Oswald Arnold Gottfried Spengler (29. toukokuuta 1880 Blankenburg – 8. toukokuuta 1936 München) oli saksalainen historioitsija ja kulttuurifilosofi. Hänen pääteoksensa on vuosina 1918–1922 kahdessa osassa ilmestynyt Länsimaiden perikato. Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja ().
Teoksessaan Spengler pyrkii osoittamaan, että kulttuurit ovat elävän eliön kaltaisia järjestelmiä, jotka syntyvät, käyvät läpi tietyt kehitysvaiheet ja lopulta kuolevat. Hänen mukaansa tällä kehityksellä on tietty säännönmukaisuus, joka toistuu kaikissa menneissä, nykyisissä ja tulevissa kulttuureissa.
Spengler vertailee erityisesti antiikin ja länsimaisen kulttuurin eroja tarkastellen esimerkiksi tieteiden, taiteiden ja aatteiden esiintymistä sekä niiden ajallista vastaavuutta. Länsimaisen kulttuurin huippukohdan hän sijoittaa 1700-luvun loppuun ja näkee rappion alkavan 1800-luvusta. Spengler arvioi länsimaisen kulttuurin tuhoutuvan 200–300 vuoden kuluessa.
Spenglerin mukaan länsimainen tiede on faustisen kulttuurin ilmentymää, ja se kehittyy kulttuurissa vaikuttavien perusmyyttien varassa. Antiikin tiede puolestaan oli apollonista ja arabialainen maagista. Faustisen kulttuurin ja ihmisen perusmyytit, sielullisuus tai henki liittyvät hänen mukaansa tahtoon, äärettömyyteen ja traagisuuteen, ja nämä tulevat esiin kulttuurin kaikilla alueilla. Faustiset perusmyytit eivät hänen mukaansa saaneet samaa asemaa muissa kulttuureissa, mutta mahdollistivat länsi-Euroopassa tieteellisten teorioiden uudenlaisen faustisen muodon.[1]
Teokset
Der metaphysische Grundgedanke der Heraklitischen Philosophie (1904).
Der Untergang des Abendlandes. Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte (1918, 1922). Suom. Citation error, replace with{{cite book| title = Länsimaiden perikato. Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1961| version = Lyhennetty laitos. Suomentanut Yrjö Massa}}
Preussentum und Sozialismus (1920)
Pessimismus? (1922)
Die Revolution ist nicht zu Ende (1924)
Neubau des deutschen Reiches (1924)
Politische Pflichten der deutschen Jugend (1925)
Der Mensch und die Technik (1931) Suom. Citation error, replace with{{cite book| title = Ihminen ja tekniikka| location = Tampere| publisher = M. Simola| year = 2014| version = (Der Mensch und die Technik, 1931.) Suomentanut Matti Simola| id = ISBN 978-952-67717-7-9| format = [ online version] (PDF)}} Julkaistu myös -verkkolehdessä 2014. Uusi julkaisu: Helsinki: Kiuas, 2016. Sisältää Juhani Sarsilan kirjoituksen Spenglerin historianfilosofiasta.
Politische Schriften (1932)
Die Revolution ist nicht zu Ende (1932)
Jahre der Entscheidung. Deutschland und die weltgeschichtliche Entwicklung (1933). Ensimmäinen osa suom. Citation error, replace with{{cite book| title = Ratkaisun vuosia. 1. osa, Saksa ja maailmanhistoriallinen kehitys| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1934| version = Suom. Erik Ahlman}}
Reden und Aufsätze (1937)
Gedanken (1941)
Briefe, 1913–1936 (1963)
Urfragen; Fragmente aus dem Nachlass (1965)
Frühzeit der Weltgeschichte. Fragmente aus dem Nachlass (1966)
Der Briefwechsel zwischen Oswald Spengler und Wolfgang E. Groeger: über russische Literatur, Zeitgeschichte und soziale Fragen (1987)
Lähteet

Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
.

Luokka:Saksalaiset filosofit
Luokka:Vuonna 1880 syntyneet
Luokka:Vuonna 1936 kuolleet


Pierre Curie (lausunta: [kyʊˈri]; 15. toukokuuta 1859 – 19. huhtikuuta 1906) oli ranskalainen fyysikko, jonka tutkimukset radioaktiivisuuden, pietsosähköilmiön, magnetismin ja kristallografian aloilla olivat uraauurtavia. Pierre Curie työskenteli yhdessä vaimonsa Marie Curien kanssa radioaktiivisuuden parissa. Curiet ottivat käyttöön termin radioaktiivisuus ja vuonna 1898 Pierre avusti vaimoansa uusien alkuaineiden, poloniumin ja radiumin, löytämisessä. Curiet jakoivat Henri Becquerelin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1903. Myös Pierre ja Marie Curien tytär Irène Joliot-Curie ja vävy Frédéric Joliot-Curie olivat radioaktiivisuutta tutkineita fyysikoita.
Elämä
Nuoruus
Curie syntyi vuonna 1859 Pariisissa tohtori Eugène ja Sophie-Claire Curien (o.s. Depouilly) perheen toiseksi pojaksi. Curiella oli Jacques niminen kolme vuotta vanhempi isoveli. Curie sai perusopetuksen kotona. Teini-ikäisenä hän kiinnostui matematiikasta, etenkin avaruusgeometria oli hänen mielenkiinnonkohteitaan. 16-vuotiaana hän oli suorittanut vaadittavan tutkinnon Sorbonnen yliopistoa varten.
Opiskeluvuodet
Sorbonnessa opiskellessaan Curie sai päätökseen vuonna 1878 fysiikan maisterintutkintoa vastaavan licence ès sciences -tutkinnon. Tutkinnon suorittamisen jälkeen hän pääsi oitis laboratorioapulaiseksi yliopistolle. Näihin aikoihin Curie teki ensimmäisen tieteellisen työn laskettuaan lämpösäteilyn aallonpituuden ja jatkoi veljensä avustamana tutkimuksiaan kiteiden parissa. Veljekset havaitsivat kidetutkimusten seurauksena, että kiteisiin kohdistuvan mekaanisen jännityksen seurauksena syntyy sähköinen jännite kiteen vastakkaisten pintojen välille. Tätä ilmiötä kutsutaan pietsosähköiseksi ilmiöksi. Laboratorioapulaisena Curie toimi vuoteen 1882 asti, jolloin hänet asetettiin pariisilaisen teollisuusfysiikan ja -kemian koulun (ESPCI) laboratoriotoiminnan johtoon. Curiesta tuli tohtori vasta vuonna 1895, vaikka oli tehnyt jo varsin mittavan uran. Tohtoriksi väittelemisen jälkeen hänet nimitettiin Sorbonnen yliopiston fysiikan professoriksi.[1]
Tämän jälkeen Curie tutki etenkin magnetismia, jossa hänet muistetaan erityisesti niin sanotun Curie-pisteen löytämisestä. Curie-piste on lämpötila, jossa ferromagneettinen aine muuttuu paramagneettiseksi.
Aikuisikä ja kuolema
Curie meni naimisiin puolalaisen Maria Skłodowskan (myöh. Marie Curie) kanssa, joka oli aiemmin muuttanut Ranskaan opiskelemaan matematiikkaa ja fysiikkaa. Curiet kokivat paljon vastoinkäymisiä heidän radioaktiivisuuteen liittyvissä tutkimuksissaan. Laboratorion olosuhteet olivat huonoja, ja jotta toimeentulo oli mahdollista, oli heidän pakko tehdä paljon opetustyötä. Suuri työtaakka heijastui stressaantumiseen. Pierre ja Marie saivat kaksi tytärtä, Irène Curien (1897) ja Ève Curien (1905).[2]
Curie kuoli liikenneonnettomuudessa aamulla 19. huhtikuuta 1906. Matkalla laboratorioonsa hän jäi rankkasateessa kärryjen alle ollessaan ylittämässä rue Dauphinea Pariisissa. Hänen päänsä murtui ja Curie kuoli nopeasti. Ennen kuolemaansa Pierre Curie kiinnostui spiritismistä ja osallistui alan istuntoihin.[2]
Radioaktiivisuuden tutkimukset
Marie ja Pierre Curie alkoivat tutkia vuonna 1897 säteilyilmiötä, jonka Henri Becquerel oli aiemmin löytänyt. Helmikuussa vuonna 1898 Curiet löysivät pikivälkkeestä ja eskyniittimineraalista selvästi uraanin lähettämää säteilyä voimakkaampaa säteilyä. Säteilyn alkuperäksi Curiet päättelivät olevan jonkin uuden alkuaineen.[2] Alkuaineelle annettiin Marie Curien synnyinmaan, Puolan mukaan nimeksi polonium. Alkuaine tunnetaan hyvin myrkyllisenä. Heinäkuussa 1898 julkaistussa artikkelissa Curiet kertovat havainnoistaan ja antavat ilmiölle nimen radioaktiivisuus. Vielä saman vuoden joulukuussa he löysivät spektroskooppisin menetelmin uuden alkuaineen, jolle he antoivat nimen radium, joka tulee latinan sanasta radius eli säde.
Pierre Curien muistoksi nimetty mittayksikkö curie tarkoittaa yhtä monta radioaktiivista hajoamista sekunnissa kuin grammassa radiumia.[2]
Lähteet

Aiheesta muualla

 American Institute of Physicsissä
 Virginian yliopiston ylläpitämällä sivustolla

Luokka:Ranskalaiset fyysikot
Luokka:Nobelin fysiikanpalkinnon saajat
Luokka:Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Luokka:Vuonna 1859 syntyneet
Luokka:Vuonna 1906 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Depeche Mode on vuonna 1980 perustettu brittiläinen elektronista musiikkia soittava yhtye. Se aloitti uransa kevyellä syntikkapopilla uusromantiikan ollessa suosionsa aallonharjalla. Myöhemmin yhtye siirtyi monipuolisempaan elektroniseen musiikkiin yhdistäen siihen rockia ja perinteisempiä soittimia. Yhtyeen suosituin albumi lienee vuoden 1990 Violator, joka käsitteli hyvin synkkiä teemoja.
Depeche Mode oli myynyt vuoteen 2006 mennessä yhteensä 100 miljoonaa albumia ja singleä, mikä tekee Depeche Modesta maailman menestyneimmän elektronisen musiikin yhtyeen.
Depeche Mode on vieraillut Suomessa kuusi kertaa, vuosina 1998, 2001, 2006, 2010, 2013 ja 2018.
Historia

