Suomen Keskusta (yleiskielessä keskusta,[1] lyhenne Kesk.,[2] ) on suomalainen puolue. Vuonna 1906 perustetun puolueen nimenä oli Maalaisliitto (lyh. ML) vuoteen 1964 asti ja sen jälkeen Keskustapuolue vuoteen 1988 asti, jolloin otettiin käyttöön nykyinen nimi.
Puolueen ideologiaa luonnehtivat kuuluminen poliittisen keskustaan, alkiolaisuus ja sosiaaliliberalismi. Keskusta on liberaalipuolueiden kansainvälisen järjestön Liberal Internationalin ja Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen. Euroopan parlamentissa keskustan edustajat kuuluvat Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmään ja Pohjoismaiden neuvostossa Keskiryhmään.
Suomessa on ollut kolme keskustaa ja sen edeltäjiä edustanutta presidenttiä ja yksitoista pääministeriä. Keskustalla on eduskunnassa 49 kansanedustajaa, Euroopan parlamentissa kolme europarlamentaarikkoa ja kunnanvaltuustoissa 3077 valtuutettua.[3] Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa puolue oli vaalien voittaja ja siitä tuli pääministeripuolue. Vuoden 2013 tietojen mukaan puolueella on 150000 jäsentä.[4] Juha Sipilä on ollut keskustan puheenjohtaja kesäkuusta 2012 lähtien.[5]
Historia

Autonomian aika ja ensimmäinen tasavalta

Puolueen voidaan katsoa syntyneen vuonna 1906, jolloin perustettiin Suomen Maalaisväestön Liitto sekä Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto, jotka yhdistyivät vuonna 1908 Maalaisliitoksi[6] (lyh. ML[7]). Vuonna 1965 nimeksi muutettiin Keskustapuolue.[7] Nykyinen nimi Suomen Keskusta otettiin käyttöön vuonna 1988. Lempinimenä puolueella on sanasta "Keskustapuolue" lyhennetty Kepu.
Maalaisliiton ideologisena isänä pidetään nuorsuomalaisista siirtynyttä Santeri Alkiota, ja alkuaikoina puolue toimi perustuslaillisessa rintamassa nuorsuomalaisten kanssa.
Suomen sisällissodan jälkeen Maalaisliitto pyrki ajamaan tasapainoa ja kansallista sopua, hyväksyen esimerkiksi punaisten armahdukset. Puolue johti myös 1930-luvulla taistelua demokratiaa uhannutta oikeistoradikalismia vastaan. Yhteistyö sosiaalidemokraattien kanssa alkoi lisääntyä, ja ensimmäinen niin sanottu punamultahallitus muodostettiin vuonna 1937.[6]
Puolueen kannatus perustui laajaan maatalous- ja maaseutuväestöön, sillä Maalaisliitto pyrki kohentamaan maaseudun taloudellista ja sosiaalista hyvinvointia.[6] Puolueen varhaisimmat kannatusalueet olivat Pohjanmaalla, Lapissa, Kainuussa ja Viipurin läänin itäosissa. Toisen maailmansodan jälkeen läntiseen Suomeen asutettu siirtoväki nosti Maalaisliiton suurimmaksi puolueeksi myös läntisemmän Suomen maaseudulla. Puolueen kannatus kaupungeissa oli aluksi hyvin pientä, mutta sekin alkoi kasvaa. 1970-luvulla puolueen kannatus laski, jolloin monet alkoivat pitää maaseututaustaista puoluetta hiipuvana auringonlaskun puolueena. Kannatuksen lasku on sittemmin osoittautunut tilapäiseksi.
Lauri Kristian Relander oli ensimmäinen puolueesta valittu tasavallan presidentti. Talvisodan syttyessä presidenttinä oli maalaisliittolainen Kyösti Kallio, joka nimitti ensimmäisen SDP:n ja Maalaisliiton muodostaman punamultahallituksen vuonna 1937. Terveyssyistä Kallion presidenttikausi jäi kesken jo vuonna 1940.
Kekkosen aika
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi uuden ulkopoliittisen suuntautumisen vaihe. Maalaisliiton kansanedustaja Urho Kekkonen oli sodan jälkeen useasti pääministerinä. Vuoden 1956 presidentinvaaleissa Kekkonen, joka oli pääministerinä muun muassa luovuttanut Suomeen paenneen Viron vastarintaliikkeen jäsenen Neuvostoliittoon, sai suostuteltua KGB:n tukemaan häntä. Viisi päivää ennen valitsijamiesten kokoontumista Suomen kommunistit määrättiin äänestämään Kekkosta. Kommunistien äänillä Kekkonen yllättäen voitti vaalit pienimmällä mahdollisella marginaalilla. Kekkosen valtaa lisättiin noottikriisissä ja KGB:n vaatimuksesta Suojelupoliisi täytettiin maalaisliittolaisilla.[8] Kekkonen kohosi neuvostoystävyyttä korostavan linjan johtohahmoksi.
Presidentin valta vahvistui lähinnä idänpolitiikan (YYA-sopimus ja ETYK) ja länsi-integraation (EFTA:n liitännäisjäsenyys ja EEC-vapaakauppasopimus) turvaamiseksi, sillä samalla ei haluttu menettää Suomen ja Neuvostoliiton välistä bilateraalikauppaa. Tämä yhdessä SDP:n puoluehajaannuksen kanssa johti siihen, että presidentin voimakasta osallistumista alettiin lähinnä hänen sosiaalidemokraattisten vastustajiensa piirissä pitää ruoskaparlamentarismina. Myös oikeistosta nousi kriittisiä ääniä, kuten Tuure Junnila, Georg C. Ehrnrooth ja Kullervo Rainio, jotka muodostivat Perustuslaillisen kansanpuolueen. Toinen näkyvä vastustaja oli entinen maalaisliittolainen Veikko Vennamo.
Puolueen sisälle muodostui idänpolitiikkaa, vasemmistoyhteistyötä ja Kekkosta tukemaan miltei puolueoppositioksi niin sanottu K-linja. Linjan sisältönä oli "mennä niin vasemmalle, että hirvittää". K-linjan edustajiin skeptisesti suhtautuneita alettiin kutsua mustaksi tusinaksi. Tällä annettiin ymmärtää, että puolueen sisällä on oikeistoryhmittymä.
Maalaisliitto käytti vuosina 1948−1958 hyvin tunnettua vaalijulistetta, jossa oli kuvattuna Raamattuun ja lakikirjaan nojaava talonpojan käsi ja teksti "Näihin nojaa Maalaisliitto".
Nimenvaihdos
Luovutetun Karjalan siirtoväen asutustoiminnasta vastannut maa- ja metsätalousministeriön osastopäällikkö, ylijohtaja Veikko Vennamo riitaantui Kekkosen kanssa 1950-luvulla ja perusti Suomen Pientalonpoikien Puolueen, joka muutti 1960-luvun kaupungistumisen vuoksi Maalaisliiton tapaan nimensä Suomen Maaseudun Puolueeksi, jolle pohjalle Timo Soini, Kari Bärlund, Raimo Vistbacka sekä Urpo Leppänen päättivät perustaa Perussuomalaiset.[9]
17. lokakuuta 1965 Maalaisliitto vaihtoi nimensä Keskustapuolueeksi.[10] Muutos kuvasi irtautumista agraaripolitiikasta valtakunnalliseksi yleispuolueeksi. Nimenvaihdon myötä puolueen kannatus laski jyrkästi.[6] Ensimmäisen nimenvaihdoksen aikaan tapahtui myös niin sanottu suuri muutto maalta kaupunkeihin ja Ruotsiin, jolloin puolue huolestui kannattajapohjansa vähenemisestä. Uudella nimellä tavoiteltiin entistä laajempaa kannatusta myös kaupungeista. Keskustapuolueen kannatus eduskuntavaaleissa vähäisimmillään oli 35 ja 36 kansanedustajaa Johannes Virolaisen puheenjohtajakauden lopulla.
1960- ja 70-luvuilla keskusta oli reformistinen, parlamentaarista kansanvaltaa kannattava puolue, joka pehmensi äärivasemmiston ja oikeistovoimien vastakkainasettelua. Myös kannattajakunta monipuolistui, kun toimihenkilöiden ja työväestön osuus kasvoi.[6]
Puolueen nimi muutettiin muotoon Suomen Keskusta vuonna 1988.[6]
Tahtopolitiikka ja kassakaappisopimus
Vuonna 1980 Turun puoluekokouksessa keskustan puheenjohtajaksi valittiin Paavo Väyrynen, joka puoluesihteeri Seppo Kääriäisen kanssa alkoi harjoittaa niin sanottua tahtopolitiikkaa, mikä merkitsi lähinnä Kalevi Sorsan johtaman SDP:n haastamista monissa kysymyksissä. Keskustapuolueen suhteellinen heikentyminen SDP:hen nähden oli osaltaan aiheutunut Urho Kekkosen sairastumisesta ja tasavallan presidentin vaihdoksesta.
Keskusta, kokoomus ja RKP solmivat ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja niin sanotun kassakaappisopimuksen, jonka mukaan yksikään sopimuksessa osallisista puolueista ei neuvottele hallituksen muodostamisesta ilman muita puolueita. Näin torjuttaisiin presidentti Mauno Koiviston yritykset saada oma puolueensa SDP hallitukseen. Suunnitelma tuli kuitenkin Koiviston tietoon ja hän nimitti hallituksen muodostajaksi kokoomuksen puheenjohtajan Ilkka Suomisen sijasta Harri Holkerin. Tuloksena oli porvarihallituksen sijasta Holkerin sinipunahallitus, joka oli vallassa 1987–1991. Syksyllä 1990 hallitus pyysi oppositioon joutuneen keskustan tukea säästöpäätöksille ennen vuoden 1991 eduskuntavaaleja, mistä puolue kieltäytyi.
Porvarihallitus ja oppositiokausi
Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa keskusta sai niin sanotun veret seisauttavan vaalivoiton ja nousi pitkästä aikaa suurimmaksi eduskuntapuolueeksi. Vaalituloksen pohjalta muodostettiin keskustan, kokoomuksen, RKP:n ja kristillisen liiton porvarihallitus, jonka pääministeriksi tuli keskustan Esko Aho.
Kokoomus halusi Suomen liittyvän Euroopan unioniin eli silloiselta nimeltään Euroopan yhteisöön. Keskusta suhtautui läntisen Euroopan kanssa integroitumiseen epäilevästi, mutta omaa puoluettansa länsimyönteisempi puheenjohtaja Esko Aho pyrki saamaan jäsenyyshankkeelle puolueensa tuen. EU jakoi keskustan kannattajat kahteen leiriin ja etenkin monet puolueen maaseutuäänestäjät vastustivat jäsenyyttä syksyn 1994 kansanäänestyksessä. Puolueen länsi-integraatiota vastustavan siiven kärkihahmo Paavo Väyrynen työskenteli viivästyttääkseen jäsenyysäänestystä. Hän oli myös puolueen presidenttiehdokas vuosien 1988 ja 1994 presidentinvaaleissa.
Keskustan hallitusvastuu ajoittui vaikeaan lama-aikaan, ja vuoden 1995 eduskuntavaaleissa keskusta hävisi suurimman puolueen paikan sosiaalidemokraateille. Vaalien jälkeen muodostettiin Paavo Lipposen johdolla sosiaalidemokraattien, kokoomuksen, vasemmistoliiton ja vihreiden laajapohjainen sateenkaarihallitus.
Esko Aho esitteli kevättalvella 1996 keskustan työreformin, joka julkaistiin vuoden 1999 eduskuntavaaleihin Matti Vanhasen ja Maria-Kaisa Aulan johdolla. Työreformi sai kuitenkin negatiivisen vastaanoton. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa keskusta jäi edelleen toiseksi suurimmaksi puolueeksi sosiaalidemokraattien kärsimistä tappioista huolimatta, ja puolueen oppositiokausi jatkui. Keskusta halusi säilyttää markan valuuttana ja olla siirtymättä euron käyttöön.
2000-luku
Vuoden 2000 presidentinvaaleissa Esko Aho korosti kampanjassaan tavanomaista ydinperhettä ja omakotitalossa asumista turvallisessa ympäristössä turvallisena suomalaisena elämänmuotona. Aho kärsi vaalien toisella kierroksella niukan tappion sosiaalidemokraattien Tarja Haloselle ja luopui myöhemmin politiikasta.
Anneli Jäätteenmäen johdolla keskusta saavutti voiton ensin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa ja myöhemmin vuoden 2003 eduskuntavaaleissa. Jäätteenmäestä tuli Suomen ensimmäinen naispääministeri, ja hänen johtamassaan punamultahallituksessa olivat mukana myös SDP ja RKP. Pian vaalien jälkeen Jäätteenmäki joutui kuitenkin eroamaan niin sanotun Irakgate-skandaalin vuoksi. Uudeksi pääministeriksi tuli Jäätteenmäen hallituksen puolustusministeri Matti Vanhanen.
Vuoden 2006 presidentinvaaleissa puolueen presidenttiehdokkaana ollut istuva pääministeri Vanhanen hävisi ensimmäisellä kierroksella Sauli Niinistölle, eikä puolue päässyt mukaan vaalien toiselle kierrokselle. Toisella kierroksella Niinistö hävisi istuvalle presidentille Haloselle saaden lähes täsmälleen saman kannatuksen kuin Aho kuusi vuotta aiemmin.
Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa keskusta menetti joitakin paikkoja, mutta säilytti silti asemansa suurimpana puolueena. Kertaakaan aiemmin historiassa keskusta ei ollut saavuttanut suurimman puolueen asemaa kahdesti peräkkäin. Sosiaalidemokraattien ohi toiseksi suurimmaksi puolueeksi kohosi kokoomus, joka nyt sai ensimmäisen kerran enemmän kansanedustajia kuin sosiaalidemokraatit. Matti Vanhasen II hallitus muodostettiin keskustan, kokoomuksen, vihreiden ja RKP:n varaan.
Vanhanen erosi pääministerin ja puolueen puheenjohtajan tehtävistä kesällä 2010. Tuolloin muodostettiin keskustan uuden puheenjohtajan Mari Kiviniemen hallitus, joka oli pääministeriksi siirtyneen Kiviniemen hoitamaa kunta- ja hallintoministerin salkkua lukuun ottamatta identtinen Vanhasen II hallituksen kanssa.
Vuoden 2007 eduskuntavaalien jälkeen suomalaista politiikkaa ravistelleen vaalirahoituskohun katsottiin vieneen keskustalta uskottavuutta.[11] Moni keskustalainen poliitikko joutui esitutkintaan liittyen lahjontarikoksiin tai jääviyteen viranhoidossa.[12][13][14] Keskusrikospoliisi teki ratsian keskustan puoluetoimistoon toukokuussa 2010.[15][16]
Vuonna 2007 puoluesihteeri Jarmo Korhonen kertoi puolueen talouden huonosta tilasta, jonka hän sanoi kääntyvän paremmaksi vuoteen 2009 mennessä.[17] Nykyään keskustan talous on puolueen johdon mukaan ahtaalla.[18][19][20] Lisäksi keskustan omistama Apollo-yhtiö sai syksyllä 2010 puolen miljoonan euron veromätkyt.[21]
2010-luku
Suomessa oli keskustalainen pääministeri vuosina 2003–2011, jolloin toimivat Jäätteenmäen, Vanhasen I ja II sekä Kiviniemen hallitus. Keskusta oli myös tänä aikana eduskunnan suurin puolue saatuaan vuoden 2003 vaaleissa 55 paikkaa ja vuoden 2007 vaaleissa 51 paikkaa.
Ennen vuoden 2011 eduskuntavaaleja tehtyjen gallupkyselyiden perusteella keskusta oli SDP:n ja kokoomuksen tavoin menettänyt suosiotaan edellisiin eduskuntavaaleihin verrattuna. Erään valtakunnallisen gallupin mukaan keskusta ja kokoomus olivat lähes samoissa kannatuslukemissa.[22] Vaaleissa keskusta jäi kuitenkin vasta neljänneksi suurimmaksi puolueeksi ja menetti 16 kansanedustajaa edellisiin vaaleihin verrattuna.
Kiviniemi ei asettunut kesän 2012 puoluekokouksessa uudelleen ehdolle. Hän totesi tällä tavoin kantavansa vastuuta siitä, ettei puolue ollut päässyt nousemaan riittävän rivakasti.[23] Eräiden arvioiden mukaan taustalla voi olla myös pettymys siihen, että Väyrynen ja Pekkarinen haastoivat hänet jo lyhyen puheenjohtajuuden jälkeen.[24] Kesän 2012 puoluekokouksessa Keskustan puheenjohtajaksi valittiin Juha Sipilä.
Eduskuntavaaleissa 2015 Keskusta palasi jälleen suurimman puolueen asemaan, ja sai eduskuntaan 49 kansanedustajaa, eli 14 enemmän kuin edellisissä vaaleissa.
Nimi ja tunnukset

Keskustan logo perustuu nelilehtiseen apilaan. Puolueen tunnukseen on otettu mallia Puolan kansanpuolueelta PSL:ltä. Ruotsin Keskustapuolue puolestaan otti mallia Suomesta valitessaan tunnuksekseen neliapilan vuonna 1942.[26]

Suomen Keskustan 2000-luvun alkupuolella käyttämä logo.
 Keskustan tunnus vuosina 2012-2015.
 Keskustan tunnus vuodesta 2015 eteenpäin.

Rakenne ja organisaatio
Puolueen toimielimet
Puoluekokous
Puoluekokous käyttää puolueen ylintä päätösvaltaa ja käsittelee suuret periaatekysymykset. Se valitsee kahdeksi vuodeksi kerrallaan puolueen puheenjohtajan, kolme varapuheenjohtajaa, puoluesihteerin ja puoluevaltuuston.[27]
Puoluevaltuusto
Puoluevaltuusto käyttää puoluekokoukselle kuuluvaa valtaa puoluekokouksien välisenä aikana. Puoluevaltuusto valitsee puoluehallituksen ja päättää puolueen erillisohjelmista. Puoluevaltuustoon kuuluu 135 jäsentä ja lisäksi 130 varajäsentä. Toimikausi on kaksivuotinen.[27] Puoluevaltuustossa ovat edustettuina kaikki keskustan 21 piirijärjestöä. Niiden lisäksi Keskustanaisilla, Keskustanuorilla, Keskustaopiskelijoilla, Keskustan lehtimiehillä ja puolueen eduskuntaryhmällä on omat edustajansa.
Puoluehallitus
Puoluehallitus johtaa puolueen yleistä toimintaa. Sen muodostavat puolueen puheenjohtaja, kolme varapuheenjohtajaa, puoluesihteeri ja 31 muuta jäsentä ja varajäsentä. Puoluehallitus valitsee keskuudestaan työvaliokunnan.[27]
Puoluehallitus esittelee asiat puoluevaltuustolle. Se vastaa myös puoluekokousaloitteisiin tekemällä päätösesityksiä. Puoluehallituksen puheenjohtaja on samalla koko puolueen puheenjohtaja.
Puoluehallituksen työvaliokunta
Puoluehallituksen työvaliokuntaan kuuluvat puolueen puheenjohtaja, varapuheenjohtajat, puoluesihteeri, puolueen eduskuntaryhmästä puoluehallitukseen valittu jäsen, europarlamentin keskustan valtuuskunnasta valittu puoluehallituksen jäsen ja kolme muuta puoluehallituksen keskuudestaan valitsemaa jäsentä. Työvaliokunta valmistelee ehdotuksia puoluehallitukselle ja seuraa puolue-elinten päätösten toteutumista eduskunnassa, hallituksessa ja puolueen sisällä.[27]
Karina Jutila Tampereen yliopistosta on tehnyt väitöskirjan Yksillä säännöillä, kaksilla korteilla? Empiirinen tutkimus Suomen Keskustan sisäisestä päätöksenteosta, jossa käsitellään työvaliokunnan käytännön päätöksentekoa. Väitöskirjan mukaan:

Puoluetoimisto
Keskustan puoluetoimisto on puoluesihteerin johtama toimisto, joka vastaa yleishallinnosta, kuten suhteista alue- ja paikallistasolle sekä politiikan koordinoinnista. Toimisto sijaitsi aikaisemmin Helsingissä Pursimiehenkadulla, josta se muutti Apollonkadulle Etu-Töölöön.
Eduskuntaryhmä

Suomen Keskustaa eduskunnassa edustaa Keskustan eduskuntaryhmä. Eduskuntaryhmä toimii Suomen Keskustan kansanedustajien yhteistyöelimenä. Eduskuntaryhmän merkitys eduskuntatyössä on keskeinen: kokouksissa keskustellaan ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä ja muodostetaan kantoja eduskunnan käsittelyssä olevaan asiaan. Keskustan eduskuntaryhmän valtiopäiväkaudella 2015–2019 muodostaa 49 kansanedustajaa. Ryhmän puheenjohtajana toimii kansanedustaja Antti Kaikkonen.[28]
Piirijärjestöt
Keskustalla on seuraavat 20 piirijärjestöä:[29]

Helsingin piiri
Uudenmaan piiri
Varsinais-Suomen piiri
Satakunnan piiri
Etelä-Hämeen piiri
Päijät-Hämeen piiri
Pirkanmaan piiri
Kymenlaakson piiri
Karjalan piiri
Etelä-Savon piiri

Itä-Savon piiri
Pohjois-Karjalan piiri
Pohjois-Savon piiri
Keski-Suomen piiri
Etelä-Pohjanmaan piiri
Keski-Pohjanmaan piiri
Pohjois-Pohjanmaan piiri
Kainuun piiri
Lapin piiri
Peräpohjolan piiri

Aiemmin toiminnassa oli myös Ylä-Savon piiri, jonka yhdistämisestä Pohjois-Savon piiriin päätettiin vuonna 2011.[30] Alueellisten piirien lisäksi on olemassa koko maan kattava Centerns svenskspråkiga distrikt eli Keskustan ruotsinkielinen piiri. Piirin 16 paikallisosastosta 10 toimii ruotsinkielisellä Pohjanmaalla.[31]
Monissa vaalipiireissä keskustalla on useampi kuin yksi piirijärjestö; nämä asettavat eduskuntavaaliehdokkaat sopimiensa kiintiöiden mukaisesti. Keskustalla on Hämeen vaalipiirissä Etelä-Hämeen piiri ja Päijät-Hämeen piiri, Kymen vaalipiirissä Karjalan piiri ja Kymenlaakson piiri, Etelä-Savon vaalipiirissä Etelä-Savon piiri ja Itä-Savon piiri, Vaasan vaalipiirissä Etelä-Pohjanmaan piiri ja Keski-Pohjanmaan piiri, Oulun vaalipiirissä Pohjois-Pohjanmaan piiri ja Kainuun piiri sekä Lapin vaalipiirissä Lapin piiri ja Peräpohjolan piiri.

Puolueen lähiyhteisöt
Alkio-opisto, Korpilahdella sijaitseva puolueopisto
Huoltoliitto
Keskustan ja maaseudun arkisto, Maalaisliitto-Keskustapuolue-Suomen Keskusta -puolueen historiaa tallentava arkisto
Keskustanuoret, puolueen nuorisojärjestö
Maaseudun Kukkaisrahaston Säätiö, nuorten toimintaa tukeva rahasto
Maaseudun Sivistysliitto, keskustaa lähellä oleva kulttuurijärjestö
Nuorisosäätiö, sosiaalisten asuntopalvelujen järjestö
Suomen Keskustanaiset, naisjärjestö
Vesaiset, varhaisnuorisojärjestö[32]
Media
Nykyiset
Maahenki Oy, Maaseudun Sivistysliiton kustantamo
Suomenmaa, Suomen Keskustan pää-äänenkannattaja, ilmestyy painettuna ja verkkolehtenä
Aiempia

Karjalanmaa, vuosina 1917–2011 Joensuussa ilmestynyt Maalaisliiton ja sittemmin Keskustan äänenkannattaja
Liitto, Oulussa vuosina 1906–1993 ilmestynyt Maalaisliiton ja sittemmin Keskustan äänenkannattaja
Lalli, Satakunnassa vuosina 1917–2009 ilmestynyt Maalaisliiton ja sittemmin Keskustan äänenkannattaja
Turunmaa, vuosina 1923–1953 Turussa ilmestynyt Maalaisliiton äänenkannattaja
Kansainväliset jäsenyydet
Liberaalinen Kansanpuolue liittyi vuonna 1982 keskustan jäsenjärjestöksi, mutta erosi puolueesta jälleen vuonna 1986. Näiden kahden puolueen yhdistyessä keskusta peri Liberal Internationalin jäsenyyden ja Liberaalien taloudelliset vastuut. Keskusta on myös Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen. Euroopan parlamentissa keskustan edustajat kuuluvat Euroopan liberaalidemokraattien liiton (ELDR) ryhmään yhdessä RKP:n edustajien kanssa.
Ideologia ja arvot
Keskusta ilmoittaa arvoikseen vastuullisuuden ja vapauden, yhteisöllisyyden ja välittämisen, tasa-arvon ja oikeudenmukaisuuden, sivistyksen, ylisukupolvisuuden ja kohtuullisuuden, kestävän luontosuhteen sekä paikallisuuden.[33] Keskustan tavoitteena on hajautettu yhteiskunta, joka perustuu markkinatalouteen, työhön kannustavaan sosiaaliturvaan ja mahdollisuuksien tasa-arvoon. Keskusta pyrkii pitämään koko maan asuttuna.
Tuoreimmassa puolueohjelmassa keskustan tavoitteena on olla aatepuolue ja sivistysliike, ekologinen edelläkävijä sekä rauhan ja yhteistyön rakentaja. Puolue tavoittelee sivistyksen ja kulttuurin voimalla ihmisyyttä ja vastuullista vapautta sekä yrittäjyyteen perustuvaa ehyttä yhteiskuntaa. Keskusta näkee itsensä yhteistyön ja sovinnon liikkeenä.[34]
Santeri Alkio oli mukana perustamassa Maalaisliittoa ja kuuluu puolueen merkittävimpiin puheenjohtajiin. Alkion aateperintöön eli alkiolaisuuteen viitataan vielä uusimmassa vuoden 2006 periaateohjelmassa. Alkiolaisuus syntyi sosialismin ja kapitalismin vaihtoehdoksi korostamaan ihmisyyttä, kansanvaltaista yhteiskuntajärjestystä ja tasa-arvoa. Keskusta on oman näkemyksensä mukaan yhteiskuntaa uudistava aatteellinen yleispuolue ja kansansivistysliike.
Poliittiset linjaukset ja tavoitteet

Keskusta edeltäjineen on tehnyt vuosien varrella 24 yleis- tai periaateohjelmaa.[35] Vuodelta 1906 ovat Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaisen Maalaisliiton Ohjelmavaatimuksia- ja Suomen Maalaisväestön Liiton Ohjelma -nimiset yleisohjelmat. Jälkimmäisestä on olemassa myös vuoden 1908 versio. Ensimmäinen Maalaisliiton yleisohjelma on vuodelta 1914. Tämän jälkeen Maalaisliitto laati vielä seitsemän puolueohjelmaa. Keskustapuolueena tehtyjä ohjelmia on kahdeksan. Nykyisellä nimellä toimiessaan Suomen Keskusta on laatinut viisi puolueohjelmaa, joista viimeisin on vuodelta 2006.
Yksi keskustan historian merkittävimmistä liberaalihankkeista oli vuoden 1999 eduskuntavaaleissa esitetty työreformi, jonka ammattiyhdistysliike epäili heikentävän voimakkaasti työehtosopimusjärjestelmää ja työntekijöiden oikeuksia. Puolueen mielestä reformi pyrki uudistamaan työmarkkinoita ja perusturvaa siten, että työn antaminen ja tekeminen olisi ollut helpompaa.
Suurin osa Keskustan kannattajista katsoo työmarkkinajärjestöjen puuttuvan liian moniin asioihin.[36]
Puolue ei kannattanut samaa sukupuolta olevien avioliittoja, muttei aio lähteä peruuttamaan sitä.[37][38] Vuonna 2014 asiasta äänestettäessä kuusi keskustan kansanedustajaa kannatti sukupuolineutraaleja avioliittoja.[39]
Keskusta kannattaa pakollista ruotsin kielen opetusta kouluissa.[37][40]
Puoluesihteeri Jarmo Korhonen ehdotti vuonna 2007 perussuomalaisten ja keskustan yhdistämistä, minkä perussuomalaisten johto tyrmäsi.[41][42]
Keskusta kannattaa myös desentralisaatiota eli hajasijoittamista. Osana tätä se tukee valtion työpaikkojen hajasijoittamista pääkaupunkiseudulta muualle Suomeen.[43]
Keskusta suhtautuu kielteisesti kuntien määrän laskuun.[44] ja kannattaa maakuntien aseman vahvistamista.[45]
Kannattajakunta
Jäsenistö
Vuonna 2011 keskustalla oli puolueen oman ilmoituksen mukaan noin 163000 jäsentä,[46] joten se on tällä perusteella jäsenmäärältään selvästi Suomen suurin puolue. SDP:n, vasemmistoliiton ja kristillisdemokraattien tavoin myös keskusta on viime vuosina menettänyt jäseniään.[47] Vuonna 2010 kävi ilmi, että osa jäsenistä oli liitetty puolueeseen heidän tietämättään. Tiedotusvälineiden kerrottua asiasta keskusta arvioi jäsenrekisterissään olevan lähes 50 000 jäsentä, jotka on liitetty puolueeseen ilman asianomaisen henkilön omaa allekirjoitusta. "Valejäsenyyksien" tultua ilmi on asiasta tehty satoja valituksia.[48]
Poliittinen nelikenttä
Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaisemassa tutkimuksessa keskustan kannattajista 47 prosenttia sijoitti itsensä oikeistoon, 40 prosenttia keskustaan ja 10 prosenttia vasemmistoon. Arvoliberaalisuus−arvokonservatiivisuus-ulottuvuudella arvokonservatiiveja oli 36 prosenttia, arvoliberaaleja 18 prosenttia ja keskelle asettuvia 43 prosenttia. Tutkimuksen mukaan kiteytyksenä puolueen kannattajien kannoista voidaan sanoa, että keskusta on keskusta-oikeistolainen puolue.[49]
Demografia
Vuonna 2008 puoluekokousedustajissa suurimmat ammattiryhmät olivat maanviljelijät (40%), toimihenkilöt (28%) ja eläkeläiset (15%). Kaksi kolmaosaa puoluekokousedustajista oli miehiä ja osallistujien ikäjakauma painottui keski-ikäisiin ja keski-iän ylittäneisiin.[50]
Suhtautuminen politiikkaan
Suomi liittyi Euroopan Unioniin Keskustan johtaman Ahon hallituksen toimesta. Elinkeinoelämän valtuuskunnan tutkimuksen mukaan vuonna 2008 keskustan kannattajista neljännes suhtautui myönteisesti Euroopan unioniin ja puolet oli EU-vastaisia.[51] Kolmannes keskustalaisista piti vuonna 2007 hyvänä sitä, että markka korvattiin eurolla.[52]
Politiikan tutkija Ville Pernaan mukaan keskustaa oli (vuonna 2011) sanottu "auringonlaskun puolueeksi" jo lähes 50 vuoden ajan.[53] Puolueen kannatuksen arveltiin viime vuosikymmeninä laskevan samalla kun maatilojen määrä jatkaisi vähenemistään. Keskustan katsotaan kuitenkin muuttuneen maaseutuun ja maatalouteen liittyviä kysymyksiä edistäneestä talonpoikaispuolueesta aluepolitiikkaa ja Suomen maakuntien asiaa ajavaksi yleispuolueeksi.[54] Väitöskirjassaan Seppo Kääriäinen arvioi puolueen kannatuksen säilyneen kenttäväen ja taitavien johtajien ansiosta.[55]
Kannatusalueet
Keskustan kannatus jää alle kymmeneen prosenttiin pääkaupunkiseudulla, Turussa, Tampereella ja Porissa sekä ruotsinkielisillä maaseutualueilla. Keski-Suomen, Pohjanmaan, Itä-Suomen ja Pohjois-Suomen maakuntakeskuksissa keskusta on viime vaaleissa ollut joko suurin puolue tai lähellä suurimman puolueen asemaa. Korkeinta puolueen kannatus on maaseutumaisissa suomenkielisissä kunnissa etenkin Pohjanmaan alueella.
Vuosien 1983–2011 eduskuntavaaleissa puolueen kannatus jakautui vaalipiireittäin seuraavan taulukon mukaisesti. Vaalipiirit ovat taulukossa nykyisillä nimillään, mutta niiden nimet ovat vuosien saatossa vaihdelleet. Kuntien kuuluminen eri vaalipiireihin on myös vaihdellut, joten eri vuosien tiedot eivät välttämättä ole keskenään vertailukelpoisia. Vaalipiirien tulokset vastaavat kunkin vaalivuoden mukaista aluejakoa. Ahvenanmaan vaalipiiri ei ole mukana, koska Manner-Suomen puolueet eivät toimi Ahvenanmaalla.

Ahvenanmaalla Suomen Keskusta ei asettanut lainkaan ehdokkaita. Sen sijaan maakunnassa toimii oma Ahvenanmaan keskusta (ruots. Åländsk Center). Tulosten perusteella keskustan kannatus on korkeinta Pohjois-Suomessa Oulun ja Lapin vaalipiireissä. Suomen keskiosissa Pohjanmaan rannikolta itärajalle sijaitsevissa Vaasan, Keski-Suomen, Pohjois-Savon, Etelä-Savon ja Pohjois-Karjalan vaalipiireissä keskustan kannatus ylitti vuoden 2007 vaaleissa 30 prosenttia. Valtakunnallista kannatusta suurempaa keskustan kannatus oli näiden lisäksi Satakunnan ja Kymen vaalipiireissä. Tätä matalampaa kannatus oli Turun ja Tampereen sisältävissä Varsinais-Suomen ja Pirkanmaan vaalipiireissä. Alimmillaan keskustan kannatus on ollut Uudenmaan ja Helsingin vaalipiireissä.
Ennen alueluovutuksia keskustan edeltäjän Maalaisliiton kannatus oli hyvin suurta Viipurin läänin itäisessä vaalipiirissä. Siirtoväen asuttaminen aiheuttikin muutoksia monien läntisemmän Suomen kuntien poliittisiin voimasuhteisiin.
Vaalihistoria
Eduskuntavaalit

Keskusta osallistui vuoden 1983 eduskuntavaaleihin yhdessä Liberaalisen Kansanpuolueen kanssa.[59]
Keskusta on ollut eduskunnan suurin puolue vuosien 1929, 1948, 1962, 1991, 2003, 2007 ja 2015 eduskuntavaaleissa.
Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907 nykyisen puolueen edeltäjät saivat yhdeksän kansanedustajaa. Seuraavissa eduskuntavaaleissa kannatus kasvoi vaali toisensa jälkeen ensin hitaasti, mutta vuosina 1912 ja 1917 puolue nosti kannatustaan useilla prosenttiyksiköillä. Ennen toista maailmansotaa puolueen kannatus oli suurimmillaan 1920-luvun lopulla, minkä jälkeen kannatus laski 1930-luvulla.
Toisen maailmansodan jälkeisestä ajasta aina 1960-luvun alkuun kannatus oli jälleen korkeammalla. Vuosien 1970 ja 1987 välillä puolueen ääniosuus pysyi alle 18 prosentissa. Näin alhaalla kannatus oli ollut viimeksi 1910-luvulla. Pienimmillään kannatus oli vuoden 1972 vaaleissa ollen vain 16,41 prosenttia.
Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa keskusta sai niin sanotun veret seisauttavan vaalivoiton ja siitä tuli maan suurin puolue. Seuraavissa eduskuntavaaleissa vuonna 1995 puolueen kannatus kuitenkin laski, ja se jäi toiseksi suurimmaksi puolueeksi. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa keskustan kannatus jälleen nousi, mutta se ei onnistunut nousemaan SDP:n ohi suurimmaksi puolueeksi.
2000-luvun alussa keskusta onnistui kaksissa peräkkäisissä eduskuntavaaleissa (2003 ja 2007) olemaan eduskunnan suurin puolue. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun keskusta oli kaksissa peräkkäisissä vaaleissa eduskunnan suurin puolue. Eduskunnan suurimmaksi puolueeksi nousua ja sinä pysymistä seurasi kuitenkin äärimmäisen raju vaalitappio, kun vuoden 2011 vaaleissa sen paikkamäärä putosi 16 paikalla ja kannatus 15,77 prosenttiin, mikä on ollut puolueen pienin sitten vuoden vuoden 1917 vaalien. Keskusta on saanut 35 kansanedustajaa viimeksi vuoden 1972 vaaleissa.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Keskusta sai suuren vaalivoiton ja eduskuntaan 49 kansanedustajaa. Keskusta on tähän mennessä parhaiten vaaleissa menestynyt puolue 2000-luvulla.

Kunnallisvaalit

Kunnallisvaaleissa Keskusta oli suurin puolue vuonna 2000. Keskustan saamien kunnanvaltuutettujen osuus kaikista valituista on puolueen kannatusosuutta korkeampi, koska puolueen kannatus on korkea etenkin pienissä kunnissa. Pienissä kunnissa on vähemmän äänioikeutettuja yhtä kunnanvaltuutettua kohti, josta tämä epäsuhta muodostuu. Keskusta on hävinnyt kolmet perättäiset kunnallisvaalit. Kunnallisvaalien 2012 tulos 18,7% on kuitenkin selkeästi parempi kuin keskustan kannatus edellisissä eduskuntavaaleissa 2011.
Europarlamenttivaalit

Eduskunta valitsi Suomen edustajat Euroopan parlamenttiin vuosiksi 1995–1996, jolloin keskusta sai viisi paikkaa. Sen jälkeen edustajat on valittu vaaleilla. Vuosien 1996, 1999 ja 2004 vaaleissa keskusta sai neljä edustajanpaikkaa ja vuoden 2009 ja 2014 vaaleissa kolme paikkaa. Keskustalaiset kuuluvat parlamentissa Euroopan liberaalidemokraattien liiton (ELDR) ryhmään.
Presidentinvaalit

Keskustalaisia presidenttejä ovat olleet Lauri Kristian Relander, Kyösti Kallio sekä Urho Kekkonen. Heistä Relander valittiin ensimmäisellä yrityksellä ja Kallio toisella. Kekkonen valittiin myös toisella yrittämällä presidentiksi; tämän jälkeen hän oli ehdolla vielä kolme kertaa tullen kaikilla kerroilla valituksi. Kekkosen pitkän presidenttikauden jälkeen presidentiksi ovat puolueesta pyrkineet Johannes Virolainen, Paavo Väyrynen (kolmesti), Esko Aho ja Matti Vanhanen (kahdesti). SDP:n ja kokoomuksen ehdokkaat ovat kuitenkin voittaneet heidät vaaleissa. Suoran kansanvaalin aikana pidetyissä presidentinvaaleissa Aho on ollut ainoa toiselle kierrokselle yltänyt Keskustan presidenttiehdokas.
Merkittäviä poliitikkoja
Puheenjohtajat ja puoluesihteerit

Puheenjohtajat

Seuraavassa on lueteltu Suomen Keskustan ja sen edeltäjien puheenjohtajat toimikausineen. Nykyinen puheenjohtaja Juha Sipilä on järjestyksessä 14. puheenjohtaja.

Puoluesihteerit
Seuraavassa on lueteltu Maalaisliiton, Keskustapuolueen ja Suomen Keskustan puoluesihteerit toimikausineen Väinö Kaasalaisesta alkaen. Kaasalainen oli Maalaisliiton toiminnanjohtaja, muut ovat olleet puoluesihteereitä.

Presidentit
Lauri Kristian Relander, Suomen historian nuorin presidentti vuosina 1925–1931
Kyösti Kallio, talvisodan aikainen presidentti 1937–1940
Urho Kekkonen, pitkäaikaisin presidentti vuosina 1956–1982
Pääministerit
Kyösti Kallio (4 kertaa: 1922–1924, 1925–1926, 1929–1930 ja 1936–1937)
Juho Sunila (2 kertaa: 1927–1928 ja 1931–1932)
Urho Kekkonen (5 kertaa: 1950–1951, 1951, 1951–1953, 1953 ja 1954–1956)
Vieno Johannes Sukselainen (2 kertaa: 1957 ja 1959–1961)
Martti Miettunen (3 kertaa: 1961–1962, 1975–1976 ja 1976–1977)
Ahti Karjalainen (2 kertaa: 1962 ja 1970–1971)
Johannes Virolainen (1 kerran: 1964–1966)
Esko Aho (1 kerran: 1991–1995)
Anneli Jäätteenmäki (1 kerran: 2003)
Matti Vanhanen (2 kertaa: 2003–2007 ja 2007–2010)
Mari Kiviniemi (1 kerran: 2010–2011)
Juha Sipilä (1 kerran: 2015–)

Eduskunnan puhemiehet
Lauri Kristian Relander, 1919–1920
Kyösti Kallio, 1920–1921, 1922, 1924–1925, 1927–1928, 1929 ja 1930–1936
J. E. Sunila, 1930
Urho Kekkonen, 1948–1950
V. J. Sukselainen, 1956–1957, 1958, 1968–1970 ja 1972–1976
Kauno Kleemola, 1962–1965
Johannes Virolainen, 1966–1968 ja 1979–1983
Ahti Pekkala, 1978–1979
Esko Aho, 1991
Anneli Jäätteenmäki, 2003
Timo Kalli, 2007
Juha Sipilä, 2015
Valtioneuvokset
E. Y. Pehkonen, 1948
Martti Miettunen, 1977
Johannes Virolainen, 1989

Europarlamentaarikot

Sirkka-Liisa Anttila (1996–1999)
Timo Järvilahti (1995–1996)
Anneli Jäätteenmäki (2004–)
Elsi Katainen (2018–)
Riikka Pakarinen (2009–2014)
Seppo Pelttari (1995–1996)
Samuli Pohjamo (1999–2004, 2007–2009)

Olli Rehn (1995–1996, 2014–2015)
Mirja Ryynänen (1995–1999)
Hannu Takkula (2004–2014, 2015–2018)
Mirja Vehkaperä (2018–)
Kyösti Virrankoski (1996–2009)
Paavo Väyrynen (1995–2007, 2014–2018)

Samuli Pohjamo nousi Euroopan parlamenttiin varasijalta kahdesti: keväällä 1999 kansanedustajaksi valitun Sirkka-Liisa Anttilan tilalle ja keväällä 2007 ministeriksi valitun Paavo Väyrysen tilalle.
Olli Rehn toimi EU:n teollisuudesta ja yritystoiminnasta vastaavana komissaarina vuonna 2004, laajentumisasioista vastaavana komissaarina vuosina 2004–2010 sekä talous- ja raha-asioista vastaavana komissaarina vuosina 2010–2014.
Katso myös
Keskustan eduskuntaryhmä
Luettelo kansanedustajista: Maalaisliitto, Keskustapuolue ja Suomen Keskusta
Luokka:Suomen Keskustan poliitikot
Muita keskustalaisia, sosiaaliliberaaleja tai agraaritaustaisia puolueita Pohjoismaissa ja Baltian maissa:

: Ahvenanmaan keskusta ()
: Unionipuolue ()
: Atassut ()
: Edistyspuolue ()
: Latvian maanviljelijöiden liitto ()

: Liberaali ja keskustalainen liitto ()
: Keskustapuolue ()
: Keskustapuolue ()
: Venstre ()
: Viron keskustapuolue ()

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aho, Esko| title = Heräävä maailma: Suomen Keskustan 90-vuotisjuhlakirja| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1996| id = ISBN 951-26-4169-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Antila, Jaakko Olavi| title = "Politiikka on kirkossa": Keskustapuolueen kirkkopoliittisten tavoitteiden muotoutuminen vuosina 1966–1978| location = Helsinki| publisher = Suomen kirkkohistoriallinen seura| year = 2010| id = ISBN 978-952-5031-57-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kalliokoski, Matti ja Allonen, Pekka| title = Sata kuvaa keskustasta| location = Helsinki| publisher = Maahenki| year = 2006| id = ISBN 952-5328-83-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kääriäinen, Seppo| title = Sitä niittää, mitä kylvää: Keskustan strategiset valinnat 1964–2001| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 2002| id = ISBN 951-20-6372-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Salokangas, Raimo| title = Puolueen aseet: Maalaisliiton sanomalehdistön synty ja sen asema puolueessa ja sanomalehtimarkkinoilla 1906–1916| location = Vammala| publisher = Suomen historiallinen seura| year = 1982| id = ISBN 951-9254-34-X}}
Maalaisliitto-Keskustan historia
Citation error, replace with{{cite book| author = Hakalehto, Ilkka| title = Maalaisliitto-Keskustapuolueen historia 1. Maalaisliitto autonomian aikana 1906–1917| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1986| id = ISBN 951-26-2910-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mylly, Juhani| title = Maalaisliitto-Keskustapuolueen historia 2. Maalaisliitto 1918–1939| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1989| id = ISBN 951-26-3035-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hokkanen, Kari| title = Maalaisliitto-Keskustan historia 3. Maalaisliitto sodan ja vaaran vuosina 1939–1950| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1996| id = ISBN 951-1-14523-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hokkanen, Kari| title = Maalaisliitto-Keskustan historia 4. Kekkosen Maalaisliitto 1950–1962| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2002| id = ISBN 951-1-18339-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Isohookana-Asunmaa, Tytti| title = Maalaisliitto-Keskustan historia 5. Maalaisliitosta Keskustapuolue 1963–1981| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2006| id = ISBN 951-0-32695-X}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Euroopan liberaalidemokraattinen puolue
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miten monta kautta Johannes Virolainen oli kansanedustajana?


Ludvig XIV (Ludvig Jumalan antama, , lempinimiltään Aurinkokuningas, , ja aikaisemmin Ludvig Suuri, ; 5. syyskuuta 1638 Saint-Germain-en-Laye – 1. syyskuuta 1715 Versailles) oli Ranskan ja Navarran kuningas vuosina 1643–1715. Hän oli kolmas Bourbon-sukuinen ja siten kapetingien dynastiaan kuulunut hallitsija. Nelivuotiaana valtaistuimelle noussut Ludvig XIV on kaikkien aikojen pisimpään hallinnut eurooppalainen valtionpäämies. Absolutismiin eli ehdottomaan itsevaltiuteen perustuva monarkia saavutti hänen aikanaan huippunsa, ja hallitsijasta muodostui kaiken toiminnan keskipiste.
Ludvig XIV muistetaan kenties parhaiten hulppean Versailles’n palatsin rakennuttajana, feodalismin viimeisten rippeiden eliminoijana ja kuninkaanvallan vahvistajana, jonka mielestä kuninkaalla oli jumalallinen oikeus asemaansa. Hänen valtakaudellaan Ranska kävi myös lukuisia sotia, joista merkittävimmät olivat Ranskan–Hollannin sota (1672–1678), Yhdeksänvuotinen sota (1688–1697) ja Espanjan perimyssota (1701–1714). Ludvigin valtakaudella kuninkaallisen Ranskan sotilasmahti oli huipussaan, ja Ranskan armeijaa pidettiin lähestulkoon voittamattomana aina Espanjan perimyssotaan saakka. Sodillaan hän laajensi merkittävästi Ranskan alueita Euroopassa. Lisäksi hänen valtakaudellaan Ranskan siirtomaat laajenivat suuresti ja hänen valtakautensa loppuun mennessä suuri osa Pohjois-Amerikkaa kuului Ranskalle.
Ludvig XIV on tunnetuimpia ja arvostetuimpia Ranskan kuninkaita, mutta toisaalta hänen sotansa olivat hyvin kalliita ja niiden aiheuttamat niin inhimilliset kuin taloudellisetkin tappiot olivat valtavat. Lisäksi Ludvig XIV vainosi Ranskan protestantteja eli hugenotteja ja aiheutti yli kahdensadan tuhannen kansalaisen paon Ranskasta muun muassa Sveitsiin, Alankomaihin ja Saksaan.
Lapsuus
Ludvig – Jumalan antama

Sunnuntaina 5. syyskuuta 1638 noin kello 11 syntyi kruununperijä, dauphin, Château-Neuf de Saint-Germain-en-Layessa. Hänen syntymäänsä pidettiin melkoisena ihmeenä: olivathan hänen vanhempansa Ludvig XIII ja Anna Itävaltalainen olleet naimisissa jo 23 vuotta. Lapselle annettiin nimeksi Louis Dieudonné, Ludvig Jumalan antama, sillä hänen syntymänsä nähtiin taivaallisen armon osoituksena. Jotkut aikalaiset ajattelivat, että Ludvig XIII ei olisi ollut lapsen biologinen isä, koska hänen huhuttiin yleisesti olevan homoseksuaali.
Pieni Ludvig sai jo syntyessään arvon ”Ranskan ensimmäinen poika” (premier fils de France) ja perinteisemmän arvonimen Viennen Dauphin. Kahden vuoden kuluttua Ludvigin syntymästä hänelle syntyi pikkuveli Filip, josta tehtiin aluksi Anjoun ja myöhemmin Orléansin herttua.
Isänsä Ludvig XIII:n kuoltua Ludvig XIV peri valtaistuimen. Hän oli tällöin vasta nelivuotias, joten hänen äitinsä Anna Itävaltalainen toimi sijaishallitsijana, mutta luovutti vallankäytön kardinaali Mazarinille. Ranskan ylhäisaatelisto oli vallansiirtoon tyytymätön, koska se ei voinut hyväksyä vallan siirtymistä kardinaali Richelieun uskolliselle apulaiselle.
Kuninkaan kasvatus

Maaliskuussa 1646 kardinaali Mazarin sai ministerin tehtävien ja velvollisuuksien lisäksi vastuulleen myös Ludvig XIV:n ja tämän nuoremman veljen Filipin kasvatuksen. Hänet nimitettiin kuninkaan ja Anjoun herttuan henkilökohtaisen kasvatuksen ylivalvojaksi.
Ludvig XIV ei ollut kovin työteliäs tai ahkera oppilas latinassa, historiassa, matematiikassa, italiassa tai piirustuksessa, mutta hän osoitti suurta kykyä maalaustaiteessa, arkkitehtuurissa ja musiikissa. Erityisen lähellä Ludvigin sydäntä oli tanssi, joka oli tuohon aikaan oleellinen osa herrasmiehen kasvatusta. On sanottu, että nuori Ludvig XIV harrasti tanssia joka päivä 7-vuotiaasta aina 27-vuotiaaksi. Hän oli myös innokas tenniksen esiasteen jeu de paumen harrastaja sekä metsästäjä.
Värikäs lapsuus
Lapsuudessaan Ludvig XIV oli usein hengenvaarassa, mutta välttyi täpärästi kuolemalta. Hänen äitinsä ja Mazarin antoivat hänet palvelijoiden valvottavaksi, mutta he eivät huolehtineet hänestä. Kun Ludvig oli yhdeksänvuotias, Ranskan aateliset ja Pariisin porvarit kääntyivät Mazarinia vastaan, syttyi porvarisota, Fronde, joka kesti kuusi vuotta. Ludvig ei koskaan antanut sitä pelkoa, alistusta ja nolostumista anteeksi, joka aateliset hänelle tekivät. Tämä oli omiaan vahvistamaan uskomusta Jumalan antamasta lapsesta ja tämän erityisestä suojelusta. Viisivuotiaana hänet pelastettiin viime hetkellä hukkumasta Palais-Royalen puutarhan vesialtaaseen. Kymmenvuotiaana Ludvig sairastui isorokkoon. Vielä kymmenen päivän kuluttua sairastumisesta lääkärit eivät antaneet mitään toivoa lapsen pelastumisesta, mutta nuori kuningas selvisi kuitenkin sairaudesta. Kolmas läheltä piti -tilanne oli 30. kesäkuuta 1648, kun kuningas sairastui ruokamyrkytykseen Bergues’n kaupungin valloituksen yhteydessä. Ludvigille annettiin viimeinen voitelu 7. heinäkuuta, ja vallanperimystä alettiin jo valmistella. Anna Itävaltalaisen henkilääkärin antama oksetuslääke sai kuninkaan kuitenkin toipumaan.
Fronden koettelemukset

Päästyään ripille ja nautittuaan ensimmäisen ehtoollisensa 12-vuotiaana Saint-Eustachen kirkossa 25. joulukuuta 1649 nuori kuningas tuli jäseneksi kuninkaan neuvostoon. Juuri samaan aikaan ylin aristokratia asettui Fronde-kapinassa kuninkaan arvovaltaa ja auktoriteettia vastaan. Jo vuonna 1648 oli alkanut ylimmän aristokratian liikehdintä, jonka johdossa oli Contin ruhtinas Armand de Bourbon-Conti. Hänen veljensä Louis II Condé oli myötävaikuttamassa kapinointiin; molemmat ruhtinaat polveutuivat Bourbonin suvusta. Heidän tavoitteenaan oli syrjäyttää kardinaali Mazarin, jota syytettiin erityisesti liian kovaksi käyneestä verotuksesta. Vuonna 1650 korkea-arvoiset ruhtinaat pidätettiin, mutta laskettiin melko pian takaisin vapauteen. Fronde-kapina sai kuitenkin kardinaali Mazarinin pakenemaan kahdesti Ranskasta Espanjaan. Kuningataräiti Anna ja nuori Ludvig pyrkivät liittymään maanpaossa olijoihin 8. helmikuuta 1651, mutta kansa valtasi Louvren palatsin ja esti kuninkaallisen perheen matkaanlähdön.
Kapinointi jätti pysyvät jäljet Ludvig XIV:een. Hän reagoi tapahtumaan myöhemmin jatkamalla kardinaali Richelieun työtä, jonka tarkoituksena oli systemaattisesti vähentää niin sanotun miekka-aateliston valtaa, ja velvoitti heidät palvelemaan erilaisissa hovin tehtävissä. Näin hän todellisuudessa siirsi hallintoa keskitetyn vallankäytön suuntaan, virkamiesaateliston varassa toimivaksi.
Pariisin parlamenttiin kokoontunut lit de justice julisti kuninkaan täysi-ikäiseksi 7. syyskuuta 1651. Kaikki valtakunnan merkittävät aristokraatit ja ruhtinaat kävivät vannomassa uskollisuudenvalansa kuninkaalle, lukuun ottamatta Condén ruhtinaita, jotka olivat kokoamassa Guyennessä armeijaa hyökätäkseen Pariisiin. Ludvig XIV voideltiin Reimsissä 7. kesäkuuta 1651, mutta hän jätti kaikki poliittiset toimet kardinaali Mazarinin tehtäviksi. Itse hän keskittyi jatkamaan sotilaallista koulutustaan Henri Turennen johdolla.
Sisäpolitiikka
Itsevaltiuden puolustus

Ludvig XIV tunnettiin myös lisänimellä Suuri, koska hän vahvisti monarkian asemaa yhteiskunnassa. Hänestä itsestään tuli itsevaltias, jolla oli jumalallinen oikeus valtaansa. 13. huhtikuuta 1655 kuningas julkaisi 17 määräystä, joiden tarkoituksena oli täyttää kroonisesti tyhjiä valtion rahakirstuja. Väitetään, että tässä yhteydessä Ludvig olisi sanonut kuolemattoman lauseensa ”valtio olen minä” (l’État, c’est moi). Aihe on kiistelty, mutta ilmeisesti hän todella sanoi niin.[1] Kuolinvuoteellaan vuonna 1715 Ludvig totesi: ”Minä poistuin, mutta valtio säilyy aina”. LudvigXIV koki itsensä valtion ensimmäiseksi palvelijaksi.
Fouquet’n eliminointi

Kardinaali Mazarinin kuoleman 9. maaliskuuta 1661 jälkeen Ludvig XIV:n ensimmäinen toimenpide oli poistaa rahaministerin tehtävä ja ottaa henkilökohtaiselle vastuulleen koko hallituksen johtaminen, mutta kuninkaan lähipiiri ei ollut vakuuttunut hänen kyvyistään valtiomiehenä. Ludvig XIV:n tuli näyttää kykynsä ja todistaa siten arvovaltansa.
Kuusi kuukautta myöhemmin, 5. syyskuuta 1661, saavutettuaan 23 vuoden iän, kuningas noudatti neuvonantajiensa mielipiteitä ja antoi pidätyttää vaikutusvaltaisen ministerinsä, Nicolas Fouquet’n (1615–1680), joka oli ollut kaikkivoipa talousministeri ja Ranskan mahtavin henkilö itse hallitsijan jälkeen. Nuori kuningas syrjäytti väärinkäytöksistä syytetyn ministerinsä osoittaakseen valtansa suuruuden.
Vaikka Fouquet olisikin syyllistynyt joihinkin väärinkäytöksiin, ei hän missään tapauksessa ollut toiminut pahemmin kuin edeltäjänsä Mazarin tai seuraajansa Colbert. Hän oli osoittanut kahdeksan vuoden ministerikautensa aikana jopa tiettyä tehokkuutta, sillä Ranskan valtiontalous oli kohentunut siitä tilasta, johon se oli joutunut kolmikymmenvuotisen sodan ja Fronden kapinan seurauksena vuoden 1648 seutuvilla. Kuninkaalla oli kuitenkin tarve näyttää, että hän hallitsi itse ja että hän saattoi eliminoida kenet tahansa, joka oli tullut liian kunnianhimoiseksi.
Kuninkaan ohjelman kolmevuotisen oikeusprosessin jälkeen Fouquet korvattiin Jean-Baptiste Colbertilla vuonna 1665. Tällöin voidaan sanoa aurinkokuninkaan todellisen vallankäytön alkaneen.
Ensimmäiset suuret uudistukset

Ludvig XIV Suuren hallituskauden alkupuoli oli suurten hallinnollisten uudistusten aikaa. Se oli eritoten verorasituksen kasvun aikaa. Hän loi vuonna 1667 Ludvigin oikeusjärjestelmän, eräänlaisen siviilioikeusnormiston. Vastaavanlaisen oikeusnormiston rikosoikeuden alalle hän loi vuonna 1670. Metsänkäytön ja merenkulun lainsäädäntöä hän loi vuonna 1669 sekä kauppalainsäädännön vuonna 1673.
Ajan myötä kuninkaan ympärille muodostui kaksi erillistä klaania, jotka kilpailivat toistensa kanssa lähes kaikessa. Colbertin klaani hallitsi lähes kaikkea mikä kosketti taloutta, ulkopolitiikkaa, merenkulkua ja kulttuuria, kun François Michel Louvois’n klaani piti hallussaan erityisesti Ranskan puolustuksen aluetta. Kuningas ottikin tämän vuoksi motokseen: ”Hajota, jotta hallitset paremmin”. Kuninkaalla oli kaksi kilpailevaa ryhmittymää käskettävänä, ja oli selvää että ne suorittivat tehokasta toistensa kontrollia. Tällä tavoin estettiin ministerien mahdolliset kuninkaaseen kohdistuvat vallankaappaussuunnitelmat.
Vuoteen 1671 Colbertin klaani oli johtavassa asemassa, mutta kun Hollannin vastaisen sodan valmistelut alkoivat ja Colbert suhtautui hyvin varauksellisesti sodan edellyttämään valtion menojen kasvuun, hän menetti suosiotaan kuninkaan silmissä. Tämän lisäksi Colbertin (52 vuotta tuohon aikaan) ja kuninkaan (33 vuotta) ikäero aiheutti sen, että kuningas lähestyi ikätoveriaan Louvois'ta, joka oli vain 30-vuotias ja jolla oli sama harrastus kuin kuninkaalla: sota. Vuoteen 1685 saakka Louvois'n klaani oli kuninkaan suhteen erittäin vaikutusvaltainen.
Ulkopolitiikka
Ludvig XIV:n syntymän jälkeen Ranska oli ollut jatkuvasti sodassa Espanjaa vastaan erityisesti vastustaakseen Habsburgien valtaa Euroopassa. Ranska osallistui loppuvaiheessa kolmikymmenvuotiseen sotaan, joka päättyi Westfalenin rauhaan vuonna 1648. Maan oli lisäksi selvitettävä sisäiset konfliktinsa, jotka liittyivät Condén johtamaan, pääasiallisesti Espanjan tukeman kapinaan.
Ludvig XIV sotilaana
23. kesäkuuta 1658 hiljattain englantilaisten kanssa liiton tehneet ranskalaiset saavuttivat Dunkerquessä merkittävän voiton espanjalaisten tukemasta Condésta Denes'n taistelussa. Englantilaisia johti tuohon aikaan lordiprotektori Oliver Cromwell. Kyse oli vasta 20-vuotiaan Ludvig XIV:n ensimmäisestä suuresta voitosta.

Hallituskautensa 54 vuodesta Ludvig XIV omisti sodankäynnille kaikkiaan 32 vuotta. Kuningas antoi Colbertin hallita, ja Michel Le Tellierin ja sittemmin tämän pojan Louvois'n avustuksella hän organisoi uudelleen armeijan: yhdisti varainkäytön, perusti Hôtel des Invalidesin (eläkeläis- ja invalidikodin) vuonna 1670 sekä uudisti palvelukseenkutsumisjärjestelmän. Tämä uusi poliittinen toimi vähensi karkulaisten määrää armeijasta, ja sotilaiden elintaso nousi merkittävästi. Kuningas pyysi Sébastien Le Prestre de Vaubania rakentamaan valtakunnan alueelle puolustusjärjestelmien vyön. Ludvig XIV:llä oli käytössään 300000 miehen vahvuinen armeija, ja vahvistaakseen Ranskan asemia maailman poliittisessa kentässä hän johdatti maan lukuisiin sotiin ja konflikteihin. Ludvig XIV:n ensimmäinen sota oli Dévolution-sota, joka aiheutui Espanjan kuninkaan kuolemasta ja kesti vuodesta 1667 vuoteen 1668. Seuraava suurempi konflikti oli vuodesta 1672 vuoteen 1678 kestänyt Hollannin sota, joka päättyi tunnettuun Nijmegenin rauhaan. Yhdeksänvuotinen sota eli Augsburgin liigan sota tai Pfalzin perimyssota käytiin vuosina 1688–1697, ja viimeinen suuri konflikti oli Espanjan perimyssota 1701–1714. Tässä konfliktissa Ranskan edut olivat todella suuret, sillä Ludvig XIV:n pojanpoika oli saatu Espanjan kuninkaaksi ja Habsburgit yrittivät vallata valtaistuinta itselleen.
Nämä sodat kasvattivat huomattavasti Ranskan alueellista kokonaisuutta. Ludvig XIV:n aikana Ranskaan liitettiin Ylä-Elsass, Metz, Toul, Verun (Meuse), ranskankielinen Flanderi, Franche-Comté, Sarren depertementti, Haineut’n kreivikunta ja Ala-Elsass. Tämä kaikki lisäsi merkittävästi Ranskan hegemoniaa Euroopassa. Valtion jatkuva sotatilassa oleminen johti sen kuitenkin vararikon partaalle ja pakotti kohottamaan jo raskaaksi käynyttä kansan verotaakkaa, tosin verotuksen kohteeksi joutuivat myös aateliset. Myös kuninkaallisen perheen tuli maksaa veronsa. Ludvig XIV:n hallitusaikana aatelistosta tuli kurtisaanien sääty, joka oli alistettu kuninkaan tahtoon. Kuningas antoi poliittisen vallan porvaristolle, josta Colbert käy hyvin esimerkkinä. Hän salli vain rajoitetun aloitteellisuuden aatelistolle, jota hän halveksi. Hänen seuraajansa Ludvig XV ei noudattanut samaa politiikkaa.
Ludvig XIV:n valtakauden alussa toinen suuri ja voimakas valtio oli Espanja, kun taas hallituskauden lopulla Englanti tuli vaarallisimmaksi vastustajaksi.
Talouspolitiikka
Talous

Ludvig XIV:n talouspolitiikka oli hyvin yksinkertaista: kuningas kulutti sodassa kaiken sen rahan, jonka Colbert onnistui haalimaan valtion kirstuihin. Mazarinin aikana kiristyvä verotus oli alkuunpanijana lukuisille kansannousuille, vastaaville kuin oli ollut aateliston kapina Fronde ja kansan kapina Jacquerie: Solognen alueen maatyöläisten eli puukengänkäyttäjien kapina huhtikuusta elokuuhun 1658 ja Boulonnaisin kapina toukokuussa 1662 (tapahtumaa kutsutaan joskus Lustucrus-kapinaksi).
Mazarinin jälkeen Colbert jatkoi uusien taloudellisten keksintöjen tekoa. Hän kehitti merkantilismista oman version, jota kutsuttiin sittemmin colbertismiksi. Tämä talouspolitiikka voidaan selittää parilla sanalla: on lisättävä vientiä ja vähennettävä tuontia. Hän perusti manufaktuureja, jotka saattoivat olla valtion omistuksessa, kuten Beuvais’n kutomo ja Gobelins'in manufaktuuri, tai yksityisessä omistuksessa kuten Saint-Cobainin manufaktuuri. Valuutan virtaamiseksi maahan Colbert suosi vientiä ja tuki sitä valtion kautta. Hänen politiikkaansa kuului myös tuonnin rajoittaminen ja voimakas protektionismi. Hän kehotti ja houkutteli Euroopan parhaita käsityöläisiä tulemaan töihin Ranskaan, jotta maa olisi voinut tarjota parhaan mahdollisen laatuluokan tuotteita, joita olisi laatunsa puolesta myös helppo myydä. Helpottaakseen kaupankäyntiä Colbert paransi Ranskan infrastruktuuria erityisesti uusia maanteitä rakentamalla. Poikansa Jan-Baptiste Colbertin eli Seignelayn markiisin avustuksella hän kehitti myös kauppalaivastoa viennin edistämiseksi ja kuninkaallista sotalaivastoa saattueiden matkanteon turvaamiseksi. Siirtomaiden lisääminen ja niin sanottujen kauppakomppanioiden kehittäminen kuuluivat myös Colbertin ohjelmaan. Vaikka innokkaan hallitsijan ja hänen ministerinsä kiinnostuksen kohteena olikin koko silloinen tunnettu maailma, perustettiin heidän aikanaan vain Ranskan Itä-Intian kauppakomppania, Ranskan Länsi-Intian (Amerikan) kauppakomppania, Välimeren ja Osmanien valtakunnan kauppakumppania sekä Senegalin (Afrikan) kauppakomppania, jonka osalle tuli orjien kolmikantakaupan organisointi.
Siirtomaaisännyyden kehitys
Vuonna 1654 Kanada kolonisoitiin sen runsaiden luonnonvarojen, erityisesti turkisten vuoksi. Alueita hallitsi Uuden-Ranskan kauppakomppania. Vuonna 1659 perustettiin kuningas Ludvig Pyhän mukaan nimetty kauppapaikka, joka sijaitsi Ndar-saarella Senegalin rannikolla. Vuonna 1673 Senegalin kauppakomppania sai oikeuden orjien välittämiseen Antillien saarille.
Vuonna 1665 Ludvig XIV perusti Itä-Intian kauppakomppanian, joka sijoitettiin Madagaskarin saarelle. Samana vuonna Colbert osti Guadeloupen Charfles Houel du Petit Préltä, Amerikan saarten kauppakomppanian johtajalta, sekä Martiniquen saaren Jecques Dryel Duparqueltä. Kaikki nämä alueet luovutettiin Intian kauppakomppanian hallintaan, joka koki konkurssin vuonna 1674. Tällöin alueet liitettiin uudelleen kuningaskuntaan. Vuonna 1677 amiraali Jean d'Estrées anasti kuninkaan määräyksestä Ranskan Guayanan hollantilaisilta. Lisäksi vuonna 1682 René La Salle perusti Mississippi-joen suulle ranskalaisen siirtokunnan, joka sai nimekseen Louisiane (Nouvelle-France) Ludvig XIV:n kunniaksi. Vuonna 1697 Ranskalle määrättiin Ryswickin rauhassa läntinen puoli Haitin saaresta, nykyinen Haitin tasavalta.
Kaikesta huolimatta Colbert oli kiinnostuneempi siirtomaista kuin Ludvig XIV. Kuninkaalla oli tarve saada tykinruokaa jatkaakseen sotia Euroopassa, ja vain hyvin pieni joukko asukkaista lähetettiin siirtomaihin: sitoutuneet ja nuoret orpotytöt – les filles du roi, kuninkaan tytöt – lähetettiin Kanadaan. Colbert näki siirtomaiden kehittämiseen laajat mahdollisuudet, mutta totesi Amerikan mantereen alueen intendentin kanssa käymässään kirjeenvaihdossa tiukasti, että siirtomaiden tehtävänä on palvella kuningaskuntaa eivätkä ne saa kehittyä kuningaskunnan teollisuuden kustannuksella. Kuitenkin hän perusti siirtomaiden luonnollisen kehityksen edistämiseksi sakkomaksun naimattomille 20 vuotta täyttäneille miehille ja 16 vuotta täyttäneille naimattomille naisille. Toisaalta hän aloitti lapsiperheiden tukemisen: yli kymmenlapsisille perheille jaettiin 300 livren erikoistuki.
Musta lainsäädäntö

Maaliskuussa 1685 Ludvig XIV sääti ns. ”Mustan lainsäädännön”, joka salli orjien täydellisen hyväksikäytön siirtomaissa. Tämän lainsäädännön, joka vastustajien mielestä salli orjuuden institutionalisoinnin, oli tarkoitus rajoittaa kauppaa ja antaa orjille oma statuksensa, sillä tätä ennen he olivat vain omistajiensa irtaimistoa samalla tavoin kuin tuolit tai pöydät. Laissa taattiin orjille omistusoikeus, luonnollisesti hyvin rajoitettuna. He saivat oikeuden vanhuuseläkkeeseen, heitä oli kohdeltava hyvin ja heidän oli saatava kunnon ravintoa. Lainsäädännöllä siis säädeltiin mustien kohtelun kehykset.
Uskontopolitiikka
Uskonsodat

Ranskassa käytiin 40 vuotta kestäneet veriset uskonsodat, nk. hugenottisodat (1562–1598) katolisten ja protestanttien (hugenottien) välillä. Sodat päättyivät hetkellisesti vuonna 1598 Henrik IV Navarralaisen julistamaan Nantesin ediktiin. Se takasi hugenoteille uskonvapauden ja he saivat oikeutensa jossain määrin turvatuksi. Katolisen Ludvig XIII:n (1601–1643) aikana uskonsodat jatkuivat. Richelieu ja Ludvig XIV kumosivat ediktit ja aloittivat järjestelmälliset protestanttien vainot, jotka kärjistyivät vuonna 1685, jolloin noin 250000 hugenottia joutui sorron ja vainojen takia muuttamaan pois Ranskasta muun muassa Alankomaihin, Sveitsiin, Saksaan ja Englantiin.
Uskonnolliset reformit
Ludvig XIV oli gallikanismin partisaani, tavoitteena oli paavin määräysvallasta itsenäinen ja yhdistynyt kristillinen Ranska. 13. joulukuuta 1660 kuningas teki parlamentille tiettäväksi, että hän oli päättänyt poistaa juurineen jansenismin, eräänlaisen jälkireformoidun katolisen uskonnon tulkinnan. Tämä ei kuitenkaan estänyt häntä valitsemasta Simon Arnauld de Pompennea, tunnettua jansenistia, valtiosihteerikseen vuonna 1671 kun oli saatu aikaiseksi rauha kirkollisiin asioihin. Samasta syystä Ludvig XIV toimi myös protestantismia ja Pyhän Sakramentin veljeskuntaa vastaan.
Jos Ludvig XIV:llä oli hallituskautensa alkupuolella erimielisyyksiä paavin kanssa ja jopa sodan uhka vuonna 1662 paavi Aleksanteri VII:ttä vastaan, niin vuodesta 1684 lähtien aurinkokuningas oli huomattavasti enemmän uskonnollisesti suuntautunut. Kuningatar Marie-Thérèse ja Colbert olivat molemmat kuolleet vuonna 1683, ja Madame de Maintenon oli tullut kuninkaan salaiseksi puolisoksi. Kerrotaan, että hän oli kiihkeä Nantesin julistuksen puolustaja, mutta nykyinen tutkimus ei voi vahvistaa moista näkemystä.
Nantesin julistuksen peruutus
Nantesin julistus on Nantesin kaupungissa 13. huhtikuuta 1598 allekirjoitettu laki, jonka antoi Ranskan kuningas Henrik IV. Siinä kuningas salli protestanteille uskonnonvapauden joidenkin ehtojen rajoissa, ja samalla heille sallittiin joitakin sotilaallisia linnoituksia. Nantesin julistuksen protestanteille antamat takuut sotilaallisten tukikohtien säilyttämisestä kumottiin jo Ludvig XIII:n aikana. Sen uskonnolliset kohdat kumottiin Ludvig XIV aikana vuonna 1685 Fontainebleaun julistuksella, jonka oli kuninkaan lisäksi allekirjoittanut hänen kanslerinsa Michel Le Tellier (1603–1685). Protestanttinen uskonto kiellettiin tämän jälkeen kaikkialla Ranskan valtion alueella. Tämän kumoamisen seurauksena useat hugenotit lähtivät siirtolaisiksi protestanttisiin maihin: Englantiin, Saksaan, Sveitsiin, Alankomaihin ja sen siirtomaihin. Voidaan puhua 200000 pakolaisesta, joista useat olivat käsityöläisiä ja kaupunkien porvarisperheiden jäseniä.
Hiljattain historioitsijat Michel Morrineau ja Jannine Garrisson ovat luoneet huomattavasti monivivahteisempaa kuvaa tämän karkotusjulistuksen taloudellisista seurauksista. Voidaan siis havaita, että Ranskan talous oli komean suurellinen vuonna 1686. Ranskalaisten asuma-alueiden syntyminen eri puolille Eurooppaa salli myös uusien vientimarkkinoiden avaamisen, mutta samalla se merkitsi tulevan vuosisadan myötä ranskankielisen kulttuurin nousua Eurooppaa dominoivaksi.
Nantesin julistuksen kumoamisella oli myös epäsuoria vaikutuksia protestanttien kapinoihin, kuten ns. kamisardien sota. Myös kääntyminen katoliseen uskontoon lisääntyi. Protestanttinen uskontunnustus ei ollut kuin pieni vähemmistö Ranskassa Ludvig XIV:n aikana. Se ei ollut koskaan yli 10% suurempi, ei myöskään uskonsotien aikana.
Kesyttämällä aateliston Ludvig XIV kesytti myös uskonnon. Jos lukuisat aateliston jäsenet tunnustivat protestanttista uskontoa 1500-luvulla, niin kysymys oli enemmän politiikasta kuin uskosta, joskin jotkut heistä liittyvät myös Jean Calvinin joukkoihin. Ludvig XIV loi hovin, joka perustui tasapainoon eri aatelisten ryhmittyminen välillä. Kuningas onnistui käännyttämään lukuisia protestanttisia aatelisia, jotka tavoitellakseen tehtäviä hovissa kääntyivät kaikkein katolisimman ruhtinaan uskontoon, katolilaisuuteen. Eräät historioitsijat ovatkin tulkinneet asian niin, että Ranskan tuli olla hallittu ”yhden kuninkaan, yhden uskon ja yhden lain perusteella”. Mazarinin kuoleman jälkeen Ludvig ministereineen vähensi pala palalta protestanttien erioikeuksia, joita monarkia oli sallinut vuodesta 1598 lähtien. Näiden oikeuksien poistaminen ei ollut äkkipikaistuksissa tehty toimenpide, vaan hidas ja pehmeä jatkuma, sillä protestanteilla ei ollut pätevää ja karismaattista johtajaa, joka olisi saattanut kilpailla katolisen monipuolisen ja vahvan propagandan kanssa.
Kulttuuripolitiikka
Ludvig rakentajana

Kuningas Ludvig XIV:n ajatuksissa kuningaskunnan suuruutta mitattiin sen rakentamisen mahtavuudella. Sen lisäksi, että hän laajennutti vähitellen koko hallituskautensa ajan mahtavaa Versailles'n palatsia, hän rakensi myös Marlyn palatsin, johon hän saattoi kutsua kaikkein intiimeimpiä vieraitaan. Kaikissa palatseissaan, kuten hallituskautensa alkuajan Saint Germainissa, hän toteutti André Le Nôtren suunnittelemat puutarhat.
Pariisissa hän rakennutti Seinen ylitse vievän Kuninkaallisen sillan (Pont Royal). Se rahoitettiin kuninkaan henkilökohtaisista varoista, jotka oli tosin kansalta veroina kerätty. Muita olennaisesti Pariisin kaupunkikuvaan liittyviä rakennuskohteita olivat Champs-Élysées-katu, Hôtel des Invalides eli sotainvalidien ja eläkeläisten kotikasarmi sekä Vendôme- ja Victoires-aukiot. Kiinnostuksensa tieteisiin hän ilmaisi rakennuttamalla Pariisin observatorion. Nämä kaikki ovat edelleenkin osa Pariisin kaupunkikuvaa.
Ludvig XIV uudisti perusteellisesti kaupunkirakenteita muun muassa Lillessä, Besançonissa, Belfortissa ja Briançonissa; hän näet antoi kaupunkien linnoitusten luomisen Vaubanin tehtäväksi. Eräitä kaupunkeja kuten Versailles ja Neuf-Brisach hän joko perusti tai kehitti suurimittaisesti. Parantaakseen kuninkaallista laivastoa Ludvig XIV kehitti sekä Brestin että Toulonin satamia ja arsenaaleja. Hän perusti Rochefortin sotasataman Atlantin rannalle, mutta kehitti myös Lorientin ja Sèten kauppasatamia sekä perusti vapaasataman ja kaleerilaivaston Marseilleen.
Ludvig XIV töitä eri puolilla Ranskaa ovat myös: vuonna 1680 aloittaneen Comédie-Françaisen luominen, sekä vuonna 1681 tapahtunut Midin kanavan avaaminen liikenteelle. Tämä kanava yhdistää Atlantin ja Välimeren ja kulkee Toulousen kautta. Marraskuussa vuonna 1682 kuningas laski Lycée Louis-le-Grand -collègen peruskiven Pariisissa; oppilaitoksesta tuli nopeasti hyvin suosittu ja samalla myös arvostettu. Vuonna 1702 hän jakoi Pariisin 20 kortteliin eli arrondissementiin ja perusti kaupunkiin julkisen katuvalaistuksen sekä poliisivoimat, jonka tehtävänä oli päivystää pääkaupungin kaduilla.
Ludvig XIV – taiteiden suojelija
Fouquet’n pidätyksen jälkeen Aurinkokuningas halusi matkia ministerinsä loistavan ylellistä elämää. Ludvig XIV oli äärimmäisen tuhlaileva ja kulutti suunnattomia summia kuninkaallisen hovin menoihin. Hän toimi mesenaattina ja taiteiden suojelijana tukiessaan taloudellisesti aikakautensa suuria kulttuurihenkilöitä, joita olivat esimerkiksi Molière (ystävyyden sinettinä hän suostui tulemaan hänen ensimmäisen lapsensa sylikummiksi), muusikko Jean-Baptiste Lully tai sisustaja Charles Le Brun ja puutarhuri André Le Nôtre. Hän sijoitti Ranskan akatemian henkilökohtaiseen valvontaansa, ja hänestä tuli akatemian ”protecteur”. Ludvig XIV käytti merkittäviä summia Louvren uudistamiseen ennen kuin oli lopullisesti päättänyt valita Versailles’n kuninkaalliseksi residenssikseen. Hän muutti Versailles'hin vuonna 1682 kahdenkymmenen vuoden uudistus- ja laajennustöiden jälkeen.
Ludvig XIV:n elämäntyyliä ja kulttuuriharrastuksia matkittiin lähes kaikissa Euroopan hoveissa. Elämänmuodon vaikutukset levisivät porvaristoonkin, joskin laimentuneina ja vähäisinä viittauksina alkuperäiseen. Aurinkokuninkaan aikakautta pidetään yleisesti barokin aikakautena, joskin Ranskassa on vakiintunut nimitys Ludvig XIV -tyylistä ja -kaudesta.
Ludvig XIV ja naiset
Ludvig XIV:llä oli lukuisia rakastajattaria, joiden joukosta on mainittava muun muassa seuraavat:
Anne de Rohan-Chabot, Soubisen prinsessa (1641–1709)
Catherine-Charlotte de Gramont, Monacon prinsessa (1639–1678)
Louise Françoise de la Baume le Blanc, Demoiselle de La Vallière, Vaujoursin herttuatar (1644–1710)
Françoise Athénaïs de Rochechouart de Mortemart, Montespanin markiisitar (1640–1707)
Madame de Ludres (1687–1722)
Claude de Vin des Œillets (1637–1687)
Françoise d’Aubigné, Maintenonin markiisitar (1635–1719), jonka kanssa hän avioitui salaisesti vaimonsa kuoleman jälkeen, ilmeisesti syksyllä 1683
Marie Angélique de Scoraille de Roussille, Fontangesin herttuatar (1661–1681)

Teini-ikäisenä Ludvig XIV kohtasi Mazarinin sisarentyttären Marie Mancinin, ja heidän välilleen syntyi suuri intohimo. Tämä oli vastoin kardinaalin tarkoituksia, siis Ranskan etua, mutta myös omien etujensa tähden hän halusi naittaa sisarentyttärensä Espanjan kruununperilliselle. Vuonna 1670 kirjailija Jean Racine sai kuninkaan ja Marie Mancinin suhteesta aiheen Bérénice–näytelmän kirjoittamiseen.
Useissa tarinoissa väitetään, että Catherine de Bauvais olisi saanut etuoikeuden kuninkaan poikuuden viemiseen, mutta historioitsijat ovat tarinoiden kanssa jyrkästi eri mieltä. Joka tapauksessa tämä alhaista syntyperää olevan nainen sai osakseen suunnattoman kunnian, kun kuninkaan äiti Anna Itävaltalainen lahjoitti hänelle Louvren työmaalle aiotut rakennuskivet. De Bauvais rakennutti kivistä yksityisen palatsin Pariisiin, jossa se vieläkin sijaitsee osoitteessa 68 Place des Vosgues. Näin rakennetun palatsin nimi on yksinkertaisesti vain Bauvais-palatsi.
Myöhemmin suurena naissankarina kuningas rakennutti salaisen portaikon Versailles’n palatsiin, jotta hän voisi liittyä lukuisten rakastajattariensa seuraan salaa ja milloin tahansa. Nämä suhteet ärsyttivät Compagnie du Saint-Sacrement -nimistä uskonnollista ja kiihkomieleistä salaseuraa.  Jacques Bénigne Bossuet ja rouva de Maintenon yrittivät johdatella kuninkaan kohden suurempaa hyveellisyyttä.
Järkiavioliitto
Espanjalaiset hyväksyivät 7. marraskuuta 1659 Pyreneiden rauhansopimuksen allekirjoittamisen. Sopimuksella määrättiin tarkoin Ranskan ja Espanjan välinen raja Pyreneillä. Ludvig XIV hyväksyi, ehkä vastentahtoisesti, sopimuksen pykälien noudattamisen, jopa sen, että hänen odotettiin avioituvan infanta Marie-Thérèse d’Autrichen (1638–1683) kanssa. Marie-Thérèse oli Espanjan kuninkaan Filip IV:n ja Ranskan prinsessan Elisabetin tytär.
Avioliitto solmittiin Baskimaalla, Saint-Jean-de-Luz’n kaupungissa 9. kesäkuuta 1660. Ludvig XIV oli tutustunut tulevaan aviopuolisoonsa vain kolme päivää aiemmin. Tämä ei osannut lainkaan ranskaa, mutta juorut kertovat, että Ludvig täytti miehiset velvollisuutensa kiihkeästi, todistajien läsnä ollessa.
Kysymys perimyksestä
Vallanperimysongelmat ja samalla myös Ludvig XIV:n terveys tulivat ajankohtaisiksi hallituskauden lopulla. Vuonna 1711 hänen poikansa Ludvig (”Grand Dauphin”) kuoli isorokkoon 49-vuotiaana. Seuraavana vuonna Ludvig XIV:n pojanpoika, Burgundin herttua Ludvig (1682–1713), josta oli isänsä kuoleman jälkeen tullut dauphin, ja hänen toinen poikansa Bretagnen herttua Ludvig kuolivat molemmat tuhkarokkoon. Burgundin herttuan vanhin poika oli kuollut jo vuonna 1705. Häneltä jäi vain yksi poika, Anjoun herttua, tuleva Ludvig XV.
Espanjalainen sukuhaara

Grand dauphinin toinen poika valittiin Espanjan kuninkaaksi vuonna 1700, ja hän otti nimekseen Filip V. Samalla hän luopui kaikista vaatimuksistaan Ranskan kruunuun ns. Espanjan perimyssodan yhteydessä ja sen päättäneessä Utrechtin rauhassa. Näin Ludvig XIV toteutti haaveensa saada oman sukunsa Bourbon-dynastian jäsen Espanjan valtaistuimelle. Huolimatta useista muutoksista Bourbon-suku on säilyttänyt Espanjan kruunun hallussaan aina meidän päiviimme saakka, ja kuningas Felipe VI on näin ollen Ludvig XIV:n jälkeläinen suoraan alenevassa polvessa.
Ranskalainen sukuhaara
Mitä tulee muuhun perimykseen, Berryn herttua Kaarle (synt. 1686) kuoli vuonna 1714. Espanjan sukuhaaraa lukuun ottamatta Ludvig XIV:n ainoa legitiimi miespuolinen perillinen oli Anjoun herttua, Ludvigin pojanpojanpoika. Hän oli vuonna 1710 syntynyt pieni ja heikon terveyden omaava poika. Kun ei ollut jäljellä kuin hyvin vähäinen määrä ns. veriprinssejä, jotka kuuluivat Bourbon-suvun nuorempiin haaroihin, päätti kuningas Ludvig XIV vahvistaa kuninkaallista perhettä laillistamalla perimykseen oikeutetuiksi myös Mainen herttuan Louis August Burbonin ja Toulousen kreivin Louis Alexandren, jotka olivat kuninkaan aviottomia lapsia suhteesta rouva de Montespanin kanssa. Kuninkaan laillinen suora jälkeläinen Anjoun kreivi tuli kuitenkin dauphiniksi ja lopulta hallitsijaksi nimellä Ludvig XV. Hänen alaikäisyytensä tähden valtionhoitajan tehtävät oli uskottu Orléansin Filipille (1674–1723), joka oli Ludvig XIV:n veljenpoika ja vävy.
Viimeiset vaiheet
Vanhana miehenä Aurinkokuninkaalla oli monia sairauksia joita lääkärit yrittivät parantaa ajan parhaan tietämyksen mukaan. Ne kuitenkin vain pahensivat potilaan vointia. Erääseen hoitoon kuului hampaiden vetäminen suusta ja lääkkeeksi tarjottiin jauhettuja kyykäärmeitä ja jäisten hedelmien syömistä. Viimeisin vaiva oli kuolio, ja sitä lääkittiin aasinmaidolla. [2]
Kun hallitsija tunsi loppunsa olevan lähellä, hän pyysi pojanpojanpoikansa, tulevan Ludvig XV:n luokseen ja antoi hänelle tärkeitä neuvoja. Neuvot kuuluivat seuraavasti: ”Älä rakasta minun laillani rakennustaidetta ja sotia. Päinvastoin, yritä elää rauhassa naapureittesi kanssa... Kuuntele hyviä neuvoja ja noudata niitä, yritä parantaa kansan elinoloja, mihin minä en valitettavasti koskaan kyennyt...” Tätä voi pitää kuolevan hallitsijan rehellisinä itsetilityksenä.[3]
Ludvig XIV kuoli 76-vuotiaana 1. syyskuuta 1715 jalassaan olevan kuolion aiheuttamaan verenmyrkytykseen. Hän olisi täyttänyt neljän päivän kuluttua 77. Hänen sanotaan julistaneen kuolinvuoteellaan: ”Minä lähden, mutta valtio säilyy aina”. Ludvig XIV:n hallituskausi oli kestänyt 72 vuotta ja sata päivää, ja se olikin yksi kaikkien aikojen pisimmistä valtakausista. Hänet haudattiin kaikin mahdollisin kirkollisin sakramentein, jotka ovat ”kaikkein kristillisimmälle kuninkaalle” omistettuja, ja hänen hautansa sijaitsi Saint-Denisin luostarin basilikassa.
Ranskan vallankumouksen aikana kapinalliset ryöstivät Ludvig XIV:n haudan ja kuninkaan jäänteet hävisivät. Erään tarinan mukaan eräällä illallisella Britanniassa isäntä esitteli vierailleen harvinaisen arvoesineen: Ranskan aurinkokuninkaan Ludvig XIV:n balsamoidun sydämen, jonka hän kertoi ostaneensa vallankumouksellisilta. Vieraiden joukossa oli myös erikoisista ruokailutottumuksistaan tunnettu pappi ja pedagogi William Buckland. Hän saattoi tarjota omille vierailleen esimerkiksi peltohiirtä, krokotiilia, pingviiniä tai vaikka koiranpentua. Nähdessään Ludvigin sydämen hän totesi: ”Olen syönyt elämäni aikana monia outoja asioita, mutta en koskaan kuninkaan sydäntä.” Sitten hän nappasi elimen haarukkaansa ja söi sen.
Jälkeläiset
Ludvig XIV:llä oli lukuisia sekä aviollisia että avioliiton ulkopuolisia jälkeläisiä. Puolisonsa Itävallan Maria-Teresan kanssa kuninkaalla oli viisi lasta, kaksi poikaa ja kolme tytärtä, joista vain yksi eli lapsuutta pidemmälle:
Ludvig (1661–1711) eli ”Grand Dauphin”
Marie-Thérèse (1667–1672)
Anne-Elisabeth (1662–1662)
Louis de France (1667–1683)
Marie-Anne (1664–1664).
Rakastajattariensa kanssa Ludvig XIV sai 16 tai 17 lasta, joista kahdeksan sai virallisen lapsen aseman:
Liitosta Mlle de La Vallièren kanssa syntyi kuusi lasta, joista kaksi saavutti aikuisiän ja heidät virallistettiin:
Marie Anne de Bourbon, jota kutsuttiin ”Ensimmäiseksi Blois’n Mademoiselleksi” (2. lokakuuta 1666 – 3. toukokuuta 1739), laillistettu (13. huhtikuuta 1667), avioitui (16. tammikuuta 1680) Louis Armand I Bourbon-Contin kanssa.
Louis de Bourbon, Vermandois’n kreivi (3. lokakuuta 1667 – 18. marraskuuta 1683), laillistettu (helmikuussa 1669).
Françoise Athénaïs de Rochechouart de Mortemart'in, Montespanin markiisittaren kanssa kuninkaalla oli kahdeksan lasta, joista kuusi laillistettiin ja neljä eli aikuisikään saakka:
Louis Auguste de Bourbon, Mainen herttua (31. maaliskuuta 1670 – 14. toukokuuta 1736), laillistettu (20. joulukuuta 1673), ja hän avioitui 19. maaliskuuta 1692 Anne-Louise Bénédicte de Bourbon-Condén kanssa. Tästä avioliitosta syntyi seitsemän lasta, jotka kaikki kuolivat jättämättä jälkeläisiä.
Louise Françoise de Bourbon, jota kutsuttiin nimellä ”Mademoiselle de Nantes” (1. kesäkuuta 1673 – 16. kesäkuuta 1743), laillistettu (20. joulukuuta 1673), hän avioitui 24. heinäkuuta 1685 Louis III de Bourbon-Condé, Bourbonin herttuan ja kuudennen Condén ruhtinaan kanssa. Tästä avioliitosta syntyi yhdeksän lasta.
Françoise-Marie de Bourbon, jota kutsuttiin nimellä ”Toinen Blois’n Mademoiselle” (4. toukokuuta 1677 – 1. helmikuuta 1749), laillistettu (marraskuussa 1681), hän avioitui (18. helmikuuta 1692) Orléans’n herttuan Philippen, tulevan sijaishallitsijan, kanssa.
Louis-Alexandre de Bourbon, Toulousen kreivi (6. kesäkuuta 1678 – 1. joulukuuta 1737), laillistettu (marraskuussa 1681), hän avioitui 22. helmikuuta 1723 Marie Victoire de Noaillesin kanssa ja tästä avioliitosta syntyi yksi poika.
Kirjallisuutta suomeksi
Citation error, replace with{{cite book| author = Louis Bertrand| title = Ludvig XIV:n rakkausseikkailut: 1–2 osa| publisher = Patria| year = 1926}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Carl Grimberg| title = Kansojen historia (Osa 15–16)| publisher = WSOY| year = 1958}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vincent Cronin| title = Ludvig XIV: kuningas ja ihminen| publisher = Otava| year = 1969}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nancy Mitford| title = Aurinkokuningas| publisher = Weilin+Göös| year = 1979| id = ISBN 951-35-1968-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Claude Duneton| title = Aurinkokuningas: Ludvig XIV:n lapsuus| publisher = Otava| year = 1986| id = ISBN 951-1-08990-0}}
Elokuvia
Roberto Rossellini: La Prise du pouvoir par Louis XIV, 1967
Bernard Broderie: Merveilleuse Angélique, 1965
Randal Wallace: The Man in the Iron Mask, 1998
Gérard Corbiau: Le Roi danse, 2000
Roland Joffé: Vatel. 2000
George Blagden: "Versailles" (sarja), 2015–
Lähteet
Biografiat
Citation error, replace with{{cite book| author = Yves Marie Bercé| title = Louis XIV| publisher = Cavalier Bleu| year = 2005| id = ISBN 2-84670-122-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lucien Bély| title = Louis XIV premier d'entre les roi| publisher = Gisserot| year = 2005| id = ISBN 2-87747-772-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = François Bluche| title = Louis XIV premier d’entre les roi| publisher = Hachette| year = 1999| id = ISBN 2-01-278987-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jean-Christian Petitfils| title = Louis XIV| publisher = Perrin| year = 1995| id = ISBN 2-235-02314-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gérard Sabatier| title = Versailles ou la figure du roi| publisher = Albin Michel| year = 1999| id = ISBN 2-226-10472-0}}
Synteesit
 Voltairen kirjoittama – 1751
Citation error, replace with{{cite book| author = Olivier Chaline| title = Le régne de Louis XIV| publisher = Flammarion| year = 2005| id = 2082105180}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pierre Goubert| title = Le siècle de Louis XIV| year = 1998| id = 2253905453)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Joel Cornette| title = Chronique du règne de Louis XIV| publisher = SEDES| year = 1997| id = 2718190116}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hubert Methivier| title = Le siècle de Louis XIV| publisher = PUF| year = 1995| id = ISBN 2-253-90545-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = André Corvisier| title = La France de Louis XIV Ordre intérieur et place en Europe| publisher = SEDES| year = 1994| id = ISBN 2-7181-3676-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = François Bluche| title = Le temps de Louis XIV| publisher = Hachette| year = 1994| id = ISBN 2-01-235105-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ragnhild Hatton| title = L'Époque de Louis XIV| publisher = Flammarion| year = 1992| id = ASIN 2080609904}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Robert Mandrou| title = Louis XIV en son temps| publisher = PUF| year = 1990| id = ISBN 2-13-035864-0}}
Monografiat
Citation error, replace with{{cite book| author = Faruk Bilici| title = Louis XIV et son projet de conquête d'Istanbul| publisher = Turk Tarih Kurumu| year = 2004| id = ISBN 975-16-1701-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Daniel Dessert| title = 1661, Naissance d'un mythe? Louis XIV prend le pouvoir| publisher = Complexe| year = 2000| id = ISBN 2-87027-792-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Peter Burke| title = Louis XIV: les stratégies de la gloire| publisher = Seuil| year = 1998| id = ISBN 2-02-020638-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pierre Goubert| title = Louis XIV et vingt millions de français| publisher = Hachette| year = 1998| id = ISBN 2-01-278870-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hervé Hasquin| title = Louis XIV face à l'Europe du Nord| publisher = Racines| year = 1995| id = ISBN 2-87386-390-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jean Meyer| title = 1638 la naissance de Louis XIV| publisher = Complexe| year = 1989| id = ISBN 2-87027-303-7}}
Tieteen Kuvalehti Historia, 5/2013, Bonnier Publications Oy
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Versailles’n linnan sivuilla (in French)

Luokka:Ranskan hallitsijat
Luokka:Vuonna 1638 syntyneet
Luokka:Vuonna 1715 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kannabiksen kasvatus tarkoittaa hampun (Cannabis sativa) päihdyttävän lajikkeen kasvattamista siitä saatavien kannabistuotteiden saamiseksi.
Ulkokasvatus
Kannabista voidaan kasvattaa kesäaikaan ulkona luontoon kylvettynä tai istutettuna sekä esimerkiksi parvekkeilla tai kattotasanteilla. Kannabis ei ole Suomen luonnossa kovin satoisa, sillä kasvukausi on lyhyt ja vain lyhytkasvuiset nopeasti valmistuvat lajikkeet ovat soveltuvia. Luonnossa sijaitseva kannabisviljelmä voi paljastua vahingossa tai toistuvien sen luona käyntien seurauksena. Luonnossa sijaitsevan kannabisviljelmän luona on käytävä vähintään perustamassa se ja korjaamassa sato. Kannabista kasvattanut voi jäädä kiinni kuljettaessaan satoa sadonkorjuun jälkeen.
Sisäkasvatus
Kannabista voidaan kasvattaa ympäri vuoden sisätiloissa käyttäen keinovaloja. Kotona sijaitseva kannabisviljelmä voi paljastua keinovalojen sytyttämän tulipalon vuoksi. Kotona sijaitseva kannabisviljelmä voi paljastua myös kannabiksen erittämän tunnusomaisen tuoksun vuoksi, joka voi levitä porraskäytävään ja ilmanvaihtohormia pitkin, tätä yleensä naapurit alkavat ihmettelemään ja naapurusto voi paikantaa kasvatus asunnon hajusta. Poliisin mukaan sisäkasvatukset ovat selvä turvallisuusriski, sillä omatekoiset valaistusjärjestelmät sisältävät tulipalon vaaran.[1] Myös muut vahingot ovat mahdollisia.[2][3]
Kasvatus myyntiä varten tai omaan käyttöön
Kannabiksen kasvatus tapahtuu myyntiä varten, jolloin kasveja on useita, tai omaan käyttöön. Kotona tapahtuvaa (pienimuotoista) kannabiksen kasvatusta kutsutaan kannabiksen kotikasvatukseksi. Kannabiskasvin kukinnot ovat arvokkainta osaa ja lehdet vähemmän arvokasta osaa. Kannabiskasvin varsia ei käytetä eikä myydä. Myyntiä varten kasvattavat antavat sadon kuivua ja punnitsevat kuivina kukinnot ja mahdollisesti lehdet (sadot ja niiden arvo lasketaan kuivapainosta). Poliisilla on ollut tapana punnita löytyneet kasvit tuoreina ("märkinä"), jolloin niiden painot ovat olleet huomattavasti suurempia kuin kuivina. Pääkaupunkiseudulla gramma kannabista maksaa katukaupassa poliisin arvion mukaan 15-20 euroa.[4] Kannabiskasvin sato kuivana vaihtelee riippuen monista tekijöistä, (lajikkeesta, valosta, ravinnosta, lämmöstä yms.) mutta yksi kannabiskasvi voi tuottaa jopa 200 grammaa satoa kuivana.[5] Yhden kasvin keskituotoksi on arvioitu 25 grammaa.[6]
Suomessa
Suomessa kannabiksen kasvatus on huumausainerikos ja siihen syyllistynyt voidaan tuomita sakkoon tai enintään kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Suomen rikoslain 50. luvun mukaan kannabiksen siementen myynti ja ostaminen huumausainetarkoitukseen on kielletty. Jos kannabista kasvattaa suuren määrän, voi kyseessä olla törkeä huumausainerikos, josta tuomitaan vankeuteen vähintään yhdeksi ja enintään kymmeneksi vuodeksi. Vankeusrangaistuksesta tulee myös merkintä rikosrekisteriin.[7]
Huumausainerikoksista säädettäessä nykyisenkaltaista kotikasvatusilmiötä ei vielä ollut Suomessa. Ankarat rangaistukset ja huumausainerikollisen leima lisäävät syrjäytymisen vaaraa ja mm. entinen sosiaali- ja terveysministeriön sosiaalineuvos Tapani Sarvanti on ehdottanut, että pienimuotoisen kasvattamisen rinnastamista käyttörikokseen tulisi harkita.[8] Poliisiammattikorkeakoulun vuonna 2012 tekemässä ennakointitutkimuksessa asiantuntijat arvioivat että vuoteen 2020 mennessä kannabiksen käyttö ja kotikasvatus saattavat lisääntyä niin paljon, että yhteiskunnan arvellaan sopeutuvan pakon edessä rangaistuskäytäntöjen lieventämiseen. Tutkimuksen asiantuntijoina toimivat Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksessa toimivan kansallisen huumeseurantakeskuksen yhteistyöverkoston jäsenet mm. keskusrikospoliisista, tullista, A-klinikkasäätiöstä, oikeusministeriöstä sekä tilastokeskuksesta.[9][10] Joissain Euroopan maissa, kuten Alankomaissa, Espanjassa, Sveitsissä ja Tšekissä, muutamien kannabiskasvien kasvatus omaan käyttöön ei ole enää rangaistavaa.
Keskusrikospoliisin vuoden 2009 arvion mukaan Suomessa on ainakin tuhat laitonta hamppuviljelmää.[11] Terveyden ja hyvinvoinninlaitoksen Huumetilanne Suomessa 2012 -raportin arvion mukaan aktiivikasvattajia on 10000. Suurin osa (72%) kotikasvattajista kasvattaa 1–5 kannabiskasvia kerrallaan.[12] Kasvatuksen takia kannabiksen kukinto on syrjäyttänyt laittomilla markkinoilla ulkomailta salakuljetettua hasista ja järjestäytyneen rikollisuuden osuus jakelussa on laskenut.[8][13] Vuodesta 2016 lähtien takavarikoitujen kasvien määrä on vähentynyt merkittävästi. Keskusrikospoliisi epäilee, että verkossa käytävä huumekauppa on lisännyt huumeiden saatavutta ja siten vähentänyt tarvetta kasvattaa kannabista itse. Lisäksi takavarikoidun hasiksen määrä on lisääntynyt vuodesta 2014 asti.[14][15]
Ulkoviljely metsän keskellä ja muualla maastossa on yleistynyt Suomessa 2010-luvulla. Erityisesti aurinkoisilla kesäsäillä ulkokasvatus lisääntyy, kun kasveihin muodostuu korkeampia THC-pitoisuuksia.[16]

Katso myös
Kannabiksen lainsäädännöllinen asema
Lähteet

Aiheesta muualla

 Terveyden ja hyvinvoinnin laitos 2011.
Luokka:Kannabis
Luokka:Kasvintuotanto

Onko Kannabiksen kasvatus kotioloissa Suomessa rikos?


Lohi (Salmo salar) on lohikalojen heimoon kuuluva vaelluskala, jonka  alkuperäinen levinneisyysalue on viileissä Pohjois-Atlantin vesissä ja niihin virtaavissa joissa. Lohi on tärkeä ruokakala, ja maailmanlaajuisesti yksi kalanviljelyssä eniten tuotettuja kalalajeja. Se on lisäksi tavoiteltu saaliskala. Lohesta tunnetaan kaksi ekologista muotoa. Meriin vaeltavista lohikannoista käytetään nimitystä merilohi erotukseksi järvilohesta, jolla viitataan koko elämänsä sisävesissä viettäviin lohikantoihin[1].
Tuntomerkit
Lohi muistuttaa paljon taimenta. Helpoimmat erottavat tuntomerkit ovat pyrstössä ja täplissä. Lohella täpläkuvio ulottuu yläruumiissa kylkiviivaan asti, mutta taimenella täplitystä on koko kyljellä. Lohen pyrstössä on lovi, kun taas taimenella pyrstö on tasapäinen. Lohen kyljet ovat hopeanhohtoiset, selkä tummanharmaa ja vatsa vaalea. Koiraslohille eli kojamo</b>ille[2] kasvaa kudun aikana alaleukaan koukku. Pyydetty lohi on tavallisesti 70–110 cm pitkä ja painaa 3–27 kg.
Levinneisyys
Euroopassa lohen luontainen levinneisyys kattaa Itämereen, Barentsinmereen, Norjanmereen, Pohjanmereen sekä Euroopan Atlantin rannikolle laskevat joet ja merialueet Espanjaan ja Portugalin pohjoisosassa olevaan Minojokeen asti. Myös Britteinsaarilla ja Islannin joissa elää lohikantoja. Järvilohikantoja esiintyy joissakin Norjan, Ruotsin ja Venäjän sisävesissä ja Suomessa Vuoksen vesistössä.
Pohjois-Amerikan puolella lohta tavataan Grönlannin ja Yhdysvaltain pohjoisosien välisellä merialueella. Eteläisin lohien kutujoki Amerikassa on Connecticut-joki.
Jokien valjastaminen vesivoiman käyttöön on tuhonnut lohen lisääntymismahdollisuuksia, ja lohikantoja ylläpidetään monin paikoin poikaskasvatuksen ja -istutusten avulla.
Suomessa lohi on alun perin lisääntynyt yli 20:ssä Itämereen laskevassa joessa, mutta vain kahdessa on jäljellä alkuperäinen luonnonvaraisesti lisääntyvä kanta, Simojoessa ja Tornionjoessa.[1] Näiden lisäksi Iijoen lohi on tallessa kalanviljelylaitoksissa, mutta ilman kalateitä rakennetut alajuoksun voimalaitokset estävät Iijoen lohen kutuvaelluksen. Joihinkin jokiin, muun muassa Kymijokeen, on luonnonvaraista elinkiertoa pyritty palauttamaan.[3] Myös Saimaan järvilohen luonnonvarainen lisääntyminen on katkennut ja on poikasistutusten varassa. [1]
Rautjärvellä Venäjälle laskevaan Hiitolanjokeen nousee nykyisin jonkin verran Laatokan järvilohia, mutta kilometrin verran rajalta oleva Kangaskosken voimalaitos estää toistaiseksi nousun ylemmäs Suomen puolelle. Kaikkiin joen kolmeen voimalaitokseen on kuitenkin tarkoitus saada kalatiet.
Itämeren lisäksi luonnonvaraista lohta on Suomessa Barentsinmereen laskevissa Tenojoessa ja Näätämöjoessa.[1] Venäjällä on ollut suunnitelmia saada Ylä-Tuuloman voimalaitokseen toimiva kalatie suomalaisten 1960-luvulla rakentaman tilalle. Silloin voimalaitoksen alle yhä nousevia lohia pääsisi aina Suomen puolelle mm. Luttoon ja Nuorttiin.
Ravinto ja elintavat
Poikasten ruokavalio koostuu pääasiassa erilaisista selkärangattomista. Tähän ravintoon lisänä 1–2 vuoden jälkeen tulevat mäti ja kalanpoikaset. Mereen saavuttuaan nuori lohi täyttää itseään aluksi pikkukaloilla ja äyriäisillä, mutta pian kalat täyttävät koko ruokavalion. Itämeressä lohen pääasiallista saalista ovat kilohaili ja silakka. Silakan osuus ravinnossa kasvaa pohjoiseen päin mentäessä ja vaihtuu pääasialliseksi ravintokohteeksi Selkämeren korkeudella[4].
Lohi on todellinen vaelluskala. Perämeren joista kotoisin olevat lohet lähtevät kohti merta, jonne ne saapuvat kesäkuussa ja Itämeren pääaltaan ne saavuttavat jo syyskuussa. Itämerestä Pohjanmereen tapahtuva vaellus on hyvin harvinaista, mutta sitäkin tapahtuu. Pisin tunnettu vaellusmatka oli Perämerestä Grönlannin länsirannikolle, jolloin matkaa kertyi yli 5000 km.
Lisääntyminen ja elinikä

Lohi kutee joissa syksyllä, 1–4 meressä tai järvessä vietetyn vuoden jälkeen. Kutu tapahtuu yleisesti koskialueilla, sorapohjalla. Naaras etsii sopivan kutupaikan, johon se kaivaa pyrstöllään kuopan. Kun kuoppa on valmis, naaras ilmoittaa olevansa kutuvalmis painamalla peräosansa kuopan pohjalle ja ponkaisemalla sitten äkisti ylös. Koiras ui suu auki ja kutukiihkosta väristen naaraan vierelle ja lohipari laskee sukutuotteensa kuoppaan. Kuteva lohipari kutee aina useisiin kuoppiin. Poikaset kuoriutuvat keväällä jäiden lähdön aikoihin.
Monet lohet kuolevat pian kudun jälkeen, mutta jotkin yksilöt saattavat kutea kaksi–kolme kertaa. Vanhimmat tutkitut lohet ovat olleet 13-vuotiaita. Lohet voivat elää joskus parvissa, mutta yleensä ne elävät yksin.
Lohelta on löytynyt yksittäinen geeni joka säätelee sen sukukypsyyttä ja vaellusta. Sama geeni säätelee ihmisen murrosikää.[5]
Ravintona
Lohi tunnetaan arvokkaana ja maukkaana ruokakalana. Lohen punertavan lihan rasvapitoisuus on korkea (10–18%), minkä ansiosta lohen liha soveltuu hyvin vaikka suolattavaksi, savustettavaksi, keitettäväksi tai paistettavaksi. Lohenkalastus on ollut kenties ensimmäinen virkistyskalastuksen kohde.
Itämeressä vapaana kasvaneen lohen erottaa norjalaisesta kasvatusaltaissa tuotetusta lohesta ja kotimaisesta vastaavasti kasvatetusta kirjolohesta sen lihan vähemmän punaisesta väristä.[6]
Terveyshyödyt ja -haitat
Ruotsin elintarvikevirasto suosittelee, että lapset ja nuoret naiset söisivät Itämeren lohta, taimenta tai silakkaa enintään 2-3 kertaa vuodessa. Evira sallii 1-2 kertaa kuussa, jos kerta-annos on 100 grammaa. EU on kieltänyt näiden kalojen myynnin korkean dioksiinipitoisuuden vuoksi, mutta Suomella, Ruotsilla ja Liettualla on poikkeuslupa.[7] Poistamalla nahan saa pois kolmanneksen kalan dioksiineista ja PCB:stä. Kasvatetussa kalassa niitä on vain vähän, koska kasvatusrehua valvotaan.[8]
Evira silti suosittelee kalan syömistä suositusten rajoissa, koska kalassa on hyviä rasvahappoja, etenkin omega-3-, sekä D- ja muita vitamiineja, kivennäisaineita ja proteiinia. Kalan rasvahapot vähentävät sydän- ja verisuonitautiriskiä.[8]
Biologi Sesse Koiviston mukaan norjalainen "merilohi" on vuonoissa kasvatettua "kassilohta". Siihen kertyy ympäristömyrkkyjä, PCB:tä ja dioksiinia. Siksi Norja suosittelee, että raskaana olevat naiset välttäisivät syömästä kassilohta ja Koivisto suosittelee muillekin sen sijaan suomalaista kirjolohta, koska se kasvatetaan maa-altaissa, jolloin vältetään rehevöityminen ja loisten leviäminen villikaloihin eikä tarvita hormoneja tai lääkintää.[9] Kuluttaja-lehden mukaan Itämeren lohessa on kymmenkertainen määrä ympäristömyrkkyjä kasvatettuun loheen verrattuna.[10]
Toisaalta lohen EPA- ja DHA-rasvahappopitoisuus on puolittunut kymmenessä vuodessa, koska kasvatettuja lohia ruokitaan nykyään pitkälti kasviksilla kalaöljyn ja -jauhon sijaan. Siksi norjalaisestakaan lohesta ei enää saa hyviä rasvahappoja paremmin kuin kirjolohesta. Samalla tosin dioksiini- ja PCB-pitoisuudet ovat vähentyneet. Tuntemattomasta syystä ihminen ei saa kalaöljykapseleista samaa hyötyä kuin kaloista.[10]
Kalakannan hoito
Monia lohikalakantoja rajoittavat esimerkiksi liikakalastus, heikko vedenlaatu, valuma-alueiden hydrologiset muutokset tai sopivien elinalueiden puuttuminen. Itämereen ja Jäämereen laskevien jokien lohikannat luokiteltiin Suomen vuoden 2010 uhanalaisuusluokituksessa vaarantuneiksi.[11]
Itämeressä lohen luontainen lisääntyminen on vähentynyt murto-osaan viime vuosista, joten istutuksilla on keskeinen merkitys yhdessä vaellusesteiden purkamisen ja elinympäristöjen kunnostusten kanssa. Kalastuksen rajua säätelyäkään ei sovi unohtaa. Lohikantojen lisääntymismahdollisuuksia kohennetaan kunnostamalla vesistöjä, joissa lohi elää.
Suomessa on käynnissä lukuisia lohen palauttamiseen liittyviä hankkeita. Hankkeita rahoittavat mm. Ely-keskukset sekä Suomen luonnonsuojeluliiton Ekoenergia-merkki.
Lohenviljely

Lohi on maailmanlaajuisesti kalanviljelyssä eniten tuotettuja kalalajeja, useiden karpin sukuisten makean veden kalalajien ja niilintilapian jälkeen. Vuonna 2012 lohenviljelyn vuosituotanto oli jo 2,1 miljoonan tonnin luokkaa, kun luonnosta pyydetyn lohen saalis on tästä vain noin 0,15%, 3000 tonnia.[12] Lohen verkkoallaskasvatus merivesissä alkoi Norjassa 1960-luvulla, ja tuotanto levisi ja lähti jyrkkään lineaariseen kasvuun 1980-luvulla. Kasvu on jatkunut tähän päivään. Noin kolmannes viljellystä lohesta tulee yhä Norjasta, muita tuotantoalueita ovat Chile, Skotlanti, Irlanti, Färsaaret, Pohjois-Amerikan itä- ja länsirannikko ja Tasmania (Australia). Vähäisempiä tuottajia ovat Uusi-Seelanti, Espanja ja Ranska.[13]
Suurimmat viljellyn lohen markkina-alueet ovat Japani, EU ja Yhdysvallat. Kala myydään enimmäkseen tuoreena tai pakastettuna, Euroopassa myös savustettuna. Tuotannon nopean kasvun takia tuottajahintataso on laskenut jyrkästi, mikä on puolestaan hillinnyt tuotannon kasvua lohen alkuperäisillä pohjoisilla esiintymisalueilla. Tuotanto kasvaa nyt nopeimmin halpojen kustannusten Chilessä, joka vastaa jo lähes kolmanneksesta kokonaiskasvatuksesta.[13]
Suomessa lohta ei viljellä verkkoaltaissa. Lohenpoikasia tuotetaan makeassa vedessä kalankasvatuslaitoksissa istutettavaksi Itämereen.
Maailman ensimmäinen elintarvikkeeksi hyväksytty geenimuunneltu eläin oli AquaBounty Technologiesin vuonna 2015 kehittämä AquAdvantage-lohi.[14][15]
Ympäristövaikutukset
Lohenviljely on kauan ollut kiistanalaista ympäristövaikutustensa takia. Vesiin joutuvasta rehusta ja kalan ulosteista tulevat typpi- ja fosforipäästöt aiheuttavat paikallista rehevöitymistä. Lohenviljelyssä käytetään myös vaarallisia kemikaaleja. Lohenkasvattamoilta karkaavat lohet levittävät tauteja luonnonkalojen keskuuteen.[13]  Karanneen "kesytetyn" lohen risteytyminen jokivesissä alkuperäisen lohen kanssa nähdään myös uhkana lohikantojen perimälle. Muun muassa Tenojoessa esiintyy viljelystä karannutta lohta, ja risteymiä on todettu. Norjan parlamentti onkin kieltänyt kalankasvatuksen Tenovuonossa.[16] Kalanviljelyä kritisoidaan myös luonnonvarojen kestävän käytön näkökulmasta. Lohenviljely perustuu pelagisten rehukalojen massiiviseen pyyntiin, jolla on maailmanlaajuiset vaikutukset.[13]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Hannu Lehtonen| title = Iso kalakirja - Ahvenesta vimpaan| publisher = WSOY| year = 2003| id = ISBN 951-0-28134-4| page = 69–75}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ulla Kokko| title = Kiva kalastaa!: kalastuksen ja kalalajien opas| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2003| id = ISBN 951-0-27406-2| page = 98-99}}
Viitteet

Aiheesta muualla
Froese, Rainer and Pauly, Daniel, eds. (2006).  in FishBase. April 2006 version.

Luokka:Lohikalat
Luokka:Ruotsin maakuntaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit