin, Wickin, Stavangerin ja Oslon kautta. Yksi koneista vaurioitui laskussa Wickiin (ja lunastettiin Ison-Britannian ilmavoimille) ja yksi tuhoutui 28. elokuuta 1940 Norjan rannikolla. Loput 10 konetta saapuivat Suomeen vasta 7–10. maaliskuuta 1940, joten ne eivät ehtineet osallistua talvisodan taisteluihin[3].
Iso-Britannia vapautti myös 30 Blackburn B-25 Roc -hävittäjää Suomeen myytäviksi. Kyseessä oli kaksipaikkainen Skua-syöksypommittajasta kehitetty tukialushävittäjä, jonka toimitukset laivaston ilmavoimille olivat alkaneet huhtikuussa 1939. Suomi hyväksyi 27. helmikuuta 1940 Blackburnin tarjouksen 33:sta Roc Mk I -koneesta. Koneista neljä ehdittiin lentää Dyceen Skotlantiin Suomeen lennettäviksi ja varustaa Suomen ilmavoimien tunnuksilla (RO-141…144) mutta 13. maaliskuuta 1940 päättynyt talvisota pysäytti koneet sinne[4]. Roc jäi saamatta, mikä ei liene ollut suuri vahinko, sillä tämän hävittäjäkoneen huippunopeus oli vain 359 km/h ja sen kaikki neljä 7,7 mm konekivääriä sijaitsivat ohjaajan takana sijaitsevassa konekivääritornissa. Koneella ei voinut tulittaa eteenpäin[5].
30 Morane-Saulnieria ja 6 Caudronia Ranskasta

Ennen talvisotaa Ranska oli ollut haluton myymään aseitaan Suomeen. Talvisodan aikana pääministeri Édouar Daladier pyrki paikkaamaan huonoa kannatustaan toimimalla Suomen hyväksi. Ranska sähkötti 28. joulukuuta 1939 Suomeen, että Ranska lahjoittaa Suomelle 50 Morane-Saulnier M.S. 406 -hävittäjää. Koneita saatiin lopulta vain 30 ja ne laivattiin Ruotsiin koottaviksi. Koneet lennettiin Suomeen helmikuun 1940 aikana. Koneet sai Lentolaivue 28, joka ehti talvisodan aikana tehdä Moraneilla 288 sotalentoa saavuttaen 14 ilmavoittoa[6].
Myöhemmin lahjoitettiin 80 Caudron C.714 ja 46 Koolhoven F.K.58 -hävittäjää. Alun perin oli tarkoitus koota ja lähettää toimintavalmis Caudron-laivue lentäjineen ja mekaanikkoineen Suomeen. Tämä ei kuitenkaan toteutunut ja vain kuusi Caudronia saapui Suomeen. Koolhovenit jäivät kokonaan saamatta.[4] Ranska oli tilannut suuren määrän Caudroneita 5.10.1938 mutta tuotanto lopetettiin maaliskuussa 1940 90:n rakennetun Caudronin jälkeen. Caudron C.714 vedettiin pois aktiivipalvelusta Ranskassa helmikuussa 1940 huonojen suoritusarvojen vuoksi. Suomeen saapuneet kuusi konetta (valmistusnumeroltaan 2-7) luovutettiin lentokonetehtaalle toukokuussa 1940 ja ne oli tarkoitus antaa Porissa toimivalle Lentolaivue 30:lle. Laivue hyväksyi koneista vain kaksi. Caudron C.714 asetettiin pysyvään lentokieltoon syyskuussa 1940[7]. Ranskaan jääneistä koneista 40:llä varustettiin puolalaislentäjistä koottu ns. Varsovan ryhmä, joka taisteli Saksaa vastaan 2–13. kesäkuuta 1940. Loput koneet jäivät Vichyn Ranskan ja Saksan käyttöön, joka lienee ollut vähäistä[8].
Koolhoven F.K.58 lensi ensilentonsa 17. heinäkuuta 1938. Tammikuussa 1939 Ranska tilasi 50 konetta ja Hollanti 36. Vain 18 konetta kahden prototyypin lisäksi valmistui. Koneilla tehtiin 47 sotalentoa ennen Ranskan kukistumista. Jäljelle jääneet koneet romutettiin.[9]
44 Brewsteriä Yhdysvalloista

Eversti Paavo Talvela otti keväällä 1939 yhteyttä useisiin ase- ja lentokonetehtaisiin Yhdysvalloissa. Hän kävi neuvotteluja muun muassa Douglasin ja Curtiss-Wrightin kanssa. Jälkimmäinen tarjosi Model 75A -hävittäjiä 3-8 kuukauden toimitusajalla; Curtiss oli myös valmis tekemään sitovan sopimuksen sen varalta, että Suomi joutuu sotaan.[10]
7. heinäkuuta 1939 nimitettiin eversti Per Zilliacus Suomen sotilasasiamieheksi Yhdysvalloissa. Hän ja suurlähettiläs Hjalmar Procopé aloittivat elokuussa 1939 korkean tason neuvottelut asehankinnoista Yhdysvaltain apulaisulkoministeri Wellesin kanssa. Procopén priorisoimaton ostolista oli pitkä sisältäen muun muassa 230 hävittäjäkonetta.[10] Lisäksi Procopé pyysi 60 miljoonan dollarin luottoa Suomen puolustuskyvyn kohentamiseen.[11]
Ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Lundqvist sähkötti 17. lokakuuta 1939 sähkötti Washingtonin suurlähetystöön. Sähkeessään hän kertoi tilanteen Neuvostoliiton kanssa kärjistyneen niin, että tarvittiin hävittäjäkoneita merkistä välittämättä.[10] Marraskuun alussa tutkittiin kolmea vaihtoehtoa, jotka olivat Grumman F4F Wildcat, Seversky EP-1 ja Brewster F2A ”Buffalo”.[12]
F4F:n kolmas prototyyppi, XF4F-3, oli lentänyt ensilentonsa maaliskuussa 1939 ja 8.8.1939 Grumman oli saanut Yhdysvaltain laivastolta 78 koneen tilauksen. Tuotantoa oltiin siis vasta käynnistämässä; ensimmäiset koneet toimitettiin vasta helmikuussa 1940.[13]
Ruotsi oli tilannut kesällä 1939 15 Seversky EP-1:tä ja myöhemmin 120 lisää vieden Severskyn tuotantokapasiteetin. Ruotsi sai 135 tilatusta Severskystään 62 keväällä ja kesällä 1940. Lopuista 60 otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille tunnuksella P-35A. 48 koneista osallistui taisteluihin Japania vastaan Filippiineillä; koneista 40 menetettiin kahden päivän taisteluissa. Loput 12 konetta toimitettiin Ecuadoriin.[14]
Brewster ei ollut aluksi lainkaan potentiaalinen toimittajaehdokas. Se oli pieni ja tuntematon ja sen ensimmäinen hävittäjätoimitus Yhdysvaltain laivastolle oli myöhässä. Koneen prototyyppiin XF2A-1 oli kuitenkin tehty muutoksia, muun muassa moottori oli vaihdettu tehokkaampaan, ja se oli lentänyt muutettuna ensilentonsa kesällä 1939 tunnuksella XF2A-2. Koska tilatuista 54 koneesta vain 11 oli toimitettu, Yhdysvallat katsoi voivansa myydä loput 43 Suomelle ja tilata niiden tilalle saman määrän suorituskykyisempää F2A-2:ta. Kaupat tehtiin 16. joulukuuta 1939 jostain syystä 44 koneesta, joista 38 (valmistusnumerot 18-55) otettiin Yhdysvaltain laivastolle tarkoitetusta erästä ja kuusi (valmistusnumerot 57-62) Belgian 48 koneen tilauksesta. Suomi neuvotteli myös 60 lisäkoneesta, jotka olisi valmistettu heti 44:n tilatun perään. Se olisi edellyttänyt Belgian toimitusten siirtämistä; Suomi neuvottelikin asiasta Belgian kanssa mutta kauppaa ei syntynyt. Syynä saattoi olla myös moottorien puute.[15]
Tilatut 44 Brewster Model 239:ää lähetettiin New Yorkista Bergenin kautta Ruotsiin koottaviksi; vain kolme konetta koottiin ja koelennettiin Yhdysvalloissa. Ensimmäinen 11 koneen erä lähti New Yorkista 13. tammikuuta 1940 ja viimeinen erä saapui Bergeniin 13. maaliskuuta 1940. Koneet koottiin SAAB:in tehtailla Trollhättanissa. Ensimmäiset koneet saatiin Suomeen 1. maaliskuuta 1940 ja ennen talvisodan päättymistä ehdittiin saada kuusi konetta. Koneet eivät kuitenkaan ehtineet mukaan taisteluihin. Viimeinen kone saapui Suomeen 1. toukokuuta 1940. Koneet sai Lentolaivue 22, joka kuitenkin joutui jo huhtikuussa 1940 luovuttamaan koneensa Fokkereilla taistelleelle Lentolaivue 24:lle.[16]
Maaliskuun alussa 1940 marsalkka Mannerheim lähetti presidentti Rooseveltille henkilökohtaisen kirjeen, jossa hän pyysi Suomelle 150 hävittäjäkonetta ja 36 pommikonetta miehistöineen. Roosevelt kehotti ilmavoimia tutkimaan mahdollisuutta koneiden lähettämiseen. Yhdysvaltain ilmavoimat kuitenkin katsoi, ettei sillä ollut tarpeeksi koneita omaakaan tarvetta varten, joten asia raukesi.[17]
Fokker G.1 jää saamatta
Fokker suunnitteli omalla riskillään kaksimoottorisen Fokker G.1 -hävittäjän, joka lensi ensilentonsa maaliskuussa 1937. Kone oli esitelty edellisvuoden ilmailunäyttelyssä Pariisissa, jossa siihen kohdistui suurta huomiota. Koneessa oli alun perin Hispano-Suiza 14Ab -moottori, joka kuitenkin vaihdettiin Pratt & Whitney R-1535 Twin Wasp Junior -moottoriin. Konetta myytiin vuonna 1937 26 Espanjalle mutta sisällissodan syttymisen vuoksi koneet jäivät toimittamatta. Hollannin ilmavoimat tilasivat lokakuussa 1937 36 Bristol Mercury -moottorilla varustettua konetta, joiden mallimerkinnäksi tuli G.1A – ja samalla Espanjalle rakennettavalle mallille tuli mallinmerkinnäksi G.1B.