Depeche Moden juuret ulottuvat vuoteen 1976, jolloin Vince Clarke ja Andrew Fletcher perustivat yhtyeen nimeltä No Romance in China. Yhtyeestä ei muodostunut menestystarinaa, ja vuonna 1979 Vince Clarke perusti Martin Goren kanssa uuden yhtyeen nimeltä French Look. Fletcherin liityttyä yhtyeesen se sai uudeksi nimekseen Composition of Sound. Vuonna 1980 Vince Clarke tutustui David Gahaniin hänen esiintyessään paikallisella klubilla. Gahan liittyi yhtyeeseen samana vuonna, ja Depeche Mode oli syntynyt. Yhtyeen uusi nimi otettiin ranskalaisesta muotilehdestä nimeltä Dépêche-mode.
Depeche Mode solmi suullisen levytyssopimuksen Daniel Millerin Mute Records -levy-yhtiön kanssa. Yhtiö julkaisikin Depeche Moden debyyttialbumin Speak & Spellin vuonna 1981. Levyn kappaleet ovat kahta lukuun ottamatta Vince Clarken kirjoittamia. Pian albumin julkaisun jälkeen Vince Clarke jätti yhtyeen musiikillisista erimielisyyksistä johtuen ja keskittyi enemmän omiin projekteihinsa, joita olivat Yazoo, The Assembly ja Erasure. Speak & Spell -albumilta julkaistiin peräti kolme singleä: "Dreaming of Me", "New Life" ja "Just Can't Get Enough". Viimeksi mainittu on ollut yhtyeen keikkaohjelmistossa myöhempinäkin vuosikymmeninä.
Clarken lähdön jälkeen Martin Gore otti vastuun yhtyeen kappaleiden kirjoittamisesta, ja trio julkaisi A Broken Frame -levyn vuonna 1982. Vince Clarken tilalle kiertueita varten astui Alan Wilder, joka oli rekrytoitu Melody Maker -lehden kautta lyhyellä hakuilmoituksella "synthesizer, name band". Wilderillä ei kuitenkaan ollut mitään osuutta A Broken Frame -levyn tekemisessä, vaikka hänestä tuli pian tärkeä osa Depeche Modea. Wilder kirjoitti yhtyeelle joitakin kappaleita 1980-luvun aikana, mutta enemmän hän vaikutti Depeche Modelle ominaisen soundin syntymiseen.
A Broken Frame -levyltä julkaistiin singlenä "See You", joka nousi Yhdistyneen kuningaskunnan singlelistalla korkeimmillaan sijalle 6 ja menestyi myös Suomessa. Toinen singlejulkaisu "Leave in Silence" sekä albumin päättävä "The Sun And The Rainfall" loivat uskoa yhtyeen tulevaisuuteen Clarken lähdön jälkeen. Ne poikkesivat sekä soundillisesti että sanoituksellisesti yhtyeen aiemmasta, huomattavasti yksinkertaisemmasta popmusiikista.[1]
Vuonna 1983 ilmestyneeltä albumilta Construction Time Again tunnetaan parhaiten singlejulkaisu "Everything Counts." Sanoitus käsitteli bisnesmaailman ja työelämän kovuutta. Musiikillisesti kappale edusti yhtyeeltä täysin uudenlaista tyyliä. Albumilta julkaistiin myös toinen single "Love, In Itself". Levyllä käytettiin runsaasti sämplättyjä metalliputkia, erilaisia rysähdyksiä ja muita ääniefektejä, joita äänitettiin muun muassa Lontoon kaduilla, rautatieasemilla ja tehtaissa. Kappaleiden sanoitusissa käsiteltiin esimerkiksi työväenluokan ankaria oloja ("Pipeline") ja arvosteltiin thatcherilaista hallitusta.
Levy oli myös ensimmäinen albumi, jolla Alan Wilder soitti. Yhtye äänitti tällä ja vielä seuraavallakin albumilla siten, että koskettimet soitettiin studiossa livenä miksauspöytään yhdistettyjen vahvistimien kautta. Näin saatiin aikaan omintakeinen soundi.[2]
Albumia edelsi merkittävä singlejulkaisu, "Get the Balance Right". Työväenluokan asiat ja Thatcherin hallituksen kritiikki olivat myös tämän levyn tekstien aiheina. Musiikillisesti single vei yhtyettä uuteen suuntaan ja antoi viitteitä seuraavien albumien tyylistä. Alan Wilder oli tällä levyllä ensi kertaa mukana. Levystä tehtiin ensimmäistä kertaa dj-käyttöön suunnattu 12-tuumainen maxisingle.[3] Kappale julkaistiin albumimuodossa vasta vuoden 1986 Singles-kokoelmalla.
Vuonna 1984 ilmestyi albumi Some Great Reward. Levyllä on kuultavissa Depeche Moden industrial-musiikista ottamat musiikilliset vaikutteet. Albumilta julkaistiin singlenä kaksi klassikkoksi kohonnutta kappaletta, "People Are People" sekä "Master and Servant", jonka sanoitukset herättivät Britanniassa ja muuallakin maailmassa suurta kohua. Goren tekstit alkoivat saada synkkiä sävyjä.
Vuonna 1986 julkaistiin Black Celebration, jota pidetään Depeche Moden synkimpänä mutta myös taiteellisesti onnistuneimpana levynä. Se äänitettiin ja miksattiin pitkän ajan kuluessa Hansan studioilla Berliinissä aivan Berliinin muurin varjossa. Levyltä julkaistiin singlet "Stripped" ja "A Question Of Time" sekä näiden maxisingleversiot, mutta ne eivät kuitenkaan menestyneet listoilla. Yhtye protestoi Yhdysvaltalaisen levyjakeluyhtiönsä Siren päätöstä julkaista "Stripped"-singlen B-puoli "But Not Tonight" singlen A-puolena, sillä yhtye oli äänittänyt ja miksannut "Stripped"-kappaletta huolella lähes kaksi viikkoa kun taas "But Not Tonight" levytettiin parissa tunnissa.[4]
Singles 81-85" -levy toi mukanaan kaksi uutta kappaletta, "Shake the Disease" ja "It's Called a Heart".
1980-luvun alussa yhtyeen suosio rajoittui lähinnä Eurooppaan. Vuonna 1984 Depeche Mode lähti kiertämään Yhdysvaltoja ja samalla julkaisi kaksi vain Pohjois-Amerikan markkinoille suunnattua levyä: People Are People ja Catching Up With Depeche Mode. Yhdysvalloissa goottiliike oli saamassa suosiota ja yhtyeen musiikki yhdistettiinkin usein goottirockiin. Yhtye yritti päästä eroon imagostaan, mutta ei juuri onnistunut siinä. 1980-luvun puolessavälissä ja 1990-luvun alussa yhtyeen suosio kasvoi Yhdysvalloissa. Myös heidän tuotantonsa vaikutus saman aikajakson techno- ja housemusiikkiin on helposti kuultavissa. Esimerkiksi teknon pioneerit kuten Derrick May, Kevin Saunderson ja Juan Atkins ovat kertoneet Depeche Moden vaikuttaneen 1980-luvun lopun Detroit-teknosoundiin.
Vuonna 1987 ilmestyi levy Music for the Masses. Julkaisua seurasi massiivinen kiertue ja siitä kertova dokumentaarinen konserttitaltiointi Depeche Mode 101, joka huipentuu ulkoilmakonserttiin Pasadena Rose Bowlilla. Albumin singlejulkaisuja olivat "Strangelove", "Behind the Wheel" ja "Never Let Me Down Again".
1990-luku
Vuonna 1990 julkaistiin Violator-albumi, jolla yhtye yhdisteli elektronista musiikkia ja tavanomaisia instrumentteja. Albumilta julkaistuista singleistä "Enjoy The Silence" ja "Personal Jesus" tuli Depeche Moden kaikkien aikojen tunnetuimpia kappaleita. Albumin siivittämänä yhtye lähti maailmankiertueelle ja vuoteen 1991 mennessä Depeche Modesta oli tullut yksi suurista maailmanluokan yhtyeistä.
Suosiolla oli myös kääntöpuolensa: Gahan alkoi käyttää huumeita ja Gore sortui alkoholismiin.
Depeche Mode vaihtoi tyyliään rockmusiikin suuntaan vuonna 1993 julkaistulla levyllä Songs of Faith and Devotion, jolla Wilder pääsi lopulta soittamaan oikeita rumpuja. Yhtye lähti 14 kuukautta kestäneelle maailmankiertueelle. Kiertueella yhtyeen sisäiset riidat kuitenkin purkautuivat: Fletcher kieltäytyi osallistumasta kiertueen jälkimmäiselle puoliskolle. Tuona aikana yhtyeen pitkäaikainen assistentti Daryl Bamonte soitti koskettimia Fletcherin tilalla.
Kyllästyttyään yhtyeen sisällä velloviin riitoihin Alan Wilder jätti yhtyeen kesäkuussa 1995. Päätökseen vaikuttivat Gahanin huumeongelma, Goren henkiset vaikeudet sekä Wilderin ja Fletcherin kiristyneet välit. Hänen lähtöään seurasi uutinen Gahanin itsemurhayrityksestä ja myöhemmästä heroiiniyliannostuksesta. Gahan vietiin vieroitushoitoon, ja hän on ollut kuivilla vuodesta 1997 asti.
Yhtyettä kohdanneiden vaikeuksien jälkeen liikkeellä oli huhuja Depeche Moden hajoamisesta, mutta Gahanin päästyä vieroitushoidosta yhtye alkoi kuitenkin työstää uutta albumia. Ultra julkaistiin vuonna 1997. Yhtye päätti olla lähtemättä maailmankiertuelle johtuen edellisen Devotional-kiertueen tapahtumista.
2000-
Vuonna 2001 Depeche Mode julkaisi Exciter-levyn, joka ei menestynyt juurikaan Euroopan ulkopuolella. Tällä kertaa yhtye lähti kuitenkin maailmankiertueelle. Myöhemmin Gore ja Gahan julkaisivat myös omat soololevynsä.
Vaisusti menestyneen Exciterin jälkeen Depeche Mode palasi juurilleen vuonna 2005 julkaistulla Playing the Angel -levyllä, joka keräsi ylistäviä arvioita ympäri maailmaa. Myös albumia tukeva kiertue oli maailmanlaajuinen menestys. Konsertit Milanossa 18. ja 19. helmikuuta kuvattiin tulevaa konserttitaltiointia varten. Touring the Angel: Live in Milan 2 x DVD+CD -paketti julkaistiin 25. syyskuuta 2006 kaikkialla maailmassa. Myöhemmin samana vuonna julkaistiin myös yhtyeen uran ensimmäinen hittikokoelma nimeltään The Best Of Depeche Mode Volume 1, joka sisälsi uuden singlen "Martyr".
Vuonna 2009 Depeche Mode julkaisi Sounds of the Universe -albumin, joka sai runsaasti julkisuutta. Albumista on julkaistu useita erilaisia versioita: esimerkiksi LP-levy, tupla-CD, tavallinen CD ja iso kokoelmalaatikko. Mahtipontisesti nimetyn albumin tiimoilta Depeche Mode järjesti maailmankiertueen nimeltään Tour of the Universe.
Depeche Mode julkaisi 22. maaliskuuta 2013 neljännentoista studioalbuminsa Delta Machine. Albumin kappale "Heaven" on noussut hitiksi. Yhtye lähti albumin myötä maailmankiertueelle ja esiintyi muun muassa Helsingissä 15. joulukuuta 2013.
Yhtyeen ulkoasu
Depeche Mode on kokenut pitkän uransa aikana useamman muodonmuutoksen tyylistä toiseen. Alun poikabändimäisyys muuttui vähitellen 1980-luvun puolivälin hurjiin sadomasokistisiin nahka-asuihin. Maailmantähteys ja musiikillinen kehitys vei Depeche Modea kuitenkin kohti tavanomaisempaa rockilmettä.
Vielä uransa alussa Depeche Mode esiintyi taustanauhojen turvin, eivätkä yhtyeen jäsenet kiinnittäneet esiintymistensä estetiikkaan juuri mitään huomiota. Ensimmäisien levykansien kuvaajana ja graafikkona toimi Brian Griffin.
Useiden epäjohdonmukaisten musiikkivideoiden jälkeen yhtye hankki videoidensa ohjaajaksi maailmankuulun hollantilaisen valokuvaajan Anton Corbijn'in, jota on paljolti kiittäminen yhtyeen nykyisestä visuaalisesta ilmeestä. "A Question of Time"  -video oli alku näihin päiviin saakka kestäneelle kiinteälle taiteelliselle yhteistyölle, joka on käsittänyt promovideoiden lisäksi esimerkiksi valokuvia, albumien ja singlejulkaisujen kansia sekä kiertueiden esiintymislavojen ja taustaprojektioiden suunnittelua. Corbijn'in töistä Depeche Modelle voi mainita erityisesti "Enjoy the Silence" -videon, jota voidaan pitää bändin parhaiten tunnettuna videona. Corbijn suunnitteli myös koko taiteellisen ilmeen yhtyeen Devotional-kiertueelle.  Hänen kuvaamansa konserttivideo Devotional oli jopa Grammy-ehdokkaana parhaiden pitkien musiikkivideoiden kategoriassa (Best Long Form Music Video) vuonna 1995.
Kokoonpano

Diskografia

Albumit

Singlet

Videoalbumit

Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Elektro
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka oli Depeche Moden alkuperäinen kosketinsoittaja?


Xinhai-vallankumous tai Hsin-hai vallankumous, tunnettu myös vuoden 1911 vallankumouksena tai Kiinan vallankumouksena, oli vallankumous, joka syrjäytti Kiinan viimeisen keisarillisen dynastian, Qing-dynastian, ja perusti Kiinan tasavallan. Vallankumous nimettiin Xinhaiksi, koska se tapahtui vuonna 1911, Xinhain-haaran vuonna Kiinan kalenterissa.
Vallankumous käsitti monia kapinoita ja kansannousuja. Kääntymäpiste oli Wuchangin kansannousu 10. lokakuuta 1911, joka oli seurausta Rautateiden suojaliikkeen huonosta käsittelystä. Vallankumous päättyi viimeisen keisarin Pu Yin vallastaluopumiseen 12. helmikuuta 1912.[1] Se merkitsi yli 2000-vuotisen keisarillisen vallan päättymistä ja Kiinan tasavallan ajan alkua.
Vallankumouksen alkuvaiheissa etelä-Kiinan provinssit julistautuivat itsenäisiksi Wuchangin kansannousun yhteydessä ja lähes koko Etelä-Kiinan kattava Kiinan tasavalta perustettiin. Tasavalta perusti senaatin Nanjingiin ja nimesi presidentiksi Tongmenghui-puolueen johtajan Sun Zhongshanin (Sun Yat-sen). Saadakseen pohjois-Kiinan mukaan tasavaltaan Sun Zhongshan kuitenkin lupasi presidentin viran Yuan Shikaille, joka johti kapinaa kukistavia Qing-dynastian joukkoja. Yuan Shikai suostui, vaati tasavallan pääkaupungin siirtämistä Nanjingista Pekingiin ja teki Hyväntahtoisen asiakirjan Qing-dynastian hovin kanssa. Hyväntahtoinen asiakirja takasi Qing-dynastian viimeiselle keisarille Aisin Gioro Pu Yille oikeuden asua Kielletyssä kaupungissa ja saada myös "palkkaa" Kiinan tasavallalta.
Lähteet

Luokka:1911
Luokka:1912
Luokka:Kiinan historia
Luokka:Vallankumoukset
Luokka:Nationalismi
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Havupuut ovat paljassiemenisiin siemenkasveihin kuuluva kasviryhmä. Havupuut ovat monivuotisia puuvartisia ja useimmiten ainavihantia kasveja.[1] Havupuiden lehdet ovat tyypillisesti kapeita neulasia, mutta havupuilla esiintyy myös suomumaisia ja leveämpiä lehtiä. Havupuilla ei ole kukkia, vaan kävyiksi kutsutut kukinnot muodostuvat pelkistä rangan ympärille asettuneista hedelehdistä tai käpysuomuiksi kutsutuista emilehdistä tukilehtineen. Emikävyt eli varsinaiset kävyt ovat usein havupuilla kypsinä kuivia ja puutuneita, mutta ne voivat myös olla pehmeitä ja mehukkaita kuin koppisiemenisten kasvien hedelmät. Puuaines koostuu erityisistä putkisoluista, jotka ovat rengashuokosellisia ja joista muodostuu vuosilustoja.
Havupuita tunnetaan määritelmistä riippuen 600–650 lajia, jotka jaetaan tyypillisesti kuuteen heimoon.[2][1] Havupuut ovat taloudellisesti tärkeä kasviryhmä. Ne muodostavat merkittävän osan maailman saha- ja erityisesti paperiteollisuuden raaka-aineista.[3]
Kuvaus
Havupuut ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Ne ovat usein suurikokoisiakin puita, mutta voivat olla myös pensasmaisia tai varpumaisia, kuten jotkin maanmyötäisesti kasvavat katajat.[1][4][5] Fossiileista tunnettujen muinaisten havupuiden joukossa on myös joitakin ruohovartisina pidettyjä lajeja.[6] Puumaisilla havupuilla runko on usein suora ja pysty sekä oksat vaakasuunnassa siirottavia, mikä antaa monille havupuille säännöllisen kartiomaisen latvuksen muodon.[1][4] Havupuut ovat tyypillisesti ainavihantia,[1] mutta ryhmään kuuluu myös kausivihantia edustajia, kuten lehtikuuset ja suosypressit.[4] Useimmat havupuut varistavat vanhojen lehtiensä mukana myös lateraaliset versonsa.[7]
Havupuiden puuaines koostuu pääasiallisesti vettä kuljettavista ontoista putkisoluista eli trakeideista[7][8] toisin kuin koppisiemenisillä lehtipuilla, joiden puussa on suurempia useista yhteensulatuneista soluista muodostuvia putkiloita.[9] Putkisolujen välillä on rengashuokosia.[7][10] Puuaineessa voi olla lisäksi tylppysolukosta koostuvia poikittaisia ydinsäteitä ja pitkittäisiä säikeitä sekä usein myös pihkaa kuljettavia pihkatiehyitä.[7][11] Havupuilla rasitteen vuoksi muodostuva reaktiopuu on puristuspuuta eli lylyä, joka muodostuu puristusrasituksen puolelle runkoa tai oksaa, toisin kuin koppisiemenisillä lehtipuilla, joilla muodostuu vetopuuta päinvastaiselle vetojännityksen puolelle.[12][13][14]
Kaikki havupuut muodostavat sienijuuria eli mykorritsaa yhdessä symbioottisten sienten kanssa.[7] Havupuiden sienijuuret ovat usein sisäsienijuuria eli endomykorritsaa, jossa sienirihmasto läpäisee kasvin juurten soluseinät, mutta mäntykasvien heimolla sienijuuret ovat pintasienijuuria eli ektomykorritsaa.[7][11]

Havupuilla on usein ylöspäin tasaisesti kapeneva kartiomainen latvus.
Useimmat havupuut ovat ainavihantia ja talvehtivat lehtineen.
Mammuttipetäjä on puulajeista suurikokoisimpia.
Havupuiden puuaines koostuu suureksi osaksi ontoista putkisoluista.

Lehdet
Havupuiden pääasialliset yhteyttävät elimet ovat lehtiä. Lehdet ovat tyypillisesti kapeita neulasia, mutta myös muita lehtimuotoja esiintyy, kuten varsinkin sypressikasveilla ja podokarpuskasveilla yleiset suomumaiset lehdet sekä joidenkin podokarpuskasvien ja araukariakasvien suuremmat litteät lehdet. Monilla havupuilla nuoren kasvin varhaislehdet ovat neulasmaisia, mutta vanhemman kasvin myöhäislehdet suomumaisia.[1][4][7][15] Varjostinkuusilla ja lapakkapuilla ensisijaisina yhteyttävinä eliminä toimivat surkastuneiden lehtien sijaan leveän litteät lehtivihreälliset versot eli laakavarret.[4][7] On olemassa myös yksi havupuulaji, jonka ei tarvitse yhteyttää; podori (Parasitaxus usta) on paljassiemenisten kasvien keskuudessa ainutlaatuinen loiskasvi.[3]
Havupuun lehdessä on usein vain yksi keskisuoneksi kutsuttu lehtisuoni, mutta leveämmät lehdet voivat olla myös silposuonisia, jolloin suonia on useita rinnakkain.[7][16][17] Suonet muodostuvat yhdestä tai useammasta transfuusiosolukon ympäröimästä johtojänteestä. Johtojänteet koostuvat pääasiassa putkisolujen muodostamasta puusolukosta ja nilasolukosta, kun taas ympäröivä transfuusiosolukko koostuu tylppysoluista ja lyhyistä putkisoluista.[7][11][18][19] Johtojänteitä ja transfuusiosolukkoa ympäröi lehden lehtivihreällinen osa eli mesofylli, joka koostuu havupuilla etupäässä haaraisista liistaketylppysoluista. Monilla havupuilla mesofyllissä on myös pihkatiehyitä. Lehden pinnan muodostavat vahakerroksen eli kutikulan suojaama päällysketto eli epidermi ja sen alainen hypodermi, joka sisältää usein lehteä jäykistäviä vahvikesoluja. Lehden pinnan lävistävät kasvin kaasujenvaihdon mahdollistavat ilmaraot sekä joillakin havupuilla myös pihkaa erittävät pihkanystyt.[7][11][18]
Monilla ainavihannilla havupuilla lehdissä on kuivakkokasveille tyypillisiä veden haihtumista vähentäviä piirteitä. Kapeilla lehdillä on suhteellisen pieni pinta-ala tilavuuteensa nähden, pinta on usein paksun kutikulan eli vahakerroksen peittämä, ja ilmaraot ovat usein painautuneet syvälle pintarakenteeseen.[18]

Mäntykasvien lehdet ovat tyypillisesti neulasmaisia.
Sypressikasveilla on usein pieniä limittäin kasvavia suomumaisia lehtiä.
Araukariakasveilla on usein kuvan kaurin tavoin suurempia litteitä lehtiä.
Neulasmaisia varhaislehtiä (vasen) ja suomumaisia myöhäislehtiä (oikea) kiinankatajalla.

Kukinnot
Havupuut ovat paljassiemenisiä kasveja, joiden kukinnot ovat rakenteeltaan käpyjä. Havupuiden kukinnot ovat tavallisesti yksineuvoisia,[1][3] jolloin ne voidaan jakaa hedekäpyihin[20] ja emikäpyihin eli varsinaisiin käpyihin.[21][22] Havupuiden käpyjä tai niiden osia kutsutaan toisinaan kukiksi, mutta täsmällisesti määriteltynä havupuilla paljassiemenisinä kasveina ei ole kukkia.[23]
Havupuun hedekäpy koostuu kukintorangan ympärille asettuneista hedelehdistä. Hedelehden abaksiaalisella eli alapinnalla sijaitsevat siitepölyä tuottavat pölylokerot.[3] Mäntykasvien ja podokarpuskasvien siitepölyhiukkasissa on tunnusomaisia ilmaonteloita.[7][11]
Havupuun emikäpy eli käpy koostuu pohjimmiltaan kukintorangan ympärille asettuneista suomumaisista emilehdistä eli emisuomuista sekä niiden peitinsuomuiksi kutsutuista tukilehdistä. Siemenaiheet kehittyvät suoraan käpyjen emilehtien pinnalle, kuten muillakin paljassiemenisillä kasveilla. Käpyjen rakenteessa on kuitenkin huomattavia eroja eri havupuuryhmien välillä. Esimerkiksi mäntykasveilla puutuneet emisuomut ja ohuet peitinsuomut erottuvat kävyssä selvästi erillisinä osina, kun taas sypressikasveilla emi- ja peitinsuomut ovat täysin yhdiskasvuisia. Useilla havupuilla käpy on surkastunut yksisiemeniseksi. Tämäntyyppiset kävyt podokarpuskasveilla ja marjakuusikasveilla kehittyvät siemenen kypsyessä yleensä meheviksi koppisiemenisten kasvien hedelmiä muistuttaviksi rakenteiksi.[3][4]

Mäntykasvin käpy koostuu puutuneista emisuomuista ja ohuista peitinsuomuista.
Sypressikasvin käpy koostuu yleensä yhdiskasvuisten emi- ja peitinsuomun muodostamista käpysuomuista.
Marjakuusikasvin kävyn suomut ovat surkastuneet, ja ainoaa siementä ympäröi mehevä siemenvaippa.
Podokarpuskasvin kävyn mehevä osa voi muodostua sekä yhdiskasvuisista peitinsuomuista että siementä ympäröivästä vaipasta.

Kehityshistoria
Havupuut ovat kehittyneet paleotsooisella maailmankaudella eläneistä varhaisista siemenkasveista. Näistä erityisesti varhaiselta kivihiilikaudelta alkaen tunnetun lahkon Cordaitales on usein epäilty sisältävän havupuiden kantamuotoja, ja joskus ryhmän kasvit on itsessäänkin luokiteltu havupuiksi.[3][6]
Vanhimpana tunnettuna havupuuna on usein pidetty noin 315 miljoonan vuoden ikäisistä myöhäisen kivihiilikauden fossiileista tunnettua lajia Swillingtonia denticulata. Toinen hyvin varhainen havupuu on hieman yli 300 miljoonaa vuotta sitten elänyt Thucydia mahoningensis. Se on tulkittu pienehköksi puuksi, jonka pystyssä rungossa kasvoi lyhyiden neulasmaisten lehtien peittämiä vaakatasossa haarovia oksia. Puu tuotti nykyhavupuista poiketen kerrannaisia käpyjä, joissa suurempi käpy koostui useammasta pienestä kävystä. Swillingtonia on kuvattu suppeammasta ja huonommin säilyneestä aineistosta, mutta sen on esitetty olleen samankaltainen. Näitä kivihiilikauden lopun puita pidetään usein nykyhavupuihin johtaneen kehityslinjan edustajina, vaikka ne luokitellaankin perinteisesti erilliseen lahkoon Voltziales.[6][24][25]
Kivihiilikaudelta permikaudelle ja triaskaudelle havupuut lajiutuivat ja monimuotoistuivat huomattavasti. Triaskautisten havupuiden monimuotoiseen ryhmään kuului paitsi monenlaisissa elinympäristöissä eläviä ainavihantia puita ja pensaita, myös viileän ilmaston kausivihantia puita, kuten Telemachus,[26] sekä nopeakasvuisia ruohoja, kuten Aethophyllum.[6][27] Näiden muinaisten havupuiden puuaines, lehdet ja hedekävyt olivat usein hyvin samankaltaisia kuin nykyisten, mutta niiden emikävyt olivat edelleen kerrannaisia. Tutkijat ovat esittäneet nykyisten havupuiden yksinkertaisempien käpysuomujen kehittyneen tämäntyyppisten käpyjen monisuomuisista rakenteista.[6]
Mesotsooisella maailmankaudella fossiiliaineistoon ilmestyy tunnistettavasti nykyisiin havupuuheimoihin kuuluvia kasveja. Rajanveto nykyisten havupuuryhmien ja esihistoriallisten ryhmien välillä ei ole yksiselitteistä, ja esimerkiksi triaskautista sukua Parasciadopitys on toisinaan pidetty vanhimpana tunnettuna sypressikasvien heimon edustajana,[6] mutta toisissa tulkinnoissa se luokitellaan Voltziales-lahkoon.[28] Viimeistään liitukaudella kuitenkin kaikki kuusi yleisesti hyväksyttyä nykyistä havupuuheimoa olivat kiistatta olemassa ja niiden tärkeimpinä tuntomerkkeinä toimivat kävyt olivat pitkälti kehittyneet nykyiseen muotoonsa.[3][6]
Koppisiemenisten eli kukkivien kasvien yleistyessä liitukaudelta kenotsooiselle kaudelle havupuut ovat harvinaistuneet. Kukkivat kasvit ovat pystyneet mukautumaan, kehittymään ja lajiutumaan havupuita nopeammin. Tämän seurauksena kukkivat kasvit ovat pitkälti syrjäyttäneet havupuut monista elinympäristöistä, ja täysin korvanneet havupuut esimerkiksi aroalueiden kasveina. Nykyiset havupuut kasvavat usein marginaalisissa elinympäristöissä, oloissa, jotka ovat liian kylmiä tai ravinneköyhiä vastaavankokoisille kukkiville kasveille.[29]

Yli 300 miljoonaa vuotta vanha Dorycordaites kuuluu toisinaan vanhimpina havupuina pidettyyn lahkoon Cordaitales.
Noin 300 miljoonan vuoden takainen Walchia kuuluu varhaisten havupuiden lahkoon Voltziales.
Brachyphyllum-suvun versojen on vaihtelevasti esitetty kuuluvan araukariakasveille ja Cheirolepidiaceae-heimolle.
Noin 160 miljoonan vuoden ikäinen Araucaria mirabilis kuuluu nykyisinkin elävään araukarioiden sukuun.

Luokittelu
Havupuut ovat paljassiemenisiä siemenkasveja. Ryhmän tarkka asema riippuu käytetystä luokittelusta. Havupuita on käsitelty muiden ohella heimona Coniferae, lahkona Coniferales, luokkana Pinopsida ja kaarena Pinophyta. Nykyisessä kladistisessa luokittelussa havupuiden muodostaman ryhmän nimityksenä saattaa olla Pinidae tai Coniferales.[1][3]
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan perinteisesti havupuina pidetyt heimot eivät tosiasiassa ole yhtenäinen ryhmä eivätkä siten muodosta tieteellistä taksonia ollenkaan. Monissa tutkimustuloksissa paljassiemenisten kasvien lahko Gnetales, jota ei ole perinteisesti pidetty havupuihin kuuluvana, sijoittuu havupuiden mäntykasvien heimon sisarryhmäksi mäntykasvien ja muiden havupuiden väliin. Tällöin havupuut eivät olisi nykyluokittelun mukainen yksisyntyinen eli monofyleettinen ryhmä ilman Gnetales-lahkon kasveja.[3][11][7] Eräät tutkijat ovatkin tämän nojalla määritelleet Gnetales-ryhmän kasvitkin havupuiksi.[3]
Lahkot ja heimot
Nykyisin elävät havupuut jaetaan kasvien luokitusta kehittäneen Angiosperm Phylogeny Groupin mukaan kuuteen heimoon. Seuraava kaavio esittää niiden sukulaisuussuhteet.[2]

Mäntykasvit eroavat sekä perimältään että ulkomuodoltaan selvästi kaikista muista havupuista. Mäntykasvien heimo onkin nykyisistä havupuuheimoista basaalisin, mikä tarkoittaa sen eronneen havupuiden yhteisestä kehityslinjasta ensimmäisenä.[2][11]
Tutkijoiden keskuudessa on useita näkemyksiä havupuiden jaottelusta lahkoihin. Angiosperm Phylogeny Groupin käyttämässä luokituksessa perinteisesti havupuihin sisällytetyt kasviheimot jaetaan kahteen lahkoon; Pinales-lahkoon kuuluu ainoastaan mäntykasvien heimo[11] ja suureen Cupressales-lahkoon kuuluvat kaikki muut viisi havupuuheimoa.[7] Joissakin luokituksissa toisilleen läheistä sukua olevat araukariakasvit ja podokarpuskasvit on erotettu Cupressales-lahkosta erilliseen Araucariales-lahkoon.[1] Toisissa luokituksissa kaikki nykyisin elävät havupuuheimot sisällytetään Pinales-lahkoon.[30]
Myös havupuuheimojen lukumäärästä on eroavia näkemyksiä. Esimerkiksi rypälekuusten suku (Cephalotaxus) voidaan erottaa marjakuusikasveista erilliseksi Cephalotaxaceae-heimoksi, tai lapakkapuiden suku (Phyllocladus) voidaan erottaa podokarpuskasveista Phyllocladaceae-heimoksi. Lisäksi nykyisen sypressikasvien heimon suvut jaettiin yleisesti sypressikasvien heimoon ja suosypressikasvien heimoon (Taxodiaceae), kunnes geneettiset tutkimukset osoittivat jaon perusteettomaksi.[1][31]
Fossiiliset havupuuryhmät
Nykyisin elävien heimojen lisäksi havupuihin on luokiteltu useita fossiileista tunnettuja esihistoriallisia kasveja, jotka muistuttivat rakenteellisesti ja morfologisesti nykyisiä havupuita, mutta eivät kuulu selkeästi mihinkään nykyiseen havupuuheimoon. Esimerkiksi Cheirolepidiaceae on mesotsooisella maailmankaudella elänyt kasviheimo, jonka katsotaan tutkijoiden keskuudessa varsin yksimielisesti kuuluvat havupuihin, sillä heimon kasvit muistuttavat ulkoisilta ominaisuuksiltaan ja rakenteeltaan suuresti erityisesti araukariakasvien ja sypressikasvien heimojen havupuita. Cheirolepidiaceae-heimon edustajat kuitenkin erottuvat omaksi ryhmäkseen näistä jo mesotsooisella ajalla olemassa olleista nykyisistä havupuuheimoista ainutlaatuisen monimutkaisen siitepölyn rakenteensa sekä poikkeuksellisen paksun kutikulansa vuoksi.[6]
Voltziales on suuri joukko paleotsooisen kauden ja varhaisen mesotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joka on perinteisesti luokiteltu nykyhavupuista erilliseksi lahkoksi, mutta joka edustaa useiden tutkijoiden mielestä nykyisten havupuiden kantamuotoja. Voltziales-ryhmään luokitellut kasvit muistuttavat nykyhavupuita monin tavoin, mutta eroavat selvästi emikävyn kerrannaisen rakenteen puolesta. Monet tutkijat uskovat nykyisten havupuiden yksinkertaisempien käpysuomujen kehittyneen näiden käpyjen monisuomuisista rakenteista.[3][6][32] Cordaitales on toinen joukko lähinnä paleotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joita eräät tutkijat pitävät myös havupuiden kantamuotoina, kun taas toiset tutkijat katsovat niiden edustavan havupuista erillistä kehityslinjaa. Cordaitales-ryhmän kasvit muistuttavat rakenteellisesti nykyhavupuita, mutta eroavat selvästi sekä hede- että emikäpyjensä rakenteen puolesta.[33][34]
Levinneisyys
Havupuita esiintyy luonnossa kaikilla mantereilla Etelämannerta lukuun ottamatta. Havupuut ovat erityisen hallitsevina pohjoisen pallonpuoliskon viileänlauhkealla vyöhykkeellä, jota kutsutaankin usein pohjoiseksi havumetsävyöhykkeeksi. Viileänlauhkealla ilmastoalueella kasvaa kuitenkin havupuulajeista vain pieni osa, sillä lajirunsaus on suurimmillaan subtrooppisten ja trooppisten vyöhykkeiden ylänköalueilla.[29]
Suomessa kasvaa luonnonvaraisena neljä lajia: mänty eli metsämänty (Pinus sylvestris), kuusi eli metsäkuusi (Picea abies), kataja eli kotikataja (Juniperus communis) ja euroopanmarjakuusi (Taxus baccata), sekä yleisesti istutettuna muiden muassa siperianlehtikuusi (Larix sibirica), euroopanlehtikuusi (Larix decidua), sembramänty (Pinus cembra), kanadantuija (Thuja occidentalis), japaninmarjakuusi (Taxus cuspidata) ja siperianpihta (Abies sibirica).
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Farjon, Aljos| title = A Handbook of the World's Conifers: Revised and Updated Edition| location = Leiden| publisher = Brill| year = 2017| id = ISBN 9789004324510| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| page = 15–44}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Terävä, Eija ja Kanervo, Eira| title = Kasvianatomia| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2008| isbn = 978-951-37-5296-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Taylor, Thomas N.; Krings, Michael ja Taylor, Edith L.| title = Paleobotany: The Biology and Evolution of Fossil Plants| publisher = Academic Press| year = 2009| isbn = 978-0-12-373972-8| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| page = 788–871}}
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Dame Agatha Mary Clarissa Christie, DBE (o.s. Miller, ) oli englantilainen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten Agatha Christien nimellä kirjoitetuista dekkareistaan. Hänen tuotantoonsa kuuluvat sellaiset salapoliisikirjallisuuden klassikot kuin Eikä yksikään pelastunut, Idän pikajunan arvoitus ja Kuolema Niilillä. Christien luomista etsivähahmoista tunnetuimmat ovat Hercule Poirot ja Neiti Marple.
”Rikosten kuningattareksi” kutsuttu Christie on William Shakespearen jälkeen kaikkien aikojen myydyin kirjailija. Hänen kirjojaan on myyty noin kaksi miljardia kappaletta ja niitä on käännetty .[1] Vain Raamattua, Jules Vernen tuotantoa sekä Harry Potter -kirjoja on käännetty useammalle kielelle kuin hänen kirjojaan. Christien näytelmää Hiirenloukku on esitetty Lontoon West Endissä vuodesta 1952 asti; se on maailman pisimpään yhtäjaksoisesti esitetty näytelmä ja sillä on ollut miljoonia katsojia.[2]
Elämä
Lapsuus ja nuoruus

Agatha Mary Clarissa Miller syntyi englantilaisen Clara (o.s. Boehmer) ja yhdysvaltalaisen Frederick Millerin kolmantena lapsena[3]. Toisin kuin sisaruksensa hän ei saanut lainkaan muodollista koulutusta, vaan äiti huolehti tyttärensä opettamisesta. Christien lapsuus oli hyvin suojattua Millerien omistamassa Ashfieldissä.[4] Millerien taloudelliset vaikeudet alkoivat 1896, jolloin Frederick Millerin New Yorkin kiinteistösijoitukset alkoivat kärsiä sekä omaisuudenhoitajien epärehellisyyden että kohonneiden ylläpitokustannusten takia. Perhe muutti vuodeksi Ranskaan asumaan hotelleissa, mikä tuolloin oli halvempaa kuin suuren englantilaismaalaistalon ylläpito. Rahahuolet kuitenkin heikensivät Christien isän terveyttä ja hän kuoli sydänkohtaukseen 1901.[5]
Köyhtyneet Millerit jäivät asumaan Ashfieldiin, joskin suuren palveluskunnan ja illalliskutsujen aika oli ohitse. Christien sisaren Madgen avioiduttua 1902 äiti ja tytär asuivat kahdestaan Ashfieldissä. Vuodelta 1901 ovat myös peräisin Christien varhaisimmat kirjalliset tuotokset: muistivihkoon kirjoitettu runo ja ealingiläisessä sanomalehdessä julkaistu raitiotievaunuaiheinen runo.[6]
Isän kuoleman myötä Christien eristäytynyt lapsuus myös loppui ja hänen sosiaaliset kontaktinsa lisääntyivät. Hän kävi kodin ulkopuolella tanssitunneilla ja kahtena päivänä viikossa koulussa.[7] Vuodet 1905–1907 Christie vietti Pariisissa, jossa hän opiskeli pianonsoittoa ja laulua. Christie tavoitteli tuolloin oopperalaulajan uraa, mutta Christien ääni ei soveltunut oopperaan ja hän joutui luopumaan siitä.[8] Laulajauran hautaamisen jälkeen Christie keskittyi yhä enemmän kirjoittamiseen[9].
Ensimmäinen avioliitto
Christien astuminen seurapiireihin tapahtui 1908 Kairossa, jossa äiti ja tytär viettivät talven rahavaikeuksien ja äidin huonon terveyden takia. Kairon oleskelu antoi myös aiheen ensimmäiselle Christien kirjoittamalle, vielä julkaisemattomalle romaanille Snow Upon the Desert.[10] Seurapiirien myötä Christie alkoi myös saada avioliittotarjouksia. Christie ehti itse asiassa hyväksyä jo yhden kosinnan ennen kuin tapasi Archibald Christien vuonna 1912. Koska Archibald Christiellä ei kuitenkaan ollut juurikaan varallisuutta ja Christien äiti vastusti avioliittoa, kestikin kaksi vuotta ennen kuin 24-vuotias Agatha Miller meni naimisiin jouluaattona 1914 kuninkaallisten ilmavoimien upseerin Archibald ”Archie” Christien kanssa.[11]
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 Agatha Christie ryhtyi työskentelemään sairaanhoitajana. Suojattua elämää eläneelle Christielle alkuajat sairaalassa olivat järkyttävä kokemus – niin leikkaussalissa kuin myös miespuolisten vuodepotilaiden pesussa.[12] Christie siirtyi työskentelemään sairaalaan apteekkiin 1916, sillä siellä työaika oli lyhyempi ja palkka parempi. Apteekista Christie oppi myös paljon myrkyistä, joilla tulisi olemaan merkittävä osa monissa hänen romaaneissaan. Ammatillisesti tietämyksensä oli kuitenkin vain keskitasoa: vuonna 1917 suoritetussa kokeessa hän sai vain 50 pistettä sadasta.[13]
Christien normaali avioelämä alkoi vasta syksyllä 1918, kun Archie Christie sai siirron Lontooseen[14]. Heidän tyttärensä ja Christien ainoa lapsi Rosalind syntyi 1919. Christie keskittyi vaimona ja äitinä olemiseen eikä ajatellut vakavasti kirjailijanuraa, vaikka Stylesin tapaukselle oli vihdoinkin löytynyt kustantaja.[15] Vuoden 1922 Christiet viettivät kiertämällä Britannian siirtomaita, sillä Archie oli saanut työpaikan vuoden 1924 British Empire Exhibitionin mainoskiertueella. Matka vei Christiet maailman ympäri: ensin Afrikkaan ja sitten Aasiaan, Australiaan ja lopuksi Pohjois-Amerikkaan. Myöhemmällä iällä Christie kertoi usein olevansa piinallisen ujo. Tällä kiertomatkalla siitä ei ollut havaittavissa mitään: hän oli täydellinen edustusrouva, joka piti jopa puheita.[16]
Paluu arkeen maailmanmatkan jälkeen oli ankea: Archie oli menettänyt Lontoon työpaikkansa ja hänen terveytensä oli kärsinyt matkan aikana. Matkan ajaksi kotiin jätetty Rosalind-tytär ei tunnistanut vanhempiaan ja perheellä oli rahavaikeuksia. Tilanne parani kuitenkin vähitellen, kun Christien kirjoittaminen alkoi tuottaa ja Archie löysi työtä.[16] Vuoteen 1926 mennessä kumpikin Christie ansaitsi niin hyvin, että he pystyivät ostamaan kiinnelainan avulla ensimmäisen oman talonsa, jonka nimeksi tuli Styles Christien ensimmäisen romaanin mukaan[17].
Katoaminen
Vuosi 1926 oli monella tavalla merkittävä Christien elämässä. Alkuvuodesta Christiet olivat ostaneet oman talon. Christien äidin kuolema huhtikuussa oli kova isku, sillä he olivat olleet hyvin läheisiä. Roger Ackroydin murha ilmestyi toukokuussa. Kovin isku tuli kuitenkin elokuussa, kun Archie Christie pyysi avioeroa, sillä hän halusi naida Nancy Neelen, johon hän oli rakastunut.[18]
Archie Christien ja Nancy Neelen suhteesta ennen elokuuta 1926 ei ole olemassa luotettavia tietoja[18]. Christien elämäkerran kirjoittanut Laura Thompson arvelee suhteen alkaneen joskus 1925, mutta että se oli kehittynyt vakavaksi vasta joskus vuonna 1926 – mahdollisesti Christien äidin kuoleman jälkeen. Perusteluna Thompson käyttää Christien talonostoa: Christiet olivat etsineet taloa yli vuoden ja jos Archie olisi suunnitellut avioeroa jo tässä vaiheessa, hän olisi helposti pystynyt siirtämään talon ostamista. Thompsonin lähteiden mukaan kyseessä ei ollut seksisuhde, koska ”sellaista ei ollut tuolloin tapana tehdä”.[19]
Agatha Christie katosi kotoaan 3.joulukuuta 1926 ja hänet löydettiin 14.joulukuuta harrogatelaisesta hotellissa, jossa hän oli asunut koko ajan nimellä Teresa Neele[20]. Thompsonin mukaan kyseessä oli ollut epätoivoisen naisen viimeinen yritys voittaa aviomiehensä takaisin. Christie oli jättänyt kolme kirjettä (Archielle, langolleen ja palvelijattarelleen), joissa hän oli kertonut olevansa hotellissa Yorkshiressa. Tutkimuksia johtanut poliisi ei kuitenkaan uskonut kirjeisiin, sillä hän oli vakuuttunut siitä, että Christie oli kuollut – ja mahdollisesti jopa aviomiehensä murhaamana. Sanomalehdet – ja varsinkin keltainen lehdistö – tarttuivat hanakasti tähän tulkintaan ja tapauksen myllytys lehdissä alkoi. Yksityinen avio-ongelma muodostui valtakunnan ykkösuutiseksi.[21] Etsintä huipentui 12.joulukuuta järjestettyyn Christien ruumiin etsintään, johon osallistui eri sanomalehtien arvioiden mukaan 2000–15000 ihmistä[22].
Christie löydettiin vihjeen perusteella 14.joulukuuta Harrogatesta. Hotellin henkilökunta ja vieraat sekä paikalliset asukkaat olivat tunnistaneet Christien jo useita päiviä aikaisemmin, mutta kukaan ei ilmoittanut siitä poliisille.[23] Perheen antaman selityksen mukaan Christie oli kärsinyt muistinmenetyksestä eikä muistanut tapahtumista mitään. Lehdistö nieli tämän aluksi, mutta hyvin pian yleinen mielipide alkoi kääntyä Christietä vastaan, sillä virallinen selitys oli täynnä aukkoja ja ristiriitaisuuksia, ja Christietä syytettiin mainostempusta.[24]
Vuosi 1926 jätti Christieen syvät jäljet. Sen jälkeen hän suojeli yksityiselämäänsä lähes maanisella vimmalla.[25] Julkisuuteen pääsivät vain kirjailijaminät: taidokkaita salapoliisiromaaneja sommitteleva Agatha Christie ja rakkauden mysteerejä tutkiskeleva Mary Westmacott[26].
Christiet saivat avioeron 1928, jonka jälkeen Archie Christie avioitui Nancy Neelen kanssa. Agathan ja Archien välirikko oli täydellinen: vuoden 1927 jälkeen he eivät enää koskaan tavanneet, tytär Rosalind ei tavannut koskaan uutta äitipuoltaan ja velipuolensa hän tapasi vasta isänsä hautajaisissa 1962 eikä Rosalindin poika ehtinyt koskaan tapaamaan isoisäänsä.[27]
Toinen avioliitto
Agatha Christie matkusti Lähi-itään ensimmäisen kerran 1928. Siellä hän osallistui Leonard Woolleyn kaivauksiin Urissa.[28] Christie palasi Urin kaivauksille helmikuussa 1930, jolloin hän tapasi ensimmäisen kerran tulevan aviomiehensä Max Mallowanin (1904–1978). Mallowan oli  Christietä nuorempi, joskin vihkitodistuksessa ikäero oli kutistunut kuuteen vuoteen. Christie ja Mallowan vihittiin syyskuussa 1930. Avioliitto kesti Christien kuolemaan asti.[29]
Christie vieraili ennen toista maailmansotaa säännöllisesti talvisin aviomiehensä kaivauksilla Irakissa ja Syyriassa. Christielle nämä vierailut lienevät myös olleet keino paeta kotimaan julkisuuden paineita – arkeologisilla kaivauksilla hän ei ollut Agatha Christie vaan pelkkä rouva Mallowan.[30] 1930-luvulla Christie osti kaksi uutta taloa: Winterbrook Housen Wallingfordissa ja Greenway Housen Devonissa, joka säilyi Christien perheen kotina vuoteen 2000 asti[31].
Toisen maailmansodan aikana Christie asui Lontoossa, sillä Greenway oli otettu laivaston käyttöön. Mallowanin kaivaukset Lähi-idässä olivat luonnollisesti keskeytyneet ja 1943 hän lähti armeijan palvelukseen Pohjois-Afrikkaan. Christie ja Mallowan tapasivat seuraavan kerran vasta 1945.[32] Maailmansodan jälkeen Mallowan aloitti kaivaukset Irakin Nimrudissa 1949 ja ne jatkuivat vuoden 1958 vallankumoukseen asti. Christie seurasi miestään joka vuoden alussa kaivauksille. Suurimman osa 1950-luvun tuotannosta Christie kirjoittikin Nimrudin kaivauksilla ja Baghdadissa. Christie osallistui myös itse kaivaustöihin. Hän valokuvasi esineitä ja luetteloi niitä ja lisäksi ennallisti norsunluu- ja puuesineitä. Kuten jo ennen sotaa Lähi-idän matkat olivat Christien keino päästä irti kotimaan paineista.[33] 1950-luvulta alkaen Christien kuuluisuus oli alkanut kasvaa ennennäkemättömiin mittasuhteisiin. Samanaikaisesti Christie kuitenkin suojeli yhä enemmän ja enemmän yksityiselämäänsä. Hän esiintyi harvoin julkisuudessa ja antoi vielä harvemmin haastatteluja.[34]
Viimeiset vuodet

1960-luvun alussa Agatha Christien terveys alkoi heiketä. Vuoteen 1967 mennessä 77-vuotiaan Christien matkat ympäri maailmaa olivat lopuillaan. Toisen maailmansodan jälkeen hän oli Lähi-idän lisäksi matkustellut ahkerasti, muun muassa Yhdysvaltoihin, josta hänen isänsä oli kotoisin. Viimeinen matka Lähi-itään oli vierailu Iranissa 1967.[35]
Laura Thompsonin sanoin Agatha Christiestä tuli ”vanhus” 1971, jolloin hän oli 81-vuotias.
Samana vuonna kuningatar Elisabeth II aateloi Christien Dameksi Buckinghamin palatsissa[36].
Christie kirjoitti vielä yhden näytelmän (Fiddler’s Five) ja kaksi romaania. Vuonna 1972 hän joutui sairaalaan murtuneen lonkan takia ja hänen terveytensä oli muutenkin huono. Vuonna 1974 Christie oli läsnä Idän pikajunan arvoituksen ensi-illassa, jonne hän saapui pyörätuolissa mutta tervehti kuningatarta seisoen. Saman vuoden loppupuolella Christie esiintyi viimeisen kerran julkisuudessa Hiirenloukun jokavuotisessa juhlassa. Christie oli jo hyvin sairas, hän oli saanut sydänkohtauksen lokakuussa ja loukannut kaatuessaan päänsä vakavasti marraskuussa 1974. Agatha Christie kuoli kotonaan 12.tammikuuta 1976.[37]
Ura
Pöytälaatikkokirjailija
Christien varhaisimmat tunnetut kirjalliset tuotokset ovat vuodelta 1901: huhtikuulle päivätty, muistivihkoon kirjoitettu runo ja ealingiläisessä sanomalehdessä myöhemmin samana vuonna julkaistu raitiotievaunuaiheinen runo. Vaikka Christie saikin julkaistua muita runoja, hänen sisarellaan oli tässä vaiheessa vielä suurempi menestys, sillä hänen novellejaan julkaistiin Vanity Fairissä.[6] Agatha ja Madge eivät olleet perheen ainoita kirjoittajia: Clara-äiti ja Monty-veli kirjoittivat pöytälaatikkoon ja muutamia Frederick-isän tarinoita julkaistiin[38]. Madgen suurimmaksi kirjalliseksi saavutukseksi jäi Lontoossa vuonna 1924 esitetty The Claimant[39].
Christie kirjoitti ensimmäisen julkaistun novellinsa ”The House of Beauty” noin vuoden 1908 tienoilla, joskin se julkaistiin vasta 1926[40]. Ensimmäisen, vielä julkaisemattoman romaaninsa Snow Upon the Desert (Lunta erämaassa) Christie kirjoitti vuoden 1909 tienoilla. Virikkeen romaanille antoi juuri päättynyt talvisesonki Kairossa. Christien elämäkertojan Laura Thompsonin mukaan romaani on rakenteellisesti toivottoman sekava, koska se väen väkisin yrittää puristaa yhteen kaksi periaatteessa yhteensopimatonta ideaa. Thompsonin mielestä romaanissa on jo kuitenkin nähtävissä Christielle luonteenomainen sujuva vuoropuhelu ja tarkka ihmistuntemus. Lisäksi romaanissa esiintyy miesten palvontaa janoava nainen – teema, joka toistuu Christien tuotannossa useita kertoja, esimerkiksi Arlene Marshall Varjossa auringon alla -romaanissa.[41]
Ensimmäiset romaanit
Christien ensimmäinen julkaistu romaani Stylesin tapaus (1920) perustui vahvasti Christien kokemuksiin sairaalan apteekissa, sillä romaanin idea lähti itämään juuri murhassa käytettyjen aineiden erityisominaisuuksista. Stylesin tapaus osoitti myös jo Christien kyvyt lukijan hämäämisessä. Romaanissa esiintyy myös ensimmäisen kerran belgialainen salapoliisi Hercule Poirot.[42] Christie oli kirjoittanut Stylesin tapauksen jo 1916,[43] mutta kustantaja sille löytyi vasta 1919, jolloin Christie solmi Bodley Headin kanssa sopimuksen Stylesin tapauksesta ja viidestä muusta kirjasta[44].
Christie ei tässä vaiheessa vielä harkinnut vakavasti kirjailijanuraa. Toisen romaaninsa Salainen vastustaja Christie kirjoittikin aviomiehensä ehdotuksesta helpottamaan perheen rahavaikeuksia. Christie jatkoi kuitenkin edelleen vapaa-ajallaan romaanien ja novellien kirjoittamista.[45]
Ammattina kirjailija
Christie on myöhemmin kirjoittanut, että hänen uransa alku olisi ollut Stylesin tapauksen ilmestyminen 1920. Tosiasiassa hän ei kuitenkaan vielä tässä vaiheessa ajatellut sellaista. Hän oli ensisijaisesti vaimo ja äiti, joka kirjoitti huvikseen vapaa-aikana.[46] Christie tajusi oman kirjoittamisensa rahallisen arvon oikeastaan vasta 1924, kun Evening News tarjosi huikeat 500 puntaa Ruskeapukuisen miehen jatkoromaanioikeuksista. Raha muutti myös Christien suhtautumista kirjoittamiseensa. Rahan myötä kirjoittamisesta oli tullut ammatti ja tämän jälkeen Christie olikin piinkova neuvottelija, joka tiesi täsmälleen oman työnsä arvon, eikä kirjoittanut juuri mitään ilman asianmukaista korvausta. BBC:n sisäinen muistio vuodelta 1948 haukkuu Christien asennetta ”läpikotaisen kaupalliseksi”, sillä valtionyhtiönä BBC oli odottanut saavansa alennusta.[47]
Christie hankki 1924 agentikseen nuoren Edmund Corkin, joka hoiti Christien liiketoimia tämän loppuelämän ajan. Corkin avulla Christie pääsi eroon epäedullisesta sopimuksesta Bodley Headin kanssa ja solmi paremman sopimuksen kolmesta kirjasta Collinsin kanssa. Yhteistyö Collinsin kanssa jatkui niin ikään koko Christien uran ajan.[47]
Kuuluisuus
Agatha Christien ensimmäinen romaani Collinsille oli Roger Ackroydin murha, joka ilmestyi 1926. Kirja sai omaperäisen ja ennennäkemättömän loppuratkaisunsa ansiosta runsaasti huomiota, mutta sitä myös arvosteltiin lukijoiden huijaamisesta ja salapoliisikirjallisuuden ”reilun pelin” sääntöjen rikkomisesta, vaikka se itse asiassa vain hämää lukijaa muttei huijaa.[48]
Katoaminen nosti Christien julkisuuden keilaan. Vaikka Roger Ackroydin murha oli menestynyt hyvin, katoamisen yhteydessä Christien ammattina lehdissä oli vain ”kirjailijatar” tai ”salapoliisiromaanien kirjoittaja”.[49] Katoamisvuosi 1926 oli myös vedenjakaja Christien kirjallisella uralla. Kirjoittamisesta tuli pakotie vuoden 1926 traumaattisille tapahtumille. Toisaalla oli ”Agatha Christie”, joka tuotti huolellisesti sommiteltuja salapoliisiromaaneja hämmästyttävällä vauhdilla (vuosina 1930–1939 Agatha Christie kirjoitti peräti 17 salapoliisromaania). Toisaalla oli taas salanimi Mary Westmacott, jonka turvin Christie käsitteli runsaasti omaelämäkerrallisia aiheita.[50]
Christien ensimmäiset romaanit katoamisen jälkeen olivat Sininen juna ja Neljä suurta. Kumpikin oli aloitettu ennen katoamista, mutta niiden kirjoittaminen loppuun osoittautui kivulloiseksi, minkä Christie totesi myös omaelämäkerrassaan.[51] Christie itse on sanonut aina inhonneensa Sinistä junaa ja novelleista kokoonparsittu Neljä suurta on Laura Thompsonin mukaan yksi Christien huonoimmista julkaistuista teoksista. Kumpaakin teosta kuitenkin myytiin hyvin.[52]
Mary Westmacott
Vuoden 1926 seurauksena oli myös salanimi Mary Westmacott, joka säilyi salaisuutena vuoteen 1949 asti (eli ensimmäiset neljä romaania). Christie ei halunnut sen paljastamista, sillä Mary Westmacott sai tavallisesti parempia arvosteluja kuin Agatha Christie ja Westmacottin nimen turvin Christie pystyi pohtimaan hyvinkin henkilökohtaisia asioita. Christie kielsikin sen jälkeen ”Agatha Christie” -nimen käytön Westmacott-romaanien yhteydessä aina kuolemaansa asti.[53]
Mary Westmacott -romaaneissa Christie tutki ihmissuhteita ja rakkautta sen monissa eri muodoissaan.[50] Ne sisältävät runsaasti omaelämäkerrallisia aineksia, joista osa löytyy vain hieman muunnellussa muodossa Christien omaelämäkerrasta Vanha hyvä aikani.[54]
Kulta-aika 1930–1949
Vuonna 1930 ilmestyi ensimmäinen neiti Marple -romaani Murha maalaiskylässä, jossa Christie loi myös usein käyttämänsä perienglantilaisen kylän mallin. Samana vuonna sai myös ensi-iltansa Christien ensimmäinen näytelmä Black Coffee.[55]
Vuonna 1933 Christie kirjoitti erityisen paljon: salapoliisiromaanit Idän pikajunan arvoitus, Mykkä todistaja, Parker Pyne tietää kaiken, osan Listerdalen arvoituksen novelleista ja Westmacott-romaanin Kuin muuttolintu, joka on omaelämäkerrallisin Christien Westmacott-romaaneista. Siinä on runsaasti vaikutteita Christien lapsuudesta, nuoruudesta, ensimmäisestä avioliitosta ja katoamisesta.[56]
Vuodet 1937–1949 olivat Christien uran hedelmällisintä aikaa. Christien omat kokemukset heijastuivat jossain määrin romaaneihin Kuolema Niilillä, Teetä kolmelle, Viisi pientä possua ja Kohtalokas viikonloppu. Muita tämän kauden salapoliisiromaaneja olivat Simeon Leen testamentti, Neiti Pinkertonin salaisuus, Eikä yksikään pelastunut, Varjossa auringon alla, Salomonin tuomio, Ruumis kirjastossa, Syyttävä sormi, Kohti nollapistettä, Vuoksi ja luode ja Väärän vänkyrä talo. Christie kirjoitti myös novellikokoelmansa Särkyneen peilin arvoitus ja Herkuleen urotyöt kuten myös Westmacott-romaaninsa Yksinäinen kevät ja Ruusun aika.[57]
Kirjailijasta instituutioksi
Christiestä muodostui 1900-luvun puolivälissä instituutio. Kustantaja William Collinsin mukaan mainoslause ”Christie for Christmas” (Christie jouluksi) yksinään lisäsi kirjan myyntiä noin .[58]
Christien nousu todella suureen kuuluisuuteen ei kuitenkaan ollut romaanien ansiota vaan niiden sovitusten, jotka tekivät Christien nimen tunnetuksi kirjallisten piirien ulkopuolella. Christien näytelmäsovitus Eikä yksikään pelastunut -romaanista vuonna 1943 menestyi hyvin Lontoossa ja Broadwaylla. René Clairn elokuva Eikä yksikään pelastunut (1945) oli ensimmäisen suuren luokan elokuvasovitus Christien teoksesta ja se menestyi hyvin. Vielä suuremmaksi menestykseksi muodostui kuitenkin novellin ”Syyttäjän todistaja” (1925) näytelmä- ja elokuvaversio. Näytelmä (1953) oli välitön yleisö- ja arvostelumenestys West Endissä ja Broadwaylla. Billy Wilderin ohjaama Todistaja (1957) oli vielä suurempi menestys ja se onkin ainut Christien teokseen perustuva elokuva, josta Christie itse piti.[58]
Taistelu verottajaa vastaan 1938–1972
1930-luvulla Christie oli ansainnut romaaneillaan erittäin hyvin. Taloudelliset vaikeudet alkoivat 1938, kun Yhdysvaltojen verotuskäytäntö muuttui ja ulkomailla asuvat henkilöt joutuivat maksamaan tuloveroa Yhdysvalloista saamistaan tuloista. Veroselvitysten ajaksi Christien saatavat Yhdysvalloista jäädytettiin ja, koska suurin osa Christien tuloista tuli Yhdysvalloista, Christie oli sodan aikana vararikon partaalla. Tilannetta pahensi vielä Britannian verottaja, joka penäsi veroja Yhdysvalloissa ansaituista rahoista.[59]
Yhdysvaltojen veroviranomaiset tekivät 1948 päätöksen, jonka mukaan Christien oli maksettava veroja . Sen jälkeen Christie joutui maksamaan vielä  veroja Britanniassa. Verotusongelmien ratkaisemiseksi Christie perusti 1955 Christie Settlement Trustin, joka puolestaan omisti Agatha Christie Limited -yhtiön. Kirjailija Agatha Christiestä tuli siten Agatha Christie Limitedin työntekijä, jolla oli säännöllinen vuosipalkka. Vuonna 1957 lähes kaikki Christien teosten tekijänoikeudet siirrettiin Christie Copyright Trustiin, jotta niiden perintövero ei muodostuisi kohtuuttomaksi. Verottaja hyväksyi järjestelyn aluksi mutta muutti kantansa jo 1957 ja 1964 Christielle määrättiin yli  jälkiverot. Lopullisesti asia ratkaistiin, kun Christie myi 1966 vielä omistamansa tekijänoikeudet Agatha Christie Limitedille, josta puolestaan myytiin  Booker McConnellille 1968. Sitten Booker hankki 1972 oikeudet Christien tekijänoikeuksiin ja nämä takuuna lainasi Christielle verojen maksuun tarvittavat rahat.[60]
1950-luku
Laura Thompson on kuvannut Christien 1950-luvun tuotantoa sanoilla ”Agatha Christie majesteettisella autopilottikurssilla”. 1950-luvun romaaneja olivat muun muassa Rouva McGinty on kuollut, Neiti Marplea ei petetä, Hautajaisten jälkeen ja Salaperäiset rukiinjyvät. Christien päähuomio oli kuitenkin teatterissa. Vuosikymmenen alun näytelmät menestyivät hyvin: Hiirenloukku, Witness for the Prosecution ja Spider's Web. Loppupuolen näytelmät kuten Verdict (1958) saivat kuitenkin murskaavan vastaanoton sekä kriitikoilta että katsojilta.[58]
Viimeiset vuodet
Vero-ongelmien takia Christie tarvitsi 1960-luvun alussa kipeästi ylimääräistä rahaa ja suostui vastentahtoisesti myymään MGM:lle elokuvaoikeudet . Ensimmäinen elokuvista, Murha junassa (1961) oli Christien mielestä heikko, vaikka hän pitikin Margaret Rutherfordista neiti Marplena. MGM teki vielä neljä muuta elokuvaa, jotka Christien mielestä olivat toinen toistaan kaameampia.[61]
Christien 1960-luvun kirjalliselle tuotannolle on tyypillistä irrottautuminen totutuista kuvioista ja modernin maailman vaikutus. Kolmas tyttö (1966) sijoittuu uskottavasti beatnik-ajan Lontooseen. Ikiyö (1967) on poikkeuksellinen teos Christien tuotannossa, koska sen päähenkilö on nuori, työväenluokkainen mies ja romaani on kirjoitettu hänen näkökulmastaan. Leimallista 1960-luvun romaaneille on myös epäluulo nuorisoa kohtaan. Bertramin hotellissa (1965) nuori murhaaja kuvataan Luciferin lapseksi, Kurpitsajuhlassa (1969) lapsia murhataan surutta ja huipentumana Salaperäinen matkustaja (1970), jossa nuoret ovat pahuuden ja terrorin levittäjiä.[62]
Christien myöhäistuotannolle on myös tyypillistä menneen ajan muistelu. Bertramin hotellissa kuvaa neiti Marplen silmin Christien omia muistojaan menneestä ajasta mutta jotka kuitenkin on jotenkin suhteutettu nykyaikaan. Sama toistuu myös romaaneissa Eipä aikaakaan niin voi kauhistus (1968), Norsun muisti (1972) ja Neiti Marple koston jumalattarena (1971).[63]
Agatha Christien suhtautuminen teostensa elokuvasovituksiin oli MGM-katastrofin jälkeen ollut nuiva, mutta hän suostui 1972 Louis Mountbattenin henkilökohtaisesta pyynnöstä Idän pikajunan arvoituksen filmaamiseen. Toisin kuin MGM:n elokuvat Idän pikajunan arvoitus oli sekä yleisö- että arvostelumenestys.[64]
Christien viimeinen romaani oli Kohtalon portti (1973). Parin edellisten romaanien tapaan se sisälsi runsaasti Christien omia muistoja menneestä elämästä. Se oli kuitenkin rakenteellisesti jo niin heikko, että Christien agentit ja lähipiiri eivät olisi halunneet edes julkaista sitä. Christien lähipiireille oli jo selvää, että Kohtalon portti oli Christien viimeinen teos, sillä edes editointi ei kyennyt poistamaan sen ristiriitaisuuksia. Siksi jouluksi 1974 ilmestyikin novellikokoelma Poirotin lyhyet jutut, jonka novellit oli alun perin julkaistu 1923–1935, ja jouluksi 1975 Esirippu. Poirotin viimeinen juttu, jonka Christie oli kirjoittanut 1940-luvulla.[65]
Kirjallinen tyyli
Yleistä
Agatha Christien kirjalliselle tyylille on ominaista kerronnan yksinkertaisuus ja selkeys. Kirjailijan oma persoona tai henkilökohtaiset mieltymykset eivät koskaan tulleet lukijan ja teoksen väliin. Geometrisesti punottu juoni oli uskottava ainoastaan Christien luomassa arvoitusdekkarimaailmassa, josta P. D. James käyttää nimitystä ”Christie Land”. Tästä kirjoitustavasta on myös seurauksena kerronnan stereotyyppisyys ja yksiulotteisuus. Mary Westmacottina Christie osoitti kykenevänsä luomaan uskottavia ja realistisia henkilöhahmoja, mutta sellainen tyyli ei sopinut Agatha Christien suosimaan arvoitusdekkarin lajityyppiin.[66]
Arvoitusdekkareiden kirjoittamisessa Christie oli kiinnostunut ennen kaikkea motiivista ja ihmisluonnosta. Murha tekona ei kiinnostanut häntä lainkaan. Häntä kiinnosti ”englantilaisen murhan” ihmissuhteiden dynamiikka. Christien dekkareissa murha ja väkivalta on toissijainen ja keskiössä on itse arvoituksen ratkaiseminen.[67]
Hämäämiskeinot
Christie on tunnettu huolellisesti punotuista juonista ja yllättävistä loppupaljastuksista[68].
Usein pääepäilty on murhaaja ja siksi lukija ei ole taipuvainen uskomaan hänen syyllisyyteensä. Christie muunteli tätä teemaa monilla eri tavoilla:
murhaaja ei näyttänyt oleva läsnä murhan tapahtuessa
murhaaja vaikuttaa olevan murhan todellinen uhri
murhaaja on tarinan kertoja
murhaaja näyttää olleen haavoittumisen takia liikuntakyvytön
murhaaja on lapsi tai poliisi[68].
Christie käytti usein myös hyväkseen lukijan ennakkokäsityksiä stereotyypeistä. Femme fatale ei esimerkiksi välttämättä olekaan kohtalokas miestennielijä vaan ennemminkin uhri.[69]
Arvostus ja suosio
Brittiläinen rikoskirjailijoiden yhdistys The Crime Writers Association valitsi vuonna 2013 Christien kirjan Roger Ackroydin murha kaikkien aikojen parhaaksi rikoskirjaksi. Samalla itse Christie valittiin kaikkien aikojen parhaaksi rikoskirjailijaksi.[70]
Arvostelu
Christietä on arvosteltu ennen kaikkea yksiulotteisesta kerronnasta ja henkilöhahmoista, jotka kaikki on alistettu monimutkaisen ja geometrisen juonen armoille. Raymond Chandlerin mielestä Eikä yksikään pelastunut on täynnä mahdottomuuksia. Chandlerin mielestä klassista arvoitusdekkaria ei voi kirjoittaa ilman vääriä johtolankoja, yhteensattumia ja todennäköisyyksiä, jotka ovat alle . Lisäksi Chandler syytti Christietä henkilöiden luonteen väärentämisestä, jota ilman murhaajan salaaminen ei olisi mahdollista.[71]
Julian Symonsin mielestä Christie kirjoitti arvoituksia eikä romaaneja. H. R. F. Keating on samoilla linjoilla sanoessaan Christien uhranneen hyvän kirjoittamisen monimutkaisten juonten takia. Michael Dibdin syytti Channel 4:n ohjelmassa J’Accuse (1992) Christietä brittiläisen rikosromaanin tappamisesta. Hänen mukaansa Christien romaanien juonet ovat kaikki samankaltaisia: epämääräinen joukko ihmisiä on jossain syrjäisessä paikassa, jossa murha tapahtuu. Hänen mukaansa henkilöt ovat stereotyyppejä vailla psykologista syvyyttä tai tunteita eikä Christie ota huomioon yhteiskunnassa olevia ongelmia. Samassa ohjelmassa Ruth Rendell teilasi Christien tavan kuvata kuolemista: Rendellin mielestä kuolemaan liittyy aina šokki, kauhu ja tuska – ja niitä Rendell ei löydä Christien teoksista.[71]
Christien kirjojen maailmankuvaa on 2000-luvun filmatisoinneissa ruvettu pitämään vanhanaikaisena, koska Christie ei romaaneissaan kuvannut väkivaltaa tai seksiä. Christie jätti nämä tarkoituksella pois, koska ne eivät sopineet Christien käsitykseen arvoitusdekkarista. Uusissa filmatisoinneissa kuvaamatta jäänyttä väkivaltaa ja seksiä on kuitenkin lisätty. Niinpä esimerkiksi Hercule Poirot -sarjan jaksoon Viisi pientä possua (2003) on lisätty viattoman ihmisen teloitus ja homoseksuaalisia suhteita. Uudessa neiti Marple -televisiosarjassa Marple on saanut taustatarinakseen onnettomasti päättyneen suhteen naimisissa olevaan mieheen ja kirjoista poiketen hän pystyy ratkaisemaan rikoksia, koska on itse tuntenut samankaltaisia tunteita.[72]
Puolustajat
P. D. Jamesiä Christien juonten epäuskottavuudet tai absurdius eivät haittaa, koska tapahtumat sijoittuvat kuvitteelliseen maailmaan, jolla ei ole mitään tekemistä todellisuuden kanssa.[71] James puolustaa myös Christien henkilönkuvausta, joka hänen mielestään saattaa vaikuttaa lattealta mutta on kuitenkin osuva ja tosi luonteenkuvaus[69].
P. G. Wodehousen mielestä (vuonna 1969) loppuratkaisun tietäminen ei haitannut lukemista, koska hänen mielestään henkilöt olivat niin kiinnostavia. Muita Christien ihailijoita olivat myös T. S. Eliot ja Clement Attlee. Ranskalaiset filosofit pitivät häntä arvossaan jo 1960-luvulla. Jacques Maritain piti Christietä koko lajityypin johtotähtenä ja Gabriel Marcelin mielestä Christie ”oli melkein suuri kirjailija.”[73]
Laura Thompsonin mielestä Christien latistaminen pelkäksi juonen punojaksi on kohtuutonta. Perusteena hän käyttää Christien tekemiä teostensa näytelmäsovituksia, jotka kaikki olivat epäonnistuneita ja pelkkiä varjoja alkuteoksista (mukaan lukien Hiirenloukku). Hän pitää näytelmäversioita romaanien juonellisina luurankoina, joista on riistetty kaikki ne tekijät, jotka tekivät juonesta romaanissa kiehtovan ja jännittävän.[74]
Suosio
Christien suosion salaisuutta on turhaan yritetty arvailla. Usein on esitetty, että syynä olisivat taidokkaat juonet. Tämä ei kuitenkaan selitä, miksi yhtä taidokkaita juonia luoneet aikalaiskirjailijat kuten John Dickson Carr, Margery Allenham tai Dorothy L. Sayers eivät ole lähimainkaan niin suosittuja kuin Christie. Laura Thompson arvelee, että salaisuus olisi Christien voimakkaassa mielikuvituksessa, joka olisi koko ajan läsnä mutta kuitenkin näkymättömissä. P. D. James on tiivistänyt sen: ”Kyllä, meillä on koko ajan aavistus siitä, että pinnan alla kytee paljon enemmän kuin mitä päälle näkyy.”[75] Jamesin mielestä Christien dekkareiden suurin vahvuus on niissä kuvattu järjestyksen tuominen kaaosmaiseen maailmaan pelkän rohkeuden ja älykkyyden avulla ja sen välittyminen vahvana lukijaan[69].
Christien salapoliisiromaaneista valittiin kansainvälisessä äänestyksessä parhaaksi Eikä yksikään pelastunut.[76]
Teokset

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Thompson, Laura| title = Agatha Christie. An English Mystery| location = Lontoo| publisher = Headline Publishing Group| year = 2008| isbn = 978-0-7553-1488-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Barnard, Robert| title = A Talent to Deceive – an appreciation of Agatha Christie – Revised edition| publisher = Fontana Books| year = 1990| isbn = 0006374743| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Cade, Jared| title = Agatha Christie katoaa| others = Translated by Paukku, Kimmo| location = Helsinki| publisher = Ajatus| year = 2006| version = Agatha Christie and the Eleven Missing Days, 2006| isbn = 951-20-7166-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raitio, Risto (toim.)| title = Agathan vuosisata: 100 vuotta Agatha Christien syntymästä| location = Helsinki| publisher = Suomen dekkariseura| year = 1990| isbn = 952-90-2194-1}}
Aiheesta muualla

 Gutenberg-projektissa Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
, Christien 1930-luvulla kirjoittama artikkeli, joka löytyi vuonna 2012. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. Web archive 2012
Check date values in: |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

*
Luokka:Vuonna 1890 syntyneet
Luokka:Vuonna 1976 kuolleet
Luokka:Brittiläisen imperiumin ritarikunta
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Trooppinen hirmumyrsky on kääntöpiirien välisellä alueella esiintyvä voimakas matalapaine, johon liittyy hirmumyrskyn voimakkuudella puhaltava tuuli. Eri merialueilla trooppisilla hirmumyrskyillä on eri nimityksiä:[1]
Hurrikaani (nimi tulee karibialaisesta myrskynjumalasta Huracanista) Pohjois-Atlantilla, Tyynenmeren pohjoisosissa päivämäärärajan itäpuolella sekä Tyynenmeren eteläosissa 160 pituuspiirin itäpuolella. Hurrikaanikausi kestää kesäkuusta marraskuuhun.
Taifuuni Tyynenmeren luoteisosissa päivämäärärajan länsipuolella. Sana taifuuni tulee kantoninkiinan sanasta tai fung (太風), ”suuri tuuli” (mandariinikiinaksi ”taifeng”).
Trooppinen sykloni muualla eli Intian valtamerellä ja Tyynenmeren lounaisosissa.
Maailmassa havaitaan vuosittain noin 80 trooppista hirmumyrskyä. Noin 15prosenttia ihmisistä asuu alueilla, joilla esiintyy pyörremyrskyjä. Vaikka kullakin merialueella lukumäärä vaihtelee suuresti vuodesta toiseen, on erikoista, että maapallonlaajuinen summa näyttää pysyvän hyvin lähellä kahdeksaakymmentä joka vuosi.[2]
Rakenne ja dynamiikka

Trooppiseen hirmumyrskyyn kuuluu matalapaineen keskustaa kiertävä voimakkaan tuulen alue sekä tässä pyörteessä kohoava laaja pilvimassa, jossa havaitaan kaatosadetta ja yleensä ukkosta. Rakenteensa takia trooppisia hirmumyrskyjä kutsutaan myös pyörremyrskyiksi. Trooppiset hirmumyrskyt eroavat muista liikkuvista matalapaineista, kuten Suomeen tulevista rintamajärjestelmistä, energiataloutensa takia: energianlähteenä on lämmin meri, jossa on vähintään 50 metrin paksuinen ja 26-asteinen vesikerros.[3]
Trooppisten hirmumyrskyjen energia on peräisin merestä haihtuneesta vesihöyrystä, joka tiivistyy sateeksi. Vesihöyryn tiivistyminen johtuu ilmanpaineen alenemisesta mentäessä kohti pyörteen keskustaa ja ilman kohoamisesta tiivistymisalueella (sumukammio-ilmiö). Tiivistymisessä vapautuva lämpö saa ilman kohoamaan (tarkkaan ottaen vapautuva lämpö estää ilmaa jäähtymästä sen paineen aletessa, joten ilma on harvempaa so. kevyempää kuin myrskyn ulkopuolella). Näin ollen lisää kosteaa ilmaa imeytyy keskustaa kohti.
Pyörre on tärkeä siksi, että höyrystymistä (haihtumista, lämpöenergian sitoutumista) ehtii tapahtua riittävästi. Jos pyörre on laaja, keskustaan ei enää ehdi ulkopuolelta kosteaa ilmaa (joka saisi nosteen, matalapaineen aikaan), vaan ylemmistä ilmakerroksista laskeutuu kuivaa ilmaa keskustaan joten siellä vallitsee paikallinen korkeapaine ja selkeä sää.
Pyörremyrskyn hillitön pyöriminen aiheuttaa myös sen, ettei myrskyllä ole selkeitä rintamia, kuten normaalilla matalapaineella. Tuulet puhaltavat kohti myrskyn silmää; pohjoisella pallonpuoliskolla vastapäivään, eteläisellä pallonpuoliskolla myötäpäivään. Tuulen nopeudet saavuttavat valtavia lukemia, tavallisesti 33-60 m/s. Merellä aallonkorkeus on 10–15 metriä ja koko meri vaahtoaa valkoisena. Näkyvyys on erittäin heikko, ja paksun pilvikaton vuoksi päivälläkin on hämärää.
Trooppisen pyörremyrskyn pääasiallinen energianlähde on valtameren pinnasta haihtuvan veden sisältämä lämpö, joka vapautuu veden tiivistyessä pilviksi ja lopulta sateeksi kun lämmin, kostea ilma kohoaa ja jäähtyy kylläisen vesihöyryn lämpötilaan ja paineeseen (ks. Mollierin käyrästö). Prosessia voidaan pitää eräänlaisena atmosfäärisenä Carnot'n lämpövoimakoneena, jossa vesihöyryn sisältämä tiivistymisentalpia muuttuu ilmamassan liike-energiaksi. Tämä tapahtumaketju seuraa Carnot'n kiertoprosessia. Ensinnä sisäänvirtaava ilma lähellä meren pintaa ottaa energiaa veden haihtumisesta latenttina lämpönä: haihtumisessa valtameri jäähtyy ja ilma lämpenee. Syntyy painegradientti, joka imee lämmintä ilmaa alhaalta ylös synnyttäen rajun konvektiovirtausen, jossa ilma virtaa suurella nopeudella merenpinnan tasolla kohti pyörremyrskyn keskustaa, ja myrskyn silmän seinämässä ylos kohti tropopaussia. Toisaalla lämmennyt ilma nousee ja jäähtyy adiabaattisesti myrskyn silmän seinämässä kuitenkin säilyttäen kaiken tiivistymisentalpiansa tiivistymisen yhteydessä. Kolmantena ilma virtaa ulos ja menettää lämpöä infrapunasäteilynä avaruuteen kylmän tropopaussin korkeudella. Lopulta ilma lauhtuu ja vajoaa alas myrskyn ulkoreunalla kohti meren pintaa pyörremyrskyn ulkoreunoilla. Ensimmäinen ja kolmas vaihe ovat lähes isotermisiä, kun taas toinen ja neljäs ovat lähes isentrooppisia. Tämä sisään-ylos-ulos-alas -kierto tunnetaan pyörremyrskyn sekundaarikiertona (primäärikierto on myrskyn pyörimisliike). Carnot'n prosessi määrittää myös ylärajan sille tuulen nopeudelle, jonka pyörremyrsky voi saavuttaa.
Pyörremyrskyn yhteydessä puhutaan valtavista energiamääristä. Arvioidaan, että trooppinen pyörremyrsky vapauttaa lämpöenergiaa noin 50 - 200 eksajoulea (1018 J) päivässä, joka vastaa noin yhden petawatin tehoa(1015 wattia). Tämä vastaa noin 70-kertaisena koko ihmiskunnan energiankulutusta ja noin 200-kertaisena koko maailman sähköntuotantokapasiteettia, tai yhden 10 megatonnin ydinpommin räjäyttämistä joka 20. minuutti.
Trooppiset hirmumyrskyt heikkenevät ja kuolevat nopeasti, jos ne joutuvat maa-alueille, liian kauas tropiikista tai kylmien merivirtojen päälle. Tällöin ne muuttuvat normaaleiksi rintamamatalapaineiksi ja mantereen päällä lopulta tiivistyvät ja okkludoituvat. Toisinaan Suomeen saattaa saapua hirmumyrskyjen jäänteitä, jotka ovat Pohjois-Atlantilla heikenneet rintamamatalapaineiksi.
Coriolis-ilmiöllä eli maapallon pyörimisliikkeellä on vaikutuksensa tavallisten matalapaineiden lisäksi myös trooppisten hirmumyrskyjen syntymiseen. Ilmiön takia myrskyt pyörivät pohjoisella pallonpuoliskolla vastapäivään ja eteläisellä myötäpäivään eivätkä ne voi koskaan ylittää päiväntasaajaa, koska pyörre joutuisi muuttamaan suuntaansa.[4]
Luokittelu ja elinkaari
Suurten pyörremyrskyjen synty liittyy monesti trooppiseen itäaaltoon, joka on tropiikin pasaativirtauksessa oleva heikko matalapaineen sola. Trooppinen itäaalto kulkee tavallisesti länteen päin päiväntasaajan lähellä vallitsevien pasaatituulien mukana. Hirmumyrsky voi sopivissa olosuhteissa muodostua myös muunlaisista matalapainesysteemeistä.
Matalapaineen muuttuminen trooppiseksi hirmumyrskyksi edellyttää yleensä seuraavat alkuolosuhteet:
Veden pintalämpötila vähintään 26,5°C (80°F).
Heikko pystysuuntainen tuuliväänne (shear).
Erittäin korkea ilmankosteus.
Etäisyyttä päiväntasaajalta vähintään 500 kilometriä eli noin 10 leveysastetta.
Joissakin tapauksissa systeemi voi kuitenkin muodostua vaikka kaikki nämä ehdot eivät täyttyisikään.
Vastasyntynyttä heikkoa systeemiä kutsutaan trooppiseksi matalapaineeksi. Siinä tuulennopeus on alle 17m/s, ja se on itse asiassa vain voimakkaiden ukkospilvien rykelmä, jonka halkaisija tyypillisesti noin 300km. Järjestelmän pyörivä liike on kuitenkin jo havaittavissa.

Keski-ikäisessä trooppisessa myrskyssä suurimmat tuulennopeudet ovat 17–32m/s. Pilvimassassa alkaa olla rakennetta, säteittäisiä sadenauhoja. Tässä vaiheessa myrskylle annetaan nimi.
Kypsässä trooppisessa hirmumyrskyssä tuulen nopeus ylittää 32m/s. Suurimmat arvioidut tuulennopeudet ovat olleet 85m/s (305km/h).[5] Pilvimassan keskelle muodostuu selkeä aukko, ”myrskyn silmä”. Silmän halkaisija on yleensä noin 10–50km, ja tuuli on siinä heikkoa. Ilmanpaine voi saavuttaa myrskyn silmässä matalimmat maanpinnalla mitatut lukemat, jopa alle 900hPa. Aukon reunavallissa tuuli on kovimmillaan ja pilvimassat korkeimmillaan, siinä sataa kaatamalla ja ukkostaa lähes tauotta. Reunavallista lähtee spiraalimaisia ulokkeita eli ukkospilvijonoja 400–600km:n päähän.
Trooppinen hirmumyrsky voi heiketä tai menettää trooppiset ominaisuutensa mikäli
tuuliväänne kasvaa liian voimakkaaksi, jolloin konvektiopilvet hajoavat, ja myrsky menettää energianlähteensä.
myrsky saapuu maalle, jolloin sen pääasiallinen energianlähde katoaa. Etenkin vuoristoseudut rikkovat nopeasti myrskyn rakenteen, joskin tässä vaiheessa rankkasateiden aiheuttamat maanvyörymät ja tulvat aiheuttavat usein myös suurta tuhoa. Jos systeemi päätyy takaisin veden ylle, se voi kuitenkin organisoitua uudestaan hirmumyrskyksi, mikäli olosuhteet ovat sopivat.
hirmumyrsky joutuu kylmempien merialueiden päälle.
suurempi matalapainejärjestelmä sulauttaa hirmumyrskyn itseensä. Näin käy yleensä pienille ja heikoille myrskyille. Toinen järjestelmä voi olla esimerkiksi rintamamatalapaine ja joskus myös toinen trooppinen hirmumyrsky.
Kuoleva trooppinen hirmumyrsky voi jatkaa elämäänsä ”tavallisena” matalapaineena, varsinkin jos se ajautuu kylmemmille merialueille. Tällöin sen energiantuotantoprosessi – haihtuminen – kuitenkin muuttuu ratkaisevasti (ks. yllä). Systeemi voi edelleen tuottaa kovia, jopa hirmumyrskytason tuulia. Jotkut Suomessa esiintyneistä syysmyrskyistä ovat olleet tällaisia hurrikaanien jäänteistä muodostuneita sykloneita.
Havaitseminen
Tuulennopeuden mittaukset pyörremyrskyistä ovat usein epäluotettavia, koska hurjimmat myrskyt yleensä tuhoavat säähavaintolaitteet. Sääsatelliittien käyttöönotto paransi havaintomahdollisuuksia huomattavasti. Kun trooppiset hirmumyrskyt lähestyvät maa-alueita, niistä saadaan tietoja myös säätutkalla. Pyörremyrskyn läpi tai yli voidaan lentää ja niihin voidaan pudottaa laskuvarjoon kiinnitetty radioluotainta muistuttava laite, joka lähettää ilmanpaine-, lämpötila-, kosteus- ja tuulitietoja matkallaan maahan.
Nimeäminen
Trooppiset hirmumyrskyt nimetään esiintymisalueen tavan mukaan.
Hurrikaaneille annetaan erisnimi varoituspalvelun yksinkertaistamiseksi ja ansaitsemansa huomion saavuttamiseksi mediassa. Aluksi niille annettiin nimi nimipäiväkalenteria vastaavan katolisen pyhimyskalenterin juhlapäivien mukaan. 1800-luvulta alkaen ne on nimetty valituilla ihmisten nimillä. Aluksi käytettiin naisten ja epäsuosittujen poliitikkojen nimiä. Vuodesta 1953 alkaen Yhdysvaltojen kansallinen hurrikaanikeskus ehdotti nimiä, ja nykyisin niistä päättää Maailman ilmatieteen järjestön WMO:n hurrikaanikomitea.[6]
Nimeäminen tapahtuu aakkosjärjestyksessä: vuoden ensimmäisen hurrikaanin nimi alkaa A:lla. Ne ovat vuorotellen miesten ja naisten nimiä. Aakkoslistasta on kuitenkin poistettu Q- ja U-kirjaimet, Atlantin listoista myös X, Y ja Z, koska niillä alkavia nimiä ei ole englannin kielessä tarpeeksi. Kuusi listaa kiertää niin, että samat nimet tulevat käyttöön kuuden vuoden välein. Paljon tuhoa aiheuttaneiden tai jotenkin muuten huomattavien myrskyjen nimet ”jäädytetään”. Jos vuodessa havaitaan enemmän kuin 21 hirmumyrskyä, niiden niminä aletaan käyttää kreikkalaisia kirjaimia (alpha, beta, gamma...).[6] Havaijin hurrikaanikeskus pitää omaa nimilistaa lähivesiensä hurrikaaneista ja antaa niille perinteisiä havaijinkielisiä nimiä.
Taifuunit nimeää Maailman ilmatieteen järjestön WMO:n taifuunikomitea. Se pitää nimilistaa, josta poimitaan taifuunille nimi. Viisi listaa kiertää, ja jokaiselle listalle jokainen alueen neljästätoista valtiosta saa ehdottaa kaksi nimeä. Listoja ei aloiteta alusta vuoden vaihtuessa.[7]
Japanin ilmatieteen laitoksella on rinnakkaisjärjestelmä, jolla se nimeää taifuunit vuoden ja järjestysnumeron mukaan. Myös Filippiineillä on oma järjestelmänsä taifuunien nimeämiseen. Siinä neljä listaa kiertää, ja lista vaihtuu aina vuoden vaihtuessa.
Syklonit nimetään seuraavasti:[8]
Intian valtameren pohjoisosassa syklonit nimetään listasta, jossa on 64 nimeä. Listoja ei aloiteta alusta vuoden vaihtuessa.
Intian valtameren lounaisosassa syklonien nimilistat aloitetaan alusta kauden vaihtuessa. Kolme listaa kiertää, ja kaikki käytetyt nimet poistetaan käytöstä ja korvataan uusilla nimillä kolmen vuoden päästä uudelleen tulevaan listaan. Käyttämättömät nimet sen sijaan käytetään uudelleen seuraavaan listaan.
Intian valtameren kaakkoisosassa on käytössä kolme listaa, jotka ovat Australian lista, Indonesian lista ja Papua-Uuden-Guinean lista. Mitään näista kolmesta listasta ei aloiteta alusta kauden vaihtuessa.
Tyynenmeren eteläosassa on käytössä yksi lista, jota ei aloiteta alusta kauden vaihtuessa.
Tuhot

Tuuli tuhoaa rakennuksia.
Hyökyaalto voi nousta, kun matalapaine imee vedenpinnan ylös.
Myrsky voi viedä tuulien ja tulvien mukana suolaista merivettä pelloille, mikä estää viljelyn jopa vuosiksi.
Saastunut vesi saattaa levittää tartuntatauteja.
Kaatosateet aiheuttavat tulvia.
Ukkonen katkoo sähköjä, ja salamaniskut sytyttävät tulipaloja.
Sateet saattavat aiheuttaa maanvyöryjä, etenkin vuoristoisilla seuduilla.
Trooppisten hirmumyrskyjen voimakkuutta mittaamaan on kehitetty Saffirin–Simpsonin hurrikaaniasteikko.
Katso myös
Luettelo merkittävistä trooppisista hirmumyrskyistä
Trooppiset pilvirykelmät
Föhntuuli
Lähteet

Aiheesta muualla

.
 - Kuvia hurrikaaneista kiertoradalta otettuna.

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miksi hurrikaanit nimetään naisten nimen mukaisesti?


Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede