Slaavilaisen mytologian ja slaavilaisen muinaisuskon varhaisimmat juuret juontuvat hyvin kauas indoeurooppalaisten kansojen menneisyyteen, jopa aikaan ennen slaavilaisen kielimuodon eriytymistä. Joidenkin osien on ounasteltu periytyvän neoliittiselta tai jopa mesoliittiselta kaudelta. Slaavilaisessa mytologiassa on paljon yhteisiä piirteitä muiden indoeurooppalaisten kansojen mytologian ja uskonnon kanssa, minkä vuoksi niiden arvellaan kehittyneen yhdestä indoeurooppalaisesta uskonnosta.
Slaavilaisella mytologialla ei ole juuri lainkaan kirjallisia tietolähteitä, joten useimmat myytit on rekonstruoitu pitkän tutkimustyön tuloksena vasta hiljattain. Jälkiä muinaisten slaavien uskomuksista löytyy etenkin slaavilaisten kansojen kansanperinteestä, mutta myös vertailu muihin indoeurooppalaisiin mytologioihin on osoittautunut hedelmälliseksi. Miltei kaikki tiedot on tämän vuoksi kuitenkin kyseenalaistettu, ja esimerkiksi slaavien jumalperheestä on hyvin erimielisiä näkemyksiä. Yleisimmin hyväksytyn käsityksen mukaan slaavien tärkeimmät jumalat olivat ukkosen jumala Perun ja manalan jumala Veles. Lisäksi on tärkeää huomata, että slaavien muinaisusko ei suinkaan ollut mikään yhtenäinen järjestelmä, vaan uskomukset ja palvonnan kohteet vaihtelivat suuresti niin maantieteellisesti kuin ajallisestikin.
Slaavilaisen mytologian tietolähteet
Toisin kuin kreikkalaisella tai egyptiläisellä mytologialla, slaavilaisen mytologian tutkimuksella ei ole käytettävissään kirjallisia alkuperäislähteitä. Slaaveilla ei voida todistaa olleen minkäänlaista kirjoitusjärjestelmää ennen kristinuskon saapumista, vaikka joitakin kiistanalaisia tapauksia on olemassa (esimerkiksi Velesin kirja). Sen vuoksi kaikki uskomukset ja perinteet siirrettiin suullisesti sukupolvelta toiselle, ja monet niistä painuivat unohduksiin kristinuskon saapumista seuranneina vuosisatoina. Kirjakielen slaaveille loivat 800-luvulla veljekset Kyrillos ja Metodios, kyrillistä aakkostoa edeltäneen glagoliittisen kirjaimiston isät, jotka Bysantin keisari lähetti slaaveja opettamaan. Kirjoitettu slaavi jäi kuitenkin pienen kaupungeissa asuneen hengellisen kansanosan yksinoikeudeksi, ja slaavinkieliset tekstit olivat voimakkaasti sidoksissa kristinuskoon. Maaseudun väestö jatkoi elämää entiseen tapaan, ja heidän uskomuksensa siirtyivät edelleen ainoastaan suullisesti. Ei-slaavilaiset kristityt lähetystyöntekijät kirjoittivat muistiin joitakin harvoja merkintöjä slaavien uskonnosta, mutta he eivät suhtautuneet pakanauskomuksiin kovinkaan objektiivisesti tai kiinnostuneina.
Arkeologisia jäännöksiä vanhoista jumalankuvista ja palvontapaikoista on löydetty, mutta niistä ei ole saatu paljonkaan lisävalaistusta. Palasia vanhoista myyttisistä uskomuksista ja pakanajuhlista on periytynyt tähän päivään kaikkien slaavilaisten kansojen kansanlauluissa, -tavoissa ja -tarinoissa. Ikivanhojen myyttien selvittely näistä kansanperinteessä tuhansia vuosia kulkeneista jäänteistä on monimutkainen ja vaikea tehtävä, joka usein johtaa tutkijoita harhateille. Tämä voi johtaa vääriin tulkintoihin ja sekaannuksiin, ja puhtaat väärennökset hankaloittavat tutkimusta entisestään.
Kirjalliset lähteet
Slaavilaisesta mytologiasta ei ole kirjallisia lähteitä ennen slaavien jakautumista länsi-, itä- ja eteläslaaveihin. Mahdollinen poikkeus on lyhyt huomautus Herodotoksen Historiassa, jossa mainitaan Neuri-heimo kaukana pohjoisessa. Heimon jäsenet muuttivat Herodotoksen mukaan itsensä susiksi useiksi päiviksi joka vuosi. Jotkut tutkijat ovat tulkinneet tämän slaavilaisten ihmissusiuskomusten pohjalta, kun toiset uskovat Herodotoksen viitanneen vanhaan slaavilaiseen karnevaalijuhlaan, jossa nuoret miehet kuljeksivat naamioituina ympäri kylää. Heihin on joskus viitattu nimellä vucari (susimiehet). "Neurin" yhdistäminen esislaaveihin on kuitenkin kiistanalaista. Ensimmäinen varma kirjallinen maininta slaaveista on 500-luvun bysanttilaisen historioitsijan Prokopioksen teoksessa Bellum Gothicum. Siinä hän kuvaa eteläslaaviheimoa, joka ylitti Tonavan suunnaten etelään. Prokopioksen mukaan nämä slaavit palvoivat vain yhtä jumalaa, kaiken herraa, joka hallitsi salamaa ja ukkosta. Historioitsija ei mainitse tämän ylijumalan nimeä, mutta hänen kuvauksestaan on melko selvää että kyseessä on Perun. Prokopios mainitsee slaavien uskoneen myös moniin paholaisiin ja keijukaisiin.

Todennäköisesti 1000-luvun alussa kirjoitetussa Nestorin kronikassa on paljon arvokkaita viittauksia itäslaavien pakanallisiin uskomuksiin. Kronikka kuvaa muinaisen itäslaavivaltion historiaa. Vaikka käsikirjoitus koottiin 1100-luvun alussa, se sisältää kopioita ja viittauksia vanhempiin dokumentteihin ja kuvaa tapahtumia ennen kuin ruhtinas Vladimir Suuri kastoi kristinuskoon koko Kiovan Venäjän. Kaksi jumalaa, Perun ja Veles, mainitaan tekstissä, joka kuvaa 900-luvun rauhansopimusta itäslaavien pakanallisten hallitsijoiden ja bysanttikeisareiden välillä. Myöhemmin kronikan oletettu laatija Nestor kuvaa jumalperhettä, jonka samainen ruhtinas Vladimir esitteli Kiovassa vuonna 980 ennen kääntymistään kristinuskoon. Tähän ryhmään kuuluivat Perun, Hors, Dažbog, Stribog, Simargl ja Mokoš. Muut kronikat mainitsevat myös Svarogin. Kiinnostavia ovat myös itäslaavilaisen eepoksen Laulu Igorin sotaretkestä () katkelmat, joissa viitataan Velesiin, Dažbogiin ja Horsiin. Alkuperäinen eepos on ajoitettu 1100-luvun lopulle, tosin sen aitoudesta on jonkin verran väitelty.
Lukuisimmat ja rikkaimmat kirjalliset lähteet on länsislaavilaisella pakanuudella: viimeiset heimot pakotettiin kristinuskoon vasta 1100-luvun loppupuolella. Saksalaiset lähetystyöntekijät ja papit, jotka taistelivat pakanallisia uskomuksia vastaan, kirjasivat muistiin myös slaavien mytologiaa. He kuvasivat tarkoituksellisestikin slaavit verenhimoisina epäjumalanpalvojina ja barbaareina. Koska papit eivät osanneet slaavien kieltä, heidän kuvauksensa ovat sekoitus arvokasta tietoa, virheellisiä käsityksiä ja rankkaa liioittelua.
Thietmar von Merseburg kronikassa 1000-luvun alusta kuvataan temppeliä Riedegostin (Radagast) saarella, jossa palvottiin suurta jumalaa nimeltä Zuarasic (Svarogič). Thietmarin mukaan tämä oli pakanaslaavien pyhin paikka, ja Svarogič oli heidän tärkein jumalansa. Toinen arvokas dokumentti on saksalaisen Helmoldin myöhään 1100-luvulla kirjoittama Chronica Slavorum. Hän mainitsee "mustan jumalan" Zernebohin (Tšernobog), Porenut-jumalan, Živa-jumalattaren, joitakin nimettömiä jumalia, joiden patsailla oli useita päitä, sekä lopuksi Rügenin saarella palvotun Svantovitin (Svetovid), joka Helmoldin mukaan oli länsislaavien tärkein jumala.
Kolmas ja tärkein lähde on tanskalaisen kronikoitsijan Saxo Grammaticuksen Gesta Danorum, jossa hän kuvaa vuonna 1168 käytyä sotaa tanskalaisten ja Rügenin saaren slaavien välillä. Sodassa heidän kaupunkinsa vallattiin ja siellä sijainnut Svantovitin suuri temppeli tuhottiin. Saxo kuvaa pikkutarkasti Svantovitin palvontaa, siihen liittyneitä tapoja ja jumalan korkeaa nelipäistä patsasta. Hän mainitsee myös muiden slaaviheimojen monipäisiä jumalia: Rugievitin, Porevitin ja Porentiuksen. Neljäs lähde ovat saksalaisen soturipiispan Pyhän Oton kirjoitukset. Otto johti 1100-luvulla useita retkiä lähellä Itämerta eläneiden slaavilaisten heimojen alueelle. Käsikirjoituksen mukaan tärkein slaavilaisten jumala oli Triglav. Wolgastin ja Havelbergin kaupungeissa palvottiin sodanjumala Gerovitia, joka mahdollisesti vastasi itäslaavien Jariloa.
Arkeologiset löydöt

Arkeologisissa tutkimuksissa on löydetty useiden slaavilaisten jumalien patsaita. Vuonna 1848 löytyi Zbrucz-joen varrelta Ukrainasta korkea nelikasvoinen kivipatsas. Koska se muistutti suuresti Saxo Grammaticuksen kuvausta Rügenin saaren temppelin vastaavasta, patsas nimettiin heti Svantovitiksi, tosin tämäkin oletus on sittemmin kyseenalaistettu. Muualta löydettiin lisäksi toisia monikasvoisia patsaita. Pieni nelikasvoinen luusta kaiverrettu patsas 900-luvulta löydettiin keskiaikaisen bulgaarivaltakunnan pääkaupungin Preslavin raunioista. Läheltä Neubrandenburgia Saksasta Tollensesee-järven saarelta löytyi kaksipäinen ihmisenkokoinen ja puusta valmistettu veistos; keskiajalla alueella asui slaavilainen Dolenain-heimo, jonka nimi on säilynyt järven nimessä. Edelleen Dalmatiasta Kroatiasta löytyi kolmipäinen patsas kukkulalta, jonka nimi Suvid muistuttaa Svantovitia (Svetovid). Lähellä sijaitsee myös Dinara-vuoren Troglav-niminen huippu.
Myös useiden alttareiden jäännöksiä on löydetty. Rügenin saarella sijaitsevalla Arkonan niemellä suoritetut kaivaukset paljastivat suuren temppelin ja kaupungin jäänteet, joita pidetään samoina kuin mitä Saxo Grammaticus kuvasi. Novgorodista löydettiin Perunille omistetun alttarin jäännöksiä. Alttarin keskuskumpareella seisoi jumalan patsas. Sitä ympäröi kaivanto ja kahdeksan alttarikomeroa, jotka sisältävät uhrialttarien jäänteitä. Enemmän tai vähemmän samalla tavalla sommitellun linnoituksen jäänteet löydettiin läheltä Břeclavia Tšekistä paikasta, jonka nimi Pohansko (pakanallinen) on melko viitteellinen. Merkittäviä ovat myös Ukrainassa ja Valkovenäjällä vaikuttaneen tšernjahov-kulttuurin keramiikanpalaset 300-luvulta. Venäläinen arkeologi Boris Rybakov tulkitsi niihin piirretyt symbolit muinaiseen slaavilaiseen kalenteriin liittyviksi.
Kansanperinne
Useat slaavilaiset kansat käännytettiin kristinuskoon 600-luvun ja 1100-luvun välisenä aikana. Kristinusko kukoisti kuitenkin lähinnä vain kaupungeissa ja paremman väen keskuudessa, ja erityisesti maaseudulla vanhat myytit säilyivät elinvoimaisina. Kristityt papit ja munkit taistelivat slaavilaisissa maissa (erityisesti Venäjällä) vuosisatoja niin sanottua kaksoisuskoa vastaan: toisaalta talonpojat antoivat kastaa itsensä, kävivät jumalanpalveluksissa ja viettivät uusia kristittyjä juhlia, mutta harjoittivat silti itsepäisesti vanhoja riittejä vielä silloinkin, kun muinaiset jumalat ja myytit olivat täysin unohtuneet. Tämä johtui siitä, että slaavilaisen talonpojan näkökulmasta kristinusko ei korvannut vanhaa slaavilaista mytologiaa, vaan toi siihen uusia aineksia. Kristinusko tarjosi ehkä toivon pelastuksesta ja kuolemanjälkeisestä elämästä, mutta tässä maailmassa selviytymiseen, vuotuiseen sadonkorjuuseen ja karjan suojelemiseen tarvittiin vanhoja suojelusjumalia, kotihenkiä ja hedelmällisyysriittejä. Tätä ongelmaa kirkko ei koskaan kyennyt todella ratkaisemaan, korkeintaan se saattoi korvata pakanajumaluuden pyhimyksellä tai marttyyrilla. Kultti itse kuitenkin säilyi, samoin myyttinen käsitys maailmasta, jonka avulla luonnonilmiöt selitettiin.
Slaavilaisen mytologian tutkimus joutui siten vaikeaan tilanteeseen. Slaavien kansanuskomukset ja -perinteet ovat epäilemättä rikkain lähde vanhojen pakanallisten uskomusten selvittelyyn, mutta tietolähteen tulkitseminen ei ole yksinkertainen tehtävä. Kansanlaulut, -tarinat ja -juhlat menettivät alkuperäisen myyttisen luonteensa ja tarkoituksensa kauan sitten, ja niistä tuli pelkkää taikauskoa tai merkityksetön perinne, jota toistettiin ja siirrettiin jälkipolville ymmärtämättä sen tarkoitusta. Ihmisillä oli epämääräinen käsitys, että joitakin juhlia tuli viettää, tarinoita kertoa ja lauluja laulaa, koska niin oli aina tehty. Vanhojen jumalien kultteja sekoitettiin uusien kristittyjen pyhimysten kunnioittamiseen, vanhat rituaalit sekoittuivat kristillisiin juhliin, ja vuosisatojen aikana ne sulautuivat toisiinsa täydellisesti. Tämä johti tutkijat analysoimaan itse kansanperinteen rakennetta ja suunnittelemaan menetelmiä, joiden avulla vanha mytologia saataisiin siitä esiin. Kansanperinteen kertomukset voidaan karkeasti jakaa kahteen osaan:

