Ajan pyörä () on kirjailija Robert Jordanin kirjoittama fantasiakirjasarja, joka on yksi nykyisen fantasiakirjallisuuden pisimmistä ja suosituimmista kirjasarjoista.
Ilmestyneet Ajan Pyörä -kirjat
Yksi englanninkielinen osa vastaa kahta tai kolmea suomenkielistä. Englanninkielisiä kirjoja on ilmestynyt neljätoista osaa. Jordan kuoli vuonna 2007, eikä kyennyt itse saattamaan työtään loppuun vaan viimeiset osat kirjoitti Brandon Sanderson Jordanin muistiinpanojen pohjalta. A Memory of Light, sarjan viimeinen osa, julkaistiin englannin kielellä 8. tammikuuta 2013.
Karisto päätti lopettaa Ajan pyörän suomentamisen Jordanin itsensä kirjoittamiin teoksiin, joten viimeisiä osia ei näillä näkymin suomenneta ollenkaan.
Jordan kirjoitti myös sarjan tapahtumia edeltävän romaanin New Spring ja novellin The Strike at Shayol Ghul. Sen lisäksi sarjasta on julkaistu tietoteos The World of Robert Jordan's The Wheel of Time.

nroengl.vuosinrosuom.vuosi0.New Spring20040.Uusi kevät20081.The Eye of the World19901.Vaarojen taival19962.Maailmansilmä19972.The Great Hunt19903.Valeren torvi19974.Lohikäärmeviiri19983.The Dragon Reborn19915.Tornin salaisuus19986.Callandor19994.The Shadow Rising19927.Pimeän varjo19998.Lohikäärme herää20009.Kultasilmä20005.The Fires of Heaven199310.Taivaan tulet200011.Hopeinen nuoli200112.Sotaherra20016.Lord of Chaos199413.Kaaoksen valtias200214.Lähettiläät200215.Mustan tornin miehet20027.A Crown of Swords199616.Keulakuva200317.Miekkojen kruunu20038.The Path of Daggers199818.Tuulten kulho200419.Tikaripolku20049.Winter's Heart200020.Sydäntalvi200521.Yhdeksän kuun tytär200510.Crossroads of Twilight200322.Hämärän tienhaara200623.Vainajien kaupunki200611.Knife of Dreams200524.Unten veitsi200725.Käsipuoli200712.The Gathering Storm200913.Towers of Midnight201014.A Memory of Light2013
Juoni

Ajan pyörä -kirjat kertovat Rand al`Thorin ja tämän ystävien seikkailuista. Rand on tavallinen lammaspaimen Kaksvirroilta, kunnes hänen kotikyläänsä hyökkää trollokkeja, Pimeän valtiaan Shai´tanin puoliksi ihmisiä ja puoliksi eläimiä olevia hirviöitä. Samoihin aikoihin kylään on saapunut Moiraine Damodred, Aes Sedai, joka auttaa Randin ja tämän ystävät, Perrin Aybaran ja Matrim Cauthonin pakoon. Moiraine on etsinyt aivan samaa kuin trollokit ja niitä ohjaavat myrddraalit: näitä kolmea poikaa, jotka Pimeän valtias haluaa.
Tarinan edetessä paljastuu, että Rand on todellisuudessa uudestisyntynyt lohikäärme, jonka alati toistuvana kohtalona on astua Pimeän Valtiasta vastaan Viimeisessä taistelussa, Tarmon Gaidonissa. Aina on taistelu päättynyt jommankumman voittoon, Lohikäärmeen tai Pimeän valtiaan, mutta nyt ennusmerkit näyttävät että tämä voisi olla viimeinen, lopullinen taisto valkeuden ja pimeyden välillä. Randia tukevat Perrin ja tämän liittolaiset sudet, lapsuudenystävä Mat ja asha'manit, miespuoliset Aes Sedait sekä osa naispuolisista. Häntä vastassa ovat Pimeän valtiaan Valitut, toiselta nimeltään Hyljätyt, musta ajah, Pimeän Valtiasta palvelevat Aes Sedait sekä meren takaa palaavat seanchanit, jotka aikovat Artur Paendrag Tanreallin, suuren yhdistäjän verenperinnön oikeudella valloittaa alueensa takaisin.

Aiheesta muualla
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Adam Roberts: . Punkadiddle 25.6.2010. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Adressi sarjan suomentamisen jatkamiseksi:

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Robert Jordanin ensimmäinen kirja?


Vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus) on pienikokoinen nisäkäslaji, jota esiintyy Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa.[1] Neljän nokkasiililajin ohella vesinokkaeläin on yksi viidestä nokkaeläimiin kuuluvasta nisäkäslajista, jotka eivät synnytä eläviä poikasia vaan munivat. Muiden nokkaeläinten tapaan myös vesinokkaeläimellä on sähköaisti.
Muniva, myrkyllinen, räpyläjalkainen ja ulkomuodoltaan ankannokkaiseksi sekä majavahäntäiseksi kuvailtu[2][3] nisäkäs on hämmentänyt eurooppalaisia eläintieteilijöitä, joista monet ensi kohtaamisella luulivat sitä hyvin suunnitelluksi huijaukseksi. Se on yksi harvoista myrkyllisistä nisäkkäistä: vesinokkaeläinuroksella on takajalassaan kannus, joka levittää ihmiselle kovaa kipua aiheuttavaa myrkkyä. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisten ominaisuuksiensa vuoksi tärkeä evoluutiobiologian tutkimuskohde ja Australian helposti tunnistettava symboli. Sitä on käytetty useiden kansallisten tapahtumien maskottina, ja se on kuvattuna Australian 20 sentin kolikon kääntöpuolelle.
Vesinokkaeläintä metsästettiin sen turkin vuoksi aina 1900-luvun alkuun asti, mutta nyt laji on suojeltu koko esiintymisalueellaan. Vaikka vankeudessa toteutetut lisääntymisprojektit ovat tuottaneet vain rajallisia tuloksia ja vesinokkaeläin on altis saastumisen aiheuttamille seuraamuksille, laji ei ole välittömässä vaarassa. Ilmaston lämpeneminen saattaa kuitenkin tulevaisuudessa uhata sen elinaluetta.[4]
Lajin löytyminen ja nimi
Kun eurooppalaiset ensimmäistä kertaa löysivät vesinokkaeläimen 1798, lähetti Uuden Etelä-Walesin toinen kuvernööri John Hunter sen turkin ja eläimestä tehdyn piirroksen Englantiin.[5] Brittiläiset tieteilijät olivat ensin varmoja, että kyseessä oli huijaus.[6] Ensimmäisen kuvauksen eläimestä Naturalist's Miscellanyyn 1799 laatinut George Shaw totesi, että epäilyksiä sen aitoudesta on pakko esittää. Robert Knox arveli vesinokkaeläimen olleen jonkun aasialaisen eläintentäyttäjän luomus.[7] Tieteilijät uskoivat, että joku oli ommellut ankan nokan majavaa muistuttavan eläimen ruumiiseen. Shaw jopa etsi kuivatusta nahasta tikkejä saksilla.[6]
Shaw antoi löytyneelle eläimelle nimeksi Platypus anatinus. Platypus on latinaa, mutta se on johdettu kreikan sanoista πλατύς (platys, ″litteä, leveä”)[8] ja πους (pous, ″jalka”).[9] Hän teki Linnén luokittelujärjestelmän mukaisesti Platypuksesta heimon nimen, mutta nimi muutettiin myöhemmin, kun sen huomattiin jo olevan käytössä erään kuoriaisheimon nimenä. Se kuitenkin jäi eläimen englanninkieliseksi nimeksi.[10] Johann Blumenbach käytti vuonna 1800 julkaistussa teoksessaan lajista nimeä Ornithorhynchus paradoxus.[11] Myöhemmin lajin viralliseksi nimeksi hyväksyttiin kuitenkin etusijaperiaatteen mukaisesti Ornithorhynchus anatinus.[10] Ornithorhynchus on johdettu kreikan sanasta ορνιθόρυγχος (ornithorhynkhos), joka tarkoittaa ″linnun nokkaa”, ja latinan sana anatinus tarkoittaa ″ankan tapaista”. Alkuperäiskansojen vesinokkaeläimistä käyttämiä nimiä ovat muun muassa boondaburra, mallingong ja tambreet.[12]
Piirteet
Rakenne
Vesinokkaeläimen ruumis ja leveä, litteä häntä ovat tuuhean, ruskean turkin peitossa. Turkki on erittäin tiheä, ja siinä on 600–900 karvaa neliömillimetriä kohti. Tiivis, kahdesta kerroksesta muodostuva turkki vangitsee eristävän ilmakerroksen, joka pitää eläimen lämpimänä.[6][10] Vesinokkaeläimen häntä on sen rasvavarasto, ja sama sopeutuma on myös muun muassa pussiahmalla[13] ja rasvahäntälampaalla. Vesinokkaeläimellä on suuri, ulkonäöltään ankan nokkaa muistuttava kuono. Vaikka kuonoa kutsutaan yleisesti nokaksi, se ei ole kuitenkaan sarveisainepeitteinen uloke, kuten linnuilla, vaan herkkätuntoinen nahkapintainen aistinelin.[14] Vesinokkaeläin on yksi monista veteen sopeutuneista räpyläjalkaisista nisäkkäistä. Räpylärakenne on selvempi etujaloissa, ja vesinokkaeläin taittelee ne kokoon kävellessään maalla.[10] Sieraimet sijaitsevat kuonon yläpinnalla ja silmät ja korvat kuonon takana olevassa syvennyksessä, joka on uidessa kiinni.[10] Kun vesinokkaeläimiä on häiritty, niiden on kuultu murisevan hiljaa. Vankeudessa eläviltä yksilöiltä on kirjattu ylös useita muita ääntelyitä.[15]
Istukkanisäkkäiden (Eutheria) tavallinen ruumiinlämpötila on 38°C, mutta vesinokkaeläimen ruumiinlämpötila on keskimäärin 31–32°C.[16] Tutkimusten mukaan kyse ei ole nokkaeläinten yleispiirteestä, vaan se on seurausta pienen nokkaeläinten joukon asteittaisesta sopeutumisesta vaikeisiin ympäristöolosuhteisiin.[17][18] Vesinokkaeläimen aineenvaihdunta ja hengitys ovat hitaampia kuin samanpainoisten istukallisten nisäkkäiden.[19] Vesinokkaeläimen paino vaihtelee huomattavasti, 0,7–2,4 kg, ja urokset ovat selvästi naaraita isompia. Urosten keskipituus on 50 cm, naaraiden 43 cm.[10] Eri alueilla elävien yksilöiden koko vaihtelee, mutta erot eivät näytä noudattavan ilmastollista vaihtelua. Erojen syyksi on arveltu ympäristötekijöitä, kuten petoeläimiä ja ihmisen toiminnan vaikutusta.[20]

