Daniel Ryan Cormier (s. 20. maaliskuuta 1979 Lafayette, Louisiana) on yhdysvaltalainen vapaaottelija. Hän on UFC:n alemman raskaansarjan mestari toukokuusta 2015 lähtien ja UFC:n raskaansarjan mestari heinäkuusta 2018 lähtien. Hän teki debyyttinsä UFC:ssä huhtikuussa 2013.[1] Heinäkuussa 2018 Cormierista tuli UFC historian toinen ottelija, joka on pitänyt hallussaan kahden eri painoluokan mestaruuksia samaan aikaan.
Ennen vapaaottelu-uraansa Cormier oli olympiatason vapaapainija. Hän voitti MM-pronssia 96 kilon sarjassa vuoden 2007 MM-kilpailuissa.[1]
Vapaaottelu-uransa ensimmäisen tappion Cormier kärsi Jon Jonesia vastaan tuomaripäätöksellä UFC 182 -tapahtumassa. Seuraavassa ottelussaan Cormier kuitenkin voitti itselleen vapaana olleen alemman raskaansarjan mestaruusvyön päihittämällä Anthony Johnsonin kuristuksella.
Vapaaottelu
Painiuran jälkeen Cormier päätti kokeilla uraa vapaaottelijana ja harjoitteli American Kickboxing Academyssa yhdessä Cain Velasquezin, Jon Fitchin ja Josh Koscheckin kanssa.
Strikeforce
Cormier otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa Strikeforcessa 25. syyskuuta 2009 Gary Frazieria vastaan. Hän voitti kamppailun teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
2010 Cormier otteli viidesti, joista kaksi otteli mestaruusotteluita raskaassasarjassa. Maaliskuussa hän otteli toisen kerran Strikeforcessa John Devinen, jonka Cormier voitti tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä minuutin jälkeen. Kahden ottelun jälkeen Cormier matkasi Australiaan, jossa hän otteli XMMA 2 -tapahtumassa XMMA:n raskaansarjan mestaruudesta Lucas Brownea vastaan, joka oli voittanut mestaruuden joulukuussa 2009. Cormier voitti mestaruuden teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisen erän lopussa. Voiton jälkeen Cormier palasi Yhdysvaltoihin ja otteli elokuussa Tony Johnsonia vastaan King of the Cage organisaation raskaansarjan mestaruudesta. Cormier voitti uransa toisen vapaaottelumestaruuden takakuristuksella ensimmäisessä erässä. Viikkoa myöhemmin Cormier palasi Strikeforceen ja voitti Jason Rileyn luovutuksella, jotka olivat lyöntien seurauksena ensimmäisessä erässä jo minuutin jälkeen. Marraskuussa Cormier palasi Australiaan puolustamaan XMMA mestaruuttaan. Hän sai vastaansa Soa Palelein, joka oli aiemmin otellut yhden ottelun UFC:ssä ja Pridessa. Cormier onnistui puolustamaan mestaruuttaan, kun Palelei luovutti ottelun Cormierin lyöntien johdosta.
Raskaansarjan turnauksen mestaruus
2011 Cormier jatkoi Strikeforcessa ja voitti tammikuussa Strikeforce Challengers: Woodley vs. Saffiedine -tapahtumassa Devin Colen tuomariäänin. Cormier kohtasi seuraavaksi kesäkuussa Jeff Monsonin, jonka hän voitti myös tuomariäänin. Syyskuussa Cormier korvasi Alistair Overeemin, joka ilmoitti heinäkuussa haluavansa pidemmän toipumisajan edellisestä ottelustaan kesäkuussa, eikä sen vuoksi halunnut otella syyskuussa.[2] Cormier kohtasi Antônio Silvan, jonka hän onnistui tyrmäämään ensimmäisen erän lopussa ja eteni voiton myötä loppuotteluun.
Loppuottelu käytiin 19. toukokuuta 2012, jossa Cormier kohtasi Josh Barnettin. Viisieräinen mestaruusottelu käytiin Strikeforce: Barnett vs. Cormier -tapahtumassa, jonka hän voitti tuomariäänin.
Mestaruuden jälkeen Cormier otteli vielä yhden ottelun Strikeforcessa tammikuussa 2013, jonka jälkeen organisaatio lakkautettiin. Hän voitti Dion Staringin teknisellä tyrmäyksellä toisen erän lopussa.
UFC
Strikeforcen siirryttyä Zuffan omistukseen ja lakkautettua toimintansa Zuffan toinen omistama organisaatio UFC valitsi osan entisistä ottelijoista heidän organisaatioonsa. Cormier oli yksi näistä ja otteli 20. huhtikuuta 2013 UFC:n entistä raskaansarjan mestaria Frank Miria vastaan, joka oli juuri otellut edellisessä ottelussa raskaansarjan mestaruudesta. Cormier voitti kamppailun tuomariäänin (30–27, 30–27, 30–27). Lokakuussa hän voitti myös Roy Nelsonin tuomariäänin (30–27, 30–27, 30–27).
Siirtyminen alempaan raskaaseensarjaan
Cormier oli aiemmin huhtikuussa 2013 harkinnut siirtyvänsä painoluokkaa alemmaksi, kun hänen seurakaveri Cain Velasquez oli samassa painoluokassa raskaansarjassa, sekä koettuaan olevan hieman liian pieni raskaaseensarjaan.[3] Helmikuussa 2014 Cormier otteli ensimmäisen kerran uudessa painoluokassa Patrick Cumminsia vastaan, jonka hän voitti teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä jo minuutin jälkeen. Toukokuussa Cormier kohtasi entisen Priden välisarjan mestarin ja myöskin olympiatason painijan Dan Hendersonin. UFC 173 -tapahtumassa käyty kamppailu päättyi Cormierin voittoon takakuristuksella kolmannen eli viimeisen erän lopussa.
Haastaminen alemman raskaansarjan mestaruudesta
Cormier sai tilaisuuden otella alemman raskaansarjan mestaruudesta, kun Alexander Gustafssonin oli määrä otella hallitsevaa mestaria Jon Jonesia vastaan syyskuussa 2014, mutta joutui jättämään ottelun väliin revenneen nivelkierukan vuoksi. Elokuussa Jones puolestaan ilmoitti joutuvansa jättämään kamppailun väliin loukkaantumisen vuoksi. Ottelulle määrättiin uudeksi ajankohdaksi 3. tammikuuta 2015 UFC 182 -tapahtumassa. Cormier koki uransa ensimmäisen tappion hävittyään Jonesille tuomariäänin (49-46, 49-46, 49-46). Cormier sai Jonesin tavoin Illan kamppailu bonuksen.
Alemman raskaansarjan mestaruus
Cormierin oli määrä otella Ryan Baderia vastaan kesäkuussa 2015, mutta 28. huhtikuuta 2015 UFC ilmoitti ottaneensa Jon Jonesilta mestaruuden pois siviilissä tapahtuneita rikossyytteiden johdosta. Jonesin oli määrä otella Anthony Johnsonia vastaan, jonka myötä Cormierin Baderin välinen ottelu peruttiin ja Cormier sai otella vapaana olevasta mestaruudesta Johnsonia vastaan. Ottelu käytiin 23. toukokuuta 2015 UFC 187 -tapahtumassa. Cormier voitti mestaruuden kolmannessa erässä takakuristuksella. Hän sai ottelun jälkeen Illan suoritus bonuksen.
Cormier puolusti ensimmäisen kerran mestaruuttaan Alexander Gustafssonia vastaan 3. lokakuuta 2015 UFC 192 -tapahtumassa. Cormier voitti ottelun hajaäänin (47-48, 48-47, 49-46). Molemmat ottelijat ppalkittiin Illan kamppailu bonuksella. Kuukausi myöhemmin marraskuussa Cormier allekirjoitti UFC:n kanssa kahdeksan ottelun jatkosopimuksen.[4]
Cormierin oli määrä puolustaa toista kertaa mestaruuttaan huhtikuussa 2016 UFC 197 -tapahtumassa Jon Jonesia vastaan, mutta joutui jättäytymään ottelusta loukkaantumisen vuoksi. Kaksikon välinen kamppailu suunniteltiin seuraavaksi heinäkuulle 2016 UFC 200 -tapahtumaan, mutta Jonesin ilmoitettiin jääneen dopingtesteissä kiinni ottelu peruttiin. Cormier sai kuitenkin viime hetken korvaajan, kun Anderson Silva suostui ottelemaan vain parin päivän varoituksella ilman kunnon valmistautumista otteluun.[5] Ottelua ei käyty mestaruudesta ja Cormier voitti kamppailun tuomariäänin  (30-26, 30-26, 30-26).
Cormier puolusti lopulta toista kertaa mestaruuttaan Anthony Johnsonia vastaan 17. huhtikuuta 2017, jota vastaan hän oli aiemmin otellut vapaana olleesta mestaruudesta. Aikaisemmin kaksikon oli määrä otella joulukuussa 2016, mutta Cormier joutui vetäytymään ottelusta loukkaantumisen vuoksi. Punnituksissa Cormier aiheutti puheenaihetta ollessaan punnituksissa 1.2 paunaa ylipainonen sallitun 205 paunan painarajan. Hän sai tilaisuuden kokeilla uudelleen punnitusta ja pääsi sallittuun 205 paunan painoon. New Yorkin urheilukomitean vastaavajohtaja Anthony Giardina kertoi säännöissä olevan kerrottu, että mestaruusotteluissa on hyväksyttyä, että ottelija, joka on ensimmäisellä kerralla punninnut yli sallitun painorajan saa tilaisuuden päästä tarkoitettuun painoon kahden tunnin sisällä. Cormier aiheutti puheenaihetta toisella kertaa pitäessään punnituksen aikana kiinni edessä olleesta pyyhkeestää, joka näytti auttavan häntä olemaan kevyempi punnituksissa. Itse ottelussa Cormier onnistui puolustamaan mestaruuttaan toisen kerran samalla lopputuloksella, kuin kaksikon edellisessä kohtaamisessa. Tällä kertaa hän voitti ottelun toisessa erässä takakuristuksella, kun ensimmäisessä kohtaamisessa Cormier voitti kolmannessa erässä.
29. heinäkuuta 2017 Cormier kohtasi Jon Jonesin UFC 214 -tapahtumassa. Kaksikko kohtasi toisensa toista kertaa, kun ensimmäisellä kerralla Cormier hävisi kamppailun tuomariäänin. Cormier puolusti mestaruuttaan kolmannen kerran, mutta ei kyennyt voittamaan kamppailua vaan menetti mestaruuden hävittyään kolmannessa erässä teknisellä tyrmäyksellä. Ottelun jälkeen elokuussa Jon Jones kuitenkin kerrottiin jääneen kiinni Turinabol-nimisestä steroidista, syyskuussa saatu toinen näyte vahvisti Jonesin käyttäneen kiellettyjä aineita, jonka myötä Cormierin ja Jonesin välinen ottelu mitätöitiin. Tämän myötä Cormier julistettiin takaisin alemman raskaansarjan mestariksi.
Cormier puolusti kolmannen kerran onnistuneesti mestaruuttaan Volkan Özdemiriä vastaan UFC 220 -tapahtumassa. Tammikuussa 2018 käydyssä ottelussa Cormier pysäytti vaivatta tyrmäyksistään kuuluisaksi nousseen Özdemirin pystyssä, joka oli ennen mestaruusottelua voittanut Misha Cirkunovin ja Jimi Manuwan tyrmäyksellä alle minuutissa. Vietyään Özdemirin mattoon Cormier vahingoitti häntä riittävästi päättääkseen ottelun teknisellä tyrmäyksellä. Cormier palkittiin ottelun jälkeen myös Illan suoritus bonuksella.
Raskaansarjan mestaruus
Daniel Cormier kohtasi seuraavaksi UFC:n raskaansarjan mestarin Stipe Miocicin, joka oli rikkonut raskaansarjan ennätyksen eniten puolustettuja mestaruuksia. Ottelu käytiin 7. heinäkuuta 2018 UFC 226 -tapahtumassa. Cormier voitti ottelun tyrmäyksellä ensimmäisen erän lopulla, jonka myötä hänestä tuli samalla historian toinen ottelija UFC:ssä, joka on pitänyt hallussaan kahden eri painoluokan mestaruuksia samanaikaisesti. Tämän lisäksi historian viides ottelija, joka on voittanut useamman eri painoluokan mestaruuden UFC:ssä. Mestaruuden lisäksi Cormier palkittiin Illan suoritus bonuksella. Ottelun jälkeen UFC:n entinen raskaansarjan mestari Brock Lesnar astui kehään hyväksyen haasteen otella Cormieria vastaan raskaansarjan mestaruudesta. 3. marraskuuta Cormier sai tehdä lisää historiaa kohdattuaan Derrick Lewisin, joka oli noussut ykköshaastajaksi voitettuaan viimeisestä kymmenestä ottelusta yhdeksän. Cormier puolusti mestaruuttaan melko helposti New Yorkissa voitettuaan ottelun toisessa erässä takakuristuksella. Samalla Cormierista tuli ensimmäinen ottelija, joka on puolustanut molempia mestaruusvöitään oltuaan yhtäaikaa kummankin painoluokan mestarina.
Lähteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset vapaapainijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset vapaaottelijat
Luokka:Afroamerikkalaiset
Luokka:Vuonna 1979 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Mikä on UFC:n painoraja alemmassa raskaassasarjassa?


Filip IV (; 8. huhtikuuta 1605 Valladolid – 17. syyskuuta 1665 Madrid) oli Espanjan, Napolin ja Sisilian kuningas sekä nimellä Filip III viimeinen espanjalainen Portugalin kuningas. Hän hallitsi Espanjaa vuodesta 1621 kuolemaansa saakka sekä Portugalia vuodet 1621–1640. Hän oli Espanjan kuninkaan Filip III:n ja Margareeta Itävaltalaisen vanhin poika.[1]  Hän kuului Habsburg-sukuun ja oli viimeinen habsburgilainen Portugalin valtaistuimella.
Filip IV seurasi isäänsä Espanjan valtaistuimelle 1621. Hän sai hallittavakseen suuren Espanjan imperiumin sekä lisäksi Molempain Sisiliain kruunut ja personaaliunionin johdosta myös Portugalin kuninkuuden. Yrittäessään myöhemmin tehdä Portugalista Espanjan maakunnan Filip sai vastaansa kapinan ja menetti Portugalin kuninkaan aseman 1640, kun portugalilaiset nostivat kuninkaakseen Bragançan suvun Juhana IV:n. Portugalin restauraatiosodassa 1659–1668 hän yritti tuloksetta saada Portugalin takaisin. Filip osallistui ahkerasti Saksassa käytyyn kolmikymmenvuotiseen sotaan katolisella puolella, mutta Espanjan voima ja sen asema maailmanpolitiikassa alkoi heikentyä, mikä tuli esille jo sodan aikana, ja Espanja kärsi pahoja tappioita Ranskaa vastaan sotiessaan. Kolmikymmenvuotisen sodan päättänyt vuoden 1648 Westfalenin rauha oli Filipille arvovaltatappio, sillä käytännössä jo vuosikymmeniä itsenäisten, mutta edelleen nimellisesti Habsburgeille kuuluneiden, Alankomaiden itsenäisyys sai siinä virallisen tunnustuksen. Ranskasta tuli Euroopan johtava valtio, ja Espanja heikkeni heikentymistään.
Avioliitot
Ensimmäisen avioliittonsa Filip IV solmi 1615 ranskalaisen Elisabetin kanssa.[1] Elisabetin kuolemaan 1644 asti kestäneestä liitosta syntyi kahdeksan lasta. Näistä kuusi kuoli aivan pieninä, ja viides lapsi, kruununperijä Baltasar Carlos, menehtyi 16-vuotiaana 1646. Ainoastaan ensimmäisen liiton nuorin lapsi, tytär Maria Teresa selvisi aikuisikään ja meni myöhemmin naimisiin Ranskan aurinkokuninkaan Ludvig XIV:n kanssa.[2]
Vaimonsa ja ainoan poikansa kuoltua Filip IV meni uusiin naimisiin 1649 Itävallan Maria Annan kanssa.[1] Liitto kesti Filipin kuolemaan, ja lapsia syntyi viisi. Näistä vanhin, Margarita Teresa, meni naimisiin keisari Leopold I:n kanssa. Kolme seuraavaa lasta kuolivat pieninä, mutta nuorin toisen avioliiton lapsista, vuonna 1661 syntynyt Kaarle II, seurasi Filipiä Espanjan kuninkaana.
Lisäksi Filipillä oli avioliiton ulkopuolella 1629 syntynyt poika Juan José, josta tuli sotapäällikkö ja joksikin aikaa myös Espanjan Alankomaiden (ts. nykyinen Belgia ja etelä-Alankomaat) käskynhaltija.
Hallinto
Espanjan imperiumi oli heikkenemässä jo ennen Filip IV:n nousua valtaistuimelle, vaikkei tämä laskusuhdanne vielä juurikaan näkynyt. Filipin hallinto ei kyennyt asiaa auttamaan, vaikka hänen pitkään valtakauteensa mahtuu paljon myös menestyksiä. Melko kaoottisesti hallitun valtakunnan käytännön politiikka jäi enimmäkseen neuvonantajille, joilla, taitavuudestaan huolimatta, oli erilaisia näkemyksiä asioiden hoidosta. Suurin ongelma olivat kuitenkin aikakauden loputtomat sodat, joita Espanja kävi Alankomaita, Ranskaa ja Isoa-Britanniaa vastaan, ja joissa espanjalaisten sotaonni ei enää kestänyt. Kun tähän lisättiin vielä kolmikymmenvuotisen sodan vaatimat lisäjoukot ja yhä uudet sodat alituisesti voimistuvaa Ranskaa vastaan, ei ollut ihme, että Espanjan kansa ei juuri vaurastunut. Siirtolaisuus Espanjan Amerikkaan uusien mahdollisuuksien perään voimistui koko 1600-luvun.
Filipin alaisissa oli joitakin merkittäviä eri alojen tuntijoita, kuten menestyksekäs sotapäällikkö Ambrosio Spinola, joka osallistui kolmikymmenvuotiseen sotaan saavuttaen lukuisia voittoja. Filip IV oli myös merkittävä taiteentukija. Hänen hovimaalarinsa oli Diego Velázquez, jota kruunu avokätisesti tuki.[1]  Filip näyttää myös osallistuneen muutamien näytelmien kirjoittamiseen.
Filip IV kuoli vuonna 1665 luottaen siihen, että hänen poikansa, tuolloin vasta kolmivuotias Kaarle II, nostaisi Espanjan taas kunniaan. Filip luotti siihen, että hänen periaatteensa, kuten Espanjan vallan laajentaminen ja katolisen kirkon voimistaminen protestantismia vastaan, saisivat seuraajassa innokkaan puolustajan. Henkisesti jälkeenjäänyt Kaarle ei näitä toiveita pystynyt täyttämään ja hänen kuoltuaan ilman perijää 1700 seurasi Espanjan perimyssota.
Lähteet

Luokka:Espanjan kuninkaat
Luokka:Portugalin kuninkaat
Luokka:Habsburgin hallitsijasuku
Luokka:Vuonna 1605 syntyneet
Luokka:Vuonna 1665 kuolleet


Madeira () on Portugalille kuuluva itsehallinnollinen saariryhmä Pohjois-Atlantilla noin 580 kilometriä Pohjois-Afrikan rannikolta luoteeseen. Madeira kuuluu maantieteellisesti Makaronesiaan ja koostuu seitsemästä tuliperäisestä saaresta, joista suurimmat ja ainoat asutetut ovat Madeira ja Porto Santo. Pääsaaresta noin 40 kilometriä kaakkoon sijaitsevat kolme saarta käsittävät Desertassaaret. Hallinnollisesti Madeiraan kuuluu vielä 280 kilometrin päässä kaakossa sijaitsevat kaksi saarta käsittävät Selvagenssaaret. Madeirasta puhuttaessa voidaan viitata yhtä lailla koko hallinnolliseen alueeseen, maantieteelliseen saariryhmään tai pelkästään Madeiran saareen.
Madeiran historian varhaisimmat luotettavat tiedot eurooppalaistoiminnasta ulottuvat 1400-luvun alkupuolelle. Madeirasta on myös huomattavasti vanhempia, mutta epävarmoja viittauksia heti ajanlaskun alusta lähtien. Madeiran virallinen kirjoitettu historia alkoi portugalilaisten saapumisen myötä vuodesta 1418. Portugalissa vuonna 1974 tapahtunut neilikkavallankumous kaatoi maata hallinneen sotilasjuntan, minkä seurauksena Madeiralle myönnettiin autonomia kaksi vuotta myöhemmin. Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin vuonna 1986. Madeiran elintaso on noussut autonomian ja EU-jäsenyyden aikana. Madeiran presidentti Miguel Albuquerque on toiminut virassaan maaliskuusta 2015 lähtien. Hänen edeltäjänsä Alberto João Jardim ehti olla presidentin virassa 37 vuotta.
Madeiran väkiluku oli vuonna 2011 yhteensä 267938, joista valtaosa eli yli 240000 ihmistä asui Madeiran saarella. Madeiran pääkaupunki on pääsaaren eteläosassa sijaitseva Funchal, jonka asukasluku oli 112015 vuonna 2011. Kuten muuallakin Portugalissa, saarilla puhutaan portugalia, valtauskonto on katolilaisuus ja rahayksikkö euro. Madeira on suosittu turistikohde, ja matkailu on alueen taloudelle tärkeä tulonlähde. Madeira tunnetaan muun muassa madeiraviinistä ja pääsaarta halkovista vesikanavista eli levadoista. Funchalissa järjestetään vuosittain uudenvuoden ilotulitus, joka on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan maailman suurimpana.
Maantiede

Madeiran hallinnollinen alue sijaitsee Atlantin valtameressä noin 580 kilometriä Pohjois-Afrikan rannikosta länteen ja noin tuhat kilometriä Portugalin pääkaupungista Lissabonista lounaaseen. Kanariansaaret sijaitsevat noin 450 kilometriä etelään ja Azorit alle tuhat kilometriä luoteeseen. Pääsaaren Madeiran lisäksi alueeseen kuuluvat toinen asuttu saari Porto Santo, alle 40 kilometriä pääkaupunki Funchalista kaakkoon sijaitsevat Desertassaaret sekä 280 kilometriä eteläkaakkoon sijaitsevat Selvagenssaaret. Saarten yhteispinta-ala on noin 801 neliökilometriä ja ainoastaan Madeira ja Porto Santo ovat niistä asuttuja. Saariryhmä syntyi vulkaanisen toiminnan seurauksena miljoonia vuosia sitten. Madeira ja Desertassaaret ovat saarista nuorimpia, kun taas Porto Santo ja Selvagenssaaret ovat iältään vanhempia.[1]
Madeiran saari
Madeiran saari sijaitsee suuren vedenalaisen kilpitulivuoren päällä, joka kohoaa noin kuusi kilometriä valtameren pohjasta.[2] Madeira on saariryhmän geologisesti nuorin saari. Se syntyi useiden vedenalaisten tulivuorenpurkausten seurauksena. Ensimmäinen purkauksen arvioidaan tapahtuneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten, mutta merenpinnan yläpuolelle Madeira alkoi kuitenkin kohota vasta noin viisi miljoonaa vuotta sitten.[1] Purkaukset päättyivät noin 700000 vuotta sitten, jonka jälkeen saarta kulutti voimakas eroosio. Vulkaaninen toiminta aktivoitui myöhemmin uudestaan ja muokkasi saaren pintaa. Viimeisimmät tulivuorenpurkaukset tapahtuivat noin 6500 vuotta sitten.[2] Madeira on noin 57 kilometriä pitkä ja 22 kilometriä leveä. Pinta-alaa sillä on noin 740 neliökilometriä.[3] Korkeuserot Madeiran saarella ovat suuria. Korkein vuori Pico Ruivo kohoaa 1862 metrin korkeuteen.[4] Toiseksi ja kolmanneksi korkeimmat vuoret ovat Pico das Torres (1851m) ja Pico do Areeiro (1818m).[4] Saarta ympäröi syvä merialue. Jo muutaman kymmenen kilometrin päässä saaren pohjoisrannikosta on jo 2500–4000 metrin syvänteitä.[1] Madeiralla kulkee yli 2000 kilometriä levadoita, jotka kuljettavat sateisesta vuoristosta vettä saaren kuivempaan etelä- ja kaakkoisosaan, joka sopii paremmin maanviljelylle ja asutukselle. Virtaava vesi tuottaa samalla vesivoimaa.[5][6]
Muut saaret
Porto Santo on toinen asutuista saarista ja sijaitsee noin 40 kilometriä Madeiran koillispuolella. Pituutta Porto Santolla on noin 11 kilometriä, leveyttä 6 kilometriä ja pinta-alaa yhteensä noin 40 neliökilometriä. Saaren iäksi on arvioitu 13,5–18 miljoonaa vuotta. Saaren pääkaupunki on Vila Baleira.[1] Saaren muodostavat kaksi vulkaanisperäistä ylänköaluetta, joiden välissä sijaitsevalla matalammalla alueella sijaitsee saaren lentokenttä.[7] Saaren korkein kohta Pico do Facho nousee 516 metriä merenpinnan yläpuolelle.[1] Porto Santon ilmasto on kuiva ja kastelu on haaste kaikelle maanviljelylle.[8] Porto Santon pääsaaren ympärarillä sijaitsee kuusi pienempää luotoa: Ilhéu da Cal, Ilhéu das Cenouras, Ilhéu de Cima, Ilhéu de Fora, Ilhéu de Ferro ja Ilhéu da Fonte da Areia.[9]
Desertassaaret koostuvat kolmesta pääsaaresta. Suurin saarista on 12 kilometriä pitkä ja 2 kilometriä leveä Deserta Grande, jonka korkein kohta kohoaa 490 metriä merenpinnan yläpuolella. Ilha do Bugio on noin 7,5 kilometriä pitkä 800 metriä leveä. Pienin saarista Ilhéu Chão on noin 1,6 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä, ja nousee loivasti pohjoispäässä lähes sadan metrin korkeuteen.[1]  Saaret ovat kalastajien suosiossa, mutta niillä ei saa mennä maihin yli kymmenen metrin päähän rantaviivasta.[10] Desertassaaret ja Selvagenssaaret olivat yksityisomistuksessa vuoteen 1971 asti, jolloin Portugalin hallitus osti ne.[1]
Selvagenssaaret sijaitsevat noin 280 kilometriä Funchalista kaakkoon ja ne ovatkin lähempänä Kanariansaaria kuin pääsaarta Madeiraa. Desertas- ja Selvagenssaarten välinen merialue on paikoitellen jopa 4,5 kilometriä syvä.[1] Selvagenssaaret muodostuvat kahdesta ryhmästä, joiden yhteispinta-ala on noin 2,8 neliökilometriä. Pohjoisen ryhmän muodostavat Selvagem Grande sekä kaksi pienempää saarta, Palheiro da Terra ja Palheiro do Mar. Eteläisen ryhmän muodostavat Selvagem Pequena ja Ilhéu de Fora sekä useat pienemmät luodot.[11] Saaret ovat niin matalia, ettei niillä synny orografista sadetta, joten sateiden välissä voi kulua kolmekin vuotta.[12]
Ilmasto
Madeira sijaitsee subtrooppisella vyöhykkeellä. Saaren pohjoisosassa vallitsee pikemminkin lauhkea ilmasto, sillä itä-länsi suunnassa kulkeva keskimäärin 1000 metriä korkea vuoristo jakaa saaren etelä- ja pohjoispuoliskoihin aiheuttaen niiden välillä ilmastollisia eroja. Korkeat vuoristoketjut pakottavat Madeiran pohjoisrannikolle puhaltavat kosteat ja lämpimät pasaatituulet kohoamaan ylöspäin tiivistyen sumuksi ja pilviksi. Korkeat vuoret hidastavat pilvien kulkeutumista etelään, joten sateet keskittyvät enimmäkseen saaren pohjoispuolelle ja vuorille. Eniten sadepäiviä on marras- ja maaliskuun välisenä aikana, kun taas vähiten sadepäiviä on toukokuusta syyskuuhun. Golfvirran jatke Kanarianvirta vaikuttaa merilämpötiloihin.[13][14]
Funchalin keskilämpötila on joulukuusta huhtikuuhun 16–21 astetta, minkä jälkeen se kohoaa vähitellen saavuttaen heinä-elokuussa 20–25 astetta. Loka-joulukuun välisenä aikana Funchalissa on keskimäärin 18–21 astetta. Lämpötilat eivät juuri kohoa 27–28 asteen yli paitsi harvoin lämpimän itätuulen puhaltaessa Afrikan suunnasta.
Korkeus merenpinnasta on Madeiran ilmastossa merkittävä tekijä. Ylös vuorille mentäessä keskilämpötila laskee noin 3°C jokaista 500 metrin nousua kohden. Subtrooppinen vyöhyke ulottuu noin 300 metriin ja välimerenilmasto 300–750 metriin merenpinnasta. Tosin korkeimmillakin huipuilla voidaan kesäpäivänä päästä 20 celsiusasteeseen. Madeiran saarelle on tyypillistä mikroilmastot, joihin vaikuttaa korkeus merenpinnasta sekä tuulet. Madeiralla on viime aikoina ollut havaittavissa muutoksia ilmastossa. Sateita on tullut huomattavasti vähemmän kuin 1990-luvun alussa, talvet ovat lämpimämpiä, keskilämpötilat ovat nousseet ja kuivuus on lisääntynyt.[13][14]

Luonto
Madeira on biodiversiteetiltään rikas ja saaristossa arvellaan elävän yli 7500 maalajia. Kotoperäisiä lajeja ja niiden alalajeja on lähes 1500, mikä edustaa noin 20prosenttia lajien määrästä. Madeiran saaristossa on kuusi suojeltua aluetta, mukaan lukien Madeiran luonnonsuojelualue, joka peittää lähes kaksi kolmasosaa Madeiran saaresta. Lisäksi yli kymmenen aluetta on mukana Euroopan unionin Natura 2000 -hankkeessa ja 11 aluetta pidetään tärkeinä lintualueina. Madeiralla on lisäksi yksi Unescon maailmanperintökohde.[15]
Kasvillisuus
Madeiran kasvillisuus on monipuolinen ja runsaslajinen. Madeiran saaristossa tavataan noin 760 siemen- eli kukkakasvia, joista lähes 20prosenttia on kotoperäisiä. Madeiralla tavataan myös yli 40 sanikkaista, 500 levä-, 450 sieni-, 450 jäkälä- ja 320 sammallajia. Madeiran saaristossa kasvavasta 156 kotoperäisestä lajista 99 kasvaa Madeiran saarella. Porto Santolla ja Selvagenssaarilla on molemmilla yhdeksän kotoperäistä lajia ja Desertassaarilla ainoastaan kaksi. Loput lajeista ovat yhteisiä eri saariryhmien välillä. Madeiran saarella voi erottaa neljä kasvillisuusvyöhykettä, joiden rajat kuitenkin liikkuvat.[16]
Madeiran luonnonsuojelualueella sijaitsee maailman suurin yhtenäinen laurisilvametsän alue.[17] Metsä sijaitsee noin 600–1300 metriä merenpinnasta sijaitsevilla alueilla ja sille tyypillisiä lajeja ovat esimerkiksi makaronesianavokado, kanarianlaakeri, barbusano ja haisuviherpuu.[16] Alue on kuulunut Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 1999 lähtien.[17] Metsää uhkaavat etenkin tulokaslajit, kuten aikanaan metsätalouspuiksi istutetut eukalyptuslaji kuumepuu (Eucalyptus globulus) ja hopea-akasia (Acacia dealbata), jotka leviävät saarella syrjäyttäen kotoperäisiä lajeja. Tämän vuoksi ympäristöä valvotaan tehokkaasti ja tulokaslajeja korvataan kotoperäisillä lajeilla. Varsinaisia viljelykasveja saarella edustavat ennen kaikkea banaani ja viiniköynnös.[18]
Eläimistö

Madeiran saaristossa elää lähes 200 lintulajia ja pesiviä lajeja on noin 40.[19] Saarilla elää kolme endeemistä lintulajia: madeiranviistäjä, madeirankyyhky ja madeiranhippiäinen. Se on myös tärkeä lisääntymispaikka useille merilinnuille.[20] Tavallisia lintuja Madeiralla ovat muun muassa mustarastas, mustapääkerttu ja västäräkki. Osa Madeiralla esiintyvistä linnuista pesii myös kanariansaaristossa, kuten madeirankiitäjä, kanarianhemppo ja kanariankirvinen. Selvagenssaarilla pesii esimerkiksi kanariankirvinen, kalatiira, kanariantuulihaukka ja fregattimyrskylintu. Suurimmalla saarella Selvagem Grandella pesii keltanokkaliitäjä, jonka suojelemiseksi Portugalin hallitus osti saaret vuonna 1971 luonnonsuojelualueeksi.[19]
Madeiralla esiintyy lähes 500 eri merinilviäislajia.[19] Maanilviäislajeja on saaristossa lähes 300 eri lajia. Porto Santossa sijaitsee pinta-alaan nähden maailman monipuolisin maanilviäiskanta. Ihmisen toiminnalla on tosin ollut negatiivisia seurauksia alueen nilviäiskannalle ja IUCN:n mukaan useiden lajien säilyvyys on uhattuna.[21] Lepakoita lukuun ottamatta maalla elävät nisäkkäät ovat tulleet saarille ihmisten mukana, kuten riistaeläimeksi tuotu kaniini. Matelijoista tavataan joitakin gekkoja ja sisiliskoja.[22] Sammakoita voi nähdä Madeiralla varsinkin keväällä. Hyönteisiä on arviolta 800–1200 lajia, kovakuoriaisia noin 550 lajia ja perhosia 120 lajia. Hämähäkkejä on noin 100 lajia ja Desertassaarilla elää Madeiran ainoa myrkyllinen eläinlaji Lycosa ingens.[19]
Madeiran vesissä elää yli 200 kalasukua, joihin kuuluu lukuisia eri lajeja. Näitä ovat esimerkiksi erilaiset tonnikalat, makrillit, turskat, hammasahvenet, meriahvenet, koralliahvenet, sardiinit, turskat, mureenat ja miekkakalat.[19] Rantavesissä tavataan monia selkärangattomia, sekä kalalajeja, kuten sinipiikkimakrilli, japaninmakrilli ja keltapyrstöpiikkimakrilli.[23] Madeiran vesien ollessa lämpimimmillään heinä-syyskuussa saattaa vesissä liikkua suuria barrakudoja. Espada eli mustahuotrakala on tavallisin kalalaji madeiralaisessa ruokapöydässä. Noin 1000 metrin syvyydessä elää lukuisia erilaisia syvänmerenkaloja, kuten meripiru, lyhtykala ja ristihammasahven.[19] Syvemmissä vesissä elää myös valaita, delfiinejä ja merikilpikonnia.[24] Desertassaariin kuuluvalla Desertas Grandella elää uhanalainen munkkihylje, jonka kanta on rauhoituksen sekä luonnonsuojelutoiminnan ansiosta jälleen toipumassa. Kaskelottia pyydystettiin Madeiran vesillä 1980-luvulle asti, kunnes se rauhoitettiin kannan suojelemiseksi.[19] Hait eivät tule rannikon läheisyyteen.[19]
Historia

Varhaiset vaiheet
Ensimmäinen historiallisesti luotettava lähde eurooppalaisten vierailusta Madeiralla on portugalilaisten saapuminen 1400-luvun alkupuolella. Madeirasta on kuitenkin myös huomattavasti vanhempia mutta epävarmoja viittauksia heti ajanlaskun alusta lähtien. Roomalainen kirjailija Plinius mainitsi teksteissään Purppurasaaret, jolla on hyvinkin voitu sijaintinsa puolesta viitata Madeiraan. Arabien on väitetty löytäneen saaren jo 1000-luvulla ja nimenneen sen El Ghanemiksi ja myös viikinkien vierailun mahdollisuutta on pohdittu. Rikkaan englantilaisen aatelisneidon Anne d'Arfetin kerrotaan rakastuneen köyhään Robert Machimiin 1300-luvulla Englannissa ja paenneen tämän kanssa pakkoavioliittoaan Ranskaan. Heitä kuljettaneen laivan kerrotaan kuitenkin joutuneen ankaraan myrskyyn, jonka seurauksena se ajautui pois kurssilta ja haaksirikkoutui nykyisen Machicon kaupungin edustalle. Kaupungin onkin arveltu saaneen nimensä Robert Machimin mukaan. 1300-luvulla Madeira kuitenkin todennäköisesti jo tunnettiin, sillä se esiintyy jo vuodelta 1351 peräisin olevassa italialaisessa kartassa. Kartassa Madeira esiintyy nimellä Isola di Lolegname (puusaari), jonka lisäksi siinä näkyvät myös Porto Santo sekä Desertassaaret nykyisillä nimillään.[25]
Kolonisaatiosta kohti nykyaikaa

Madeiran saariryhmän virallinen kirjoitettu historia alkoi vuonna 1418, kun portugalilaisen prinssin Henrik Purjehtijan palveluksessa purjehtineet João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira ajautuivat myrskyssä Porto Santon saarelle, joka sai nimekseen Porto Santo eli Pyhä satama. Seuraavana vuonna saarille järjestettiin tutkimusmatka. Italialainen aatelismies Bartolomeu Perestrello sai tehtäväkseen asuttaa Porto Santon ja Zarco ja Teixeira lähetettiin tutkimaan Madeiraa.[26]
Saaret olivat löydettäessä täysin asumattomia, ja portugalilaiset aloittivat niiden asuttaminen 1420-luvulla.[27] Uudisasukkaat toivat saarelle Italiasta sokeriruo'on ja Kreetalta viiniköynnöksen. Madeiralla oli pian suuria sokeriruokoviljelmiä, joissa käytettiin työvoimana Afrikasta 1450-luvulta lähtien[27] tuotuja orjia.[25] Madeiran taloudellinen merkitys kasvoi arvokkaan sokerikaupan myötä ja portugalilaiset saivat pian haltuunsa Euroopan sokerimonopolin.[25] Vuosina 1450-1470 Madeira oli huomattava viljantuotannon keskus ja viljaa vietiin muun muassa Manner-Portugaliin sekä Portugalin Afrikassa sijaitseviin kauppakeskuksiin.[25] Sokerinviljely oli kuitenkin huomattavasti kannattavampaa ja vuonna 1485 saaria vaivasi viljan puutteen vuoksi nälänhätä. Azoreista tulikin alueen vilja-aitta ja Madeira pystyi keskittymään arvokkaaseen sokerintuotantoon.[26] Funchalista ja Machicosta kehittyi vaurauden seurauksena kukoistavia kaupunkeja.[26]
1400-luvun lopulla Euroopasta virtasi Madeiralle lisää asukkaita. Monet heistä olivat kauppiaita, jotka toivat mukanaan lisää investointeja ja vaurastuttivat saarta.[27] Maine Madeiran hyvinvoinnista levisi ja houkutteli saaristoon merirosvoja.[25] Madeira kärsi pahimman merirosvohyökkäyksensä vuonna 1566, kun yli tuhannen hengen merirosvojoukko hyökkäsi Funchaliin ranskalaisen merirosvon Bertrand de Montluchin johdolla ja ryösti saarta yli kahden viikon ajan.[28]
Sokerintuotanto kukoisti 1450-luvulta lähtien, kunnes se 1500-luvun alkupuolella kääntyi laskuun.[26] Madeira menetti 1500-luvun aikana valta-asemansa sokeriruo’on tuottajana Brasilialle, jossa sitä voitiin tuottaa halvemmalla. Myös huono lannoitus ja ilmastolliset syyt vaikuttivat sokerituotannon romahtamiseen. Sokeriruoko oli kuluttanut Madeiran maaperää, jonka seurauksena useilla viljelmillä alettiin viljellä vähemmän vaativaa viiniköynnöstä. Madeira sai kuitenkin vielä 1500-luvun lopulla sokerista lähes seitsemän kertaa enemmän tuloja kuin viinistä. Madeira oli vuodesta 1580 vuoteen 1640 muun Portugalin tasvoin Espanjan hallinnassa.[25]
Madeiran talous oli 1600-luvulla riippuvainen viinin viennistä sekä merenkulun tuomista tuloista.[25] 1660-luvulla Madeira oli joutua myötäjäislahjaksi Englannille, kun Englannin kuningas Kaarle II meni vuonna 1662 naimisiin Portugalin Katariina de Bragançan kanssa. Morsiamen myötäjäisiin kerrotaan liittyneen salainen sopimus, jonka mukaan Portugali olisi antanut Englannille lisäksi vielä Madeiran, mikäli Kaarle ei olisi ollut tyytyväinen myötäjäisiinsä.[25] Englantilaisen kauppiaiden vaikutus Madeiralla kasvoi 1600-luvun lopulta lähtien.[29] Madeira oli jo 1700-luvulla siirtolaisuus Brasiliaan kasvoi, sillä Madeira alkoi olla liikakansoitettu ajan olosuhteisiin nähden. Tästä huolimatta Madeiran väkiluku jatkoi kasvuaan. 1700-luvun puolivälissä asukkaita oli jo 75000.[25]
Vuonna 1803 Madeiralla nousi ennennäkemättömän suuri tulva, joka aiheutti suurta hävitystä varsinkin Funchalissa. Ainakin 600 ihmistä sai surmansa. Britit miehittivät Madeiran kahdesti 1800-luvun alussa Napoleonin sotien aikana. Monia englantilaisia oli muuttanut Madeiralle jo 1700-luvulla lähinnä viininviljelijöiksi, ja Napoleonin sotien aikana ja niiden jälkeen heitä saapui lisää, kun monet brittisotilaista jäivät saarelle pysyvästi.[25] Jotkut sotien jälkeen Madeiralle saapuneista brittikauppiaista perustivat merkittäviä kauppiassukuja, kuten alkujaan liikekumppaneita olleet Charles Blandy ja Thomas Slap Leacock.[30]
1800-luvun kuluessa Madeirasta kehittyi suosittu matkailu- ja lomakohde, mutta lomailijat edustivat kuitenkin vielä pitkälle 1900-luvulle asti ylempää keskiluokkaa.[30] Madeiran kuvernöörinä toimineen José Silvestre Ribeiron aikana (1846-1852) rakennettiin teitä, pantiin alulle Funchalin sähkövalaistus sekä toteutettiin yhteiskunnallisia uudistuksia.[25] Vuonna 1852 riehunut kolera tappoi arviolta 7000 ihmistä ja samana vuonna home tuhosi saaren viiniköynnökset, minkä seurauksena arviolta 90prosenttia sadosta menetettiin. Yhdysvalloista vahingossa tuotu viinikirva saastutti ja tuhosi loput viiniköynnökset 1870-luvun alussa. Vaikka niiden tilalle istutettiin pian uusia lajikkeita, viljelmiä ei pystytty vielä palauttamaan täysin ennalleen ja 1800-luvun lopulla monien täytyi lähteä saarelta.[27] Vuonna 1900 saatiin kuitenkin jo ennätyssatoja ja saaren maataloustuotantoa monipuolistettiin istuttamalla lisäksi banaaneja, joilla on vielä nykyäänkin suuri merkitys viennin kannalta.[31]
Saksalainen yhtiö tarjoutui vuonna 1905 rakentamaan Madeiralle sairaaloita, parantolan sekä kehittää saaresta uudenaikaisen lomakohteen, mikäli se saisi vastaavasti ottaa haltuunsa kaikki saaren liiketoimet. Portugalin hallitus suostui aluksi ehdotelmaan, mutta ei ottanut huomioon Iso-Britannian mielipidettä.[31] Saksan kolonialististen tavoitteiden tultua lisäksi ilmi ehdotuksesta lopulta kieltäydyttiin.[29] Ensimmäisen maailmansodan alussa saksalainen omaisuus saarella takavarikoitiin. Saksa julisti Portugalille sodan vuonna 1916 ja samana vuonna saksalainen sukellusvene teki yllätyshyökkäyksen Funchaliin ja upotti satamassa kolme ranskalaisalusta sekä pommitti kaupunkia.[31][25] Vuonna 1917 saksalaiset sukellusalukset pommittivat Funchalia uudestaan tuhoten kaupungissa rakennuksia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen taloudellinen tilanne Madeiralla oli huono.[25]
Madeiralla puhkesi vuoden 1931 alussa yleislakko leivänhinnan nousun sekä kahden suuren madeiralaispankin konkurssin vuoksi.[32] Konkurssit olivat vieneet tuhansien madeiralaisten säästöt. Portugalista lähetettiin saarelle sotajoukkoja, mutta osa joukoista liittyi kapinallisiin, joita johti Portugalista karkotettu kenraali Sousa Dias. Portugalista lähetettiin lisää joukkoja ja kapina lopulta kukistettiin. Toisille myönnettiin turvapaikka Iso-Britanniasta, mutta useimmat Dias mukaan lukien joutuivat antautumaan portugalilaisille.[29] Portugali jäi toisessa maailmansodassa puolueettomaksi ja Madeira säästyi sotatoimilta. Madeiralle tuli poliittisia pakolaisia ja Iso-Britannia evakuoi sodan aikana Gibraltarin siirtokunnastaan noin 2 000 siviilihenkilöä Madeiralle.[25]

Autonomia ja nykyaika
Portugalissa 25. huhtikuuta 1974 tapahtunut neilikkavallankumous kaatoi maata hallinneen sotilasjuntan. Oikeistolainen puolisotilaallinen FLAMA-järjestö suoritti Madeiralla terrori-iskuja tavoitteenaan saavuttaa itsenäisyys ja täydellinen riippumattomuus Portugalista. Kun Portugali sai vuonna 1976 uuden perustuslain ja Madeiralle määriteltiin autonominen asema, järjestön toiminta lakkasi.[32] Vuonna 1986 Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin.[25] Tämän jälkeen Madeira alkoi saada taloudellista tukea paremman infrastruktuurin ja uusien teiden rakentamiseen sekä sähkönjakelun, sairaanhoidon ja koulutuksen parantamiseen.[27] Madeiran elintaso onkin noussut autonomian ja EU-jäsenyyden aikana.[33]
Madeiraa koettelivat 20. helmikuuta 2010 voimakkaat rankkasateet, jotka synnyttivät pahoja tulvia ja mutavyöryjä etenkin saaren eteläosassa. Pahimmat tuhot keskittyivät pääkaupunki Funchaliin. 42 ihmistä sai surmansa, noin 120 ihmistä loukkaantui ja yli 200 ihmistä menetti kotinsa myrskyn vuoksi. Kyseessä oli pahin myrsky vuoden 1993 jälkeen, jolloin kahdeksan ihmistä sai surmansa.[34][35] Kesällä 2012 Madeiraa koettelivat poikkeuksellisen kuivan vuoden vuoksi Manner-Portugalin tavoin laajat maastopalot, joita sammuttamaan lähetettiin palomiehiä myös mantereelta.[36][37][38]
Hallinto ja politiikka

Madeiran autonomian aste on vaihdellut vuosien varrella, ja sen laajuudesta päättää Portugalin parlamentti.[39] Ennen vuotta 1974 käytännöllisesti katsoen kaikki asiat tuli hoitaa Lissabonin kautta. Saarella oli kuitenkin yleinen neuvosto edustamassa Lissabonin keskushallitusta ja toimi sisäministeriön alaisena.[33] Huhtikuussa 1976 Portugalissa järjestettiin ensimmäiset vapaat vaalit vuosikymmeniin. Saman vuoden perustuslaissa Madeira määriteltiin autonomiseksi alueeksi. Madeiralla vaalit voitti Alberto João Jardimin johtama keskustaoikeistolainen Sosiaalidemokraattisen puolueen (PSD) Madeiran haara, joka sai äänistä 65%.[32] Jardimista tuli kaksi vuotta myöhemmin presidentti, kun Ornelas Camachon erosi virastaan.[33] Jardim toimi Madeiran presidenttinä vuodesta 1978 lähtien, ja vielä vuonna 2011 hänet valittiin jatkokaudelle.[40] Vuonna 2015 hänen seuraajakseen valittiin aiemmin Funchalin pormestarina toiminut Miguel Albuquerque.[41] Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin vuonna 1986. Verotus alueellistettiin alkuvuodesta 2006.[33]
Nykyään Madeira voi käytännöllisesti katsoen päättää itse kaikista asioistaan lukuun ottamatta turvallisuuspolitiikkaa, joka on yhteistä Manner-Portugalin kanssa.[33] Alueparlamentti ja -hallitus ovat Madeiran autonomisen alueen hallinnollisia elimiä. Presidentti johtaa aluehallitusta ja valitaan neljä vuotta kestävälle kaudelle. Sama henkilö voidaan valita virkaan rajattomasti. Madeiran alueparlamentti muodostuu 47:stä alueellisesta kansanedustajasta, jotka valitaan vaaleilla neljä vuotta kestävälle kaudelle.[33] Alueparlamentti voi säätää lakeja, mutta niiden tulee sopia Portugalin perustuslakiin.[42] Presidentti johtaa aluehallitusta apunaan varapresidentti sekä seitsemän ministeriötä, joiden toimialoja muutettiin hieman vuonna 2007. Varapresidentin vastuualueisiin kuuluu parlamenttiasiat, yleinen hallinto, EU:hun liittyvät asiat, energian tuotanto, kauppa ja teollisuus sekä Madeiran kehittämisseura.[33]
Madeiralaisilla on Portugalin passi ja valtionverot maksetaan Portugalille.[39] Madeiralla on myös oma lippu, hymni ja leima.[33]
Hallinnollinen jako

Madeira koostuu 11 kunnasta, joista kymmenen sijaitsee Madeiran saarella ja yksi Porto Santolla. Kunnat jakaantuvat edelleen 54 freguesiaan. Madeiralla on 53 freguesiaa ja Porto Santolla yksi.[43] Desertassaaret kuuluvat hallinnollisesti Santa Cruzin kuntaan ja Selvagenssaaret Funchalin kuntaan.[44]

Talous
Madeiran talouden tärkeimmät kulmakivet ovat maanviljely, kalastus, matkailu ja talouspalvelut ulkomaisille yhtiöille.[46] Alueen teollisuus ei ole kovin monipuolista, ja se koostuukin lähinnä erilaisista ulkoisille markkinoille suunnatuista perinteisistä käsityötuotteista, kuten koruompeleista, kuvakudoksista ja koritöistä. Suurimmat teollisuudenalat liittyvät toimintaan ruoka-, juoma-, tupakka- ja rakennusalalla.[47] Kasvaneen taloudellisen hyvinvoinnin seurauksena maan työttömyysaste oli vuonna 2008 noin 6%, alhainen muuhun Portugaliin verrattuna.[46] Madeira on myös saanut huomattavaa tukea Euroopan unionin rahastoista, jolla on ollut suuri vaikutus sen talouteen. Saaduilla tuilla on muun muassa pidennetty lentokentän kiitotietä, sekä parannettu tieverkostoja rakentamalla kulkua nopeuttavia tunneleita.[48]
Madeiran virallinen valuutta on euro. Syyskuussa 2002 Moody's antoi Madeiran alueelle luokan Aa3 liikkeellelaskijan luottoluokituksen alueen vilkkaan talouden ja sen suorituskyvyn paranemisen, sekä hallittavissa olevan velkataakan ansiosta. Syyskuussa 2011 Moody's alensi Madeiran pitkän aikavälin luottoluokitusta B1:stä B3:een huolena alueen huono hallinto ja johtaminen, sekä heikko talousarvioiden toteuttaminen. Madeiran aluehallituksen vuodesta 2003 lähtien ilmoittamatta jättämien kustannusten ja velkajärjestelysopimusten yhteisvaikutus oli vuosien 2008–2010 alijäämissä 1,1 miljardia euroa.[46]
Presidentti Jardim erosi virastaan keväällä 2007 vastalauseena José Sócratesin hallituksen hyväksymälle laille alueiden varainkäytöstä. Hallitus oli neuvottelematta Madeiran kanssa muuttanut Portugalin ja Madeiran yhteisiä lakeja niin, että Madeiralle kuuluva 2% EU-rahoista jäi Portugalille. Jardim asettui kuitenkin uudestaan ehdolle ja voitti vaalit ylivoimaisesti.[25]
Liikenne

Euroopan unionin jäsenmaiden ja Schengen-alueen kansalaiset voivat matkustaa Madeiralle vapaasti. Saariryhmällä on kaksi lentoasemaa: Santa Cruzissa sijaitseva Madeiran lentoasema, ja Porto Santon saarella sijaitseva Porto Santon lentoasema. Lentoyhteyksiä Madeiralle kulkee Portugalista sekä Azoreilta, mutta myös muualta Euroopasta sekä esimerkiksi Etelä-Amerikasta. Portugalista voi matkustaa Madeiralle myös lautalla.
Madeiran ja Porto Santon välillä matkustetaan joko lentokoneella tai lautalla, joka kuljettaa myös autoja sekä muita ajoneuvoja. Madeiran saarella on kattava tieverkosto, ja edullisin kulkutapa on ympäri saarta kulkevat bussit, joiden aikataulut on kuitenkin suunniteltu pääasiassa paikallisten tarpeisiin. Helpoin kulkutapa on vuokra-auto, joita voi vuokrata esimerkiksi lentokentältä. Pääkaupungissa Funchalissa voi liikkua luotettavasti taksilla.[49]
Matkailu

pienoiskuva|Muotoonleikattuja pensaita Madeiran kasvitieteellisessä puutarhassa.
Matkailu on Madeiran taloudelle tärkeä tulonlähde, sillä se tuottaa noin 20% alueen bruttokansantuotteesta.[47]
Madeira on ollut matkailijoiden suosima kohde jo 1700-luvulta lähtien. Alueen leuto ilmasto houkutteli matkailijoita erityisesti Britanniasta ja muualta Euroopasta. Lisäksi Madeiralle saapui myös sairaita ihmisiä, jotka uskoivat löytävänsä parannuksen vaivoihinsa.[48]
Madeiralle rakennettiin lentokenttä vuonna 1964, jota ennen saarelle täytyi matkustaa laivalla.[48] Nykyisin laivamatkailijoiden määrä on taas kasvussa, sillä monet Atlantin risteilyt pysähtyvät Madeiralla. Talvisaikaan Madeiralle saapuu lämpöä ja aurinkoa etsiviä lentomatkailijoita Saksasta, Britanniasta ja Skandinaviasta, kun taas kesällä on enemmän eteläeurooppalaisia tulijoita, jotka pakenevat kotimaansa helteitä.[50]
Madeira sijaitsee Atlantin valtamerellä, ja matkailijoille järjestetään runsaasti erilaisia meriaiheisia aktiviteetteja, kuten purjehdusta, kalastusta, valas- ja delfiinisafareita, vesihiihtoa, lainelautailua, sukellusta ja uintia.[51]
Saaren tunnetuimpiin matkailukohteisiin kuuluvat kasvitieteellinen puutarha, eristynyt Nunnalaakso Curral das Freiras, jonne järjestetään opastettuja matkoja, sekä Monten palatsin puutarha ja São Vincenten laavaluolat. Myös vaellusretket levadoilla ja vuorenhuippujen näköalapaikoille ovat suosittuja.[52] Cabo Girão on maailman toiseksi korkein merikallio ja suosittu nähtävyys,[53] jossa sijaitsee lasipohjainen näköalatasanne.[54] Pääkaupunki Funchalissa järjestetään vuosittain näyttävä uudenvuoden ilotulitus, joka on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan maailman suurimpana.[55]
Madeiralta on veneyhteys Porto Santon saarelle.[56] Porto Santon ilmasto ja saaren eteläpuolella sijaitseva yhdeksän kilometriä pitkä hiekkaranta houkuttelevat turistien lisäksi myös perheitä Madeiran saarelta.[57][58] Hiekalla sanotaan olevan terveyttä edistäviä vaikutuksia.[59]
Terveysriskit
Lokakuussa 2012  Madeiralla puhkesi hyttysten levittämä dengue-kuume-epidemia.[60][61] Sairastuneiden joukossa oli myös suomalaismatkailijoita.[62] Tautiin sairastuneiden määrä kääntyi laskuun marraskuun puolivälissä.[63] Epidemia ei aiheuttanut kuolonuhreja, eikä uusista sairaustapauksista ole ilmoitettu kevään 2013 jälkeen.[64][65] Madeiran viranomaiset kuitenkin suosittelevat matkailijoita noudattamaan ennalta ehkäiseviä toimia, kuten käyttämään hyttyskarkotteita, pitämään hotellihuoneen ikkunat iltaisin kiinni, sekä suosimaan ihoa peittäviä vaatteita.[65]
Levadat

Levadat ovat Madeiran saarella sijaitsevia kanavia, jotka kuljettavat vettä saaren sateisilta vuoristoseuduilta alas etelä- ja kaakkoisosan kuivemmille alueille, jotka soveltuvat paremmin maanviljelyyn ja asutukseen. Ensimmäiset levadat rakennettiin 1400-luvulla puusta ja myöhemmin maaseoksesta tai kallioon hakkaamalla. Nykyään levadat tehdään betonista. 1600-luvulla rakennettiin yhä pidempiä ja leveämpiä vesikanavia vesimyllyjen ja sokeriruo’on viljelyn vuoksi. Työn tekivät yleensä vaarallisissa oloissa työskennelleet maurilaiset tai Afrikasta tuodut orjat. Vuonna 1940 vedenkäytön toimikunta aloitti levadojen nykyaikaistamisen, jonka seurauksena vuoteen 1969 mennessä rakennettiin kolme uutta sähkölaitosta sekä viisi uutta levadaa.[6]
Madeiralla kulkee nykyisin yhteensä 2150 kilometriä levadoja, jotka kuljettavat vettä saaren eteläosaan tuottaen samalla vesivoimaa. Levadojen vieressä kulkevat polut, jotka tarkoitettiin alun perin helpottamaan kanavien rakentamista ja korjausta, ovat nykyään turistien suosimia vaellusreittejä.[5] Vaeltajien suosimiin kävelyreitteihin kuuluvat muun muassa Rabaçalin laakson kolmen levadan reitti,[66] sekä Levada dos Tornos, jonka alkupisteeseen pääsee bussilla Funchalista.[67]
Väestö
Madeiran väkiluku oli vuonna 2010 yhteensä noin 247000, josta hieman yli 240000 asui Madeiran saarella ja loput Porto Santossa.[45] Madeira oli täysin asumaton ennen portugalilaisten uudisasukkaiden saapumista 1400-luvun alussa. Heidän jälkeensä alueen väkiluku kasvoi muun muassa saaren kautta kulkeneiden laivojen miehistöistä ja matkustajista, kauppiaista sekä sotilaista. Viime vuosiin asti madeiralaiset elivät varsin eristyneinä muusta maailmasta. Tiheään asutulta Madeiralta on muutettu paljon muualle, varsinkin Etelä-Amerikkaan. Porto Santolla asuu lähinnä eläkeläisiä, lentoyhtiöiden henkilöstöä sekä joutilaita matkailijoita.[68]
Madeiran yliopisto on perustettu vuonna 1988.[69]
Kulttuuri
Ruoka

Madeiralaiseen ruokakulttuuriin kuuluu paljon erilaisia liharuokalajeja, kuten espetada, carne de vinho e alhos ja picado. Espetada on grillattu häränlihavarras, joka maustetaan valkosipulilla ja merisuolalla, ja jossa käytetään mieluiten laakeripuun oksasta tehtyä keppiä. Picado on valkosipulilla, lihaliemellä ja oliiviöljyllä maustettu naudanlihapata, joka tarjoillaan ranskalaisten kanssa. Kolmas perinteinen liharuoka carne de vinho e alhos, on viinissä, runsaassa valkosipulissa ja laakerinlehdissä marinoitu porsaanliha.[70][71]
Kalalla on tärkeä osuus Madeiralaisessa ruokakulttuurissa perinteisen kalastuksen vuoksi. Tonnikala, espada eli mustahuotrakala ja turska esiintyvät useissa ruokalajeissa, kuten myös alueella pyydystetyt simpukat ja mustekalat. Espadaa tarjoillaan yleensä paistetun banaanin kanssa. Açorda à madeirense on suosittu keittoruoka, joka valmistetaan leivästä, valkosipulista ja kananmunasta.[70][71]
Madeiran tunnettu maalaisleipä Bolo do Caco tarjoillaan aina valkosipulivoin kera. Sitä on lähes aina tarjolla erilaisissa tapahtumissa ja juhlissa, sekä ravintoloissa. Erilaisia leivonnaisia ja jälkiruokia on Madeiralla tarjolla paljon, kuten esimerkiksi queijadas (juustoleivonnainen) ja Bolo de mel (hunajakakku).[70][71]
Madeiralla valmistetaan kuuluisaa madeiraviiniä.[72] Se on väkevöity, yleensä makeahko viini, jota kuumennetaan sen valmistuksen aikana niin, että viini saa omaleimaisen maun.[73] Toisistaan makeutensa puolesta poikkeavia madeiratyyppejä on neljä: kuivin sercial sopii alkuruoan seuraan, puolikuiva verdelho nautitaan usein hedelmäkakun kanssa, puolimakea bual muistuttaa portviiniä ja makein malmsey on selvimmin jälkiruokaviini.[74]
Urheilu

Madeiran meret ja kalliot sopivat moniin urheiluharrastuksiin, kuten sukeltamiseen, lainelautailuun, liitovarjoiluun, BASE-hyppäämiseen ja bodyboardingiin. Madeiran kirkkaan siniset matalikot houkuttelevat alueelle paljon sukeltajia sekä sukelluskouluja. Suosituimpia alueita ovat Garajaun merensuojelualue, Machicon rannikkoalue ja Porto Santo.[75] Muita suosittuja aktiviteetteja ovat muun muassa retkeily Madeiran luonnossa, ratsastus ja golf. Madeiralla on kolme golfkenttää: kaksi Funchalin lähistöllä ja yksi Porto Santolla. Ensimmäinen 9-reikäinen kenttä on rakennettiin vuonna 1937.[76]
Paikalliset jalkapalloseurat CS Marítimo, CD Nacional ja União da Madeira pelaavat Portugalin pääsarjassa. Myös kuuluisa jalkapalloilija Cristiano Ronaldo on kotoisin Madeiralta. Koripallossa saarta edustaa Portugalin pääsarjassa pelaava CAB Madeira.[77]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Svensson, Bertil| title = Matkailijan Madeira| publisher = Otava| year = 2005| isbn = 951119979X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Beadeker, Karl| title = Beadeker's Madeira| publisher = Automobile Association| year = 1997| isbn = 0749517336| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kemppainen, Arja| title = Madeira| publisher = Suomalainen Matkaopas| year = 2009| isbn = 978-952-9715-43-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Murphy, Paul| title = Madeira| publisher = Berlitz Publishing| year = 1998| isbn = 951-31-2415-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Insight Guides: Madeira| publisher = Insight Guides| year = 2007| isbn = 9812586636| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Portugalissa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:41.5 Etelä-Eurooppa

Kuinka monta saarta Selvagenssaarilla on?


Metallica on yhdysvaltalainen metallimusiikkia esittävä yhtye, jonka laulaja ja kitaristi James Hetfield ja rumpali Lars Ulrich perustivat Kalifornian Los Angelesissa vuonna 1981. Nopeatempoisesta ja raskaasta musiikistaan kuuluisa Metallica on yksi metallimusiikin merkittävimmistä yhtyeistä kautta aikain, ja se on Megadethin, Slayerin ja Anthraxin ohella tunnettu eräänä thrash metal -genren ”neljästä suuresta” yhtyeestä. Yhtyeessä sen perustamisesta alkaen mukana olleiden James Hetfieldin ja Lars Ulrichin lisäksi Metallican kokoonpanoon lukeutuvat vuodesta 1983 yhtyeessä soittanut soolokitaristi Kirk Hammett, ja vuonna 2003 yhtyeeseen liittynyt basisti Robert Trujillo.[1]
Uransa alussa Metallica keräsi musiikillaan faneja etenkin underground metal -ympyröissä, mutta yhtyeen viisi ensimmäistä albumia saivat arvostusta myös kriitikoiden keskuudessa. Metallican kolmatta albumia Master of Puppets (1986) on pidetty eräänä raskaimmista ja vaikutusvaltaisimmista thrash metal -albumeista. Viidennellä albumillaan Metallica (1991) yhtye oli musiikillisesti siirtynyt lähemmäs tavanomaisempaa heavy metalia, ja se nosti yhtyeen aiempaa näkyvämmin valtavirtayleisön tietoisuuteen.[2] Albumi on myynyt maailmanlaajuisesti yli kaksikymmentä miljoonaa kappaletta. Metallican jälkeen yhtye levytti muun muassa kevyempää tyyliä edustaneet albumit Load ja ReLoad, cover-albumin Garage Inc., sekä livealbumin S&M yhdessä San Franciscon sinfoniaorkesterin kanssa, kunnes teki paluun thrash-juurilleen vuoden 2008 albumillaan Death Magnetic.
Vuonna 2000 Metallica herätti huomiota tiedostonjakopalvelu Napsteria vastaan käydyssä oikeusjutussa, jonka rumpali Lars Ulrich käynnisti saatuaan tietää Napsterin jakavan yhtyeen kappaleita ilmaiseksi internetissä. Vuonna 2004 yhtye esiintyi positiivisen vastaanoton saaneessa dokumenttielokuvassa Metallica: Some Kind of Monster, joka kuvasi yhtyeen tuskallisia kriisi- ja riitatilanteita sekä kahdeksannen albumin St. Anger (2003) levyttämistä. Vuonna 2009 yhtye aateloitiin osaksi Rock and Roll Hall of Famea.[3] Yhtyeen jäsenten käsikirjoittama, konserttivideon ja elokuvan risteytys Metallica: Through the Never sai ensi-iltansa vuonna 2013.
Metallica on julkaissut kymmenen studioalbumia, joista uusin on vuoden 2016 Hardwired... to Self-Destruct. Yhtye on ollut ehdokas Grammy-palkinnon voittajaksi 23 kertaa, ja voittanut kaikkiaan yhdeksän Grammya.[4] Yhdysvalloissa, jossa Metallica on myynyt yli 58 miljoonaa albumia, yhtyeen kuusi viimeisintä studioalbumia on debytoinut Billboard 200 -albumilistan ykköspaikalla. Maailmanlaajuisesti Metallican levynmyynti on vuoteen 2018 mennessä ylittänyt 125 miljoonan myydyn albumin rajan, mikä tekee yhtyeestä yhden kaikkien aikojen menestyneimmistä musiikkiartisteista. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Master of Puppets”, ”Fade to Black”, ”One”, ”Enter Sandman”, ”For Whom the Bell Tolls” ja ”Nothing Else Matters”.
Historia
Alkuvuodet (1981–1983)

Vuoden 1981 kesällä Lars Ulrich tapasi erään ystävänsä kautta James Hetfieldin. Ulrichin koesoitto James Hetfieldistä, Hugh Tannerista ja Ron McGovneystä koostuvalle Leather Charmille ei kuitenkaan ollut menestys.[5] Myöhemmin kuitenkin Lars otti Jamesiin yhteyttä saatuaan Brian Slagelilta luvan julkaista hänen Metal Massacre -kokoelma-albumillaan yhden kappaleen.[6] James suostui, ja yllätyksekseen huomasi että Larsin rumpalintaidot olivat kehittyneet merkittävästi. He nauhoittivat Hetfieldin ja McGovneyn treenikämpillä Leather Charmin aikaisen kappaleen ”Hit The Lights”, johon Hetfield soitti kitarat, bassoraidat sekä lauloi ja Ulrich soitti rummut.
Kappale tarvitsi kuitenkin vielä sooloja, mutta James Hetfieldin taidot eivät vielä riittäneet uskottaviin sooloihin. Lopulta lehti-ilmoitusten perusteella Ulrichille ja Hetfieldille tuli kaksi varteenotettavaa ehdokasta: toinen oli Lloyd Grant ja toinen Dave Mustaine.[7] Kummankin annettiin yrittää soittaa kappaleen soolot, ja lopulta Lloydin versio päätyi nauhalle, joskin Dave sai paikan Metallican toisena kitaristina. Metallican ensimmäinen kappale pääsi mukaan Metal Massacre -kokoelmalle, joskin yhtyeen harmiksi sen nimi oli kirjoitettu muotoon ”Mettallica”. Myöhemmillä levyn painoksilla kirjoitusvirhe kuitenkin korjattiin ja ne myös sisälsivät uudelleennauhoitetun version ”Hit The Lightsista”, jossa soolot soitti Mustaine, ja bassoa soitti Jamesille ennestään yhteisestä yhtyetoiminnasta tuttu Ron McGovney.[8]
McGovneyn ura yhtyeen basistina ei kuitenkaan jatkunut kovinkaan pitkään hänen kyllästyttyään muun kolmikon jatkuvaan juopotteluun ja juhlimiseen, varsinkin kun hän joutui tekemään työt. Hetfield ja Ulrich panivat merkille McGovneyn tyytymättömyyden ja alkoivat etsiä uutta basistia. He näkivät tulevan basistin Cliff Burtonin hänen silloisen yhtyeensä Trauman konsertissa San Franciscossa ja vakuuttuivat näkemästään. Kotimatkalla Los Angelesiin yhtyeen jäsenten välit kiristyivät. Mustainen väkivaltainen käyttäytyminen humalassa alkoi arveluttaa muita. McGovney kyllästyi toisten jäsenten humalaisiin temppuihin ja ilmoitti eroavansa yhtyeestä. Kolmikko Ulrich, Hetfield ja Mustaine alkoivat suostutella Burtonia liittymään yhtyeeseen.[9]
Tämän ehtona oli, ettei hänen tarvitsisi jättää ystäviään ja perhettään San Franciscossa. Metallican jäsenet muuttivat San Franciscoon ja 28. joulukuuta 1982 basistiksi vakiintui Cliff Burton. Yhtye ei kokenut Los Angelesia heille sopivaksi ympäristöksi kaupungin glam rock -skenen ympäröimänä ja heidät otettiin San Franciscossa hyvin vastaan.[9] Hetfield ja Ulrich pitivät Burtonin soittotyylistä ja lavaesiintymisestä: "Tuntui kuin lavalla olisi soittanut soolokitaristin sijaan soolobasisti."[9] Burton puolestaan piti Metallican aggressiivisesta ja konstailemattomasta tyylistä, ja hän oli ollut jo pitkään kyllästynyt Traumaan.[10]
Miehistövaihdokset jatkuivat keväällä 1983, kun yhtye lähti New Yorkiin levyttämään esikoisalbumiaan. Tällä matkalla yhtye päättivät, että Mustainelle oli saatava seuraaja. New Yorkissa he parin konsertin jälkeen erottivat Mustainen ja ottivat tilalle Exodus-yhtyeen perustajajäsenen Kirk Hammettin.[11] Ero oli raskas kaikille. Mustaine vaikutti yhtyeessä kuitenkin melkein vuoden.[9][12]
Kill 'Em All ja Ride the Lightning (1983–1984)
Vuonna 1983 julkaistiin yhtyeen esikoisalbumi Kill 'Em All. Megaforce Recordsin Yhdysvalloissa ja Music For Nationsin Euroopassa julkaisema albumi ei aluksi ollut kaupallinen menestys, mutta sai kasvatettua Metallican fanijoukkoa ja nousi vuonna 1987 uusintajulkaisun myötä Billboard 200 -listalla sijalle 120.[13] Kill 'Em Allilta julkaistiin kaksi singleä, ”Whiplash” ja ”Jump in the Fire”. Myös kappaleesta ”Seek & Destroy” on tullut fanien suosikki. Levyn julkaisun myötä yhtye lähti Yhdysvaltain-kiertueelle.
Toinen albumi Ride the Lightning julkaistiin 1984, jolta singlejulkaisut ”For Whom the Bell Tolls”, yhtyeen ensimmäinen balladi ”Fade to Black”, ja muinaisen Egyptin vitsauksista kertova ”Creeping Death” nousivat hiteiksi. Albumilla yhtye meni melodisempaan ja kunnianhimoisempaan suuntaan. Metallica pyysi kyseisen albumin aikaan John Bushia (ex-Armored Saint, ex-Anthrax) laulajakseen, koska Hetfield ei pitänyt itseään tarpeeksi hyvänä laulajana. Bush kuitenkin kieltäytyi.[9] Ride the Lightning sijoittui Billboard 200-listalla parhaimmillaan sijalle 100.[13]
Master of Puppets ja ensiaskeleet kohti suurmenestystä (1985–1986)
Vuoden 1985 lopulla valmistui yhtyeen kolmas albumi Master of Puppets, joka julkaistiin maaliskuussa 1986. Albumi oli metallimusiikin piireissä suuri menestys, vaikka siltä ei julkaistu yhtään singleä. Kappaleet, kuten nopeatempoinen ”Battery”, hidas balladimainen ”Welcome Home (Sanitarium)”, instrumentaali ”Orion” ja varsinkin albumin nimikkokappale ”Master of Puppets” nousivat klassikoiksi. Albumin seitsemäs raita oli Cliff Burtonin yli kahdeksanminuuttinen taidonnäyte.
Albumi sijoittui Billboard 200-listalla korkeimmillaan sijalle 29 ja se pysyi listalla 72 viikkoa.[14] Albumille myönnettiin kultalevy 4. marraskuuta 1986 ja kuusinkertainen platinalevy vuonna 2003. Monet kriitikot, kuten All Music Guiden Steve Huey pitävät albumia ”parhaana heavy metal -albumina koskaan”.[15] Albumin julkaisun jälkeen Metallica kiersi Ozzy Osbournen kanssa Yhdysvaltoja.[16]
Cliff Burtonin kuolema ja uusi basisti (1986–1987)

Metallican matkatessa Euroopan-kiertueellaan Ruotsin halki kohti Kööpenhaminaa Cliff Burton ja Kirk Hammett vetivät korttia nukkumapaikoista, ja Burtonille jäi ylävuode linja-auton takaosassa.[17] Öisellä taipaleella kiertuebussi ajautui ojaan Dörarpissa Ljungbyn kunnassa Ruotsissa kuljettajan menetettyä bussin hallinnan. Onnettomuudessa Burton lensi ulos bussin ikkunasta, bussi kaatui hänen päälleen, ja hän kuoli heti. 24-vuotiaana kuolleen Burtonin virallinen kuolinsyy oli rintakehän puristusvamma ja siitä aiheutuneet keuhkovauriot.[18] Selvittämättä on jäänyt, oliko kuljettaja alkoholin vaikutuksen alaisena tai oliko onnettomuuden syynä musta jää. Muu yhtye selvisi tapahtuneesta ilman vakavia vammoja

Cliff Burtonin hautajaisissa soitettiin pääosin hänen tekemänsä kappale, ”Orion” ja hänen ruumiinsa tuhkattiin lähipiirin läsnä ollessa. Burtonin kuolema jätti yhtyeen tulevaisuuden kyseenalaiseksi. Hetfield, Ulrich ja Hammett kuitenkin päättelivät, että Burton olisi halunnut heidän jatkavan soittamista. Yhtye alkoi etsiä uutta basistia, ja koesoitoissa vieraili noin 40 yrittäjää. Flotsam and Jetsam -yhtyeessä soittanut basisti Jason Newsted oli opetellut yhtyeen kaikki kappaleet ja sai koesoiton jälkeen kutsun San Franciscoon. Newstedistä tuli yhtyeen uusi basisti, mutta hän joutui kestämään muun yhtyeen kiusaamista noin vuoden päivät, koska muut jäsenet halusivat nähdä, olisiko Newsted riittävän kova pitämään pintansa yhtyeessä.[19]
Metallica soitti Burtonin kuoleman takia katkenneen kiertueen loppuun vuoden 1987 alussa. Maaliskuussa 1987 Hetfield mursi ranteensa rullalautaillessaan, minkä vuoksi yhtye joutui perumaan Saturday Night Live -esiintymisensä. Elokuussa Metallica julkaisi covereista koostetun EP-levyn The $5.98 E.P.: Garage Days Re-Revisited, jolla pyrittiin koettelemaan uuden basisti Newstedin soittotaitoa, hyödyntämään yhtyeen uutta äänitysstudioa ja lievittämään Burtonin kuoleman aiheuttamaa surua. Vuonna 1987 yhtye julkaisi Burtonin muistoksi vielä videokokoelman Cliff ’em All, joka sisälsi lähinnä fanien kuvaamaa materiaalia Burtonista.
...And Justice for All (1988–1990)
...And Justice for All, yhtyeen ensimmäinen albumi Burtonin kuoleman jälkeen, julkaistiin syksyllä 1988. Albumi oli menestys ja se pääsikin Billboard 200 -listalla parhaimmillaan sijalle kuusi.[13] Albumi myi platinalevyyn oikeutettavan määrän yhdeksän viikkoa julkaisunsa jälkeen. Newstediin kohdistuva pahanteko pääsi levyn äänityssessioissa äärimmilleen. Hänen musiikilliset ideansa hylättiin ja hänen soittonsa miksattiin levyllä lähes kuulumattomiin.[9] Albumilla oli myös edesmenneen Cliff Burtonin viimeiseksi sävellykseksi jäänyt instrumentaalikappale ”To Live Is To Die", joka sisältää lyhyen Burtonin kirjoittaman runon James Hetfieldin lausumana. Hetfieldin sanoittama kappale ”Dyers Eve” on omistettu hänen vanhemmilleen. Albumilta julkaistiin kolme singleä, ”Eye of the Beholder”, ”Harvester of Sorrow” ja ”One”.
...And Justice for All -albumilta tuotettiin Metallican ensimmäinen musiikkivideo, Dalton Trumbon sodanvastaista romaania Sotilaspoika mukaileva One, joka nousi hitiksi. Video äänestettiin sijalle 38 MTV:n ”Top 100 Videos of All Time” -listalla vuonna 1999, ja se oli MTV:n heavy metal ohjelman Headbangers Ballin toivotuin kappale.[20] Vuosina 1988-89 yhtye oli suurella Damaged Justice -maailmankiertueella. Kiertueen Seattlen keikkaa on myöhemmin pidetty yhtenä yhtyeen parhaimmista esiintymisistä.
Vuonna 1989, Metallica sai ensimmäisen Grammy-ehdokkuutensa ...And Justice For Allista. Metallica oli ennakkosuosikki, mutta voitto meni lopulta Jethro Tullin albumille Crest of a Knave. Tämä päätös aiheutti kiistelyä fanien keskuudessa ja musiikkilehdistössä. Päätös pääsi myös mukaan Entertainment Weekly's-lehden ”Grammy-palkintojen 10 suurinta pettymystä” -listalle.[21] Kolme vuotta myöhemmin Lars Ulrich viittasi tapahtuneeseen Metallican voitettua Grammy-palkinnon kappaleestaan ”Enter Sandman” sanoen ”Meidän täytyy kiittää Jethro Tullia siitä, etteivät he julkaisseet albumia tänä vuonna”.
Black Album/Metallica (1991–1993)
Lokakuussa 1990 Metallica siirtyi Pohjois-Hollywoodiin äänittämään seuraavaa albumiaan. Bob Rock, joka oli työskennellyt muun muassa The Cultin, Bon Jovin ja Mötley Cruen kanssa, palkattiin levyn tuottajaksi. Metallica, joka tunnetaan myös nimellä ”The Black Album”, miksattiin uudelleen kolme kertaa ja sen tekeminen maksoi miljoona dollaria. Levy oli Billboard 200 -listalla parhaimmillaan ensimmäisenä.[13] Albumilta nousseet suuret radiohitit, kitarariffistään tunnettu ”Enter Sandman”, raskas ”Sad But True” sekä melodinen ”Nothing Else Matters” nostivat yhtyeen lopullisesti metallimusiikin valtavirtaan. Albumi on myynyt Yhdysvalloissa 15-kertaista platinaa ja se on täten 25. eniten myyty albumi Yhdysvalloissa.

 Metallica lähti maailmankiertueelle, joka kesti yli kaksi vuotta. Kiertue alkoi Euroopasta kesällä 1991, kun Metallica soitti Monsters of Rock -kiertueella yhdessä muun muassa Panteran ja AC/DCn kanssa. Euroopan osio päättyi 28. syyskuuta 1991 Moskovaan, jossa järjestettiin massiivinen ilmaiskonsertti Tushinon lentokentällä. Seuraavaksi yhtye jatkoi kiertuettaan kotimaassaan lähes vuoden mittaisella osiolla "Wherever I May Roam", joka päättyi heinäkuussa 1992. Tämän kiertueen eräässä konsertissa James Hetfield oli väärässä paikassa väärään aikaan seisoessaan tulisuihkun päällä. Hän sai toisen ja kolmannen asteen palovammoja.[22] Kiertue kuitenkin vietiin loppuun ja Hetfieldin keskittyessä pelkästään laulamiseen ja hänen tilallaan kitaraa soitti Kirk Hammettin pitkäaikainen ystävä ja yhtyeen kitarateknikko John Marshall. ”Wherever I May Roam” -kiertue jatkui Guns N' Rosesin kanssa tehdyllä Yhdysvaltain stadionkiertueella kestäen lokakuuhun 1992 saakka. Loppusyksyn 1992 Metallica kiersi sisähalleja Euroopassa pysähtyen myös Helsingin jäähallissa 16. joulukuuta.
Vuonna 1993 yhtye jatkoi kiertuettaan ”Nowhere Else To Roam” -nimellä pysähtyen muun muassa Suomessa Oulunkylän urheilupuistossa kesäkuussa 1993. Pitkä kiertue rasitti yhtyeen jäseniä ja ongelmat alkoivat kasautua varsinkin Lars Ulrichin ja päihdeongelmista kärsivän James Hetfieldin välille.
Metallica julkaisi vuonna 1993 livekokoelman Live Shit: Binge & Purge, joka sisälsi materiaalia vuosien 1989-93 esiintymisistä.
Load, ReLoad ja Garage Inc. (1994–1999)
Melkein kolme vuotta kestäneen kiertämisen jälkeen Metallica palasi vuodeksi studioon kirjoittamaan ja äänittämään kuudetta albumiaan. Load julkaistiin 1996 ja se nousi heti Billboardin listalla sijalle 1.[13] Albumilla Metallica muutti jälleen tyyliään entistä selvemmin kevyempään suuntaan. Monelle fanille tuli järkytyksenä se, että yhtyeen jäsenet olivat leikanneet pitkät hiuksensa pois. Vaikka albumi nousi ilmestyttyään listojen kärkeen, jakoi se fanien mielipiteet kahtia. Albumista ei tullutkaan samanlaista klassikkoa kuin yhtyeen aiemmista tuotoksista, mutta kappaleet ”Until It Sleeps” ja ”Mama Said” saivat paljon radiosoittoa.
Loadin tuotannon alkuvaiheilla yhtye tuotti tarpeeksi materiaalia, jotta he olisivat voineet julkaista tupla-albumin. Yhtye päätti kuitenkin julkaista puolet kappaleista ja viimeistellä jäljelle jääneet kappaleet seuraavana vuonna. Tästä seurasi albumi ReLoad, joka sijoittui Black Albumin ja Loadin tapaan Billboardin listalla sijalle 1.[13] James Hetfield sanoi vuonna 2004 ilmestyneessä Some Kind of Monster -elokuvassa, että Loadin ja ReLoadin kappaleet olivat yhtyeen mielestä laadultaan keskinkertaisia. Promotoidakseen ReLoadia, Metallica esitti NBC:n Saturday Night Live -ohjelmassa joulukuussa 1997 kappaleet ”Fuel” ja ”The Memory Remains”, joista jälkimmäisen Metallica esitti Marianne Faithfullin kanssa.[23]
Yhtye piti pitkän kiertuetauon, jonka aikana Metallica äänitti cover-kappaleista koostuneen Garage Inc. -albumin, joka sisälsi kaksi levyä. Albumin ensimmäinen levy sisälsi covereita muun muassa Diamond Headilta, Black Sabbathilta ja Thin Lizzyltä. Toinen levy sisälsi pikaisesti Cliff Burtonin kuoleman jälkeen julkaistun Garage Days Re-Revisited-EP:n.
21. ja 22. huhtikuuta 1999 Metallica äänitti kaksi esiintymistään San Franciscon sinfoniaorkesterin kanssa. Sinfoniaorkesteria johti Michael Kamen, joka oli työskennellyt Metallican kanssa aiemmin ”Nothing Else Matters” -kappaleen parissa. Metallica kirjoitti kaksi uutta kappaletta sinfoniaorkesterin kanssa soitettavaksi, ”No Leaf Cloverin” ja ”-Humanin". Esiintymiset julkaistiin vuonna 1999 tupla-albumina ja videona, joiden nimeksi tuli S&M.
Ongelmia (2000)

Vuonna 2000 Metallican jäsenten keskinäiset suhteet olivat tulehtuneet. Yhtyeen sisäinen työnjako oli käynyt jäsenille raskaaksi. Rumpali Lars Ulrich johti käytännössä Metallican liiketoimintaa, kitaristi-laulaja James Hetfield sanoitti yhtyeen lähes kaikki kappaleet ja sävelsi ne yhdessä Lars Ulrichin kanssa. Basisti Jason Newsted koki olevansa Metallican ”uusi” jäsen vielä kaikkien vuosien jälkeenkin, eikä tuntenut saavansa tarpeellista arvostusta yhtyeessä.[24] Newsted kertoi myös, että James Hetfield ei suvainnut eri jäsenten soolohankkeita edes yhtyeen suvantoaikoina. Esimerkiksi Newstedillä oli useita omia yhtyeitä vuosien varrella, kuten Echobrain ja IR8.[25]
Metallica oli aallonpohjassa: kaksi edellistä virallista studioalbumia Load ja ReLoad eivät menestyneet odotetusti, rumpali Ulrich sai kielteistä julkisuutta Napster-jupakan takia, Hetfieldin päihdeongelmat pahenivat ja lopulta basisti Newsted luuli, että Metallica hajoaisi.[26] Newsted erosi yhtyeestä vuonna 2001. Muutkin jäsenet kuin jo yhtyeen jättänyt Newsted alkoivat pelätä yhtyeen hajoavan.[26]
Napster (2000–2001)

Metallica  äänitti Mission: Impossible II -elokuvan soundtrackille kappaleen ”I Disappear”, joka osoittautui olevan radiosoitossa jo ennen kappaleen julkaisua. Selvittäessään kappaleen vuotoa vastannutta lähdettä, löysi yhtye tiedoston Napster-tiedostonjako-ohjelmasta. Yhtye myös huomasi, että koko heidän tuotantonsa oli Napsterissa ilmaiseksi ladattavissa. Tästä rumpali Ulrich sai tarpeekseen ja haastoi kappaleita levittäneen Napsterin oikeuteen.[27][28] Hän myös voitti oikeudenkäynnin. Tapaus herätti vastalauseita Metallican fanien keskuudessa.[29][30]
Metallica ei käynyt käräjiä pelkästään Napsterin kanssa. Vuonna 1999 yhtye haastoi oikeuteen myös alusvaateyritys Victoria's Secretin[31] sekä vuonna 2000 Guerlain-kosmetiikkayhtiön tavaramerkkinsä, Metallica-nimen, väärinkäytösten takia.[32] Korvausvaatimukset sovittiin oikeussalien ulkopuolella.[31]
St. Anger-albumi ja uusi basisti (2001–2006)
Ongelmista huolimatta hajoamispisteessä ollut kolmikko Hetfield, Hammett ja Ulrich päättivät jatkaa yhtyeenä intensiivisen terapian avulla. St. Anger -albumin äänitykset aloitettiin vuoden 2001 alkupuolella, mutta työ keskeytyi Hetfieldin mentyä päihdevieroitukseen. Siellä Hetfield vietti puoli vuotta, eikä hän pitänyt minkäänlaista yhteyttä yhtyeeseen. Uusi albumi valmistui vasta vuonna 2003 monien vastoinkäymisten ja yhteisten terapiajaksojen johdosta, jotka saatiin taltioiduksi Metallicasta kertovaan dokumentaariseen Metallica: Some Kind of Monster -elokuvaan. Vaikka albumin tekeminen oli vaikeaa, ensimmäistä kertaa Metallican historiassa esimerkiksi kappaleiden sanoituksiin osallistuivat aktiivisesti muutkin jäsenet kuin James Hetfield. Kappaleiden kirjoittamista ja albumin äänityksiä hidastivat myös päihdevieroituksesta palanneen ja päihdeterapian aloittaneen Hetfieldin asettamat ehdottomat aikarajat työnteolle. James Hetfield oli terapeuttien kehotuksesta Metallicassa käytännössä päivätöissä kahdestatoista neljään, jonka jälkeen Lars Ulrich ja Kirk Hammett jäivät tuottaja Bob Rockin kanssa studiolle keskenään työstämään materiaalia. Muun muassa Ulrichia tämä järjestely ei miellyttänyt, mutta Hetfield ei pyynnöistä huolimatta joustanut ajankäytöstään.[26] Nihkeästä prosessista huolimatta albumi valmistui huhtikuussa 2003.

St. Anger -albumilla soitti bassoa tuottaja Bob Rock. Albumin valmistumisen aikana yhtye järjesti koesoittoja, joihin osallistuivat muun muassa Jeordie White (Marilyn Manson), Scott Reeder (Kyuss), Eric Avery (ex-Jane's Addiction), Pepper Keenan (Corrosion of Conformity), Les Claypool (Primus) ja Danny Lohner (Nine Inch Nailsin entinen live-basisti). Lopullinen valinta osui kuitenkin aiemmin Suicidal Tendenciesissä ja Ozzy Osbournen yhtyeessä soittaneeseen basisti Robert Trujilloon, joka liittyi pian yhtyeeseen. Trujillon ensimmäinen julkinen esiintyminen tapahtui 6. toukokuuta 2003 MTV Icons -tapahtumassa New Yorkissa. St. Anger -albumin mukaan liitettiin DVD, jossa kaikki albumin kappaleet soitettiin yhtyeen harjoitustilassa livenä Trujillon kanssa.
St. Anger merkitsi Metallican paluuta taas raskaampaan soundiin. Yhtye soitti nyt matalammalle viritetyillä kitaroilla ja bassolla kuin koskaan ennen, lähes kaikki kappaleet on soitettu Drop C -virityksellä. Edellä mainittu dokumenttielokuva, Metallica: Some Kind of Monster, jonka maailman ensi-ilta elokuvateatterissa oli 21. toukokuuta 2004, kertoo St. Angerin nauhoitussessioista, ja siitä, miten yhtye pääsi vaikeuksistaan muun muassa terapeutti Phil Towlen avulla. St. Angeriltä hitiksi nousi nimiraita ”St. Anger”, jonka korkein sijoitus Billboardin Mainstream Rock Tracks -listalla oli 2. Toinen samalla listalla hyvin menestynyt kappale oli ”Frantic”, joka nousi sijalle 21.
Vuonna 2004 yhtye julkaisi Some Kind of Monster -EP:n, joka tuki samannimistä elokuvaa. EP sisälsi livekappaleita vuoden 2003 Pariisin konsertista sekä kaksi versiota uudesta "Some Kind of Monster" -kappaleesta.
Vuonna 2004 Metallica soitti ensimmäisen basistinvaihdoksen jälkeisen Suomen konserttinsa 28. toukokuuta 2004 loppuunmyydyllä Helsingin Olympiastadionilla. Yli puoli vuotta aiemmin, 15. joulukuuta 2003 myyntiin tulleet noin 41 000 lippua myytiin loppuun neljässä tunnissa.[33] Myöhemmin myyntiin tulleet liput menivät myös kaupaksi, minkä vuoksi yleisömäärä nousi lähes 50 000 katsojaan. Yhtye soitti ylimääräisenä encore-kappaleena vuonna 1983 ilmestyneen Kill 'Em All -albumin kappaleen "Jump In The Fire", joka soi tuolloin ensimmäisen kerran live-versiona Euroopassa koko yhtyeen historian aikana.[34] Myös Ruotsissa menekki oli kova, sillä kaksi päivää Helsingin konsertin jälkeen Göteborgin Ullevi-stadionilla katsojia oli 55 802.[35]
Slipknotin rumpali Joey Jordison ja Slayerin rumpali Dave Lombardo tuurasivat Metallica-rumpali Lars Ulrichia yhden konsertin ajan Englannin Download-festivaaleilla 2004, koska Ulrich oli terveydellisistä syistä sivussa.
Joulukuussa 2006 Metallica julkaisi DVD:n, The Videos: 1989-2004, joka sisälsi kaikki yhtyeen musiikkivideot vuosilta 1989–2004.
Death Magnetic ja kaksi maailmankiertuetta (2006–2009)
Metallica ilmoitti 16. helmikuuta 2006 verkkosivuillaan, että yli viidentoista vuoden yhteistyö tuottaja Bob Rockin kanssa oli päättynyt. Metallican kymmenennen virallisen kokopitkän studioalbumin tuottaisi Rick Rubin.
Metallica kiersi vuonna 2006 ympäri maailmaa ”Escape From The Studio '06” -kiertueella. Yhtye teki samankaltaisen kiertueen vuonna 1995. Vuonna 2006 Metallican ainoaksi Pohjois-Euroopan konsertiksi jäi esiintyminen Tallinnan laululavalla 13. kesäkuuta. Esiintyminen oli osa Master of Puppetsin 20-vuotisjuhlakiertuetta. Yhtye soitti muun muassa kaikki Master of Puppets -albumin kappaleet sekä muita hittejä yli 78000 hengen edessä. Kiertueen konserteissa kuultiin myös instrumentaalikappale ”Orion” ensimmäistä kertaa Cliff Burtonin kuoleman jälkeen.
Viikolla 22 vuonna 2007 Metallica teki suomalaista listahistoriaa, kun yhtyeellä oli levy-yhtiön ottamien ylimääräisten painosten ja alennusmyyntien siivittämänä samanaikaisesti kymmenen albumia Suomen virallisella Top 40 -albumilistalla.[36][37]
Metallica kävi myös soittamassa 2007 heinäkuussa Live Earth -konsertissa Lontoossa. Yhtye aloitti vuonna 2007 ”Sick of the Studio '07” -kiertueen Portugalista 28. kesäkuuta 2007. Konsertissa kuultiin kahdeksantoista vuoden tauon jälkeen muun muassa kappale ”...And Justice For All”. ”Sick of the Studio '07” -kiertueella Metallica esiintyi Suomessa 15. heinäkuuta 2007 Helsingin Olympiastadionilla. Suomen konsertin ensimmäiset 40000 lippua myytiin loppuun noin 45 minuutissa. Metallican edellisellä Suomeen ulottuneella kiertueella vuonna 2004 Olympiastadion myytiin loppuun noin neljässä tunnissa.[33][38]
Yhtye soitti tulevalta albumiltaan uuden, myöhemmin ”Cyanide”-nimiseksi paljastuneen kappaleen Ozzfestissä Dallasissa 9. elokuuta 2008. Albumin ensimmäinen internet-singlejulkaisu oli ”The Day That Never Comes” 21. elokuuta 2008, jonka musiikkivideo julkaistiin myöhemmin. Neljä päivää myöhemmin Metallican nettisivuilla oli kuultavissa uusi "My Apocalypse" -kappale. Viimein Death Magnetic julkaistiin 12. syyskuuta 2008.
Yhtye teki albumilla paluun 1980-luvun thrash metal -tyyliinsä, pitkiin kappaleisiin, kitarasooloihin ja kunnianhimoon.[39] Yhtye on kertonut paluun olevan osittain tuottaja Rick Rubinin ansiota.
Death Magnetic -albumi sijoittui ykköseksi monien eri maiden albumilistoilla, kuten Australiassa, Kanadassa, Meksikossa ja Euroopan albumilistalla. Albumi sijoittui myös Yhdysvaltojen Billboard 200 -listan ykköseksi. Viikko albumin julkaisun jälkeen albumi pysyi Billboard 200 -listan ja Euroopan listan ykkösenä. Syyskuun loppuun mennessä albumi oli käväissyt ykköspaikalla 32 eri maassa.[40] Suomessa Death Magnetic myi tuplaplatinaa jo ilmestymispäivänään 12. syyskuuta.[41]
Useiden yhtyeen fanien mielestä Death Magneticin albumin ääni on liian kompressoitu CD:llä, jolloin soiton dynamiikka on kärsinyt. Levyn masteroineen Ted Jensenin mukaan levy on niin sanotun volyymisodan uhri.[42] Vuoden 2009 toukokuussa Activision julkaisi Guitar Hero: Metallican. Pelissä on lisäksi Metallican jäseniin vaikuttaneiden yhtyeiden kappaleita. Albumin kappaleet kuulostavat huomattavasti paremmalta Guitar Hero: Metallica -pelissä.[42]
Death Magnetic -albumia seurasi vuonna 2009 alkanut maailmankiertue, jonka aikana Metallica vieraili myös Suomessa 14. ja 15. kesäkuuta.[43] Yhtyeen molemmat esiintymiset Helsingin Hartwall Areenalla myytiin loppuun noin 40 minuutissa. Metallica esiintyi vuonna 2009 myös kolmannen kerran Suomessa, Sonisphere-festivaaleilla Porin Kirjurinluodolla.[44][45]
Lou Reed, oma levy-yhtiö ja maailmankiertueita (2011–2015)
Keväällä 2011 Metallica äänitti San Franciscon liepeillä albumin Lou Reedin kanssa. Lou Reed oli tehnyt kappaleet Lulu-nimiseen teatterimusikaaliin, jota esitettiin Saksassa. Yhtye ilmoitti 22. elokuuta 2011 tulevan albumin, Lulun julkaisuajankohdaksi 1. marraskuuta Pohjois-Amerikassa ja muualla maailmassa 31. lokakuuta. Levyllä on kymmenen kappaletta.
Vuonna 2012 Metallica kiersi maailmaa esittämässä Black albuminsa kokonaisuudessaan, pysähtyen myös Suomeen 4. kesäkuuta.[46] Kappaleet The Struggle Within, My Friend of Misery ja Don't Tread On Me esitettiin ensimmäistä kertaa livenä. Samana vuonna yhtye jätti Warner Bros.:in ja perusti oman levy-yhtiön, jonka nimi on Blackened Recordings.[47] Uusi levy-yhtiö julkaisee Metallican tulevat albumit sekä uusintapainokset vanhoista albumeista.[48]
Joulukuussa 2013 Metallicasta tuli maailman ainoa rockyhtye, joka on soittanut kaikilla seitsemällä mantereella. Metallica esiintyi 8. joulukuuta Etelämantereella toimivalla Carlinin tutkimusasemalla, joka sijaitsee Argentiinalle kuuluvilla Eteläisillä Shetlandsaarilla. Yleisönä oli 120 tutkimusaseman henkilökuntaan kuuluvaa sekä muutama Coca Colan järjestämän kilpailun voittanut eteläamerikkalainen fani.[49] Kymmenen Freeze 'Em All -nimellä kulkeneen konsertin kappaletta on ladattavissa yhtyeen kotisivuilta.[50]
2013 Metallica julkaisi elokuvan Metallica - Through the Never.
Hardwired…To Self-Destruct (2015–)
Kitaristi Kirk Hammett kertoi marraskuussa 2015, että yhtyeen seuraava levy julkaistaan 2016 loppuvuodesta tai 2017 alkuvuodesta.[51] James Hetfield kertoi EMGtv:n haastattelussa lokakuussa 2015, että yhtye on studiossa työstämässä uutta albumia.[52]
18. elokuuta 2016 Metallica julkisti verkkosivustollaan kymmenennen albuminsa Hardwired...to Self-Destruct kappalelistan ja kansikuvan. Myös albumin ensimmäinen single ”Hardwired” musiikkivideoineen näki päivänvalon. Tulevan albumin julkaisupäiväksi ilmoitettiin 18. marraskuuta 2016, jolloin sen julkaisi yhtyeen itsensä hallinnoima levy-yhtiö Blackened Recordings. Hardwired... to Self-Destruct debytoi Yhdysvalloissa albumilistan ykkösenä. Albumilta lohkaistiin nimikkokappale ”Hardwiredin” jatkeeksi vielä neljä muuta singleä: ”Moth into Flame”, ”Atlas, Rise!”, ”Now That We’re Dead” ja ”Spit Out the Bone”. Jokaiselle albumin kahdestatoista kappaleesta julkaistiin myös musiikkivideo.
Metallica ilmoitti aloittavansa uuden albuminsa myötä myös uuden WorldWired Tour -kiertueensa. Pohjois-Amerikassa stadionkonserteista koostuneella kiertueella yhtyeen lämmittelijöinä toimivat Avenged Sevenfold, Volbeat ja Gojira.[53]
Tyyli

Metallica on saanut vaikutteita varhaisen heavy metalin edustajilta, kuten Scorpionsilta, Van Halenilta, Black Sabbathilta, Deep Purplelta ja Led Zeppeliniltä. Myös Mercyful Fate, Motörhead, Diamond Head, Iron Maiden ja thrash metallin edelläkävijänä tunnettu Venom ovat vaikuttaneet Metallican tyyliin. Varhaiset Metallican julkaisut sisälsivät nopeita tempoja ja jopa yhdeksän minuuttia kestäviä instrumentaaleja. Kappaleet kertoivat muun muassa uskonnosta, kuolemasta, sodasta, raivosta ja huumeista.
Vuonna 1991 uuden tuottajan, Bob Rockin myötä Metallica yksinkertaisti ja selkeytti musiikkiansa. Yhtye vähensi aggressiivisten ja nopeatempoisten kappaleiden määrää laajentaakseen musiikillista valikoimaansa. Muutos tähän suuntaan osoittautui kaupallisesti menestyksekkääksi, kun Black Album nousi Billboard 200 -listan ensimmäiselle sijalle. Metallica vaihtoi sanoituksellista lähestymistapaansa ja kirjoitti kappaleita, jotka käsittelivät vihaa, menetystä ja kostoa. Albumeilla Load ja ReLoad raskaimmat metallimusiikilliset piirteet on hylätty lähes kokonaan ja kappaleissa kuuleekin vaikutteita maanläheisestä blues rockista, vaihtoehtorockista sekä jopa countrymusiikista.
St. Angerin myötä Metallica teki suurimman musiikillisen muutoksensa koskaan. Yhtye haki albumille rähjäistä ja raakaa äänimaailmaa. Albumin kitarat ja bassokitara on viritetty drop-C-vireeseen, eikä albumilla ole yhtään kitarasooloja. Levyn sanoitukset käsittelevät muun muassa paholaista, huumeidenvastaisuutta, klaustrofobiaa ja uskontojen tekopyhyyttä.
Metallica käyttää kymmenennellä albumillaan, Death Magneticilla, useimmissa kappaleissa jälleen E-vireessä olevia soittimia (joissain Drop-D) ja kappaleet sisältävät useita kitarasooloja.
Jäsenet

Metallican kokoonpanotAlkuperäinen
(1981, 1982)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Lars Ulrich - rummut
Dave Mustaine - kitara
Ron McGovney - basso(1982–1983)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Dave Mustaine - kitara
Cliff Burton - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut(1983–1986)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara
Cliff Burton - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut(1986–2001)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara
Jason Newsted - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut(2001–2003)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut,
Bob Rock - bassoNykyinen
(2003–)
James Hetfield - rytmikitara, laulut
Kirk Hammett - kitara, taustalaulut
Robert Trujillo - basso, taustalaulut
Lars Ulrich - rummut
Nykyiset
James Hetfield – laulu, rytmikitara (satunnainen soolokitara)
Lars Ulrich – rummut
Kirk Hammett – soolokitara, taustalaulu (1983–)
Robert Trujillo – bassokitara, taustalaulu (2003–)
Entiset
Jason Newsted – bassokitara, taustalaulu (1986–2001)
Cliff Burton – bassokitara, taustalaulu (1982–1986)
Dave Mustaine – soolokitara (1981–1983)
Ron McGovney – bassokitara, taustalaulu (1981–1982)
Joey Jordison & Dave Lombardo – rummut (2004) (Keikkarumpaleina Ulrichin sairastuttua)
John Marshall – rytmikitara (1986 & 1992) (Keikkakitaristina Hetfieldin ollessa toipilaana)
Muut henkilöt
Rick Rubin – tuottaja (2006–)
Bob Rock – tuottaja (1991–2003), bassokitara albumilla St. Anger (2002–2003)
Flemming Rasmussen – tuottaja (1984–1988)
Paul Curcio – tuottaja (1983)
Jon Zazula – tuottaja (1983), manageri (1983–1984)
Aikajana

Diskografia

Studioalbumit

Konsertit Suomessa

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Halfin, Ross| title = Metallica kuvina| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2009| version = (Metallica, 2006.) Kirk Hammetin esipuhe. Suomentanut Päivi Paappanen| id = ISBN 978-952-01-0315-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Halfin, Ross| title = Voittamaton Metallica| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 2012| version = (The Ultimate Metallica, 2010.) Alkusanat: Lars Ulrich. Jälkisanat: Kirk Hammett. Suomentanut Maria Sjövik| id = ISBN 978-951-20-8772-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = McIver, Joel| title = Metallica: Thrashtitaanien tie maailman mahtavimmaksi metallibändiksi... ja mitä sitten tapahtui| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2005| version = (Justice for all: The truth about Metallica, 2004.) Suomentanut Ilkka Salmenpohja| id = ISBN 952-471-618-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Putterford, Mark (toim.)| title = Metallica| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1995| version = (Metallica in their own words, 1994.) Suomentanut Leena Lehtinen| id = ISBN 951-31-0550-4}}
Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 on Twitter

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
.
.

. Ylen Elävä arkisto.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 KaaosZine.
.

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Alberto Contador Velasco (s. 6. joulukuuta 1982 Pinto, Madridin maakunta, Espanja) on espanjalainen maantiepyöräilijä. Contador on vuosien 2007 ja 2009 Ranskan ympäriajon, vuosien 2008, 2012 ja 2014 Espanjan ympäriajon sekä vuosien 2008 ja 2015 Italian ympäriajon kokonaiskilpailun voittaja.
Contador aloitti ammattilaisuransa vuonna 2003 espanjalaisessa Once-Eroski-tallissa sellaisten tunnettujen pyöräilijöiden kuin Joseba Beloki ja José Azevedo kanssa. Läpilyöntivuotenaan 2007 Contador polki yhdysvaltalaisessa Discovery Channel -tiimissä, mutta siirtyi sen jälkeen Astanan miehistöön. Kausilla 2011–2016 hän edusti tallia, joka viimeksi tunnettiin nimellä Tinkoff. Viimeisen ammattilaiskautensa 2017[1] hän ajoi Trek-Segafredo-joukkueessa. Hän on 176 senttimetriä pitkä ja painoa hänellä on 65 kilogrammaa.
Vuonna 2006 Contadorin nimi liitettiin espanjalaiseen dopingvyyhteen Operaatio Puertoon hänen ajaessaan Liberty Seguros -tallissa, mutta espanjalainen todettiin myöhemmin samana vuonna syyttömäksi. Syyskuussa 2010 Contador kertoi doping-näytteestään löytyneen kiellettyä klenbuterolia[2]. Espanjan pyöräilyliitto antoi hänelle 26. tammikuuta 2011 vuoden kilpailukiellon, jonka seurauksena hän olisi menettänyt El Pais -lehden mukaan myös vuoden 2010 Ranskan ympäriajon voittonsa[3]. Espanjan pyöräilyliitto kuitenkin vapautti Contadorin kilpailukiellosta valituksen jälkeen 15. helmikuuta[4]. Urheilun kansainvälinen vetoomustuomioistuin, CAS, päätti helmikuussa 2012 antaa Contadorille takautuvasti kahden vuoden kilpailukiellon. Hän menetti Ranskan ympäriajon 2010 ja Italian ympäriajon 2011 voittonsa, samoin kaikki muut tuloksensa Ranskan ympäriajosta 2010 alkaen.[5].
Contadoria pidetään yhtenä lahjakkaimpana espanjalaispyöräilijänä sitten Miguel Indurainin. Huikeana mäkimiehenä tunnettu Contador on varsin hyvä myös aika-ajossa, ja hän on voittanut muun muassa Espanjan aika-ajomestaruuden. Contador on menettänyt yhdestä sormestaan ylemmän nivelen kohdalta palan, kun hän yritti vauhdissa korjata matkamittarinsa anturia, mutta huonoksi onneksi sormi joutui pinnojen väliin. Contadorilla todettiin vakava verihyytymä aivoissa vuonna 2004, mutta leikkaus pelasti hänet. Seitsemän kuukauden sairausloman jälkeen espanjalainen otti uransa ensimmäisen suuren voiton Tour Down Under -etappikilpailussa Australiassa viemällä 5. osuuden voiton tammikuussa 2005.
Ranskan ympäriajo 2007
Vuoden 2007 Ranskan ympäriajossa Contadorin esitys Alppien vaativilla osuuksilla oli väkevä. Hyvät otteet saivat jatkoa ensimmäisessä henkilökohtaisessa aika-ajossa ja Contadorin sijoitus yhteiskilpailussa oli aika-ajon jälkeen kolmas. Contador voitti Pyreneiden ensimmäisen vuoriosuuden, joka päättyi erittäin kovan Plateau-de-Beille -vuoren huipulle. Contador kukisti loppukirissä irtiottokumppaninsa, kokonaiskilpailua johtaneen Michael Rasmussenin. Samalla Contador siirtyi yhteiskilpailussa toiseksi ohi Cadel Evansin. Pyreneitten kahdella viimeisellä osuudella Contador hyökkäsi lukuisia kertoja, mutta Rasmussen pystyi vastaamaan 24-vuotiaan espanjalaisen vauhtiin.
Ranskan ympäriajon 16. etapin jälkeen Rasmussenin Rabobank-talli ilmoitti heittäneensä ajajansa ulos kilpailusta ja näin Contador siirtyi kokonaiskilpailun kärkipaikalle. Hän onnistui säilyttämään kokonaisjohtonsa toiseksi viimeisen päivän aika-ajon jälkeen, vaikka Cadel Evans nousikin 23 sekunnin ja Levi Leipheimer 31 sekunnin päähän. Seuraavana päivänä Contador juhli Champs-Élysées'llä Ranskan ympäriajon kokonaiskilpailun voittoa; hän oli lisäksi paras nuorten kilpailussa.
Ranskan ympäriajon jälkeen Contador ei ajanut vuonna 2007 isoissa kilpailuissa. Mies jätti mm. Espanjan ympäriajon väliin ja keskittyi syksyn aikana puntaroimaan saamiaan tarjouksia muilta talleilta, sillä Discovery Channel päätti lopettaa ammattilaispyöräilyn tukemisen tuohon kauteen. Tallin kaikki ajajat joutuivat etsimään työpaikan seuraaviksi kausiksi muualta. Contador teki 23. lokakuuta sopimuksen Astanan kanssa. Pesti on pituudeltaan kaksivuotinen. Dopingskandaalien ryvettämä talli palkkasi uudeksi urheilupäällikökseen Discovery Channelin entisen johtajan Johan Bruyneelin. Bruyneelin lisäksi Discovery Channelista siirtyi Astanaan runsaasti muutakin henkilökuntaa johtotasolta mekaanikkoihin. Bruyneel on kaikkien aikojen menestyksekkäin tallipäällikkö Ranskan ympäriajossa, sillä Contadorin vuoden 2007 voitto oli belgialaisjohtajalle peräti uran kahdeksas.
2008
Contadorin kauden 2008 kilpailukalenteri meni osittain uusiksi, kun Ranskan ympäriajon järjestävä ASO päätti evätä Astana-tallin osallistumisoikeuden kaikkiin ASO:n järjestämiin kilpailuihin. Niihin kuului myös maaliskuun alussa ajettu Pariisi-Nizza -kilpailu. ASO perusteli ratkaisuaan sillä, että Astana-talli on sotkeutunut useisiin dopingtapauksiin kahden viime vuoden aikana. Perusteluissa mainittiin myös Tourin julkisuuskuvan kärsiminen, mikäli Astana olisi mukana.
Astana-talli sai kutsun Italian ympäriajoon vain viikko ennen kilpailun alkua. Contador pystyi lyhyestä valmistautumisesta huolimatta voittamaan kokonaiskilpailun vaikka sijoittuikin vain yhdellä etapilla kolmen parhaan joukkoon: hän oli toinen kymmenennen etapin aika-ajossa. Hän sai johtajan maglia rosa -paidan haltuunsa 15. osuuden jälkeen pitäen sen maaliin saakka. Häntä aiemmin Italian ympäriajon on espanjalaisispyöräilijöistä voittanut vain Miguel Indurain.
Italian ympäriajon jälkeen Contador otti tavoitteekseen Espanjan ympäriajon kokonaiskilpailun voiton. Kilpailun ensimmäisen puoliskon säästeliäästi ja ongelmia vältellen ajanut Contador teki ratkaisevan tuntuisen eron kanssakilpailijoihinsa vuoristoetappien 13 ja 14 kovissa nousuissa. Etapin 13 jälkeen johtajan kultaisen paidan haltuunsa ottanut Contador ei enää luovuttanut johtoa muille ja kantoi paitaa aina Madridiin asti.
Voittamalla Espanjan ympäriajon vuonna 2008 Contador teki historiaa, sillä hänestä tuli lyhimmän ajan sisällä kaikki kolme suurta ympäriajoa voittanut ajaja. Contadorin voitot mahtuvat kaikki 14 kuukauden aikajakson sisälle. Lisäksi hänestä tuli kautta aikain viides ja ensimmäinen espanjalainen ajaja, joka on voittanut kaikki kolme suurta ympäriajoa. Contadorin lisäksi kolme eri ympäriajoa ovat voittaneet Eddy Merckx, Felice Gimondi, Jacques Anquetil ja Bernard Hinault.
2009–2010
Contador voitti Ranskan ympäriajon toistamiseen 2009. Kilpailua sävytti hänen ja joukkuetoverinsa Lance Armstrongin kamppailu Astana-tallin ykkösajajan asemasta. Heidän keskinäiset välinsä olivat varsin huonot, ja Contador totesikin vaikeinta kilpailussa olleen joukkueen hotellissa vietetty aika. Hän voitti kokonaiskilpailun neljän minuutin ja 11 sekunnin erolla Andy Schleckiin, Armstrong sijoittui kolmanneksi.[6] Contador voitti kilpailussa Verbieriin päättyneen vuorietapin 43 sekunnin erolla Andy Schleckiin[7] sekä Annecyssa ajetun 40 kilometrin aika-ajon kolmen sekunnin erolla Fabian Cancellaraan[8].
Ranskan ympäriajossa 2010 Contador kamppaili kokonaiskilpailun voitosta Andy Schleckin kanssa. Contador nousi kilpailun johtoon 15. etapin jälkeen hieman kiistanalaisella tavalla: Schleckin pyörän ketjut irtosivat noin 22 kilometriä ennen maalia, jolloin Contador teki iskun, ja saapui maaliin 39 sekuntia ennen Schleckiä[9]. Contador voitti kokonaiskilpailun lopulta juuri 39 sekunnin erolla ennen Schleckiä. Tästä tempusta huolimatta Contador ja Andy ovat hyviä kavereita, minkä osoitti se, että Ranskan ympäriajon viimeisellä etapilla he naureskelivat ja spurttailivat pääjoukon edessä leikkimielisesti. [10]
Väitetystä kaveruussuhteesta huolimatta elokuussa 2010 Contadorin kerrottiin korvaavan Andy Schleckin tanskalaisessa Saxo Bank -joukkueessa [11]. Syyskuun lopulla 2010 Contador myönsi antaneensa heinäkuussa positiivisen dopingnäytteen. Näyte sisälsi jäämiä klenbuterolista. [12] Contador kertoi positiivisen näytteen johtuneen hotellin tarjoilemasta pilaantuneesta ruoasta. [13]
2011
Contador vapautui kilpailukiellosta Espanjan pyöräilyliiton tekemän valituksen jälkeen helmikuussa. Hän voitti kevään aikana Murcian ja Katalonian ympäriajot. Italian ympäriajoa hän hallitsi varsin ylivoimaisesti. Hän nousi kokonaiskilpailun johtoon voitettuaan Etnalle päättyneen yhdeksännen etapin, ja piti maglia rosa -paidan siitä lähtien hallussaan. Hän voitti myös 16. etappina ajetun ylämäkiaika-ajon. Kokonaiskilpailun hän voitti kuuden minuutin ja kymmenen sekunnin erolla Michele Scarponiin.
2012–
CAS määräsi Contadorin helmikuussa kahden vuoden kilpailukieltoon. Contador menetti muun muassa Ranskan ympäriajon voiton vuodelta 2010 ja Italian ympäriajon voiton vuodelta 2011. Kilpailukielto jatkui elokuuhun 2012. Espanjan ympäriajossa hän voitti Fuente Déhen päättyneen 17. etapin siirtyen samalla kokonaiskilpailun johtoon, jonka hän lopulta voitti minuutin ja 16 sekunnin erolla Alejandro Valverdeen. Hän voitti Espanjan ympäriajon myös 2014 kukistettuaan toiseksi tulleen Chris Froomen minuutilla ja 10 sekunnilla[14]. Hän voitti kilpailun 16. ja 20. etapin. Hän voitti Italian ympäriajon 2015 minuutin ja 53 sekunnin erolla Fabio Aruun[15]. Hän siirtyi kilpailun johtoon viidennen etapin jälkeen, putosi toiseksi 13. osuuden jälkeen, mutta nousi lopullisesti kokonaiskilpailun johtoon oltuaan kolmas seuraavalla etapilla, aika-ajossa. Hän ei voittanut kilpailussa yhtään etappia.[16] Hän päätti ammattilaisuransa Espanjan ympäriajoon 2017[1].
Tallit
2003: Once-Eroski
2004–2006: Liberty Seguros ja sittemmin Astana-Würth
2007: Discovery Channel, talliin hän tuli tunnetun Puerto-skandaalin jälkeen, kun hän oli jäänyt ilman tallia. Tällöin hänet kutsuttiin "UCI ProTourin" ehkä menestyksekkäimmän ja maineikkaimman tallin jäseneksi.
2008–2010: Astana Team
2011–2016: Team Saxo Bank / Saxo-Tinkoff / Tinkoff-Saxo / Tinkoff
2017: Trek-Segafredo
Saavutuksia
2003
Tour de Pologne: Kahdeksannen etapin voitto
2005
Jacob's Creek Tour Down Under: viidennen etapin voitto
Setmana Catalana de Ciclisme: kilpailun yleisvoitto + kolmannen etapin voitto
Baskimaan ympäriajo: kokonaiskilpailun kolmas + etapin 5 B voitto
Tour de Romandie: kokonaiskilpailun neljäs + neljännen etapin voitto
2006
Tour de Romandie: kokonaiskilpailun toinen + kolmannen etapin voitto
Tour de Suisse: kahdeksannen etapin voitto
Vuelta Ciclista al Pais Vasco: kokonaiskilpailun viides
2007
Tour de Valence: neljännen etapin voitto
Pariisi–Nizza-ajo 2007 kokonaiskilpailun voitto sekä neljännen ja seitsemännen etapin (Maurs-Mende ja Nizza-Nizza) ja nuorten ajajien kilpailun voitto.
Vuelta a Castilla y Leon: kokonaiskilpailun ja neljännen etapin voitto
Dauphiné Libéré: kokonaiskilpailun kuudes
Ranskan ympäriajo 2007: kokonaiskilpailun, nuorten kilpailun sekä 14. etapin voitto (Mazamet-Plateau-de-Beille), kolmas 16. etapilla
2008
Vuelta a Castilla y Leon: kokonaiskilpailun sekä ensimmäisen ja neljännen etapin voitto
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailun sekä ensimmäisen ja kuudennen etapin voitto
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailun voitto, 10. etapilla toinen
Olympialaiset, aika-ajossa neljäs
Espanjan ympäriajo, kokonais- ja yhdistelmäkilpailun sekä 13. ja 14. etapin voitto, 20. etapilla toinen, 7. ja 8. etapilla kolmas
2009
Volta ao Algarve, kokonaiskilpailun ja neljännen etapin (henkilökohtainen aika-ajo) voitto
Pariisi–Nizza-ajo, kokonaiskilpailussa neljäs, 1. etapin (henkilökohtainen aika-ajo) ja 6. etapin voitto
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailun sekä kolmannen ja kuudennen (aika-ajo) etapin voitto
Dauphiné Libéré, kokonaiskilpailussa kolmas
Aika-ajon Espanjan mestaruus
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailun sekä 15. etapin ja 18. etapin (aika-ajo) voitto, ensimmäisellä etapilla (aika-ajo) ja 17:nnellä etapilla toinen
Maailmanrankingissa ensimmäinen[17]
2010
Volta ao Algarve, kokonaiskilpailun ja kolmannen etapin voitto
Pariisi–Nizza-ajo, kokonaiskilpailun ja 4. etapin voitto
Vuelta a Castilla y Leon: kokonaiskilpailun ja neljännen etapin (aika-ajo) voitto
La Flèche Wallonne, kolmas
Critérium du Dauphiné, kokonaiskilpailussa toinen, pistekilpailun, prologin ja 6. etapin voitto
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailun voitto, 12. ja 17. etapilla toinen
2011
Vuelta Ciclista a Murcia, kokonais- ja pistekilpailun sekä toisen ja kolmannen (aika-ajo) etapin voitto
Katalonian ympäriajo, kokonaiskilpailun ja 3. etapin voitto
Vuelta a Castilla y León, 4. etapin (aika-ajo) voitto
Italian ympäriajo, kokonais- ja pistekilpailun voitto, 9. ja 16. (aika-ajo) etapin voitto, 8., 13., 14. ja 19. etapilla toinen, 15. ja 21. (aika-ajo) etapilla kolmas
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides, 4. etapilla toinen, 19. ja 20. (aika-ajo) etapilla kolmas
2012
Tour de San Luis, kolmannen ja viidennen etapin voitto
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailun ja 17. etapin voitto, 11. etapilla (aika-ajo), 12. ja 14. etapilla toinen, 8. etapilla kolmas
MM-kilpailut, aika-ajossa yhdeksäs
Milano–Torino, voitto
2013
Touir de San Luis, kuudennen etapin voitto
Omanin ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
Tirreno–Adriatico, kokonaiskilpailussa kolmas, pistekilpailun voitto
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs, 17. etapilla (aika-ajo) toinen
2014
Volta ao Algarve, kokonaiskilpailussa toinen, 4. etapin voitto
Tirreno–Adriatico, kokonaiskilpailun sekä 4. ja 5. etapin voitto
Katalonian ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailun ja 1. etapin voitto
Critérium du Dauphiné, kokonaiskilpailussa toinen
Ranskan ympäriajo, 8. etapilla toinen
Espanjan ympäriajo, kokonais- ja yhdistelmäkilpailun sekä 16. ja 20. etapin voitto, 6. etapilla kolmas
2015
Vuelta a Andalucía, kokonaiskilpailussa toinen, 3. etapin voitto
Tirreno–Adriatico, kokonaiskilpailussa viides
Katalonian ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailun voitto, 12. etapilla toinen, 14. etapilla (aika-ajo), 15. etapilla ja 16. etapilla kolmas
Route du Sud, kokonaiskilpailun ja 3. etapin voitto
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides
2016
Volta ao Algarve, kokonaiskilpailussa kolmas, 5. etapin voitto
Pariisi–Nizza-ajo, kokonaiskilpailussa toinen
Katalonian ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailun ja 6. etapin (aika-ajo) voitto
Criterium du Dauphiné, kokonaiskilpailussa viides, prologin voitto
Vuelta a Burgos, kokonaiskilpailun voitto
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa neljäs
2017
Vuelta a Andalucía, kokonaiskilpailussa toinen
Pariisi–Nizza-ajo, kokonaiskilpailussa toinen
Katalonian ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
Baskimaan ympäriajo, kokonaiskilpailussa toinen
Ranskan ympäriajo, kokonaiskilpailussa yhdeksäs, 13. etapilla kolmas
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa viides, 20. etapin voitto, 17. etapilla toinen
Lähteet
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

, viralliset sivut (in Spanish)
, profiili
, saavutukset, kuvia ym.

Luokka:Espanjalaiset maantiepyöräilijät
Luokka:Giro-voittajat
Luokka:Ranskan ympäriajon voittajat
Luokka:Vuonna 1982 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Dopingrikkomuksesta tuomitut espanjalaiset
Luokka:Dopingrikkomuksesta tuomitut pyöräilijät

Mikä oli Tinkoff tiimin alkuperäinen nimi?