Sadut mielikuvituksellisista henkilöistä ja otuksista, sellaisista kuin Alkonost, Baba Jaga, Koštšei, Tulilintu ja Zmei Gorynytš, laulut ja tarinat legendaarisista sankareista kuten venäläisistä bogatyreista sekä erilaisiin paholaisiin ja henkiin kohdistuva taikausko (domovoi, liho, vilat, vampyyrit, vodjanoi ja niin edelleen). Monet näistä kertomuksista ja uskomuksista voivat olla hyvin vanhoja, ja ne sisältävät ainakin joitakin elementtejä vanhoista myyteistä vaikka eivät itse ole myyttejä. Niistä puuttuu syvempi uskonnollinen tarkoitus ja ne vaihtelevat suuresti slaavilaisten kansojen välillä.
Useiden kristittyjen juhlien vietto kansan keskuudessa sekä pyhimyksiin liittyvät yleiset uskomukset. On esimerkiksi melko selvää, että profeetta Elia, joka Raamatun mukaan nousi taivaaseen tulisissa vaunuissa, oli sopiva korvaaja ukkosenjumala Perunille. Monissa slaavilaisissa maissa Elian nimi onkin Ilja Gromovik (, ukkonen). Samalla tavoin jälkiä muinaisista jumalista voidaan liittää moniin muihinkin pyhimyksiin. Näitä ovat esimerkiksi Pyhä Vitus, Pyhä Yrjö, Pyhä Blasius, Neitsyt Maria ja Pyhä Nikolaus. On myös ilmeistä että useat kansanjuhlat, kuten keväällä vietettävä Jare tai Jurjevo sekä kesän Ivanje tai Ivan Kupala, liittyvät molemmat vain löyhästi kristillisiin juhliin ja niissä on paljon esikristillistä ainesta. Näillä uskomuksilla on huomattavaa uskonnollista merkitystä ihmisille, jotka niitä yhä harjoittavat. Ongelma on tietysti se, että esikristillisen uskonnon ainekset ovat täysin sekoittuneet yleiseen kristillisyyteen.
Vanhojen slaavilaisten myyttien rekonstruoiminen on siksi todellista salapoliisityötä ja vaatii taitoa monilla tieteenaloilla kuten semiotiikassa, kielitieteessä, filologiassa ja etnologiassa. Kansanperinnettä tulee analysoida rakenteen tasolla, ei vain yksittäisinä lauluina ja tarinoina. Ryhmittäin tarkasteltuina niistä löytyy merkkejä ja symboleita, joilla on jokin sisäinen logiikka. Lähinnä nämä merkit ovat avainsanoja, jotka tarkoittavat enemmän kuin vain henkilöiden, paikkojen tai asioiden nimiä. Tällaiset pysyvät avainsanat eli epiteetit ovat hyvin tyypillisiä myös venäläisessä kertomarunoudessa, bylinoissa: substantiiveihin liitetään jokin vakiomääre. Esimerkiksi sana metsä saa määreekseen adjektiivin tumma, Venäjä on pyhä ja kukat sinisiä. Tällaiset avainsanat auttavat tutkijoita seulomaan mytologian jälkiä kansanperinteestä, koska vaikka tarinan päähenkilön nimi olisi vaihtunut moneen kertaan, häntä luonnehtiva määre säilyy.
Mytologian tutkimuksessa nämä määreet ilmenevät esimerkiksi seuraavasti: slaavilainen ukkosenjumala Perun korvattiin enimmäkseen profeetta Elialla, Ilja Gromovikilla. Perunia vastasi kuitenkin joskus myös arkkienkeli Mikael ja joskus jopa kristinuskon Jumala, kun taas joissakin venäläisissä ja valkovenäläisissä tarinoissa hänet alennettiin satuhahmon tasolle. Huolimatta itse nimen ja hahmon muutoksista näissä tarinoissa on aina mukana tiettyjä määreitä, joita käytettiin Perunin symboleina vanhoissa myyttisissä teksteissä ja jotka ovat selvinneet kansanperinteessä. Perun on aina gore (yläpuolinen, ylhäällä, korkealla, vuoren huipulla tai taivaassa), hän on suh  (kuiva, märän vastakohtana) hän iskee (treska) ja lyö (razbija) nuolilla (strela) tai salamoilla (molnija). Nämä avainsanat säilyvät aina kansanperinteessä vaikka itse Perunin nimi olisi aikaa sitten unohdettu. Siksi symbolit auttavat tunnistamaan Perunin häntä vastaavista kristityistä tai myöhemmän kansanperinteen hahmoista.
Tällaista menetelmää käyttäen ja vertaamalla slaavilaista mytologiaa muiden indoeurooppalaisten mytologioiden (erityisesti balttilaisen mytologian) rakenteeseen sekä toisinaan käyttäen historiallisia viittauksia slaavilaisesta pakanuudesta on joitakin vanhoja myyttejä saatu kaivettua esiin. Slaavilaisen mytologian tutkimus on edistynyt huomattavasti viimeisen 30 vuoden aikana, enimmäkseen venäläisten filologien Vladimir Toporovin ja Vjatšeslav Ivanovin sekä kroaattitutkijoiden Radoslav Katičićin ja Vitomir Belajin ansiosta. Arvokkaita ovat myös venäläisen Boris Uspenskin tutkimukset samoin kuin serbialaisen filologin ja etnologin Veselin Čajkanovićin. Kansanperinteen kritiikitön tutkiminen voi kuitenkin johtaa tutkijan täydellisesti harhaan, kuten seuraavassa nähdään.
Väärät tulkinnat ja väärennökset

Slaavilaista mytologiaa tutkittaessa lähteiden aitouden ja luotettavuuden kriittisessä tarkastelussa ei voi olla liian huolellinen. Kiinnostus muinaisten slaavien uskomuksiin on kasvanut aina renessanssin ajoista, ja siten myös sekaannusten, virheiden, väärien tulkintojen ja puhtaiden mielikuvituksen tuotteiden määrä on myös lisääntynyt. Ennen 1900-luvun puoliväliä ei ollut olemassa mitään tieteellistä menettelytapaa kansanperinteen tulkintaan, ja historiallisten ja arkeologisten lähteiden puuttuessa epäoikeutetut spekulaatiot saivat rauhassa kukoistaa. Esimerkki ilmeisen täydellisestä väärintulkinnasta on rakkauden jumalatar Lada (Lado), jonka nimi otettiin slaavilaisen häälaulun säkeistä mutta ei ilmeisesti tarkoita mitään. On melko varmaa, että kyseinen jumala ei ole koskaan kuulunut slaavien jumalperheeseen. Sellaiset jumalat kuin Koleda ja Kupala on otettu slaavilaisten kansanjuhlien nimistä: Koleda joulusta, Kupala Ivan Kupalasta (kirjaimellisesti Johannes Kastaja), jonka juhlapäivää vietetään kesäpäivänseisauksen aikaan monissa slaavilaisissa maissa. Juhlissa on kyllä aineksia esikristilliseltä ajalta, mutta jumalien keksiminen juhlien nimistä ei selvästikään ole oikea menetelmä vanhan mytologian tulkitsemiseksi.
Thietmar von Merseburgin kronikan väärä tulkinta johti sekaannukseen Svarogič-jumalan ja Radegastin kaupungin välillä, jossa Svarogičin temppeli sijaitsi. Nimi Radegast voidaan helposti käsittää merkitsevän "rakasta vierasta", mikä johti tulkintaan slaavilaisesta vieraanvaraisuuden jumalasta Radegastista. Samalla tavoin Helmoldin mainitsemalle Tšernobogille (musta jumala) keksittiin vastapariksi Belobog, valkoinen jumala. Tätä nimeä ei ole löydetty mistään luotettavasta historiallisesta lähteestä, mutta koska oli olemassa musta jumala, täytyi olla myös valkoinen jumala, ja oletetusta Belobog-Tšernobog -dualismista kirjoitettiin sivukaupalla tekstiä. Monet kirjat ja tieteelliset tutkimukset olettavat yhä, että muinaiset slaavit palvoivat kyseisiä jumalia.
Vielä sekaannuksia ja vääriä tulkintoja pahempia ovat tahalliset väärennökset. 1800- ja 1900-luvuilla romanttiset, nationalistiset ja uuspakanalliset liikkeet saivat suuren yleisön kiinnostumaan slaavilaisesta mytologiasta, ja siihen liittyvän todistusaineiston väärentämisestä tuli eräänlainen harrastus. Usein sen tarkoitus oli tukea ryhmän omaa ideologiaa. "Löydettiin" slaavilaisia jumalia esittäviä patsaita ja "taltioitiin" kansanlauluja ja -tarinoita, joissa puolet slaavien jumalperheestä kuvattiin poimimassa kukkasia ja tanssimassa nuotion ympärillä.
1800-luvulla julkaistu Veda Slovena on bulgarialaisten kansanlaulujen ja -legendojen kokoelma, jossa on paljon viittauksia slaavilaiseen mytologiaan mutta jota useimmat tutkijat pitävät väärennöksenä. Tuoreempi esimerkki on kiistelty Velesin kirja, jonka väitetään olevan alkuperäinen kirjallinen slaavilaista mytologiaa kuvaava lähde 800- tai 900-luvuilta. Se on kirjoitettu kyrillisiä aakkosia muistuttavilla kirjaimilla, mutta slaaveilla ei voida osoittaa olleen minkäänlaista kirjallista järjestelmää ennen kristinuskoon kääntymistään puhumattakaan siitä, että he olisivat käyttäneet kyrillistä kirjaimistoa. Slaavilaiset uuspakanat pitävät Velesin kirjaa pyhänä kirjanaan ja väittävät sen olevan aito. Alkuperäinen puulle kirjoitettu teos on todennäköisesti hävinnyt, eikä sen aitoutta voida siksi tarkistaa.
Kalenteri ja juhlapäivät
Slaavilaiset myytit olivat syklisiä ja toistuivat vuodenaikojen ja luonnon kiertokulun mukaan joka vuosi erilaisten juhlien muodossa. Siksi slaavilaisen mytologian ymmärtämiseksi on tärkeää tietää myös slaavien käyttämästä ajanlaskusta. Arkeologisten ja kansanperinteestä saatujen todisteiden perusteella on ollut mahdollista selvittää slaavien kalenterin joitakin piirteitä, pääasiassa suuria juhlia.
Slaavit käyttivät ilmeisesti kuukalenteria. Vuosi alkoi maaliskuun ensimmäisenä päivänä samalla tavoin kuin muissa indoeurooppalaisissa kulttuureissa, joiden kalenterijärjestelmä tunnetaan paremmin. Vanhan vuoden viimeisestä yöstä ja uuden vuoden ensimmäisestä päivästä käytettiin ilmeisesti nimiä velja noc ja velik dan (suuri yö, suuri päivä). Kristinuskon omaksumisen jälkeen nämä nimet siirrettiin kuvaamaan pääsiäistä. Ortodoksiseen kirkkoon kuuluvissa slaavilaisissa maissa pääsiäisen nimitys on yhä suuri päivä (esimerkiksi ukrainaksi Великдень), kun katoliset slaavit kutsuvat sitä suureksi yöksi (esimerkiksi tšekiksi velikonoce). Pakana-aikana juhlan viettoon kuuluivat naamioihin ja lampaanvillatakkeihin sonnustautuneet šamaanit, jotka kulkivat ympäri kylää. Uskottiin nimittäin, että suuren yön aikana kuolleiden esi-isien henget tulivat taloihin juhliman uutta vuotta elävien sukulaistensa kanssa. Vuoden viimeisen päivän jumala olikin manalan jumala Veles.

Slaaveilla oli myös suuri Jarilolle, kasvillisuuden ja hedelmällisyyden jumalalle omistettu juhla, jota vietettiin keväällä. Nuorten tyttöjen ja poikien kulkue kiersi kylissä kantaen vihreitä oksia ja kukkia uuden elämän merkkeinä. He kulkivat talosta taloon laulaen lauluja ja siunaten talonväkeä. Kulkueen johtaja ratsasti tavallisesti hevosella ja esitti Jariloa. Tapana oli ilmeisesti myös valmistaa koristeellisia munia (pisanki): tämä perinne siirtyi myöhemmin myös pääsiäisen viettoon.
Kesäpäivänseisauksen juhlaa (Ivanje, Kupala) vietettiin melko lailla samalla tavalla kuin suuria häitä. Yhtymäkohtia on myös juhannuksen viettoon. Pakana-aikana juhlaan kuului todennäköisesti yleiset orgiat. Edellisenä yönä syötiin ja juotiin ja sytytettiin suuria nuotioita, nuoret tanssivat ja hyppivät tulien yli. Nuoret tytöt yrittivät erilaisten rituaalien avulla selvittää tulevaa naimaonneaan: he solmivat kukkaseppeleitä, viskasivat ne jokeen ja tekivät ennusteita siitä, miten ja minne seppeleet kelluivat. Rituaalinen kylpeminen oli tänä yönä myös tärkeää, mikä sopi hyvin kirkon myöhemmin tälle juhlalle antamaan merkitykseen, Johannes Kastajan (Ivan Kupala) muistopäivään.
Keskikesällä vietettiin ukkosenjumala Perunille omistettua juhlaa. Kristillisenä aikana juhla muuttui profeetta Elialle omistetuksi. Tätä pidettiin vuoden pyhimpänä aikana, ja jotkut historialliset lähteet viittaavat ihmisuhrien käyttöön. Sadonkorjuu alkoi todennäköisesti tämän juhlan jälkeen.
Sadonkorjuun päätösjuhlan ajankohta on epäselvä. Historialliset lähteet mainitsevat siihen liittyvän kiintoisan perinteen, jota harjoitettiin nykyään Saksalle kuuluvalla Rügenin saarella sodan ja hedelmällisyyden jumalan Svantovitin temppelissä. Ihmiset kerääntyivät temppelin eteen, johon papit sijoittivat valtavan, melkein ihmisen kokoisen vehnäkakun. Ylin pappi seisoi kakun takana ja kysyi ihmisiltä näkivätkö he hänet. Vastauksesta riippumatta pappi sitten pyysi, että seuraavana vuonna ihmiset eivät näkisi häntä kakun takaa. Pyynnössä toivottiin, että seuraava vuosi olisi vieläkin satoisampi.
Myös talvipäivänseisauksen aikaan todennäköisesti juhlittiin. Myöhemmin tämä juhla liittyi joulun viettoon. Monissa slaavilaisissa maissa joulua kutsutaan nimellä božić, joka tarkoittaa pientä jumalaa. Vaikka nimi sopii hyvin myös kristilliseen ajatukseen joulusta, se on todennäköisesti pakanallista alkuperää: ilmeisesti se viittasi uuden auringonjumalan syntymään vanhan kuollessa vuoden pisimpänä yönä. Vanhaa auringonjumalaa kutsuttiin nimellä Svarog ja tämän poikaa nimellä Dažbog. Vaihtoehtoinen ja ehkä alkuperäinen nimi tälle juhlalle oli kračún.
Kosmologia
Slaavit käyttivät maailmanselityksessään melko tyypillistä indoeurooppalaista kosmologista käsitettä, Maailmanpuuta. Se oli joko tammi tai jonkinlainen mänty. Maailmanpuun myyttinen symboli selvisi slaavilaisessa kansanperintessä monia vuosisatoja pakanuuden ajan jälkeenkin. Puussa sijaitsivat maailmankaikkeuden kolme tasoa. Sen latvus kuvasi taivasta ja taivaallisten jumalten valtakuntaa, kun taas runko oli kuolevaisten valtakunta. Puun juuret kuvasivat manalaa ja kuolleiden asuinpaikkaa. Vastoin muiden kulttuurien käsityksiä näyttää siltä, että manala oli slaavilaisessa mytologiassa melko mukava paikka, vehreä maailma jossa oli ikuinen kevät.
Kolme valtakuntaa sijaitsivat päällekkäin, vertikaalisesti maailmanpylväässä vastakohtana tavallisen maailman vaakasuoruudelle. Jumalten ja kuolevaisten alue sijaitsi litteänä pidetyn maailman keskellä meren ympäröimänä. Meren toisella puolella oli kuolleiden maa, jonne linnut lensivät talveksi palatakseen keväällä. Monissa kansantarinoissa meren taakse meneminen tai meren takaa palaaminen tarkoittivat kuolemista ja takaisin henkiin heräämistä. Tämä muistuttaa ikivanhaa ja useissa kulttuureissa esiintyvää myyttistä käsitystä, jonka mukaan tuonpuoleinen saavutetaan jonkinlaisen vesistön yli kulkemalla. Vaakasuunnassa maailma oli jaettu neljällä pisteellä, jotka kuvasivat neljän tuulen suuntaa (pohjoisen, eteläisen, itäisen ja läntisen). Maailmalla oli siis kaksi ulottuvuutta, ja se jakaantui pystysuuntaisella akselilla kolmeen ja vaakasuuntaisella neljään osaan. Jaottelulla oli tärkeä osa mytologiassa, ja se esiintyy monissa slaavilaisia jumalia esittävissä patsaissa, erityisesti kolmipäisen Triglavin ja nelipäisen Svantovitin kuvissa.
Aurinkoa pidettiin naispuolisena jumaluutena ja Kuuta miespuolisena päinvastoin kuin indoeurooppalaisissa mytologioissa yleensä. Balttilainen mytologia, joka on lähinnä slaavilaista, on myös tässä suhteessa sen kanssa samanlainen.
Jumalat

Slaavit palvoivat hyvin suurta määrää jumalia laajalla maantieteellisellä alueella Itämereltä Mustallemerelle yli 600 vuoden aikavälillä. Jumalat ja uskomukset olivat myös hyvin paikallisia jopa niin, että kukin heimo palvoi omia jumaliaan omilla tavoillaan. Slaavien mytologiassa on kuitenkin yhteisiä piirteitä, joita tutkimalla voidaan luoda kuva alkuperäisestä slaavilaisesta muinaisuskosta samalla tavoin kuin slaavilaiset kielet periytyvät yhteisestä alkukielestä.
Ylijumala
Jotkut uudet teoriat pitävät slaavien ylijumalana Rodia tai Svarogia, ja osa heimoista palvoi ylijumalana myös Svantovitia tai Triglavia. Paras ehdokas ylijumalaksi on kuitenkin Perun, jonka nimi esiintyy useimmin kaikissa historiallisissa lähteissä. Perun on itse asiassa ensimmäinen slaavilainen jumala, joka mainitaan historiankirjoituksessa (Prokopios mainitsee, että ukkosen ja salamoiden jumala on slaavien ainoa jumala ja ylijumala). Nestorin kronikka ilmoittaa hänet Kiovan Venäjän (Kiovan Rus) pääjumalaksi. Lyhyt huomautus Helmoldin Chronica Slavorumissa väittää, että länsislaavit uskoivat yhteen taivaanjumalaan, joka hallitsisi kaikkia muita jumalia. Ylijumalan nimeä ei tosin mainita.
Perunin ylijumaluutta puoltaa myös se, että kaikki slaavit eri puolilla Eurooppaa tunsivat hänet, minkä osoittaa Perunin nimestä johdettujen nykyistenkin paikannimien laaja kirjo slaavilaisissa maissa. Kansanperinnettä analysoimalla on myös havaittu, että Perun oli ainoa slaavilainen jumala, joka rinnastettiin kristinuskon Jumalaan. Nämä todisteet osoittavat vahvasti, että Perun oli alkuperäisen slaavilaisen muinaisuskon ylijumala.
Perunilla oli kuitenkin myös kilpailija. Roman Jakobson on osoittanut, että aina kun Perun mainitaan historiallisissa teksteissä, samassa yhteydessä mainitaan myös toinen jumala, Veles. Tämä suhde näkyy myös paikannimissä: jos vuoren tai kukkulan nimi voidaan yhdistää Peruniin, on alangolla yleensä joen lähellä paikka, jonka nimi muistuttaa Velestä. Samoin kuin Perun rinnastettiin Jumalaan, oli Saatana Velesin vastine kristinuskossa.
Perun ja Veles

Ivanov ja Toporov rekonstruoivat vanhan myytin slaavien kahdesta tärkeimmästä jumalasta, Perunista ja Velesistä, jotka olivat melkein joka suhteessa toistensa vastakohtia. Perun on taivaallinen ukkosen ja salamoiden jumala, joka hallitsee elävää maailmaa ylhäältä käsin. Hänen linnoituksensa sijaitsee Maailmanpuun ylimmällä oksalla. Veles puolestaan yhdistetään vesiin ja maahan. Hän on manalan jumala, joka hallitsee kuolleiden valtakuntaa alhaalta, Maailmanpuun juurista. Perun antaa maanviljelijöille sateen ja on aseiden sekä sodan jumala. Veles puolestaan suojelee paimenia ja on karjan jumala, ja hänet yhdistetään taikuuteen ja kaupankäyntiin. Perun luo järjestystä, Veles kaaosta.
Näiden kahden välistä kosmista taistelua kuvaa useissa indoeurooppalaisissa kulttuureissa esiintyvä myytti taistelusta myrskyn jumalan ja lohikäärmeen välillä. Salamoiden avulla taivaasta hyökäten Perun vainoaa käärmemäistä vihollistaan Velesiä. Veles pilkkaa Perunia ja pakenee muuttaen itsensä erilaisiksi eläimiksi. Lopuksi Perun surmaa Velesin tai tämä pakenee veteen, manalaan. Käytännössä kyse on samasta asiasta, sillä tappamalla Velesin Perun ei tuhoa häntä, vaan palauttaa hänet oikealle paikalleen kuolleiden valtakuntaan. Siten Perun palauttaa jälleen Velesin häiritsemän maailmanjärjestyksen. Ajatus myrskystä ja ukkosesta jumalallisena taisteluna ylijumalan ja tämän arkkivihollisen välillä oli hyvin tärkeä slaaveille, ja se eli vielä pitkään sen jälkeen kun Perun ja Veles oli korvattu Jumalalla ja Saatanalla.
Perunin ja Velesin vihollisuus selitettiin sillä, että Veles olisi varastanut Perunin karjaa tai päinvastoin (koska Veles on karjan jumala, omistusoikeus ei ole itsestään selvä). Aihe jumalallisen karjan varastamisesta on myös yleinen indoeurooppalaisessa mytologiassa, ja se voidaan käsittää sateen metaforana. Koska Veles yhdistetään vesiin ja Perun taivaaseen sekä pilviin, on jälleen epäselvää kummalle sateen pitäisi kuulua. Toinen syy vihamielisiin suhteisiin voi olla vaimon varastaminen. Kansanperinteen perustella näyttää selvältä, että aurinkoa pidettiin Perunin vaimona. Auringon "kuoleminen" joka ilta sen painuessa horisontin taakse käsitettiin siten, että Veles varasti Perunin vaimon, jonka Perun taas ryösti aamulla takaisin itselleen.
Jarilo ja Morana
Radoslav Katičić ja Vitomir Belaj jatkoivat Ivanovin ja Toporovin viitoittamaa tietä ja rekonstruoivat myytin, joka kertoo hedelmällisyyden ja kasvillisuuden jumalasta Jarilosta sekä hänen sisarestaan ja vaimostaan Moranasta, joka on naispuolinen luonnon ja kuoleman jumalatar. Jarilo yhdistetään kuuhun, kun taas Moranaa pidetään auringon tyttärenä. Molemmat ovat Perunin lapsia ja syntyneet uuden vuoden yönä. Samana yönä Jarilo kuitenkin kaapataan kehdostaan ja viedään manalaan, jossa Veles kasvattaa hänet omana poikanaan. Kevään juhlassa Jarilo palaa kuolleiden maailmasta tuoden kevään eläville. Hän tapaa sisarensa Moranan, ja myöhemmin kesällä vietetään heidän jumallallisia häitään. Ylijumalan lasten liitto tuo hedelmällisyyttä ja rikkautta maahan taaten runsaan sadon. Koska Jarilo on myös Velesin kasvattipoika, avioliitto tuo rauhan kahden suuren jumalan välille; toisin sanoen se varmistaa, että myrskyt eivät vahingoita satoa.
Sadonkorjuun jälkeen Jarilo on kuitenkin uskoton vaimolleen, joka surmaa tämän (palauttaa hänet manalaan) uudistaen vihollisuuden Perunin ja Velesin välillä. Ilman aviomiestään luonnon jumalatar Morana kuihtuu ja paleltuu alkavassa talvessa: hän muuttuu kauheaksi, vanhaksi ja vaaralliseksi pimeyden ja pakkasen jumalattareksi, joka kuolee vuoden loppuessa. Myytti toistuu joka vuosi, ja sen osien uudelleen kertomisen kanssa samaan tahtiin kulkivat suuret vuotuiset juhlat.
Svantovit ja Triglav

On hiukan ironista, että toistaiseksi näiden kahden jumalan asemaa esislaavilaisessa jumalperheessä ei ole voitu tarkkaan selvittää, vaikka heistä on suurin määrä kirjallisia todisteita. Epäilemättä Svantovit (Svetovid, Svantevid, Svantovid) ja Triglav olivat tärkeitä kaikille slaaveille, mikä ilmenee heihin yhdistettävien paikannimien huomattavasta määrästä ja monipäisistä patsaista, joita on löydetty useista slaavilaisista maista. Molempia jumalia pidettiin ylijumalina joillakin paikkakunnilla. Molempia myös kuvattiin hevosella, mutta Svantovitin hevonen oli valkoinen ja Triglavin musta. Patsaissa Svantovitia kuvattiin nelipäisenä kun taas Triglavilla (jonka nimi merkitseekin kolmipäistä) oli kolme päätä. Svantovit yhdistettiin myös sadonkorjuuseen, kaupankäyntiin ja voittoon sodassa.
Svantovitista ja Triglavista on esitetty useita hypoteeseja, esimerkiksi että he olivat itse asiassa yksi ja sama jumala tai että he olivat yhdistelmiä kolmesta ja neljästä jumalasta. Slaavilaiset uuspakanat ajattelevat Triglavia kolminaisuutena. Svantovitin on myös väitetty olleen myöhäinen länsislaavilainen versio Perunista tai Jarilosta. Mikään näistä hypoteeseista ei ole erityisen tyydyttävä, ja enimmäkseen ne ovat vain villiä spekulaatiota.
Svarog, Svarogič ja Dažbog
Svarogin nimi esiintyy vain itäslaavilaisissa käsikirjoituksissa, jossa se rinnastetaan yleensä kreikkalaiseen takomataidon jumalaan Hefaistokseen. Nimi on kuitenkin hyvin vanha, mikä saattaa merkitä sitä, että myös Svarog kuului esislaavilaiseen jumalperheeseen. Sanan juuri svar merkitsee kirkasta ja pääte -og ilmaisee paikkaa. Vertailu vedalaiseen Svargaan viittaa siihen, että Svarog merkitsi yksinkertaisesti taivasta. On mahdollista, että hän oli alkuperäinen taivaan jumala, ehkä slaavilainen versio indoeurooppalaisesta alkujumalasta Dyēuksesta. Nimi voidaan yhdistää myös ahjoon, mikä yhdessä Hefaistos-rinnastuksien kanssa viittaisi siihen, että Svarog oli tulen ja sepäntyön jumala. Ivanovin ja Toporovin tulkinnan mukaan Svarogilla oli kaksi poikaa: Svarogič tai Svarozič, joka kuvasi maanpäällistä tulta, ja Dažbog, joka kuvasi tulta taivaassa ja yhdistyi siten aurinkoon. Svarogin uskottiin takoneen auringon ja antaneen sen pojalleen Dažbogille, jotta tämä kuljettaisi sitä taivaan poikki.
Voidaan osoittaa, että Dažbogin tunsivat kaikki kolme slaavien päähaaraa. Hän olisi siten tärkeä esislaavilainen jumala. Venäläisissä käsikirjoituksissa hänet yhdistetään aurinkoon, ja kansanperinne muistaa hänet hyväntahtoisena valon ja auringon jumalana. Serbialainen perimätieto antaa hänestä kuitenkin paljon synkemmän kuvan: hänet muistetaan Dabogina, pelottavana ja rampana jumalana, joka vartioi manalan portteja ja joka yhdistettiin kaivostoimintaan ja arvometalleihin. Veselin Čajanković huomautti, että nämä kaksi katsantokantaa sopivat melko hyvin yhteen slaavilaisessa symboliikassa. Siten hyväntahtoinen Dažbog kantaa aurinkoa taivaan poikki, kun taas häijy ja ruma Dabog kuljettaa auringon manalan läpi yöllä. Tämä voidaan yhdistää myös auringon vuotuiseen kiertoon: hyväntahtoinen persoona yhdistetään nuoreen kesäaurinkoon, pahansuopa vanhaan talviseen aurinkoon.
Venäläiset talonpojat palvoivat Svarogičia tulen henkenä kauan kristinuskon omaksumisen jälkeenkin. Myös länsislaavit tunsivat hänet, mutta he palvoivat häntä pyhän Radegastin kaupungin ylijumalana. Svarogič on yksinkertaisesti diminutiivimuoto Svarogin nimestä. Erään näkemyksen mukaan Svarog olisi kaikkien muiden slaavilaisten jumalten esi-isä, jolloin Svarogič voisi viitata mihin tahansa muista jumalista. Dažbog, Perun ja Veles voisivat siis kaikki olla Svarogičeja.
Mytologian kehitys
Ivanov ja Toporov luonnostelivat myös slaavilaisen mytologian kehityskulkua yrittäen selittää, miten se kehittyi alkuperäisestä esislaavilaisesta jumalperheestä.
Ensimmäinen askel kehityksessä oli slaavien jakautuminen itä-, länsi- ja eteläslaaveihin, jolloin myös eri haarojen jumalat eriytyivät. Näitä jumalia ovat esimerkiksi Rod ja Mokoš. Sellaiset jumalat kuin Hors ja Simargl tulkitaan joskus itäslaavien lainoiksi skyyttinaapureiltaan.

Jumalaisen toiminnan abstraktin henkilöitymän tasolla on sellaisia käsitteitä kuin pravda ja krivda (oikea ja väärä) tai dobra kob ja zla kob (hyvä ja paha kohtalo tai onni). Näiden käsitteiden, jotka esiintyvät useissa slaavilaisissa saduissa, arvellaan periytyvän ajalta, jolloin vanhat myytit olivat jo muuttumassa legendoiksi ja tarinoiksi. Loius Leger huomautti, että useat menestystä, kohtaloa tai onnea kuvaavat sanat ovat kaikki yhteydessä vanhaan slaavilaiseen Jumalaa merkitsevään sanaan bog. Vaikka sitä käytettiin viittaamaan kristinuskon Jumalaan, sana on pakanallista alkuperää ja melko vanha.
Seuraava askel oli historiallisten perinteiden mytologisoituminen. Kehitys alkoi jo pakanallisilla ajoilla ja jatkui pitkään kristinuskon saapumisen jälkeenkin. Tätä kautta luonnehtivat laulut ja kertomukset legendaarisista sankareista, jotka vaihtelevat heimojen tarumaisista johtajista (esimerkiksi tarinat kolmesta veljeksestä Lech, Čech ja Rus, jotka olivat slaavilaisten kansojen kantaisiä) todellisiin historiallisiin henkilöihin kuten 1400-luvun kroatialais-unkarilaiseen kuninkaaseen Matias Corvinukseen tai eteläslaavilaiseen Prinssi Markoon, jotka kansanrunous ja tarinat tekivät kuolemattomiksi. Venäläiset bylinat bogatyreista, puolalaiset legendat Krak Lohikäärmeentappajasta, tšekkiläisten tarinat Libušesta ja Prahan perustamisesta kuuluvat kaikki tähän sarjaan. Nämä tarinat paljastavat yhä aineksia vanhoista myyteistä (esimerkiksi sankari surmaamassa lohikäärmettä muistuttaa Perunin ja Velesin välisestä taistelusta).
Satuihin ilmaantui myös tiettyjä vakiintuneita hahmoja. Näitä ovat noita-akka Baba Jaga, Koštšei kuolematon, rosvo Solovei-Razboinik, Vodjanoi, kolmipäinen lohikäärme Zmei Gorynytš ja niin edelleen. Tässä vaiheessa voi tuskin enää puhua mytologiasta. Pikemminkin kyseessä ovat tarinat, joissa on katkelmia vanhoista myyteistä, mutta joiden rakenne ja tarkoitus eivät ole selviä.
Kehityksen alin taso sisältää paljon koti- tai luonnonhenkiä ja taianomaisia olentoja, jotka vaihtelevat suuresti slaavilaisten kansojen välillä. Myyttinen rakenne on jo käytännöllisesti katsoen huomaamaton, mutta jotkut uskomuksista voivat olla hyvinkin vanhoja. Niinkin varhain kuin 400-luvulla Prokopios mainitsee, että slaavit palvoivat joen ja luonnon henkiä. Näiden uskomuksien jäänteitä voi yhä löytää slaavilaisten tarinoista vila-keijuista, vampyyreista, noidista ja ihmissusista.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Charles Phillips ja Michael Kerrigan| title = Forests of the Vampire: Slavic Myth| publisher = Time-Life Books BV, Amsterdam| year = 1999| id = ISBN 0-7054-3613-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Harvilahti, Lauri| title = Bylinat: Venäläistä kertomarunoutta| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen kirjallisuuden seura| year = 1985| version = Tietolipas 98| id = ISBN 951-717-406-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nestorin kronikka| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| version = (Povest’ vremennyh let.) Dmitri Sergejevitš Lihatšovin venäjänkielisestä tulkinnasta suomentanut Marja-Leena Jaakkola. Kuvittanut Mjud Metšev| id = ISBN 951-0-19828-5}}
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Warner, Elizabeth| title = Ihmeseppiä ja tsaarinpoikia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1986| version = (Heroes, monsters and other worlds from Russian mythology, 1985.) Kuvittanut Alexander Koškin. Suomentanut Paula Pesonen. Maailman taruaarteet. Venäjä| id = ISBN 951-0-12852-X}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. {{Country data {{{1}}}| flaglink/core
| variant =
| size =
| name =
| altlink =national rugby union team
| altvar =rugby union}}
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*

Missä kaupungissa Zabava Putjatišna on varttunut?


Oy Sisu Auto Ab on vuonna 1931 perustettu suomalainen autotehdas, joka syntyi nimellä Oy Suomen Autoteollisuus Ab. Yritys on yksityisomisteinen ja valmistaa Sisu-merkkisiä kuorma-autoja siviili- ja sotilaskäyttöön. Nykyisin sen tehdas sijaitsee Raaseporin Karjaalla.
Historia

Suomen Autoteollisuus ja Sisu-tavaramerkki
Kahden Helsingin Kalliossa toimivan autokoritehtaan liiketoiminnat yhdistettiin vuonna 1931, jolloin syntyi O/Y Suomen Autoteollisuus A/B. Yhtiö aloitti toimintansa osoitteessa Fleminginkatu 27. Autojen suunnittelu alkoi. Auton sisäisenä työnimenä oli alusta alkaen ”Sisu”. Komponenttitoimittajaksi valittiin ruotsalainen Volvo. Yhtiön pitkäaikaisena toimitusjohtajana toimi Tor Nessling. Auton Sisu-nimi vahvistui yleisökilpailun perusteella viralliseksi tavaramerkiksi. Nimeä ehdotti hämeenlinnalainen Veikko Arohonka.
Ensimmäiset yhdeksän valmistettua autoa – yksi linja-auto ja kahdeksan kuorma-autoa – valmistuvat vuoden 1932 kesän ja syksyn aikana. Tuotantoperiaatteena  oli ”tehtaalta suoraan ajoon”, mikäli asiakas niin halusi. Tuotanto aloitettiin Helsingissä kolmella eri mallilla, joiden kokonaispaino oli 4800kg ja kantavuus 2300kg.
Vuonna 1934 yhtiö aloitti suomalaisten Olympia-moottoreiden käytön sekä alkoi valmistaa myös raitiovaunuja. Volvo-komponenttien käytöstä Sisu-autossa luovuttiin. Rautatiekaluston valmistus alkoi VR:lle toimitetulla linja-autokorisilla rata-autoilla. Ensimmäinen dieselmoottorinen Sisu valmistui, sen moottorina oli amerikkalainen Hercules-diesel.
Ensimmäisen panssariauton prototyypin yhtiö valmisti vuonna 1938. Kuorma-autojen kysyntä vilkastui nousukauden ja sotaan valmistautumisen ansiosta. Autoja vietiin Viroon ja Latviaan. Raitiovaunujen sarjavalmistus alkoi vuonna 1938.
Yhteissisu
Vuonna 1943 Suomen Autoteollisuus luovutti Yhteissisu Oy -nimiselle yhtiölle viideksi vuodeksi yksinoikeuden Sisu S-22 -kuorma-autojen valmistukseen. Yhteissisu perustetaan Helsinkiin, aloite tulee Puolustusvoimilta, mukana ovat valtio ja maan kaikki tärkeimmäit metalliyritykset. Yhtiö rakennutti tehtaan Vanajan pitäjään lähelle Hämeenlinnaa. Viimeiset Sisu -kuorma-autot valmistuivat Yhteissisun tehtaalta vuonna 1948, minkä jälkeen yhtiö jatkoi toimintaansa Vanajan Autotehdas Oy -nimisenä valmistaen Vanaja-merkkisiä kuorma- ja linja-autoja. Kaikkiaan Yhteissisu valmisti 294 Sisu-merkkistä kuorma-autoa.
Muutto Karjaalle
Suomen Autoteollisuuden Helsingin tehtaan toiminta siirtyi vuonna 1944 Karjaalle, mistä oli hankittu tontti jo vuonna 1941. Nykyisen Oy Sisu Auto Ab:n tehtaat toimivat edelleen Karjaalla. Jatkosodan jälkeen Suomen Autoteollisuus toimitti sotakorvauksina Neuvostoliittoon yli 2000 kappaletta Sisu AMC -sivuventtiilimoottoreita.
Ennen talvisotaa päättynyt oma ohjaamotuotanto alkaa uudelleen 1955, ensimmäisenä tuotteena Nalle-Sisun kokoteräshytti. Samana vuonna esitellään kevyt kuorma-automallisto Nalle-Sisu. Keskiraskas kuorma-automallisto saa nimekseen Kontio-Sisu. Vuonna 1959 päättyy Sisun oma raitiovaunuvalmistus.
Suomen Autoteollisuus on tuonut Suomeen myös Rolls-Royce-henkilöautoja vuonna 1946 ja Leyland-kuorma-autoja vuonna 1955.
Sisu KB-112 (1962) on ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt eurooppalainen kuorma-auto, jossa on hydraulisesti eteenpäin kipattava ohjaamo.
Fuusio ja valtion omistus
Vuonna 1968 Suomen Autoteollisuus ja Vanajan Autotehdas Oy fuusioituivat. Fuusion jälkeen Sisu alkoi käyttää Vanajan aiemmin käyttämää, amerikkalaista synkronoimatonta Fuller-vaihteistoa sekä diplomi-insinööri Veikko Murosen suunnittelemaa nostoteliä, joka kykeni nostamaan taka-akselin auton ollessa täydessä kuormassa. Suomen Autoteollisuus valmisti vuodesta 1969 lähtien myös terminaalitraktoreita. Vuonna 1975 Suomen Autoteollisuudesta tuli valtionyhtiö.
Vuonna 1976 tehtiin kolmikantasopimus Leylandin, Saab-Scanian ja Suomen Autoteollisuuden kesken, jolloin Leylandille ja Saab-Scanialle siirtyi kummallekin kymmenen prosenttia Suomen Autoteollisuuden osakkeista. Suomen Autoteollisuus muutti nimensä Oy Sisu Auto Ab:ksi vuonna 1981.
Vuonna 1985 Sisu Autosta tuli jälleen valtion kokonaan omistama yhtiö. Sisu Auto luopui linja-autojen valmistuksesta. Valmetin kuljetusväline- ja traktoriliiketoiminnot yhdistettiin 1. toukokuuta 1994 Sisu Autoon.
Sisu Autot Partekin omistukseen 2002 ja sijoittajille 2004
Vuonna 1997 Sisu Auto solmi Renault’n kanssa aiesopimuksen, ja Sisu Defence Oy siirtyi valtionyhtiöksi. Samana vuonna Partek Oyj osti enemmistöosuuden Oy Sisu Auto Ab:n osakekannasta. Hämeenlinnassa toimiva yksikkö Sisu Akselit eriytettiin omaksi yrityksekseen ja myytiin pääomasijoittajille vuonna 1999. Vuonna 2002 Kone Oyj osti Partek Oyj:n. Vuonna 2004 Kone Oyj myi Oy Sisu Auto Ab:n suomalaisten yksityishenkilöiden muodostaman sijoittajaryhmän ja yhtiön johdon perustamalle Suomen Autoteollisuus Oy:lle.
Vuonna 2005 perustettiin uusi Sisu Defence -yksikkö vastaamaan sotilaskuorma-autojen valmistuksesta ja markkinoinnista. Renault hyötyajoneuvojen maahantuontia ja markkinointia varten perustettiin tytäryhtiö LT Finland Oy.
Vuonna 2008 Sisu voitti kansainvälisen tarjouskilpailun Venäjälle toimitettavista puutavara-autoyhdistelmistä; Sisu Auto toimitti 91 puutavara-autoyhdistelmää Venäjän suurimmalle kansainväliselle metsäteollisuusyhtiölle ILIM Groupille. ILIM Group tilasi myös 12 tehdasvarusteltua SISU Rock 6x4 maansiirtoautoa.[1]
Timo Korhosen kausi
Vuonna 2010 sijoittajaryhmä myi koko Suomen Autoteollisuus Oy:n osakekannan toimivan johdon (Timo Korhonen, Olof ja Maija Elenius) osakkeiden hankintaa varten perustamalle yhtiölle, Suomen Erikoisajoneuvot Oy:lle (SEA).
Auto, tekniikka ja kuljetus -kuorma-autolehti valitsi vuonna 2012 Sisun Vuoden kuorma-auto Suomessa 2012 -tittelin voittajaksi. Sisu osti kuorma-autotuotannon takaisin Komas Oy:ltä. Kaupassa Sisulle siirtyi 45 työntekijää.
Vuonna 2013 Sisu Auton toimitusjohtaja Timo Korhonen hankki omistukseensa Olof ja Maija Eleniuksen osuudet SEA:sta. Hallituksen puheenjohtaja Timo Korhonen omistaa siten nyt yksin koko Oy Sisu Auto Ab:n osakekannan.
Mallisto
Kuorma-autot
Vuonna 1951 myyntiin otettiin kuorma-autot Jyry, Kontio ja Nalle
K-50: suurin Suomessa valmistettu Sisu, kokonaispaino 52200kg.
Sisu KB-117
markkinoille vuonna 1963
ensimmäinen eurooppalainen sarjatuotantona valmistettu kippiohjaamoinen kuorma-auto
M-sarja
250px|pienoiskuva|Sisu M-162
Vuonna 1969 esiteltiin Sisu M-sarja.
Kutsumanimiä mm. ”niittikoppi-Sisu” ja ”nakkiputka”. Nimet johtuivat ohjaamon suurista ikkunoista ja rakennetavasta, sillä ohjaamo oli pääasiassa niittaamalla koottu.
S-sarja
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu SL 190
Vuonna 1980 markkinoille tuotiin Sisu S-sarja. Eri mallit olivat:
SL: nokallinen ja matalahyttinen
SR: nokallinen ja korkeahyttinen
SK: nokaton ja matalahyttinen
SM: nokaton ja korkeahyttinen
E-sarja
Vuonna 1995 Sisu E-sarja tuli tuotantoon ja korvasi 14 vuotta tuotannossa olleen, monelta osin jo kilpailijoistaan jälkeen jääneen S-sarjan.
Renault'n ohjaamo 1998.
E11 Cummins
E11 Renault jossain vuosimalleissa
E12 Mack
E14 Cummins
E18 Caterpillar
Vuonna 1996 Esiteltiin järeä Supra-mallisto.
C500, R500 ja C600
Vuonna 2005 Sisu esitteli uudet C500-, R500- (kummassakin edellä mainitussa Renaultin valmistama DXi13 500 hv konsernimoottori) ja C600 (Caterpillarin E15M 550 hv moottori) -mallit.
Vuonna 2006 Sisu alkoi valmistaa uutta mallistoa.
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Moottoreina ovat Renault'n R460 ja R500, sekä Caterpillarin C520,C560 ja C630.
Sisu Polar
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu Polar Works DK16M K-AKK-8x4/335+140+137
Vuonna 2010 Sisu aloitti komponenttiyhteistyön Daimlerin kanssa ja esitteli Sisu Polar -malliston, jossa käytetään paljon Mercedes-Benz-kuorma-autojen komponentteja. Mallistolle on myönnetty Suomalaisen Työn Liiton Avainlippu ja Design from Finland -tunnukset.
Toisen sukupolven Polar Euro VI -mallin tuotanto aloitettiin toukokuussa 2014. Malli on kokonaan uudistettu ja Suomessa suunniteltu. Moottorit ovat edelleenkin Mercedes-Benziltä, mutta edellisen sukupolven moottoriversioihin verraten vääntömomenttia on 100–200 Nm enemmän. Ensimmäisestä, Euro V -sukupolvesta tutut erilaisiin käyttäjäympäristöihin optimoidut kuusi tuoteryhmää ovat myös Euro VI -malliston runko.[2][3]
Sisu Rock: Maansiirtoauto
Sisu Roll: Vaihtolava-auto
Sisu Timber: Puutavara-auto
Sisu Works: Tienhoito/monitoimiauto
Sisu Crane: Erikoisvalmisteinen nosturiauto
Sisu Carrier: Koneenkuljetusauto
Sisu Hauler: Raskaslavettiveturi
Moottoreina
Mercedes-Benz OM501LA, V6, 350kW/480 hv, 2 300 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 405kW/550 hv, 2 600 Nm
Mercedes-Benz OM502LA, V8, 440kW/600 hv, 2 800 Nm
Vaihteistoina
Mercedes PowerShift G280-16, vaihdeautomaatti,
Mercedes Telligent G240-16 Synchron, kevytkäyttö
Eaton Fuller RTLO 20918, synkronoimaton vaihteisto
Runko
Sisun korkea C-profiilinen C-460-runko
Sisun matala U-profiilinen U-300-runko
Ohjaamo
Puolipitkä ohjaamo
Makuuohjaamo
Korkea makuuohjaamo.
Vetotapa valittavissa 6×2, 6×4, 8×2, 8×4, 10×2 tai 10×4, valittavissa useita eri jousitus- ja ohjausvaihtoehtoja.
Linja-autot
Ilves-linja-auton alusta
myyntiin 1951
Sotilasmallisto
Sisun puolustusvoimien käyttöön kehittämän malliston perustana oli pitkään autojen kiertyvä runko, joka takasi hyvän maastoliikkuvuuden pyörien pysyessä kiinni maassa.
Kärppä-Sisu, suunnattu lähinnä jakelukäyttöön ja kevyeksi varuskuntakuorma-autoksi
Proto-Sisu

Ensimmäinen Sisun valmistama nelivetoinen maastokuorma-auto, Sisu KB-45, luovutettiin puolustusvoimille vuonna 1964. Puolustusvoimissa tämän mallin sekä sen eri versioiden, A-45 ja AH-45, kutsumanimeksi vakiintui Proto-Sisu tai lyhyemmin Proto. Proto luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi, ja sitä käytetään muun muassa keveiden tykkien ja raskaiden kranaatinheitinten vetäjänä.
Nyttemmin puolustusvoimat on huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa, joka on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa. Protolla on pienen kokonsa ja kiertyvän rungon ansiosta erinomaiset maasto-ominaisuudet. Moni harrastaja on vaihtanut Protoonsa isommat 14.00R20-renkaat, ns Masin renkaat. Isommilla renkailla hyvät maasto-ominaisuudet paranevat entisestään.

Sisu A-45 tekniset tiedot:
Moottorit:
KB-45 SF: 4-tahtinen, 6 sylinterinen Sisu-bensiinimoottori, valmistusmäärä 1 kpl
KB-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D (protyyppimoottori, ei sama kuin 1985-2006 tuotannossa ollut uudempi Valmet 612)
KB-45 SV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.400 -suorasuihkutusdiesel
A-45 CV: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,54-litrainen Leyland EO.401 -suorasuihkutusdiesel (103kW/393 Nm)
A-45 BH: 4-tahtinen, 6 sylinterinen 7,0-litrainen Valmet 612D
A-45 CI: 4-tahtinen, 6-sylinterinen 6,60-litrainen Valmet 611CA -suorasuihkutusdiesel (96kW/420 Nm).
A-45 GM: 6,21 litrainen Detroit Diesel/GM V8 -dieselmoottori (116/kW/346 Nm) valmistusmäärä 4 kpl
AH-45 SVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
AH-45 CVT: 4-tahtinen, 6-sylinterinen ahdettu 6,54-litrainen Leyland EO.410 -suorasuihkutusdiesel (110kW/468 Nm)
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2 (takaveto), tarvittaessa 4×4 (neliveto) kytkettävissä. 5-vaihteinen perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu paineilmatoimisilla lukoilla.
vinssi; mekaaninen Sepson-vintturi, vetovoima 50kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat; 14.5-20MPT/12PR
omamassa: 5500kg
kantavuus: 4000kg
mitat: pituus 6,10 m, leveys 2,35 m, korkeus 2,85 m
akseliväli: 3400mm / 3700mm, osassa runkoa jatkettu uutena tai peruskorjauksen yhteydessä, jolloin saatu tila lyhyelle nivelakselille vaihteiston ja jakovaihteiston väliin alkuperäisen välinivelen tilalle. Luonnollisesti myös kokonaispituus kasvoi saman verran.
kahluusyvyys 1,00 m
maavara 0,34 m
lähestymis- ja jättökulma 38 astetta
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 24
valmistusvuodet:
KB-45: 1964-1969
A-45: 1970-1981
AH-45: 1970-1977
Sisu KB-46 oli vuonna 1968 rakennettu maastokuorma-auton prototyppi.
Sisu SA-110

SA-110-mallia valmistettiin 1980-luvun puolessa välissä vain 7 kpl.
Tekniset tiedot:
Moottorit:
4-tahtinen, 4-sylinterinen 4,40-litrainen Valmet 411 DSJ -suorasuihkutusdiesel
Teho 110kW (150hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 500Nm / 1500r/min.
tai Deutz BF 6 L 913
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4×2, tarvittaessa 4×4 kytkettävissä. 5-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla. Portaali-tyyppiset vetopyörät.
renkaat 14.00R20
omamassa: 5950kg
kantavuus: 3550kg
kokonaispaino 9500kg
ulkomitat: pituus 6,50 m, leveys 2,34 m, korkeus 2,84 m
lavan pituus 3,85 m
Masi

Vuonna 1982 puolustusvoimat hankki Sisulta lisää maastokuorma-autoja. Kutsumanimen Masi(Maasto-Sisu) saanut Sisu SA-150 on kehitetty Proton pohjalta ja on sen tavoin nelipyöräinen. Selvimmät erot ovat uudelleen suunniteltu ohjaamo sekä suuremmat renkaat, joiden ansiosta Masin maavara on tasauspyörästöjen kohdalta mitattaessa 40cm. Masi luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi ja puolustusvoimissa sen pääasiallinen käyttötarkoitus on kenttätykkien veto sekä huoltokuljetukset.
Vuonna 1990 esiteltiin Sisu SA-151, joka eroaa ulkoisesti hyvin vähän SA-150-mallista. Tärkein ero on 10cm leveämpi lava.
Masin uusimmassa 1992 esitellyssä Sisu SA-130 -mallissa on ulkoisesti uudistunut ohjaamo sekä pienempitehoinen (vähäpäästöinen) moottori verrattuna vanhempiin malleihin. Myös akselit ovat uudempaa mallia, niissä on pyörän navassa viisi planeettapyörää. Vanhemmissa Maseissa (ja protoissa, Raseissa, Paseissa ja siviili-malleissa) on kolme planeettapyörää. Lisäksi lehtijouset ovat paraabeli-tyyppiset.
Sisu SA-150 tekniset tiedot:
moottori: 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet 611 CSBA/DSBA -suorasuihkutusdiesel.
Teho 150kW (204hv) / 2500r/min.
Vääntömomentti 695Nm (71 kpm) / 1500r/min.
vetojärjestelmä: Normaaliajossa 4x2, tarvittaessa 4x4 kytkettävissä. 6-vaihteinen synkronoitu perusvaihteisto sekä maastovälityksellä varustettu aluevaihteisto. Tasauspyörästöt on varustettu lukoilla.
vinssi; hydraulinen vintturi, vetovoima 80kN, vaijerin pituus 50 m, etu- ja taka vetosuunnat
renkaat 14.00R20
omamassa: 7600kg
kantavuus: 6400kg
ulkomitat: pituus 6,76 m, leveys 2,50 m, korkeus 3,10 m
lavan koko: 2,30 m x 4,90 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 2, kuormatilassa 16
Valmistusvuodet: 1982–1991
Sisu SA-130-mallissa 4-tahtinen turboahdettu, 6,6-litrainen Valmet/SisuDiesel 620 DS -suorasuihkutusdiesel. Teho 132kW (180hv).
Rasi

Sisu SA-240 eli Raskas Sisu, kutsumanimeltään Rasi, on 1980-luvun loppupuolella kehitetty raskas kolmiakselinen maastokuorma-auto. Rasista on olemassa myös versio SA-241, jonka ulkoiset eroavuudet malliin SA-240 ovat melko vähäiset.
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,00 litrainen Cummins LTA 10 330 T -suorasuihkutusdiesel (246kW/1260 Nm)
Vetojärjestelmä: Jatkuva 6x6, varustettu erikseen lukittavilla poikittaislukoilla. Moottorin ja vaihteiston välissä on momentinmuunnin, joka toimii ajoneuvon kytkimenä.
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 10 000kg
Kantavuus: 12 000kg
Mitat: pituus: 7,80 m, leveys: 2,50 m, korkeus: 3,10 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2, kuormatilassa: 24
Valmistusvuodet: 1984-1990
SK-sarja

esimerkiksi Sisu SK-250 6x6 MIL
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins LTA 10-335 10/ 4-T -suoraruiskutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 10,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 250kW/1340 Nm
Vetojärjestelmä: 6x6 kytkettävissä
Renkaat: 14.00R20 18PR
Omamassa: 9120kg
Kantavuus: 15380kg
Mitat: pituus: 8,30 m, leveys: 2,54 m, korkeus: 3,07 m
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 2
Varusteena esimerkiksi Hiab 120-2 -kappaletavaranosturi
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
SM-sarja
esimerkiksi Sisu SM-270 8x4 säiliöauto
Moottori: merkki/malli/toimintatapa: turboahdettu välijäähdytetty Cummins NTE-365/ 4-T -suorasuihkutusdiesel, iskutilavuus/käyttövoima: 14,00 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 270kW/1260 Nm
Vetojärjestelmä: 8x4 kytkettävissä
Omamassa: 14600kg
Kantavuus: 16750kg
Mitat: pituus: 10,40 m, leveys: 2,60 m, korkeus: 3,60 m
Varusteena esimerkiksi polttoaineen tankkaus- ja kuljetusvarustus, Kuormatilan tilavuus: 2400 l + 4800 l + 4900 l + 4900 l + 3100 l = 20100 l
Istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa: 1
Valmistus-/hankintavuodet: 1990-1993
Pasi

Sisu XA-180/185 -mallit, kutsumanimeltään Pasi eli Panssari-Sisu, ovat kolmiakselisia panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja.
Huolimatta hyvin samanlaisesta tyyppimerkinnästä, XA-203 ei ole Sisun valmistama. Sen valmistajana toimi Patria.
Nasu

NA-110 kutsumanimeltään Nasu eli "Nauha-Sisu" on ruotsalaisen Bandvagnin tyyppinen tela-ajoneuvo.
moottori: merkki/malli/toimintatapa: GM 6,2 l Heavy Duty V-8/ 4-T esikammio, iskutilavuus/käyttövoima: 6,21 l/diesel, max teho/vääntömomentti: 113kW/346 Nm
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 5250kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,67 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,38 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1992-1994
valmistusmaa: Suomi
NA-140 BT
moottori: merkki/malli/toimintatapa: Rover 3,5 (3,9) V-8/ 4-T ruiskutus, iskutilavuus/käyttövoima: 3,528 l (3,950 l)/bensiini 99 okt, max teho/vääntömomentti: 142kW/280 Nm (138kW/318 Nm)
vetojärjestelmä: neljä telaa, jatkuva
omamassa: 4850kg
kantavuus: 1950kg
mitat: pituus 7,55 m, leveys 1,91 m, korkeus 2,30 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 4, kuormatilassa 12
uintikykyinen
valmistus-/hankintavuodet: 1986-1991
valmistusmaa: Suomi
Raisu

Miinanraivaaja, tyyppimerkintä RA-140.
"Raisu" on rakennettu modifioidulle Pasi-alustalle. Siinä on rungon päällä ohjaamokoppi, keskimmäinen akseli on poistettu, ja laitteen peräosassa on järeä raivausroottori. Laitteesta on tehty erilaiset versiot maavoimien ja ilmavoimien käyttöön.
kokonaispituus: 9,5 m
kokonaisleveys: 4 m
korkeus noin: 3 m
kokonaispaino: 15 t
suurin nopeus: 70km/h
suurin raivaamisnopeus: 6km/h
moottori: 6,1-litrainen, 6-sylinterinen, ilmajäähdytteinen, välijäähdytetty Deutz-turbodiesel, 141kw, 635nm
vaihteisto: Doromat 874 AM/PTO 4+1 -automaattivaihteisto momentinmuuntimella
raivaamisleveys: 3,4 m raivaamislaite hydraulisesti toimiva ketjuroottori
pyörivä varsta räjäyttää tai rikkoo miinat
jatkuva neliveto lukittavalla tasauspyörästöllä
nesteavusteiset paineilmajarrut, edessä levyt, takana rumpujarrut
luotisuojatut renkaat, ohjaamo panssaroitu, äänieristetty ja painesuojattu
maastouttamisjärjestelmä
ilmatorjuntakonekiväärin asennusmahdollisuus
ET-sarja (Eemeli), 1. sukupolvi

Vuodesta 1999 lähtien Sisu on valmistanut Sisu ET -mallisarjaa, jokapyörävetoista erityisesti maasto-olosuhteisiin tarkoitettua kuorma-autoa. Aiemmista Sisu-maastokuorma-autoista poiketen tässä mallissa käytetään Renault'n ohjaamoa ja lähes normaalia maantiekuorma-auton runkoa, jossa ei ole aiempien mallien hyvää maastoliikkuvuutta taannutta kiertyvää runkoa. Kohtuullisen maastoliikkuvuuden takaa kuitenkin pyörien suuret, toisistaan riippumattomat joustovarat. Tätä mallia tehdään sekä jatkuvalla 6x6-että 8x8-vetotavoilla varustettuna. Suurin osa puolustusvoimien käytössä olevista ET-malleista on varustettu 11-litraisella Cummins-moottorilla ja joko 6- tai 7-vaihteisella Allison-automaattivaihteistolla. Tämä malli tunnetaan myös nimillä Sisu HMTV ja Sisu Defence.
Mallisto:
Sisu E11T 6x6
Sisu E11T 8x8
Puolustusvoimien käytössä olevan Sisu E11T 6x6 -mallin tekniset tiedot:
moottori: merkki/malli/toimintatapa: 4-tahtinen turboahdettu ja välijäähdytetty 10,82-litrainen Cummins M11-380 E -suorasuihkutusdiesel (278kW/1825 Nm).
vetojärjestelmä: pitkittäis- ja poikittaislukoilla varustettu 6x6-veto.
omamassa: 12 400kg
kantavuus: 11 600kg
mitat: pituus 9,24 m, leveys 2,55 m, korkeus 3,23 m
istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa 1, kuormatilassa 30 (1.4.2007 lähtien 24)
autosta olemassa myös paloauto ja muita erikoisversioita
ETP-sarja (Eemeli), 2. sukupolvi

ETP-Sisu eli kutsumanimeltään "Kärpänen" tai "Sammakko". Sisu Defence esitteli uuden ETP-sarjan kesällä 2006. 2. Sukupolven Sisu Defence ETP-sarjassa on suomalaisvalmisteinen kahden hengen matalaprofiilinen ohjaamo, joka on sijoitettu normaalia alemmaksi mahdollistaen ajoneuvon lentokuljetuskelpoisuuden. Panssaroitu ohjaamo on miinasuojattu ja siihen on saatavissa myös ballististen aseiden suojaus. Autossa on Caterpillarin valmistama moottori, joissa on tehoa 275-550 hv (mallista riippuen). Auto on varustettu 7-portaisella Allison automaattivaihteistolla. 10x10-versiossa ensimmäinen, toinen ja viides akseli ovat ohjaavia.
Mallisarja perustuu kuorma-autojen vakiokomponenttien käyttöön. Kaikki kriittiset komponentit on hyvin suojattu. Esimerkiksi jäähdytysjärjestelmä on sijoitettu rungon väliin panssaroidun ohjaamon taakse.
Mallisto:
Sisu E 7 T 4x4
Moottori: Caterpillar C7 -dieselmoottori, 275 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 3000 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 5 t
Sisu E 13 T 6x6
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 400 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 15 t
Sisu E 13 T 8x8 (Kuskien kutsumana kameleontti tai pelkästään 8x8)
Moottori: Caterpillar C13 -dieselmoottori, 485 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4500 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 20 t
Sisu E 15 T 10x10 (Kuskien kutsumana leguaani)
Moottori: Caterpillar C15 -dieselmoottori, 550 hv, Euro IV
Vaihteisto: Allison 4700 -automaatti
Akselit: Sisu Akselit
Jousitus: SISU
Ohjaamo: suomalaisvalmisteinen panssaroitu 2-paikkainen ohjaamo
Hyötykuorma: 25 t
Autosta on valmistettu silta-ajoneuvoversiota, joka on yhteistyöprojekti saksalaisen KMW:n ja suomalaisen Patrian kanssa.
Sisu A2045
Sisu A2045 on keskiraskas maastokuorma-auto, joka esiteltiin syksyllä 2008. Puolustusvoimat on tilannut näitä 240 kappaletta. A2045 on pienin Sisun sotilaskäyttöön tarkoitetuista ajoneuvoista. Se perustuu osin MAN:lta ostettuun tekniikkaan, mm. moottorin ja akselistojen osalta.
Sisu GTP 4x4
Sisu julkisti 6.4.2018 lehdistötiedotteessaan uuden ajoneuvon, nimeltä Sisu GTP 4x4. Kyseessä on 10-paikkainen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo, johon on mahdollista asentaa monia erilaisia ohjaamovaihtoehtoja. Ajoneuvon hyötykuorma on enintään 4500 kg.
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla
 (viitattu 22.11.2008)
Citation error, replace with{{cite book| author = Blomberg, Olli| title = Suomalaista sisua vuodesta 1931: monialaosaajasta kuorma-autotehtaaksi| location = Karjaa| publisher = Sisu Auto| year = 2006}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nygrén, Helge| title = Sisu Suomen ja maailman maanteillä| location = Helsinki| publisher = Sisu-auto| year = 1981}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Shōjo kakumei Utena (, suom. Vallankumouksellinen Utena-tyttö) on 1990-luvun loppupuoliskolla Japanissa tehty manga- ja animesarja. Mangajulkaisun piirsi Chiho Saitō ja animen ohjasi Kunihiko Ikuhara,[1] molemmat Be-PaPas-taiteilijaryhmän jäseniä.[2] Mangan ensimmäinen osa julkaistiin Ciao-lehden kesäkuun 1996 numerossa ja 39-jaksoinen anime sai ensiesityksensä televisiossa vuonna 1997. Vuosituhannen lopulla sarjaa täydennettiin Ikuharan ohjaamalla ja Yōji Enokidon kirjoittamalla anime-elokuvalla Shōjo kakumei Utena – Adolescence mokushiroku (), jonka ensi-ilta oli Japanissa 14. elokuuta 1999.[3] Myös elokuvasta on olemassa mangaversio.[4] TV-sarjan, mangan ja elokuvan välillä on eroja ja ristiriitojakin, mutta ne myös osittain täydentävät toisiaan.
Tarinaan perustuen on tehty muutama näytelmä, joita on esitetty Tokiossa ja Hyōgon prefektuurissa vuosina 1997, 1999 ja 2000. Lisäksi Sega julkaisi vuonna 1998 Sega Saturn -konsolillaan pelattavan Utena-pelin nimeltä Shōjo kakumei Utena: Itsuka Kakumeisareru Monogatari (). Peli julkaistiin vain Japanissa ja se sijoittuu animesarjan kahdeksannen ja yhdeksännen jakson väliin.[5]
Juoni
Tarinan päähenkilö on teini-ikäinen, poikamainen orpotyttö Utena Tenjō. Hänellä on lapsuudestaan saakka ollut mielessään selittämätön muistikuva siitä, miten tuntematon "prinssi" lohdutti häntä vanhempien menettämisen jälkeen ja antoi Utenalle ruusukuvioidun sormuksen. Sankari teki Utenaan niin vahvan vaikutuksen, että tämä haluaa itsekin tulla urheaksi "prinssiksi". Niinpä Utena käyttää koulussaan, Ōtori-akatemiassa, pojille tarkoitettua koulupukua ja käyttäytyy varsin poikamaisesti.[6] Suurin osa koulun muista tytöistä kunnioittaa häntä.
Utena joutuu keskelle outoa tapahtumaketjua puolustaessaan ystäväänsä Wakaba Shinoharaa. Koulun ilmoitustaululle ilmestyy kaikkien nähtäville rakkauskirje, jonka Wakaba kirjoitti oppilasneuvoston varajohtajalle Kyōichi Saionjille. Kyōichi kuvailee kirjettä typeräksi eikä ole pahoillaan sen julkistamisesta. Kyōichi on myös kendō-kerhon johtaja, joten Wakaballe myötätuntoinen Utena haastaa hänet kaksintaisteluun. Kyōichi ottaa haasteen vastaan ja kamppailee miekoin Utenaa vastaan erikoisella taisteluareenalla, jonka yläpuolella leijuu linna.[7] Utena voittaa taistelun ja luulee asian päättyvän siihen, mutta saakin tietää, että Kyōichin kaltoin kohtelemasta tyttöystävästä Anthy Himemiyasta tulee nyt väistämättä Utenan morsian, vieläpä vastoin Utenan tahtoa. Anthy kertoo Utenalle olevansa Ruusumorsian,[8] joka kuuluu automaattisesti kaksintaistelun voittajalle ja jonka täytyy totella kulloiseltakin kihlatultaan tulevia käskyjä. Anthyn vapaa tahto on hyvin vähäinen ja eräiden sarjan henkilöiden mielestä jopa olematon. Utena toivoo Anthyn elävän kuten tavalliset tytöt, vaikka hän itsekään ei ole kovin tavallinen. Oppilasneuvoston – joka muistuttaa pikemminkin salaseuraa kuin tavallista oppilaskuntaa – jäsenet uskovat Anthyn olevan avain salaperäisen, vallankumouksellisen voiman saavuttamiseen. Niinpä he haluavat voittaa Utenan taisteluareenalla ja saada Anthyn itselleen. Oppilasneuvoston jäsenet vastaanottavat kirjeitse toimintaohjeita ja tietoja Maailmanlopulta. Nimimerkin takana on akatemian virkaatekevä johtaja ja Anthyn veli Akio Ōtori. Estääkseen Anthyn joutumisen muiden käskyvaltaan Utena joutuu yhä uusiin kaksintaisteluihin. Hän saa vastaansa myös taistelemaan suostuteltuja mustan ruusun kantajia ja kehittyy vähitellen yhä etevämmäksi miekkailijaksi.
Shōjo kakumei Utena koostuu neljästä osasta eli saagasta. Suomennettuina niiden nimet ovat Oppilasneuvostosaaga (Seitokaihen, animen jaksot 1-13), Mustan ruusun saaga (Kurobarahen, jaksot 14-24), Akio Ōtori -saaga (Ōtori Akio -hen, jaksot 25-33) ja Maailmanloppusaaga (Mokushirokuhen, jaksot 34-39). Tarina saattaa toistuvine prinssi- ja prinsessaviittauksineen tuoda mieleen lastensadut, mutta kontrastina niille sarja sisältää hyvinkin raakoja elementtejä, kuten sukurutsaa, itsemurhayrityksen ja joukkomurhan.
Teemoja ja eräitä merkityksiä
Shōjo kakumei Utena on vahvasti metafyysinen tarina. Perusrakenteeltaan se muistuttaa eräitä tunnetumpia japanilaisia taikatyttösarjoja, mutta on huomattavan monitulkintainen.
Japanilaisen populaarikulttuurin piirissä on länsimaalaista enemmän totuttu kuulemaan tarinoita, joissa antagonistilla on pahan lisäksi hyväkin puolensa. Tällöin mustavalkoista puhtaan hyvän ja puhtaan pahan välistä vastakkainasettelua ei tapahdu. Utena hyödyntää pitkälti tätä kerrontatapaa, vaikkakin tarinan lopussa Akio Ōtori nousee Utenan päävastustajaksi ja lähes puhtaan pahan ilmentymäksi. Utenan muiden taisteluparien tekojen motiivit ovat yleensä jonkin verran hyväksyttävämpiä, joskin yksilökohtaiset erot ovat suuria. Esimerkiksi oppilasneuvoston jäsenet vertaavat itseään kananpoikaan, jonka on rikottava munansa kuori voidakseen syntyä ja elää. Vertauksessa on vaikutteita Hermann Hessen Demian-romaanista.[9] Kuorella oppilasneuvoston jäsenet viittaavat maailmaan, jossa heidän on toteutettava vallankumous sillä voimalla, jonka he toivovat saavuttavansa Anthyn avulla. Tämän suunnitellun vallankumouksen yksityiskohtainen sisältö pysyy salaisuutena ja onkin mahdollista, että kaikilla jäsenillä on siitä erilainen käsitys.
Kaksintaistelut toistuvat sarjassa säännöllisesti. Ne ovat visuaalisesti näyttäviä, mutta eivät ole lukijoille ja katsojille pelkkää silmänruokaa tai osa tarinan juonta, vaan symboloivat erilaisia asioita ja tunteita. Osa taisteluista liittyy yleismaailmallisiin olioihin, jotkut taas ovat henkilökohtaisia. Monien kamppailujen merkitykset jäävät tarinassa selittämättä, mutta kaksintaistelut edustavat ainakin ystävyyttä, valintoja, syytä, rakkautta, ihailua, luottamusta, itseä ja vallankumousta.
Utena pyrkii kasvamaan prinsessoja pelastavaksi prinssiksi, vaikka on itse tyttö. Perinteisiä sukupuolirooleja ei kuitenkaan kritisoida sarjassa yksipuolisen tuomitsevasti, vaan niitä kommentoidaan eri hahmojen näkökulmista. Sukupuoliteemaan liittyen tarinassa on katsottu olevan yhtäläisyyksiä länsimaissa 1900-luvun alkupuolella vaikuttaneeseen feminismin muotoon.[10]
Tarinassa leikitellään myös sillä, kuinka ohjailtavissa ja harhaanjohdettavissa ihminen on. Tätä teemaa käsitellään Mustan ruusun saagassa, joka löytyy mangasta ja animesarjasta,[11] mutta ei elokuvasta. Saagassa epätoivoisille ihmisille tarjotaan lohtua väittämällä, että se tie, joka heidän pitää valita, on jo valmisteltu heitä varten. Tämä ajatus miellyttää ahdistuksesta ja vihasta kärsiviä ihmisiä niin paljon, että he suostuvat ryhtymään mustan ruusun kantajiksi, joiden päämääränä on taistella Utenaa vastaan ja surmata Anthy. He luulevat näitä tavoitteita omikseen, vaikka ne on väkisin – tai ainakin puoliväkisin – tyrkytetty heille. Taisteluiden jälkeen he eivät kuitenkaan muista tapahtumista mitään. Tämä voidaan tulkita joko negatiivisten muistojen torjumiseksi tai hypnoosin jälkitilaksi.
Sarjassa voidaan nähdä viittaus tuhansia vuosia vanhaan myyttiin feenikslinnusta, joka palaa tuhkaksi ja syntyy uudelleen. Mikage-seminaarin johtajan Sōji Mikagen muistikuvan mukaan Ōtori-akatemian alueella riehui vuosia sitten nuoren Mamiya-pojan sytyttämä tulipalo, jossa sata ihmistä menetti henkensä. Mikage puolusti tätä murhapolttoa ja sanoi kuolleiden olleen välttämätön uhri, jota tarvitaan tulevien tapahtumien polttoaineeksi samaan tapaan kuin nykyään saadaan energiaa kauan sitten kuolleiden eliöiden jäänteistä muodostuneista fossiilisista polttoaineista. Sarjassa kuitenkin vihjataan, että Mikagen käsitys tapahtumista onkin virheellinen ja että todellisuudessa tulipalo ei ollut Mamiyan sytyttämä eikä siinä kuollut ketään. Joka tapauksessa Mikage haaveilee feeniksmäisestä kuolemattomuudesta, joka saavutetaan, jos Ōtori-akatemiasta avataan tie ikuisuuteen. Sana ōtori tarkoittaa suomeksi koiraspuolista feenikslintua.[12]
Koko tarina ja erityisesti sen lopetus on nähtävissä kuvauksena siirtymisestä lapsuudesta aikuisuuteen. Animeohjaaja Kunihiko Ikuhara on Shōjo kakumei Utena – Adolescence mokushiroku -elokuvan kommenttiraidalla ilmaissutkin, että juuri tämä oli tekijöiden mielessä tarinaa luotaessa. Havaitessaan, että aikuisten maailma on raadollinen ja likainen, ihminen voi joko tarrautua suojattuun mutta rajattuun lapsuusympäristöön – jota tarinassa edustaa Ōtori-akatemia – tai suunnata kohti tuntemattomampaa ja turvattomampaa aikuisuutta. Elokuvassa Utena ja Anthy tulevat siihen tulokseen, että on parasta poistua akatemiasta avaraan ulkomaailmaan, vaikka sen hintana onkin lapsille tyypillisistä kauniista unelmista luopuminen. Ulkomaailmassa he voivat rakentaa tiet itselleen, mutta akatemiaan jäädessään he olisivat olleet kuin kaksi nukkea, jotka kulkevat vain jo valmiiksi tehtyjä polkuja pitkin.
Taiteelliset tehokeinot
Sarja hyödyntää useita taiteellisia tehokeinoja, kuten futuristista arkkitehtuuria, ruusujen suurta määrää, näyttäviä autoja sekä varjoteatteria.[13] Tarinan elokuvaversiossa eräät hahmot muuttuvat autoiksi. Elokuvassa myös vesi on yksi keskeisistä tehosteista.
Toisin kuin esim. ruusut ja arkkitehtuuri, varjoteatteriosuudet eivät animesarjassa useimmiten sulaudu varsinaisen tapahtumajatkumon ja -ympäristön osiksi, vaan ovat "tarina tarinassa" tai metaforamainen yhteenveto sarjan käänteistä ja tilanteista. Elokuvaversiossa varjokuvat ottavat eräänlaisen toimittajan roolin.
Vaikutteet
Niin Shōjo kakumei Utenan juonessa kuin visuaalisissa yksityiskohdissakin on nähtävissä viittauksia muihin manga- ja animesarjoihin. Osa tarinan piirteistä on esimerkiksi varsin samanlaisia kuin 1970-luvulla tehdyssä Lady Oscar -sarjassa.[14]
Anime-lehden entinen päätoimittaja Jari Lehtinen on kuvaillut sarjojenvälisiä yhtäläisyyksiä: "Utena on shōjokertomus, joka parodioi kaikkia shōjon konventioita ja samalla esittää jotakin aivan muuta. Tyylillisesti Saitō on lähellä klassista Riyoko Ikedaa. Henkilöt ovat ikedamaisen komeita, mahdollisimman kaukana taikatyttösöpöilystä. Utenan koulu muistuttaa monessa suhteessa sitä mitä oli jo nähty 1980-luvulla Ikedan Oniisama e...:ssä. Molemmat laitokset, Oniisama e...:n Seiran ja Utenan Ōtori ovat eliittikouluja, jonne on yhtä vaikeaa päästä sisään kuin ulos. Molemmissa valtaa pitää oppilasneuvoston nimellä kulkeva juntta, jolla on omat suunnitelmansa. [...] Päähenkilö Utena Tenjō on kolmas painos androgyynisestä shōjosankarista, viimeisin luku perinteessä jonka Sapphire aloitti ja jota Lady Oscar jatkoi."[15]
Vanhemman animen ja mangan lisäksi vaikutteita löytyy myös elokuvista ja teatteritaiteesta, erityisesti Shūji Terayaman ohjaustyylistä, jota animeohjaaja Kunihiko Ikuhara arvosti.[16]
Musiikki
Animesarjassa ja elokuvassa musiikilla on tärkeä osuus. Kaksintaisteluiden taustalla kuullaan kuorolauluja, jotka on tehnyt edellä mainitun Shūji Terayaman pitkäaikainen yhteistyökumppani J. A. Seazer.[17] Näiden laulujen sanoitukset ovat historiallis-mytologisia ja jokaiselle taistelulle on oma laulunsa.
Aina Utenan saapuessa taisteluareenalle soitetaan ja lauletaan Seazerin kirjoittama Zettai unmei mokushiroku, joka näin ollen esitetään lähes jokaisessa animen jaksossa. Kappaleesta kuullaan sarjassa kaksi hieman erilaista versiota ja elokuvassa vielä kolmaskin versio, mutta erilaisessa asiayhteydessä.
Soitinmusiikista vastasi Shinkichi Mitsumune. Hänen pianosävelmäänsä The Sunlit Garden soitetaan animesarjassa useasti ja eräässä jaksossa sen sanotaan olevan tunnettu teos. Mitsumune osallistui myös joidenkin kaksintaistelulaulujen tekemiseen.
Masami Okui lauloi animesarjan alkumusiikkina ja elokuvan autoilukohtauksen musiikkina käytetyn laulun Rinbu Revolution sekä elokuvan tanssikohtauksen aikana esitetyn popballadin Toki ni ai wa. Rinbu Revolution kuului Okuin konserttiohjelmistoon vielä ainakin vuonna 2008.[18]
Kaiken kaikkiaan Shōjo kakumei Utenaan liittyvää musiikkia on julkaistu ainakin kymmenen CD-levyn verran.[19]
Palkinnot
Animesarja voitti vuonna 1997 Kōbessa järjestetyssä Animation Kōbe '97 -tapahtumassa paras TV-animaatio -palkinnon, ja lisäksi ohjaaja Kunihiko Ikuhara palkittiin samassa tilaisuudessa Kōbe-palkinnolla.
Tarinan hahmoja
Utena Tenjō () on rohkea, mutta myös naiivi[20] tyttö, joka haluaa toimia elämässään kuin prinsessoja pelastava prinssi. Sarja seuraa ensisijaisesti hänen vaiheitaan.
Anthy Himemiya (), Ruusumorsian, on hiljainen tyttö, jonka oma tahto on minimaalinen. Hän tottelee kulloistakin kihlattuaan eli henkilöä, joka on voittanut hänet viimeisimmässä kaksintaistelussa omakseen. Monet oppilasneuvoston jäsenistä haluavat käyttää Anthyä omien tarkoitusperiensä välineenä.
Akio Ōtori (), Maailmanloppu, on akatemian johtaja ja Anthyn veli. Hänen merkityksensä kasvaa voimakkaasti tarinan edetessä. Akio on kihloissa Kanae Ōtorin kanssa, mutta tästä huolimatta hänellä on seksisuhde Kanaen äidin, Utenan ja jopa siskonsa Anthyn kanssa. Korkeaan asemaansa Akio on päässyt kihlauksensa kautta.
Tōga Kiryū () on oppilasneuvoston johtaja. Hän osaa halutessaan vaikuttaa mukavalta ja lempeältä, mutta ei usko todelliseen ystävyyteen eikä epäröi pettää muita saadakseen haluamansa. Hänet myytiin lapsena aikuiselle miehelle, joka käytti nuorta Tōgaa seksuaalisesti hyväkseen.
Nanami Kiryū (), Tōgan pikkusisko, on tarinan pinnallisin hahmo. Tōga on hänelle kaikki kaikessa ja Nanami tulee helposti mustasukkaiseksi nähdessään veljellään olevan muuta naisseuraa kuin hän itse. TV-sarjassa Nanamin pinnallisuuden ja muotiuskollisuuden kliimaksi koetaan, kun hän muuttuu väliaikaisesti lehmäksi luullessaan erästä lehmänkelloa kuuluisan muotisuunnittelijan luomukseksi. Tarinan mangaversiosta Nanami puuttuu lähes kokonaan ja elokuvassakin hänet näytetään vain lehmänä.
Kyōichi Saionji () on oppilasneuvoston varajohtaja ja akatemian kendōkerhon johtaja, joka on tuntenut Tōgan lapsesta asti. Kyouichillä on varsin temperamenttinen luonne. Anthyn kihlaaminen on hänelle pahempi pakkomielle kuin muille oppilasneuvoston jäsenille.
Juri Arisugawa () on määrätietoinen ja voimakastahtoinen miekkailukerhon johtaja, joka on mukana myös oppilasneuvostossa. Animessa hän on salaa rakastunut Shiori Takatsuki -nimiseen tyttöön, mutta mangassa Juri esitetään heterona.
Miki Kaoru () on oppilasneuvoston kohteliain ja rehellisin jäsen. Hän on etevä pianisti ja pärjää hyvin akatemian kokeissa, mutta on yksityiselämässään eristäytyvä. Miki etsii lähelleen henkilöä, joka on yhtä vilpitön ja lahjakas kuin hän itse. Hänellä on erikoinen tapa ottaa jatkuvasti sekuntikellollaan aikaa.
Kozue Kaoru () on Mikin kaksoissisko. Nanamin tavoin Kozue on hyvin omistushaluinen veljensä suhteen, mutta Kozuen ja Mikin sisarussuhde on kuitenkin erilainen kuin Nanamin ja Tōgan. Kozue on raadollinen materialisti, jonka mielestä ihmiset ovat pohjimmiltaan villieläimiä.
Sōji Mikage () on arvostetun Mikage-seminaarin johtaja. Hän haluaa tapattaa Anthyn voidakseen nostaa sairaan Mamiya-nimisen pojan Ruusumorsiamen asemaan Anthyn tilalle. Oppilasneuvosto pitää häntä ei-toivottuna kilpailijana. Sōji hankkii mielellään muita tekemään likaiset työt puolestaan ja osaa manipuloida heitä eräänlaisen suggestion avulla. Niinpä Sōji näkee ihmiset helposti konemaisina työkaluina, eikä pidä yksilön ihmisarvoa kovin suurena. Utenan ajattelutapoja Sōji ei kuitenkaan kykene manipuloimaan.
Mitsuru Tsuwabuki () on nuorin tarinan henkilöistä. Hän haluaa auttaa Nanamia kaikenlaisissa arkipäiväisissä asioissa saadakseen olla tämän lähellä ja tehdäkseen tämän tyytyväiseksi. Mitsuru on hämillään rakkauden ja aikuistumisen kaltaisten asioiden suhteen, eikä aina erota oikeaa väärästä. Hän on jopa valmis saattamaan Nanamin vaarallisiin tilanteisiin vain, jotta saisi esiintyä tämän pelastajana.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:1990-luvun anime ja manga
Luokka:Animesarjat
Luokka:Mangasarjat
Luokka:Shōjo
Luokka:Romanttinen anime ja manga

Onko Shōjo kakumei Utena esitetty Suomessa?


Miss Universum () on vuosittainen kauneuskilpailu, jossa etsitään maailman kauneinta naista. Kilpailun perusti kalifornialainen vaatetusyhtiö Pacific Mills vuonna 1952. Ensimmäinen voittaja oli Suomen Armi Kuusela. Vuonna 1996 yhdysvaltalainen liikemies Donald Trump osti kilpailun oikeudet, ja se oli hänen ja NBC Universalin omistuksessa vuoteen 2015 asti.[1][2] Nykyisin kilpailun oikeudet omistaa WME/IMG.[3]
Voittajat

Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Altius Directory Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:Kauneuskilpailut
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Suomalainen voittanut Miss Universum kilpailun?