Nykyisten vesinokkaeläinten nuorilla yksilöillä on sekä ylä- että alaleuassa kolme hammasta, jotka ne menettävät ennen synnyinpesästä poistumistaan tai juuri sen jälkeen.[10] Täysikasvuisilla yksilöillä on hampaiden tilalla voimakkaasti sarveistunutta kudosta. Vesinokkaeläimen leuan rakenne poikkeaa muista nisäkkäistä: koko alaleuanluun pituudelta kulkee alaleuanvaltimon ja kolmoishermon sisältävä ylikasvanut käytävä, ja leuan keskellä on nystyrä.[19] Myös leukaa avaava lihas on erilainen. Kuten kaikilla aidoilla nisäkkäillä, vesinokkaeläimelläkin välikorvan pienet ääntä johtavat luut ovat kiinni kallossa eivätkä leuoissa, kuten cynodonteilla ja muilla nisäkkäitä edeltäneillä synapsideilla. Korvan ulkoinen aukko sijaitsee kuitenkin leuan juuressa. Vesinokkaeläimellä on olkapäiden ympäristössä ylimääräisiä luita, joita ei ole muilla nisäkkäillä, ja sen hartiavyö muistuttaa matelijoiden rakennetta. Sen kävelytyyli on matelijamainen, eli jalat ovat sen kävellessä ruumiin sivulla eivätkä alla.[10] Vesinokkaeläinurosten kivekset sijaitsevat kehon sisäpuolella lähellä munuaisia: ne eivät siis missään vaiheessa laskeudu kehon ulkopuolelle.[21] Lintujen ja matelijoiden tapaan vesinokkaeläimellä on yhteissuoli.[22]
Myrkky

Vesinokkaeläinuroksilla on nilkoissa kannukset, jotka tuottavat lajille ominaista myrkkyseosta. Se sisältää ainakin 19 eri ainesosaa ja koostuu pääosin defensiiniä muistuttavista peptideistä (DLP), C-tyypin natriureettisistä peptideistä (CNP) ja hermokasvutekijöistä (NGF). Vesinokkaeläimen myrkky on kehittynyt itsenäisesti erillään matelijoiden myrkyn kehityksestä.[23] Myrkkyä ei erity ympäri vuoden vaan ainoastaan vesinokkaeläinten pariutumisaikaan.[24] Myrkkyä tuottavat rauhaset ovat kehittyneet hikirauhasista ja sijaitsevat uroksen takaraajojen polven ja jalkaterän välissä.[10][24] Munuaisenmuotoiset rauhaset liittyvät molemmissa takajaloissa ohutseinäisillä tiehyillä kantaluun kannukseen. Naarasvesinokkaeläimillä on nokkasiilien tapaan kehittymättömät kannusnuput, jotka katoavat ennen ensimmäisen elinvuoden loppua. Naarailla ei ole toimivia myrkkyrauhasia.[10]
Myrkky on pienemmille eläimille tappavaa,[25] mutta sen teho ei riitä ihmisen tappamiseen. Myrkyn aiheuttama kipu on kuitenkin niin tuskallinen, että uhri voi lamaantua eivätkä tavalliset kipulääkkeet riitä.[24] Haavaa ympäröivä alue turpoaa nopeasti, ja turvotus leviää asteittain koko raajaan. Tapaustutkimusten perusteella on huomattu kivun kehittyvän pitkäkestoiseksi hyperalgesiaksi, joka voi jatkua päiviä tai jopa kuukausia.[26]
Sähköaisti

Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein.[27] Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60000 mekanoreseptoria ja 40000 sähköreseptoria.[19] Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta .[28][29]
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.[27][28]
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä.[27] Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa "keinotekoiseen katkarapuun", jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.[30]
Levinneisyys ja elintavat

Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti.[31] Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kangaroo Islandia,[32] jonne se on palautusistutettu,[33][34] eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.[35]
Vankeudessa elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Vapaudessa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni.[10] Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta.[36] Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan.[20] Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä.[37][38] Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja.[38] Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.[39]
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia.[40] Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen.[41] Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32°C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5°C.[10]
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia.[42][43] Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten.[40] Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen.[42] Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.[40]
Lisääntyminen

Kun vesinokkaeläin ensimmäistä kertaa löydettiin, tieteilijöillä oli kahdenlaisia näkemyksiä siitä, munivatko lajin naaraat vai eivät. Asia saatiin varmistetuksi vasta 1884, jolloin William H. Caldwell lähetettiin Australiaan tekemään kattavaa selvitystä. 150 aboriginaalin muodostaman ryhmän avustamana Caldwellin onnistui löytää joitakin munia.[10][25]
Lajilla on vuodessa yksi kiima-aika, joka paikallisesta vaihtelusta riippuen sijoittuu kesäkuun ja lokakuun välille.[36] Tarkkailuhistoria, tunnistusmerkintä ja kiinniottaminen sekä kannan genetiikan alustavat tutkimukset osoittavat, että populaatio saattaa koostua sekä vakituisista että tilapäisistä jäsenistä, ja viittaavat polygyniseen pariutumisjärjestelmään.[44] Naaraat saavuttavat pariutumisiän toisena elinvuonnaan, ja niiden tiedetään lisääntyneen vielä yli yhdeksänvuotiaana.[44][10]
Kiima-ajan ulkopuolella vesinokkaeläin elää yksinkertaisessa maakolossa, jonka suuaukko sijaitsee noin 30 cm vedenpinnan yläpuolella. Parittelun jälkeen naaras rakentaa syvemmän, yksityiskohtaisemman pesän, joka saattaa olla 20 metriä pitkä ja tukittu matkan varrelle sijoitetuilla tulpilla. Tulppien tarkoitus voi olla pesän suojeleminen nousevalta vedeltä tai saalistajilta, tai ne saattavat toimia pesän kosteuden ja lämpötilan säätelijöinä.[45] Uros ei ota osaa jälkikasvun kasvatukseen, vaan vetäytyy takaisin ympärivuotiseen pesäänsä. Naaras pehmittää pesän pohjaa kuolleilla, taitelluilla, kosteilla lehdillä ja kerää tunnelin loppupäähän pudonneita lehtiä ja kaisloja pahnoiksi. Naaras kuljettaa nämä tarvikkeet pesäänsä työntämällä ne kiertyneen häntänsä alle.[6]
Vesinokkaeläinnaaraalla on munasarjapari, joista kuitenkin vain toinen toimii.[37] Se laskee 1–3 (yleensä kaksi) pientä, nahkeaa, matelijoiden munia muistuttavaa ja pituudeltaan noin 15–18 millimetristä munaa, jotka ovat muodoltaan hieman linnunmunia pyöreämpiä.[15] Munat kehittyvät kohdussa noin 28 päivää. Munittuaan naaras käpertyy munien ympärille ja hautoo niitä 10 päivää, kun esimerkiksi kanalla muna on elimistössä vain päivän ja haudottavana 21 päivää.[37] Hautomisaika jakautuu kolmeen osaan. Aluksi alkio on ravinnonsaannin osalta riippuvainen ruskuaispussista, koska sillä ei vielä ole toimivia elimiä. Kehittyessään alkio kuluttaa pussin pois.[46] Toisen jakson aikana kehittyvät varpaat, ja viimeisellä jaksolla ilmestyy munahammas.[47]
Vastakuoriutuneet poikaset ovat vain 15 millimetrin pituisia,[24] haavoittuvaisia, sokeita ja karvattomia, ja ne saavat ravintonsa emon maidosta. Vaikka vesinokkaeläimellä on maitorauhaset, ei sillä kuitenkaan ole nisiä. Maito erittyy ihon huokosista. Emon vatsassa on uurteita, joista poikaset voivat latkia niihin kertynyttä maitoa.[6][36] Kuoriutumisen jälkeen emo imettää poikasia 3–4 kuukautta. Hautomisen ja vieroituksen aikana emo poistuu aluksi pesästä vain hyvin lyhyiksi ajoiksi hakemaan syötävää. Poistuessaan se rakentaa koko pesän pituudelta useita ohuesta maakerroksesta koostuvia tulppia, joiden tarkoituksena saattaa olla poikasten suojelu saalistajilta. Emon työntyessä takaisin pesään tulpat kuivattavat emon turkin, ja näin pesä pysyy kuivana.[48] Noin viiden viikon kuluttua emo alkaa viettää enemmän aikaa poissa poikastensa luota, ja poikaset poistuvat pesästä noin neljän kuukauden kuluttua.[36]
Fossiilit ja evoluutio

Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä.[49][50] Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät.[51][49] Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella.[19] Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.[23]
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella.[19] Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta.[19] Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100000 vuoden takaa.[12]
Geenitutkimus

Merkitys ja tavoitteet
Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.[52]
Vesinokkaeläimen geeniperimän oletetaan auttavan lääketeollisuutta lääkemetabolian ja autoimmuunireaktioiden ymmärtämisessä ja ihmisille sopivien rokotteiden valmistuksessa. Myös vesinokkaeläimen myrkyllä arvellaan ominaisuuksiensa vuoksi olevan farmaseuttisia käyttömahdollisuuksia esimerkiksi kivun lievittämisessä.[52]
Genomi
Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen[53] ja siinä on 18527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.[23]
'
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia.[54] Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto.[55] Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa.[54][56] Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.[57]
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.[23][52]
Nykytila ja suojelutoimet

Lukuun ottamatta Etelä-Australiaa vesinokkaeläin asuttaa samoja alueita kuin se asutti ennen eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumista. Ihmisen aiheuttamien vesinokkaeläimen elinympäristön muutosten on kuitenkin todettu aiheuttaneen paikallisia muutoksia ja pirstaloitumista lajin levinneisyyteen. Lajin nykyinen tilanne ja muutokset siinä tunnetaan heikosti, mutta vapaana elävien yksilöiden lukumäärä on todennäköisesti pienentynyt. Lajia pidetään kuitenkin edelleen yleisenä lähes koko esiintymisalueellaan.[38] Lajia metsästettiin laajasti sen turkin takia aina 1900-luvulle asti, ja noin vuoteen 1950 saakka vesinokkaeläimet olivat vaarassa hukkua sisävesien kalastajien verkkoihin.[35]
Laji suojeltiin koko Australiassa 1905.[48] Suojelutoimien ansiosta vesinokkaeläin ei vaikuta olevan välittömässä vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta siihen saattavat vaikuttaa sen elinpiirissä tapahtuvat patojen, kastelun, saasteiden, verkkojen ja ansojen aiheuttamat häiriöt.[33] Vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan myös ilmaston lämpeneminen voi vaikuttaa vesinokkaeläimen nykyiseen elinalueeseen. Vesinokkaeläin kokee lämpöstressiä, kun veden lämpötila kohoaa 25°C:seen, ja veden lämpötilan nouseminen saattaa tulevaisuudessa pienentää vesinokkaeläimen elinaluetta jopa 30prosenttia.[4][58] Maailman luonnonsuojeluliitto on määritellyt vesinokkaeläimen silmälläpidettäväksi.[33] Australiassa vesinokkaeläin on luokiteltu yleiseksi, mutta haavoittuvaiseksi lajiksi, ja lupa sen vankeudessa pitämiseen on rajattu vain harvoille eläintarhoille ja yliopistoille. Vesinokkaeläimen ottaminen lemmikiksi ja sen maasta vienti ovat ehdottomasti kiellettyjä.[6]
Vaikka vesinokkaeläimillä on luonnostaan vain vähän sairauksia, on Tasmaniassa viime aikoina laajalti huolestuttu mucor amphibiorum -sienitaudin vesinokkaeläinkannalle aiheuttamasta uhasta. Tauti, jota kutsutaan nimellä mukormykoosi vaikuttaa ainoastaan Tasmanian vesinokkaeläimiin, eikä sitä ole löydetty Manner-Australian kannasta. Sieni voi aiheuttaa tartunnan saaneille yksilöille vakavia ihovammoja tai haavaumia esimerkiksi selkään, häntään ja jalkoihin. Mukormykoosin aiheuttama ruumiinlämpötilan ylläpitokyvyn ja ravinnonhankinnan tehokkuuden heikkeneminen ja siitä aiheutuvat toissijaiset tartunnat voivat olla eläimelle kohtalokkaita. Tasmanian ministeriöt tekevät yhteistyötä kahden australialaisen yliopiston tutkijoiden kanssa selvittääkseen taudin vaikutuksen Tasmanian vesinokkaeläimiin sekä taudin tarttumistavan ja nykyisen levinneisyyden.[59] Maahan tuodun ketun levinneisyys on rajoittunut viime aikoihin asti Manner-Australiaan, mutta yhä lisääntyvät todisteet viittaavat sitä elävän pieninä määrinä myös Tasmaniassa.[60] Tätä tehokasta, mukautuvaa saalistajaa pidetään Australian suurimpana yksittäisenä tuhoisana maahan tuotuna saalistajana ja uhkana Australian alkuperäisille maaeläimille. Alkuperäisen biodiversiteetin kannalta olisi katastrofi, jos kettu pääsisi asettumaan Tasmaniaan pysyvästi. Tasmania edustaa todennäköisesti parasta mahdollista vesinokkaeläimen elinympäristöä Australiassa, ja sen vesinokkaeläinkanta on luultavasti Australian suurin. Sienitauti ja kettu voivat aiheuttaa lajille huomattavia ongelmia.
Vesinokkaeläin esiteltiin suurelle osalle maailmaa 1939, kun National Geographic julkaisi artikkelin vesinokkaeläimestä sekä työstä, jota oli tehty sen tutkimiseksi ja yrityksistä kasvattaa lajia vankeudessa. Kasvatus vankeudessa on hankala tehtävä, ja vain joidenkin poikasten kohdalla tässä on onnistuttu – eritoten Healesville Sanctuaryssa, Victoriassa. Näiden tutkimusten johtava hahmo on David Fleay, joka perusti simuloidun jokitankin ”platypusaryn” Healesville Sanctuaryyn ja jonka onnistui saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa 1943.[61] Healesvillessa onnistuttiin samanlaisessa jokitankissa 1998 ja uudestaan 2000. Sydneyssä sijaitseva Taronga Zoossa syntyi kaksoset 2003 ja uudestaan 2006.[62]
Esiintyminen kulttuurissa

Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä.[63] Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.[64]
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.[22]
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn.[22] Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.[22]
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa.[65] Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia.[22] Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin.[66] Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista.[67] Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley.[68] Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Lähteet

Aiheesta muualla
CS1 maint: unrecognized language (link)
CS1 maint: unrecognized language (link)
, Ensembl Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Nokkaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Pyhä sir Thomas More (latinalaistettu muoto Thomas Morus; 7. helmikuuta 1478 Lontoo – 6. heinäkuuta 1535 Lontoo) oli englantilainen lakimies, kirjailija, poliitikko ja renessanssifilosofi.[1]
Elämänsä aikana More sai maineen merkittävänä, oppineena humanistina ja oli monissa tärkeissä viroissa, kuten lordikanslerina vuosina 1529–1532. Morelta on peräisin sana utopia, mikä on hänen antamansa nimi kuvitteelliselle saarivaltiolle, jonka poliittisen järjestelmän hän kuvaili vuonna 1516 julkaistussa samannimisessä kirjassaan Utopia. Kirja kritisoi vallitsevaa yhteiskuntaa epäsuorasti antamalla esimerkin järkevästi järjestetystä yhteiskunnasta.
More muistetaan myös siitä, että hän kieltäytyi hyväksymästä kuningas Henrik VIII:n asemaa Englannin kirkon päämiehenä. Tämän takia More lopulta teloitettiin maanpetturina. Paavi Pius XII kohotti Moren pyhimykseksi vuonna 1935. Hänestä tuli valtiomiesten, lakimiesten ja poliitikkojen suojelupyhimys. Englannin kirkko on muistanut häntä reformaatioajan marttyyrinä vuodesta 1980.
Elämä
Varhainen elämä
Thomas More syntyi Milk Streetillä Lontoossa. Hän oli menestyksekkään lakimiehen, King's Benchin oikeusistuimen tuomarin, Sir John Moren, poika. More opiskeli St Anthonyn koulussa ja toimi myöhemmin hovipoikana Canterburyn arkkipiispa John Mortonin palveluksessa. Morton sanoi, että Moresta tulisi ”ihmeellinen mies”. More kävi kaksi vuotta Oxfordin yliopistoa Canterbury Hallin (myöhemmin yhdistetty Christ Churchiin) jäsenenä opiskellen latinaa ja logiikkaa. Tämän jälkeen hän palasi Lontooseen ja opiskeli siellä lakia isänsä kanssa. Vuonna 1496 hänet hyväksyttiin lakikouluun nimeltä Lincoln’s Inn. Vuonna 1501 hänestä tuli asianajaja.[1]
Isänsä tyytymättömyydeksi More harkitsi vakavasti lakimiehen uran jättämistä ja ryhtymistä munkiksi. Hän asui noin neljän vuoden ajan kartusiaanien rakennuksessa Lontoossa ja harkitsi liittymistä fransiskaanien sääntökuntaan. More mahdollisesti kuitenkin katsoi, ettei kykene selibaattiin, ja päätti mennä naimisiin vuonna 1505. Hän kuitenkin jatkoi monien askeettisten käytäntöjen, kuten itsekurituksen, harjoittamista läpi elämänsä. Hän muun muassa piti epämukavaa karvapaitaa joka päivä ja ruoski toisinaan itseään.
Morella oli neljä lasta ensimmäisen vaimonsa Jane Coltin kanssa, joka kuoli vuonna 1511. Hän meni lähes heti uusiin naimisiin rikkaan lesken Alice Middletonin kanssa, joka oli useita vuosia häntä vanhempi.[1] Heillä ei ollut yhteisiä lapsia, mutta More kasvatti Middletonin tytärtä tämän aiemmasta avioliitosta kuin omaansa. More tarjosi tyttärilleen erinomaisen klassisen koulutuksen, vaikka elettiin aikaa, jolloin sellainen oli varattu yleensä vain miehille. Myös Utopiassa kaikki lapset saavat koulutusta, sukupuolesta riippumatta.[1]
Varhainen poliittinen ura
Vuodesta 1510 vuoteen 1518 More palveli yhtenä Lontoon kahdesta apulaisnimismiehestä. Tehtävä oli huomattavan vastuullinen, ja More ansaitsi maineen rehellisenä ja tehokkaana virkamiehenä. Vuonna 1517 More astui kuningas Henrik VIII:n palvelukseen valtuutettuna ja ”henkilökohtaisena palvelijana”. Suoritettuaan diplomaattisen matkan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle V:n luokse, More aateloitiin ja hänestä tehtiin alivarainhoitaja vuonna 1521. Henrik VIII:n sihteerinä ja henkilökohtaisena neuvonantajana More osallistui hallintoon huomattavasti; otti vastaan ulkomaisia diplomaatteja, luonnosteli virallisia dokumentteja ja palveli välittäjänä kuninkaan ja hänen lordikanslerinsa, Yorkin arkkipiispa Thomas Wolseyn välillä.
Vuonna 1523 Moresta tuli parlamentin alahuoneen puhemies. Hän palveli myöhemmin myös Oxfordin ja Cambridgen yliopistoissa. Vuonna 1525 hänestä tuli Lancasterin herttuakunnan kansleri. Virkaan kuului pohjoisen Englannin hallinnollinen ja oikeudellinen johtaminen.
Henrik VIII:n avioero
Henrik VIII oli naimisissa Katariina Aragonialaisen, veljensä Arthurin lesken kanssa. Kun heidän ei kuitenkaan onnistunut saada miespuolisia jälkeläisiä ja kruununperillistä, Henrik yritti saada avioliiton mitätöityä, väittäen sitä laittomaksi. Hän vaati kardinaali Wolseytä vetoamaan paaviin avioliiton mitätöimiseksi, mutta paavi ei suostunut vaatimuksiin. Henrik pakotti kardinaali Wolseyn luopumaan lordikanslerin virasta ja nimitti Moren hänen paikalleen vuonna 1529. Tämän jälkeen Henrik alkoi suosia protestanttista painotusta, jonka mukaan paavi oli vain Rooman piispa eikä hänellä ollut valtaa koko kristilliseen kirkkoon.
More, joka oli aina ollut täysin omistautunut kuninkaalle ja kuninkaallisten valtaoikeuksien asialle, hyväksyi aluksi kuninkaan uuden politiikan. Hän irtisanoi Wolseyn parlamentista ja suosi Oxfordin ja Cambridgen teologien mielipidettä, jonka mukaan kuninkaan aiempi avioliitto oli ollut laiton. Kun Henrik kuitenkin kielsi paavin auktoriteetin, Moren epäilykset kasvoivat.
Kampanja protestanttisuutta vastaan
More katsoi, että protestanttisuuden nousu muodosti suuren uhan kristillisen Euroopan yhteiskunnalliselle ja poliittiselle järjestykselle. Toimiessaan lordikanslerina hän kirjoitti useita teoksia, joissa hän puolusti katolisuutta ja tuki voimassa olleita harhaoppisuuden vastaisia lakeja. Hänen päähuolenaan oli kitkeä maanpakoon karkotetun luterilaisen William Tyndalen kannattajat. Tyndale oli vuonna 1525 julkaissut protestanttisen englanninkielisen käännöksen Raamatusta. Käännöstä levitettiin Englannissa maan alla.
Moren on katsottu olleen Henrik VIII:n vuonna 1521 julkaiseman Defense of the Seven Sacraments -teoksen taustalla. Paavi Leo X antoi kuninkaalle tästä vuonna 1521 nimityksen Fidei defensor, "Uskon puolustaja". Martti Lutherin vastausta teokseen on kritisoitu Lutherin käyttämien ad hominem -hyökkäysten vuoksi. Suurin osa Moren varhaisista uskonnollisista teoksista oli kirjoitettu Henrik VIII:n ja hänen lähimpien tukijoidensa toimeksiannosta, osana kuninkaan luterilaisuuden vastaista kampanjaa.
Ero
Vuonna 1530 More kieltäytyi allekirjoittamasta kirjettä, jossa Englannin johtavat kirkonmiehet ja aristokraatit pyysivät paavia mitätöimään Henrikin avioliiton Katariinan kanssa. Vuonna 1531 hän yritti erota, koska hänet oli pakotettu vannomaan vala, joka julisti kuninkaan Englannin kirkon pääksi. Vuonna 1532 hän pyysi kuningasta uudelleen vapauttamaan hänet virasta, väittäen olevansa sairas ja kärsivänsä vakavista rintakivuista. Tällä kertaa Henrik suostui.
Oikeudenkäynti ja teloitus
Viimeiset naulat Moren arkkuun lyötiin vuonna 1533, kun hän kieltäytyi osallistumasta Anna Boleynin kruunajaisiin Englannin kuningattareksi. Pian tämän jälkeen Morea syytettiin lahjusten ottamisesta, mutta selvästi tekaistut syytteet jouduttiin kumoamaan todisteiden puuttuessa. Vuonna 1534 häntä syytettiin salaliitosta Elizabeth Bartonin, kuninkaan avioeroa vastaan profetoineen nunnan kanssa. More kuitenkin esitteli kirjeen, jonka mukaan hän olisi neuvonut Bartonia olemaan sekaantumatta valtion asioihin.
13. huhtikuuta 1534 Morea pyydettiin komission eteen vannomaan kuuliaisuuttaan parlamentin vallanperimysasetukselle. More hyväksyi parlamentin oikeuden julistaa Anne Englannin lailliseksi kuningattareksi, mutta hän kieltäytyi vannomasta valaa, koska asetuksessa oli paavinvastainen johdanto, joka kielsi paavin auktoriteetin ja antoi parlamentille luvan tehdä säädöksiä myös uskonnollisista kysymyksistä. More ei voinut hyväksyä tätä. Neljä päivää myöhemmin hänet vangittiin Lontoon Toweriin, jossa hän kirjoitti hartaan teoksensa Dialogue of Comfort Against Tribulation.
1. heinäkuuta 1535 More joutui oikeuteen. Tuomareihin kuuluivat uusi lordikansleri Sir Thomas Audley sekä Anne Boleyn isä, veli ja eno. Häntä syytettiin vallanperimysasetuksen kieltämisestä. More uskoi, ettei häntä voida tuomita, jos hän ei kiellä kuninkaan asemaa kirkon päänä, ja siksi hän kieltäytyi vastaamasta mihinkään asiaan liittyvään kysymykseen. Thomas Cromwell, joka oli tuohon aikaan yksi kuninkaan vaikutusvaltaisimmista neuvonantajista, hankki asianajaja Richard Richin todistamaan, että More oli tämän läsnä ollessa kieltänyt kuninkaan aseman kirkon päänä. Tämä todistus oli mitä todennäköisimmin valapattoinen (todistajat Richard Southwell ja herra Palmer kielsivät kummatkin kuulleensa väitetyn keskustelun yksityiskohtia), mutta oikeus äänesti Moren syylliseksi.[2]
Ennen tuomiotaan More puhui vapaasti uskostaan siihen, että "kukaan maallinen ihminen ei voi olla hengellisen pää". Hänet tuomittiin kuolemaan hirttämällä, vetämällä ja paloittelemalla, mikä oli yleinen tuomio pettureille. Kuningas kuitenkin vaihtoi tämän mestaustuomioon. Teloitus toteutettiin 6. heinäkuuta. Moren ruumis haudattiin Lontoon Toweriin St. Peter ad Vinculan kappelissa. Hänen päänsä sijoitettiin London Bridgelle kuukaudeksi. Sen pelasti hänen tyttärensä Margaret Roper, ennen kuin se voitiin heittää Thamesjokeen. Kallon uskotaan lepäävän Roperin hautaholvissa St. Dunstanin kirkossa Canterburyssä.[3]
Teokset

More yhdisti monipuoliseen poliittiseen elämäänsä laajan opillisen ja kirjallisen tuotannon. Hänen kirjoituksensa tuottivat hänelle manner-Euroopassa huomattavan maineen kristillisenä humanistina, ja hänen ystävänsä Erasmus Rotterdamilainen omisti tunnetuimman teoksensa Tyhmyyden ylistys hänelle. Teoksen nimi on jopa sanaleikki Moren nimestä, sillä "tyhmyys" on kreikaksi moria. Erasmus myös kuvasi Morea intellektuellin malliesimerkiksi ollessaan yhteydessä muihin eurooppalaisiin humanisteihin. Erasmuksen ja Moren yhteinen humanistinen projekti pyrki uudistamaan kristillistä teologiaa Raamatun ja kirkkoisien kirjoitusten uudella tutkimuksella klassisen kreikkalaisen kirjallisen ja filosofisen perinteen valossa. More ja Erasmus tuottivat yhdessä latinankielisen käännöksen Lukianoksen teoksesta. Se julkaistiin Pariisissa vuonna 1506.[1]
Kuningas Rikhard III:n historia
Vuosien 1513 ja 1518 välillä More kirjoitti kesken jääneen teoksen Kuningas Rikhard III:n historia, joka vaikutti huomattavasti William Shakespearen näytelmään Rikhard III. Sekä Moren että Shakespearen teokset herättävät nykyisissä historiantutkijoissa ristiriitoja, sillä ne antavat kuninkaasta hyvin liioitellun negatiivisen kuvan, mikä johtuu ainakin osittain kirjoittajien kuuliaisuudesta Tudor-suvulle, joka oli riistänyt kruunun Rikhardilta ruusujen sodan lopulla. Moren teos ei kuitenkaan juurikaan mainitse Henrik VII:tä, ensimmäistä Tudor-suvun kuningasta, mahdollisesti koska Morella oli kaunaa häntä kohtaan aiemmalta poliittiselta uraltaan.
Teoksen keskeinen teema on Moren epäily monarkian liiallista auktoriteettia kohtaan. Vaikka fyysinen kuvaus Rikhard III:sta ei ole imarteleva, kyseessä on vain cicerolainen tapa kuvata vihollinen myös fyysisesti epämiellyttävänä – tällöin kuvataan ensisijaisesti tyranniaa, ei pelkästään tyrannia. More kritisoi Rikhardin esteetöntä itsevaltiutta, samaa tyranniaa, jonka hän näki myös Henrik VII:ssä ja halusi mahdollisesti varoittaa uutta kuningasta Henrik VIII:tta samanlaisista toimista.
Utopia

Vuonna 1515 More kirjoitti kuuluisimman teoksensa, Utopian. Kirjassa fiktiivinen matkamies, Raphael Hythlodaeus, selittää utopia-valtion poliittisen järjestelmän. Kirjassa More vertaa kristillisen Euroopan valtioiden elämää ei-kristillisen ja täydellisesti järjestetyn utopian elämään. Utopiassa yksityisomaisuutta ei ole ja maassa vallitsee lähes täydellinen uskonnollinen suvaitsevaisuus. Tässä on nähty yhtäläisyyksiä Karl Marxin ja monien muiden myöhempien sosialistien ajatteluun.
Moren tapa lähestyä asiaa kuvitteellisen valtion kautta on todennäköisesti harkittu tapa, joka mahdollisti puhumisen kiistellyistä asioista vapaasti. On epäselvää, mikä on Moren poliittisen ajattelun todellinen suhde hänen kuvailemaansa utopiaan. Hän oli harras katolilainen, joten hän tuskin kannatti Utopiaa sellaisenaan. On arveltu, että utopian taustalla olisi ollut näkemys varhaiskristittyjen yhteisöelämästä, joka välittyy Apostolien tekojen kautta. Utopia -teos ei ollut tunnettu Moren elinaikana, vaan se löydettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Vaikutus ja maine

Se horjumattomuus, jolla More piti kiinni uskonnollisista näkemyksistään kuolemankin edessä, ja hänen arvokas käytöksensä vankeuden, oikeudenkäynnin ja teloituksen aikana vaikuttivat paljon Moren kuoleman jälkeiseen maineeseen erityisesti katolilaisten keskuudessa. Paavi Leo XIII julisti Moren autuaaksi vuonna 1886, ja hänet julistettiin pyhimykseksi yhdessä John Fisherin kanssa vuonna 1935 Englannin katolisten tekemän joukkoanomuksen seurauksena. Heidän yhteinen muistopäivänsä on 22. kesäkuuta. Vuonna 2000 paavi Johannes Paavali II julisti Pyhän Thomas Moren valtiomiesten ja poliitikkojen suojeluspyhimykseksi.[4]
Moren tuomitseminen maanpetoksesta nähtiin yleisesti epäreiluna, myös protestanttien keskuudessa. Hänen ystävänsä Erasmus Rotterdamilainen, joka tunsi sympatiaa kirkon sisäisiä uudistusliikkeitä kohtaan, julisti Moren teloituksen jälkeen hänen olleen "puhtaampi kuin mikään lumi" ja että hänen neroutensa oli "sellaista jota Englannilla ei ole koskaan ennen ollut eikä tule toiste olemaan". More kuvattiin viisaana ja rehellisenä valtiomiehenä vuonna 1592 valmistuneessa näytelmässä Sir Thomas More, jonka kirjoittivat todennäköisesti yhteistyössä Henry Chettle, Anthony Munday ja William Shakespeare. Näytelmästä on säilynyt ainoastaan katkelmia, koska Elisabet I:n hallinnon juhlamestari Edmund Tylney sensuroi sen.
Katolinen kirjailija G. K. Chesterton sanoi, että More oli "Englannin historian suurin historiallinen henkilö". 1900-luvulla vaikuttanut agnostikko-näytelmäkirjailija Robert Bolt esitti Moren äärimmäisen vahvalla omallatunnolla varustettuna henkilönä näytelmässään A Man for All Seasons. Nimi on lainattu Robert Whittintonilta, joka kirjoitti vuonna 1520 Moren olleen varustettu "enkelin älyllä ja tavattomalla oppineisuudella" ja olleen "mies kaikkia aikoja varten". Näytelmästä tehtiin vuonna 1966 Fred Zinnemannin ohjaama samanniminen Oscar-palkittu elokuva, jossa Paul Scofield näytteli Morea. Karl Zuchardtin romaanissa Stirb Du Narr! More esitettiin idealistina, joka oli tuomittu häviämään valtataistelu  häikäilemättömän hallitsijan ja epäoikeudenmukaisen maailman kanssa.
Utopian kirjoittajana More on saanut myös sosialistien ihailun puolelleen. Kun katoliset kirjoittajat katsovat, että Moren asenne Utopiassa oli lähinnä ironinen ja että hän oli joka suhteessa oikeaoppinen kristitty, marxilainen teoreetikko Karl Kautsky väitti teoksessaan Thomas More und seine Utopie ("Thomas More ja hänen Utopiansa", 1888), että Utopia oli esimodernin Euroopan taloudellisen ja sosiaalisen hyväksikäytön terävä kritiikki, ja että More oli yksi sosialististen ajatusten varhaisen kehittymisen keskeisiä henkilöitä.
Joukko moderneja kirjailijoita, kuten Richard Marius, ovat hyökänneet Morea vastaan syyttäen tätä uskonnollisesta fanaattisuudesta ja suvaitsemattomuudesta, joka näkyi muun muassa hänen suorittamissaan harhaoppisten vainoissa. Jasper Ridley meni vielä pidemmälle ja kuvasi Moren "erityisen inhottavana sadomasokistisena pervertikkona" teoksessaan The Statesman and the Fanatic. Tätä jatkoi Joanna Dennyn Anne Boleynin elämäkerrassa.
Muut kirjailijat, kuten Peter Ackroyd, ovat suhtautuneet Moreen sympaattisemmin sekä sofistikoituneena humanistina että oppineena sekä hartaana katolilaisena, joka uskoi uskonnollisen ja poliittisen auktoriteetin välttämättömyyteen.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = More, Thomas| title = Utopia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| version = (De optimo statu reipublicae deque nova insula Utopia, 1516.) Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Marja Itkonen-Kaila. 5. painos (1. painos 1971). Laatukirjat| id = ISBN 951-0-16890-4}}
Lähteet
William Roper:  (kirjoittanut Moren vävy n. 1555, painettu ensimmäisen kerran 1626
Princesse de Craon: Thomas Morus, Lord Chancelier du Royaume d'Angleterre au XVIe siècle (ensimmäinen painos ranskaksi 1832/1833, hollanniksi 1839/1840)
E.E. Reynolds: The Trial of St Thomas More, (1964)
E.E. Reynolds: Thomas More and Erasmus, (1965)
Richard Marius: Thomas More: A Biography (1984)
Peter Ackroyd: The Life of Thomas More (1999)
Viitteet

