Joensuu on Suomen kaupunki ja Pohjois-Karjalan maakuntakeskus, joka sijaitsee Saimaan Pyhäselän pohjoisrannalla Pielisjoen suulla Pohjois-Karjalan maakunnassa. Joensuu on asukasluvultaan Suomen 12. suurin kaupunki. Joensuun kaupungin alueella asuu noin Expression error: Unrecognized punctuation character "[". ihmistä. Joensuun naapurikunnat ovat Ilomantsi, Kontiolahti, Lieksa, Liperi, Rääkkylä ja Tohmajärvi.
Joensuu kuuluu Joensuun seutukuntaan, johon kuuluvat nykyisin myös Ilomantsin, Juuan, Kontiolahden, Liperin ja Polvijärven kunnat sekä Outokummun kaupunki. Näistä Ilomantsi ei ole mukana Joensuun seudun seutuyhteistyössä. Euroopan metsäinstituutti sijaitsee kaupungissa.
Syksyllä 2008 Joensuun kaupunki sai oman lippunsa, jonka on suunnitellut Leea Wasenius. Se perustuu kaupungin vaakunaan. Kaupungin nimikkoeläimeksi nimettiin rupilisko.
Maantiede ja kaupunkikuva
Joensuu sijaitsee Saimaan järvialueeseen kuuluvan Pyhäselän rannalla, johon kaupungin kahteen osaan jakava Pielisjoki laskee.
Kaupungin kokonaispinta-ala oli vuonna 2004 120,3km², josta maa-alueita oli 81,9km². Väestötiheys maa-alueet huomioiden oli vuoden 2004 alussa 643 as./km². Vuoden 2005 kuntaliitoksen myötä Joensuun kokonaispinta-alaksi tuli 1 311,94km², josta maa-alueita on 1 171,06km².
Kaupunkikuva
Joensuun kaupunkikuvan periaatteet luotiin ensimmäisessä arkkitehti Claës Wilhelm Gyldénin vuonna 1848 laatimassa asemakaavassa. Siinä on esitetty kaupungin jako säännöllisen kokoisiin suorakulmaisiin kortteleihin, jotka aluksi jaettiin kuuteen tonttiin. Gyldénin asemakaava edustaa empiren kaavoitusihanteita, joissa korostuu paloturvallisuuden edistäminen jakamalla kaupunki leveillä puistokaduilla, jotka hidastavat palon leviämistä. Tämä ihanne huipentui vuonna 1856 annetussa Kaupunkien yleisessä rakennusjärjestyksessä (KYRJ).
Gyldénin asemakaavan säilyneitä periaatteita ovat:
Rantakadun Pielisjoen rantaviivaa mahdollisimman tarkasti noudattava linjaus,
Rantakadun ja rantaviivan väliin jäävä vaihtelevan levyinen puistovyöhyke,
kahden kirkkotontin osoittaminen kumpareilta niin luterilaiselle kuin ortodoksiselle kirkolle,
kirkkoja yhdistävä Kirkkokadun puistoakseli
Siltakadun asema poikittaisena puistokatuna
torin sijainti; alun perin torille oli varattu kaksi korttelia
Asemakaavaa oli tarpeen tarkistaa jo 1860-luvulla. Pääsyynä oli tonttien osoittautuminen liian pieniksi. Ferdinand Öhmanin vuonna 1867 laatimassa kaavassa edellä mainittuja piirteitä oli korostettu. Siltakadun ja sen eteläpuolella samansuuntaisena kulkevan Koskikadun väliin oli lisäksi luotu puistojen, aukioiden ja julkisten rakennusten akseli, joka vielä nykyäänkin korostuu Joensuun kaupunkikuvassa. Pielisjoen rannasta lukien akselilla sijaitsevat Eliel Saarisen arkkitehtikilpailun voittaneeseen ehdotuksen perusteella toteutettu kaupungintalo, Vapaudenpuisto, Joensuun tori, liikerakennuksiakin sisältävä Keskuskujan ja Keskuspuiston kortteli, entisen lyseon kortteli (nykyisin taidemuseo), Joensuun lyseon lukio, Lyseon peruskoulu, Joensuun urheilutalo ja Ystävyydenpuisto. Myöhemmin on saman akselin jatkeelle, juuri vanhan ruutukaava-alueen ulkopuolelle sijoitettu lisäksi Itä-Suomen yliopiston päärakennus. Asemakaavassa korttelien tonttijako muutettiin 4-jakoiseksi, mutta tätä toteutettiin vain uusissa rakentamattomissa kortteleissa. Vanhoissa kortteleissa noudatettiin vanhaa kuuden tontin korttelia tai näiden kahden yhdistelmää. Tonttijaon vaihtelevuus on edelleen tyypillistä Joensuun keskustassa.
Joensuu toteutui omaleimaisena empiren puukaupunkina, jolle olivat tyypillistä matalat rakennukset ja leveä katutila verrattuna vanhempiin kaupunkeihin. Ensimmäiset yksityiset kivitalot ilmestyivät 1900-luvun alussa ja suurempia liiketaloja alettiin toteuttaa Siltakadun varrelle 1940-luvun lopussa. Puukaupunki-ilme säilyi kuitenkin pitkään 1960-luvulle. 1970-luvulla vanhaa rakennuskantaa korvattiin nopeasti yleensä maanpäällisen kellarikerroksen ja kolme asuinkerrosta käsittävillä lamellikerrostaloilla, jotka nykyään muodostavat yhtenäisiä katutiloja pohjois-etelä-suuntaisten kortteleiden varsille. Päistään korttelirakenne oli avoin, joten tältä osin kaupunkirakenne toteuttaa funktionalismin ihannetta.
2000-luvun alussa Joensuun keskustassa on tehty suuria kaupunkikuvaan vaikuttavia investointeja, muun muassa kävelykeskustaprojekti. Tätä ovat seuranneet yksityiset investoijat uusine torin ympäristön liikerakennushankkeineen.
Joensuu oli vuoteen 1954 pieni Pielisensuun kunnan saartama ja sen kanssa kilpaileva agraari kauppakaupunki. Kaupungille ja sitä ympäröiville esikaupungeille antoivat leimansa monet sahat ja niitä ympäröivät tehdasyhdyskunnat, kuten Utra, Sirkkala ja Penttilän saha. Kaupunkia oli laajennettu Pielisjoen itäpuolella Bertel Jungin laatimalla Niinivaaran kaupunginosan asemakaavalla. Siirtoväkeä ja rintamamiehiä oli sotien jälkeen asutettu myös Otsolan ja Kanervalan uusiin kaupunginosiin, joiden rakentaminen perustui Suomen Arkkitehtiliiton SAFA:n Standardoimistoimiston luomiin tyyppitaloihin.
Vuoden 1955 alussa tapahtuneen kuntaliitoksen jälkeen muodostuneen laajemman kaupunkikokonaisuuden avulla alueen tulevaisuutta oli helpompi suunnitella. Otto-Iivari Meurmanin laatimassa Joensuun yleiskaavassa (1953) luotiin perusteen tulevalle kasvulle soveltamalla lähiöperiaatetta uusien rakentamisalueiden osoittamiseen sekä päätiestön uusimisella muun muassa keskusta-alueen kiertävällä kehätiellä. 1990-luvun lopulta lähtien Joensuu on lisännyt omakotitonttien tarjontaa samalla, kun työssäkäynnin ja asioimisen alueet ovat seutuistumisen myötä laajentuneet.
Meurmanin yleiskaava loi myös pohjan kaupunkiseudun viheralueverkostolle, joka keskeisiä piirteitä ovat Pielisjoen ja Pyhäselän rantoja noudattavat reitit sekä Mehtimäen ja Linnunlahden vapaa-ajan palvelujen keskittymä. 1970-luvulta lähtien keskustan länsipuolelle Mehtimäen viereen on luotu Itä-Suomen yliopiston yliopistokampus.
Kaupunkisuunnittelussa on otettu huomioon viheralueiden jatkuvuus, ns. viherkäytävät, ja hyvät kevyen liikenteen yhteydet niin keskustassa kuin kaupungin reuna-alueillakin. Joensuu on rakenteeltaan selkeä kaupunki, eikä etenkään sen keskusta-alueelle ole kovin helppo eksyä.
Kaupunkikuvan ja kaupungin arkkitehtuurin virheenä pidetään sitä, että näköyhteydet aivan vieressä olevalle Pyhäselälle ovat monin paikoin heikot. Sen sijaan Pielisjoki on olennainen ja näkyvä osa kaupunkikuvaa. Näkymien parantaminen Pyhäselälle on otettu huomioon kaupungin kehittämisen yleisissä linjauksissa.
Uusista alueista merkittävimpiä ovat pääosin 1970-luvulla toteutettu punatiilen hallitsema Rantakylä ja 1980- ja 1990-luvuilla toteutettu vaalea Noljakka. Näistä sekä Niinivaarasta on pyritty kehittämään voimakkaita aluekeskuksia kerrostaloytimineen. Suurimmissa kaupunginosissa ovat erilliset kirjasto-, koulu-, terveysasema-, apteekki- ja postipalvelut ja kauppakeskukset yhtenäisinä palvelukeskuksina. Valtaosa väestöstä asuu melko suppealla alueella tärkeimmissä kaupunginosissa, ja siksi matkat palveluiden luokse ovat lyhyet.
Joensuun jokinäkymiä hallitsevan Niinivaaran laella on Pohjois-Karjalan keskussairaala. Aivan keskustan ruutukaava-alueen reunalla sijaitsevat Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampus ja osa Karelia-ammattikorkeakoulusta.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Joensuussa oli 76 067 asukasta, joista 67 051 asui taajamissa, 8 187 haja-asutusalueilla ja 829 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Joensuun taajama-aste on 89,1 %.[1] Joensuun taajamaväestö jakautuu 11 eri taajaman kesken:[2]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Joensuun keskustaajama ulottuu Joensuun lisäksi osittain Kontiolahden ja Liperin kuntien alueille. Yhteensä Joensuun keskustaajamassa on 67 811 asukasta ja sen pinta-ala on 72,12 neliökilometriä.[3] Kulhon taajama ulottuu pääosin Kontiolahden kunnan alueelle.[2]
Arkkitehtuuri

Joensuussa järjestettiin vuoden 1995 asuntomessut Marjalan kaupunginosassa. Messujen erityisteema oli esteetön ympäristö.
Joensuussa on Eliel Saarisen suunnittelema kaupungintalo vuodelta 1913. Vuonna 1993 valmistui uusi kirjastotalo.
Merkittävimmät 2000-luvulla valmistuneet rakennukset ovat Joensuu-areena, joka valmistuessaan 2003 oli Suomen suurin puurakennus ja Metsäntutkimuslaitoksen Metla-talo, joka valmistuessaan 2004 oli Suomen suurin puinen toimistorakennus.
2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen puolivälistä alkaen kaupungin keskustassa on rakennettu vilkkaasti. Torin ympäristöön tuli runsaasti uusia liikerakennuksia, yliopistokampuksen uusi hallintorakennus Aurora II valmistui, Joensuun Tiedepuisto on saanut lisärakennuksia, puretun Lyseon peruskoulun tilalle valmistui 2007 uusi lyseon peruskoulun koulurakennus. Kauppakeskus Iso Myy valmistui kokonaisuudessaan syksyllä 2007, kattaen sisäänsä yli 70 liikettä. Myös vanhoja kauppakeskuksia, esimerkiksi Kauppakeskus Metropolia ja Centrumia, on uusittu ja laajennettu. Ison Myyn ja Metropolin välillä olevan kadun yllä kulkee silta, joka yhdistää kauppakeskukset. Joensuussa on monia kauppakeskittymiä ja kauppapuistoja, joissa on suurmyymälöitä. Esimerkiksi Voimatiellä, Joensuun kauppapuiston alueella on Prisma, ja muita massiivisia tavarataloja. Joensuun kaupungin alueella on 13 S-marketia. Joensuun Karsikkoon on suunniteltu kolmatta K-citymarkettia.[4]
Kaupunginosat

Ennen vuoden 2005 kuntaliitosta kaupunki muodostui 25:stä kaupunginosasta:

I Kaupunginosa
II Kaupunginosa
III Kaupunginosa
IV Kaupunginosa
Niinivaara (5)

Otsola (6)
Kanervala (7)
Käpykangas (8)
Siihtala (9)
Mutala (10)

Rantakylä (11)
Utra (12)
Sirkkala (13)
Karsikko (14)
Hukanhauta (15)

Penttilä (16)
Linnunlahti (17)
Noljakka (18)
Pilkko (20)
Raatekangas (21)

Marjala (22)
Iiksenvaara (23)
Karhunmäki (24)
Ketunpesät (25)
Iiksenniitty (26)

Kuntaliitoksen jälkeen muodostettiin liitosalueiden asemakaavoitetuista taajamista uusia kaupunginosia:
Heinävaara (27)
Kiihtelysvaara (28)
Tuupovaara (29)
Hammaslahti (30)
Niittylahti (31)
Reijola (32)
Eno (40)
Uimaharju (41)
Ukkola (42)
Honkavaara (43)
Louhioja (44)
Pyhäselkä
Kylät
Hoilola
Kovero
Luutalahti
Mannervaara
Meriinaho
Ruhovaara
Saarivaara
Saaroinen
Öllölä
Ilmasto
Itärajan lähellä sijaitseva Joensuu kuuluu mannermaisemman ilmaston piiriin kuin suurin osa Suomen kaupungeista ja alueista. Joensuun lentoasemalla Liperissä onkin heinäkuussa 2010 mitattu Suomen kaikkien aikojen korkein lämpötila, +37,2[5].

Historia

Nykyisen Joensuun alueella on ollut asutusta jo kivikaudella. Pronssikauden loppupuolella ja/tai varhaisella rautakaudella Varaslammen pohjoisrannalla oli melko laaja tekstiilikeraaminen asuinpaikka. 1000-luvun alussa Laatokan luoteis- ja pohjoisrantoja asutti omaleimainen muinaiskarjalainen kulttuuri, jonka vaikutukset kulkeutuivat vähitellen myös nykyisen Pohjois-Karjalan suuntaan. Vesistöt toimivat erämaan kulkureitteinä tuoden mukanaan turkismetsästäjiä ja kaupankäyntiä. Joensuun seutu oli lähinnä kaukana asuvien heimojen (varsinkin muinaiskarjalaisten) hyödyntämää erämaata ja Pielisjoki läpikulkuväylä merkittävämpien alueiden välillä, mutta alueella oli myös asuinpaikkoja. Ortodoksisen uskon saavuttua perustettiin 1500-luvulla Joensuussa sijaitsevaan Kuhasaloon Valamon luostarin sivuluostari, jonka luterilaiset kuitenkin hävittivät 25-vuotisen sodan eli pitkän vihan aikana.
Joensuu-niminen kylä löytyy jo Ruotsin vallan aikaisista kartoista sekä kirkonkirjoista. Tällöin se kuului Kontiolahteen. Venäjän keisari Nikolai I perusti Joensuun kylän paikalle Joensuun kaupungin vuonna 1848. Kaupunki alkoi kasvaa nopeasti. Joensuun koskissa on harjoitettu paljon tukinuittoa. Joensuun kosken ohi kaivettiin kanava ja rakennettiin sulut, jotta isommat alukset voisivat käyttää Pielisjokea kulkuväylänä. Joensuu on vanha puuteollisuuskaupunki, mutta nykyisin muut teollisuudenalat ovat korvanneet puuteollisuuden lähes täysin.
Joensuu pitää yllä Sortavalan kulttuuriperintöä.
Hallinto
Joensuun kaupunkia on syksystä 2010 lähtien johtanut kaupunginjohtaja Kari Karjalainen[6]. Hänen tehtävikseen kaupungin hallintosääntö määrittelee kaupungin johtamisen, toiminnan tuloksellisuuden seurannan ja raportoinnin sekä kaupungin organisaatiokulttuurin kehittämisen.
Kaupungin hallintosäännön mukaan kaupunginhallituksen tehtävä on johtaa kaupungin hallintoa ja taloutta kaupunginvaltuuston hyväksymien tavoitteiden mukaisesti. Kaupunginhallituksen puheenjohtaja kaudella 2009–2011 toimii Matti Väistö (kesk.), 1. varapuheenjohtajana Seppo Eskelinen (sd.) ja 2. varapuheenjohtajana Liisa Välitalo (kok.).[7] Heidän lisäkseen kaupunginhallituksessa on kahdeksan muuta jäsentä. Kaupunginhallitus voi asettaa toimikautensa ajaksi erilaisia tilapäisiä toimikuntia. Näistä esimerkkeinä mainittakoon kansainvälisten asiain toimikunta ja katunimitoimikunta.

paikkajako ja äänestysaktiivisuus kunnallisvaaleissavaalitpaikatäänestys-
aktiivisuusSDPKok.SKDL
Vas.Kesk.LKPSKL
KDSMP
PSVihr.Muut1976171574431--73,8%1980191556231--73,2%19842015572266,7%198820142714111a64,0%199222113632466,6%19962013292--5--54,9%200020112945--47,6%200418123113--4--51,6%20081912314236--54,1%20121710313286--51,4%a Demokraattinen Vaihtoehto[8]Lähteet: Tilastokeskus,[9] Oikeusministeriö[10]
Kaupunginvaltuuston puheenjohtaja kaudella 2009-2011 toimii entinen europarlamentaarikko Riitta Myller (sd.), 1. varapuheenjohtajana Pertti Ahtiainen (kesk.) ja 2. varapuheenjohtajana kansanedustaja Pekka Ravi (kok.).[11]
Kaupungin palvelutoiminta tapahtuu kaupungin lautakunniksi kutsuttujen luottamushenkilöelimien alaisuudessa. Lautakuntien jäsenistön valitsee kaupunginvaltuusto. Joensuun kaupungin lautakunnat ovat:
Varhaiskasvatus- ja koulutuslautakunta
Vapaa-aikalautakunta
Sosiaali- ja terveyslautakunta
Kaupunkirakennelautakunta
Rakennus- ja ympäristölautakunta
Joensuun kaupungin tuloveroprosentti vuonna 2005 on 19,00 %.
Joensuun nuorisovaltuusto (Nuva), joka koostuu 20 varsinaisesta jäsenestä ja 19 varajäsenestä. Nuva edistää nuorten asemaa Joensuussa. Puheenjohtajana toimii Ville Honkanen, I varapuheenjohtajana Rami Kiiskinen ja II varapuheenjohtajana Heidi Lonkainen. Nuorisovaltuustolla on omat puheoikeudelliset edustajansa ja heidän varaedustajansa kaupungin lautakunnissa. Nuva järjestää myös aktiivisesti erilaisia, pääasiassa nuorille suunnattuja tapahtumia.
Kuntaliitokset ja liitossuunnitelmat
Pielisensuu yhdistyi Joensuuhun 1954. Kiihtelysvaara ja Tuupovaara yhdistyivät Joensuuhun vuonna 2005 ja Eno ja Pyhäselkä 1. tammikuuta 2009.
Joensuun kaupunginhallitus on esittänyt 13.11.2006 Enon, Liperin, Outokummun, Polvijärven, Kontiolahden ja Pyhäselän kunnille kuntaliitosselvityksen aloittamista. Selvitys jatkui vain Enon, Polvijärven, Kontiolahden ja Pyhäselän kanssa. Kontiolahti jättäytyi pois hankkeesta syksyllä 2007 ja samalla myös Polvijärven osallisuus päättyi, koska kunnilla ei ole yhteistä maarajaa. Joensuu, Eno ja Pyhäselkä jatkoivat kuntaliitoksen selvittämistä. 17. joulukuuta 2007 Joensuu, Eno ja Pyhäselkä päättivät yhdistyä 1. tammikuuta 2009 alkaen uudeksi Joensuun kaupungiksi.
Talous

Joensuu on kasvava maakuntakeskus, jonka elinkeinoelämä on palvelupainotteinen. Tieto- ja viestintätekniikan yritysten keskittymistä on tapahtunut Joensuun Tiedepuiston tarjoamiin toimitiloihin. Suuria teollisuuden yrityksiä ovat lukkovalmistaja Abloy, metsäkoneita valmistava John Deere. Tutkimusta ja tuotekehitystä Joensuussa on yliopistossa, tiedepuistossa, METLA:ssa ja muutamissa yrityksissä muun muassa väritutkimuksen ja diffraktiivisen optiikan alalla.
Vuonna 2015 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat autojen varaosia ja tarvikeita myyvä Broman Group Oy,  avainyritys Assa Abloy Oy, Pohjois-Karjalan Osuuskauppa,  maarakennuksen ja autoliiketoiminnan alueilla toimiva E. Hartikainen Oy ja Autokiinteistöt Laakkonen Oy.[12]
Työpaikat toimialoittain (2002):
Yhteiskunnalliset palvelut 40,6%
Teollisuus 15,8%
Kauppa, majoitus- ja ravintolatoiminta 15,7%
Rahoitus-, vakuutus- ym. toiminta 12,1%
Kuljetus, varastointi ja tietoliikenne 7,5%
Rakentaminen 5,2%
Tuntematon 1,3%
Sähkö-, kaasu- ja vesihuolto 1,1%
Maa-, riista-, metsä- ja kalatalous 0,6%
Kaivostoiminta ja louhinta 0,1%
Joensuun työttömyysaste oli 31. tammikuuta 2007 14,5%[13]
Suurimmat työnantajat 2006: Joensuun kaupunki (4409 työntekijää), Pohjois-Karjalan sairaanhoitopiirin kuntayhtymä (2220), Joensuun yliopisto (1244), Abloy Oy (800), Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymä (537), Pohjois-Karjalan Osuuskauppa (512), VR-yhtiöt (430), Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oyj (317) ja Schauman Wood Oy (292).
Joensuuhun perustettiin 2010-luvulla Palkeet-virasto[14] sekä Puolustusvoimien palvelukeskus.[15]
Väestö

 Joensuun väkiluku on kasvanut kaupungin perustamisen jälkeen tasaisesti. Vuonna 1850 kaupungissa asui vain 129 henkeä. Vuoteen 1870 mennessä kaupunkiin oli asettautunut jo 2819 ja vuoteen 1890 mennessä 4940 asukasta.[16] Kasvu oli 1900-luvun puolella ennen toista maailmansotaa hitaampaa (vuonna 1939 asukkaita 5971 henkeä),[17] mutta nopeutui sodan jälkeen tuntuvasti. Nopeimmillaan kasvu oli 1950- ja 1970-luvuilla, jolloin väkiluku moninkertaistui. Väkiluvun kasvuun ei vaikuttanut vain samaan aikaan osunut yhteiskunnan rakennemuutos maatalousyhteiskunnasta palveluyhteiskuntaan, joka yleisestikin kasvatti Suomen kaupunkeja, vaan myös alueliitos. Vuonna 1954 silloinen Pielisensuun kunta liitettiin kaupunkiin ja niin Joensuu sai muun muassa nykyiset esikaupunkialueensa Hukanhaudan, Karsikon, Mutalan ja Noljakan. 1970-luvulla asukasmäärää lisäsi erityisesti vuonna 1969 perustettu Joensuun korkeakoulu (nykyinen Itä-Suomen yliopisto). Uusin hyppäys väestönkasvussa selittyy 1.1.2005 tapahtuneella kuntaliitoksella. Muutenkin Joensuun väestön kasvu on tapahtunut "vanhan kaupungin" ulkopuolisilla alueilla, sillä esimerkiksi vuonna 1995 ruutukaava-alueella asui noin 9200 joensuulaista, joka on likimain saman verran kuin 40 vuotta aiemminkin.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.

Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Joensuussa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[18]
Enon seurakunta
Joensuun seurakunta
Pielisensuun seurakunta
Pyhäselän seurakunta
Rantakylän seurakunta
Vaara-Karjalan seurakunta
Nämä seurakunnat muodostavat Joensuun seurakuntayhtymän.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Joensuun alueella toimii Joensuun ortodoksinen seurakunta.[19]
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Joensuun kaupungin nykyisellä alueella.[18]
Kiihtelysvaaran seurakunta (yhdistetty Tuupovaaran seurakunnan kanssa Vaara-Karjalan seurakunnaksi 2005)
Tuupovaaran seurakunta (yhdistetty Kiihtelysvaaran seurakunnan kanssa Vaara-Karjalan seurakunnaksi 2005)
Koulutus

Joensuussa toimivat korkeakoulut ovat Itä-Suomen yliopisto ja Karelia-ammattikorkeakoulu. Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampuksella opiskelee n. 7 700 opiskelijaa ja ammattikorkeakoulussa n. 4 000 - näistä osa tosin koulujen muissa kaupungeissa olevissa sivupisteissä.
Eri alojen ammatillista koulutusta tarjoavat Pohjois-Karjalan ammattiopisto Joensuu tekniikka ja kulttuuri, Pohjois-Karjalan ammattiopisto Joensuu palvelut sekä Pohjois-Karjalan aikuisopisto. Lisäksi Joensuun konservatorio tarjoaa musiikillista koulutusta.
Joensuun kaupungin ylläpitämiä oppilaitoksia on perusasteella kaikkiaan 18. Näistä alakouluja on 12 (muun muassa Nepenmäen koulu), yläkouluja 4 ja yhtenäiskouluja 3.
Lukioita on neljä: Joensuun lyseon lukio, Joensuun normaalikoulun lukio, Joensuun yhteiskoulun lukio sekä Itä-Suomen koulun lukio.
Joensuun kaupunki ylläpitää myös Joensuun seudun kansalaisopistoa.
Joensuun Urheiluakatemia on oppilaitosten yhteistyöverkosto, joka tarjoaa urheilijoille koulutusta ja valmentautumista.
Liikenneyhteydet

Joensuu on tärkeä rautateiden risteysasema. VR:n kaukoliikenne kuljettaa Joensuusta etelään (Joensuu-Lappeenranta-Lahti-Helsinki), länteen (Joensuu-Pieksämäki) ja pohjoiseen (Joensuu-Nurmes). Itään johtava raideyhteys Ilomantsiin ei ole ollut enää vuosiin matkustajakäytössä, mutta sitä pitkin kuljetetaan puutavaraa. Yöjunat Joensuuhun lakkautettiin syyskuussa 2006.
Joensuussa on 16 paikallisliikenteen bussilinjaa, joista 12 on Savo-Karjalan Linjan operoimia ja 4 Savonlinjan operoimia.
Joensuun lentoasema sijaitsee Liperin kunnassa 11km Joensuun keskustasta luoteeseen. Joensuusta on suora lentoyhteys Helsinkiin, jonne Finnair lentää 3-5 lentoa päivässä.
Sisävesiliikennettä palvelee Ukonniemen syväsatama Penttilän kaupunginosassa ja matkustajasatama kaupungin keskustassa.
Joensuu on maantieliikenteen tärkein solmukohta Pohjois-Karjalassa. Kaupungin ohittaa 26 kilometriä pitkä moottoritie, joka valmistui kokonaisuudessaan loppukesällä 2014. Kaupunkiin pääsee seuraavia valtateitä ja kantateitä pitkin:
 Lappeenrannan ja Kajaanin suunnista ((Helsinki)-Koskenkylä-Kajaani)
 Kuopion ja Sortavalan suunnista (Turku - Niirala)
 Varkauden suunnasta (Pori - Joensuu)
 Lieksan suunnasta (Kontiolahden Uuroon VT 6:lle) (Uuro - Nurmes)
 Ilomantsin suunnasta (Joensuu - Ilomantsi)
Kulttuuri

Joensuu on vilkas kulttuurikaupunki.
Musiikki on tärkeä osa joensuulaista kulttuurielämää. Tunnetuista suomalaisista rock-yhtyeistä muun muassa Hassisen Kone ja Neljä Ruusua ovat Joensuusta lähtöisin. Näiden yhtyeiden johtohahmot Ismo Alanko (Hassisen Kone) ja Ilkka Alanko (Neljä Ruusua) ovat nykyään tunnetuimpia Joensuusta lähtöisin olevia henkilöitä.
Kulttuurikaupungiksi Joensuuta ovat luoneet osaltaan yliopisto ja muut oppilaitokset. Itä-Suomen yliopistossa on useita humanistisia, taiteisiin liittyviä ja perinnetutkimuksen koulutuslinjoja ja Karelia-ammattikorkeakoulussa on muun muassa kuvataiteen, käsityön, muotoilun, grafiikan ja monia media-alan koulutusohjelmia. Kaupungissa toimii myös konservatorio ja Pekkalan kuvataideoppilaitos.
Joensuussa ilmestyy seitsemänpäiväinen sanomalehti Karjalainen sekä kerran viikossa ilmestyvä Viikko-Pohjois-Karjala. Lisäksi kaupungissa ilmestyy kahdesti viikossa ilmaisjakelulehti Karjalan Heili.
Joensuun seutukirjasto palvelee myös Pohjois-Karjalan maakuntakirjastona.
Tapahtumia ja paikkoja

Joensuun lukuisista kulttuuritapahtumista tunnetuimpia ovat Ilosaarirock, Ilovaarirock, Popkatu, kansanmusiikkifestivaali Hippa, Joensuun musiikkitalvi, Joensuun kirjallisuustapahtuma, dokumenttielokuvafestivaali Viscult, rockelokuvafestivaali Rokumentti, elokuvatapahtuma Häivähdys Venäjää, Yksin sateessa -tanssitapahtuma, Joensuun Gospel-festivaalit, Supasoul Fest, Parafest ja Joen yö. Kaupungissa järjestettiin vuosina 1981–1997 Joensuun laulujuhlat -tapahtuma, joka kaatui sen tuottamaan taloudelliseen tappioon.
Joensuussa toimii kaupunginorkesteri, kaupunginteatteri ja ajanmukainen, vuonna 2005 uudestaan avattu elokuvakeskus Tapio. Tärkeimmät kulttuuritilaisuuksien tapahtumapaikat ovat Laulurinne, kaupunginteatteri, Joensuu-areena, Carelia-sali, konservatorio, Karjalantalo, Ilosaaren lava, tori, elokuvakeskus Tapio, Pakkahuone, Taidekeskus Ahjo, Taitokortteli sekä kirkot.
Kulttuurihenkilöitä
Joensuussa asuvia kulttuurihenkilöitä ovat muun muassa:

Arto Halonen, elokuvaohjaaja
Kari Hyttinen, valokuvataiteilija
Simo Hämäläinen, kirjailija
Kyösti Kakkonen, taiteenkerääjä, liikemies
Jari Karttunen, tanssija
Matti Kettunen, kirjailija
Aino Kivi, teatteriohjaaja
Sanna Kurki-Suonio, muusikko
Tuomas Lius, kirjailija (Liperi)

Timo Lavikainen, näyttelijä ja muusikko
Leena Leskinen, kirjailija
Risto Lång, tanssija
Matti Mäkelä, kirjailija
Tuomas Pyrhönen, urkuri
Vihtori Rämä, teatteriohjaaja
Liisa Tavi, laulaja
Tapani Tavi, runoilija

Jaakko Teppo, lauluntekijä
Eeva Tikka, kirjailija
Heikki Turunen, kirjailija
Tuula-Liina Varis, kirjailija
Saara Tikka, taidemaalari

Pyhäkköjä

Evankelis-luterilainen ja ortodoksinen pääkirkko ovat Joensuun keskustan läpi kulkevan Kirkkokadun vastakkaisissa päissä, ja samalla keskustan eli ruutukaava-alueen vastakkaisilla puolilla. Idän ja lännen kirkot katsovat ikään kuin toisiaan kaupungin yli.
Kirkkokadun eteläpäässä pienellä mäellä sijaitsee luterilainen pääkirkko, Joensuun kirkko, joka edustaa tyyliltään uusgotiikkaa. Taajama-alueella on lisäksi neljä muuta luterilaista kirkkoa: Pielisensuun kirkko Niinivaaralla, Noljakan kirkko, Rantakylän kirkko ja Utran puukirkko.
Kirkkokadun pohjoispäässä on niin ikään pienellä mäellä Joensuun ortodoksisen seurakunnan pääkirkko, Pyhän Nikolaoksen kirkko. Pyhän Nikolaoksen kirkko on perinteinen pohjois-venäläinen ortodoksikirkko, jossa on käytetty paljon puuta, ja joka on valmistunut vuonna 1887. Joensuussa on lisäksi toinen ortodoksinen kirkko; Ortodoksisen seminaarin Pyhän Johannes Teologin kirkko, jonka arkkitehtuuri on bysanttilainen.
Näiden lisäksi Joensuun kaupungissa on uudet alueet mukaan luettuna kymmenisen merkittävää luterilaista ja ortodoksista pyhäkköä, sekä moskeija.
Kirjallisuutta:
Jumalan maja ihmisten keskellä: Joensuun evankelis-luterilaisten seurakuntien kirkot ja kappelit. 2003.
Urheilu ja liikunta

Suurimmat Joensuun liikuntapaikat ovat keskustan läheisyydessä Mehtimäen alueella. Monitoimihalli Joensuu-areena on Joensuun Katajan miesten SM-koripallojoukkueen ja Josban SM-tason salibandyjoukkueiden kotihalli (7000 istumapaikkaa). Halli on nopeasti muunneltavissa eri lajien samanaikaisille harjoitteluvuoroille. Lisäksi kaupungissa on ravirata, kolme jäähallia ja yhteensä kahdeksan liikuntahallia maaseutualueen liikuntahallit mukaan lukien[20]. Linnunlahden raviradalla järjestettiin kuninkuusravit ensimmäisen kerran vuonna 1984[21].
Joensuu Areenan takana Mehtimäellä sijaitsee Joensuun Mailan kotistadion, Kerubi Stadion. Stadionilla on 2 500 katettua istumapaikkaa, ja siellä järjestetään pesäpallo-otteluiden lisäksi myös muita tapahtumia, kuten konsertteja. Stadion on nimetty Ilosaaressa sijaitsevan ravintola Kerubin mukaan.
Areenan vieressä oleva Joensuun jäähalli on Jokipoikien kotihallina (5040 katsomopaikkaa). Lisäksi Joensuun seudulla on rallicross sekä karting-rata Liperin Ylämyllyllä, joka sijaitsee lähellä Joensuun lentoasemaa.
Joensuun keskuskenttä on jalkapallojoukkue Jipon kotikenttä ja siellä on järjestetty yleisurheilun Eliittikisat vuodesta 2008 lähtien.
Joensuun uimahallit ovat Mehtimäellä sijaitseva Vesikko ja Rantakylän uimahalli.
Palloilulajien toimintaa on tarjolla kaupallisesti toimivassa Kuntokeitaassa (tennis, squash, sulkapallo ja keilailu). Frisbeegolfratoja on Joensuussa neljä[22].
Vuoden 1990 Maailman vahvin mies -kilpailu järjestettiin Joensuussa[23].

Urheiluseuratoiminta
Joensuun suurimpia urheiluseuroja on vuonna 1900 perustettu Joensuun Kataja, jonka lajeihin kuuluvat koripallo, taitoluistelu, voimistelu, hiihto ja yleisurheilu. Katajan miesten koripallojoukkue on menestynyt viime vuosina SM-tasolla saavuttaen 2000-luvulla kaksi kultaa, kuusi hopeaa ja neljä pronssia. Koripallojoukkue on pelannut mestaruussarjatasolla 1970-, 1980- ja 2000-luvuilla. Koripalloiluharrastus Joensuussa virisi 1950-luvulla.
Suunnistusseura Kalevan Rasti on yksi suurista suomalaisista suunnistusseuroista. Se on perustettu vuonna 1950 ja se on niittänyt menestystä voittamalla muun muassa Tiomilan vuosina 1983, 2010, 2011 ja 2013 ja Jukolan viestin 2004, 2005, 2007 ja 2012–2014 sekä 25-mannan vuosina 2005 ja 2006.
Salibandyseura Josba on Suomen vanhimpia ja menestyksekkäimpiä lajinsa seuroja niin miesten kuin naistenkin sarjoissa.
Jääkiekossa Jokipojat pelaa miesten Mestiksessä. Nimellä JoKP eli Joensuun Kiekko-Pojat joukkue oli SM-liigassa kausina 1989–1990 ja 1991–1992 sekä liigaa edeltäneessä SM-sarjassa 1971–1972.
Lentopallossa miesten seura Mutalan Riento ja naisten seura Joensuun Prihat pelaavat 1-sarjassa. Riennon huippupelaajia ovat olleet muun muassa Jimmy Hernandez ja serbialainen hakkuri Bojan Gluvajić.
Pesäpallossa Joensuun Maila pelaa miesten Superpesiksessä ja joukkue voitti seuran historian ensimmäisen miesten Suomen mestaruuden vuonna 2018. Joensuun Maila nousi Superpesikseen kaudelle 2004 ja on siitä lähtien pelannut yhtäjaksoisesti tällä sarjatasolla.
Miesten jalkapalloseuroista Jippo pelaa miesten kolmosessa.
Joensuun Urheilusukeltajat on yksi Suomen suurimmista sukellusseuroista. Laitesukelluksen peruskurssi järjestetään vuosittain. Kouluttajina on maan kokeneimpia sukeltajia.
Menestyneitä urheilijoita 1990- ja 2000-luvulla
Toomas Heikkinen, Joensuun urheiluautoilijat, Global Rallycross mestaruus 2013
Henri Häkkinen, Joensuun Ampujat, ilmakiväärin olympiapronssimitalisti 2008
Jukka Keskisalo, Joensuun Kataja, 3000 metrin esteiden Euroopan mestari 2006
Aki Parviainen, Joensuun Kataja, keihäänheiton maailmanmestari 1999
Kaisa Mäkäräinen, Kontiolahden Urheilijat, ampumahiihdon maailmanmestari 2011, kolminkertainen ampumahiihdon kokonaismaailmancupin voittaja (kaudet 2010-2011, 2013-2014 ja 2017-2018)
Markku Kyllönen, Jokipojat, entinen jääkiekkoilija ja nykyinen jääkiekkovalmentaja. Hän edusti urallaan muun muassa Joensuun Jokipoikia, Kärppiä, Saipaa ja NHL-seura Winnipeg Jetsiä.
Ystävyyskaupunkitoiminta

Joensuun ystävyyskaupungit ovat:
 Linköping, Ruotsi
 Tønsberg, Norja
 Ísafjörður, Islanti
 Hof, Saksa
 Vilna, Liettua
Lisäksi on yhteistyösopimus seuraavien kaupunkien kanssa:
 Petroskoi, Sortavala ja Suojärvi, Venäjä[24]
Tutustumiskohteita

Botania, Itä-Suomen yliopiston kasvitieteellinen puutarha
trooppinen perhospuutarha Botaniassa - Suomen ainoa
Joensuu-areena
Joensuun kirkko (Josef Stenbäck, 1903)
Enon kirkko
Metla-talo
ortodoksinen Pyhän Nikolaoksen kirkko (v. 1887)
Pohjois-Karjalan museo Carelicumissa
Sortavalan pienoismalli (sijaitsee Carelicumssa)
Sinkkolan kotieläinpiha Noljakassa (lapsille)
Kukkolan tila
Joensuun taidemuseo
Taitokortteli, Rantakadun vanhoissa puutaloissa, avattu 2006
tori ja kauppahalli
Muuta vierailijoita kiinnostavaa
Karelia-soutu heinäkuussa
Joensuun kaupunginteatteri
Hasanniemen kesäteatteri
Joensuun kaupunginorkesteri
Sisävesilaivaliikenne
Ruokakulttuuri
Joensuun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla karjalaisen pitopöydän antimet: karjalanpiirakka, sultsina, vatruska, syrjikäs, suolakala, syltty, sienisalaatti, hapankaali, karjalanpaisti, perunat, lanttulaatikko, kiisseli tai marjamämmi sekä kotikalja.[25]
Katso myös
Joensuun rannat (uimarannat)
Joensuun saaret
Mehtimäki
Joensuun puistot
Pielisjoen sillat
Luettelo tunnetuista joensuulaisista
Luettelo Joensuun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Helsinki-Vantaan lentoasema  () on Uudenmaan päälentoasema ja samalla koko Suomen suurin lentoasema. Helsinki-Vantaa on myös Pohjois-Euroopan johtava kaukoliikenneasema Euroopan ja Aasian välisessä liikenteessä.[1] Helsinki-Vantaan lentoaseman kautta kulkee noin 90 prosenttia Suomen kansainvälisestä lentoliikenteestä. Lentoonlähtöjä ja laskeutumisia on yhteensä keskimäärin runsaat 500 päivässä ja matkustajia nykyään lähes 21 miljoonaa vuodessa, mikä tekee kentästä matkustajamäärissä mitattuna Pohjoismaiden neljänneksi vilkkaimman.[2][3][4]
Lentoasema sijaitsee Vantaalla Lentokentän kaupunginosassa noin viisi kilometriä Tikkurilasta luoteeseen ja 18 kilometriä Helsingin keskustasta pohjoiseen ja on pinta-alaltaan 1700 hehtaaria.
Lentoasemalla on kolme kiitotietä. Lentoaseman terminaalit sijaitsevat noin 250 metrin päässä toisistaan ja niitä yhdistää käytävä, josta on kulkuyhteys rautatieasemalle. Helsinki-Vantaan lentoasemalla on useita ostosalueita. Palvelupisteitä on kaikkiaan lähes sata. Lentoasema on sijoittunut Euroopan parhaiden asemien joukkoon useissa vertailuissa.[5]
Historia

Helsinki-Vantaan lentoasema valmistui Helsingin olympialaisiin vuonna 1952, jolloin 5. heinäkuuta – 15. elokuuta 1952 lennettiin kaikkiaan noin 1700 lentoa. Ensimmäiset kaksi Aero Oy:n DC-3-lentokonetta, OH-LCC Tiira ja OH-LCD Lokki, laskeutuivat koelentona 26. kesäkuuta, ja ensimmäinen ulkomainen reittikone oli Scandinavian Airlines Systemin (nyk. SAS) DC-6 B Torgil Viking 29. kesäkuuta.[6] Säännöllinen lentoliikenne siirtyi Malmin lentoasemalta uudelle lentoasemalle 26. lokakuuta 1952. Alun perin lentoasemalla oli vain yksi kiitotie. Toinen kiitotie valmistui neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1956, jolloin valmistui myös ensimmäinen lentokonehalli. Samana vuonna lentoasema sai käyttöönsä myös ensimmäisen tutkansa. Säännöllinen suihkulentoliikenne Helsingin lentoasemalle alkoi vuonna 1959. Uusi terminaali valmistui syksyllä 1969. Koko lentokenttäalueen ympäröivä yhtenäinen aita valmistui keväällä 1973.[7]
Vantaa oli vuoteen 1972 asti Helsingin maalaiskunta.  Nykyinen nimi Helsinki-Vantaa otettiin käyttöön vuonna 1977, jota ennen se tunnettiin nimellä Helsingin lentoasema.[8]
Puolustusvoimat piirittivät lentokentän loppusyksystä 1977, tarkoituksena suojata kenttä mahdolliselta Punaisen armeijakunnan terroristi-iskulta.[9]
Lentoaseman matkustajaterminaalia laajennettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983, ja kotimaanlentoja varten rakennettiin kokonaan uusi terminaali vuonna 1993. Vuonna 1996 lentoasemalla tehtiin suuri uudistus, kun alkuperäistä ulkomaanterminaalia laajennettiin ja kotimaanterminaali yhdistettiin siihen. Samalla avattiin uusi ostoskatu, kongressikeskus ja hotelli, ja lähilennonjohto muutti uuteen lennonjohtotorniin. Seuraavana vuonna avattiin valtiovierailuja varten uusi VIP President -terminaali. Lentoaseman ulkomaanterminaalia laajennettiin taas ja sinne avattiin uudet lähtö- ja tuloaulat marraskuussa 1999. Vuoteen 2000 osuneena historiallisena tapahtumana oli, että Helsinki-Vantaan vuotuinen matkustajamäärä ylitti 10000000 rajan.[10] Lähestymislennonjohto siirtyi niin sanotusta luolasta uusiin maanpäällisiin tiloihin.
Vuonna 2001 tulivat käyttöön uudet Schengen-rajatarkastusjärjestelyt. Kolmas kiitotie otettiin käyttöön 28. marraskuuta 2002, jota käytti ensimmäisenä Finnairin MD-11 lähdöllä kohti New Yorkia. Vuonna 2004 laajennettiin ulkomaanterminaalia ja kaukolentojen matkustajille avattiin uusi ostosalue. Samalla avattiin myös lentorahtipalvelu matkustajille, joilla on esimerkiksi ylipainomatkatavaraa. Vuonna 2006 otettiin käyttöön 24 lähtöselvitysautomaattia.[11]
Lentoaseman yhteyteen avattiin 13. elokuuta 2007 Hilton-ketjun hotelli, Hilton Helsinki-Vantaa Airport, jossa on 330 huoneistoa.[12][13] Rinnakkaisten kiitoteiden toisistaan riippumaton käyttö alkoi marraskuussa 2007.[14]
Lentoasemalle avattiin maksuton WLAN-verkko 25. marraskuuta 2008.[15]
Lentoaseman terminaalijako muuttui 5. elokuuta 2009 siten, että ne eivät enää jakaudu lennon määränpään mukaan (kotimaan- ja ulkomaanterminaali), vaan lentoyhtiön mukaan.[16]
Syksyllä 2009 lentoasemalla nähtiin ulkoistusten myötä useita työtaisteluja, kun Finavia kilpailutti turvatarkastukset. Turvatarkastukset siirtyivät syksyllä siivous- ja kiinteistöpalvelukonserni SOL Palveluiden hoidettaviksi. Samalla työehdot muuttuivat. Tammikuussa 2010 SOL aloitti 80 työntekijän YT-neuvottelut. Taloudellisesti turvapalveluiden uudelleenkilpailutus oli kuitenkin Finavialle ja siten lentomatkustajille kannattava, sillä Finavia saavutti ostopalveluiden osalta ensimmäisellä puolivuotiskaudella 2010 huomattavat kustannussäästöt edelliseen puolivuotiskauteen verrattuna. Tämä oli mahdollista pitkälti Helsinki-Vantaan turvapalveluiden kilpailutuksesta johtuen.[17]
Finnair ulkoisti matkatavarapalvelut tytäryhtiöltään Northportilta Barona Handlingille marras–joulukuun vaihteessa 2009, jolloin työntekijät ryhtyivät neljän päivän laittomaan lakkoon. Vuodenvaihteessa 2009–2010 Helsinki-Vantaalla makasi tuhansia laukkuja, joita matkustajat eivät saaneet. Työntekijöiden mukaan matkatavaroiden kuormauksessa oli tammikuussa 2010 kymmeneksen vähemmän henkilökuntaa kuin aiemmin. Ilmailualan Unioni syytti Baronaa turvasäännösten laiminlyönnistä laukkusumaa työtaistelun aikana purettaessa.[18] Tammikuussa 2010 STT kirjoitti, että osa työntekijöistä olisi lähettänyt tahallaan laukkuja väärin kohteisiin.[19][20][21]
Vuonna 2009 lentoasema ei ollut viiden parhaan lentoaseman joukossa Airport Service Quality -tutkimuksessa.[22]
Lentoasemalla otettiin käyttöön kaukolentojen tarpeisiin suunnitellut uudet matkustajatilat 11. joulukuuta 2009. Terminaalin pinta-ala laajeni 30 prosenttia. Uuteen terminaaliosaan avattiin samalla lukuisia uusia kauppoja ja ravintoloita sekä ylellinen kylpylä. Uusia laajarunkokoneille tarkoitettuja matkustajasiltoja valmistui viisi. Kylpylä suljettiin helmikuussa 2012 vähäisen käytön vuoksi.[23] Vuonna 2011 lentoaseman matkustajamäärä kasvoi 15,5 prosenttia 14,9 miljoonaan matkustajaan. Noin 25% matkustajista vaihtoi konetta lentoasemalla. Matkustajista 12,2 miljoonaa lensi ulkomaille ja 2,7 miljoonaa kotimaahan. Aasiaan suuntautuvilla lennoilla oli yhteensä 1,63 miljoonaa matkustajaa.[24]
Lentoasemalle avattiin marraskuussa 2018 lähtöportin 33 viereen Airport Cinema -niminen ilmainen elokuvateatteri.[25]
Rakennushankkeet

Keväällä 2010 lentoasemalla otettiin käyttöön uusinta tekniikkaa hyödyntävä matkatavarakäsittelykeskus, jonne keskitetään kaikki lähtevän ja vaihtavan matkatavaran käsittely. Saapuvan matkatavaran käsittely jää nykyisiin kuormaustiloihin.
Vuonna 1969 ja 1983 valmistuneet lentoasemarakennuksen osat saneerattiin täysin. Peruskorjaus valmistui vuonna 2012.
Kiitotie 3 (22R/04L) peruskorjattiin vuoden 2012 huhti–kesäkuussa, jolloin kiitotie oli poissa käytöstä. Tämän jälkeen kiitotie 2:n (15/33) viereinen rullaustie peruskorjattiin, jolloin kiitotie 2 toimi väliaikaisena rullaustienä. Remontti valmistui syyskuussa 2012.[26]
Lentoasemalle avattiin rautatieasema 10. heinäkuuta 2015.[27] Kehärata yhdistää toisiinsa pohjoisen pääradan ja läntisen Vantaankosken radan. Matka lentokentältä Helsingin keskustan rautieasemalle kestää noin puoli tuntia, Tikkurilan rautatieasemalle noin 10 minuuttia. Lentoaseman rautatieasema rakennettiin maan alle pysäköintitalo P3A:n ja P1/P2:n väliin. Asemalta on kulkuyhteys terminaali 1:n ja 2:n väliseen yhdyskäytävään.
Pääkiitotie 04R/22L peruskorjattiin kesän 2015 aikana ja avattiin uudelleen elokuun alussa.[28]
Kävelymatkan päähän terminaalista 2 on valmistunut 13-kerroksinen kaksirakennuksinen World Trade Center, jonka päävuokralainen on Finavia.[29] Alkuvuodesta 2018 kyseiseen rakennukseen aukeaa myös Scandic hotelli, joka sisältää 148 huonetta. Tämä on kolmas hotelli lentokentän välittömässä läheisyydessä.[30]
Terminaalien laajentaminen alkoi vuoden 2016 alussa kaukolentoalueen eteläsiivestä. Sen jälkeen alkavat länsisiiven rakennustyöt, joiden on tarkoitus valmistua kesällä 2020.[31] 2017 alkoi myös terminaali ykkösen laajennus, jossa T1 saa noin 3500 lisäneliötä.[32] T1-terminaali pitenee 230 metrillä ja sinne tulee seitsemän uutta lähtöporttia.[33].
Eteläsiiven laajennus valmistui kesällä 2017.

Sisäkuvia

Terminaali 1:n lähtöselvitysaula
Terminaali 2:n lähtöselvitysaula
Kauppakäytävä terminaalissa 2
Terminaali 2:n porttialue
Terminaali 2:n laajennusosaa

Kiitotiet

Helsinki-Vantaalla on kolme kiitotietä:[34]
04R/22L (kiitotie 1), ns. pääkiitotie, mitat: 3500m × 60m
15/33 (kiitotie 2), ns. poikittaiskiitotie tai sivukiitotie, mitat: 2901m × 60m
04L/22R (kiitotie 3), pääkiitotien suuntainen kiitotie, mitat: 3060m × 60m
Kiitoteiden käyttöperiaatteet
Käytettävien kiitoteiden valintaan vaikuttavat monet tekijät, kuten sää. Ihannetilanteessa kiitotie 22R on lähtökiitotie ja 15 laskukiitotie (Open V -konfiguraatio). 22-kiitoteiden rinnakkaiskäytössä (parallel 22) on 22R lähtö- ja 22L laskukiitotie (paitsi hiljaiset suihkuturbiini-ilma-alukset voidaan selvittää lähtöön myös kiitotieltä 22L (Quiet Jet)). 04-kiitoteiden rinnakkaiskäytössä on 04L lasku- ja 04R lentoonlähtökiitotie. Nykyään kiitotietä 33 (ts. kiitotie 2 luoteeseen päin) käytetään harvoin, varsinkaan laskuun, koska sillä ei ole ILS-tarkkuuslähestymislaitteita, vaan ainoastaan VOR/DME- ja RNAV-menetelmät ilman varsinaista pystysuuntaopastusta, mikä tekee sen käytöstä vähänkään huonommalla säällä vaikeaa. Joskus sitä voidaan käyttää pohjoiseen suuntautuvien lentojen lähtökiitotienä.
Häiriöiden vähentämiseksi käytetään ensisijaisuusjärjestystä, joka lähtöihin on 22R, 22L, 04R, 33, 15 ja laskeutumisiin 15, 22L, 04L, 04R, 22R, 33. Meluhaittojen vähentämiseksi yöaikaan kello 23–06 käytetään lähtökiitotienä 22R:ää ja laskukiitotienä 15:tä, ellei sää tai muut olosuhteet muuta vaadi.
Maaliikenne

Helsinki-Vantaan lentoasema sijaitsee Kehä III:n ja Tuusulanväylän välittömässä läheisyydessä. Lentoaseman alla tunnelissa kulkevat junaraiteet liittävät kentän Helsingin seudun lähiliikenneverkkoon.
Julkinen liikenne
Lähijunat
HSL tarjoaa kahta lähijunalinjaa Helsingin keskustasta lentoasemalle. Nämä linjat kulkevat kehärataa vastapäivään väliä Helsinki - Tikkurila - Lentoasema - Myyrmäki - Helsinki (I-juna) ja myötäpäivään väliä Helsinki - Myyrmäki - Lentoasema - Tikkurila - Helsinki (P-juna) pysähtyen jokaisella asemalla. Linjoja liikennöidään matalalattiaisilla FLIRT-junilla. Junia liikennöi VR.
Linjojen vuoroväli on päiväsaikaan 10 minuuttia, iltaisin 19–22 15 minuuttia ja hiljaiseen aikaan puoli tuntia. Matka Helsingistä lentoasemalle kestää I-junalla 27 minuuttia ja P-junalla 32 minuuttia.
Matkustaessa Helsingistä junissa käy seutulippu (vuoden 2018 aikana alkavassa vyöhykemallissa ABC-lippu).[35][36]
Linja-autot
Finnair City Bus on Pohjolan Liikenteen operoima linja-autoyhteys Elielinaukiolta lentoasemalle, joka maksaa verkkokaupasta ostettuna aikuiselle 6,20€ ja lapselle (6-16 vuotta) 3,10€. Kuljettajalta ostaessa lippujen hinnat ovat 6,30€ aikuiselle ja 3,20€ lapselle.[37] FCB pysähtyy Elielinaukion lisäksi Hesperian puiston vieressä. Matka keskustasta terminaaleihin kestää noin 30 minuuttia.[38]
HSL:n seutulinjat 415 (Elielinaukiolta) ja 615 (Rautatientorilta) vievät Helsingin keskustasta ja sen tuntumasta lentoasemalle noin 40 - 50 minuutissa. Linja 615 liikennöi läpi vuorokauden. Tikkurilan asemalle liikennöi öisin linja 562N lähijunaliikenteen tauottua. Lentoaseman läheisyydessä sijaitsevalta Aviapoliksen rautatieasemalta on vaihtomahdollisuus useaan bussilinjaan.
Taksit
Molempien terminaalien edessä on taksitolppa. Yhdensuuntainen taksimatka Helsingin keskustasta lentoasemalle maksaa noin 45–50 euroa ja matka-aika on noin 30–40 minuuttia.[39]
Pysäköinti
Helsinki-Vantaalla on noin 10000 pysäköintipaikkaa. Kesällä 2016 valmistui pysäköintitalo P5:n noin 3000 parkkipaikan laajennus.[40]
Pysäköinti on toteutettu seuraavasti:
Pikaparkki
Molempien terminaalien edustalla on noin sadan paikan ulkoalue. Pysäköintiaika on enintään yksi tunti.
Lomaparkki
Pysäköintitaloissa P3 ja P5 on yhteensä noin 5000 parkkipaikkaa enintään 15 minuutin kävelymatkan päässä. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Ulkoalueilla 4A ja 4B on noin tuhat parkkipaikkaa. Alueilta on maksuton linja-autokuljetus terminaaleihin. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Bisnesparkki
Pysäköintitaloissa P1 ja P2 on yhteensä noin 2000 parkkipaikkaa lähellä terminaalia 2. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Kaukoparkki
Ulkoalueella on noin 2000–3000 parkkipaikkaa. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Lisäksi alueen lähellä toimii myös lentopysäköintipalvelua tarjoavia yrityksiä,[41][42][43], joihin voi jättää auton vartioidulle alueelle ja saada sieltä kuljetuksen terminaalille.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Helsinki-Vantaa on kansainvälisen ja kotimaan liikenteen keskus Finnairille ja Norwegianille.
Helsinki-Vantaan lentoasemalla on kaksi terminaalia, jotka on yhdistetty toisiinsa käytävällä.
Terminaalia 1 käyttävät Star Alliance-allianssiin kuuluvat lentoyhtiöt, kuten Scandinavian Airlines ja Lufthansa, ja terminaalia 2 muut lentoyhtiöt, kuten Finnair, KLM, ja Norwegian.
Reittilennot

1 = Verorahoin tuettu julkisen palvelun velvoite

Tilauslentoyhtiöt
Aegean Airlines
Bulgaria Air
Bulgarian Air Charter
Corendon Airlines
Finnair Lomalennot
Freebird Airlines
Jet Time
Nouvelair
Onur Air
Primera Air
Royal Jordanian
Thomas Cook Airlines Scandinavia
TUIfly
TUIfly Nordic

Rahtilentoyhtiöt
AirBridgeCargo Airlines (Moskova-Šeremetjevo)[49]
Airest (Tallinna)
DHL Aviation (Bryssel, Leipzig/Halle, Lontoo-Heathrow)
FedEx (Tukholma, Pariisi)
Nord-Flyg (Maarianhamina)
Pskovavia (Pietari)
TNT (Liege)
UPS (Tukholma-Arlanda, Malmö, Köln/Bonn)

Liikelentoyhtiöt
Airfix Aviation
Jetflite
Scanwings
Muut toimijat
FinnHEMS 10

Maahuolintapalveluita lentoyhtiöille tarjoavat Airpro Oy, Ground Power (Maavoima Oy), ISS Aviation, Havas Europe (North Hub Services Finland Oy), Servisair Finland Oy ja Swissport Finland Oy. Polttoainetta toimittavat Helsinki-Vantaalla sijaitsevat Neste Aviation, Shell sekä St1 Avifuels Oy. Catering-palveluita tarjoavat LSG Sky Chefs Finland ja Vantaa Catering Services Oy.[50]
Tilastoja

Onnettomuuksia ja kaappaustilanteita
2. joulukuuta 1957 Leningradista tulossa olleen Aeroflotin Iljušin Il-14 -koneen  lähestyminen meni sakeassa sumussa pitkäksi, eivätkä lentäjät saaneet pysäytettyä konetta ennen kiitotien päättymistä. Kone syöksyi kiitotieltä ulos pysähtyen lopulta lentokenttäalueen eteläpuolella maantien penkkaan. Koneessa oli kuusitoista matkustajaa ja viisi miehistön jäsentä, joista kymmenen henkilöä loukkaantui.[52]
10. heinäkuuta 1977 kaksi neuvostoliittolaista nuorta miestä kaappasivat Petroskoista Leningradiin matkalla olleen Aeroflotin Tupolev Tu-134 -koneen yrittäen päästä Tukholmaan. Polttoaineen vähyyden vuoksi kone joutui kuitenkin laskeutumaan Helsinki-Vantaalle. Kaappaustilanne kesti kolme päivää, jonka jälkeen kaappaajat antautuivat poliisille ja heidät luovutettiin Neuvostoliittoon.
30. syyskuuta 1978 37-vuotias entinen urakoitsija Aarno Lamminparras kaappasi Finnairin lennon (Caravelle) Oulusta Helsinkiin. Kone kävi välillä Amsterdamissa ja palasi sieltä Helsinki-Vantaalle. Kaappari antautui poliisille 1. lokakuuta. Koneen 44 matkustajista kukaan ei kuollut tai loukkaantunut.
31. tammikuuta 2005 rahtilennolla Ruotsiin matkalla ollut Nord-Flyg AB:n Cessna C208B -tyyppinen lentokone syöksyi pian lentoonlähdön jälkeen maahan 1. ja 3. kiitotien väliselle lentokenttäalueelle. Onnettomuuden syynä oli siiven yläpinnalle jääneen lumen ja jään aiheuttama sakkaaminen. Ainoana henkilönä koneessa ollut lentäjä loukkaantui onnettomuudessa lievästi.[53]
Helsinki-Vantaa matkustaja- ja liikennetutkimuksissa

Lentoasema on menestynyt hyvin viime vuosina erilaisissa matkustaja- ja liikennetutkimuksissa.[5]
1997: Euroopan paras (IATA)
1998: maailman paras (IATA)
1999: maailman paras omassa kokoluokassaan (IATA)
2000: maailman paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan paras (IATA)
2000: Ilmailulaitoksen vuoden lentoasema
2004: maailman paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan toiseksi paras (AETRA)
2005: maailman 3. paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan 3. paras (AETRA)
2006: maailman 3. paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan 3. paras (ASQ), Euroopan 2. paras (Skytrax)
2007: Euroopan 3. paras (ASQ)
2008: maailman 9. paras (Skytrax)
2009: maailman paras matkatavaroiden käsittely (Skytrax)
2009: maailman paras lentoasema (Monocle Magazine)
2010: Pohjois-Euroopan paras lentoasema (Skytrax)
2010: maailman paras vaihtokenttä (Monocle)
2010: Finavian vuoden lentoasema[54]
2011: maailman paras lounge (Priority Pass)[55]
2012 paras lentoasema sosiaalisessa mediassa (SimpliFlying)[56]
2017: maailman paras lentoasema (Travellink)
2018: Finnish Travel Gala: ”Mieleenpainuvin matka- tai palvelukokemus”
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Helsinki-Vantaan kiitotien käyttömenetelmistä  ja .
 etsii yhteyden mistä tahansa Suomesta lentoasemalle ovelta ovelle -periaatteella.

Luokka:Suomen lentoasemat
Lentoasema Vantaa
Lentoasema
Luokka:Vantaan rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on tie-etäisyys Budapestin ja Krakovan välillä?


George Edward Foreman (s. 10. tammikuuta 1949 Marshall, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. Amatöörinä hän voitti kultaa vuoden 1968 Meksikon olympialaisissa, ja ammattilaisena hän onnistui pääsemään kahdesti raskaan sarjan maailmanmestariksi.
Foreman aloitti ammattilaisuransa pian olympiavoittonsa jälkeen ja kohosi raskaansarjan maailmanmestariksi vuonna 1973 voitettuaan Joe Frazierin Sunshine Showdown -nimellä tunnetussa kamppailussa toisessa erässä teknisellä tyrmäyksellä. Hän puolusti mestaruuttaan kahdesti, ennen kuin menetti sen Muhammad Alille vuonna 1974 kuuluisassa Rumble in the Jungle -nimisessä ottelussa. Hän otteli tämän jälkeen vain muutaman kerran ja kärsi uransa toisen tappion Jimmy Youngille, ennen kuin lopetti uransa vuonna 1977. Foreman teki yllättäen paluun vuonna 1987, kymmenen vuotta viimeisimmän ottelunsa jälkeen, ja 1994 hän voitti toisen maailmanmestaruutensa tyrmättyään WBA:n ja IBF:n maailmanmestarin Michael Moorerin. Hän oli silloin 45-vuotias, joten samalla hänestä tuli kaikkien aikojen vanhin raskaansarjan maailmanmestari. Sen jälkeen hän puolusti mestaruuttaan muutamia kertoja, kunnes lopetti uransa toisen kerran vuonna 1997, kun hän oli kärsinyt tappion Shannon Briggsille puolustaessaan WBU:n maailmanmestaruutta.
Nyrkkeilyuransa jälkeen Foreman on ansainnut omaisuuden myymällä nimellään valmistettuja grillejä.
Elämä ja ura
Nuoruus ja amatööriura
George Edward Foreman syntyi 22. tammikuuta 1944 Marshallissa Texasissa, mutta varttui osavaltion pääkaupungissa Houstonissa. Hänen isänsä oli nimeltään Leroy Moosehead, mutta hän sai sukunimensä isäpuoleltaan J. B. Foremanilta. Hän oli viides perheen seitsemästä lapsesta ja kasvoi köyhissä oloissa. Hänen isäpuolensa oli rautatieläinen, joka joi usein kaikki palkkarahansa.[1] George jätti koulun kesken 13-vuotiaana, muttei ajautunut rikollisiin tekoihin, sillä hän kiinnostui nuorison työpalvelusta, josta oli kuullut televisiosta. Palkka oli 30 dollaria kuukaudessa, ja 16–18-vuotiaana Foreman suoritti koulunsa loppuun ja työskenteli palvelunsa aikana Oregonissa ja Kaliforniassa.[2]
Foreman oli 18-vuotias aloittaessaan nyrkkeilyn. Ollessaan työpalvelussa Oregonissa hän joutui tappeluun toisen nuoren kanssa, jolloin ryhmän valvoja ja nyrkkeilyintoilija Doc Broadus huomasi hänen potentiaalinsa. Hän alkoi ensimmäisenä kehittää Foremanin tekniikkaa.[1] Foreman ihaili Jim Brownia ja halusi alun perin amerikkalaisen jalkapallon tähtipelaajaksi, mutta hän päätti kuitenkin ammatinvalintaohjelmassa kokeilla nyrkkeilyä näyttääkseen kavereilleen, ettei ole pelkuri.[3] Harjoittelun myötä Foremanin paino putosi 113 kilosta alle 100 kiloon.[2] Hän aloitti amatööriuransa helmikuussa 1967 ja voitti 21 käymistään 24 ottelusta. Foreman ehti voittaa Yhdysvaltain amatöörien mestaruuden vuonna 1968. Tahraksi jäi diskaaminen Länsi-Saksa–Yhdysvallat-nyrkkeilymaaottelussa.[2]
Foremanin valmentajana amatööriuran aikana toimi Albert Sandellin. Vain puolitoista vuotta amatööriuran aloittamisen jälkeen, 19-vuotiaana ja 24 ottelua käyneenä, Foreman voitti kultaa Méxicon vuoden 1968 olympialaisissa.[4] Foreman itse on sanonut arvostavansa kaikista saavutuksistaan ehkäpä eniten yllättäen voittamaansa olympiakultaa.[5] Hän voitti kisoissa ensin puolalaisen Lucjan Trelan tuomaripistein 4–1, sitten romanialaisen Ion Alexen teknillisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä ja italialaisen Giorgio Bambinin tyrmäyksellä toisessa erässä. Loppuottelussa Foreman voitti neuvostoliittolaisen Ionas Tšepulisin teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.[4]
Palkintokorokkeella Foreman lämmitti monien isänmaallisten yhdysvaltalaisten mieltä heiluttamalla kädessään pientä Yhdysvaltain lippua.[6] Monet olivat närkästyneet, kun Tommie Smith ja John Carlos olivat samoissa olympiakisoissa nostaneet palkintokorokkeella mustan hansikkaan peittämät nyrkkinsä ilmaan. Ne jotka kokivat protestin epäisänmaalliseksi, pitivät Foremanin elettä mieluisana.[6][2] Foreman olisi itse asiassa halunnut ottaa osaa protestiin ja osoittaa hänkin mieltään Vietnamin sotaa vastaan ja mustien kansalaisoikeuksien puolesta, muttei kuitenkaan tehnyt sitä.[1]
Ammattilaisuran alku ja ensimmäinen maailmanmestaruus

George Foreman teki heti olympialaisten jälkeen ammattilaissopimuksen Dick Sadlerin, höyhensarjan entisen maailmanmestarin Sandy Sadlerin veljen kanssa. Sandy toimi usein Foremanin valmentajana tämän uran aikana. Olympiavoittajan uskottiin menestyvän hyvin ammattilaisena ja nousevan maailmanmestariksi kahdessa ja puolessa vuodessa.[7]
Foreman aloitti ammattilaisuransa voittamalla Don Waldheimin tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä, minkä jälkeen hänen kehitystään seurattiin tarkasti.[7] Vuonna 1970 hän voitti Gregorio Pereltan ja George Chuvalon Madison Square Gardenissa. Foreman voitti MM-haastajana olleen Chuvalon teknisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä. Vuonna 1971 Foreman voitti kahdeksan ottelua, muun muassa uusintaottelun Pereltaa vastaan kymmenennessä erässä Oklahomassa, Kaliforniassa. Foreman voitti myös Charlie Politen neljännessä erässä, Boone Kirkmanin kolmannessa erässä ja Leroy Caldwellin toisessa erässä.[8] Hän oli vasta 22-vuotias vuonna 1972, kun hänet nimettiin maailmanmestarin ensimmäiseksi haastajaksi sekä WBA:n että WBC:n listoilla.[7]

Foreman sai ensimmäisen mahdollisuutensa mestaruuteen 24. tammikuuta 1973 Jamaikan Kingstonissa käydyssä ottelussa, jossa hän kohtasi maailmanmestari Joe Frazierin.[9] Vielä kolme kuukautta ennen ottelua Foreman uhkasi luopua kamppailusta, koska liian monet hyötyivät hänen kustannuksellaan. Hän kuitenkin perui päätöksensä ja ottelu käytiin ajallaan.[7]
Maailmanmestari Joe Frazier oli puolustanut mestaruuttaan tunnetun Fight of the Centuryn jälkeen vain kahdesti, mutta lähti silti Sunshine Showdown -nimellä tunnettuun kamppailuun 3–1 ennakkosuosikkina.[6] Syy pieniin kertoimiin oli, että Foreman ei ollut kohdannut urallaan monia merkittäviä vastustajia, ja muutkin olivat jo nähneet parhaat päivänsä.[1][6] Hänen iskuvoimansa tunnustettiin,[6] mutta häntä pidettiin liian kokemattomana haastajaksi.[7] Frazierin valmentajat olivat arvioineet Foremanin olevan niin hidas, että Frazier pystyisi väistämään tämän iskuja.[10] 36000 katsojaa sai kuitenkin nähdä, miten Foreman voitti ottelun lyömällä Frazierin kovassa kamppailussa kuudesti kanveesiin kahden erän aikana. Tuomari keskeytti ottelun, kun toista erää oli käyty minuutti ja 35 sekuntia, ja julisti haastajan voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä.[6][5] Time-lehti kuvaili ottelua yhdeksi "nopeimmista ja raaimmista yllätyksistä nyrkkeilyn historiassa".[6]
Kun Foreman voitti maailmanmestaruutensa, alettiin nopeasti puhua hänen ja Muhammad Alin välisen ottelun mahdollisuudesta.[6] Ali oli ollut paikan päällä seuraamassa Foremanin ja Frazierin kamppailua ja kuvaillut sitä jälkeenpäin kuivaksi.[11] Foreman lupasi antaa Alille mahdollisuuden, jolloin Joe Bugneria vastaan valmistautunut Ali totesi: ”Hän ei ole valmis, hän on vasta päässyt olympialaisista”.[6] Foreman puolusti mestaruuttaan ensimmäistä kertaa José Romania vastaan Japanissa, Tokiossa. Haastajalla ei yleisesti uskottu olevan mitään mahdollisuuksia Foremania vastaan, jonka suurin huolenaihe olikin painon pitäminen kurissa. Foreman voitti ottelun ensimmäisessä erässä, kun kamppailua oli ehtinyt kulua vain kaksi minuuttia. Roman ehti käydä kolmesti kanveesissa eikä lyönyt takaisin kertaakaan.[11]
Foremanilla oli maailmanmestaruusaikanaan useita ongelmia yksityiselämässä ja raha-asioissa. Hän erosi vaimostaan ja joutui antamaan tälle 235000 dollarin summan tasinkona sekä maksamaan 400 dollaria kuussa elatusmaksua.[12] Seuraavan kerran hän puolusti mestaruuttaan Ken Nortonia vastaan Venezuelan pääkaupungissa Caracasissa käydyssä ottelussa 26. maaliskuuta 1974.[11] Kaksi viikkoa ennen ottelua nyrkkeilijöiden välillä puhkesi riita kehätuomarista: Foremanin leiri halusi tuomariksi kokeneen yhdysvaltalaisen Jim Rondeaun, kun taas Nortonin leiri tahtoi otteluun venezuelalaisen tuomarin. Kun sopua ei ollut saatu aikaiseksi ottelupäivään mennessä, Foreman alkoi valitella jalkaansa ja joutui menemään sairaalaan. Ottelun peruuttamisesta huhuttiin, kunnes Nortonin leiri suostui Rondeaun valintaan.[12]
Foremanin ja Nortonin välinen ottelu päättyi nopeasti, kun Rondeau keskeytti ottelun jo toisessa erässä Nortonin käytyä kolmatta kertaa kanveesissa. Foreman tienasi kamppailusta arvioiden mukaan noin 700000 dollaria. Venezuelan hallitus päätti kuitenkin yllättäen verottaa ottelijoiden palkkioista 18%, eivätkä he voineet poistua maasta maksamatta sitä.[12]
Rumble in the Jungle ja mestaruuden menettäminen

Norton-ottelun jälkeen Foremania alettiin monissa yhteyksissä pitää jo kaikkien aikojen parhaana raskaansarjan nyrkkeilijänä, joka kykenisi voittamaan kaikki edelliset.[13] Hän puolusti mestaruuttaan kolmatta kertaa, kun hän kävi ottelun entistä maailmanmestaria Muhammad Alia vastaan. Ottelu järjestettiin historiallisesti Afrikassa, Zairen pääkaupungissa Kinshasassa, 30. lokakuuta 1974.[14] Ottelua markkinoitiin nimellä Rumble in the Jungle, jonka keksi kamppailun promoottorina toiminut, tuolloin vielä melko tuntematon Don King. Hän lupasi Alille ja Foremanille viiden miljoonan dollarin palkkion mutta joutui etsimään ulkopuolisen rahoittajan, koska oli itse varaton. Zairen presidentti Mobutu Sese Seko ilmoitti takaavansa rahat ja järjestävänsä ottelupaikaksi 60000 katsojan ulkoilma-areenan, sillä hän halusi Zairen olevan ensimmäinen maa, joka sponsoroi merkittävää nyrkkeilyottelua Afrikassa.[15]
Ali lähti otteluun haastajana ja altavastaajana, eikä hänen mahdollisuuksiinsa voittaa mestaruus uskottu.[16] Vedonlyöntikertoimet olivat Foremanin puolella luvuin 3–1.[17] Foremanin ylivoimasta kertoi myös se, että hän oli aiemmin tarvinnut vain kaksi erää Joe Frazierin ja Ken Nortonin tyrmäämiseen. Ali taas oli hävinnyt kummallekin kerran, ja kaikki heidän kohtaamisensa olivat muutenkin olleet erittäin tasaväkisiä.[15]
Ottelua jouduttiin lykkäämään kuudella viikolla, koska Foreman sai sparratessaan avohaavan silmäänsä.[15] Viivästys ei haitannut itsevarmaa Alia, joka nautti zairelaisten myötämielisyydestä ja vieraanvaraisuudesta. Kansa otti hänet omakseen, kun hän julisti olevansa ennen kaikkea afrikkalainen.[17] Foreman ei sopeutunut Zaireen Alin tavoin, vaan häntä harmitti jäädä sinne oleskelemaan ”poliittisena vankina”. Hänen harjoitteluleirinsäkin sijaitsi vanhassa armeijan tukikohdassa.[15]
Ottelun ensimmäisessä erässä Ali otteli perinteisesti liikkumalla paljon ja lyömällä varmoja iskuja. Pian hän kuitenkin tajusi, ettei voisi voittaa vahvempaa Foremania siten. Hän vaihtoi taktiikkaansa ja alkoi ottaa runsaasti iskuja vartaloonsa nojatessaan kehän köysiin, mikä sai voimakkaana iskijänä tunnetun Foremanin kuluttamaan voimansa loppuun.[18] Köysissä maatessaan hän samalla jatkuvasti solvasi ja ärsytti Foremania kuvailemalla hänen iskujaan ”neitimäisiksi”.[17] Ottelun 8. erässä Ali onnistui tyrmäämään väsyneen Foremanin ja nousemaan maailmanmestariksi.[14] Ali oli ennen ottelua onnistunut myös valloittamaan zairelaisten kannattajien enemmistön puolelleen. Yleisö huusi läpi ottelun kannustuslausetta ”Ali, bombaye” (Ali, tapa hänet) ja hurrasi, kun hän löi Foremania.[19][17]
Ottelun jälkeen aiemmin voittamaton Foreman kiisti ottelun rehellisyyden. Vuosien mittaan hän kertoi tappionsa johtuneen muun muassa Afrikan raskaasta ilmasta, myrkytetystä juomavedestä, Angelo Dundeen löysentämistä kehäköysistä ja tuomarin liian nopeasta luvunlaskusta.[19] Foremanin henkinen toipuminen tappiosta kesti kauan, mutta lopulta hän oppi vastentahtoisesti hyväksymään häviönsä omien sanojensa mukaan ”parhaalle miehelle, joka nyrkkeilykehässä koskaan on ollut”. Ali on puolestaan sanonut, että Foreman oli voimakkain iskijä, jonka hän oli ikinä kohdannut.[20] Foreman ja jo edesmennyt Ali olivat hyviä ystäviä. Foreman on sanonut kamppailun opettaneen hänelle nöyryyttä ja kertonut olevansa ylpeä siitä, että hänellä on merkittävä osa Alin uralla.[21]
Uran lopettaminen
Vuonna 1975 Foreman ei otellut virallisesti. Torontossa Kanadassa 26. huhtikuuta hän otteli yhden illan aikana viisi kaksieräistä näytösottelua Charley Politea, Boone Kirkmania, Terry Danielsia, Jerry Judgea ja Alonzo Johnsonia vastaan.[5][22] Tammikuussa 1976 hän kohtasi ensimmäisessä tappion jälkeisessä vakavassa ottelussaan Ron Lylen ja tyrmäsi tämän viidennessä erässä. Hän ansaitsi ottelusta 250000 dollaria.[22] Samana vuonna Foreman kohtasi Joe Frazierin toista kertaa ja voitti viidennessä erässä tyrmäyksellä. Ottelupalkkio oli 375000 dollaria.[22]
Frazierin jälkeen Foreman voitti vielä muutamia vastustajia, kunnes hävisi 17. maaliskuuta 1977 yllättäen kymmeneräisen kamppailun pistein Jimmy Youngille.[5][22] Jälleen kerran Foreman väsyi ottelun viimeisissä erissä ja kävi ottelun viimeisessä erässä jopa kanveesissa.[1][5] Ottelun jälkeen Foreman tunsi olonsa huonovointiseksi ja kärsi väsymyksestä sekä lämpöhalvauksesta, ja pukuhuoneessa hän sai uskonnollisen herätyksen.[1][5] Hän koki käyneensä lähellä kuolemaa tuolla hetkellä.[1] Sen jälkeen hän lopetti nyrkkeilyuransa (vaikka ei koskaan ilmoittanutkaan siitä virallisesti[1]), vetäytyi julkisuudesta ja siirtyi kokopäiväisesti seurakuntatyöhön.[22] Foreman työskenteli saarnaajana kotikaupungissaan Teksasin Houstonissa ja perusti nuorten ja heikko-osaisten säätiön, joka kantoi hänen nimeään.[5]
Vuosien 1981 ja 1983 välillä Foreman meni naimisiin ja erosi kolme kertaa. Yksi vaimoista karkasi parin yhteisten lasten kanssa Barbadokselle, jolloin Foreman lähti nopeasti perään ja haki lapsensa takaisin.[1] Vuonna 1984 Foreman kantoi Yhdysvaltain lippua Los Angelesin olympialaisten nyrkkeilykilpailujen avajaisissa.[2] Vuonna 1986 hän rakennutti kirkkonsa viereen Houstoniin kuntosalin, joka tarjosi paikallisille nuorille mahdollisuuden kuntoilla kaduilla kulkemisen sijaan.[1]
Paluu ja toinen maailmanmestaruus
Foreman päätti palata kehään perustamansa järjestön rahahuolien vuoksi vuonna 1987, kun hän oli 38-vuotias ja ollut eläkkeellä jo kymmenen vuotta.[5] Hänen urallaan ansaitsemansa rahat olivat alkaneet loppua, ja lisäksi hänellä oli silloin kahdeksan lasta elätettävänä.[1] Lisäksi ihmiset olivat sanoneet hänen käyttävän Raamattua tekosyynä, koska hän pelkäsi nousta kehään.[5] Foremanin tyyli oli menettänyt pitkän tauon aikana tehokkuuttaan, eikä hänen iskuvoimansa enää ollut samalla tasolla kuin ennen. Hän ottikin käyttöön hienostuneemman tyylin, joka osoittautui tehokkaaksi. Yleisesti Foremanin paluuseen suhtauduttiin aluksi varauksella, sillä hänen uskottiin lopettavan uransa pian uudelleen, kun joku nuori nyrkkeilijä voittaisi hänet.[23]
Ensimmäisessä paluuottelussaan Foreman painoi yli 120 kiloa, vaikka olikin pudottanut painoaan jo noin 30 kiloa.[5] Hän voitti ensimmäisen vuotensa aikana neljä kamppailua samalla, kun hän palautui fyysisesti asteittain lähemmäs huippuvuosien tasoa.[1] Vuosi paluunsa jälkeen kohdatessaan Dwight Muhammad Qawin Foreman painoi enää 106 kiloa.[5] Hän kukisti kahdessa vuodessa 24 vastustajaa, joista 23 ennen täyttä aikaa. Vastustajien joukossa oli muun muassa entinen MM-haastaja Gerry Cooney.[8] Vastustajat oli aluksi tarkkaan valikoitu, mutta vähitellen Foreman pääsi kohtaamaan yhä vakavammin otettavia nyrkkeilijöitä.[5] Samoihin aikoihin hän alkoi myös esiintyä yhä useammin televisiossa ja mainostaa muun muassa grillejä.[1]
19. huhtikuuta 1991 41-vuotias Foreman haastoi hallitsevan WBC:n, WBA:n ja IBF:n nyrkkeilyliittojen maailmanmestarin Evander Holyfieldin mutta kärsi tappion yksimielisesti pistein.[8] Läpi ottelun Foreman pyrki painostamaan vastustajaansa ja pystyi jopa horjuttamaan nopeampaa Holyfieldia, vaikka otti itse samalla runsaasti iskuja vastaan.[5] Kestämällä kokonaisen ottelun ajan Foreman yllätti monet, jotka eivät olleet uskoneet hänellä olevan mitään mahdollisuuksia voittoon.[1] Tämän jälkeen Foreman otteli kolme voittoa.[8] Hän esimerkiksi voitti Alex Stewartin pistein kymmeneräisessä kamppailussa, vaikka hänen kasvonsa turposivat kamppailun aikana ja alkoivat vuotaa verta.[1] Hän sai uuden mahdollisuuden toiseen maailmanmestaruuteensa vuonna 1993, kun hän kohtasi 7. kesäkuuta Tommy Morrisonin ottelussa avoimesta WBO-liiton maailmanmestaruudesta, mutta hävisi yksimielisesti pistein.[5][8]
5. marraskuuta 1994 Foreman otteli WBA:n ja IBF:n mestaruudesta, kun silloinen mestari Michael Moorer hyväksyi hänet haastajaksi.[23] Nyrkkeilykomissio ei olisi aluksi halunnut antaa Foremanille enää kolmatta mahdollisuutta tämän Morrisonille kärsimän tappion jälkeen, jolloin Foreman syytti heitä ikäsyrjinnästä. Ottelulle myönnettiin lupa ja se käytiin ajallaan.[1] Kamppailussa Foremanin valmentajana oli Angelo Dundee, Alin entinen valmentaja.[5] Foreman oli koko ottelun ajan tappiolla pisteissä, mutta onnistui kääntämään kamppailun voitokseen tyrmäämällä Moorerin oikealla suorallaan kymmenennessä erässä. Niin hän voitti takaisin 20 vuotta aiemmin menettämänsä mestaruuden[5] ja nousi samalla 45-vuotiaana kaikkien aikojen vanhimmaksi raskaansarjan maailmanmestariksi.[23] Myöhemmin Joe Bugner onnistui voittamaan WBF-liiton maailmanmestaruuden 49-vuotiaana, mutta hänen liittonsa jakamalla maailmanmestaruudella ei ollut yleistä hyväksyntää.
Foreman menetti WBA:n mestaruutensa melkein välittömästi, koska kieltäytyi ottelemasta haastaja Tony Tuckeria vastaan. IBF:n titteliä hän puolusti menestyksekkäästi saksalaista Euroopan mestaria Axel Schultzia vastaan ja voitti samalla avoinna olleen WBU:n mestaruuden. Hän kuitenkin menetti IBF:n mestaruuden kieltäydyttyään uusintaottelusta Schultzia vastaan.[5] Foremanin mestaruuskautta leimasi vaarallisina pidettyjen vastustajien vältteleminen,[23] mutta siitä huolimatta hänen suosionsa kasvoi. Osasyynä tähän saattoi olla, ettei Foreman enää esiintynyt yhtä uhkaavasti kuin nuorempana, vaan hän oli yleensä hyväntuulinen.[1] Oltuaan kaksi vuotta mestarina hän julisti itsensä lineaaliksi maailmanmestariksi, joka voi menettää maailmanmestaruutensa vain häviämällä kehässä, ja lupasi jatkaa uraansa, kunnes joku voittaisi hänet.[23]
WBU-titteliä Foreman puolusti menestyksellä Crawford Grimsleytä ja Lou Savaresea vastaan,[5] kunnes kohtasi Shannon Briggsin viimeiseksi jääneessä ottelussaan Atlantic Cityssä vuonna 1997. Ottelun panoksena oli kamppailu WBC:n maailmanmestaria Lennox Lewisia vastaan.[1] Foreman ajoi Briggsia takaa läpi ottelun ja osui tätä molemmin käsin useita kertoja, vaikka joutuikin ottamaan muutamia iskuja. Tuomarit merkitsivät kuitenkin hänelle pistetappion. Tuomio jakoi mielipiteet, ja esimerkiksi Sports Illustrated piti sitä "tyrmistyttävänä, jopa nyrkkeilyssä".[23] Ottelun jälkeen Foreman kuunteli tuloksen hymyillen ja ilmoitti lopettavansa uransa.[5] Hän kommentoi Briggsin tyyliä sanomalla, ettei mestaruuksia voiteta pakoon juoksemalla[5] ja että nyt on nuorten miesten aika jahdata nuoria miehiä.[23]
Uran jälkeen
Vuonna 1999 entinen maailmanmestari Larry Holmes esitti ajatuksen hänen ja Foremanin välisestä kamppailusta, joka ei kuitenkaan toteutunut.[5] Vielä vuosina 2004–2005 Foreman aikoi vakavissaan palata kehään, mutta viimeisetkin toiveet paluusta loppuivat, kun hänen vaimonsa kielsi häntä palaamasta.[5]
Foreman toimi hetken aikaa televisiokanava HBO:lla nyrkkeilykommentaattorina, mutta luopui tehtävistään keskittyäkseen muihin asioihin.[1]
Nyrkkeilyuran jälkeen Foreman on tehnyt miljoonaomaisuuden nimellään myydyillä grillituotteilla ja kirjoittamillaan dieettioppailla.[5] Hänen kehittämäänsä rasvaa vähentävää grilliä on myyty yli 100 miljoonaa kappaletta ympäri maailman ja Foreman on usein vitsaillut tienanneensa grillillään enemmän rahaa, kuin ansaitsi koko nyrkkeilyuransa aikana.[1]
Yksityiselämä
George Foreman solmi viidennen avioliiton Mary Joanin kanssa.[1] Hänellä on kaksitoista lasta; viisi poikaa ja seitsemän tyttöä. Kaikkien viiden pojan nimi on George Edward Foreman.[24] Foreman on vitsaillut nimenneensä poikansa itsensä mukaan, koska on varautunut muistinmenetykseen.[25] Hän asuu perheineen maatilalla kotikaupungissaan Marshallissa, missä hänellä on paljon kotieläimiä.[26] Hänen tyttärensä Freeda Foreman on myös nyrkkeillyt, kuten myös yksi pojistaan, George Foreman III.[25]
Nyrkkeilytyyli
Foreman oli suurikokoinen nyrkkeilijä (193 cm ja n. 105 kg)[15] ja tunnettu huimasta iskuvoimastaan.[19] Nyrkkeilytoimittaja Ilmo Lounasheimo kuvaili vuonna 1987 ilmestyneessä kirjassaan Kehän sankarit, että: ”hänen hitaanlaiset, mutta sitäkin painavammat lyöntinsä kaatavat puun siinä missä miehenkin”.[7] Nuorta Foremania pidetäänkin yhtenä kaikkien aikojen kovimmista iskijöistä, mutta palattuaan kehään 38-vuotiaana hän oli menettänyt osan iskuvoimastaan. Foremanin tyyli ei nuorena ollut kovinkaan tekninen, mutta paluunsa jälkeen 1987 se muokkautui hienostuneemmaksi.[23]
Ottelut

76 voittoa (68 tyrmäystä/teknistä tyrmäystä, 8 pistevoittoa), 5 tappiota (4 pisteillä)
KO = Tyrmäys, TKO = Tekninen tyrmäys, PTS = Pisteillä, DRAW = TasapeliTulosVastustajaTuomioEräPäiväPaikkaHuomioVoittoDon WalheimTKO3 623.6.1969 New York City, New YorkDebyyttiottelu ammattilaisena.VoittoFred AskewKO1 61.7.1969 Houston, TexasVoittoSylvester DullaireTKO1 614.7.1969 Oxon Hill, MarylandVoittoChuck WepnerTKO3 818.8.1969 New York City, New YorkVoittoJohnny CarrollKO1 818.9.1969 Seattle, WashingtonVoittoRoy WallaceKO2 623.9.1969 Houston, TexasVoittoVernon ClayTKO2 67.10.1969 Houston, TexasVoittoRoberto DavilaPTS831.10.19 New York City, New YorkVoittoLeo PetersenKO4 85.11.1969 Scranton, PennsylvaniaVoittoMax MartinezKO2 1018.11.1969 Houston, TexasVoittoBob HazeltonTKO1 66.12.1969 Las Vegas, NevadaVoittoLevi FortePTS1016.12.1969 Miami Beach, FloridaVoittoGary Hobo WilerTKO1 1018.12.1969 Seattle, WashingtonVoittoJack O'HalloranKO5 1026.1.1970 New York City, New YorkVoittoGregorio PeraltaPTS1016.2.1970 New York City, New YorkVoittoRufus BrassellTKO1 1031.3.1970 Houston, TexasVoittoJames J. WoodyTKO3 1017.4.1970 New York City, New YorkVoittoAaron EastlingTKO4 1029.4.1970 Cleveland, OhioVoittoGeorge JohnsonKO7 1016.5.1970 Inglewood, KaliforniaVoittoCharley PoliteKO4 106.6.1970 Houston, TexasVoittoRoger RussellTKO1 1020.7.1970 Philadelphia, PennsylvaniaVoittoGeorge ChuvaloTKO3 104.8.1970 New York City, New YorkVoittoLou BaileyTKO3 103.11.1970 Oklahoma City, OklahomaVoittoBoone KirkmanTKO2 1018.11.1970 New York City, New YorkVoittoMel TurnbowTKO1 1018.12.1970 Seattle, WashingtonVoittoCharlie BostonKO1 108.2.1971 Saint Paul, MinnesotaVoittoStanford HarrisKO2 103.4.1971 Lake Geneva, WisconsinVoittoGregorio PeraltaTKO10 1510.5.1971 Oakland, KaliforniaVoittoOllie WilsonKO2 107.7.1971 San Antonio, TexasVoittoVic ScottKO1 1014.9.1971 El Paso, TexasVoittoLeroy CaldwellKO2 1021.9.1971 Beaumont, TexasVoittoLuis Faustino PiresTKO5 1029.10.1971 New York City, New YorkVoittoJoe Murphy GoodwinKO2 1029.2.1971 Austin, TexasVoittoClarence BooneKO2 107.3.1972 Beaumont, TexasVoittoTed GullickKO2 1010.4.1972 Inglewood, KaliforniaVoittoMiguel Angel PaezKO2 1011.5.1972 Oakland, KaliforniaVoittoTerry SorrellKO2 1029.10.1972 Salt Lake City, UtahVoittoJoe FrazierTKO2 1522.1.1973 Kingston, JamaikaSunshine Showdown;
Ottelu oli WBC:n/WBA:n maailmanmestaruudesta.VoittoJosé RomanKO1 151.9.1973 Tokio, JapaniPuolusti WBA/WBC:n maailmanmestaruutta.VoittoKen NortonKO2 1526.3.1974 Caracas, VenezuelaPuolusti WBA/WBC:n maailmanmestaruutta.TappioMuhammad AliKO8 1530.10.1974 Kinshasa, ZaireRumble in the Jungle
Menetti WBA/WBC:n maailmanmestaruuden.VoittoRon LyleKO5 1224.1.1976 Las Vegas, NevadaVoittoJoe FrazierTKO5 1215.6.1976 Uniondale, New YorkOttelu oli NABF:n mestaruudesta.VoittoScott LeDouxTKO3 1014.8.1976 Utica, New YorkVoittoJohn Dino DenisTKO4 1015.10.1976 Hollywood, FloridaVoittoPedro AgostoTKO4 1022.1.1977 Pensacola, FloridaTappioJimmy YoungPTS1217.3.1977 San Juan, Puerto RicoLopettaa uransa ensimmäisen kerran.VoittoSteve ZouskiTKO4 109.3.1987 Sacramento, KaliforniaPaluuottelu 10 vuoden tauon jälkeen.VoittoCharles HostetterKO3 109.7.1987 Oakland, KaliforniaVoittoBobby CrabtreeTKO6 1015.9.1987 Springfield, MissouriVoittoTim AndersonTKO4 1021.11.1987 Orlando, FloridaVoittoRocky SekorskiTKO3 1018.12.1987 Las Vegas, NevadaVoittoTom TrimmKO1 1023.1.1988 Orlando, FloridaVoittoGuido TraneTKO5 105.2.1988 Las Vegas, NevadaVoittoDwight Muhammad QawiTKO7 1019.3.1988 Las Vegas, NevadaVoittoFrank LuxTKO3 1021.5.1988 Anchorage, AlaskaVoittoCarlos HernándezTKO4 1026.6.1988 Atlantic City, New JerseyVoittoLadislao MijangosTKO2 1025.8.1988 Fort Myers, FloridaVoittoBobby HitzTKO1 1010.10.1988 Auburn Hills, MichiganVoittoTony FulilangiTKO2 1027.10.1988 Marshall, TexasVoittoDavid JacoTKO1 1028.12.1988 Bakersfield, KaliforniaVoittoMark YoungTKO7 1026.1.1989 Rochester, New YorkVoittoManoel De AlmeidaTKO3 1016.2.1989 Orlando, FloridaVoittoJ.B. WilliamsonTKO5 1030.4.1989 Galveston, TexasVoittoBert CooperTKO2 101.6.1989 Phoenix, ArizonaVoittoEverett MartinPTS1020.7.1989 Tucson, ArizonaVoittoGerry CooneyTKO2 1015.1.1990 Atlantic City, New JerseyVoittoMike JamesonKO4 1017.4.1990 Stateline, NevadaVoittoAdilson RodriguesKO2 1016.6.1990 Las Vegas, NevadaVoittoKen LakustaKO3 1031.7.1990 Edmonton, AlbertaVoittoTerry AndersonKO1 1025.9.1990 Lontoo, EnglantiTappioEvander HolyfieldPTS1219.4.1991 Atlantic City, New JerseyOttelu oli WBC:n, WBA:n ja IBF:n maailmanmestaruudesta.VoittoJimmy EllisTKO3 107.12.1991 Reno, NevadaVoittoAlex StewartPTS1011.4.1992 Las Vegas, NevadaVoittoPierre CoetzerTKO8 1016.1.1993 Reno, NevadaTappioTommy MorrisonPTS127.6.1993 Las Vegas, NevadaOttelu oli avoimesta WBO:n maailmanmestaruudesta.VoittoMichael MoorerKO10 125.11.1994 Las Vegas, NevadaOttelu oli WBA:n ja IBF:n maailmanmestaruudesta, nousee kaikkien aikojen vanhimmaksi maailmanmestariksi.VoittoAxel SchulzPTS1222.4.1995 Las Vegas, NevadaPuolusti IBF:n maailmanmestaruutta (WBA:n mestaruus vietiin häneltä ennen ottelua) ja voitti avoinna olleen WBU-maailmanmestaruuden.VoittoCrawford GrimsleyPTS123.11.1996 Chiba, JapaniPuolusti WBU:n maailmanmestaruutta (IBF:n mestaruus vietiin ennen ottelua) ja voitti avoinna olleen IBA-maailmanmestaruuden.VoittoLou SavaresePTS1226.4.1997 Atlantic City, New JerseyPuolusti WBU:n maailmanmestaruutta (luopui IBA:n mestaruudesta).TappioShannon BriggsPTS1222.11.1997 Atlantic City, New JerseyOttelu oli maailmanmestaruudesta.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Goldstein, Alan| title = Muhammad Ali – legendaarisen nyrkkeilijän tarina| others = Translated by Marianna Kurtto| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 2007| id = ISBN 978-951-20-7653-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lounasheimo, Ilmo| title = Kehän sankarit| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-13981-5| page = 396 – 403}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset nyrkkeilijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset olympiavoittajat
Luokka:Vuonna 1949 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Yhdysvaltalaiset liikemiehet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka valmensi George Edward Foremania kun hän aloitti uransa?


Citroën GS (valmistettu 1970–1980) ja Citroën GSA (valmistettu 1979–1986) ovat ranskalaisen Citroënin valmistamia pieniä perheautoja. Citroën GS voitti
Vuoden Auto Euroopassa -palkinnon vuonna 1971, sillä sitä pidettiin aikansa edistyksellisimpänä autona.[1]
Uusi kokoluokka
GS suunniteltiin alemman keskiluokan perheautojen kokoluokkaan, joka oli Ranskan myydyin luokka ja jossa Citroënilla ei ollut ennestään mallia. GS sijoittui pienten 2CV- ja Ami-mallien yläpuolelle, mutta oli samalla pienempi kuin iso DS. Suunnittelukulut, samanaikaisen uuden tehtaan rakentamiskustannukset (Citroën CX -mallia varten), wankelmoottorin kehittämisen lopettaminen ja vuoden 1973 öljykriisi aiheuttivat sen, että Citroën ajautui lähes konkurssiin vuonna 1974. Citroënin pelastivat konkurssilta Ranskan valtio ja Peugeot. Rahoituskriisin jälkeen Citroënin automallit alkoivat käyttää samoja osia kuin Peugeotin vastaavat mallit.
Markkinat kuitenkin vastaanottivat uuden GS-mallin hyvin, ja siitä tuli Citroënin eniten myyty malli. GS-mallia valmistettiin 1896742 kappaletta ja sen seuraajaa GSA-mallia 576757 kappaletta.
Suunnittelu
Citroën aloitti pienen perheauton kehittämisen jo vuonna 1960 mallilla C60. Projekti jatkui erilaisten suunnitelmien parissa vuosikymmenen, Citroën tutki muun muassa mahdollisuutta käyttää Wankelmoottoria ja kaasunestejousitusta uudessa mallissaan. Vuonna 1963 suunnitelman nimi oli Projekti F ja se alkoi olla valmis tuotantoon. Citroën kuitenkin arvioi auton olevan liian samankaltainen kuin vuonna 1965 esitelty Renault 16, joten vuonna 1967 projekti jäädytettiin. Useita projektissa suunniteltuja komponentteja kuitenkin käytettiin Projekti G:ssä, josta myöhemmin kehitettiin GS. Noihin aikoihin puhuttiin, että GS:n muotoilu olisi perustunut Pininfarinan BMC AD017 -malliin, mutta Citroën kuitenkin kiisti tämän.
Julkistus ja myöhempi kehitys

GS tuli myyntiin 24. elokuuta 1970. Auton korimallia kutsuttiin Berlineksi, joka vastaa käytännössä sedania, takana on pieni tavaratilan luukku. GS:n sivuikkunat oli muotoiltu fastback-tyylisesti ja takaosa laskeutui terävästi kuin 1930-luvun Kammback-autossa. Auton aerodynamiikka oli hyvä ja ilmanvastuskerroin oli aikansa pienimpiä.
Hyvästä aerodynamiikasta huolimatta autoa pidettiin alitehoisena pienen 1015-kuutioisen moottorin vuoksi. Tämän ratkaisuksi elokuussa 1972 Citroën lisäsi valikoimaan isomman 1222cm³ moottorin.[2] Ilmoitettu moottoriteho nousi vaatimattomasta 55:stä 60 hevosvoimaan, mutta moottorin vääntö parani selvästi enemmän ja tämän seurauksena isompimoottoristen mallien välityssuhdetta muutettiin pidemmäksi: suurimmalla vaihteella 1000 r/min 23km/h:sta 24,5 kilometriin tunnissa. Samalla etujarrulevyt vaihdettiin isompiin.[2] Pienien moottorien suosiminen saattoi johtua Ranskan autoverotuksesta, jossa autovero määräytyi suoraan moottorin iskutilavuuden mukaan.

Robert Opronin tekemä muotoilu aiheutti kiistelyä, Citroënin toimitusjohtaja Pierre Bercot oli sitä mieltä, että auton viistoperäinen muotoilu oli käytännöllisyydessään liian arkipäiväinen. GS kuitenkin tuli myyntiin, auton peräkontti oli erittäin isokokoinen, ja vaikutelmaa korosti vararenkaan sijoittaminen moottoritilaan. Myöhemmin GS:stä kehitettiin GSA-malli.
Autoa myyntiin kahdella eri varustelutasolla. GS Club oli edullisempi ja GS Pallas ylellisempi. Pallas-varustelu oli saatavana vain sedan-malliin. Pallaksessa oli täysin peittävät pölykapselit, kylkilistat, tummennetut lasit ja tasokkaampi verhoilu. Elokuusta 1971 alkaen GS oli saatavana Break- eli farmarimallina sekä farmarimalliin perustuvana kaksiovisena ”huolto”-pakettiautona.[3]
1971 malli
GS:n ajo-ominaisuudet ovat hyvät, auto ”kulkee kuin kiskoilla”. Myös soratiellä kulku on vakaata. Kaasunestejousitus on mukava ja kantava, ja pitää maavaran koko ajan samana myös kuormattuna. Ohjaus on kevyt, nopea ja tarkka. Jarrut ovat tehokkaat, mutta liian kevyeksi tehostettuna tunnottomat ja jarrujen lukkiintumista voi olla vaikea välttää.[4]
Istuimet ovat mukavat. Ilmajäähdytteisestä moottorista johtuen lämmitys sekä myös tuuletus eivät ole kovin tehokkaita. 700 markan lisähintaan oli saatavana bensiinikäyttöinen lämmitin. Alustan ja korin äänet tunkeutuvat ohjaamoon.[4]
1015cm³ bokserimoottorin teho on 40 kilowattia (54 hv, DIN) /6500 r/min. Suurin vääntömomentti 71 newtonmetriä, 3500 r/min (DIN, 7,2 kpm). Pieni moottori ei ole yhtään sitkeä ja kuljettaja joutuu GS:ää liikuttaakseen käyttämään kierroksia sekä vaihtamaan usein.[4]
Tekniikan Maailman 15/1971 koeajossa Citroën GS kiihtyi 0–80km/h 11,7 sekunnissa, 0–100km/h 18,3 sekunnissa ja 0–120km/h 29,3 sekunnissa. Huippunopeus on 148km/h. Pienestä moottorista huolimatta GS ei ole niin hidas kuin olisi odottanut, johtuen pienestä 885 kilon painosta, alhaisesta ilmanvastuksesta sekä nopeasta vaihteistosta.[4]
Citroën GS maksoi Suomessa 1971 20688 markkaa.[4]

Citroën GS Break
GS Break voitti Tekniikan Maailman 17/1975 farmariautovertailun eli oli yhdeksästä farmariautosta paras. Kaasunestejousitus kantaa täydenkin kuorman erinomaisesti. Siinä kaikissa pyörissä on erillisjousitus sekä levyjarrut. Jousituksen korkeus säätyy itsestään aina vakiokorkeuteen riippumatta kuormasta. Myös tilaa riittää tavaroille ja GS on ”matkatavaratilaltaan testiryhmän mittavin”. GS:n kantavuus on 410kiloa. Tavaratilan mitat takaistuin käännettynä alas: pituus 156cm, leveys 124cm ja korkeus 86,5cm.[5]
Istuimet ovat mukavia, mutta pääntukia ei ole vuoden 1975 mallissa kuten ei useimmissa muissakaan 1970-luvun puolivälin autoissa. Kuljettajan hallintalaitteet ja mittaristo ovat epätavalliset ja vaativat totuttelua, mutta toimivat hyvin kuljettajan totuttua niihin. Ajomukavuus on hyvä sekä kuormattuna että ilman kuormaa.[5]
Jarrut toimivat hyvin myös täydellä kuormalla. Täysi kuorma kuitenkin heikentää selvästi suorituskykyä pienen 41kW:n (55,5 hv, DIN, 1015cm³) moottorin vuoksi. Kulutus oli Tekniikan Maailman vertailussa ilman kuormaa 7,3 litraa ja kuormattuna 7,5 litraa /100km. Bensiinin kulutus oli vertailun pienimpiä.[5]
Tekniikan Maailman 17/1975 vertailussa Citroën GS Break kiihtyi 0–80km/h 12,1 sekunnissa, 0–100km/h 19,1 sekunnissa ja 0–120km/h 36,0 sekunnissa.[5]
Citroën GS Break maksoi Suomessa 1974 23680 markkaa [6] ja 1975 36000 markkaa.[5]
GSA 1979–86
Vuonna 1979 GSA korvasi GS-mallin. GSA:n ulkonäköä päivitettiin: etumaski, puskurit, takavalot, pölykapselit ja ovenkahvat vaihdettiin uudenmallisiin.[7] Kojetaulussa kaikki kytkimet sijoitettiin lähemmäs rattia, jolloin niiden käyttö oli mahdollista tarvitsematta irrottaa käsiä yksipuolaisesta ohjauspyörästä (vastaava kojelaudan käytäntö oli CX-mallissa). Varhaisissa GS- (1976 asti) ja GSA-malleissa oli käytössä epätavallinen nopeusmittari, jonka näyttämä luetaan rullasta, joka pyöri pystysuuntaisen akselin ympäri. Myöhemmissä malleissa käytettiin tavanomaista viisarillista nopeusmittaria.
Tekniikka
GS/GSA oli etuvetoinen. Moottorina oli ilmajäähdytteinen nelisylinterinen bokserimoottori. Moottorivalikoimaan kuuluivat 1015, 1129, 1222 ja 1299cm³ vaihtoehdot teholtaan 55-66 hevosvoimaa (41–48kW). 1015cm³ moottorin sylinterin mitat ovat 74 x 59mm, suurin vääntömomentti 71 newtonmetriä, 3500 r/min (DIN, 7,2 kpm) ja suurin teho 41 kilowattia (DIN, 55,5 hv) 6500 r/min.
Hyvän aerodynamiikan ansiosta GS:n huippunopeus oli 151km/h moottorin kierrosluvulla 6250 rpm, huolimatta pienestä 1222-kuutiosenttisestä moottorista. Vaihteita oli neljä. Autoon oli myös tarjolla Citroënin 3-vaihteinen "C-matic" puoliautomaattinen vaihteisto ja myöhemmin GSA-mallin julkistamisen yhteydessä 5-vaihteinen manuaalivaihteisto, jolla saavutettiin 164km/h huippunopeus.[8] GS- ja GSA-mallien moottorit olivat melko pieniä ja varhaiset mallit olivat melko alitehoisia, joten niiden moottoreita piti käyttää koko kierroslukualueella tavallisessakin ajossa.
Auton etu- ja taka-akselit olivat erillisjousitettuja ja tuettuja erillisiin apurunkoihin, mikä antoi autolle aikakauteensa nähden erinomaiset ajo-ominaisuudet, huolimatta alkuperäisistä kapeista Michelin ZX 145 SR15 -renkaista. Etujarrulevyt eivät olleet vanteiden sisällä vaan lähellä vaihdelaatikkoa, millä pyrittiin vähentämään auton jousittamatonta massaa.
Autossa käytetty kaasunestejousitus (hydraulijärjestelmä) oli peräisin Citroën DS-mallista. Hydraulijärjestelmä käytti levyjarruja ja edistyksellistä automaattisesti korkeussäätyvää kaasunestejousitusta. Järjestelmä myös sääti jarruvoimaa auton kuorman perusteella, joten maavara säilyi aina vakiona kuormasta riippumatta. Kaasunestejousitus mahdollisti auton maavaran nostamisen ajettaessa epätasaisessa maastossa hitaalla nopeudella. Kaasunestejousitus helpotti myös renkaanvaihtoa: nostamalla auton ylimpään asentoonsa pystyi takapyörän irrottamaan, muuten se oli osittain lokasuojan takana.
GS Birotor
Kaksiroottorisella Wankelmoottorilla varustettu Citroën GS Birotor tuli myyntiin 1973. Wankelmoottorinen malli tunnetaan myös nimellä Citroën GZ. Moottori tuotti 107 hevosvoimaa ja se oli NSU:n ja Citroënin "Comotor" yhteistyön tulos. GS Birotor oli pitkälti uudelleensuunniteltu, Comotor 624 -moottorin lisäksi siinä oli jäähdytetyt levyjarrut edessä ja takana tavalliset levyjarrut, sekä pyörissä viisi pulttia kolmen sijasta. Birotorin vaihteisto oli kolmivaihteinen puoliautomaatti, lokasuojia oli levitetty ja sisusta oli suunniteltu tyylikkäämmäksi. GS Birotor kuitenkin maksoi enemmän kuin isompi, nopeampi, taloudellisempi ja yksinkertaisempi Citroën DS, joten sen myynti jäi vähäiseksi, 847 kappaleeseen. GS Birotor-mallin myynti ja valmistus lopetettiin ja samalla suljettiin epätaloudellisia ja kannattamattomia wankelmoottoreita valmistanut tehdas[9]. Vuoden 1973 öljykriisi osui mallin kannalta huonoon aikaan.
Wankelmoottorinen mallin myynti ja auton laatu olivat niin suuri pettymys, että Citroën yritti ostaa takaisin ja romuttaa kaikki Birotor-mallit. Tämä siksi, että Citroën ei halunnut toimittaa varaosia mallisarjaan ja olisi mieluusti unohtanut sen olemassaolon. Muutamia GS Birotor-malleja on kuitenkin säilynyt keräilijöillä.
Tuotanto ulkomailla
GS- ja GSA-malleja valmistettiin useissa muissakin maissa kuin Ranskassa. Autoa valmistettiin muun muassa Espanjassa, Portugalissa, Englannissa, Etelä-Afrikassa, Chilessä, Zimbabwessa, Jakartassa ja Indonesiassa.[10]
Valmistus Indonesiassa jatkui ainakin vuoteen 1990 asti. Indonesiassa ja Sloveniassa valmistetuissa malleissa käytettiin vientimalleihin tarkoitettuja kaksoisajovaloja. Tuntemattomaksi jääneestä syystä johtuen Sloveniassa tehdyt autot olivat lähes poikkeuksessa campus beigen värisiä.
Vuosina 1979-1983 5500 GSA-autoa myytiin Itä-Saksaan, mikä teki siitä yhden harvoista länsiautoista, joita maassa oli.
Muuta
GS-mallin tuotannosta kerrotaan Louis Malle:n elokuvassa Humain, trop humain.
Mitat (GS 1971)

Pituus4 120mmLeveys1 609mmKorkeus1 346mmAkseliväli2 550mmRaideleveys (edessä / takana)1 378mm / 1 328mmMaavara154mmOmapaino885kg
Mitat (GS Break) [5]

Pituus4 120mmLeveys1 610mmKorkeus1 350mmAkseliväli2 550mmRaideleveys (edessä / takana)1 380mm / 1 330mmOmapaino945kg
Lähteet

Aiheesta muualla

 Kuvia ja teknisiä tietoja GS ja GSA malleista ympäri maailman.

GS
Luokka:C-segmentin autot
Luokka:1980-luvun autot
Luokka:1970-luvun autot