Ensimmäiset keskustelut Fokkerin ja Suomen viranomaisten välillä koskien Fokker G.1 -hävittäjää käytiin toukokuussa 1937, jolloin ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Jarl Lundqvist oli kiinnostunut ostamaan yhden valmiin koneen ja 23 koneen valmistuslisenssin. Ilmeisesti Fokker G.1:llä oli tarkoitus korvata Bristol Blenheimin lisähankinnat. Suomalaiset kävivät syksyllä 1937 koelentämässä G.1:n. Huhtikuussa 1938 Fokkerille ilmoitettiin, että kaksimoottorihävittäjäasia ei ollut ajankohtainen.
Fokker kutsui suomalaisen koelentäjän lentämään Fokker G.1:llä helmikuussa 1939 mikä toteutuikin. Koneesta käytiin edelleen kauppaa ja syksyllä 1939 Fokker tarjosi Suomelle Espanjalle tarkoitettuja G.1B -koneita. Komentaja Lundqvist piti pyydettyä hintaa korkeana eikä kauppaa syntynyt.
Talvisodan sytyttyä Fokker G.1 kelpasi Suomelle. Tammikuussa 1940 yritettiin ostaa 18 G.1A:ta. Fokker olisi pystynyt toimittamaan koneet 4–6 kuukauden toimitusajalla mutta helmikuussa 1940 asia raukesi potkureiden ja Bristol Mercury -moottorien saantivaikeuksien vuoksi.[18]
Koneita ja apua muista maista
Iso-Britannia painosti Etelä-Afrikan lahjoittamaan Suomelle 29 Gloster Gauntlet -konetta. Koneet laivattiin Britteinsaarilta Ruotsiin 10. maaliskuuta 1940, jossa yhdeksän koottiin ja lennettiin Suomeen 12. huhtikuuta 1940 mennessä. Loput laivattiin Suomeen 17. toukokuuta 1940[19]. Gauntlet oli kuitenkin vanhentunut hävittäjänä ja saapunutta 24 konetta käytettiin harjoituskoneina.
Ruotsi lahjoitti Suomelle 8. joulukuuta 1939 kahdeksan konetta. Kaksi Bristol Bulldog ja kolme J6B Jaktfalken -konetta saapui 15. joulukuuta 1939. Bulldogit olivat Suomen vastaavia vanhempaa IIA-mallia ja niitä käytettiin Jaktfalkenien tapaan harjoituskoneina. 23. joulukuuta 1939 Suomeen saapui kolme Fokker C.V.D -konetta, joita käytettiin yhteyskoneina[20].
Näitä kahdeksaa konetta merkittävämpi apu oli ruotsalaisista vapaaehtoisista koostuva lentolaivue Flygflottilj 19, joka lensi 12:lla ruotsalaisella Gloster Gladiator -hävittäjällä, neljällä Hawker Hart -tiedustelukoneella sekä muutamalla yhteistoimintakoneella 10. tammikuuta 1940 alkaen vastaten käytännössä Lapin ilmapuolustuksesta. Yksikkö sai seitsemän ilmavoittoa menettäen kolme Gladiatoria ja kolme Hartia ilmataisteluissa ja onnettomuuksissa. Kolme ruotsalaislentäjää kaatui.
Merkittävä apu oli myös ruotsalaisten järjestämä lentokoneiden kokoamistoiminta. Koneita koottiin AB Aerotransportissa Bulltoftassa lähellä Malmöä, Centrala Flygverkstadenilla Malmslättissä lähellä Linköpingiä sekä Götaverkenillä Torslandassa ja SAABilla Trollhättanilla, molemmat lähellä Göteborgia. Nämä yksiköt kokosivat 157 konetta (muun muassa Brewsterit, Moranet, Gladiatorit ja Fiatit) joulukuun 1939 ja huhtikuun 1940 välillä[21].
Oma lentokoneenrakennustoiminta
9. syyskuuta 1939]] tehtiin Valtion lentokonetehtaalle 50 Fokker D.XXI -hävittäjän ennakkotilaus. Lopullinen tilaus tuli 22. tammikuuta 1940. Koska Bristol Mercury -moottoreiden saanti oli tyrehtynyt, koneisiin päätettiin hankkia Pratt & Whitney R-1535 Twin Wasp Junior -moottorit[22]. 13. joulukuuta 1939 ilmavoimien komentaja, kenraalimajuri Lundqvist priorisoi lentokonetehtaan toiminnassa Fokker D.XXI -sarjan vasta kolmannelle tilalle (ensisijalle tuli sotakoneiden kunnostus, toiselle sijalle harjoitus- ja koulukoneet pl. VL Pyry, joka priorisoitiin neljännelle tilalle). VL Myrskyn työt keskeytettiin[23].
Sotasaaliskoneet
Suomi sai talvisodassa sotasaaliiksi useita Polikarpov I-15bis- ja Polikarpov I-153 -hävittäjiä sekä muutamia Polikarpov I-16 -hävittäjiä. Polikarpov I-15bis- -koneista saatiin kaksi lentokuntoon talvisodan aikana ja kolme korjattiin välirauhan aikana. Polikarpov I-153 -koneista kahdeksan ja Polikarpov I-16 -koneista yksi korjattiin lentokuntoon välirauhan aikana.[24]
Sotasaaliskoneiden korjaus ja huolto kuluttivat koneiden käyttöarvoon verrattuna kohtuuttomasti resursseja.[25] Vain Polikarpov I-153 -koneilla oli todellista merkitystä; niitä oli talvi- ja jatkosodan sotasaalis sekä hankinnat Saksasta huomioiden käytössä 21. Konetta käytettiin hävittäjänä jatkosodan alussa. I-15bis -koneita käytettiin lähinnä jatkokoulutuskoneina täydennyslaivueissa ja I-16-konetta käytettiin vertailukoneena Lentolaivue 24:ssä.[26]
Välirauhan lentokonehankinnat
Talvisota päättyi Moskovan rauhaan 13. maaliskuuta 1940, jolloin alkoi välirauhaksi kutsuttu ajanjakso. Ajanjaksoa leimasi ankara painostus sekä Neuvostoliiton että Saksan taholta. Huhtikuussa 1940 Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan ja sulki näin Suomelta pääsyn Pohjanmerelle. Ainoa henkireikä oli Petsamo, jota kautta kuljetettiin muun muassa Ruotsin tilaamat 62 Seversky EP-1 -konetta.[27] Neuvostoliitto sai uhkavaatimuksillaan Viron, Latvian ja Liettuan liitettyä itseensä elokuussa 1940.
Syyskuussa 1940 tehtiin laaja lentokaluston hankintaohjelma, johon kuului muun muassa kuusi 30-koneista hävittäjälaivuetta. Hankinnat päätettiin tehdä 90 %:sti ulkomailta; joko Saksasta tai sen välityksellä muista maista.[28] Lentokoneita yritettiin ostaa sekä joulukuussa 1940, jolloin kenraali Talvela tapasi marsalkka Göringin että maaliskuussa 1941, jolloin sotataloustarkastaja Grandellin tapasi kenraali Thomasin. Valtakunnanmarsalkka Adolf Hitler päätti 9. maaliskuuta 1941 etteivät suomalaisten toiveet muun muassa lentokoneiden saamiseksi olleet ”toistaiseksi täytettävissä”.[29]
Loppuvuodesta 1940 kävi saksalainen lentäjäryhmä tutustumassa venäläisiin sotasaaliskoneisiin. Joulukuussa samana vuonna saksalainen lentäjä kävi koelentämässä Polikarpov I-153 -koneen (VH-14) Malmilla[30]. Keväällä 1941 Suomi luovutti Saksalle koelennettäväksi muun muassa yhden Polikarpov I-16 -koneen, jota ei saatu takaisin[31].
50 Fokker D.XXI:tä Valtion lentokonetehtaalta
Puolustusministeriö onnistui hankkimaan Fokker D.XXI -koneisiin uudet Pratt & Whitney R-1535 Twin Wasp Junior -moottorit ja käytetyt potkurit Yhdysvalloista. Koneet rakennettiin Kolhossa. Koneista ensimmäinen valmistui 29.10.1940 ja loput yhtä lukuun ottamatta tammi–kesäkuussa 1941. Twin Wasp Junior oli Mercuryä painavampi ja ahdettu matalammalle lentokorkeudelle. Koneeseen tilattiin panssari-istuin sekä bensiini- ja öljysäiliöiden kumitus. Muutokset nostivat painoa ja sen seurauksena koneen suorituskyky huononi harjoituskoneluokkaan[32]. Koneet menivät tiedustelulaivueille.
Myrskyn prototyyppi tilataan
VL Myrsky -hävittäjän suunnittelu aloitettiin huhtikuussa 1940 kiireellisenä. Moottoritehoa pyrittiin nostamaan ja koneen spesifikaatiota muutettiin. Prototyyppi tilattiin 20. joulukuuta 1940 ja se lensi ensilentonsa vasta 23. joulukuuta 1941.[28]
25 Morane-Saulnieria ja 29 Curtiss Hawkia Saksan sotasaalisvarastoista

Sotatalouspäällikkö, kenraalimajuri Leonard Grandell neuvotteli Saksan korkeimman sotatalousupseerin, kenraali Thomasin kanssa sotatarviketoimituksista toukokuussa 1940 mutta sai ehdottoman kielteisen vastauksen.[33]
Tilanne muuttui elo-syyskuussa 1940 Saksan pyydettyä sotilaiden kauttakulkuoikeutta Kirkkoniemeen. Sopimus tehtiin 22. syyskuuta 1940 ja tätä ennen oli aseiden ja lentokoneiden hankinta Saksasta jo käynnistynyt. Lokakuun alussa 1940 solmittuun sopimukseen numero 1187 saatiin sisällytettyä 55 Morane-Saulnier M.S.406 ja 30 Curtiss Hawk -hävittäjää. Saksa ei halunnut eikä voinut myydä omaa ajanmukaista kalustoaan sillä se oli edelleen Neuvostoliiton liittolainen ja toimitusten oli sovittava sen Neuvostoliitolle esittämään selitykseen, jonka mukaan se toimitti aseita korvauksena talvisodan aikana pysäyttämistään toimituksista.[34]
Morane-Saulnier M.S.406 -koneita saatiin lopulta 25. Kymmenen tuli laatikoissa lentokonetehtaalle vuodenvaihteessa 1940–1941, toiset kymmenen kesä-elokuussa 1941 ja loput viisi marraskuussa 1941. Osa koneista oli M.S.410 -mallia neljällä siipikonekiväärillä ja kiinteällä jäähdyttimellä.[35] Koneet menivät Lentolaivue 28:lle ja Tiedustelulaivue 14:lle.
Curtiss Hawk -koneita saatiin ostettua 29. Koneet olivat Saksan sotasaalista Ranskasta ja Norjasta. Seitsemässä koneista oli 1200 hv:n Wright R-1820 Cyclone -moottori ja lopuissa oli käytännössä 1065 hv tuottava Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp. Koneet olivat uusia tai käytettyjä ja saksalaisten kunnostamia. Kesällä 1941 saatiin 27 konetta ja joulukuussa kaksi.[36] Koneet menivät Tiedustelulentolaivue 12:lle ja 14:lle, jotka kuitenkin joutuivat luovuttamaan uudet koneensa heinäkuussa 1941 Lentolaivue 32:lle.
Macchi- ja Falco-kaupat Italiasta kariutuvat kultaan ja erikoismetalleihin
Suomi neuvotteli vuoden 1940 aikana Italian kanssa Macchi M.C.200 ja Reggiane Re.2000 Falco -hävittäjistä. Ruotsi tilasi jälkimmäisiä 60. 1. marraskuuta 1940 Suomi sai tarjouksen 30:stä Falcosta, jotka olisi toimitettu vuodenvaihteessa 1940–1941. Lisäksi Suomi sai tarjouksen 50:stä Fiat G.50bis -hävittäjästä. Suomalaisilla oli koneesta ja erityisesti sen moottorista huonoja kokemuksia. Toisaalta Fiateilla pudotettiin jatkosodassakin 88 viholliskonetta joten kapasiteettia koneesta löytyi. Kaupat Italian kanssa kaatuvat kuitenkin siihen, että Italia vaati maksuksi kultaa ja erikoismetalleja; sille ei clearing-kauppa käynyt[37].
Brewsterin valmistuslisenssiä ei saatu hankituksi
Vaikka Yhdysvalloista ostetut 44 Brewsteriä eivät ehtineetkään talvisotaan, kone ehti osoittautua yllättävän hyväksi hävittäjäkoneeksi. Suomi tiedusteli valmistuslisenssin ostomahdollisuuksia huhtikuussa 1940 ja lisenssille saatiinkin hinta. Jostain syystä neuvottelut kuitenkin katkesivat toukokuun lopulla 1940 ja valmistuslisenssi jäi saamatta.[37]
Jatkosodan hävittäjähankinnat
Neuvoteltaessa Suomen osallistumisesta operaatio Barbarossaan kenraaliluutnantti Heinrichs välitti Saksaan pyynnön saada nopeasti 100–200 lentokonetta – tuloksetta[38]. Jatkosodan alussakaan Saksa ei suostunut myymään Suomelle ajanmukaista lentokalustoaan. Saksan näkökulmasta tarvetta ei ollut: Suomen rintama oli rauhallinen ja Saksan omat laivueet olivat vajaalukuiset. Sotasaaliskoneita ja niiden varaosia voitiin ostaa mutta sekin kauppa oli hidasta ja byrokraattista[39].
30 Morane-Saulnier M.S. 406:ta Ranskasta 1942
Ranska tarjosi Suomelle Morane-Saulnier M.S.406 -hävittäjiä helmikuussa 1942. Koneet olivat Chateaurouxissa ja ne olivat vähän lentäneitä mutta ulkosäilytyksen jäljiltä huonossa kunnossa. Ilmavoimat tilasi 30 konetta, jotka suomalainen komennuskunta kävi valitsemassa kesä–syyskuussa 1942. Koneet laitettiin lentokuntoon ja koelennettiin Chateaurouxissa. Nämä koneet lennettiin Suomeen, ensimmäinen erä lähti siirtolennolle 11. heinäkuuta 1942. Viimeiset koneet saapuivat Suomeen lokakuussa[40].
Mörkö-Morane tilataan 1942
Samaan aikaan (syyskuussa 1942) Lentorykmentti 2:n komentaja, eversti Rikhard Lorenz lähetti kirjelmän Morane-Saulnier M.S. 406:n puutteista Ilmavoimien esikuntaan. Kirjelmässään Lorenz toteaa koneen olevan hävittäjäkoneeksi sopimaton moottoritehonsa, huolto-ominaisuuksiensa ja varaosavarastojen riittämättömyyden vuoksi. Hän esitti, että Hispano-Suiza 12Y - moottorin tilalle asennettaisiin joko Klimov M-105 tai Klimov M-103. Muutostyön suunnittelu aloitettiin välittömästi ja koeasennus MS-631:een aloitettiin lokakuussa 1942. Kone valmistui koelentoihin helmikuussa 1943. Asennus onnistui hyvin ja koneen suoritusarvot paranivat merkittävästi. Huippunopeus oli luokkaa 490–510 km/h kun kuluneella Hispano-Suizalla huippunopeus oli tuskin enempää kuin 430 km/h. Myös aseistus parani kun potkurinakselille asennettiin 20 mm Mauser MG-151/20 -tykki - sama ase oli Messerschmitt BF-109:ssä. Sarjamuutosten valmistelu aloitettiin lokakuussa 1943 mutta moottorit saatiin Saksan sotasaalisvarastoista vasta helmikuussa 1944. Elokuussa 1944 luovutettiin neljä sarjatyönä muutettua konetta, vuoden 1944 loppuun mennessä oli muutettu 17 konetta ja viimeisten luovuttamisen myötä maaliskuussa 1945 kaikki jäljellä olevat 41 Morane-Saulnier M.S. 406 -konetta oli muutettu Mörkö-Moraneiksi[41].
Kotimainen hävittäjäkone Myrsky 50 koneen sarjavalmistukseen 1942

50 koneen VL Myrsky -sarja (3 koekonetta + 47 sarjakonetta) tilattiin 18. elokuuta 1942. Koesarja valmistui huhti-syyskuussa 1943 mutta yksi koekoneista (MY-2) tuhoutui jo kesäkuussa 1943, toinen (MY-3) marraskuussa 1943 ja kolmas (MY-4) maaliskuussa 1944. Prototyypin (MY-1) ylipainoisuuden vuoksi koesarjaa oli kevennetty äärimmilleen, jolloin kohdattiin värähtelystä aiheutuvia ongelmia. Sekä siipeä että erityisesti peräsintä ja vakaimia jouduttiin vahvistamaan. 47 sarjakoneesta yksi valmistui tammikuussa ja loput heinä-joulukuussa 1944. Tiedustelulentolaivue 12 ja Tiedustelulentolaivue 16 ottivat Myrskyjä vastaan jatkosodan aikana. Värähtelyongelmien lisäksi Myrskyn käyttöarvoa alensivat sota-ajan korvikeliimat ja -lakat, jotka eivät suojanneet puurakenteista konetta kylliksi. Koneet määrättiin lopulliseen lentokieltoon 9. toukokuuta 1947[42].
Brewster-klooni VL Humu 90 koneen sarjavalmistukseen 1942

Valtion lentokonetehdas oli tehnyt Brewster-hävittäjään sekä puu- että metallisiiven syksyllä 1942 sekä asentanut siihen 1000 hv:n Shvetsov M-63 -sotasaalismoottorin toukokuussa 1942. Koska Brewsterin piirustukset olivat jo suurelta osin olemassa ja Brewsteristä oli hyviä kokemuksia, Ilmavoimien esikunta tilasi 16. lokakuuta 1942 viiden koneen esisarjan ja marraskuussa vahvistettiin, että tarkoitus oli tehdä 90 koneen sarja, jota varten oli ryhdyttävä varaamaan raaka-aineita. Lokakuussa 1942 tilattiin Saksan sotasaalisvarastosta yli 200 M-63-moottoria ja apulaitteita. VL Humu -projektin kannattavuutta alettiin epäillä syyskuussa 1943 kun pantiin merkille neuvostoilmavoimien voimakas kehitys. Projektia ei kuitenkaan keskeytetty, koska arveltiin koneiden kelpaavan valmistuessaan ainakin tiedustelulaivueille. 90 koneen suursarja tilattiin marraskuussa 1943, supistettiin 60 koneeseen toukokuussa 1944 ja keskeytettiin kesäkuussa 1944. Vain viiden koneen esisarjaan kuuluva prototyyppi (HM-671) valmistui. Se lensi ensilentonsa 8. elokuuta 1944. Muutoin koko 90-koneen sarja peruttiin syyskuussa 1944[43].
Ensimmäinen 30 Messerschmitt Bf 109 -koneen laivue Saksasta 1943

Suomi oli koko jatkosodan ajan yrittänyt ostaa ajanmukaista kalustoa Saksasta. Loppuvuodesta 1942 toiveet alkoivat täyttyä. Saksan vastoinkäymiset itärintamalla (venäläisten vastahyökkäykset elo–syyskuussa Leningradin ja marraskuussa 1942 Stalingradin rintamilla), Saksan kasvava lentokonetuotanto sekä Suomen erillisrauhahaaveet olivat yhden laivueen myynnin pontimena. 30 koneen laivueeseen kuului 16 uutta ja 14 käytettyä mutta korjattua Messerschmitt Bf 109G-2:ta. Hankintasopimus allekirjoitettiin 1. helmikuuta 1943 ja sopimukseen kuului, että laivue pidetään täysilukuisena korvaamalla tuhoutuneet koneet uusilla. 16 uutta konetta saatiin Suomeen maaliskuussa 1943 mutta käytetyt 14 konetta vasta toukokuussa 1943 Saksan Suomen rauhantunnustelujen vuoksi määräämän aseiden toimituskiellon vuoksi. Täydennyskoneita saatiin elo-marraskuussa 1943 kuusi ja alkuvuonna 1944 12. Näin G-2 -koneiden määräksi tuli 48. G-2:t luovutettiin Lentolaivue 34:lle, joka puolestaan luovutti koneet maalis–huhtikuussa 1944 Lentolaivue 24:lle saadessaan itse G-6-koneita[44].
Pyörremyrskyn prototyyppi tilataan 1943
Myrsky-hävittäjän prototyypin puutteellinen suorituskyky huomattiin, kun prototyyppi annettiin lennettäväksi Koelaivueeseen vuonna 1942. Tällöin virisi ajatus tehokkaamman Daimler-Benz DB 605 -moottorin asentamisesta Myrskyyn. Se ei kuitenkaan käynyt päinsä, koska koneen keulasta olisi tullut liian pitkä ja lisäksi koneen runko oli suunniteltu tähtimoottorille. Tästä syystä päädyttiin suunnittelemaan DB 605:lle perustuva uusi kone.
Valtion lentokonetehdas lähetti toukokuun lopussa 1942 ehdotuksen, jonka pohjalta koneen esisuunnittelu aloitettiin. Ilmavoimien esikunta teki alustavan tilauksen koneen suunnittelusta ja kahdesta prototyypistä marraskuussa 1942 ja vahvisti tilauksen 13. huhtikuuta 1943. Syyskuussa Valtion lentokonetehdas laati saavutusarvolaskelmat viidestä eri muunnoksesta. Kone, joka sai nimekseen VL Pyörremyrsky toteutettiin PM-1 -vaihtoehdon pohjalta, joskin spesifikaatiota muutettiin kehitystyön edetessä. Vaihtoehto PM-5:n pohjalta syntyi VL Puuska.
Valtion lentokonetehtaan työt priorisoitiin 3. maaliskuuta 1944, jolloin VL Pyörremyrsky siirrettiin täytetyöksi. Prototyyppi lensi ensilentonsa 21. marraskuuta 1945. Koelennot lopetettiin huhtikuussa 1947; VL Pyörremyrsky ehti lentää 27 tuntia. Koneesta tuli Messerschmitt Bf 109G-6:n veroinen[45].
MiG-3-koneet jäävät saamatta 1943
Saksa tarjosi Suomelle sotasaaliiksi saamiaan MiG-3-koneita joulukuussa 1942. Koneita oli 22 ja ne olivat uudehkoja ja vähän lentäneitä mutta ilman aseita ja radioita. Koneet oli pakattu laatikoihin, joista osa oli vaurioitunut kuljetuksissa. Koneet tilattiin 22. joulukuuta 1942 ja suomalaiset valmistautuivat keväällä 1943 vastaanottamaan koneet kunnes 13. toukokuuta 1943 tuli tieto, että koneet olivat tuhoutuneet ilmapommituksissa[46].
MiG-3 oli vaikea lentää. Se oli nopea korkealla (640 km/h: maailman nopein hävittäjäkone vuosina 1940–1941) mutta suhteellisen hidas matalalla. Kone ei ollut ketterä, joten se ei soveltunut kaartotaisteluihin. Aseistus koostui yhdestä 12,7 mm ja kahdesta 7,62 mm konekivääristä. Konetta valmistettiin 1940–1942 yhteensä yli 3400 kappaletta. Koneen käyttö rintamahävittäjänä päättyi vuonna 1943.
15 Curtiss Hawk -konetta Saksasta 1943
Vaikka Curtiss Hawk oli rintamahävittäjänä vanhentunut, Ilmavoimien Esikunta päätti kesäkuussa 1943 täydentää tappioita kärsinyt Lentolaivue 32 täysilukuiseksi. 18. kesäkuuta 1943 tilattiin Saksasta 15 Vapaan Ranskan ilmavoimilta peräisin olevia Curtiss Hawk -konetta. Koneet olivat olleet kolme vuotta käyttämättöminä. Koneet lennettiin Suomeen kesäkuun 1943 ja tammikuun 1944 välisenä aikana.
Curtiss Hawk -kaluston moottorit päätettiin 29. kesäkuuta 1943 vaihtaa tuoreempiin, Aero Oy:n VL Myrsky -sarjaa varten peruskorjaamiin Twin Wasp -moottoreihin. Samoin alettiin vaihtaa 7,7 mm runkokonekiväärejä vaihdettiin 12,7 mm konekivääreihin[47].
Toinen ja kolmas 30 koneen Messerschmitt Bf 109 -laivue Saksasta 1944

Rintaman petettyä ja Saksan armeijan vetäydyttyä lupausten vastaisesti Narvajoelle Virossa, kenraalisotamarsalkka Wilhelm Keitel tiedusteli Suomen tarpeita kasvaneen uhan kompensoimiseksi. Marsalkka Mannerheim lähetti 2.2.1944 Keitelille kirjeen, jonka liitteenä olleessa luettelossa Suomeen pyydettiin lisää Bf 109- ja Bf 110 -kalustoa. Toisen laivueen toimitussopimus tehtiin suoraan Messerschmitt AG:n kanssa maaliskuun alkupuolella 1944. Ensimmäiset G-6 -koneet tulivat Suomeen jo 16. maaliskuuta 1944 ja kaikki 30 konetta toimitettiin maalis-huhtikuussa 1944. Koneet menivät Lentolaivue 34:lle, joka luovutti G-2 -koneensa Lentolaivue 24:lle[48]. Laivue sai täydennyskoneina 14 G-6:ta kesäkuussa 1944[49].
Neuvostoliitto aloitti 9. kesäkuuta 1944 suurhyökkäyksen Kannaksella. Suomi pyysi Saksalta apua 11–12. kesäkuuta 1944. Avunpyynnön seurauksena Saksa irrotti Suomelle kolmannen 30-koneisen Messerschmitt Bf 109 -laivueen. Koneista 28 lennettiin Suomeen kesä-heinäkuun vaihteessa 1944. Koneet sai Lentolaivue 28. Kaksi konetta jäi vaurioituneina matkalle. Toisen ja kolmannen laivueen täydennyksenä saatiin 29 G-6-konetta heinä–elokuussa 1944[49].
Osasto Kuhlmey Suomeen
Kannaksen suurhyökkäyksen alettua ja Suomen pyydettyä apua Saksalta hyökkäyksen torjumisen, valtakunnankansleri Adolf Hitler päätti lähettää lento-osaston suomalaisten tueksi Kannaksella. Tämä ei ollut Hitlerin taholta mitään hyväntekeväisyyttä, vaan hän yritti pitkittää Suomen vapaaehtoista taistelua Saksan rinnalla. Hitlerillä on myös ollut suomalaisia parempi näkemys siitä mitä tuleman piti, sillä everstiluutnantti Kurt Kuhlmey sai tiedon osaston kokoamiseksi Tarttoon Suomen tukemista varten jo 10. kesäkuuta 1944 – siis ennen Suomen avunpyyntöä[50].
Lento-osasto Kuhlmey saapui Suomeen 17. kesäkuuta 1944 ja sai Immolan lentokentän käyttöönsä. Lento-osastolla oli Junkers Ju 87 -syöksypommittajia, Focke-Wulf Fw 190A -hävittäjiä, Focke-Wulf Fw 190F -hävittäjäpommittajia ja Messerschmitt Bf 109G-8 -tiedustelukoneita yhtä aikaa noin 70 konetta. Lento-osasto pudotti hyökkääjien niskaan satoja pommitonneja tuhoten muun muassa noin 200 panssarivaunua. Osaston hävittäjät ampuivat alas yli 100 neuvostohävittäjää[51]. Osasto poistui Suomesta 23. heinäkuuta 1944 lukuun ottamatta Focke-Wulf Fw 190F -hävittäjäpommittajalentuetta, joka poistui 13.8.1944.
11 Messerschmitt Bf 109 -konetta Ribbentrop-apuna Saksasta 1944
Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop tuli 22. kesäkuuta 1944 Suomeen taivuttamaan Suomen johtoa jatkamaan sotaa Saksan rinnalla. Neuvostoliitto vaati Suomea samaan aikaan antautumaan. Lopulta presidentti Risto Ryti lähetti Saksan valtakunnankansleri Adolf Hitlerille kirjeen, jossa hän lupasi, ettei hän eikä hänen hallituksensa tule tekemään rauhaa Neuvostoliiton kanssa ilman Saksan lupaa. Tätä Rytin henkilökohtaista vakuutusta vastaan piti Saksan toimittaa Suomelle apua.
Saksan mahdollisuuksia toimittaa Suomelle apua heikensi rintaman murtuminen Valko-Venäjällä, joka alkoi Neuvostoliiton suurhyökkäykselle 22. kesäkuuta 1944. ”Ribbentrop-apuna” ehti Suomeen tulla 24–29. elokuuta 1944 kymmenen Messerschmitt Bf 109 G-6-konetta, sillä yhdestoista jäi vaurioituneena matkalle. Konetäydennys olisi ilmeisesti jatkunut tästä eteenpäinkin hyvää vauhtia, sillä jo kesäkuussa oli saatu tieto, että Saksa oli vapauttanut Suomelle 242 Bf 109 -konetta sekä 180 varamoottoria niihin[49] (viisi 30 koneen laivuetta ja 92 täydennyskonetta).
Jatkosodan sotasaaliskoneet
Jatkosodan alussa Suomi sai sotasaaliiksi muutamia Polikarpov I-153 -koneita, joista korjattiin lentokuntoon kolme. Talvisodan sotasaaliina koneita saatiin kahdeksan. Näiden lisäksi ostettiin 18. marraskuuta 1942 Saksan sotasaalisvarastosta kymmenen I-153 -konetta, joista seitsemän lennettiin Suomeen joulukuussa 1942 ja matkalla vaurioituneet kolme tammi–syyskuussa 1943. Koneita käytti jatkosodan alussa merivoimille alistettu Lentolaivue 6, josta muodostettiin myöhemmin Lentolaivue 30. Vaikka laivue oli hävittäjälaivue sen tehtäviin kuului lähinnä tiedustelu Suomenlahdella. Toinen käyttäjä oli Tiedustelulentolaivue 16, joka sai I-153-koneita 25–27. kesäkuuta 1944.
Polikarpov I-16 -koneita saatiin jatkosodan aikana sotasaaliiksi viisi, joista yksi pantiin lentokuntoon. Lisäksi saatiin yksi kaksipaikkainen I-16 (UTI-4). Koneita ei käytetty taistelutehtävissä. LAGG-3 saatiin sotasaaliiksi useita, joista kolme pantiin lentokuntoon vuosina 1942–1944. Koneita käytti joulukuuhun 1944 saakka Lentolaivue 32[52].
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Donald, David| title = The Encyclopedia of World Aircraft| location = Enderby, Leicester, UK| publisher = Bookmart Ltd| year = 1997| id = ISBN 1-85605-375-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haapanen, Atso| title = Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1918-1945| location = Helsinki| publisher = Koala-Kustannus| year = 2002| id = ISBN 952-5186-16-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jakobson, Max| title = Diplomaattien talvisota| location = Vantaa| publisher = Dark Oy| year = 2002| id = ISBN 951-0-27536-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Keskinen, Kalevi, Partonen, Kyösti & Stenman, Kari| title = Suomen ilmavoimat 1928-1940| location = Porvoo| publisher = Kari Stenman| year = 2006| id = ISBN 952-99743-0-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 1991| id = ISBN}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma II| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 1993| id = ISBN 951-96866-0-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Valtion Lentokonetehtaan historia. Osa 1: Pioneerivuodet 1921-1932| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 2005| id = ISBN 951-96866-5-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Valtion Lentokonetehtaan historia. Osa 2: Tampereella ja sodissa 1933-1944| location = Forssa| publisher = Jukka Raunio| year = 2007| id = ISBN 978-951-96866-7-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saarinen, Ahti| title = Ilmavoimien toiminta Suomessa 1918-1920| location = Lahti| publisher = Eugenta osuuskunta & Ahti Saarinen| year = 2001| id = ISBN 951-98755-0-6}}
Viitteet

Luokka:Hävittäjälentokoneet
*
Luokka:Talvisodan suomalaiset ilmavoimat
Luokka:Jatkosodan suomalaiset ilmavoimat

Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1940–1944

Montako G-luokan hävittäjää Britannialla oli?