Aiheesta muualla

 - sisältää useita Moren teoksia, kuten dialogeja, varhaista runoutta ja kirjeitä, sekä artikkeleita ja elämäkerrallista materiaalia Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (Project Gutenberg) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
, James Woodin essee tarjoaa kriittisen kuvan Moren uskonnollisesta suvaitsemattomuudesta Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Englantilaiset filosofit
Luokka:Englantilaiset kirjailijat
Luokka:Brittiläiset poliitikot
Luokka:Brittiläiset pyhimykset
Luokka:Renessanssifilosofit
Luokka:Vuonna 1478 syntyneet
Luokka:Vuonna 1535 kuolleet


Funktionalismi (latinan sanasta functio ’toiminto, tehtävä’; puhekielessä myös funkis tai funkkis) on arkkitehtuurin ja muotoilun tyylisuuntaus, sekä modernin arkkitehtuurin ja muotoilun menetelmä, jonka mukaan rakennus tai esine tulee suunnitella niin, että sen osat palvelevat kukin mahdollisimman hyvin tiettyä tarkoitusta. Siten esimerkiksi sellainen koristelu, jolla ei ole käytännön funktiota, tulee karsia suunnittelusta kokonaan pois.
Funktionalismin idean kiteytti yhdysvaltalainen arkkitehti Louis Sullivan jo vuonna 1896 toteamalla, että ”tarkoitus sanelee muodon”. Myöhemmin Le Corbusier kutsui asuintaloa ”koneeksi, jossa eletään”.
Funktionalismi kehittyi reaktioksi 1900-luvun alun kertaustyyleille, jotka matkivat ja yhdistivät aiempien aikakausien tyylejä. Funktionalismin kukoistus ajoittui 1920- ja 1930-luvulle, jolloin sen merkittävimpiä edustajia olivat Bauhausin taide-, taideteollisuus- ja arkkitehtuurikoulun johtajat Walter Gropius ja Ludwig Mies van der Rohe, hollantilainen De stijl -ryhmä sekä arkkitehdit Le Corbusier ja Alvar Aalto. Funktionalismi jätti pysyvän jäljen myöhemmän 1900-luvun ja nykyajan moderniin rakennustaiteeseen.
Tyyli
Funktionalismi johti muotojen yksinkertaistumiseen ja huonekalujen sekä rakennusten osien sovittamiseen paremmin massatuotantoon. Se tarjosi vastauksen ensimmäisen maailmansodan jälkeiseen asuntopulaan ja slummiutuneille umpikortteleille, jotka vaihtuivat valoisiin, samansuuntaisesti sijoitettuihin lamellikerrostaloihin.
Teräsbetonista tuli suosittu materiaali, josta valmistettiin muun muassa eurooppalaiselle funktionalismille tyypillisiä pilarirunkoja ja tasakattoja. Kun kantavat pilarit sijoitettiin rakennuksen sisäosiin, voitiin rakennuksen julkisivu esimerkiksi vuorata koko pituudelta nauhaikkunoilla. Muita funktionalismin tunnusmerkkejä ovat suuret ja tasaiset, aineettomilta vaikuttavat lasi- ja rappauspinnat sekä kulmikkaat, laatikkomaiset ja vaakasuuntaan painottuneet muodot.
Funktionalismi Pohjoismaissa
Pohjoismaissa funktionalismi kehittyi kansainvälisen funktionalistisen tyylin ja klassisten koristeaiheiden sekoituksen, 1920-luvun klassismin, pohjalta. Siirtyminen 1920-luvun klassismista funktionalismiin ei ollut yhtäkkistä eikä täydellistä, vaan tyyli pelkistyi vähitellen 1930-lukua lähestyttäessä.
Pohjoismaissa funktionalismi sai ehkä enemmän jalansijaa kuin muualla maailmassa. Etenkin Suomessa ja Tanskassa oli useita kansainvälisesti merkittäviä arkkitehteja ja muotoilijoita. Kun muualla Euroopassa tyylisuuntausta kutsuttiin uusasialliseksi, rationaaliseksi, kansainväliseksi tai funktionaaliseksi, sai se Pohjoismaissa yleisnimityksen funktionalismi tai funkis (ruotsista lähtöisin oleva nimitys).
Suomi
Suomessa funktionalismin edelläkävijöitä olivat 1920-luvun nuoren polven arkkitehdit Alvar Aalto, Erik Bryggman, P. E. Blomstedt sekä Hilding Ekelund. Turusta tuli uuden suuntauksen tukikohta, jonka 700-vuotisnäyttelystä Alvar ja Aino Aalto sekä Bryggman tekivät modernismin manifestaation. Aallon suunnittelemat ensimmäiset toteutuneet funktionalistiset rakennukset olivat Turun Sanomien toimitalo (1928–1930) ja niin sanottu Standardivuokratalo Turun Läntisellä Pitkäkadulla (1927–1929) Aallon myöhemmät rakennukset, kuten Paimion parantola (1929–1933), Viipurin kirjasto (1935) ja Villa Mairea (1938–1939), olivat suomalaisen arkkitehtuurin kansainvälisen menestyksen kulmakivinä.
Suomessa, kuten muuallakin Euroopassa, funktionalismi tarkoitti myös kaavoitustapaa, jossa kaupunki jaetaan toiminnallisiin eli funktionalistisiin vyöhykkeisiin. Esimerkiksi työ, asuminen, virkistys ja liikenne pyrittiin sijoittamaan kaikki omille alueilleen[1]. Tampereen Kaleva on yksi yhtenäisimmistä ja laajimmista funktionalismin kaavoitusperiaatteiden mukaisesti suunnitelluista kaupunginosista Suomessa[2].
Muita funktionaalistyylisiä lähiöitä on Suomessa vain vähän, toisin kuin Ruotsissa ja Tanskassa.[3] Erkki Huttusen piirtämä Nakkilan kirkko on Suomen ensimmäinen funktionalistinen kirkko.[4] Myös Kannonkosken kirkko on tyylisuunnan puhtaita edustajia.[5]
Keskusosuusliike SOK levitti 1930-luvulla funktionalistista tyyliä monien kaupunkien ja kirkonkylien keskustoihin uusien osuuskaupparakennusten myötä, joista monien suunnittelija oli arkkitehti Erkki Huttunen.[6]
Tanska
Funktionalismin voidaan katsoa saapuneen Tanskaan vuonna 1930 silloisen Tukholman näyttelyn siivittämänä. Le Corbusier’n innoittamana Mogens Lassen rakennutti useita funktionalistisia pientaloja Klampenborgiin 1930-luvulla. Tanskan arkkitehtuurin tärkein nimi oli kuitenkin Arne Jacobsen, joka useiden asuntokortteleiden ohella suunnitteli kuuluisuuteen nousseita huonekaluja. 1960-luvulla maahan rakennettiin useita valtavia asuinrakennuskomplekseja funktionalismin hengessä.
Funktionalistisia rakennuksia

Georg Fasting, Puhelinkoppi 1932, Oslo.
Arne Jacobsen, Bellavista, 1934, Kööpenhamina, Tanska.
Paavo Riihimäki, SOK:n rakennuttama huvila, 1934 Vaajakoski.[7]
Kalle Lehtovuori, Kasarmirakennus (Lamellikasarmi), 1935 Niinisalon varuskunta, Kankaanpää.
Walter Gropius, Hansaviertel, 1952, Berliini.
Arne Jacobsen, Royal hotelli, 1960, Kööpenhamina, Tanska.
Alvar Aalto, Teknillisen korkeakoulun auditorio, 1965, Espoo, Suomi.
Minoru Yamasaki, World Trade Center (Maailmankaupan keskus), 1966-1977, New York, USA.
Bellavista  Klampenborg Denmark. Arne Jacobsen 1934.
Bellavista  Klampenborg Denmark. Arne Jacobsen 1934.
Varkauden pääkirkko on funktionalismia edustava evankelis-luterilainen kirkko. Martti Paalanen 1939.
Ortodoksisen Jyväskylän Kristuksen ylösnousemisen kirkon voidaan sanoa edustavan funktionalistista tyyliä. Toivo Paatela 1954.

Katso myös
Brutalismi
Lähteet

Aiheesta muualla
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)

Luokka:Arkkitehtuurin suuntaukset
Luokka:Modernistinen arkkitehtuuri
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Vaasa (, vuosina 1855–1917 virallisesti Nikolainkaupunki) on Suomen kaupunki ja Pohjanmaan maakuntakeskus, joka sijaitsee Pohjanlahden rannikolla,  Pohjanmaan maakunnassa. Vaasa on yliopistokaupunki ja merkittävä suomenruotsalaisen kulttuurin keskus. Vaasa oli yksi Suomen merkittävimmistä ja asukasluvultaan suurimmista kaupungeista Suomessa 1900-luvun alkupuolella. Vaasassa toimi Suomen senaatti sisällissodan aikaan 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918, ja kaupunki toimi Helsingin sijaan Suomen väliaikaisena pääkaupunkina kyseisen ajanjakson.
Kaupungin asukasluku on ,[1] joista suomenkielisiä on %, ruotsinkielisiä % sekä muita %. Vaasassa asuu 3604 ulkomaan kansalaista ja he muodostavat 6,0 % väestöstä. Vaasa on kielisuhteiltaan poikkeus ympäristössään: kaupungin keskustan sisältävän yhtenäisen alueen naapurikunnissa ruotsinkieliset ovat enemmistönä ja myös koko Pohjanmaan nykymaakunnan asukkaista yli puolet on ruotsinkielisiä. Sen sijaan Vähänkyrön eksklaaviin rajoittuvat Isokyrö ja Laihia ovat suomenkielisiä. Vaasassa on 12000 korkeakouluopiskelijaa ja 4000 ammattikouluopiskelijaa.[2]
Vaasan naapurikuntia ovat Isokyrö, Laihia, Maalahti, Mustasaari ja Vöyri.
Historia

Kaarle IX perusti Mustasaaren kaupungin 2. lokakuuta 1606 vanhalle kauppa- ja satamapaikalle Mustasaaren kirkonkylään, nykyiseen Vanhaan Vaasaan. Vaasa sai nykyisen nimensä ja vaakunansa Vaasan hallitsijasuvun mukaan vuonna 1611.[3]
Vaasa oli Oulun ohella toinen tärkeä tervakaupan keskus Pohjanmaalla. Tervakauppa vauhdittui vielä, kun Vaasa sai oikeuden käydä ulkomaankauppaa tapulioikeuksien myötä vuonna 1765. Kaupungin ulkosatama oli silloin Palosaarella, itse kaupunkiin vei enää matala kanava.
Kaupungin vieressä oli Korsholman kuninkaankartano, josta hallittiin Pohjanmaan linnalääniä. Vuonna 1634 Vaasasta tuli Vaasan läänin pääkaupunki. Kustaa III perusti kaupunkiin Suomen toisen hovioikeuden vuonna 1776.
Triviaalikoulu (myöhemmin Vasa Övningsskola) siirrettiin Uudestakaarlepyystä Vaasaan vuonna 1783. Suomen ensimmäinen yleinen kirjasto perustettiin Vaasaan 1794. Vaasaan perustettiin teollisuuskoulu vuonna 1848.
Vaasan ja Mustasaaren pitäjän yhteinen kirkko oli rakennettu 1300-luvun puolivälissä. Sitä laajennettiin 1600-luvun lopulla. Kirkko muutettiin 1700-luvulla ristimalliseksi ja sen viereen rakennettiin kellotapuli.
Elokuun 3. päivä vuonna 1852 Vaasa paloi: kaupungin keskustasta säilyivät vain vuosina 1780–1781 rakennettu Wasastjernan talo ja hovioikeuden rakennus vuodelta 1786. Kirkon, raatihuoneen, kellotornin ja triviaalikoulun rauniot ovat vieläkin näkyvillä Vanhassa Vaasassa. Wasastjernan (ent. Falander) talossa toimii museo, silloinen hovioikeuden päärakennus on nykyisin Mustasaaren seurakuntien kirkko. Entistä hovioikeutta vastapäätä on Korsholman kukkula, jolle 1300-luvulle perustettiin Chryssenborgin linna. Palon aikaan sinne oli rakenteilla uusi lääninhallituksen rakennus ja maaherran residenssi.
Palon jälkeen vuonna 1862 kaupunkia siirrettiin noin seitsemän kilometriä nykyiselle paikalleen luoteeseen lähemmäs merta (leveysaste N63° 06', pituusaste E21° 37') Klemettilän (Klemetsön) niemelle. Vuosina 1855–1917 Vaasan virallinen nimi oli Nikolaistad (Nikolainkaupunki) edesmenneen suuriruhtinaan, Nikolai I:n, mukaan.
Suomen sisällissodan alussa kaupunki siirtyi Vaasan valtauksen myötä valkoisten hallintaan. Osa senaatin jäsenistä siirtyi Vaasaan ja muodosti Vaasan senaatin, joka toimi 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918. Vaasa oli tuolloin niin sanotun valkoisen Suomen pääkaupunki. Senaatin istuntosalina oli Vaasan kaupungintalo ja tästä kiitokseksi senaatti myönsi toukokuun alussa 1918 kaupungille augmentin eli oikeuden liittää kunnialisäyksenä Vaasan vaakunaan vapaudenristin suurristin miekkojen kera.
Vaasasta oli aiemmin vilkas autolauttaliikenne Ruotsiin aina vuoteen 2000 asti. Tätä liikennettä harjoitti pääasiassa Vaasanlaivat. Vuoroja Vaasasta oli muun muassa Uumajaan, Sundsvalliin ja Örnsköldsvikiin. Vuonna 2006 RG Line ajoi yhden päivittäisen vuoron Uumajaan.
Kaupungissa toimi Pohjanmaan Jääkäripataljoona (PohmJP) 1945–1964 ja Vaasan Rannikkopatteristo (VaaRPsto) 1952–1998.
Kaupunkikuva
 Panoraamakuva Vaasan torilta

Ilmasto
Vaasan ilmasto on hyvin samankaltainen kuin muualla Suomen etelä- ja keskiosissa, tosin meren läheisyydestä johtuen leudompi kuin monissa muissa saman leveyspiirin paikkakunnissa. Itämeri ja lounaistuulet lämmittävät talvella Vaasan ilmastoa enemmän kuin maan sisäosia. Talvikuukausien keskilämpötilat ovatkin useita asteita korkeammat kuin esimerkiksi Jyväskylässä tai Kuopiossa. Leudomman talven vuoksi myös koko vuoden keskilämpötila on leveyspiiriin nähden korkea, samaa luokkaa kuin Etelä-Suomen sisämaassa.
Vaasassa vuoden kylmin kuukausi on sisämaasta poiketen helmikuu eikä tammikuu, mikä selittyy usein vielä sulan meren lämmittävästä vaikutuksesta alku- ja keskitalvella. Vaasan ilmastoon vaikuttaa myös Skandien vuoristossa syntyvä föhn-tuuli, joka voi kohottaa lämpötiloja yllättävästi talvella. Lisäksi föhn-tuuli vähentää pilvisyyttä. Pohjanmaalla föhn-tuuli esiintyy noin viisi kertaa talvessa, mutta joinain talvina sitä ei ole esiintynyt lainkaan.[4]
Kesällä Vaasan ilmasto on keskilämpötiloiltaan verrattavissa muihin maan keskiosan paikkakuntiin. Meren läheisyys tosin tasaa vuorokauden sisäisiä lämpötilanvaihteluita. Rannikolla harvoin mitataan yhtä korkeita hellelukemia kuin sisämaassa. Toisaalta yölämpötilat ovat usein sisämaata korkeampia. Meren lämmetessä hallaa ei enää heinä- ja elokuussa tyypillisesti esiinny.[5] Vaasaa sanotaan usein Suomen aurinkoisimmaksi kaupungiksi. Tästä ei ole todisteita, koska Vaasasta ei enää saada mittauksia. Rannikkoalueilla saadaan joka tapauksessa enemmän auringonpaistetunteja kuin sisämaassa.[6] Usein loppukeväällä ja alkukesällä kylmä meri estää pilvien muodostumista, mutta toisaalta viilentää iltapäivän lämpötiloja rannikolla maan ja meren lämpötilaeron synnyttämän merituulen vaikutuksesta. Merituuli ulottuu Pohjanlahden rannikolla jopa 50 kilometriä sisämaahan.[7] Kesällä Vaasassa saadaan toisaalta myös runsaimmat sateet. Vuoden sateisimmat kuukaudet ovat heinä-, elo- ja lokakuu.

Terminen kevät alkaa Vaasassa keskimäärin maaliskuun lopussa ja terminen kesä toukokuun loppupuolella.[8][9] Terminen kesä kestää keskimäärin syyskuun puoleen väliin saakka, jolloin alkaa terminen syksy.[10] Terminen talvi alkaa keskimäärin marraskuun puolivälissä.[11] Terminen kasvukausi kestää keskimäärin huhtikuun lopulta lokakuun loppupuolelle.[12][13] Ensilumi saadaan Vaasaan keskimäärin marraskuun alussa ja pysyvä lumipeite joulukuun puolenvälin tietämillä.[14][15] Yhtenäinen lumipeite katoaa huhtikuun puoleen väliin mennessä.[16]
Vaasan vuotuinen keskilämpötila lentoasemalla mitattuna jaksolla 1981–2010 oli 4,2°C. Keskimääräinen ylin lämpötila kyseisellä jaksolla oli 7,9°C ja keskimääräinen alin lämpötila oli 0,2°C. Vaasan lämpöennätys on Ilmatieteen laitoksen Klemettilän säähavaintoasemalla 18.7.2018 mitattu 33,7°C. Vaasan pakkasennätys, −38,6°C, mitattiin 3.2.1966. Vaasan lentoaseman suurin vuosisademäärä 708mm on vuodelta 1981. Vuodessa sataa keskimäärin 556mm. 14. maaliskuuta 1981 lumensyvyydeksi mitattiin Vaasassa ennätykselliset 93cm. Lauhana talvena 1974–1975 lumipeiteaika kesti rannikolla Vaasassa vain 18 päivää (9.–27.2.). Runsaslumisina talvina, kuten 1965–1966 ja 1980–1981, lumipeiteajan pituus on ollut Vaasassakin 165–170 päivää, kestäen marraskuun 10. päivän tienoilta huhtikuun 25.–30. päivään saakka.[5]
Kaupunginosat
Tilastointia varten Vaasa on jaettu suuralueisiin ja nämä edelleen pienalueisiin.[17]
Oheisessa luettelossa on suuralueiden asukasluvut vuodelta 2013.[18]
Keskustan suuralue (14000 asukasta): 1. Keskusta | 2. Hietalahti
Vöyrinkaupungin suuralue (3100 as.): 3. Vöyrinkaupunki | 4. Klemettilä
Vaskiluodon suuralue (360 as.): 5. Satama | 6. Sokeri | 7. Niemeläntie
Palosaaren suuralue (5700 as.): 8. Yliopisto | 9. Onkilahden ranta | 10. Sunti | 11. Palosaaren keskus | 12. Vikinga
Gerbyn suuralue (10600 as.): 13. Isolahti | 14. Vetokannas | 15. Länsimetsä | 15. Vanha Gerby | 16. Kortelaakso | 17. Lillby | 18. Pukinjärvi | 19. Rajarinne | 20. Gerbyn niemi | 21. Gerby | 22. Västervik | 23. Gerbyn saaristo
Kotirannan suuralue (4300 as.): 24. Kustaala | 25. Kotiranta | 26. Metsäkallio | 27. Böle
Huutoniemen suuralue (8600 as.): 28. Asevelikylä | 29. Purola | 30. Huutoniemi | 31. Teeriniemi | 32. Melaniemi
Ristinummen suuralue (7600 as.): 33. Alkula | 34. Haapaniemi | 35. Vanha Vaasa | 36. Ristinummi | 37. Vanha satama
Höstveden suuralue (400 as.): 38. Pilvilampi | 39. Höstvesi | 40. Runsor
Suvilahden suuralue (3900 as.): 41. Korkeamäki | 42. Suvilahti
Sundomin suuralue (2400 as.): 43. Yttersundom | 44. Översundom | 45. Sundomin saaristo
Vähänkyrön suuralue (4600 as.): 46. Merikaarto | 47. Kirkonkylä | 48. Tervajoki
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Vaasassa oli 67 392 asukasta, joista 65 906 asui taajamissa, 1 018 haja-asutusalueilla ja 468 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Vaasan taajama-aste on 98,5 %.[19] Vaasan taajamaväestö jakautuu seitsemän eri taajaman kesken:[20]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Vaasan keskustaajama sekä Merikaarron ja Sundomin taajamat ulottuvat osittain myös Mustasaaren kunnan alueelle, sekä Vähänkyrön kirkonkylä Isonkyrön kunnan alueelle. Laihian kirkonkylä ulottuu pääosin Laihian kunnan alueelle. Tervajoki on kasvanut yhteen Vähänkyrön kirkonkylän kanssa.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Vaasassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[21]
Vaasan suomalainen seurakunta
Vähänkyrön seurakunta
Vasa svenska församling
Nämä seurakunnat muodostavat Vaasan seurakuntayhtymän ().
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Vaasan alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.[22]
Kunnalliset asiat
Päätöksenteko

Vaasan kaupunginjohtajana on vuodesta 2011 toiminut Tomas Häyry.[23]  Vaasan hallinto muodostuu kaupunginjohtaja Häyryn johtamasta konsernihallinnosta sekä kolmesta toimialasta (sivistys-, sosiaali- ja terveys- ja tekninen toimiala).[24]
Kaupungin hallintoa johtaa 11-jäseninen kaupunginhallitus. Sen tehtävä on valmistella kaupunginvaltuustossa käsiteltävät asiat ja huolehtia, että valtuuston päätökset toteutetaan. Kaupunginhallitus huolehtii myös kaupungin yleisestä kehittämisestä sekä valvoo viranhaltijoiden toimintaa ja kaupungin taloushallintaa.[25] Kaupunginhallituksen puheenjohtajana toimii kaupunginvaltuutettu Kim Berg (sd.), 1. varapuheenjohtajana Marko Heinonen (kok.) ja 2. varapuheenjohtajana Harri Moisio (vas.).[26]

Vaasan 59 edustajan kaupunginvaltuusto johtaa kunnan hallintoa hyväksymänsä strategian mukaan. Kaupunginvaltuuston puolueet ovat vuoden 2017 kuntavaalien jälkeen seuraavat: Ruotsalainen kansanpuolue 18 paikkaa, Suomen Sosialidemokraattinen puolue 13 paikkaa, Kansallinen Kokoomus 10 paikkaa, Perussuomalaiset 6 paikkaa, Vihreät 4 paikkaa, Vasemmistoliitto 4 paikkaa, Kristillisdemokraatit 2 paikkaa ja Keskusta 2 paikkaa. Kaupunginvaltuuston puheenjohtajana toimii kaupunginvaltuutettu ja kansanedustaja Joakim Strand (r.), 1. varapuheenjohtajana Anne-Marie Viinamäki (kok.) ja 2. varapuheenjohtajana Jukka Mäkynen (ps.).[27]
Valtuuston nuorin jäsen on Tommi Mäki (kok., s. 1992) ja vanhin jäsen Raimo Rauhala (sd., s. 1939) 2017 Vaasan valtuutettujen määrä laskettiin lakimuutoksen takia 59:ään.[28]
Lautakunnat valmistelevat kaupunginhallituksen tai kaupunginvaltuuston käsiteltäväksi kuuluvat asiat ja huolehtivat päätöksen täytäntöönpanosta. Lautakunnan tehtävänä on huolehtia toimialansa kehittämisestä sekä ohjata sen suunnittelua ja toteutusta. Kaupunginvaltuusto valitsee lautakunnat kunnallisvaalikauden ajaksi neljän vuoden välein.[29]

Väestö

Kaupungin asukasluku on ,[1] joista suomenkielisiä on %, ruotsinkielisiä % sekä muita %. Vaasa on kielisuhteiltaan poikkeus ympäristössään: kaupungin keskustan sisältävän yhtenäisen alueen naapurikunnissa ruotsinkieliset ovat enemmistönä ja myös koko Pohjanmaan nykymaakunnan asukkaista yli puolet on ruotsinkielisiä. Sen sijaan Vähänkyrön eksklaaviin rajoittuvat Isokyrö ja Laihia ovat suomenkielisiä.
Vuoden 2011 lopussa Vaasassa asui 3604 ulkomaan kansalaista ja he muodostavat 6,0 % väestöstä.[33]
Vaasan verrattain suuri määrä vieraskielisiä johtuu siitä, että kaupungissa on myös runsaasti ulkomaalaisia Vaasan ammattikorkeakoulun ja yliopiston opiskelijoita.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty kuntajako on 1.1.2017 tilanteen mukainen eli luvuissa ovat mukana myös Vaasaan vuoden 2013 alussa liitetyn Vähäkyrön asukkaat.

Tilastokeskuksen vuoden 2012 väestöennusteen mukaan Vaasassa olisi (1.1.2013 kuntajaolla) vuonna 2020 asukkaita 69 803, vuonna 2030 asukkaita 73 667 sekä vuonna 2040 asukkaita 76 450. Vaasan seutuun kuuluvan, Vaasaa ympäröivän ja Vaasan ja Vähänkyrön eksklaavin välissä sijaitsevan Mustasaaren kunnan asukasluvun ennustetaan myös kasvavan. Mustasaaren asukasluvun (muutos 2011-2040 28,2 %) ennustetaan kasvavan voimakkaammin kuin Vaasan (muutos 2011-2040 17,3 %).[34]
Koulutus

Vaasan yliopistoissa ja ammattikorkeakouluissa on noin 12000 opiskelijaa. Vaasassa on oma yliopisto sekä laitoksia muista yliopistoista.
Korkeakoulut
Vaasan yliopisto
Helsingin yliopiston oikeustieteellinen koulutus
Svenska handelshögskolan
Åbo Akademi, Kasvatustieteiden ja hyvinvointialojen tiedekunta
Yrkeshögskolan Novia
Vaasan ammattikorkeakoulu
Länsi-Suomen muotoilukeskus Muova, nykyään Vaasan ammattikorkeakoulun hallinnoima aikaisemmin osa Aalto-yliopistoa.
Ammattikoulut
Vaasan ammattiopisto
Vaasan aikuiskoulutuskeskus
Yrkesakademin i Österbotten
Lukiot
Vaasan lyseon lukio
Vaasan Rudolf Steiner-koulu
Vasa Gymnasium
Vasa Övningsskolas gymnasium
ml. International Baccalaureate-linja
JAKK Aikuiskouluttaja ja kehittäjä
Talous

Vaasa on yleisesti ottaen teollisuuskaupunki, jossa on useita teollisuusalueita, kuten Strömberg Park. Vaasa on erikoistunut energiateollisuuteen. Vaasan seudun energia-alan yrityksissä on 11 000 työntekijää eli jopa neljäsosa Suomen koko energia-alan työvoimasta[35]. Työpaikoista neljännes on teollisuudessa. Moni työntekijä tulee töihin ympäryskunnista, kuten Mustasaaresta tai Laihialta.
Teollisuuden lisäksi merkittäviä työnantajia ovat Vaasan lukuisat oppilaitokset, kuten peruskoulut, ammattikoulut, lukiot, Vaasan ammattikorkeakoulu, Vaasan yliopisto sekä ruotsinkieliset Novia, Hanken ja Åbo Akademi. Vaasan keskussairaala on koko Pohjanmaan maakunnan pääsairaala.
Vaasan seudun viennin arvo vuositasolla on noin neljä miljardia euroa[36]. Seitsemän prosenttia Suomen viennistä ja 12 prosenttia Suomen teknologiaviennistä lähtee Vaasan seudulta[37]. Vaasan suurimmat yritykset ovat Wärtsilä ja ABB, jotka kuuluvat tuotekehitysinvestoinneilla mitattuna Nokian kanssa kärkikolmikkoon[38].
Teollisuusalueet ja yrityspuistot
1940-luvulla perustettu Strömberg Park on yksi Suomen merkittävimmistä teollisuus- ja teknologiapuistoista. Teollisuusalueen nimi juontuu Strömberg-yrityksestä, jonka ABB on myöhemmin ostanut. Toimitiloiltaan Strömberg Park on Vaasan suurin yrityspuisto, jossa on tuotanto- ja toimistotilaa yhteensä noin 250000 neliömetriä. Työntekijöitä alueella on yli 3000, joista noin kaksi kolmannesta on ABB:n palveluksessa.[39]
Vaasan lentoaseman ja eteläsuuntaisen moottoritien vieressä sijaitseva Vaasa Airport Park on yrityspuisto, jossa on toimitilaa lähes 200000 neliömetriä ja tarkoituksena on rakentaa lisää. Vaasa Airport Park tarjoaa työpaikan yli 4000[40] ihmiselle. Näistä 3800 työskentelee Runsorissa, missä toimii noin 80 yritystä[40]. Vaasa Airport Park -yrityspuistossa toimivat mm. Wärtsilä Finland Oy, Vacon Oyj, Vaasa Engineering, The Switch, Mervento Oy, Teknologiakeskus Merinova, Maviko Oy sekä lukuisia energiaklusterin alihankkijayrityksiä.[41]
Wärtsilä Oyj:llä on merkittävä teollisuusalue Vöyrinkaupungilla, lähes kaupungin keskustassa. Wärtsilän Suomen yhtiön kotipaikka on Vaasassa ja sen henkilöstöstä 80-90 prosenttia myös työskentelee Vaasassa.[42] Vaasassa on Wärtsilän suurin tuotekehitysyksikkö ja moottoreiden tuotekehitys on keskitetty Vaasaan.
Suurimmat työnantajat
Vaasan suurimmat työnantajat vuonna 2017[43]
Vaasan kaupunki
Wärtsilä − dieselmoottoreita
Vaasan sairaanhoitopiirin kuntayhtymä
ABB − sähkövoima-, ja automaatiotekniikkaa
Danfoss
KPO-konserni
K-ryhmä
Svenska Österbottens Förbund for utbilding och kultur
VEO
Åbo Akademi
Citec
Valtion virastot
Posti Oy
Elisa-konserni
Muita yrityksiä
Leinolat Groupin, johon kuuluu muiden muassa T-Drill, pääkonttori on Vaasassa. Rehuentsyymien valmistaja Finnfeeds toimii Vaasassa ja on merkittävä yhteisöveron maksaja. Crimppi valmistaa johtoja. Ohjelmistoyritys Lemonsoft myy ja kehittää toiminnanohjausjärjestelmiä yrityksille. Arcteq on vaasalainen sähköalan yritys, jonka toimitilat ovat Palosaarella. Saneeraus ja remontointipalveluita tarjoaa Vaasassa Rennova, joka on vastannut Vaasan satamaterminaalin muutostöistä ja saneerauksesta[44].
Liikenne

Keskustassa on laaja ruutukaava-alue ja kadut ovat suoria. Niistä viisi on 35,6 metriä leveitä puistokatuja: länsirantaa kohti kulkevat Hovioikeuden-, Vaasan- ja Korsholmanpuistikot, ja rannan suuntaa kulkevat Kirkko- ja Kauppapuistikko. Muut keskustan kadut ovat 17,8–11,9 m leveitä. Vaskiluodolla leveys on 16–14 ja Palosaarella 15 m.[45]
Maantiet yhdistävät Vaasan Helsinkiin, Tampereeseen, Ouluun, Poriin, Jyväskylään, Kokkolaan ja Seinäjokeen. Helsingistä on Vaasaan 419, Turusta 330, Tampereelta 244, Oulusta 319, Kokkolasta 121, Pietarsaaresta 99, Porista 193, Lapualta 83 ja Seinäjoelta 78 kilometriä. Myös Ruotsista on Vaasaan melko lyhyt matka. Vaasan satamasta ja kaupungin läpi kulkee Sininen tie. Vuosina 1962–1964 muut Suomen kaupungit ottivat käyttöön alueelliset 50km/h -nopeusrajoitukset, mutta Vaasassa rajoitus oli pitkään 60km/h.[46]
Vaasan lentoasema sijaitsee noin yhdeksän kilometriä keskustasta kaakkoon. Vaasan lentoasemalta liikennöivät Finnair, Scandinavian Airlines ja Norwegian Air Shuttle. Vaasan lentokentältä on reittiliikennettä Helsinkiin (lentoaika 45 min) ja Tukholmaan (lentoaika 1 h 5 min)[47].
Vaasan rata on vuonna 2011 sähköistetty rautatie, joka yhdistää Vaasan Seinäjokeen ja Seinäjoen kautta Suomen päärataan. Vaasasta voi matkustaa Pendolino- ja Intercity-junilla Helsinkiin ilman vaihtoa; suora Pendolino-yhteys Helsinkiin kestää 3,5 tuntia. Vaasan rautatieasema on kaupungin keskustan vieressä ja sen välittömässä läheisyydessä on liityntäpysäköintipaikkoja. Vaasan radalla tehtiin vuonna 2002 yhteensä 320000 henkilöliikenteen matkaa. Rata peruskorjattiin 1990-luvulla, joten se on teknisesti soveltuva suurille nopeuksille, mutta lukuisten tasoristeysten ja veturikaluston rajoitusten vuoksi rataosan nopeusrajoitus on 120km/h. Rata on yksiraiteinen ja junakohtaamiset ovat mahdollisia Isonkyrön ja Laihian (vain tavaraliikenne) liikennepaikoilla.
Merenkurkku on Vaasan kohdalla kapeimmillaan, ja Uumajaan on matkaa vain noin 80 kilometriä, joka on lyhin laivayhteys Pohjanlahden yli. Vaasalla ja Uumajalla on yhteinen satamayhtiö Merenkurkun Satamat Oy (Kvarken Hamnar Ab), joka aloittj toimintansa 1.1.2015.[48] Valtioiden rajat ylittävä satamayhtiö on harvinainen ratkaisu – ainoa vastaavanlainen löytyi aikaisemmin Kööpenhaminasta ja Malmöstä.[49] Satama tarjoaa myös Suomen pohjoisimman ja Pohjanmaan ainoan ympärivuotisen matkustajalauttayhteyden Vaasan ja Uumajan välillä. Aikaisemmin Vaasasta on liikennöity myös Sundsvalliin. Vaasan satama on pieni pääasiassa öljyä ja kivihiiltä vastaanottava satama Vaskiluodossa.
Energiahuolto

Vaasan sataman alueella on useita voimalaitoksia. Vaskiluoto 1 on Etelä-Pohjanmaan Voima Oy:n omistama käytöstä poistettu hiilivoimalaitos. Vaskiluoto 2 on Vaskiluodon Voima Oy:n omistama hiilivoimalaitos, joka tuottaa sähkön ohella myös suurimman osan Vaasan kaupungin kaukolämmöstä. Vaskiluoto 3 on PVO-Huippuvoima Oy:n omistama öljyvoimalaitos. Alueella toimivat lisäksi kantaverkkoyhtiö Fingridin kaasuturbiinilaitos ja Vaasan Sähkön lämpökeskus.
Vaskiluodossa sijaitsee Vaskiluoto 2 -hiilivoimalaitos, jonka nettosähköteho on 230 MW ja kaukolämpöteho 175 MW. Vuonna 2011 Vaasan voimalaitos tuotti sähköä 1099 GWh ja kaukolämpöä 613 GWh.[50] Vaskiluotoon rakennetaan vuoden 2012 aikana polttoaineteholtaan 140 MW:n biomassan kaasutuslaitos, jolla mahdollistetaan puu- ja peltoenergian sekä energiaturpeen käyttö olemassa olevan kivihiilivoimalaitoksen polttoaineena. Kaasutustekniikkaa ei ole missään päin maailmaa ennen käytetty tässä mittakaavassa tähän tarkoitukseen. Kyse on maailman suurimmasta metsähakkeen kaasua polttavasta voimalaitoksesta.[51] Uuden kaasutuslaitoksen ansiosta 25–40 prosenttia kivihiilestä voidaan korvata kotimaisilla biopolttoaineilla. Samalla hiilidioksidipäästöt vähenevät noin 230 000 tonnilla vuodessa.[52]  Vuonna 1993 voimalaitoksen rikkidioksidipäästöjä rajoitettiin rakentamalla rikinpoistolaitos ja typenoksidipäästöjä on vähennetty uusimalla hiilikattilan polttotekniikkaa 1994 ja 2007.
Vaasassa kaukolämpöä tuottavat myös Westenergyn Mustasaaren puolella, Stormossenin kaatopaikan vieressä sijaitseva jätteenpolttolaitos, ja keskusta-alueen lämpövoimalaitos lähellä Palosaaren siltaa, jota käytetään talvipakkasilla tuottamaan lisäkaukolämpöä. Westenergyn jätteenpolttolaitos hyödyntää energiaksi noin 150 000 tonnia lajiteltua kotitalouksien, yritysten ja teollisuuden jätettä sekä rakennusjätettä vuodessa.[53] Kyseisellä vuotuisella jätemäärällä myytävää sähköä syntyy vuodessa noin 87 GWh ja lämpöä 280 GWh. Kaukolämmön osuus polttolaitoksen tuottamasta energiasta tulisi olemaan noin 73 %. Laitos tulee toimimaan oleellisena osana Vaasan Sähkön kaukolämpötuotantoa. Jätteenpolttolaitoksen ansioista nykyisin kesäaikaan käytössä oleva öljykattila poistuu käytöstä. Hiilellä tuotetusta kaukolämmöstä noin kolmannes voidaan korvata jätteenpoltolla. Myös talven kaukolämmönkulutushuippujen aikaan käytössä oleva öljy voidaan korvata jätteenpoltolla.[54] Jätteenpolttolaitos valmistuu vuoden 2012 aikana.[55]
Vaasassa on lisäksi useita pieniä huippuvoimalaitoksia sekä yritysten tuotekehitykseen liittyviä koevoimalaitoksia. Niiden energiantuotto on vähäinen.
Ystävyyskaupungit
 Pärnu, Viro vuodesta 1956
 Malmö, Ruotsi vuodesta 1940
 Uumaja, Ruotsi vuodesta 1949
 Harstad, Norja vuodesta 1949
 Helsingør, Tanska vuodesta 1949
 Schwerin, Saksa vuodesta 1965
 Kiel, Saksa vuodesta 1967
 Šumperk, Tšekki vuodesta 1984
 Morogoro, Tansania vuodesta 1988
Kulttuuri
Nähtävyydet

Suomen Vapaudenpatsas
Jääkäripatsas
Korsholman linnan vallit
Kuntsin modernin taiteen museo
Mustasaaren kirkko
Pohjanmaan museo
Pyhän Nikolaoksen kirkko
Vaasan entinen kasarmialue
Vaasan kauppahalli
Vaasan kirkko
Vaasan vesitorni
Vanhan Vaasan rauniot
Wasaborg
Öjberget, hiihtokeskus
Vesipuisto Tropiclandia
Musiikki
Vaasan kaupunginorkesteri on perustettu vuonna 1930 ja sen työ- ja konserttipaikka on Vaasan kaupungintalo.Tammikuusta 2016 lähtien orkesterin ylikapellimestarina on toiminutJames Lowe. Vaasan kaupunginorkesteri on toiminut kansainvälisenJorma Panula Kapellimestarikilpailunjärjestäjänä yhteistyössä Viljo ja Maire Vuorion säätiön kanssa. Vaasan kaupunginorkesteri on mukana jokakeväisellä kansainvälisellä Jorma Panula -kapellimestarikurssilla.[56]
Säveltäjä Toivo Kuulan mukaan nimensä saanut Kuula-opisto antaa musiikin ja tanssin perusopetusta ja sen päätoimipiste sijaitsee Vaasassa.[57]
Vaasan kevyen musiikin tapahtumia ovat olleet Rantarock vuosina 1995–2001 ja Rockperry-festivaali vuosina 2001–2010. Muita vaasalaisia musiikkifestivaaleja ovat Pienet festarit preerialla[58] ja vuonna 2013 toista kertaa järjestetty Hippiknik[59]. Tunnettuja vaasalaisia yhtyeitä ovat muun muassa Klamydia, Rotten Sound ja Sturm und Drang. Myös laulaja Lauri Tähkä on kotoisin Vaasasta.[60]
Urheilu

Vaasan Sport pelaa jääkiekkoa SM-liigassa. Joukkue on voittanut Mestiksen mestaruuden vuosina 2009, 2011 ja 2012. Sport pelasi SM-liigassa kauden 1975–1976. Jalkapallossa Vaasan Palloseura (VPS) voitti kaksi ja Vasa IFK kolme Suomen-mestaruutta 1940- ja 1950-luvuilla. Nykyisin VPS pelaa Suomen pääsarjatasolla Veikkausliigassa ja VIFK Kakkosessa. Aikoinaan hyvin menestyi myös Sportin jalkapallojoukkue, joka selvisi Suomen Cupin loppuotteluun. Vielä nykyäänkin seurasta eronnut FC Sport pelaa naisten Ykkösessä. FC Kiisto pelaa maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Kakkosessa.
Vaasassa on myös paljon pesäpallohistoriaa, koska Vaasan Maila on pelannut useita kausia Suomen pääsarjatasolla. Tenniksessä viimeisen vuoden aikana parhaiten menestynyt on kaupungin nuorin seura Wasa Tennis Club, jolla on alueella eniten A-luokan pelaajia ja joka sisäkaudella pelaa miesten 2. divisioonassa. Perinteisellä valtaseuralla Tennis-61:llä on eniten jäseniä, mutta seuran kilpailumenestys on taantunut ja se pelaa miesten 4.divisioonassa,  painopisteen ollessa enemmän harrastelija- ja veteraanitoiminnassa.
Lentopallossa Vaasan Vasama voitti naisten Suomen mestaruuden yhdeksän kertaa 1980- ja 1990-luvuilla ja oli mitaleilla 11 kertaa 12:ta peräkkäisestä kaudesta. Nykyisin Kiisto pelaa miesten toiseksi korkeimmalla tasolla eli 1-sarjassa. Lisäksi futsalissa Ruutupaidat pelaa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla ja on voittanut kertaalleen SM-hopeaa ja SM-pronssia.
Myös salibandyssä on Vaasa nähty pääsarjatasolla pariinkin otteeseen, kun 1990-luvulla Roller Team pelasi salibandyliigassa. Nykyään SB Vaasa pelaa salibandyn 1-divisioonassa. Yleisurheilun SM-kilpailut eli Kalevan kisat on järjestetty Vaasassa neljästi, viimeksi vuonna 2013.
Vaasan suurin urheilualue on Hietalahti. Siellä sijaitsee muun muassa jäähalli, jalkapallostadion, uimahalli, pesäpallostadion, yleisurheilukenttä, ravirata ja Tennis-Center.
Vaasaan perustettiin myös vuonna 2007 lacrosse-joukkue nimeltään Vaasa Wishpooshs. Seura pelasi kesällä 2007 ensimmäisen SM-sarjakautensa sijoittuen 7:nneksi. Kausilla 2008, 2009 ja 2010 Vaasa Wishpooshs sijoittui SM-sarjassa 3:nneksi, tuoden näin Vaasaan lacrossen SM-pronssimitalit. Naisten joukkue pelasi ensimmäisen SM-sarjakautensa kaudella 2009.[61]
Vuonna 2002 perustettu Vaasa Rugby Club pelaa Suomen Rugbyliiton alaisessa SM-sarjassa. Vuonna 2013 joukkue voitti 1. divisioonan häviämättä otteluakaan ja nousi rugbyn SM-sarjaan.[62] Vaasa Rugby Club tunnetaan myös nimellä Vaasa Wolves.
Vaasalainen ultimate on 2000-luvun lopulla noussut maan kärkikastiin, aivan mitalijoukkueiden kantaan. Etenkin juniorit ovat kunnostautuneet voittamalla useita SM-kultamitaleita ja miehittämällä U20-maajoukkueen rivit. 2009 EM-kultajoukkueessa oli viisi Vaasa Saintsin pelaajaa, joka on eniten mistään seurajoukkueesta. Vuoden 2012 MM-kisoihin valittiin yhteensä 14 Saintsin pelaajaa, sekä kaksi seuran kasvattia muista seuroista.
West Coast Vikingsin edustusjoukkue Wasa Royals on vuodesta 1996 toiminut vaasalainen amerikkalaisen jalkapallon seura. Vikings on pelannut niin Vaahteraliigassa, miesten I-divisioonassa kuin II-divisioonassa, jossa se pelasi myös vuonna 2012. Kaudelle 2013 edustusjoukkueen ilme ja nimi uusittiin, ja Royals voitti päävalmentaja Seppo Evwarayen johdolla ensimmäisellä kaudellaan puhtaalla pelillä II-divisioonan. Kaudella 2014 Royals voitti Spagettimaljan, mutta kieltäytyi ottamasta paikkaa vastaan pääsarja Vaahteraliigasta. Royals rikkoi kauden aikana yleisöennätyksiä kotimaisessa amerikkalaisessa jalkapallossa saatuaan pelata kaikki ottelunsa Kaarlen kentällä Vaasassa. Kauden 2015 jälkeen Royals nousi Vaahteraliigaan.
Ruokakulttuuri
Vaasan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla suolasiika, silakkalaatikko, Sundomin savusilakat ja Jaakoon puolukkajuoma.[63]
Katso myös
Luettelo Vaasan patsaista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit