Kemiantekniikka on prosessitekniikkaan sisältyvä tekniikan ala, jossa keskitytään kemiallisten prosessien kehittämiseen ja tekniseen toteuttamiseen teollisessa mittakaavassa. Kemiantekniikka on insinööritaitoa, jossa  sovelletaan luonnontieteitä, esimerkiksi fysiikkaa ja kemiaa, sekä matematiikkaa tekniikan kehittämiseen. Teollisesta näkökulmasta prosessitekniikka on laajempi käsite kuin kemiantekniikka, koska teollisten prosessilaitosten tuotantotekniikkaan sisältyy osia, jotka eivät ole kemiantekniikkaa.
Esimerkkinä voisi käyttää appelsiinin mehustamista. Laboratoriossa se tehtäisiin käsin puristamalla. Menetelmä ei kuitenkaan laajennu suureen mittakaavaan, koska se vaatisi armeijan työntekijöitä puristamaan joka appelsiinin käsin. Teollisuusmittakaavaan prosessi automatisoidaan. Esimerkiksi kone kuorii appelsiinin, jonka toinen kone murskaa ja suodattaa mehun pois.
Kemiantekniikan aloja
Prosessiautomaatio, prosessien mittaukseen ja hallintaan keskittyvä tietotekniikka
Katalyysitutkimus ja pintakemia, eli pinnoilla ja kalvoissa tapahtuvien ilmiöiden tutkimus
Reaktiotekniikka, reaktorien suunnittelu ja reaktioiden aineensiirto
Kemianlaitetekniikka, yksikköoperaatiot, massansiirto-, ja erotuslaitteet, kuten putket, pumput, tislaimet
Laitossuunnittelu, tehdaskokonaisuuksien prosessilaitteistojen suunnittelu ja hinnan selvittäminen
Bioprosessitekniikka, biologisten prosessien, kuten käymisen, toteuttaminen teollisuusmittakaavaan
Polymeeriteknologia, muovien ja polymeerien valmistustekniikka, kuten polymerointikatalyytit
Metallurginen prosessitekniikka eli prosessimetallurgia
Kemiantekniikka ei ole kemiaa, joka on luonnontiede. Kemiantekniikkaan ei kuulu paperinvalmistus tai puunjalostus itsessään. Metsäteollisuus tai paperi- ja selluteollisuus ovat erillisiä aloja, jotka ovat tilaaja-, eli asiakasaloja kemiantekniikalle. Esimerkiksi paperikoneen vedenpuhdistus on tyypillinen toimeksianto kemiantekniikan asiantuntijoille puunjalostuksessa.
Tausta
Kemiantekniikan soveltamiseen tarvitaan myös riittävä määrä asiantuntemusta kemiasta:
Orgaaninen kemia, monimutkaiset hiilipohjaiset molekyylit, erityisesti eloperäiset ja bioaktiiviset (lääkkeet)
Epäorgaaninen kemia, käyttöä erityisesti kaivosteollisuudessa ja puolijohdekehityksessä ja tekniikassa
Fysikaalinen kemia: esimerkiksi termodynamiikka, sähkökemia, sovelluksena esimerkiksi polttokennojen, polttokennoreaktorien ja nanotekniikan tutkimus
Analyyttinen kemia: kemiallinen analyysi on teollisuudessa laadun kontrolloinnin ja prosessien hallinnan kannalta keskeistä.
Kemiantekniikka Suomessa
Kemianteollisuus on metsäteollisuuden jälkeen Suomen toiseksi suurin teollisuudenala. Kemian tekniikan sovelluskohteita ja Suomessa alalla toimivia yrityksiä:
Öljynjalostus, Neste
Maalit ja pinnoitteet, Tikkurila
Lääketuotanto, Orion
Hienokemikaalit, KemFine
DNA-testit, Finnzymes
Elintarviketeollisuus, Valio
Teollisuuskemikaalit, Kemira
Puhdistusaineet ja tekniset kemikaalit, esim. Berner ja Kiilto
Päivittäistavarat, esim. Cederroth
Kosmetiikka, Lumene
Katalysaattorit, Ecocat
Räjähdysaineet, Forcit
Suomessa on myös kaivosteollisuutta, kuten Kemin kromikaivos.
Suomessa on myös kehitetty ohutkalvojen kasvatukseen puolijohdeteollisuudessa käytetty menetelmä atomic layer deposition (ALD), jolla voidaan tuottaa atominpaksuinen kerros kerrallaan.
Monien metallien (koboltti, nikkeli, kupari) valmistus tapahtuu kemiallisesti vaikka yritykset kuuluvatkin metalliteollisuuteen.
Koulutus
Kemiantekniikan suomalaisia ammattiopistotutkintoja ovat prosessinhoitaja sekä laborantti ja ammattikorkeakoulututkintoja insinööri (AMK) sekä insinööri (ylempi AMK). Kemiantekniikan ammattikorkeakouluohjelmia on Turun ammattikorkeakoulussa ja Metropoliassa, aikaisemmin myös Satakunnan ammattikorkeakoulussa. Kemiantekniikan yliopistotutkintoja ovat tekniikan kandidaatti, diplomi-insinööri, tekniikan lisensiaatti sekä tekniikan tohtori. Kemian tekniikan yliopistotason koulutusta saa Suomessa seuraavista yliopistoista: Aalto-yliopisto, Oulun yliopisto, Åbo Akademi ja Lappeenrannan teknillinen yliopisto.
Katso myös

Teollisuus
Teknologia
Aiheesta muualla

*


System of a Down (käytetään myös lyhennettä SOAD) on Kaliforniassa, Los Angelesissa vuonna 1994 perustettu alternative metal -yhtye. Yhtye koostuu neljästä jäsenestä: Serj Tankian (laulu), Daron Malakian (kitara), Shavo Odadjian (basso) ja John Dolmayan (rummut). Kaikilla yhtyeen neljällä jäsenellä on armenialaiset sukujuuret. Yhtye on työllään ansainnut yhden Grammyn ja kolme -ehdokkuutta;  se on voittanut vuoden 2006 parhaan metalliesityksen palkinnon kappaleellaan "B.Y.O.B.". System of a Down on aikansa tunnetuimpia ja menestyneimpiä alternative metal -yhtyeitä, jossa yhdistyivät death metal -tyyliset kitarasoundit, Serj Tankianin itämaistyyppinen laulutyyli, ajoittaiset murinavokaalit ja kappaleen rakenteen muuttuminen nopeasti raskaasta rauhallisemmaksi.
Vuonna 2006 yhtye ilmoitti jäävänsä määrittelemättömän pituiselle tauolle, jonka jälkeen kaikki jäsenet työskentelivät omien sivuprojektiensa parissa. Yhtye aloitti kiertueensa uudelleen vuonna 2011. System of a Down on julkaissut viisi studioalbumia, joita on myyty maailmanlaajuisesti yli 40 miljoonaa kappaletta.
System of a Downin kaikki albumit on tuottanut Rick Rubin.
Yhtyeen tuotannosta vastaa lähes aina Daron Malakian. Yhtyeen tunnetuimpia ja suosituimpia kappaleita ovat "B.Y.O.B", "Toxicity", "Aerials", "Chop Suey!", "Sugar", "Soldier Side" ja "Lonely Day".
Historia
Soil (1992–1994)
1990-luvun alussa Serj Tankian ja Daron Malakian tutustuivat harjoitusstudiolla. He soittivat eri yhtyeissä, mutta erosivat niistä ja perustivat yhtyeen nimeltä Soil yhdessä Domingo Laranion (rummut) ja Dave Hakopyanin (basso) kanssa. Myöhemmin mukaan tuli Shavo Odadjian. Noin vuotta myöhemmin Laranio ja Hakopyan lähtivät, koska uskoivat, ettei yhtye koskaan tulisi menestymään.
Alku (1994–1997)
Soilin hajottua Serj Tankian ja Daron Malakian perustivat uuden yhtyeen, joka oli aluksi nimeltään Victims of the Down Malakianin runon mukaan, mutta Shavo Odadjianin mielestä sana System olisi parempi kuin Victims, koska se kuulostaisi vaikuttavammalta ja koskettaisi suurempaa yleisöä. Toinen syy nimenmuutokseen oli se että yhtye – ja nimenomaan Malakian – halusivat bändin albumien olevan levykaupassa lähellä Slayerin albumeita. Shavo Odadjian oli alunperin yhtyeen manageri ja perustaja, mutta hän tarttui bassoon ja manageriksi ryhtyi David "Beno" Benveniste. Malakian pyysi nuoruudenystäväänsä, Andy Khachaturiania liittymään System of a Downiin rumpaliksi. (Khachaturian ja Malakian olivat 15-vuotiaina soittaneet Malakianin ensimmäisessä bändissä nimeltä Snowblind.) Khachaturian kuitenkin lähti omille teilleen. Syyksi hän kertoi halunsa ilmaista itseään muunakin kuin rumpalina. Vuonna 1997 hänet korvasi yhtyeen nykyinen rumpali John Dolmayan.
System of a Downin suosio Los Angelesissa kasvoi. SoaD keikkaili monilla klubeilla toisten yhtyeiden lämmittelijänä. Maineen levitessä levy-yhtiöt alkoivat ottaa bändiin yhteyttä, tarjoten levytyssopimuksia. Yhtye ei kuitenkaan halunnut välittömästi kirjoittaa sopimusta, vaan halusi varmistua oikeasta ajoituksesta ja siitä että sopimus kävisi kaikille. Lopulta sopimus päädyttiin tekemään Rick Rubinin kanssa.
Debyyttialbumi (1998–2000)
Kesällä 1998 System of a Down julkaisi debyyttialbuminsa nimeltään System of a Down. Albumi menestyi hyvin, ja sen ensimmäisestä singlestään Sugar tuli radiosuosikki. Vähän ajan päästä SOAD julkaisi toisen singlensä, nimeltään Spiders. Kolmas single oli War?. Albumin ilmestyttyä yhtye keikkaili laajasti Slayerin lämmittelijänä, ennen kuin he pääsivät esiintymään Ozzfestille. Ozzfestin jälkeen he keikkailivat yhdessä muiden bändien kanssa ympäri Yhdysvaltoja, mutta myös pienemmillä kiertueilla Euroopassa.
Läpimurto ja menestys (2001–2003)
Vuonna 2001 yhtye julkaisi uuden singlen. Kappale kantoi ensin nimeä Suicide, mutta ennen julkaisua se vaihdettiin lopulta nimelle Chop Suey!. Chop Suey! sai paljon soittoaikaa radiosta, ja se kieli jo tulevasta levystä. Päivää ennen Toxicity-albumin julkaisemista yhtye päätti pitää levynjulkistamiskeikan, mutta lopulta konsertti peruuntui, koska paikalle tuli liikaa ihmisiä, ja poliisin mukaan tilanne alkoi käydä vaaralliseksi. Siitä huolimatta 4. syyskuuta julkaistu Toxicity oli jättimenestys. Se lunasti välittömästi paikkansa sijalla yksi Yhdysvaltojen ja Kanadan single-listoilla ja myi moninkertaista platinaa. Toxicityä on tähän mennessä myyty yli 12 miljoonaa kappaletta, mikä tekee siitä yhtyeen menestyneimmän albumin. Albumin suurimmiksi hiteiksi nousivat mm. Chop Suey!, Toxicity, Aerials ja Prison Song sekä Forest. Kappale Chop Suey! sai myös Grammy-ehdokkuuden.
Vuonna 2001 System of a Down lähti kiertueelle yhdessä Slipknotin kanssa. Yhtyeet kiertelivät ympäri Yhdysvaltoja. Menestyksekkään kiertueen jälkeen yhtyeet lähtivät vuotta myöhemmin Pledge of Allegiance -kiertueelle yhdessä Rammsteinin, Mudvaynen ja No Onen kanssa.
Vuoden 2001 loppupuolella muutama julkaisematon raita pääsi vuotamaan Internetiin. Yhtye julkisti tiedonannon, jonka mukaan nettiin vuotaneet raidat olivat viimeistelemätöntä materiaalia. Yhtyeen fanit valittivat kappaleiden viimeistelemättömistä soundeista, ja niinpä yhtye päätti äänittää ne uudestaan. Äänitysvaiheessa osa kappaleista sävellettiin, sanoitettiin tai sovitettiin uudelleen. Lopulta tuloksena oli albumi Toxicity II, joka kuitenkin sai ennen julkaisua nimen Steal This Album!. Steal This Album! julkaistiin vuonna 2002. Albumi muistuttaa poltettua CD:tä, jota myytäisiin pimeänä. Albumin nimi on viite Abbie Hoffmanin kirjaan Steal This Book, ja viesti niille, jotka varastavat bändien tuotantoa ja julkaisevat niitä laittomina internetissä. Kappale Innervision oli julkaistu promosinglenä ja sai huomattavasti radiosoittoa alternative-radiokanavilla. Boom-kappaleen musiikkivideo kuvattiin elokuvaohjaaja Michael Mooren kanssa, ja siinä vastustettiin Irakin sotaa. Albumille päätyi myös raitoja, jotka olivat jo yhtyeen alkuajoilta saakka, kuten Mr. Jack (toimi ennen uudelleenjulkaisemista nimellä P.I.G.) sekä akustinen kappale Roulette, joka oli tarkoitus olla jo yhtyeen debyyttialbumilla. Yleensä yhtyeen fanit eivät pidä Steal This Album! -albumia täysiverisenä albumina, vaan ns. kokoelma-albumina, mutta yhtyeen jäsenet ovat sanoneet, että kyseistä albumia pitäisi pitää albumina siinä missä muitakin.
Mezmerize ja Hypnotize (2004–2006)
Lopulta vuonna 2004 SOAD palasi äänitysstudioon. Daron Malakian oli äänittänyt noin 100 kappaletta, ja yhtye valitsi niistä sopivimmat uudelle albumille. Lopulta materiaalia tuli valittua kuitenkin niin paljon, että yhtye päätti tehdä tupla-albumin, joista toinen julkaistaisiin kuusi kuukautta toista myöhemmin.
Ensimmäinen albumi, Mezmerize, julkaistiin 17. toukokuuta 2005. Albumi sai hyvät arviot kriitikoilta, ja se nousi suoraan sijalle yksi Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa ja monissa muissa maissa tehdessään siitä yhtyeen toisen albumin, joka oli koskaan yltänyt listakärkeen. Albumi myi ensimmäisellä viikolla maailmanlaajuisesti yli 800 000 kappaletta. Albumin ensimmäinen single oli kappale B.Y.O.B. (Bring Your Own Bombs), jossa vastustettiin Irakin sotaa. B.Y.O.B. oli kappale, joka toi yhtyeen lopullisesti maailman tietoisuuteen. Kappale voitti myös Grammyn. Albumin toinen single oli Question!. Kappaleen musiikkivideon ohjasi yhtyeen basisti Shavo Odadjian, joka oli ohjannut myös mm. Aerialsin musiikkivideon. Albumin julkaisun jälkeen yhtye kierteli laajasti Yhdysvalloissa, Kanadassa sekä Euroopassa. Mezmerizea on myyty maailmanlaajuisesti yli 10 miljoonaa kappaletta.
Tupla-albumin toinen osa, Hypnotize, julkaitsiin 22. marraskuuta 2005. Mezmerizen tapaan Hypnotize lunasti paikkansa albumilistan ykkösenä. Albumilta julkaistiin singlenä albumin nimikkokappale Hypnotize. Hypnotize sai kriitikoilta myös myöteisen vastaanoton, vaikka sitä pidetäänkin heikompana kokonaisuutena kuin Mezmerizea.
Tauko ja yhtyeen tulevaisuus (2006–2011)
Toukokuussa vuonna 2006 System of a Down ilmoitti jäävänsä tauolle. Daron Malakian on vahvistanut, että tauko kestää pisimmillään viisi vuotta. Myöhemmin Shavo Odadjian ilmoitti tauon kestävän pisimmillään 3 vuotta Guitar Magazinen haastattelussa. Shavo Odadjian sanoi MTV:lle näin: Me emme ole hajoamassa. Aiomme pitää hyvin pitkän tauon Ozzfestin jälkeen ja tehdä omia juttujamme. Olemme soittaneet System of a Downissa jo yli kymmenen vuotta ja luulen, että on terveellistä vähän levähtää.
Esiintyessään Houstonissa Texasissa Malakiankin sai tilaisuuden suunvuoroon: On ollut paljon huhuja liikkeellä siitä, että olisimme hajoamassa, mutta älkää kuunnelko heitä. Me neljä olemme ja tulemme aina olemaan System of a Down! Malakian ja John Dolmayan soittivat Malakianin vuonna 2003 perustamassa Scars on Broadway -yhtyeessä, mutta puolen vuoden keikkailun jälkeen yhtye jäi tauolle. Heidän ensimmäinen albuminsa julkaistiin 29. heinäkuuta 2008. Shavo Odadjian työskentelee tällä hetkellä Wu-Tang Clanin kanssa AcHoZeN-nimisessä yhtyeessä. Serj Tankianin ensimmäinen sooloalbumi Elect the Dead julkaistiin 23. lokakuuta 2007. Dolmayan puolestaan suunnittelee avaavansa sarjakuvakaupan.
System of a Downin viimeinen esiintyminen ennen tauolle menoa nähtiin 13. elokuuta 2006 West Palm Beachissa Floridassa. Tänään tulee olemaan meidän viimeinen keikkamme, jonka jälkeen emme soita yhdessä pitkään aikaan. Daron oli sanonut haastattelussa viimeiseksi kommentikseen tämän: Palaamme vielä takaisin, emme vain tiedä milloin.
Huhtikuussa 2008 System of a Downin jäsenet Daron Malakian ja John Dolmayan kertoivat mielipiteensä yhtyeen tulevaisuudesta. Kun monet ihmiset olivat kyselleet bändin tulevaisuudesta ja että milloin he palaavat takaisin, oli Daron vastannut näin: Me kaikki tiedämme, milloin on oikea aika, se vain tapahtuu.
John Dolmayan antoi heinäkuussa 2010 antamassa haastattelussaan valoisia merkkejä System of a Downin paluusta. "Olemme olleet tauolla jo yli neljä vuotta. Luultavasti tulemme keikkailemaan ensi vuonna. Mikään ei ole vielä varmaa, tästä ei olla keskusteltu vielä paljon mutta näyttää siltä että niin tulee tapahtumaan." Shavo Odadjian on nähty pariin otteeseen keikkailemassa Scars on Broadwayn kanssa, viimeksi maaliskuussa 2010. Tämäkin kertoo, että bändin jäsenillä on edelleen lämpimät välit keskenään. Serjin uusi sooloalbumi ilmestyy syksyllä 2010. Keikkailun jälkeen on erittäin todennäköistä, että System of a Down alkaa puuhailla paluuta tosissaan.
Serj Tankian sanoi 12. elokuuta pitäneessään lehdistötilaisuudessa, että System of a Downin keikka Yerevanissa (Armenian pääkaupunki) olisi hyvä idea. "Siitä pitäisikö meidän palata yhteen tai soittaa keikka Yerevanissa, informoimme varmasti kotisivuillamme."
Yhtyeen paluukiertueen on ennakoitu virallistettavan maanantaina 29. marraskuuta (samana päivänä milloin Download julkaisee ensimmäiset esiintyjänsä sekä odotetun pääesiintyjä kolmikon, mukaan lukien SOAD), sisältäen tietoja lukuisista festivaaliesiintymisistä Euroopassa, mm. Ison-Britannian Download Festivaali. System of a Down tulee olemaan huhujen mukaan pääesiintyjänä lauantaina 11. kesäkuuta Download Festivaaleilla. System of a Down tulee olemaan myös yksi pääesiintyjistä ensi vuoden Metaltown festivaaleilla kesäkuun 18. päivänä Göteborgissa, Ruotsissa. Virallinen vahvistus tähän tulee tapahtumaan maanantaina 29. marraskuuta festivaalin virallisilla nettisivuilla, klo 14.00 paikallista aikaa.
Paluu (2011)
Pitkään jatkuneen huhuilun myötä saatiin vihdoin virallista tietoa. Bändin Euroopan kiertue pyörähtää käyntiin 2. kesäkuuta 2011. Kiertue kattoi kymmenen keikkaa, mukaan lukien Seinäjoen Provinssirock. Monia vuosia odotettu esiintyminen oli bändin historian ensimmäinen Suomessa. "Olemme innoissamme saadessamme kertoa, että System soittaa muutaman keikan yhdessä ensi vuonna. Me tahdomme myös kiittää uskollisuudestanne ja osoittamastanne tuesta, ei vain SOADille, vaan myös kullekin soolouraa tehneelle bändin jäsenelle. Meillä ei ole mitään suurempia tulevaisuuden suunnitelmia, vaan soitamme nämä keikat ihan vain siksi, että tahdomme soittaa jälleen yhdessä ja tahdomme soittaa teille, mahtavat fanimme. Odotamme kovasti jo näkevämme teidät".[1]
Erittäin suuren kysynnän ansiosta SOAD lisäsi alkuvuodesta toisen keikkapäivän Ranskan maaperälle. Euroopan kiertueesta oli jo kaksi keikkaa myyty loppuun. Myös Suomen keikasta ennakoitiin loppuunmyytyä viimeistään keväällä, sillä Provinssin jouluerän myynnin tahti sunnuntaille 19.6 oli erittäin kova.
9. helmikuuta 2011 yhtye lisäsi keikka-kalenteriinsa Venäjän. Yhtye esiintyi Moskovassa Suomen keikan jälkeen 21. kesäkuuta. Basisti Shavo Odadjian kertoi Twitterissä yhtyeen aloittaneen harjoitukset kesäisiä comeback-keikkoja varten. Orkesteri treenasi ensimmäistä kertaa lähes viiteen vuoteen tiistaina 8. helmikuuta. Samalla hän vahvisti, että System Of A Downin taukopäätöksen taustalla oli "taloudellisia ongelmia" ja "taiteellisia ristiriitoja".
1. maaliskuuta 2011 bändi avasi uudet kotisivunsa ja teki toukokuussa kymmenen Pohjois-Amerikan keikkaa ennen Euroopan kiertuetta. Kaksi Amerikan keikkaa myytiin päivässä loppuun, yhteensä neljä keikkaa oli loppuunmyytyjä, kuten myös Euroopassakin. Bändi palasi keikkalavoille 10. toukokuuta. Keikkakalenteriin lisättiin myös Brasilian Rio De Janeiron keikka. Liput myytiin niin ikään hetkessä loppuun.
7. kesäkuuta Provinssirockin sunnuntai-liput myytiin loppuun, joten yhtye pääsi esiintymään täydelle Törnävälle.
Bändi kiersi 2011 syksyn aikana ensimmäistä kertaa Etelä-Amerikassa. Bändi julkaisi samalla keikkoja Australiaan, vuoden 2012 alkupuolelle.
Uusi Albumi (2012–)
Bändin rumpali John Dolmayanin mukaan uusi albumi on tulossa kun bändi kokee "pystyvänsä haastamaan aikaisemmat albuminsa". Rumpali myönsi odottavansa yhtyeen uutta studioalbumia "yhtä innokkaasti kuin fanitkin".
Rumpali John Dolmayanin mielestä System of a Downin täytyy tehdä jotain uutta, koska bändi ei halua toistaa itseään. SOADin on hänen mukaansa kyettävä tekemään jotain erityistä uuden sukupolven musiikinkuuntelijoille.
Asiat uuden levyn suhteen liikahtavat eteenpäin vasta vuoden kuluttua, koska jouluna bändin jäsenet keskittyvät perheisiinsä. Tauko musiikista saattaa kestää jopa kuukausien ajan vuodenvaihteessa. Lisäksi laulaja Serj Tankian häipyy Uuteen-Seelantiin muutamaksi kuukaudeksi - hän asuu siellä osan vuodesta. Uudesta kiertueesta ensi kesänä hän sanoo, että se on mahdollinen. [2] [3]
Helmikuussa 2013 ilmoitettiin, että System Of A Down on kiinnitetty mikkeliläisen Jurassic Rock - festivaalin pääesiintyjäksi. SOAD esiintyi Jurassic Rockissa 11.8.2013 sunnuntaina.
Kokoonpano
Nykyiset
Serj Tankian – laulu ja koskettimet sekä akustinen kitara
Daron Malakian - kitara ja laulu
Shavo Odadjian - basso ja taustalaulu
John Dolmayan – rummut
Entiset
Andy Khachaturian - rummut
Diskografia
Albumit
System of a Down (30. kesäkuuta 1998)
#124 U.S.; RIAA: Platina
Toxicity (4. syyskuuta  2001)
#15 U.S., #56 UK; RIAA: 2x Platina
Mezmerize (17. toukokuuta  2005)
#1 U.S., #2 UK, #2 Irlanti, #2 Norja, #1 Australia, #1 Kanada;  RIAA: Platina
Hypnotize (22. marraskuuta  2005)
#1 U.S., #11 UK, #10 Irlanti, #1 Kanada, #3 Australia; RIAA: Platina
Singlet

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ben Myers| title = System of a Down| publisher = Like| year = 2007| id = ISBN 978-952-471-947-6}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 KaaosZine.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Bosnian sota oli Jugoslavian hajoamissotiin kuulunut veristen sotatoimien sarja pääosin nykyisen Bosnia ja Hertsegovinan alueella. Se käytiin 29. helmikuuta 1992 – 21. marraskuuta 1995 serbien, kroaattien ja bosniakkien eli Bosnian muslimien välillä.
Kansallismieliset serbit aloittivat sodan, koska muslimien ja kroaattien johtama Bosnia itsenäistyi serbijohtoisesta Jugoslaviasta, ja serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa.
Kuuluisimmat sotatapahtumat lienevät serbien tekemät Sarajevon piiritys ja Srebrenican joukkomurha, jotka kohdistuivat bosniakkeihin. Sota oli Kroatian sotaa ankarampi, sillä Bosnia-Hertsegovinassa eri kansallisuudet olivat tilkkutäkkimäisesti toistensa lomassa. Näin syntyi monia rintamia kolmen eri kansallis-poliittisen ryhmittymän kesken. Lisäksi paikalliset samaa kansallisuutta edustavat päälliköt saattoivat sotia toisiaan vastaan. Esimerkiksi muslimien puolella taisteli tuhansia serbejä, minkä vuoksi Bosnian hallituksen joukkoja on oikeampaa kutsua bosniakeiksi kuin muslimeiksi.
Bosnian sodassa etniset puhdistukset, joihin liittyi joukkokarkotuksia, tappamista, ryöstämistä, tuhopolttoja, talojen räjäytyksiä, kidutuksia ja raiskauksia olivat laajempia kuin Kroatian sodassa. Bosniakkeja suljettiin joukoittain keskitysleireille, joissa heitä kuoli tuhansia. Keskitysleirejä ei suljettu, vaikka serbit niin lupasivat. Kiihkonationalistiset serbit perustelivat tekemiään muslimi-bosniakkien puhdistuksia sillä, että islam uhkasi levitä Jugoslaviaan ja Eurooppaan, jolloin serbien oli pysäytettävä muslimien eteneminen[1] vaikka väkivalloin. Myös kroaatit ja muslimit harjoittivat omalta osaltaan puhdistuksia. Sarajevon piirityksessä kuoli joissain yksittäisissä serbien kranaatti-iskuissa kymmeniä bosniakkisiviilejä.
Vaikka sota olikin ulospäin eri ryhmittymien välisten taistelujen sekava vyyhti, Slobodan Milošević käynnisti sen ajatuksenaan luoda hajoavaan Jugoslaviaan Suur-Serbia ajamalla muslimit, kroaatit ja muut kansallisuudet pois laajoilta alueilta. Bosnian sodan alussa muslimit ja kroaatit tekivät yhteistyötä kukistaakseen serbit, mutta pian äärinationalistiset kroaatit aloittivat sodan myös muslimeita vastaan. Lopulta kroaatit ja muslimit pääsivät sopuun ja taistelivat voitokkaasti serbejä vastaan, kunnes rauha saatiin aikaan. Sodassa kuoli yhteensä yli 100000 ihmistä, pääosin bosniakkeja.
Tausta

Historiaa
Islamilainen, turkkilainen Osmanien valtakunta levittäytyi 1400-luvulla Bosniaan. Seuraavina vuosisatoina monia alueen slaaveja kääntyi islaminuskoon. Kun osmanit vetäytyivät Bosnia-Hertsegovinasta, alue joutui Itävalta-Unkarin hallintaan. Näin myös Kroatian läntinen vaikutus ulottui Bosniaan. Tällöin Bosniasta tuli kansallisuuksien tilkkutäkki, joka oli kuin Jugoslavia pienoiskoossa.
Edeltäviä tapahtumia
Titon Jugoslavia ajautui 1980-luvun lopuilla talousvaikeuksiin. Kansallisuusaate nousi eri osatasavalloissa pintaan ja sai varsinkin Serbiassa ja hajallaan Jugoslaviassa asuvien serbien parissa kiihkokansallisia piirteitä. Serbit halusivat pitää kaikki serbit samassa valtiossa, ja he kokivat muiden kansojen polkevan heidän oikeuksiaan. Niinpä he ajoivat joko serbijohtoista Jugoslaviaa tai Suur-Serbiaa. Slovenian ja Kroatian kansalliset liikkeet veivät nämä kesällä 1991 itsenäisyyteen. Sloveniassa ja varsinkin Kroatiassa käyty sota enteili sotaa myös Bosniaan.
Poliittinen tilanne
Bosnia-Hertsegovinassa järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit 18. marraskuuta 1990. Yhtenäistä Jugoslaviaa edustavan Ante Markovićin monikansallisen puolueen kannatus oli vähäistä[2]. Eniten ääniä saivat eri kansanryhmien etuja ajaneet kansallismieliset puolueet. Yksikään puolueista ei tässä vaiheessa kannattanut Bosnian itsenäistymistä, mutta Radovan Karadzicin SDS julisti vastustavansa Bosnian irtautumista[3]. Suvereniteetista Jugoslavian sisällä oli paljon keskustelua[3].
Vaalien suurimmat puolueet olivat bosniakkien sosialistinen toimintapuolue SDA (Stranka Demokratske Akcije) johtajanaan muslimien asioita ajanut antikommunisti ja lakimies Alija Izetbegović, Serbien demokraattipuolue SDS (Srpska Demokratska Stranka, psykiatri ja serbinationalisti Radovan Karadžić, puolueella kytköksiä Serbian Slobodan Miloševićin johtamaan sosialistipuolueeseen[2]) ja kroaattien Kroatian demokraattinen liitto (HDZ, Stjepan Kljuić, puolue käytännössä Kroatian samannimisen puolueen sisarpuolue, mutta linjaeroja Kroatian puolueeseen nähden[3]). Muslimit pelkäsivät jo ennen vaaleja serbien ja kroaattien välisten vanhojen vihojen nousua[4]. Muslimit pitivät kroaatteja serbejä läheisempinä siksikin, että serbien cetnikit surmasivat muslimeja Focassa toisen maailmansodan aikana[4].
HDZ ja SDA eli bosniakit ja kroaatit tekivät tuohon aikaan yleensä yhteistyötä Bosnia-Hertsegovinassa[4]. Myös kommunistit olivat valmiita tarpeen vaatiessa muuhunkin kuin liittovaltioon[5]. SDA sai 41, SDS 34 ja HDZ 20 paikkaa[5]. Kommunistit saivat 10 ja Ante Markovićin uudistusvoimien liitto 11 paikkaa. Näin ollen eri kansojen kansallisia puolueita kannatti 95 yhteensä 130:sta kansanedustajasta[5]. 7-jäsenisen presidenttineuvoston johtoon tuli muslimien Alija Izetbegovic, koska SDA voitti eniten ääniä[5]. Serbien puolelta presidenttineuvostoon tulivat Biljana Plavsic ja Nikola Koljevic[4]. Serbit valtasivat jo ennen Bosnian sodan alkua Banja Lukan ympäristöstä laajan alueen, ns Bosanska Krajinan[6]. Kesäkuussa 1991 muslimit pidättivät Kroatian serbialueen Krajinan "sisäministeri" Milan Marticin, joka oli johtanut serbijoukkojen harjoituksia Bosniassa. Hallitus vapautti pian Marticin, jottei sota alkaisi Bosniassa[6].
Kun Kroatian sota alkoi, Bosnian tilanteen tiedettiin olevan lähellä räjähdystä.
Sotaa käyvän Kroatian tilanteen takia EY lupasi 16. joulukuuta 1991 tunnustaa ne entisen Jugoslavian alueella olevat valtiot, jotka täyttivät Badinterin komitean ehdot. Tämä loi paineen Bosnia-Hertsegovinan itsenäisyysjulistukselle ja sodalle, sillä serbit vastustivat itsenäistymistä. Serbit halusivat välttää sotaa Bosniassa jonkin aikaa, koska sota raivosi vielä Kroatiassa. Näin serbien ei tarvinnut käyttää voimiaan kahdella taistelutantereella yhtä aikaa.
Serbit perustivat ennen Kroatian itsenäisyysjulistusta Bosanska Krajinan, serbien itsehallintoalueen Bosnia-Hertsegovinaan Banja Lukan ympäristöön. Tämä ja muut perustetut serbialueet (SAO) käsittivät noin puolet Bosnia-Hertsegovinan pinta-alasta. Jugoslavian liittoarmeija aseisti Bosnia-Hertsegovinan serbit pääosin vuonna 1991, ja serbien puolue SDS julisti Bosnian serbialueet itsehallintoalueiksi toukokuussa. Kroatiasta vetäytyviä liittoarmeijan joukkoja asettui Bosniaan.
Sodan merkkejä
Bosnia-Hertsegovina ajautui sodan partaalle jo syksyllä 1991. Heinäkuussa paljastuivat Serbian asetoimitukset Bosnia-Hertsegovinan serbeille, ja kesäkuun alussa Kroatian serbialueen Krajinan miliisit pitivät harjoituksia Bosnian puolella. Sarajevon hallitus kontrolloi todellisuudessa vain pientä osaa maasta. Syyskuun alkuun mennessä Bosnia-Hertsegovinaan oli perustettu jo neljä serbien itsehallintoaluetta, jotka pyysivät Jugoslavian liittoarmeijan suojelusta. Maahan saapuikin kolme liittoarmeijan kolonnaa.
Sodan merkit olivat jo syksyllä selvät, samaan aikaanhan Kroatiassa taisteltiin ankarasti. Bosniakkijohtaja Alija Izetbegović pyysi YK:ta tulemaan Bosniaan, mutta YK ei suostunut, koska Bosnia ei virallisesti ollut sotatilassa. Syksyllä 1991 Länsi-Hertsegovinan kroaatit kieltäytyivät antamasta aseitaan Jugoslavian liittoarmeijalle. 19. syyskuuta liittoarmeija siirsi lisäjoukkoja Mostarin ympärille, mitä kaupungin hallinto julkisesti vastusti. Liittoarmeija tuhosi 30. syyskuuta JNA pienen Ravno-nimisen kroaattien asuttaman kylän Hertsegovinassa. Muslimit ja kroaatit pysäyttivät Višegradissa barrikadein ja konetuliasein vähäksi aikaa noin 60 panssarista koostuvan liittoarmeijan osaston, mutta armeija ajoi heidät pois 1000 asukkaan kanssa seuraavana päivänä[7] Näitä välikohtauksia ei kuitenkaan seurannut välittömästi väkivaltaisuuksien laajeneminen. Hertsegovinan kroaatit perustivat 18. marraskuuta oman ”Herzeg-Bosnan kroaattiyhteisön” (Hrvatska Zajednica Herceg-Bosna), joka ajoi alueen kroaattien asiaa.
Syksyllä serbiarmeija liikkui Bosnia-Hertsegovinassa[8] ja muun muassa Dubrovnikiin hyökättiin osin Itä-hertsegovinasta[9], ja jännitys kansojen välillä kasvoi.
EY ilmaisi lokakuussa tukensa Slovenian ja Kroatian aikoinaan ehdottamalle valtioliitolle[10], jota muslimien Itzetbagovic tuki, luultavasti uskoen EY:n auttavan. Lokakuussa kroaatit ja bosniakit (lähinnä muslimit) äänestivät yhteistuumin serbipuolueen pelistä ja julistivat Bosnia-Hertsegovinan suvereeniksi, jolloin serbit kävelivät ulos parlamentista. Karadzicin mielestä Jugoslavia oli ainoa kansainvälisesti tunnustettu valtio, ja että muslimit ja kroaatit yrittivät kaapata vallan Bosniassa, ja että serbit pysyvät Jugoslaviassa[10]. Suvereniteettipäätöksessä Bosnia-Hertsegovina kuuluisi Jugoslavian löyhään valtioliittoon vain, jos myös Kroatia olisi siinä mukana[10]. Karadzic sanoi serbien palauttavan laillisen järjestyksen Jugoslavian perustuslain hengessä[10].
Serbijohtaja Karadžić uhkasi muslimeja verilöylyllä, mikäli Bosnia-Hertsegovina itsenäistyisi[11]. Pian serbit perustivat oman parlamenttinsa, joka jätti Bosnia-Hertsegovinan kiinteästi Jugoslavian yhteyteen. Ajatukseen Bosnian itsemääräämisoikeudesta Karadžić suhtautui jyrkän kielteisesti. Täälläkin SDS halusi pitää serbit saman valtion valtapiirin alla. Joulukuussa 1991 Jugoslavian liittoarmeija ja serbien puolisotilaalliset joukot olivat valmiita sotaan Bosnia-Hertsegovinassa.
EY tunnusti Slovenian ja Kroatian tammikuussa 1992 Saksan painostuksesta[8].
Tammikuussa 1992 Bosnian kroaattien kansallismielisen HDZ-puolueen maltillinen johtaja Stjepan Kljuić väistyi syrjään ja antoi tilaa jyrkälle Mate Bobanille, joka edusti länsihertsegovinalaista ryhmittymää ja Franjo Tuđmania. Bosnia-Hertsegovinan kroaatit saivat hieman aseita Kroatiasta, vaikka maalla oli itsellään pula aseista. Kroatiaa tulitettiin ja sinne hyökkäiltiin Bosnia-Hertsegovinasta.

Sotatapahtumat

Sodan alku

Bosnia ja Hertsegovinassa oli muutamia hajanaisia yhteenottoja jo syyskuussa 1991. Maahan oli syntynyt monenlaisia vapaaehtoisluontoisia asekaarteja. Bosniakkipoliisin vahvuutta lisättiin, ja serbit julistivat perustamansa itsehallintoalueen irtautuvan bosniakkivaltiosta, mikäli maa itsenäistyisi. Joulukuussa 1991 Bosnia-Hertsegovinan johtava serbipoliitikko Radovan Karadžić uhkasi muslimeja jopa tuholla, kun sota syttyy. Karadzic sanoi myös liittoarmeijan puuttuvan asioihin, jos maa itsenäistyy Jugoslaviasta.
Nationalistista serbipropaganda syytteli Bosnian muslimeja ja kroaatteja[12]. Serbit näyttivät televisiossa serbinationalististen upseerien propagandaa, jossa muslimeja ja kroaatteja halvennettiin[13]. Näiden televisio-ohjelmien mukaan serbien tuli kostaa muslimien ja kroaattien heille satojen vuosien aikana tekemät vääryydet[13], koska serbit olivat ylpeitä. Televisiokertomusten mukaan mm. muslimit aikoivat tappaa kaikki yli 13-vuotiaat serbit ja raiskata serbinaiset, jotta nämä synnyttäisivät muslimeja[13]. Belgradin television mukaan kaikkien serbien olisi elettävä samassa valtiossa, ja että vain solidaarisuus pelastaa serbit, ja että serbit ovat Balkanin johtava kansa[13].
Tammikuussa 1992 portugalilainen Euroopan yhteisön rauhanvälittäjä Jose Cutileiro koetti sovitella konfliktia ehdottamalla Bosnian jakamista kolmeen kantoniin. Maaliskuun alussa serbit yrittivät turhaan muuttaa ehdotusta omalla aluejaollaan. Osapuolet allekirjoittivat suunnitelman 18. maaliskuuta 1992 Lissabonissa. Yhdysvaltain Jugoslavian lähettiläs vieraili 28 maaliskuuta antaen maansa tuen yhtenäiselle kantoneihin jakamattomalle Bosnialle. Izetbegovic hylkäsi Lissabonin sopimuksen tämän jälkeen. Tällöin Izetbegovic otti tietoisen riskin sodan syttymisestä. Izetbegovic katsoi sodan olevan hinta maansa itsenäisyydestä.
Vaikka serbipuolue SDS boikotoikin kansanäänestystä, se silti salli sen pitämisen[8].
Maaliskuun alussa 90% äänestäneistä kannatti Bosnia-Hertsegovinan itsenäistymistä[14], mutta serbit olivat jättäytyneet vaaleista pois. Kun vaalitulos julkaistiin, serbit perustivat tiesulkuja eri puolille Sarajevoa ja Bosniaa muka kostoksi siitä, että sarajevolaisissa häissä oli surmattu serbimies ja ortodoksipappi haavoittunut[14]. Serbit, joiden seassa oli cetnikkejä, ampuivat vuorokauden ajan tauotta ilmaan[8]. Karadzicin johtamien nationalistien hallintokeskuksesta Palesta julistettiin, että poliittinen ratkaisu ei onnistu[14]. Niinpä myös muslimit ostivat aseita puolustuskaarteilleen[14].
Bosnia-Hertsegovina julistautui itsenäiseksi 5. huhtikuuta 1992. Belgradilainen mafioso Arkan hyökkäsi jo 4. huhtikuuta Bileljinaan joukkioineen, joka surmasi[15] summamutikassa sata muslimia[16].
Yhdysvallat ja EU tunnustivat 6. huhtikuuta Bosnian itsenäisyyden[16]. Tämän jälkeen serbijoukot alkoivat raskain asein tulittaa Sarajevoa. Saman kuun aikana serbien paramilitäärit ja serbiarmeijan joukot hyökkäsivät moniin bosniakkienemmistöisiin kaupunkeihin[17], kuten Zvornikiin, Fočaan ja Višegradiin, josta ajoivat lähes kaikki muslimit pois huhtikuun loppuun mennessä[16].
Suurin osa bosniakkiasukkaista karkotettiin kaupungeista, jotka joutuivat kokemaan sodan ensimmäiset etniset puhdistukset, jotka olivat vastustajien siviilien karkotuksia, tappamista, ryöstämistä, talojen polttamisia tai räjäytyksiä ja niin edelleen. Etnisten puhdistusten tekijät erottelivat miehet ja naiset toisistaan. Miehet saattoivat joutua nälkäleireille kuolemaan, naiset raiskausleireille[18]. Monesti kuolemanleireille joutuivat muslimien merkittävässä asemassa olevat henkilöt[16].
Serbit itse perustelivat tekemiään puhdistuksia sillä, että islamilaiset ja muut ei-serbit uhkasivat serbejä[1]. Kuudessa viikossa serbit onnistuivat valtaamaan noin kaksi kolmasosaa Bosnia-Hertsegovinasta.[19]. Tämä johtui muun muassa siitä, ettei muslimeilla (bosniakeilla) ollut käytössään järjestynyttä vakinaista armeijaa, vaan puolustus oli vähin asein varustettujen paikallisten vapaaehtoisten asekaartien varassa[20]. Monien puolisotilaallisten joukkojen toiminnan motiivi oli ryöstämisestä saatava taloudellinen hyöty, kuten "Arkanin" tiikereillä[21].
Serbia ja Montanegro perustivat huhtikuun lopussa virallisesti tynkä-Jugoslavian, joka asetettiin YK:n aseidenvienti- ja öljysaartoon ja EY:n kauppasaartoon. Virallisesti liittoarmeija vetäytyi Bosnia-Hertsegovinasta huhtikuun lopussa, mutta käytännössä sen siellä olevat joukot nimettiin Bosnian serbiarmeijaksi. Toki noin 14000 sotilasta lähti Bosnia-Hertsegovinasta pois[18]. Tätä 80000 miehan vahvuista[18] BSA:ksi ristittyä JNA:n lohkoa johti Kroatian sodassa mainetta niittänyt pahamaineinen kenraali Ratko Mladić, jonka sukulaisia oli kuollut toisen maailmansodan aikaisessa Jugoslavian sisällissodassa.
Kroatian rauhaa turvaavat UNPROFOR-joukot eivät olisi riittäneet toimiin Bosniassa[18].
Maaliskuusta elokuuhun muutamat länsivallat, muun muassa Yhdysvallat, pudottivat serbien saartamiin Bosnia-Hertsegovinan kaupunkeihin suuren määrän ruokaa ja lääkkeitä.
Rintamalinjojen vakiintuminen
Rintamalinjat olivat suunnilleen vakiintuneet kesäkuun alussa. Länsi-Hertsegovinan kroaattialue irtautui kesällä Bosnia-Hertsegovinasta ja käytännössä liittyi Kroatiaan, mikä enteili sotaa bosniakkien ja kroaattien kesken, ja liittyi sellaisten kroaattipoliitikkojen kuin Franjo Tuđmanin ja Gojko Susakin ajamaan Bosnia-Hertsegovinan jakoon kroaattien ja serbien kesken. Samoihin aikoihin Kroatia ja bosniakkihallitus solmivat kuitenkin sotilasliiton.
Pakolaisia oli liikkeellä suuri määrä jo kesäkuun alussa[17], jolloin Sarejevon saarto umpeutui. ennen sitä kaupunkia oli jo alettu tulittaa muun muassa Trebevic-vuorelta[17].
Pakolaistulva kasvoi valtavasti kesällä. Etnisistä puhdistuksista alettiin puhua julkisesti vasta heinäkuussa 1992, vaikka niitä oli tehty jo Kroatian sodassa edellisenä vuonna. Serbien pystyttämät keskitysleirit nousivat julkisuuteen 4. elokuuta vankien kidutuksineen, nälkiinnyttämisineen ja mielivaltaisine surmaamisineen, vaikka serbit lupasivat sulkea leirit, ne jatkoivat toimintaansa siitä huolimatta. Yli 3 miljoonaa ihmistä oli joutunut pakolaiseksi Bosnia-Hertsegovinassa, ja serbit tappoivat vuoden 1992 elokuuhun mennessä noin 40000 siviiliä.
Rauhanyritykset ja bosniakkien ja kroaattien riidat
Kesäkuun lopussa 1992 YK:n joukot saapuivat Bosnia-Hertsegovinaan, mutta he eivät estäneet sotaa tai etnisiä puhdistuksia. Heidän tehtävänään oli pääosin sodan jalkoihin jäävien siviilien auttaminen, missä he myös monin kohdin epäonnistuivat. Serbit ajoivat muslimeja kodeistaan ja pistivät nämä kirjoittamaan todistuksen omaisuuden luovutuksesta. Keväällä 1993 neuvoteltiin muutaman kerran rauhasta, mutta rauhanneuvottelut kariutuivat yksi toisensa jälkeen. Ainakin yksi kansaa johtava puolue oli jokaisella neuvottelukerralla tyytymätön rauhansuunnitelmaan. Toukokuussa 1993 serbit hylkäsivät Vancen-Owenin rauhansuunnitelman. Samana vuonna serbit ja kroaatit saivat aatteen Bosnian jakamisesta Suur-Kroatiaan ja Suur-Serbiaan, kun bosniakit olivat joutuneet sodassa hyvin ahtaalle. Muodollisesti Bosnia-Hertsegovina olisi jaettu kolmeen etniseen valtioon. Tämän Owenin-Stoltenbergin rauhansuunnitelman mukaan serbit olisivat saaneet 53 prosenttia alueesta, kroaatit 17 % ja bosniakit 30 %. Bosniakit eivät hyväksyneet elokuussa esitettyä rauhanehdotusta.
Serbit ja muut taistelivat keskenään sodan aikana Brcon eli Posavinan käytävästä, joka yhdisti Banja Lukan-Derventan serbialueen Serbiaan[22]. Käytävä oli kapeimmillaan Brckon kohdalla vain muutaman kilometrin levyinen. Muslimit ja kroaatit koettivat monesti taistellen katkaista käytävän. Yleensä käytävä oli serbeille auki.
Bosniakkien ja kroaattien sota
Bosnian kroaatit perustivat oman armeijansa keväällä 1992 ja pyrkivät puhdistamaan itselleen muslimialueita. Ensimmäiset kroaattien hyökkäykset tapahtuivatkin keväällä 1992. Vaikka kesällä 1992 muslimien ja kroaattien johto sopi yhteistyöstä, kroaatit aloittivat monia paikallisia kahakoita ja tekivät etnisiä puhdistuksia. Kroaatit myös eliminoivat keskuudestaan muslimien kanssa yhteistyötä tekevän HOS:n. Näin kroaatit saivat suuren alueen valvontaansa. Ulkomaisia taistelijoita saapui puolustamaan muslimeja loppuvuonna 1992. Avoin sota kahden serbeille tappiolla olevan kansan välille syttyi vasta kun kroaatit hyökkäsivät bosniakkien kimppuun toukokuussa 1993. Katkera sota näkyi muun muassa Mostarissa, jossa kroaatit tulittivat muslimikaupunginosaa. Kroaatit puhdistivat bosniakkeja keväällä 1993 muun muassa Ahmićissa Keski-Bosniassa. Vaikka muslimien virallinen politiikka ei suosinut etnistä puhdistamista, jotkut heistä tekivät etnisiä puhdistuksia ja joukkomurhia, ja toisia kansallisuuksia pakeni muslimialueilta. Kroaattien hyökkäys ei bosniakkeja onnistunut kukistamaan.[23] Kroaattien ja muslimien sota lienee liittynyt serbien ja kroaattien haluun jakaa Bosnia-Hertsegovina bosniakkimuslimien kustannuksella. Usein on ajateltu bosniakkien puolustaneen sodassa monikulttuurista Sarajevoa ja Bosniaa, mutta sodan edetessä muslimien kanta jyrkkeni yhä enemmän oman ryhmän etujen ajamiseksi. Bosniakkien kaupungeista aidosti monikulttuurisin oli Tuzla, ei Sarajevo.
Kesällä 1993 YK julisti saarrettuja bosniakki- ja kroaattikaupunkeja suoja-alueiksi, ja lentokiellon Bosnia-Hertsegovinan ylle. Suoja-alueilta joukot määrättiin vetäytymään, ja nillä humanitääristen järjestöjen ja UNPROFOR-joukkojen piti saada toimia rauhassa.[24] Turvakaupungit olivat Sarajevo, Bihać, Goražde, Tuzla, Srebrenica ja Žepa.
Muslimit valtasivat kesäkuussa 1993 Travnikin kaupungin kroaateilta. Mostarin kuuluisa vanha kaarisilta, Stari most, romahti 9. marraskuuta 1993. Se oli kestänyt ihmeen pitkään eri osapuolien tulitusta. Elokuussa YK-joukkoja oli vähän aikaa vankeina Mostarissa. Syksyllä 1993 bosniakit olivat hyvin ahtaalla. Samaan aikaan serbialueiden talous oli aivan kuralla ja pula kaikesta, ja serbien taisteluinto oli laantunut, ja monet kynnelle kykenevät serbit pakenivat Serbiaan tai pois Jugoslaviasta[25].
Tammikuussa 1994 serbit vetäytyivät Naton ilmaiskujen pelosta vähäksi aikaa Sarajevon ympäristöstä. Helmikuun 6. päivänä serbien ampuma kranaatti tappoi 61 henkeä ja koko tulituskerta noin 200. Naton uhkaus ajoi serbit vetämään raskaat aseensa 20 kilometrin päähän Sarajevon ympäristöstä, mikä hieman rauhoitti taisteluja koko Bosnia-Hertsegovinassa. Nato onnistui iskuillaan keskeyttämään huhtikuussa 1994 serbien hyökkäyksen saarrettuun Goražden kaupunkiin.
Vuonna 1994 kroaatit ja bosniakit sopivat joidenkin mukaan lännen painostuksen takia kiistansa, ja jatkossa he tekivät yhteisiä sotilasoperaatioita serbejä vastaan. Länsi välitti tai painosti tämän rauhan. Länsi oli alkanut salaa tukea kroaatteja ja muslimeja, joiden armeijat olivat voimistuneet sodan edetessä. Vaikka kroaatit ja muslimit nyt tekivätkin yhteistyötä serbejä vastaan, heidän välillään vallitsi yhä syviä epäluuloja sodan loppuun asti, ja muun muassa muslimit varautuivat joillain alueilla yhä mahdollisiin taisteluihin kroaatteja vastaan.
Serbien yhtenäisyys rakoilee ja sota loppuu
Sodan edetessä alkoi eri alueiden serbien yhtenäisyys rakoilla. Kesällä 1994 Milošević oli kääntynyt Bosnian sotaa vastaan. Elokuussa vuonna 1994 Milošević lopetti Bosnian serbien tukemisen helpottaakseen Tynkä-Jugoslavian taloussaartoa. Lisäksi hänellä oli kiistoja kansallismielisen Bosnian serbijohtaja Radovan Karadžićin kanssa. Milošević piti myös Vojislav Šešeljin äärikansallismielisiä valtansa uhkaajina[26] ja liittoutui sotaa vastustavan Vuk Draskovicin kanssa. Karadžić oli hylännyt rauhansuunnitelman, joka sopi Miloševićille. Miloševićin luottohenkilö Zoran Lilić syytti Politika-lehdessä Bosnian serbejä laittomuuksista ja moraalittomuudesta, Sarajevon tulituksista ja etnisistä puhdistuksista sekä inflaation kiihdyttämisestä[27]. Karadzic pyöritti mustan pörssin kauppaa Bosniassa. Siellä oli serbialueellakin pula kaikesta, ja monet serbit pakenivat maasta sodan välttääkseen. Koska Serbia ei ollut virallisesti auttanut Bosnian serbejä, Milošević saattoi syyttää Bosnian laittomuuksista paikallisia kansallismielisiä serbejä. Näin Milošević luopui Suur-Serbia-haaveesta. Bosnian tukeminen oli äärimmilleen köyhtyneelle Serbialle taloudellinen rasite. Karadžić oli enemmän kiinnostunut omasta serbivaltiostaan Bosnia-Hertsegovinassa, ei suuresta serbimaasta niin kuin Milošević. Niinpä loppuvuonna 1994 Bosnian ja Serbian välinen raja suljettiin. Bosnian serbit hyökkäsivät Sarajevoa vastaan syksyllä 1994 ja katkaisivat sinne vievät avustuskuljetukset, mikä ajoi kaupungin nälänhädän partaalle. Bosniassa ja Kroatiassa monet serbit olivat katkeria Miloševićin hylättyä heidät. Serbiarmeija alkoi heiketä. Kiistoja oli myös Kroatian Krajinan ja Bosnia-Hertsegovinan serbihallitusten välillä.
Toukokuussa 1995 Nato pommitti Bosnia-Hertsegovinassa olevaa asevarastoa, kun serbit olivat tulittaneet saarrettua Sarajevoa raketein. Serbit ottivat yli 200 YK-sotilasta panttivangeiksi ja kahlehtivat näitä ihmiskilviksi Naton pommituskohteisiin. Tämän takia Nato joutui lopettamaan ilmaiskunsa. Lisäksi serbit ajelivat samaan aikaan Bosniassa varastamillaan YK:n ajoneuvoilla ja näin tiedustelivat vastapuolen asemia. Serbit koettivat näihin aikoihin vallata saartamansa bosniakkeja täynnä olevan Bihaćin alueen, jossa vallitsi nälkä.
Karadzic koetti erottaa kenraali Mladicin, muttei onnistunut siinä koska tämä oli liian suosittu[28].
Kroaatit tekivät eteläisessä Bosniassa melko laajan hyökkäyksen kesällä 1995. Elokuussa 1995 kroaatit ja bosniakit hyökkäsivät yhdessä serbejä vastaan laajalla alueella. Kroatiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa hyvin edennyt Operaatio Myrsky kesti vain muutaman päivän. Heikentyneen serbiarmeijan puolustus murtui, koska se ei saanut tukea Serbiasta. Karadzic määräsi serbit pakenemaan etnisten puhdistusten pelossa ja koska halusi säilyttää Bosnian serbit yhdessä. Hyökkäys ajoi suuren määrän serbejä pakoon laajalta alueelta Kroatiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa.
Nato pakotti syksyllä 1995 ilmapommituksilla serbit vetämään raskaat aseensa Sarajevon ympäriltä. Suurin osa YK:n joukoista oli vedetty pois Bosnia-Hertsegovinasta, joten serbien ei ollut niin helppoa ottaa suurta määrää panttivankeja YK:n sotilaista kuin edellisellä kerralla. Serbien sotilaallinen romahdus ja Naton toiminta johtivat lopulta taistelujen päättymiseen Bosniassa ja Kroatiassa. Virallisesti sotatilan päätti Yhdysvaltojen johdolla solmittu Daytonin rauhansopimus marraskuussa 1995. Se allekirjoitettiin 14. joulukuuta 1995 Pariisissa.[29]
Etniset puhdistukset Bosnian sodassa

Erityisesti muslimit joutuivat sodassa etnisen puhdistuksen kohteeksi: heitä surmattiin usein joukoittain ja suljettiin keskitysleireihin. Lievemmissäkin tapauksissa muslimit ryöstettiin usein putipuhtaiksi ja heidän kotinsa joko räjäytettiin tai poltettiin. Monelle sodassa mukana olevalle serbille mahdollisuus ryöstää oli riittävä kannustin sotimiseen. Etnisistä puhdistuksista alettiin puhua laajalti vasta heinäkuussa 1992, vaikka niitä oli tehty Bosniassa jo maaliskuussa ja Kroatiassa viimeistään heinäkuussa 1991. Niihin osallistui alueen serbeistä noin kolmannes. Puhdistusten tarkoitus oli hävittää muslimien kulttuuri ja kansa Bosnia-Hertsegovinasta. Myös kroaatit harrastivat etnisiä puhdistuksia.
Kansainvälinen kriisinhallinta epäonnistui Bosniassakin
Kansainväliset neuvottelut eivät pysäyttäneet Bosnian sotaa, ennen kuin asetelma oli kääntynyt Bosnian serbeille epäedulliseksi ja Bosnian aluejako muistutti vuonna 1991 salaa Karadjordjevossa sovittua[30]. Suurvallat toimivat Balkanilla epäröiden ja neuvottomasti. Länsimaat viivyttelivät tai eivät tehneet mitään, eivätkä heidän uhkauksensa tehonneet. Pakon edessä tehtiin kansainvälisesti hätäisiä, puolinaisia toimia[31]. Kansainvälinen yhteisö ei kyennyt monestikaan siviilejä auttamaan, sotaa hillitsemään ja jatkuviin ihmisoikeusrikoksiin puuttumaan. YK ei kyennyt yleensä estämään serbien, kroaattien ja bosniakkien tekemiä sotatoimia. Yk-joukkoja sijoitettiin, mutta näitä oli liian vähän ja ne pelkäsivät serbejä. Tapahtumia entisessä Jugoslaviassa ohjasi lähinnä Bosnian serbiarmeijaksi naamioitu entinen Jugoslavian liittoarmeija. YK:n turvallisuusneuvoston jäsenmaat olivat lähes koko sodan ajan hyvinkin erimielisiä siitä, mitä kriisin hillitsemiseksi pitäisi tehdä. Kun YK perusti maaliskuussa 1993 Jugoslavia-tuomioistuimen, sen toiminta lepäsi tyhjän päällä, ja tuskin kukaan uskoi niihin aikoihin monenkaan sotarikoksista epäillyn joutuvan Haagiin oikeudenkäynteihin. Euroopan yhteisö EY yritti turhaan rajoittaa sotaa Bosniassa. Etyk, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökokous, oli vielä heikompi. Oikeudesta voimankäyttöön eniten ihmisoikeuksia rikkonutta osapuolta, Bosnian serbejä vastaan päätettiin kansainvälisesti jo vuoden 1992 alkupuolella[31], mutta siihen ei laajassa mitassa ryhdytty kuin vasta vuonna 1995. Monien mielestä voimankäyttö olisi kuitenkin auttanut muun muassa Sarajevon piiritettyjä päätellen muutamasta välikohtauksesta[32], mutta se olisi vaatinut suurempia YK-joukkoja[33]. Poliittisilla neuvotteluilla olisi voitu avata Tuzlan lentokenttä[34]. Naton ilmaiskujen väitetään estäneen sodan lopussa esimerkiksi Goradzen valtauksen[35]. YK ei kyennyt estämään raiskauksia ja keskitysleireille sulkemisia, vaikka näihin puuttumisesta oli tehty erilliset päätökset[36]. YK-joukot suojasivat avustuskuljetuksia, joista monet joutuivat silti perääntymään tulituksen tieltä tai maksamaan piirittäjille veroa. Yhdysvaltalaiset pudottivat piiritettyihin kaupunkeihin avustustarvikkeita heti sodan alettua. Serbit ja muut ryöstelivät ja verottivat saarrettuihin kaupunkeihin matkaavia YK:n kuljetuksia[31]. Serbit sulkivat monesti Sarajevon lentoaseman ja estivät näin ilmasillan kautta tulevat avustuskuljetukset. Perille päässytkin apu oli monesti huonolaatuista, esimerkiksi eltaantuneita jauhoja, vanhoja sairaalavälineitä ja sydänlääkkeitä. Jotkut YK-sotilaat sortuivat itse erilaisiin kurittomuuksiin ja laittomuuksiin Bosnia-Hertsegovinan sodassa[37]. Vuoden 1994 syksyllä ja vuoden 1995 kesällä Bosnian serbit ottivat YK-sotilaita panttivangeiksi ja käyttivät heitä ihmiskilpinä Naton ilmahyökkäyksiä vastaan[38].
Länsimaat eivät halunneet lähettää joukkojaan Bosnia-Hertsegovinaan varsinkaan maasotaan. Entisen Jugoslavian alueella paikalliset sissiosastot olisivatkin olleet tehokkaita esimerkiksi Naton joukkoja vastaan. Ilmahyökkäyksiä kannatettiin herkemmin. Eri osapuolet, aluksi serbit ja myöhemmin muslimit sabotoivat kansainvälisen yhteisön tekemät rauhanehdotukset. Rauhanvälittäjinä toimivat entiset ulkoministerit Cyrus Vance Yhdysvalloista, David Owen Britanniasta ja Thorbjörn Stoltenberg Norjasta.
Vuonna 1993 Yhdysvallat pelkäsi Jugoslavian kriisin laajenemista Kosovoon. Tällöin sota olisi saattanut edetä Albaniaan ja Makedoniaan, jossa asuu paljon albaaneja. Tämä olisi saattanut ajaa keskenään kiistelevät Nato-maat Kreikan ja Turkin sotaan. Siksi Yhdysvallat lähetti rauhanturvaajia Makedoniaan.
Aseistetut joukot Bosnian sodassa
Bosniakkeja johti Alija Izetbegović, kroaatteja Mate Boban ja serbejä Radovan Karadžić. Muslimien armeijasta käytettiin nimeä Armija BiH, "Bosnia-Hertsegovinan armeija" ja kroaattien asejoukoista nimeä HVO.
Aseistettuja joukkoja, joita toimi Bosnian sodassa:
Kroaattien puolustuskokous (Hrvatsko Vijeće Obrane, HVO)
Bosnia ja Hertsegovinan armeija (Armija Bosne i Hercegovine, Armija BiH), tunnettu nimellä "Armija".
Serbitasavallan armeija (Vojska Republike Srpske, VRS) ja myöhemmin Bosnian serbiarmeija BSA.
Serbien "Valkoiset kotkat" (Beli Orlovi)
Serbien Arkanin "Tiikerit"
Serbien "Punabaretit"
Bosniakkien "Isänmaallinen liitto" (Patriotska Liga)
Bosniakkien "Vihreät baretit" (Zelene Beretke)
Kroaattien "Kroaattien puolustusvoimat" (Hrvatske Obrambene Snage HOS)
Monet muut puolisotilaalliset joukot
Tilinpäätös Bosnian sodasta
Viimeisimpien arvioiden mukaan Bosnian sodassa kuoli kaikkiaan 100000–110000 ihmistä, joista 40 % oli siviilejä.[39][40] Heti sodan jälkeen kuolonuhrien lukumääräksi arvioitiin noin 200000 ihmistä.[19] Noin 1,8 miljoonaa ihmistä pakeni tai joutui karkotetuksi.
Sarajevolaisen tutkimuskeskuksen mukaan sodan aikana Bosniassa oli ainakin 400 vankileiriä.[41]
Bosnian merkittävimmistä sotarikollisista toinen, Radovan Karadžić pidätettiin lähellä Belgradia heinäkuussa 2008, Ratko Mladić pidätettiin Vojvodinassa 26. toukokuuta 2011.[42]. Karadzic tuomittiin 2016.
Bosnia pysyi sodan jälkeen jaettuna kahteen entiteettiin. Köyhyys, työttömyys ja myös yhä kansojen väliset riidat varjostivat seuraavina vuosikymmeninä Bosnian arkea. Tyytymättömyys jo alussa laihana sopuna pidettyyn Daytonin rauhansopimukseen kasvoi ajan mukana. Bosnian serbit uhkasivat 2010 luvulla erota omaksi valtiokseen.
Katso myös

Bosnia-Hertsegovinan armeija
Bosnian sodan alku
Bosnian sodan aikajana
Etniset puhdistukset Bosnian sodassa
Bosnian sodan keskitysleirit
Lähteet
Yleiset lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rutanen, Reijo| title = Serbia - Euroopan sairain mies| publisher = Gaudeamus| year = 2002| id = ISBN 951-662-869-9}}
Terttu Lensu, Marijan hiljainen sota, WSOY 2000, WS Bookwell Oy Juva 2000, ISBN 951-0-24361-2
Marita Vihervuori: Tervetuloa helvettiin: välähdyksiä Jugoslavian perintösodasta, Otava 1999,ISBN 951-116-390-6
Roy Gutman: Kansanmurhan todistaja - raportti etnisistä puhdistuksista Bosniassa, Like 1993,ISBN 951-578-160-4
Yrjö Lautela ja Jyrki Palo: Jugoslavia – kansakunta, jota ei ollut, VAPK-Kustannus 1992,ISBN 9513709566
Mary Kaldor, Uudet ja vanhat sodat, Kustannus Oy Taifuuni 2001, Tallinna 2001, ISBN 951-881-078-7, Riikka Taipale (suom.),
Sarajevo ja sen ympäristö, Timo Virtala, Savukeidas 2013, ISBN 9789522680662
Luca moconesi, Mostarin tien liftarit - suomalainen palkkasoturi Bosnian sodassa, WSOY 1997, ISBN 951-021-906-1
Jani Anttola, Mustat lesket, Tammi 1998, ISBN 951-311-173-3
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Slavenka Drakulić: Eivät tekisi pahaa kärpäsellekään - sotarikolliset tuomiolla, Suomen rauhanpuolustajat 2005, Pystykorvakirja, Like Helsinki 2005, ISBN 952-471-612-7 (sid.), Petri Stenman (suom), alkuteos They would never hurt a fly: war criminals on trial in The Hague
Lähdeviitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Romaaneja
Jani Anttola: Mustat lesket: vuosi vapaaehtoisena Bosnian muslimijoukoissa. Tammi 1998.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Millä nimellä kutsutaan Kroatian serbialueita?


Martina Hingis (s. 30. syyskuuta 1980 Košice, Tšekkoslovakia) on sveitsiläinen tennispelaaja. Hän nousi tenniksen maailmanlistan ykkössijalle vuonna 1997. Hän on voittanut urallaan viisi Grand Slam -turnausta kaksinpelissä, kolmesti Australiassa sekä kertaalleen Wimbledonissa ja US Openissa. Hingis on myös voittanut 11 Grand Slam -nelinpelimestaruutta ja vuonna 1998 hän voitti kaikki neljä. Hänellä on useita "historian nuorin" -tyyppisiä ennätyksiä Grand Slameissä. Jatkuvat loukkaantumiset katkaisivat hänen uransa kuitenkin vain 22 vuoden iässä.
29. marraskuuta 2005 Hingis kuitenkin ilmoitti palaavansa WTA-kiertueelle oltuaan poissa lähes neljä vuotta. Hän palasi voitokkaasti ammattilaiskentille Gold Coastin turnauksessa Australiassa vuoden 2006 alussa. Hingis ilmoitti lopettavansa tennisuransa toistamiseen, kun hän jäi kiinni kokaiinin käytöstä positiivisen näytteen johdosta Wimbledonin turnauksessa syksyllä 2007. Hän sai tapauksesta kahden vuoden kilpailukiellon. Hän teki paluun jälleen vuonna 2013. Tällä kertaa hän kuitenkin keskittyy ainoastaan nelinpeliin.
Hingis on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1997 ja 1999–2000.
Tennisura
Lapsuus ja uran alku
Hingisin äiti Melanie Molitorová on tšekkiläinen ja isä Károly Hingis unkarilainen – kummatkin tennispelaajia itsekin (Molitorová ylsi aikoinaan maansa kymmenen parhaan pelaajan joukkoon). He nimesivät tyttärensä Martinaksi (alun perin "Martina Hingisová Molitorová") legendaarisen Martina Navrátilován mukaan. Hingisin vanhemmat erosivat hänen ollessa lapsi. Tämän jälkeen hän muutti äitinsä kanssa joksikin aikaa Määriin ja sieltä Sveitsiin, josta tuli heidän kotinsa.
Martina aloitti tennispallojen lyömisen jo kahden vuoden iässä ja neljän vanhana hän pelasi ensimmäisessä turnauksessaan. Vuonna 1993 Hingisistä tuli kaikkien aikojen nuorin Grand Slamin juniorisarjan voittaja hänen valloittaessaan 12-vuotiaana junioreiden kaksinpelikruunun Roland Garrosissa. Seuraavana vuonna hän puolusti mestaruuttaan menestyksekkäästi ja voitti myös Wimbledonissa. Hingis oli jo tällöin maailman junioriykkönen.
WTA-kiertueelle
Hingiksen ura ammattilaisareenoilla alkoi kaksi viikkoa hänen 14-vuotissyntymäpäivänsä jälkeen, lokakuussa 1994. Muutaman kuukauden kuluttua tästä hänestä tuli kaikkien aikojen nuorin otteluvoittaja Grand Slamissä voittaessaan Jolene Watanaben ensimmäisellä kierroksella 6–0, 7–6(2). Lempinimekseen "Swiss Miss" saaneesta Hingisistä tuli kiertueella yleisön suosikki hänen miellyttävän pelityylinsä sekä pirteän ja iloisen luonteensa johdosta. FHM-lehti valitsi hänet kahdesti maailman 100 seksikkäimmän naisen listalleen. Pelikentällä nuorella Hingisillä ei ollut lyönneissään kilpasiskojensa voimaa, mutta helposti paikkasi tämän puutteen vahvuuksillaan, joita olivat muun muassa tarkat peruslyönnit, hyvä verkkopeli sekä fiksut lyöntivalinnat.
1996
Vuonna 1996 Martina Hingiksestä tuli kaikkien aikojen nuorin Wimbledon-voittaja hänen voittaessa nelinpelimestaruuden Helena Sukován kanssa 15 vuoden ja 9 kuukauden ikäisenä. Hän otti samana vuonna Filderstadtissa, Saksassa myös uransa ensimmäisen kaksinpeliturnausvoiton ammattilaisena ja selvisi kauden päättäneessä WTA:n mestaruusturnauksessa finaaliin, jossa taipui maailman ykköselle Steffi Grafille viiden erän kamppailussa.
1997
Tammikuussa 1997 Hingisistä tuli 1900-luvun nuorin Grand Slam -kaksinpelivoittaja. Hän voitti Australian avoimen mestaruusturnauksen 16 vuoden ja 3 kuukauden ikäisenä, kaataen loppuottelussa Mary Piercen 6–2, 6–2. Maaliskuussa hänestä tuli kaikkien aikojen nuorin maailman ykköseksi sijoitettu pelaaja. Heinäkuussa 1997 Hingiksestä tuli Lottie Dodin (1887) jälkeen nuorin Wimbledonin kaksinpelin voittaja. Sveitsiläinen voitti tuona vuonna myös Yhdysvaltain avoimet – finaalissa kaatui toinen tulevaisuuden tähtipelaaja, Venus Williams. Ainoa Grand Slam jota Hingis ei vuonna 1997 kyennyt valloittamaan, oli Roland Garros jonka loppuottelussa hän joutui taipumaan Kroatian Iva Majolille.
1998
Seuraavana vuonna Hingis voitti kaikki neljä Grand Slam -nelinpelititteliä, parinaan Australiassa Mirjana Lucic ja muissa kolmessa Jana Novotná. Hänestä tuli historian kolmas samaan aikaan kaksin- ja nelinpelissä maailman ykköseksi rankattu naispelaaja. Hingis uusi mestaruutensa Australiassa lyömällä loppuottelussa Espanjan Conchita Martínezin kahdessa erässä. US Openin finaalissa hän kärsi tappion Lindsay Davenportille. Lokakuussa Davenport päätti Hingiksen 80 viikon putken maailman ykkösenä, mutta kauden päätösturnauksen finaalissa Hingis löi Davenportin.
1999
Hingis aloitti kauden 1999 voittamalla Australian avoimet kolmannen kerran peräkkäin. Ranskan avoimissa hän ylsi loppuotteluun ja oli kolmen pisteen päässä otteluvoitosta Steffi Grafia vastaan, mutta taipui lopulta 6–4, 5–7, 2–6. Hingis pelasi itsensä myös US Openin finaaliin, jossa kuitenkin hävisi Serena Williamsille. Hingis voitti vuonna 1999 seitsemän turnausta ja nousi takaisin maailman ykköseksi. WTA:n mestaruusturnauksessa hän hävisi finaalin Davenportille 4–6, 2–6.
2000–2002
Hingiksen kolmen mestaruuden putki katkesi Australiassa hänen kärsiessä tappion Davenportille 1–6, 5–7. Huolimatta siitä, ettei hän voittanut yhtään Grand Slamiä vuonna 2000, yhdeksän kaksinpeliturnausvoittoa (mm. WTA:n mestaruusturnaus) pitivät hänet rankinglistan ykkösenä.
Viidennessä peräkkäisessä Australian avointen finaalissaan Hingis hävisi Jennifer Capriatille 3–6, 4–6. Hingis päätti valmennussuhteensa äitinsä kanssa joksikin aikaa, mutta tuli toisiin aatoksiin ennen Ranskan avoimia. Lokakuussa hän meni leikkauttamaan oikean nilkkansa.
Vuoden 2002 alussa leikkauksesta toipunut Martina Hingis pelasi kuudennen kerran peräkkäin Australian avointen mestaruuskilpailujen loppuottelussa, vastustajanaan jälleen Capriati. Hingis hävisi finaalin vaikka voitti ensimmäisen erän, johti toista jo 4–0 ja sai muutaman ottelupallon. Toukokuussa 2002 hänen vasen nilkkansa oli leikkauksen tarpeessa. Operaation jälkeen Hingiksen ongelmat loukkaantumisten kanssa jatkuivat eikä hän kyennyt tavoittamaan entistä huippukuntoaan. Hänen lääkärinsä antoivat ymmärtää, että Hingis pystyisi pelaamaan ja jotkut epäilivät tappioiden johtuneen loukkaantumisten sijasta pikemminkin ns. voimatennistä pelaavien uusien nimien (Davenport, Williamsin sisarukset, Capriati) esiinmarssista.
Uran lopetus 22-vuotiaana (2002)
22 vuoden iässä vuonna 2002 Hingis ilmoitti vetäytyvänsä ammattilaistenniksestä. Syynä olivat pitkään jatkuneet nilkkavammat sekä osaksi tästä syystä laskenut itseluottamus. Hän oli voittanut urallaan ammattilaisena 40 kaksinpeli- ja 36 nelinpeliturnausta. Hän oli ollut maailman ykköspelaaja 209 viikkoa.
Paluu (2005)
Helmikuussa 2005 Hingis yritti paluuta Thaimaan Pattayassa käydyssä turnauksessa, mutta hävisi ensimmäisellä kierroksella Saksan Marlene Weingärtnerille. Tämän jälkeen hän ilmoitti, ettei enää suunnitellut uutta paluuta.

Heinäkuussa Hingis palasi uusin voimin, pelaten kaksin-, nelin- ja sekanelinpelejä World Team Tennis -sarjassa Yhdysvalloissa. 18 voitolla ja vain yhdellä tappiolla hän johdatti New York Sportimesin mestaruuteen ja tuli samalla nimetyksi MVP:ksi (Most Valuable Player – arvokkain pelaaja). Hän kukisti kesällä kaksi sadan parhaan joukkoon rankattua pelaajaa. Näiden lupaavien tulosten myötä ilmaan heitettiin uusia epäilyjä siitä, josko Hingis sittenkin suunnittelisi paluuta WTA-kiertueelle.

Vuoden 2006 alussa Hingis teki paluunsa WTA-kiertueelle Gold Coastin turnauksessa Australiassa. Ensimmäisellä kierroksella hän kukisti Venezuelan Maria Vento-Kabchin, toisella kierroksella Tšekin Klara Koukalovan ja kolmannella Espanjan Nuria Llagostera Vivesin – kaikki maailmanlistan 70 parhaan joukossa. Välierissä väsynyt Hingis taipui maailmanlistan 23:nnelle, Italian Flavia Pennetalle 6–1, 6–7(2), 2–6. Seuraavalla viikolla hän osallistui Sydneyn turnaukseen, jonka avauskierroksella entinen maailmanlistan ykkönen Justine Henin-Hardenne kukisti hänet 6–3, 6–3.
Vuoden 2006 Australian avoimien avauskierroksella Hingis pelasi hyvin ja kukisti 30:nneksi sijoitetun Vera Zvonarjovan näytöstyyliin 6–1, 6–2.
Kokaiini ja uran lopetus (2007)
Syksyllä 2007 Hingis kertoi, että häntä epäillään kokaiinin käytöstä. Hän oli antanut kokaiinia sisältäneen doping-näytteen Wimbledonin tennisturnauksessa. Samalla Hingis kertoi lopettavansa uransa vedoten myös ikäänsä ja terveysongelmiinsa.[1] Hingis ilmoitti aluksi ettei jaksa taistella asiasta, mutta myöhemmin hän palkkasi urheiluoikeuteen erikoistuneen asianajajan Tony Morton-Hooperin avukseen valmistelemaan oikeusjuttua Kansainvälistä tennisliittoa ITF:ää vastaan.[2] Kansainvälinen tennisliitto ITF kertoi, että Hingis menettää Wimbledonissa saavuttamansa pisteet ja runsaan 100000 euron palkintorahat.[3] Hän sai myös kahden vuoden kilpailukiellon[4].
Paluu jälleen (2013–)
Hingis palasi kentille jälleen heinäkuussa 2013, kun hän osallistui Daniela Hantuchován kanssa Kaliforniassa pelattavan WTA-turnauksen nelinpeliin. Heidän tavoitteenaan olivat elo-syyskuussa pelattavat Yhdysvaltain avoimet.[5] Siellä he eivät kuitenkaan menestyneet, vaan hävisivät heti ensimmäisellä kierroksella ykkössijoitetulle parille. Maaliskuussa 2014 Hingis saavutti Sabine Lisickin kanssa turnausvoiton Miamin WTA-turnauksessa. Eastbournessa hän pääsi loppuotteluun Flavia Pennettan parina. Wimbledonissa Hingis pelasi Vera Zvonarjovan kanssa häviten avauskierroksella.[6] Yhdysvaltain avoimissa Hingis ja Pennetta selvittivät tiensä loppuotteluun, jossa he kuitenkin hävisivät venäläisparille.[7]
Grand Slamit
Voitot (5)

VuosiTurnausVastustajaTulos1997Australian avoimetMary Pierce6–2, 6–21997WimbledonJana Novotná2–6, 6–3, 6–31997Yhdysvaltain avoimetVenus Williams6–0, 6–41998Australian avoimetConchita Martínez6–3, 6–31999Australian avoimetAmélie Mauresmo6–2, 6–3
Loppuottelutappiot (7)

VuosiTurnausVastustajaTulos1997Ranskan avoimetIva Majoli6–4, 6–21998Yhdysvaltain avoimetLindsay Davenport6–3, 7–51999Ranskan avoimetSteffi Graf4–6, 7–5, 6–21999Yhdysvaltain avoimetSerena Williams6–3, 7–62000Australian avoimetLindsay Davenport6–1, 7–52001Australian avoimetJennifer Capriati6–4, 6–32002Australian avoimetJennifer Capriati4–6, 7–6, 6–2
Menestys vuosittain

Turnaus20022001200019991998199719961995Australian avoimetloppuott.loppuott.loppuott.WWWpuoliväl.2. kierr.Ranskan avoimet-välierävälieräloppuott.välieräloppuott.3. kierr.3. kierr.Wimbledon-1. kierr.puoliväl.1. kerr.välieräV4. kierr1. kierr.Yhdysvaltain avoimet4. kierr.välierävälieräloppuott.loppuott.Vvälierä4. kierr.Turnausvoitot239751220Voitot-tappiot34–1060–1577–1071–1367–1375–551–1622–13Vuoden loppuranking1041121416
WTA-turnausvoitot, kaksinpelit (40)

OhjeGrand Slam (5)WTA-mestaruusturnaus (2)I-tason turnaus (15)WTA-kiertue (18)

#pvmTurnausKenttäVastustajaTulos1.13. lokakuuta 1996Filderstadt, SaksamattoAnke Huber (Saksa)6–2 3–6 6–32.10. marraskuuta 1996Oakland, YhdysvallatmattoMonica Seles (Yhdysvallat)6–2 6–03.12. tammikuuta 1997Sydney, AustraliakovaJennifer Capriati (Yhdysvallat)6–1 5–7 6–14.26. tammikuuta 1997Australian avoimet, Melbourne, AustraliakovaMary Pierce (Ranska)6–2 6–25.2. helmikuuta 1997Toray Pan Pacific Open, Tokio , JapanimattoSteffi Graf (Saksa)luovutus (loukkaantuminen)6.16. helmikuuta 1997Open Gaz de Ranska, Pariisi, RanskakovaAnke Huber (Saksa)6–3 3–6 6–37.30. maaliskuuta 1997Key Biscayne, YhdysvallatkovaMonica Seles (Yhdysvallat)6–2 6–18.6. huhtikuuta 1997Hilton Head Island, YhdysvallatmassaMonica Seles (Yhdysvallat)3–6 6–3 7–69.6. heinäkuuta 1997Wimbledon, EnglantiruohoJana Novotná (Tšekki)2–6 6–3 6–310.27. heinäkuuta 1997Stanford, YhdysvallatkovaConchita Martínez (Espanja)6–0 6–211.3. elokuuta 1997San Diego, YhdysvallatkovaMonica Seles (Yhdysvallat)7–6 6–412.7. syyskuuta 1997Yhdysvaltain avoimet, New York, YhdysvallatkovaVenus Williams (Yhdysvallat)6–0 6–413.12. lokakuuta 1997Filderstadt, SaksamattoLisa Raymond (Yhdysvallat)6–2 6–414.16. marraskuuta 1997Philadelphia, YhdysvallatmattoLindsay Davenport (Yhdysvallat)7–5 6–7 7–615.1. helmikuuta 1998Australian avoimet, Melbourne, AustraliakovaConchita Martínez (Espanja)6–3 6–316.15. maaliskuuta 1998Indian Wells, YhdysvallatkovaLindsay Davenport (Yhdysvallat)6–3 6–417.4. toukokuuta 1998Hampuri, SaksamassaJana Novotná (Tšekki)6–3 7–518.17. toukokuuta 1998Rooma, ItaliamassaVenus Williams (Yhdysvallat)6–3 2–6 6–319.22. marraskuuta 1998WTA:n mestaruusturnaus, New York, YhdysvallatkovaLindsay Davenport (Yhdysvallat)7–5 4–6 6–4 6–220.31. tammikuuta 1999Australian avoimet, Melbourne, AustraliakovaAmelie Mauresmo (Ranska)6–2 6–321.7. helmikuuta 1999Toray Pan Pacific Open, Tokio, JapanimattoAmanda Coetzer (Etelä-Afrikka)6–2 6–122.4. huhtikuuta 1999Hilton Head Island, YhdysvallatmassaAnna Kurnikova (Venäjä)6–4 6–323.16. toukokuuta 1999Berliini, SaksamassaJulie Halard-Decugis (Ranska)6–0 6–124.8. elokuuta 1999San Diego, YhdysvallatkovaVenus Williams (Yhdysvallat)6–4 6–025.22. elokuuta 1999Toronto, KanadakovaMonica Seles (Yhdysvallat)6–4 6–426.10. lokakuuta 1999Filderstadt, SaksamattoMary Pierce (Ranska)6–4 6–127.6. helmikuuta 2000Toray Pan Pacific Open, Tokio, JapanimattoSandrine Testud (Ranska)6–3 7–528.2. huhtikuuta 2000Key Biscayne, YhdysvallatkovaLindsay Davenport (Yhdysvallat)6–3 6–229.7. toukokuuta 2000Hampuri, SaksamassaAranxta Sanchez-Vicario (Espanja)6–3 6–330.25. kesäkuuta 2000s'Hertogenbosch, HollantiruohoRuxandra Dragomir (Romania)6–2 3–0 luov.31.20. elokuuta 2000Montreal, KanadakovaSerena Williams (Yhdysvallat)0–6 6–3 3–0 luov.32.8. lokakuuta 2000Filderstadt, SaksamattoKim Clijsters (Belgia)6–0 6–333.15. lokakuuta 2000Zürich, SveitsikovaLindsay Davenport (Yhdysvallat)6–4 4–6 7–534.29. lokakuuta 2000Moskova, VenäjämattoAnna Kurnikova (Venäjä)6–3 6–135.19. marraskuuta 2000WTA:n mestaruusturnaus, New York, YhdysvallatmattoMonica Seles (Yhdysvallat)6–7 6–4 6–436.8. tammikuuta 2001Sydney, AustraliakovaLindsay Davenport (Yhdysvallat)6–3 4–6 7–537.18. helmikuuta 2001Doha, QatarkovaSandrine Testud (Ranska)6–3 6–238.25. helmikuuta 2001Dubai, ArabiemiraatitkovaNathalie Tauziat (Ranska)6–4 6–439.13. tammikuuta 2002Sydney, AustraliakovaMeghann Shaughnessy (Yhdysvallat)6–2 6–340.3. helmikuuta 2002Toray Pan Pacific Open, Tokio, JapanimattoMonica Seles (Yhdysvallat)7–6 4–6 6–341.21. toukokuuta 2006Rooma, ItaliamassaDinara Safina (Venäjä)6–2 7–542.24. syyskuuta 2006Kalkutta, IntiamattoOlga Putškova (Venäjä)6–0 6–443.4. helmikuuta 2007Toray Pan Pacific Open, Tokio, JapanimattoAna Ivanović (Venäjä)6–4 6–2
Lähteet

Aiheesta muualla

 at the Women's Tennis Association

Luokka:Slovakialaiset tennispelaajat
Luokka:Sveitsiläiset tennispelaajat
Luokka:Sveitsiläiset olympiamitalistit
Luokka:Dopingrikkomuksesta tuomitut sveitsiläiset
Luokka:Dopingrikkomuksesta tuomitut tennispelaajat
Luokka:Vuonna 1980 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Minkä ikäisenä Jelena Janković aloitti tenniksen pelaamisen?


Wisconsin on Yhdysvaltain osavaltio. Se liittyi liittovaltioon 30. osavaltiona 29. toukokuuta 1848. Osavaltion nimi on englanninkielinen muunnos intiaaniheimon kielen sanan ranskankielisestä käännöksestä, joka tarkoittaa karkeasti ”paikka jossa asumme”.[1]
Maantiede
Wisconsinin rajanaapureita ovat Michigan pohjoisessa, Illinois etelässä sekä Iowa ja Minnesota lännessä. Osan rajoista muodostavat Mississippi ja St.Croix -joet sekä idässä Michiganjärvi.[2] Osavaltion pääkaupunki on Madison ja suurin kaupunki on Milwaukee.
Osavaltion suuret järvet ovat Michigan, Superior ja Winnebago ja joet Wisconsin, Mississippi, St.Croix ja Chippewa.[2]
Vuoden lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Milwaukeessa on noin 27astetta. Keskimääräinen alin on kylmimmillään tammikuussa −9,1astetta.[3]
Aikoinaan yli 80% osavaltiosta oli metsää, loput preeriaa ja suoaluetta. Myöhemmin suuri osa metsästä raivattiin viljelymaaksi tai asutuksen tieltä, mutta uudelleenmetsityksen jälkeen metsää on nyt noin 40% pinta-alasta. Lehtipuulajeihin kuuluvat vaahtera, koivu, tammi, haapa, jalava ja saarni. Havupuita ovat strobusmänty, amerikanpunamänty, banksinmänty, hemlokki, balsamipihta, mustakuusi ja kanadanlehtikuusi.[4]
Tärkeitä asutuskeskuksia
Milwaukee (noin 599000asukasta vuonna 2012)[5]
Madison (240000)
Green Bay (105000)
Kenosha (100000)
Racine (78000)
Appleton (73000)
Eau Claire (67000)
Oshkosh (67000)
Historia
Ennen eurooppalaisia alueella eläneet intiaaniheimot kuten chippewat, menomineet, oneidat, potwatomit ja Ho Chunk saivat elää rauhassa 1880-luvun loppupuolelle asti. Eurooppalainen Jean Nicolet kävi Michigan-järvellä jo 1634. Ranska kirjasi alueen itselleen 1672. Se siirtyi Britannialle 1763 ja osaksi Yhdysvaltoja 1783.[6]
Wisconsinin osavaltion historiaan liittyy paljon poliittista jännitettä. Alueella on runsaasti pohjoismaista siirtolaisväestöä ja työväestöä, mutta myös periamerikkalaista maatalousväestöä. Kommunistivainoista tunnettu senaattori Joseph McCarthy toimi Wisconsinissa. Viime aikoina osavaltio on ollut hyvin tasapainoinen presidentinvaaleissa, ja viime aikoina demokraatit ovat vieneet valitsijamiespaikat hyvin pienellä erolla.
Hallinto

Wisconsinin lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 33jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 99jäsentä.[7]
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri. Vuodesta 2011 kuvernöörinä on ollut Scott Walker.[8]
Osavaltio on jaettu 72piirikuntaan.[9]
Wisconsin luopui kuolemanrangaistuksesta kokonaan vuonna 1853. Se oli ensimmäinen osavaltio, jossa kuolemanrangaistus ei ollut mahdollinen edes maanpetoksesta.[10]
Talous
Wisconsinin bruttokansantuote vuonna 2010 oli 238 miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä 21. suurimman talouden Yhdysvalloissa.[11]
Wisconsinin maatalous keskittyy maitotuotteisiin. Pelloilla kasvatetaan maissia, josta suurin osa menee rehuksi. Tärkein teollisuudenala on konepajateollisuus. Merkittävimpiä kaivannaisia ovat hiekka ja sora, joita käytetään rakentamisessa.[12]
Wisconsinin suurimmat työnantajat vuonna 2013 olivat vakuutusyhtiö Country Financial, Wisconisn-Madisonin yliopisto ja Menardin rakennus- ja remonttitarvikekauppa.[13]
Point Beachin ydinvoimalan ykkösreaktori vuodelta 1970 on Yhdysvaltojen vanhimpia edelleen käytössä olevia reaktoreja. Suurin osa osavaltion sähköntuotannosta perustuu kivihiileen, vuonna 2011 uudistuvat energiamuodot kattoivat siitä 8prosenttia.[14]
Wisconsinissa on kaikkiaan 43lentoasemaa.[15] Kahdestatoista satamasta suurimmat ovat Ashland, Green Bay ja Milwaukee.[16]
Väestö
Wisconsinin 5,7miljoonasta asukkaasta 88,2% on valkoisia. Osuus on suurempi kuin Yhdysvalloissa keskimäärin.[17][18]
Suomalaissyntyisiä siirtolaisia on asettunut osavaltion pohjoisimpiin piirikuntiin lähelle Yläjärveä. Vietnamin sodan jälkeen osavaltioon on asettunut laosilaisia pakolaisia, etenking hmongeja. Osavaltion afroamerikkalaisista suurin osa asuu Milwaukseessa, missä heitä on kolmannes väestöstä.[4]
Wisconsinin yliopistojärjestelmä toimii useilla paikkakunnilla. Sen parhaaksi osaksi on arvioitu Wisconsinin yliopisto, Madison.[19] Vuonna 2013 se oli Shanghai rankingissa sijalla 19.[20]
Kulttuuri ja urheilu
Milwaukee on kulttuurielämän keskus. Siellä toimivat sinfoniaorkesteri, ooppera ja baletti. Milwaukeen taidemuseo on perustettu 1957.[4]
Suositut televisiosarjat Onnen päivät ja 70’s Show sijoittuvat Wisconsiniin.
Kulttuurialalla tunnetuksi tulleihin wisconsinilaisiin kuuluvat elokuvaohjaaja Orson Welles, kirjailija Laura Ingalls Wilder, arkkitehti Frank Lloyd Wright ja taidemaalari Georgia O’Keeffe.[4]
Green Bay Packers pelaa amerikkalaista jalkapalloa NFL:ssä, Milwaukee Brewers baseballia pääsarjassa ja Milwaukee Bucks koripalloa NBA:ssa.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on Wisconsinin osavaltion pääkaupunki?


Utsjoki () on Suomen kunta, joka sijaitsee Lapin maakunnassa. Kunnassa asuu  ihmistä[1], ja sen pinta-ala on km², josta km² on vesistöjä.[2] Utsjoen väestötiheys on vain Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km², ja se on Suomen kolmanneksi harvimpaan asuttu kunta Savukosken ja Enontekiön jälkeen.
Utsjoen ainoa suomalainen naapurikunta on Inari. Pohjoisessa Utsjoki rajoittuu Norjaan, missä rajakuntina ovat Kaarasjoki, Teno (kutsutaan paikallisesti norjankielisellä nimellä Tana) ja Uuniemi.
Utsjoki on sekä Suomen että Euroopan unionin pohjoisin kunta.[3] Euroopan unionin pohjoisin piste on merkitty rajamerkillä Nuorgamiin.[4] Utsjokilaakso on valittu erääksi Suomen kansallismaisemista, ja se on yksi valtakunnallisesti arvokkaista maisema-alueista Suomessa.[5]
Kunnan inarinsaamelainen nimimuoto merkitsee pientä jokea, mutta paikallinen, pohjoissaamelainen muoto on merkitykseltään tuntematon. Kielentutkijat ovat päätelleet että se palautuu johonkin jo hävinneeseen kieleen, joka ei itseasiassa ole lainkaan saamea.[6]
Kyliä
Kunnan asutus on keskittynyt pääasiassa Suomen ja Norjan välisen rajajoen Tenon varrelle. Kunnan kylät ovat Nuorgam, Utsjoen kirkonkylä, Nuvvus, Dalvadas, Outakoski, Rovisuvanto, Karigasniemi ja Kaamasmukka.
Liikenneyhteydet
Utsjoelle saatiin kunnollinen tieyhteys vasta vuonna 1958. Sitä ennen Karigasniemen ja Utsjoen välinen liikenne hoidettiin lähinnä veneillä Tenojokea pitkin, ja tällä välillä sijaitsi myös kulkua hankaloittava koski, Yläköngäs. Talvisaikaan jokea pitkin ajettiin jopa autolla, mistä kerrotaan Raimo O. Kojon kirjassa Teno, Saamen ja lohen virta (WSOY 1984). Karigasniemeltä Utsjoelle Tenon rantaa kulkeva nykyinen tie valmistui aluksi polkutienä 1970-luvulla. Nykyisessä muodossaan se vihittiin käyttöön vuonna 1983.
Nykyisin Utsjoki on valtatien 4:n pohjoinen päätepiste. Eurooppatie E75 jatkuu vuonna 1993 valmistunutta Saamen siltaa pitkin edelleen Norjaan ja yhtyy siellä Norjaa halkovaan E6-tiehen.
Talous
Utsjoen tärkeimmät elinkeinot ovat rajakauppa (vähittäiskauppa), poro- ja luontaistalous ja matkailu (Tenojoen lohenkalastus).
Norjalaiset ovat merkittävä asiakaskunta alueen yrityksille. Suomalaisen lihan ja lihatuotteiden kauppa Norjaan käy vilkkaasti; lisäksi norjalaiset asioivat paljon vuonna 2001 Nuorgamiin ja 2014 Karigasniemeen avatuissa Alkon myymälöissä.
Utsjoella on monta lomakylää, muun muassa Tenon lohituvat. Suurin osa niistä on perheyrityksiä.
Entisaikaan monelle utsjokilaiselle talviaikainen riekon ansapyynti oli lähestulkoon ammatti, mutta nykyään riekkoa pyytävät lähinnä ulkopaikkakuntalaiset.
Uskonnolliset yhteisöt
Utsjoella on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon [7] Utsjoen seurakunta, jolla on toimintaa kaikissa kunnan kylissä.[8] Seurakunta on kaksikielinen eli seurakunnassa käytetään sekä suomen että saamen kieltä. Utsjoen seurakunta on ainoa saamelaisenemmistöinen seurakunta Suomessa. Seurakunta kuuluu Oulun hiippakuntaan ja muodostaa yhdessä Inarin seurakunnan kanssa Pohjois-Lapin seurakuntayhtymän.[9]
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Utsjoen alueella toimii vuosittain Lapin ortodoksinen seurakunta. [10]
Palvelut
Koulutus
Utsjoella toimii 2 ala-astetta ja 1 ala-aste yläkoulun kanssa.
Utsjoella toimii myös EU:n pohjoisin saamelaislukio, koulussa voi joko opiskella saameksi tai opetella saamea. Koulussa on opiskelija-asuntolat oppilaille joissa asuminen on maksutonta.
Vapaa-Aika
Utsjoella toimii Pedar Jalvi kirjasto ja sen kirjastoauto.
Utsjoella toimii myös Eun pohjoisin elokuvateatteri Davvneάsti, Elokuvateatterissa on 30 paikkaa mutta joskus raja ylittyy 120aan. Elokuvateatterissa on huomioitu Saamen kulttuuri ja elokuvien trailereiden sijasta näytetään Saamelaisia lyhytelokuvia.
Utsjoella on uimahalli, liikuntasali ja sauna Nisulammella avantoineen talviaikaan.
Terveys
Utsjoella, Karigasniemessä ja Nuorgamissa on omat terveystalonsa. Siellä tarjottaan mm: Neuvolapalveluita, Hammashoitoa, Kotiterveydenhoitoa ja Kouluterveydenhoitoa.
Maantiede
Luonto
Utsjoen kasvillisuus on arktisen tundran ja pohjoisten havumetsien vaihettumisaluetta, hemiarktista kasvillisuusvyöhykettä. Tuntureilla kasvillisuus on paljakkaa. Tällä alueella on laajoja tunturikoivikoita. Utsjoella talvi on pitkä, pimeä ja kylmä. Lyhyen kesän aikana Utsjoella on noin kaksi kuukautta kestävä yötön yö. Kesät ovat muuhun Suomeen nähden viileitä; helteitä ei ole joka vuosi. Utsjoella sijaitsevassa Kevon luonnonpuistossa sijaitsee Ilmatieteen laitoksen sääasema. Luonnonpuistossa on kuuluisa Kevon syvä kanjoni. Kanjonin vartta pitkin kulkee runsaan 50 kilometrin mittainen retkeilypolku. Luonnonpuistossa liikkuminen on sallittu vain merkittyjä reittejä pitkin.[11] Myös Nuorgam–Sevettijärvi-retkeilyreitti on suosittu, mutta verrattain vaativa taival. Kunnassa sijaitsee Suomen laajin erämaa-alue Kaldoaivi. Utsjoen alueen luonnonmarjoja ovat muun muassa puolukka, hilla eli suomuurain, variksenmarja ja mustikka.
Ilmasto
Utsjoki on Suomen pohjoisin kunta. Lapin tutkimuslaitos Kevo on Suomen kuivin ja pilvisin paikka: auringonpaistetunteja keskimäärin 1279 tuntia ja sadetta 433 millimetriä vuodessa.

Väestö
Vuonna 2011 Utsjoella asui 1294 henkeä. Suomea puhui äidinkielenään 648 henkilöä ja saamea 614 henkeä. Ruotsinkielisiä oli neljä ja muiden kuin aiemmin mainittujen kielten puhujia oli 28.[12]
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2013 tilanteen mukainen.

Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Utsjoella oli 1 242 asukasta, joista 317 asui taajamissa, 898 haja-asutusalueilla ja 27 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Utsjoen taajama-aste on 26,1 %.[13] Utsjoella on Suomen matalin taajama-aste niistä kunnista, joissa on taajamaväestöä. Utsjoen taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan eli kunnan keskustaajamaan Utsjoen kirkonkylään, jossa oli vuoden 2017 lopussa 317 asukasta.[14]
Tunnettuja utsjokelaisia
Aslak Laiti (1837–1895), viranhaltija
Eino Guttorm (1941–2005), kirjailija ja kirvesmies
Inger-Mari Aikio-Arianaick (s. 1961), runoilija
Jovnna-Ánde Vest (s. 1948), kirjailija ja kääntäjä
Kari-Pekka Kyrö (s. 1963), urheiluvalmentaja
Kirsti Paltto (s. 1947), kirjailija
Ulla Pirttijärvi-Länsman (s. 1971), muusikko
Anni Ahlakorpi (s. 1986) kunnanvaltuutettu, Vasemmistonuorten entinen puheenjohtaja
Áilu Valle, rap-artisti
Kuvasto

Tenojoki
Suunnistustaulu Utsjoen keskustassa seututie 970:n ja valtatie 4:n risteyksessä.
Kevojoen kanjoni
Saamen silta ja Utsjoen taajaman rakennuksia nähtynä Norjan puolelta.
Saamen silta yhdistää Utsjoen ja Tenon kunnat.
Utsjoen keskusta
Utsjoen kirkko ja kirkkotuvat

Katso myös
Luettelo Utsjoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kairo (, al-Qāhira eli ’voittoisa’) on Egyptin pääkaupunki. Se sijaitsee Niilin itärannalla Pohjois-Egyptissä. Kaupungin väkiluku on lähes 8 miljoonaa ja sitä ympäröivällä metropolialueella elää arviolta 16–20 miljoonaa ihmistä. Puhuttaessa Kairosta, viitataan usein suur-Kairoon, joka käsittää myös esimerkiksi länsirannalla sijaitsevan Gizan. Kairo on lähi-idän suurin ja Afrikan toiseksi suurin kaupunki Lagosin jälkeen. Se on myös arabimaiden kulttuurinen, taloudellinen ja poliittinen keskus.[1] Asukkaat käyttävät Kairosta yleensä nimitystä Misr, joka tarkoittaa ’Egyptiä’.[2] Kairo on UNESCO:n maailmanperintökohde.
Maantiede ja ilmasto

Kairo sijaitsee Niilin laakso- ja suistoalueen rajalla ja levittäytyy joen itärannalle ja saarille. Kaupungin länsipuolella Niilin vastarannalla sijaitsee Gizan kaupunki. Kaupungin itäpuolella kohoavat Muqattamvuoret, jotka suojasivat aikaisemmin kaupunkia hyökkääjiltä mutta estävät nykyään sitä laajenemasta itään.[3] Kairosta on matkaa etelään Sudanin vastaiselle rajalle 850 km ja pohjoiseen Välimeren rannikolle 200 km.
Kaupungin kohdalla on Niilissä kaksi saarta, Gezira ja Ar Rawda.[3] Geziran saari on 1,5 km leveä ja 3 km pitkä ja siellä on Zamalekin hienostoalue, jossa sijaitsee useita edustustoja (myös Suomen suurlähetystö), residenssejä, hotelleja, ravintoloita sekä pankkeja. Toinen ulkomaalaisten ja varakkaiden egyptiläisten asuttama alue on Etelä-Kairossa sijaitseva Maadi, joka on enemmän lapsiperheiden suosiossa.
Kairon ilmasto on lämmin ja kuiva ja se sijaitsee subtrooppisella vyöhykkeellä, kuten koko Egypti. Kaupungissa sataa vettä vain 6–10 päivänä vuodessa ja silloinkin kuuroittain, noin viisi minuuttia kerrallaan. Kesä–lokakuussa lämpötila on yli 30 °C päivällä ja 15–20 °C yöllä ja joulu–maaliskuussa keskimäärin 20 °C päivällä ja alle 10 °C yöllä. Maalis–toukokuussa Egyptissä on hiekkamyrskyjä, jotka lennättävät Saharan hiekkaa myös Kairoon.[4]
Kairo on maailman saastuneimpia suurkaupunkeja: kaupungin ilmansaasteiden pitoisuudet ylittävät suositellut raja-arvot kymmen–satakertaisesti.[5]

Historia

Kairon alueella oli asutusta jo 6000 vuotta sitten. Nykyinen kaupunki perustettiin kuitenkin vasta vuonna 969, kun seutu joutui šiialaisten fatimidien haltuun. Heidän valtakaudellaan Kairoon rakennettiin Al Ahzarin moskeija islamin keskukseksi. Vuonna 1171 Egyptin sulttaaniksi nousi Saladin, joka muutti Al Ahzarin moskeijan sunnalaiseksi ja rakensi Muqattamvuorille linnakkeen, Kairon sitadellin. Hänen perustamansa hallitsijasuku aijubidit hallitsi Kairoa seuraavat sata vuotta ja laajensi kaupunkia, kunnes mamelukit syrjäyttivät heidät 1250.[2][6][3]
Mamelukkien valtakaudella 1200–1500-luvulla Kairosta kehittyi idän ja lännen välisen kaupan merkittävä solmukohta ja yksi silloisen maailman rikkaimmista kaupungeista. Kaupungissa eli lopulta noin 600000 ihmistä. Mamelukit rakensivat kaupunkiin kauniita moskeijoita ja siitä tuli islamilaisen kulttuurin tärkeä keskus.[6][3]
Vuonna 1517 Egypti joutui Konstantinopolista käsin hallinneiden osmanien haltuun kolmeksisadaksi vuodeksi, joiden aikana maa köyhtyi ja Kairo rappeutui. Lopulta Napoleon Bonaparte valloitti kaupungin 1798 Ranskalle. Ranskalaisten miehitys päättyi kuitenkin jo 1801, kun osmanit ja britit kukistivat heidät.[6][3]
Ranskalaisten jälkeen Egyptin käskynhaltijaksi nousi makedonialainen Muhammad Ali, joka surmasi 470 mamelukkijohtajaa sitadelissa 1811 ja vakiinnutti siten asemansa Egyptin johtajana.[6] 1800-luvulla Kairo kohentui jälleen ja sen väkiluku alkoi kasvaa nopeasti, kun Suezin kanava rakennettiin. Siitä tuli johtava Euroopan, Aasian ja Afrikan välisen kaupan keskus.[2][3]
Britit alkoivat ohjata Egyptin taloutta 1800-luvun puolessavälissä ja maa joutui käytännössä heidän valtaansa, vaikka se säilyi nimellisesti Turkin provinssina. Britit rakensivat Kairoon uuden eurooppalaistyylisen keskuksen.[3] Tyytymättömyys Englannin ylivaltaa kohden kasvoi ensimmäisen maailmansodan aikana ja britit joutuivat tunnustamaan Egyptin itsenäisyyden vuonna 1922. Egypti pysyi kuitenkin brittien ohjauksessa Gamal Abdel Nasserin valtaannousuun saakka vuonna 1954.[6] Toisen maailmansodan aikana pidettiin Kairon toinen konferenssi ("SEXTANT"), jossa käsiteltiin Turkin mahdollista osallistumista sotaan liittoutuneiden puolella.
Vuonna 1964 Kairossa pidettiin Arabiliiton kokous, jonka myötä sovittiin rahoituksesta Palestiinan vapautusjärjestön perustamiseksi. Nasserin jälkeen Egyptin johtajaksi nousi vuonna 1970 Anwar Sadat, jonka ääri-islamistit salamurhasivat lokakuussa 1981. Sadatin seuraaja Hosni Mubarak oli Egyptin presidentti 11. helmikuuta 2011 asti. Hänen hallituskaudellaan Arabiliiton päämaja siirtyi takaisin Kairoon vuonna 1989.[6]
Väestö

Viime vuosikymmeninä Kairon väkiluku on kasvanut nopeasti, eikä kaupungin asuntotuotanto vastaa tarvetta. Kaupungissa syntyy joka vuosi yli 350000 lasta, ja lähes 50 % väestöstä on alle 20-vuotiaita.[2] Kairon ahtauteen, saasteisiin ja väestönkasvuun vedoten Egyptin hallitus ilmoitti maaliskuussa 2015 aikeestaan rakentaa Egyptille uuden pääkaupungin. [7]
Kairon (kuten koko Egyptin) väestöstä arviolta 10 % on koptilaisia, loput ovat muslimeja.
Talous
Kairon merkittävimmät elinkeinot ovat julkiset palvelut, turismi, elintarvike- ja juomateollisuus, tekstiili-, nahka- ja vaateteollisuus, kemianteollisuus, tupakkateollisuus, muoviteollisuus, rakennusteollisuus, kiinteistökauppa sekä pankki- ja vakuutuslaitos.[2]
Liikenne

Kairossa on tällä hetkellä kolme metrolinjaa ja neljäs linja on rakenteilla. Kolmannen metrolinjan ensimmäinen vaihe avattiin helmikuussa 2012 ja toinen vaihe on suunniteltu avattavaksi lokakuussa 2013.[8] Metrot ovat nopeita, kulkevat säännöllisesti ja yksi käynti laiturialueella (rajaton määrä vaihtoja) maksaa yhden Egyptin punnan. Metro on yleensä erittäin täynnä ja naisille on varattu pari omaa vaunua.
Kairon liikenne on kaoottista ja ihmisiä kuolee onnettomuuksissa usein. Liikennelakia uudistettiin syksyllä 2008, mutta sillä oli hyvin vähän vaikutusta liikenteeseen, joten Kairon kaduilla liikkuessa on syytä noudattaa erityistä varovaisuutta.
Kairon kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 15 kilometriä keskustasta koilliseen.
Nähtävyydet

Kairon tunnetuimpia turistikohteita ovat islamilainen kaupunginosa, koptilainen kaupunginosa, Egyptiläinen museo, Citadelin linnake ja Khan el-Khalilin basaarialue. Egyptiläisessä museossa on yhdentoista egyptiläisen kuningattaren ja kuninkaan muumiot sekä laaja kokoelma Tutankhamonin hauta-aarteita.
Zamalekin saaren eteläosassa, Gezirassa, on kansallinen kulttuurikeskus, johon kuuluu myös vuonna 1988 valmistunut Kairon oopperatalo. Aikaisempi Khedivial-oopperatalo tuhoutui tulipalossa vuonna 1971.
Naapurikaupungissa Gizassa sijaitsevat Gizan pyramidit. Muinaisen Egyptin vanhan valtakunnan pääkaupunki Memfis sijaitsi myös lähellä nykyistä Kairoa.
Ystävyyskaupungit
Kairolla on useita ystävyyskaupunkeja, muun muassa:
 Stuttgart, Saksa
 Istanbul, Turkki
 Khartum, Sudan
 New York, Yhdysvallat
 Rahimyar Khan, Pakistan
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Citation error, replace with{{cite book| author = Numminen, Maija (toimituspäällikkö)| title = Spectrum Tietokeskus| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1977| version = 4. osa| id = ISBN 951-0-07243-5}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Egyptissä
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta vuotta Muhammad Ali oli Osmanien kuvernööri?


Valtiopäivät on eduskunnan vuotuinen työjakso. Eduskunta kokoontuu valtiopäiville vuosittain päättämänään ajankohtana, minkä jälkeen tasavallan presidentti julistaa valtiopäivät avatuiksi. Tavallisimmin valtiopäivät avataan helmikuun alussa paitsi niinä vuosina, jolloin eduskuntavaalit pidetään.[1]
Suomen perustuslain mukaan valtiopäivät jatkuvat siihen saakka, kunnes seuraavat valtiopäivät kokoontuvat. Käytännössä eduskunnan työ on kuitenkin tällä välin osan vuodesta keskeytyneenä. Vaalikauden viimeiset valtiopäivät päättyvät, kun eduskunta päättää lopettaa työskentelynsä. Presidentti julistaa tämän jälkeen eduskunnan työn päättyneeksi siltä vaalikaudelta. Eduskunnan puhemiehellä on kuitenkin oikeus tarvittaessa kutsua valtiopäivät uudelleen koolle ennen uusien vaalien toimittamista.[2]
Historia

Ennen vuotta 1906 kokoontuivat säätyvaltiopäiville keisarin kutsusta 3–5 vuoden välein. Valtiopäivät toivat Suomeen monia uudistuksia. Ensimmäisellä matkallaan Suomeen keisari Aleksanteri II antoi 1863 kieliasetuksen. Sen mukaan suomi oli ruotsin rinnalla virallinen hallinto- ja oikeudenkäyntikieli. Toisen vierailunsa aikana keisari lupasi palauttaa säädyille niiden erityisoikeudet. Aatelittomien säätyjen kokoontumispaikaksi rakennettiin Säätytalo 1890. Vuosina 1899 ja 1905 kutsuttiin koolle ylimääräiset valtiopäivät. 1. kesäkuuta 1906 säädyt hyväksyivät uuden valtiopäiväjärjestyksen ja vaalilain. Eduskunta kokoontui ensimmäiseen täysistuntoonsa 23. toukokuuta 1907.
Vuoden 1906 valtiopäiväjärjestyksen mukaan säätyvaltiopäivien tilalle tuli yksikamarinen eduskunta. Nimitys valtiopäivät pysyi kuitenkin käytössä tarkoittaen eduskunnan vuotuisia kokoontumiskausia. Eduskunta kokoontui valtiopäiville vuosittain 1. helmikuuta, tai sen sattuessa pyhäpäiväksi seuraavana arkipäivänä. Keisari ja Suuriruhtinas saattoi kuitenkin määrätä, että valtiopäivät oli aloitettava muuna aikana vuodesta. Valtiopäivät kestivät vuosittain 90 päivää, ellei keisari toisin määrännyt.[3] Jos eduskunta oli keisarin määräyksestä hajotettava ja uudet vaalit pantava toimeen, valtiopäivät lopetettiin hänen määräämänään päivänä ja uusi eduskunta kokoontui valtiopäiville sen kuukauden ensimmäisenä päivänä, joka lähinnä alkoi 90 päivän kuluttua hajotuskäskyn antamisesta. Jos kuitenkin hajotuskäsky annettiin sen jälkeen, kun valtiopäivät oli jo lopetettu, eikä uusia vaaleja ehditty pitää ennen seuraavan helmikuun alkua, uusi eduskunta kokoontui valtiopäiville vaalien tulosten julkaisemista seuraavan kuukauden ensimmäisenä päivänä.[4] Tämän vuoksi sellaisina vuosina, jolloin eduskunta hajotettiin, pidettiin monesti kahdet varsinaiset valtiopäivät, joita sanotaan kyseisen vuoden ensimmäisiksi ja toisiksi valtiopäiviksi.[1]
Suomen itsenäistymisen jälkeen keisarin valtaoikeudet siirtyivät tasavallan presidentille. Vuonna 1928 säädettiin uusi, edellisestä jonkin verran poikkeava valtiopäiväjärjestys. Sen mukaan eduskunta kokoontui valtiopäiville vuosittain helmikuun alussa ilman erityistä kutsua, ja valtiopäivät kestivät normaalisti 120 päivää, ellei eduskunta toisin päättänyt.[3][5] Vakiintuneeksi käytännöksi kuitenkin muodostui, että valtiopäivät kestivät lähes vuoden loppuun saakka, usein seuraavankin vuoden puolelle. Eduskunta oli koolla ensin valtiopäivien alussa kevättalvella muutaman kuukauden (kevätistuntokausi), minkä jälkeen valtiopäivät keskeytettiin kesän ajaksi ja jatkettiin jälleen syksyllä (syysistuntokausi), jolloin käsiteltiin erityisesti seuraavan vuoden budjetti.[6]
Vuonna 1983 valtiopäiväjärjestystä muutettiin niin, että varsinaiset valtiopäivät jatkuivat yhtäjaksoisesti tai keskeytyksin seuraavien varsinaisten valtiopäivien kokoontumiseen saakka. Säännönmukaisen vaalikauden viimeiset valtiopäivät päättyivät silloin, kun eduskunta oli päättänyt lopettaa istuntonsa ja tasavallan presidentti julisti eduskunnan työn päättyneeksi siltä vaalikaudelta.[7] Samoin on laita nykyisen, vuonna 1999 säädetyn perustuslain mukaan.
Ylimääräiset valtiopäivät
Vuosien 1906 ja 1928 valtiopäiväjärjestysten mukaan eduskunta voitiin tarvittaessa kutsua myös ylimääräisille valtiopäiville. Kutsun antoi Venäjän vallan aikana keisari, Suomen itsenäisyyden aikana presidentti. Ylimääräisillä valtiopäivillä voitiin ottaa käsiteltäväksi ainoastaan ne asiat, joita varten eduskunta kutsuttiin koolle tai jotka hallitus muuten eduskunnalle esitti tai mitkä sellaisiin asioihin erottamattomasti kuuluivat.[8][9] Ylimääräiset valtiopäivät mahdollistivat tärkeän asian nopean käsittelyn, etenkin kun niiden aikana ei poikkeuksellisesti ollut voimassa mahdollisuutta lykätä lakien hyväksymistä määrävähemmistöllä, ellei asia koskenut perustuslakia.[10] Ylimääräiset valtiopäivät pidettiin vain neljä kertaa, vuosina 1910, 1918, 1932 ja 1935.[1] Näistäkin itse asiassa vain vuoden 1932 ylimääräiset valtiopäivät saivat jotain hyödyllistä aikaan.
Vuoden 1910 ylimääräisillä valtiopäivillä eduskunnan olisi pitänyt uuden yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä koskevan lain mukaan valita Suomen edustajat Venäjän duumaan. Eduskunta piti yksimielisesti vaatimusta laittomana ja kieltäytyi valitsemasta edustajia. Loukkaantuneena keisari Nikolai II hajotti eduskunnan.[11]
Vuoden 1918 ylimääräisillä valtiopäivillä, jotka alkoivat 27. syyskuuta, Paasikiven senaatti esitti hyväksyttäväksi uuden monarkistisen hallitusmuodon, mutta sen tueksi ei saatu kiireellisyyteen vaadittavaa 5/6 määräenemmistöä, ja esitys jäi lepäämään vaalien yli. Sen jälkeen valtiopäivien huipennukseksi muodostui Suomen kuninkaanvaali, joka kuitenkin raukesi, sillä valittu kuningas ei koskaan saapunut Suomeen.[11]
Vuoden 1932 ylimääräisillä valtiopäivillä, jotka alkoivat 19. tammikuuta, hyväksyttiin Sunilan hallituksen esitys kieltolain kumoamisesta ja valtion alkoholiliikkeen perustamisesta. Lisäksi säädettiin laki konkurssisäännön väliaikaisesta muuttamisesta.[11]
Vuoden 1935 ylimääräisillä valtiopäivillä, jotka alkoivat 17. tammikuuta, oli tarkoitus ratkaista pitkään vellonut kiista Helsingin yliopiston opetuskielistä (ks. Suomen kielipolitiikan historia) Kivimäen hallituksen esittämän kiintiöjaon mukaisesti. Lisäksi eduskunnan käsiteltäväksi annettiin laki väkijuomayhtiön voittovarojen käytöstä ja verotuksesta. Ajateltiin, että juuri ylimääräisillä valtiopäivillä nin sanotun aitosuomalaisen rintaman puolueet eivät voisi määrävähemmistöllään lykätä yliopistolain muuttamista – eivät voineetkaan, mutta ne panivat toimeen yhdeksän päivää kestäneen jarrutuskeskustelun, eikä lakia ehditty saada hyväksytyksi ennen kuin ylimääräiset valtiopäivät oli lopetettava, sillä varsinaisten valtiopäivien aloituspäivä oli lähellä.[11] Myöskään lakia väkijuomayhtiön verotuksesta ei ehditty käsitellä. Eduskunnan valiokunnat tosin puolsivat molempia hallituksen antamia lakiesityksiä, mutta katsoivat, etteivät ne olleet niin kiireellisiä, että ylimääräisten valtiopäivien koollekutsuminen olisi ollut asianmukaista.[11]
Vuoden 1935 jälkeen ylimääräisiä valtiopäiviä ei lain suomasta mahdollisuudesta huolimatta kutsuttu koolle kertaakaan. Kun valtiopäivät olivat tulleet käytännössä lähes ympärivuotisiksi, se ei olisi ollut mahdollistakaan muulloin kuin sinä useimmiten vain runsaan kuukauden, toisinaan vain muutaman päivänkin pituisena aikana, joka jäi edellisten varsinaisten valtiopäivien päättäjäisten ja seuraavien avajaisten väliin.[11] Kun valtiopäiväjärjestystä vuonna 1983 muutettiin niin, että valtiopäivät jatkuivat virallisesti seuraavien varsinaisten valtiopäivien alkuun saakka, paitsi eduskunnan toimikauden päättyessä, tästä seurasi, että ylimääräisten valtiopäivien koollekutsuminen olisi enää ollut mahdollista vain vaalikauden lopussa, juuri ennen seuraavia vaaleja, jolloin eduskunta oli muutoin jo päättänyt työnsä.[3] Ylimääräisten valtiopäivien mahdollisuus päätettiin silloin kuitenkin vielä säilyttää, jotta voitiin turvata eduskunnan kokoontumisen mahdollisuus kaikissa oloissa.[12]
Kun nykyinen Suomen perustuslaki säädettiin, ylimääräisten valtiopäivien mahdollisuutta ei enää pidetty tarpeellisena, ja niitä koskevat säännökset poistettiin laista.[13]
Lähteet

Luokka:Eduskunta