Sotasyyllisyysoikeudenkäynnillä tarkoitetaan Suomessa vuosina 1945 ja 1946 käytyä oikeudenkäyntiä, jossa tuomittiin Suomen jatkosodan aikaista poliittista johtoa. Oikeudenkäynti pidettiin Helsingin Säätytalossa.
Termillä sotasyyllisyys viitataan nykyisin poliittiseen vastuuseen, esimerkiksi hyökkäyssodan aloittamiseen, kun taas termit sotarikos ja sotarikollinen liittyvät sodan aikana tehtyihin rikoksiin ja sodan lakien sekä tapojen rikkomisiin, esimerkiksi vankien surmaamisiin. Termien erottelu on muotoutunut vasta toisen maailmansodan jälkeisissä oikeudenkäynneissä.[2]
Taustaa
Liittoutuneet päättivät jo toisen maailmansodan aikana, että akselivaltojen poliittinen johto oli sodan aloittajina saatettava vastuuseen. Tästä sovittiin alustavasti jo Moskovan julistuksessa 30. lokakuuta 1943.
Jatkosodan 19. syyskuuta 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 13. artiklan mukaan ”Suomi sitoutuu yhteistoimintaan Liittoutuneiden Valtojen kanssa sotarikoksista syytettävien henkilöiden pidättämiseksi ja tuomitsemiseksi.” Artiklan tulkinta aiheutti epätietoisuutta: koskiko se vain sotarikollisia vai myös poliittista johtoa. Myös voittajavaltioilla oli asiasta ristiriitaisia mielipiteitä.[2] Tulkintaa jonka mukaan kysymys oli ainoastaan sotarikollisista vahvisti Liittoutuneiden valvontakomission jo 19. lokakuuta 1944 silloiselle pääministerille Castrénille toimittama lista henkilöistä, jotka olisivat syyllistyneet sotarikoksiin. Listalla ei ollut Suomen poliittista johtoa. Kun eduskunta hyväksyi välirauhansopimuksen, päähuomion veivät vuoden 1940 Moskovan rauhan mukaisten rajojen palauttaminen voimaan sekä lisäksi Petsamon luovuttaminen Neuvostoliitolle, sotakorvaukset ja Porkkalan vuokraaminen Helsingin naapurista äskeisen vihollisen tukikohdaksi, eikä sopimuksen 13. artiklaan kiinnitetty juuri lainkaan huomiota.[3]
Valvontakomission poliittinen neuvonantaja, neuvostoliittolainen diplomaatti Orlov antoi tammikuussa 1945 Suomeen saapuneille ulkomaisille lehtimiehille lausunnon, jossa hän ei maininnut mitään Suomen sodanaikaisen poliittisen johdon asettamisesta oikeudelliseen vastuuseen. Välirauhansopimuksen 13. artiklan johdosta Orlov sanoi, että suomalaisten oli itse ratkaistava kysymys ”sotasyyllisistä”, sillä ”jos nämä henkilöt saavat pysyä vallassa ja jatkuvasti vaikuttaa Suomen politiikkaan, tulevat meidän tuntemamme epäluulot osoittautumaan oikeutetuiksi.” Suomalaisille syntyi käsitys, ettei sotasyyllisyyskysymys kuuluisi välirauhansopimuksen toteuttamisen piiriin, vaan valvontakomissio edellyttäisi vain sodanaikaisten johtomiesten jättävän paikkansa.[4] Tammikuun lopussa pääministeri Paasikivi kehotti eduskuntapuheessaan kyseisiä henkilöitä siirtymään syrjään politiikasta ”hyvien ja luottamuksellisten välien aikaansaamisen helpottamiseksi Suomen ja Neuvostoliiton välillä sekä Neuvostoliiton taholla Suomea kohtaan vallitsevien epäluulojen hälventämiseksi ja luottamuksen Suomen politiikkaan vahvistamiseksi,” koska historia oli hänen mukaansa osoittanut henkilövaihdokset valtakuntien johtopaikoilla suurten poliittisten muutosten yhteydessä välttämättömiksi. Samalla Paasikivi ilmoitti hallituksen asettavan komitean selvittämään Suomen sodanaikaisen poliittisen johdon virkatoimia ja niiden lainmukaisuutta.[5]
Kehitys kohti oikeudenkäyntiä
Asia oli esillä Suomen poliittisessa keskustelussa jatkuvasti jo sodan aikana ja sodan jälkeen. Kekkonen esitteli Tukholmassa elokuussa 1944 OSS:n Wilho Tikanderille melko tarkan kuvauksen tulevasta sotasyyllisyysprosessista[6]. Valtiollisen poliisin päällikkö Paavo Kastari oli määrännyt kesällä 1944 Kekkosen erityisvalvontaan ja matkustuskieltoon. Kastari kun oli selvillä Kekkosen Tikander-yhteyksistä. Eduskuntakeskusteluun sotasyyllisyysasian nostivat niin sanotut kuutoset tammikuussa 1945 ja kesällä se oli välikysymyksenkin aiheena. Välikysymyksen allekirjoitti yhteensä 55 kansanedustajaa, joista 36 oli SKDL:sta – ensimmäisenä Hertta Kuusinen – kymmenen RKP:sta, seitsemän SDP:sta ja kaksi Maalaisliitosta.[7] Hallituksen teettämä Hornborgin komitean mietintö ei antanut asiaan selkeää ratkaisua, mutta hallitus katsoi ettei mietintö tukenut sodanaikaisten poliitikkojen syytteeseen asettamista. Samaan tulokseen hallitus päätyi presidentti K. J. Ståhlbergiltä pyytämänsä asiantuntijalausunnon pohjalta; Ståhlbergin mukaan Suomen lainsäädäntö ei tuntenut poliittista sotasyyllisyyttä.[2]
Tilanne muuttui oleellisesti, kun liittoutuneet solmivat 8. elokuuta 1945 Lontoon sopimuksen, jossa määriteltiin sotasyyllisyyskäsite, eli ”rikos rauhaa vastaan”. Myöhemmin näistä rikoksista syytettynä tuomittiin useita natsi-Saksan poliitikkoja Nürnbergin oikeudenkäynnissä lokakuussa 1946. Samalla annettiin tuomioita myös sotarikoksista, eli rikoksista ihmisyyttä vastaan. Rikoksia rauhaa vastaan olivat esimerkiksi hyökkäyssotien suunnittelu, valmistelu, aloittaminen ja käynti, kansainvälisten sopimusten kanssa ristiriidassa olevat sodat sekä osallistuminen tällaisia sotia koskeviin suunnitelmiin tai salahankkeisiin.[2]
Valvontakomission varajohtaja Savonenkov keskusteli asiasta tuoreeltaan 8. elokuuta pääministeri Paasikiven kanssa. Savonenkov totesi hallituksen viivytelleen sotasyyllisyyskysymyksessä, ja että mikäli Suomi ei asiaa itse ratkaisisi, tekisivät sen voittajavaltiot. Savonenkovin mukaan mikäli sotasyyllisiä ei lain mukaan pystyttäisi syyttämään, tulisi tehdä uusi laki asiasta. Sotasyyllisyysasiaa valmisteltiin hallituksessa, ja 13. elokuuta Paasikivi ilmoitti eduskunnalle hallituksen tuovan käsittelyyn lain erityistuomioistuimista. Jos lakiehdotusta ei hyväksyttäisi hallitus pääministerin mukaan eroaisi.[2] Valvontakomission puheenjohtaja Ždanov saapui Helsinkiin 21. elokuuta vauhdittaakseen läsnäolollaan asian etenemistä ja kävi seuraavana päivänä Paasikiven luona.
Laki sotasyyllisyydestä
Lakiehdotuksen mukaan henkilö, joka oli hallituksessa vaikuttanut Suomen osallistumiseen sotaan Saksan rinnalla, tai estänyt sodan aikana rauhan aikaan saamista, oli tuomittava virka-aseman väärinkäyttämisestä valtakunnan vahingoksi joko kuritushuoneeseen tai vankilaan. Syytteet oli nostettava vuoden 1945 loppuun mennessä, syytteiden nostajana toimi maan hallitus ja syytteiden nostojen esittelijänä sekä syyttäjänä oikeuskansleri. Erityistuomioistuimen puheenjohtajana toimisi Korkeimman oikeuden presidentti.[2] 11. syyskuuta 1945 eduskunnan ilmoitustaululle ilmestyi otsikolla Liittoutuneiden valvontakomissio tiedottaa oleva suomenkielinen viesti, konekirjoitusarkki, jossa ilmoitettiin, että sotasyyllisyys koskee myös Suomen sodanaikaista poliittista johtoa jota Neuvostoliitto piti sodan aloittajana. Viestin tulosta eduskuntaan ei ole mitään kirjattua tietoa, eikä sitä varmistettu Valvontakomissiolta.[8] Viesti ei olisi myöskään ilmeisesti jäänyt mihinkään asiakirjoihin, ellei SDP:n kansanedustaja Väinö Leskinen olisi
sanellut sitä eduskunnan pikakirjoittajille.[9]
Lakiehdotuksesta lausuntoja haettiin asiantuntijoilta, ja sekä korkein oikeus että professori Kaarlo Kaira totesivat, ettei Moskovan välirauhansopimuksen 13. artikla vaatinut Suomen poliittisen johdon tuomitsemista. Toisaalta lain edellyttämä taannehtiva oikeuskäytäntö ei ollut Suomen perustuslain eikä länsimaisen oikeuskäsityksen mukaista. Tähän perustuen professori Veli Merikoski oli esittänyt lain sijaan käytettäväksi asetusta, joka olisi liitetty välirauhansopimuksen täytäntöönpanolakiin, jolloin prosessin poliittinen välttämättömyys olisi tullut esille. Perustuslakivaliokunta sen sijaan katsoi äänin 10–8, että 13. artikla on tulkinnanvarainen, mutta mikäli hallitus katsoo lain välttämättömäksi ei valiokunta vastusta sen hyväksymistä. Laki hyväksyttiin toisessa käsittelyssä. Kun laki tuli kolmanteen käsittelyyn 11. syyskuuta 1945, oli sanomalehdissä Valvontakomission tiedotus, jossa se esitti 13. artiklan koskevan myös sotasyyllisiä, ja painotti rauhansopimuksen olevan ensisijainen lainsäädäntöönkin nähden; jos ristiriitoja olisi, tulisi säätää uusia lakeja. Samana päivänä eduskunta hyväksyi − eräin lakiehdotukseen perustuslakivaliokunnassa tehdyin pienin muutoksin ja lisäyksin − lain sotaan syyllisten rankaisemisesta kolmannessa käsittelyssä äänin 129–11. Kymmenen kansanedustajaa äänesti tyhjää ja 48 oli poissa äänestyksestä. Perustuslakivaliokunnan lakiin tekemiin lisäyksiin kuului muun muassa että sotasyyllisyysoikeuden jäseneksi valittu ei saanut kieltäytyä tehtävästä, että oikeuskansleri sai halutessaan määrätä toisen henkilön toimimaan syyttäjänä ja että oikeudenkäynnissä tuomitut nauttivat ns. valtiollisen vangin oikeuksia.[10] Presidentti Mannerheimin ollessa sairauden vuoksi estyneenä pääministeri Paasikivi vahvisti lain 12. syyskuuta. Valtioneuvosto päätti asettaa sotaan syyllisiksi nimetyt henkilöt syytteeseen ”virka-aseman väärinkäyttämisestä valtakunnan vahingoksi” 6. marraskuuta ja Valpo pidätti nämä seuraavan vuorokauden aikana.[2]
Pääministerin sihteeri Toivo Heikkilä kertoi muistelmissaan, että heti sen jälkeen, kun sotasyyllisiksi osoitetut henkilöt oli pidätetty, valtioneuvostoon saapui Paasikivelle osoitettu kirje, jossa ei ollut lähettäjän nimeä. Kirjeen pituus oli yksi sana: ”Juudas.” Paasikivi itse ei kirjettä koskaan saanut, koska sen vastaanottanut Heikkilä ei toimittanut sitä eteenpäin, vaan heitti sen paperikoriin.[11] Sotien jälkeisten vuosikymmenten tunnetuimpiin oppositiopoliitikkoihin kuulunut Georg C. Ehrnrooth on puolestaan kertonut, että sotasyyllisyysoikeudenkäynnin alkamispäivänä Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden professori Veli Merikoski keskeytti luentonsa sanoen: ”Kun oikeus on heitetty roskakoriin, en voi luennoida oikeustieteestä.”[12] Jo aikaisemmin Merikoski oli kieltäytynyt osallistumasta sotasyyllisyysoikeuden jäsenten valintaan.[13]
Oikeudenkäynti

Oikeutta käytiin Säätytalossa 15. marraskuuta 1945 – 21. helmikuuta 1946 kaikkiaan 23 istunnossa. Erikoistuomioistuimeen kuului kolme juristia: korkeimman oikeuden presidentti Hjalmar Neovius ja hänen erottuaan joulukuussa 1945 nimellisesti terveyssyistä (Yrjö Soinin mukaan omantunnonsyistä)[14] hänen seuraajansa Oskar Möller, korkeimman hallinto-oikeuden presidentti Urho Castrén, professori Kaarlo Kaira sekä heidän lisäkseen 12 eduskunnan nimeämää jäsentä: SDP:n Otto Toivonen, Kalle Hakala ja Lauri af Heurlin; SKDL:n Eino Pekkala, Aaro Uusitalo ja Hertta Kuusinen; Maalaisliiton Lauri Riikonen, Juho Pilppula ja Anshelm Alestalo; Kokoomuksen Arno Tuurna; RKP:n Tor Therman sekä Edistyspuolueen Heikki Kannisto. Eduskunnan valitsemista jäsenistä juristeja olivat af Heurlin, Pekkala, Riikonen, Tuurna ja Kannisto. Kullekin oikeuden jäsenelle nimettiin henkilökohtainen varajäsen. Syyttäjänä toimi oikeuskansleri Toivo Tarjanne.
Syytettyjen puolustusta johti entinen ulkoministeri ja suurlähettiläs Hjalmar J. Procopé ja lisäksi kullakin syytetyllä oli henkilökohtainen asianajaja. Asianajajiksi valittiin parhaat saatavilla olleet, ja puolustukselle varustettiin hotelli Andreaan oma toimisto, jota johti toimittaja-kansanedustaja Yrjö Kilpeläinen. Oikeudenkäyntiä seurasi myös suuri joukko ulkomaisten sanomalehtien kirjeenvaihtajia.[15]
Mannerheim ei ollut syytettyjen joukossa. Syyksi on arveltu suomalaisten Mannerheimia kohtaan tuntema kunnioitus, jolloin hänen tuomitsemisensa seuraukset olisivat voineet olla arvaamattomia, sekä neuvostoliittolaisten tarve pitää Suomi rauhallisena ja toteuttamassa välirauhansopimuksen ehtoja. Maan alta hallitukseen nousseet suomalaiset kommunistit olisivat kuitenkin kiihkeästi halunneet myös Mannerheimin syytettyjen penkille; heidän näkökulmastaan Mannerheimin – ja myös Rytin ja Tannerin – synnit alkoivat jo vuoden 1918 kansalaissodasta ja vankileireistä. Neuvostoliittolaisia puolestaan eivät enää kiinnostaneet yli neljännesvuosisadan takaiset tapahtumat.[16]
Oikeuskansleri oli jakanut laatimansa syytekirjelmän seitsemään kohtaan, joista ensimmäinen käsitteli Suomen poliittisen johdon toimintaa talvi- ja jatkosodan välisenä aikana ja toinen jatkosodan syttymisvaihetta. Loput viisi kohtaa koskivat jatkosodan aikaisia poliittisia ratkaisuja, joiden oikeuskansleri katsoi laajentaneen ja pitkittäneen sotaa.[17]
Oikeudenkäyntihuoneena toimi Säätytalon entinen porvarissäädyn istuntosali. Lisäksi oli omat huoneet oikeuden jäsenille, syyttäjälle, syytetyille ja heidän asianajajilleen, valvontakomission edustajille sekä ulkomaisille kirjeenvaihtajille. Oikeussalista oli varattu paikkoja − paitsi syytettyjen omaisille, toimittajille ja ulkomaisille diplomaateille − myös kansanedustajille ja hallituksen jäsenille, mutta näistä vain sisäministeri Leino oli säännöllisesti mukana istunnoissa. Pääministeri Paasikivi, oikeusministeri Kekkonen ja ulkoministerit Enckell ja Svento sekä valvontakomission ylin johto eivät osallistuneet yhteenkään istuntoon koko oikeudenkäynnin aikana. Koska yksi syytetyistä − Kukkonen − oli pappi, jokaisessa istunnossa oli läsnä tuomiokapitulin edustaja.[18]
Oikeudenkäynnin kolmannessa istunnossa 17. marraskuuta Kivimäki, Kukkonen, Reinikka ja Tanner vapautettiin vankeudesta ehdolla, että heidän oli siitä lähtien vangitsemisen uhalla saavuttava kaikkiin tuleviin oikeuden istuntoihin. Samalla oikeudenkäyntiin tuli kolmen viikon tauko, jonka aikana myös oikeuden puheenjohtaja vaihtui. Valvontakomission puheenjohtaja Ždanov kutsui neljän syytetyn vapauttamisen vuoksi pääministeri Paasikiven luokseen Hotelli Torniin vielä samana päivänä ja esitti hänelle asiasta hyvin jyrkkäsanaisen paheksuntansa. Paasikivi vastasi Ždanoville, ettei hallituksella ollut Suomen lakien mukaan valtuuksia puuttua oikeudenkäyntiin, mutta sanoi olevansa henkilökohtaisesti tyytymätön asian saamaan käänteeseen.[19] Viimeisessä istunnossa ennen joulutaukoa, 20. joulukuuta, Kivimäki, Reinikka ja Tanner vangittiin uudelleen.
Joulun jälkeen oikeudenkäynti jatkui 9. tammikuuta, kunnes sen keskeyttivät jälleen kaksi viikon pituista taukoa tammikuun aikana.
Ensimmäisessä joulutauon jälkeisessä istunnossa syyttäjä esitti oikeudelle valvontakomission puheenjohtajan Ždanovin Moskovasta käsin toimittaman aineiston, johon kuuluivat saksalaisen kenraalin Erich Buschenhagenin kuulustelukertomus sekä jäljennös Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon koskeneesta Barbarossa-suunnitelmasta. Buschenhagen oli käynyt Suomessa kahdesti talvi- ja jatkosodan välillä – silloin everstin arvoisena, Norjassa olleiden saksalaisten miehitysjoukkojen esikuntapäällikkönä – ja ollut läsnä suomalaisten upseerien vieraillessa Salzburgissa toukokuussa 1941. Sotasyyllisyysoikeudenkäynnin aikana hän oli sotavankina Neuvostoliitossa eikä hänen tarkkaa olinpaikkaansa paljastettu. Syytettyjen ja todistajien kuulemisessa – yhtenä todistajana kuultiin asekätkentäjutun vuoksi vangittua ja suoraan vankilasta Säätytalolle tuotua kenraaliluutnantti A. F. Airoa – esitettiin, että Barbarossa-suunnitelma oli niin suomalaisille sotilas- kuin siviiliviranomaisillekin täysin tuntematon ja että Suomen ja Saksan välillä ei ollut tehty mitään sopimuksia yhteisestä sodankäynnistä sen enempää Salzburgin neuvottelujen aikana kuin niiden jälkeenkään. Syytetyt, heidän avustajansa ja todistajat osoittivat Buschenhagenin kertomuksesta monia virheitä ja epätarkkuuksia, joiden vuoksi se ei saanut syyttäjän ja valvontakomission toivomaa ratkaisevaa osaa myöhemmässä tuomiossa.[20]
Kun syytetyt ja heidän asianajajansa olivat esittäneet kaikki lausuntonsa, oikeudenkäynnin viimeinen istunto pidettiin 2. helmikuuta.[21] Tämän jälkeen oikeuden jäsenet siirtyivät eduskuntataloon neuvottelemaan tuomioista.[22]
Tuomio

Sotasyyllisyysoikeus neuvotteli tuomioista runsaan viikon ajan käymällä läpi kertynyttä aineistoa, suoritti koeäänestyksen 15. helmikuuta ja sai seuraavana päivänä valmiiksi tuomion, joka oli tarkoitus julistaa 18. helmikuuta. Oikeuden ennakkopäätös, joka olisi vapauttanut Kivimäen ja tuominnut Rytin kahdeksan, Rangellin viiden ja muut 2–3½ vuoden vankeusrangaistuksiin, sai valvontakomission puuttumaan asiaan ja vaatimaan tuomion lykkäämistä. Oikeudelle tuli käsin kirjoitettu viesti, jonka kerrottiin olevan referaatti Paasikiven valvontakomission varapuheenjohtajalta Savonenkovilta 17. helmikuuta saamasta puhelinviestistä. Viesti oli kirjoitettu yläreunastaan vinoksi repäistylle lehtiön sivulle, eikä siinä ollut otsikkoa, päiväystä eikä allekirjoitusta. Viestin mukaan Ryti, Rangell, Linkomies, Tanner ja Kivimäki oli tuomittava 5−10 vuoden vankeusrangaistuksiin. Valvontakomissiolla ei kerrottu olevan omaa mielipidettä Ramsayn, Kukkosen ja Reinikan suhteen, mutta näidenkään tuomioilla ei saanut olla ”vain symbolinen karaktääri”. Viesti päättyi varoitukseen, jonka mukaan vielä oikeuden viimeisessä istunnossa esitetty kanta Neuvostoliiton aloittamista sotatoimista Suomea vastaan olisi ”panettelua ja sillä on Neuvostoliiton vastainen karaktääri”.[23] Syytetyt ja heidän asianajajansa eivät saaneet nähdä paperia, joka pysyi salassa aina vuoteen 1956 asti, kunnes kirjailija Yrjö Soini löysi sen oikeudenkäyntiasiakirjojen joukosta. Soini on esittänyt että viesti olisi tosiasiassa ollut suomalaisten kommunistien, ei Valvontakomission työtä, koska se ei hänen mielestään ollut virallinen asiakirja.[9] Ison-Britannian Helsingin-suurlähettiläs Shepherd kävi 19. helmikuuta ulkoministeri Enckellin luona ilmaisemassa henkilökohtaisena mielipiteenään, että valvontakomission suosittelemia rangaistuksia oli pidettävä lievinä.[24]
Juuri ennen kuin oikeus sai valmiiksi lopullisen tuomion, sille toimitettiin vielä 20. helmikuuta Suomen Lontoon-suurlähettilään Eero Wuoren sähke, jonka mukaan Britannian ulkoministeriö oli varoittanut Suomea Neuvostoliiton reaktioista, mikäli rangaistukset olisivat olleet liian lieviä.[25] Yrjö Soini on epäillyt, että sähkeen takana olisi ollut myöhemmin paljastunut kommunistinen soluttuma Britannian ulkoministeriössä (ns. Cambridgen viitoset).[26]
Tämän jälkeen oikeus päätyi kannattamaan valvontakomission vaatimia vähimmäisrangaistuksia. Tuomion ratkaisi oikeuden maalaisliittolaisten jäsenten Riikosen, Alestalon ja Pilppulan siirtyminen kannattamaan kansandemokraattisten jäsenten Kuusisen, Pekkalan ja Uusitalon mielipidettä; nämä puolestaan olivat jonkin verran tinkineet alkuperäisistä vaatimuksistaan. Oikeuden päätös ei ollut yksimielinen, sillä neljä oikeuden jäsentä - Toivonen, Hakala, af Heurlin ja Tuurna - katsoi ettei kukaan syytetyistä ollut syyllistynyt lainvastaisuuteen.[27] Lopullisen tuomion perustelujen sanamuodoksi tuli oikeuden RKP:hen kuuluneen jäsenen Thermanin lausunto.[28]
Lopulliset, 21. helmikuuta 1946 julistetut tuomiot olivat:
Tuomitut

Tuomitut suorittivat rangaistuksensa Helsingin keskusvankilassa.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynnin pöytäkirjoista kertyi neljä suurta kansiota, joissa oli yhteensä 2293 sivua, ja niiden liitteistä viisi vastaavankokoista kansiota.[29]
Julkinen sana kommentoi oikeudenkäynnin päättymistä ja langetettuja tuomioita vaihtelevasti. Porvarillisten ja sosialidemokraattisten lehtien kirjoituksissa oli kantavana teemana toivomus, että nyt olisi poistunut ratkaiseva sisä- ja ulkopoliittinen este lopulliseen rauhansopimukseen pääsyn tieltä. Sen sijaan äärivasemmiston lehdet Työkansan Sanomat ja Vapaa Sana vertasivat syytettyjen saamia tuomiota Saksan miehityksen kokeneissa maissa ja Saksan entisissä vasallivaltioissa langetettuihin tuomioihin ja pitivät niitä lievinä. Samoin ne arvostelivat jyrkästi varsinkin niitä oikeuden jäseniä, jotka olivat koko oikeudenkäynnin ajan vaatineet kaikkien syytettyjen vapauttamista. Oikeudenkäynnin päättyminen huomioitiin myös ulkomaiden lehdistössä, ja esimerkiksi Yhdysvaltain suurimpiin kuulunut sanomalehti The New York Times kirjoitti: ”Tuomittujen suomalaisten johtajien traaginen erehtyminen tapahtui, kun he, saadakseen [talvisodassa] menetetyt maa-alueet takaisin, lyöttäytyivät yhteen Hitlerin kanssa. Silloin he eivät ainoastaan yliarvioineet Saksan voimavaroja, vaan myös käsittivät väärin sen suuremman selkkauksen luonteen, johon he maansa johdattivat.”[30]
Sotasyyllisyysoikeuden syytteet valmistellutta tutkijalautakuntaa johtanut oikeusneuvosmies Onni Petäys ampui itsensä vajaa kuukausi tuomioiden julkistamisen jälkeen, 17. maaliskuuta 1946. Petäyksen kerrottiin joutuneen ennen oikeudenkäyntiä ja sen aikana ylivoimaiseen hermopaineeseen ja Neuvostoliiton suoranaisen painostuksen kohteeksi.[31]
Vapautuminen
Neuvostoliiton ratifioitua Pariisin rauhansopimuksen 29. elokuuta 1947 ja valvontakomission poistuttua Suomesta saman vuoden syyskuun lopulla, lyhimmän vankeusrangaistuksen saaneet Kukkonen ja Reinikka päästettiin ehdonalaiseen vapauteen lokakuussa 1947, jolloin he olivat suorittaneet 5/6 määrätystä rangaistuksesta. Kahden ja puolen vuoden tuomion saanut Ramsay pääsi vankilasta jouluna 1947. Loput miehistä pääsivät ehdonalaiseen vapauteen lain sallimalla tavalla sitä mukaa kuin he olivat suorittaneet puolet rangaistuksestaan. Viimeisenä vankilasta ulos pääsi Rangell 21. helmikuuta 1949.[32]  Toukokuussa 1949 presidentti J. K. Paasikivi armahti syksystä 1948 lähtien sairaalassa olleen Risto Rytin terveydellisistä syistä; samalla hän armahti vielä ehdonalaisessa vapaudessa olleet Rangellin, Tannerin, Linkomiehen ja Kivimäen. Normaalin vapauttamiskäytännön mukaan Ryti olisi päässyt vankilasta vasta helmikuussa 1951, mutta hänet oli vaikean sairauden vuoksi jo lokakuussa 1948 siirretty Kivelän sairaalaan. Rytille itselleen armahduspäätös merkitsi käytännössä vain sitä, että vartijoina olleet poliisit poistuivat sairaalan eteisestä.[33]
Sotasyyllisinä tuomittujen vapauttaminen rangaistusten loppuosista merkitsi sitä, että he saivat takaisin menettämänsä kansalaisluottamuksen. Näin Linkomies ja Kivimäki saattoivat palata hoitamaan professuurejaan Helsingin yliopistossa, ja vaalikelpoisuuden palautumisen myötä Tanner nousi jälleen eduskuntaan vuoden 1951 ja Kukkonen vuoden 1954 vaaleissa. Myös muut palasivat erilaisiin julkisiin virkoihin ja tehtäviin lukuun ottamatta Rytiä, joka vetäytyi julkisuudesta ja vietti viimeiset vuotensa kotonaan Kaivopuistossa.[34]
Omat näkemyksensä sotasyyllisyysprosessista julkaisivat tuoreeltaan syytettyjen puolustuksen johtaja Hjalmar J. Procopé ja sotasyyllisyystuomioistuimen varajäsen Toivo T. Kaila. Sotasyyllisinä tuomituista Väinö Tanner käsitteli moniosaisessa muistelmasarjassaan laajasti omaa toimintaansa sotavuosiin saakka, mutta vaikeni täysin sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä ja vankilavuosistaan. Samoin teki Edwin Linkomies vankilassa kirjoittamissaan, mutta vasta vuonna 1970 julkaistuissa muistelmissaan. T. M. Kivimäki kertoi omassa muistelmateoksessaan vuonna 1965 oikeudenkäynnistä hyvin lyhyesti ja ylimalkaisesti.[35]
Sotasyyllisyystuomioita on pyritty purkamaan, mutta oikeuskansleri on katsonut, että perustuslain säätämisjärjestyksessä säädetyn sotasyyllisyyslain (890/45) soveltamisessa sotasyyllisyysoikeudessa ei ole tehty sellaisia oikeudellisia virheitä tai harkintavallan ylityksiä, jotka loisivat riittävän oikeudellisen pohjan hakemukselle tuomion purkamiseksi.
Ensimmäinen yritys tuomioiden purkamiseksi tapahtui vuonna 1956, kun Kokoomuksen kansanedustajat Johannes Wirtanen ja Jaakko Hakala tekivät asiasta eduskuntakyselyn. Silloinen oikeusministeri Arvo Helminen myönsi vastauksessaan, että poikkeuksellisissa oloissa syntyneestä sotasyyllisyyslaista ja seuranneesta oikeudenkäynnistä ”on varsin erilaisia käsityksiä vallalla”, mutta sanoi, ettei tuomioiden kumoamiseen ollut syytä ryhtyä, koska se olisi hänen mukaansa ollut vastoin rauhansopimuksen velvoitteita.[36]
Kritiikkiä
Sotasyyllisyyslainsäädäntö luotiin länsiliittoutuneiden ja Neuvostoliiton yhteisymmärryksessä.
Historiantutkijoiden väittelyä
Kirjailija Yrjö Soini julkaisi keväällä 1956 kuvauksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä nimellä Kuin Pietari hiilivalkealla, jossa Agapetuksen nimellä kepeitä näytelmiä ja romaaneja kirjoittanut tekijä pauhasi ankarana moralistina. Soinin teoksen kantava teema oli, että sotasyyllisyysprosessi oli Suomen maaperältä lähtenyt ja pääasiassa kotikommunistien järjestämä näytelmä, jolle Moskova antoi vastahakoisesti vain vähäistä sivustatukea. Soinin mielestä kyseessä oli ennen kaikkea kommunistien ajojahti sosialidemokraatteja ja nimenomaan Väinö Tanneria vastaan sekä viime kädessä vallankaappauksen valmistelu. Rivien välistä teoksesta oli luettavissa kritiikkiä Paasikiveä ja Kekkosta kohtaan. Lisäksi Soini esitti Ison-Britannian suurlähettilään Francis Shepherdin diplomaattisilta kyvyiltään heikoksi ja täysin omaa tahtoa vailla olevaksi valvontakomission juoksupojaksi.[35]
Sotasyyllisyyskysymys oli nuoren tutkijan Jukka Tarkan väitöskirjan aiheena vuonna 1977. Tarkan mukaan liittoutuneet noudattivat yleistä linjaansa myös Suomen suhteen ja olivat Suomea kohtaan jopa lempeitä. Suomalaiset saivat itse tuomita johtajansa, jotka sovittivat vankeusrangaistuksensa siedettävissä oloissa. Samaan aikaan Saksassa, sen entisissä liittolaismaissa ja sen miehittäminä olleilla alueilla johtajia ja yhteistoimintahenkilöitä – niin miehiä kuin naisiakin – tuomittiin säälimättä kuolemaan ja teloitettiin. 1970-luvun ilmapiirissä Tarkan näkemyksiä kiiteltiin miltei laidasta laitaan aina presidentti Urho Kekkosta myöten.[35]
Vuonna 1981 tutkija Hannu Rautkallio julkaisi sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä oman tutkimuksensa Sotasyyllisyysnäytelmä, joka perustui pääosin valvontakomission brittiläisen osapuolen julkisiksi tulleisiin asiakirjoihin. Rautkallion mukaan Britannian passiivinen asenne Suomen sotasyyllisyyskysymykseen ja mukautuminen neuvosto-osapuolen johtoasemaan komissiossa oli sen osalta johdonmukaista suurvaltapolitiikkaa, mutta toisaalta Lontoossa haluttiin estää Suomen ajautuminen Moskovan satelliitiksi. Rautkallio arvosteli melko voimakkaasti Paasikiven toimintaa, mikä oli suomalaisessa poliittisessa kulttuurissa ennenkuulumatonta.[35]
Professori Mauno Jokipii romutti vuonna 1988 lopullisesti niin kutsutun ajopuuteorian, josta yleinen mielipide ja varsinkin porvarillinen Suomi oli pitänyt kiinni koko sotien jälkeisen ajan. Näin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syytettyjen ja todistajina kuultujen kenraalien lausunnot siitä, ettei Suomessa tiedetty etukäteen Saksan hyökkäyssuunnitelmista Neuvostoliittoon, joutuivat uuteen valoon.[35]
Paljolti Yrjö Soinin linjoille sotasyyllisyysasiassa tulivat Hannu Rautkallio ja Lasse Lehtinen vuonna 2005 julkaisemassaan teoksessa Kansakunnan sijaiskärsijät. Heidän mukaansa valvontakomission puheenjohtaja Ždanov ei koskaan saanut Stalinilta virallista määräystä prosessin aloittamisesta, vaan se oli Stalinin ”kruununprinssinä” pidetylle Ždanoville arvovaltakysymys samoin kuin omaa uraansa edistämään pyrkineille J. K. Paasikivelle ja Urho Kekkoselle. Lehtisen mukaan Kekkonen muun muassa kirjoitti Hertta Kuusisen kesäkuussa 1945 esittämän välikysymyksen tekstin ja pääministeri J. K. Paasikiven vastauksen siihen. Rautkallio ja Lehtinen järjestivät myös laajan sotasyyllisyysseminaarin Säätytalossa marraskuussa 2005. Jukka Tarkka vastasi Lehtiselle ja Rautkalliolle teoksellaan Hirmuinen asia vuonna 2009.[35]
Toisaalta esimerkiksi Urho Kekkosen moniosaisen elämäkerran kirjoittajan, professori Juhani Suomen mukaan Kekkoselle ei koitunut mitään henkilökohtaista etua roolistaan oikeusjutussa, vaan päinvastoin hänet ajettiin pian sen päätyttyä poliittisesti sivuraiteelle. Paasikiven hallitus erosi maaliskuun lopulla 1946 ja Kekkonen joutui syrjään ministerinpaikoilta vuoteen 1950 saakka. Paasikivi ja Kekkonen joutuivat valvontakomission painostamina ajamaan sotasyyllisyyskysymyksen heille erittäin vastenmieliseen lopputulokseen ja he tiesivät joutuvansa syyllistetyiksi siitä loppuiäkseen. Kekkonen saikin sotasyyllisyysprosessin vuoksi pysyvästi päälleen poliittisen oikeiston ja SDP:n tannerilaisen siiven vihat. Suomen mukaan Kekkosen välit sotasyyllisinä tuomittuihin palasivat myöhemmin muodollisen asiallisiksi lukuun ottamatta Väinö Tanneria, joka ei antanut Paasikivelle ja Kekkoselle koskaan anteeksi joutumistaan syytetyksi ja tuomituksi.[37]
Oikeudenkäynnin perusteiden kyseenalaistaminen
Suomessa sotasyyllisyystuomioita on kritisoitu muun muassa sillä perusteella, että taannehtiva lainsäädäntö sekä valtionpäämiesten koskemattomuuden rikkominen olisi Suomen perustuslain ja länsimaisen oikeuskäsityksen vastaista.[38] Yrjö Soini esitti painavimmaksi perusteeksi tuomioiden purkamiselle sen, että ne olisivat vastoin YK:n hyväksymän ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 11. artiklaa. Artiklan 2. kohdan mukaan ketään ei saa tuomita teoista tai laiminlyönneistä, jotka eivät kansallisen tai kansainvälisen oikeuden mukaan olleet rikollisia niiden tekohetkellä.[39]
Toisaalta muun muassa tutkija Markku Jokisipilä on ihmetellyt sotasyyllisyysoikeudenkäynnin tuomittujen saamaa marttyyriasemaa huomioiden, että heidän kohtalonsa oli muiden hävinneiden valtioiden päämiehiin suhteutettuna lievä ja että samalla sodassa kuoli ja vammautui kymmeniä tuhansia miehiä. Hän on huomauttanut, että monelle tutkijallekin Rytin vallasta syrjäyttäminen ja vankeus vaikuttaa olevan suurempi tragedia kuin 80000 miehen kuolema.[40] Myös valtiotieteen tohtori Jukka Tarkka on korostanut, että vaikka valtaosa suomalaisista piti sotasyyllisyyskysymyksen ratkaisua kohtuuttomana vääryytenä, sodan jälkipyykki pestiin Suomessa sivistyneemmin ja maltillisemmin kuin missään Saksan miehityksen kokeneessa Länsi-Euroopan maassa, hävinneellä puolella sotineista ja sittemmin rautaesiripun taakse joutuneista valtioista puhumattakaan. Toisaalta Suomen sodanaikaisia johtavia poliitikkoja ei voi verrata esimerkiksi Ranskan ja Norjan saksalaismielisten nukkehallitusten päämiehiin Pierre Lavaliin ja Vidkun Quislingiin.[41] Max Jakobsonin mukaan sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä ei ollut kysymys historiallisesta totuudesta, vaan se oli ”poliittinen sotakorvaus” Neuvostoliitolle.[42]
Asianajaja Kari Silvennoinen haki Väinö Tannerin pojanpojan Ilkka Tannerin asiamiehenä korkeimmalta oikeudelta Tannerin saaman sotasyyllisyystuomion purkua vuonna 2007.[43] Korkein oikeus jätti hakemuksen tutkimatta lokakuussa 2008 sillä perusteella, että korkein oikeus ei ole toimivaltainen käsittelemään hakemusta sotasyyllisyysoikeuden tuomion purkamisesta.[44]
Vuonna 2008 Väinö Tannerin pojanpoika valitti tuomiosta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, ja vuonna 2009 oikeusministeriö päätti tehdä selvityksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä.[45] Valmistunut  julkaistiin keväällä 2010. Selvityksessä 2010 todettiin, ettei sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä noudatettu oikeusvaltion periaatteita. Laki sotaan syyllisten rankaisemisesta muun muassa rikkoi lainsäädännön taannehtivuuskieltoa. Sotasyyllisyysoikeus oli satunnaisten tuomioistuinten kiellon vastainen. Syytettävät valittiin osittain yhdenvertaisuusperiaatetta loukaten. Oikeudenkäynnissä ei voitu noudattaa syyttömyysolettamaa. Syytettyjen puolustautumismahdollisuuksia rajoitettiin. Lisäksi tuomioistuimeen kohdistui myös voimakas ulkopuolinen painostus.
Huhtikuussa 2012 professori Heikki A. Reenpää ja Karjalan Kuvalehden päätoimittaja Veikko Saksi jättivät presidentti Sauli Niinistölle vetoomuksen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä langetettujen tuomioiden purkamiseksi.[46]
Katso myös
Kellogg–Briand-sopimus
Erich Buschenhagen
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Soini, Yrjö| title = Kuin Pietari hiilivalkealla – sotasyyllisyysasian vaiheet 1944-1949| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1956}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Soini, Yrjö| title = Toinen näytös – entä kolmas? – sotasyyllisyysasian myöhemmät vaiheet| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 1968}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Blinnikka, Aulis| title = Valvontakomission aika| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1969| accessdate = 21.12.2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Niku, Risto| title = Kahdeksan tuomittua miestä. Sotasyyllisten vankilavuodet.| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2005| id = ISBN 951-37-4410-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Turtola, Martti| title = Risto Ryti − Elämä isänmaan puolesta| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1994| id = ISBN 951-1-11783-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Blomstedt, Yrjö & Klinge, Matti  (toim.)| title = Paasikiven päiväkirjat, osa 1 (1944–1949)| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1985| id = ISBN 951-0-13291-8}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Procopé, Hjalmar J.| title = Fällande dom som friar| location = Tukholma| publisher = Fahlcrantz & Gumelius| year = 1946}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkka, Jukka| title = Hirmuinen asia: Sotasyyllisyys ja historian taito| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2009| id = ISBN 978-951-0-34892-5}}
Jukka Tarkka: 13. artikla. Suomen sotasyyllisyyskysymys ja liittoutuneiden sotarikospolitiikka vuosina 1944-1946. Väitöskirja. Porvoo 1977. ISBN 951-0-08022-5
Hannu Rautkallio: Sotasyyllisyysnäytelmä. Valvontakomision salaiset asiakirjat puhuvat. Savonlinna 1981. ISBN 951-35-2520-1
Hannu Rautkallio (toim.): Sotasyyllisyyden asiakirjat. 2006. ISBN 952-92-1152-X
Lasse Lehtinen & Hannu Rautkallio: Kansakunnan sijaiskärsijät. Sotasyyllisyys uudelleen arvioituna. WSOY 2005.
Risto Niku: Kahdeksan tuomittua miestä. Sotasyyllisten vankilavuodet. Edita, Helsinki 2005. ISBN 951-37-4410-8
Edwin Linkomies: Vaikea aika. Otava 1970.
T. M. Kivimäki: Suomalaisen poliitikon muistelmat. WSOY 1965.
Toivo T. Kaila: Sotaansyyllisemme Säätytalossa. WSOY 1946.
Toivo Heikkilä: Paasikivi peräsimessä: Pääministerin sihteerin muistelmat 1944–1948. Otava 1965.
Väinö Tanner puolustautuu. Tampereen sosialidemokraattinen kunnallisjärjestö, Tampere 1946.
Aiheesta muualla

, Oikeuskansleri 27.11.1992

Luokka:Oikeustapaukset
Luokka:Sotarikokset
Luokka:1945
Luokka:1946
Luokka:Itsenäisen Suomen historia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä kirjoitettu Helsingin sanomiin?


Kivikasvot on suomalainen laulu- ja viihdekvartetti, jonka RUK:n kurssikaverukset Ismo Sajakorpi, Ilkka Hemming, Matti "Fredi" Siitonen ja Georg "Jori" Dolivo perustivat kesällä 1965[1].
Kivikasvojen ensimmäinen levytys oli "Tuhon partaalla" ("Eve of Destruction") ja se tehtiin syksyllä 1965. Kivikasvojen tunnetuin kappale on "Tankeros Love", joka myös tunnetaan nimellä "Made In Finland".  Siitä tuli vuoden 1975 suuri listahitti ja se oli listojen kärjessä monia viikkoja.
Kivikasvot esiintyivät ensi kerran televisiossa ohjelmallaan Ihan totta TV1:ssä vuonna 1966. Sen jälkeen Kivikasvot olivat Matti Kuuslan Kesäterässä-ohjelman vakiovieraina kesällä 1968. Kivikasvojen tv-ura aukeni Mainostelevisiossa syksyllä 1969 omalla ohjelmalla. Ohjelma jatkui kuusi vuotta kevääseen 1975 saakka. Kivikasvojen ohjelma keräsi huimia katsojalukuja, jopa yli 2,5 miljoonaa katsojaa jaksolta. Se olikin yksi 1970-luvun katsotuimmista ja suosituimmista tv-ohjelmista.
Neljän vuoden tauon jälkeen kesällä 1979 Kivikasvot jatkoi yhteistyötään ja palasivat televisioon vuonna 1980 esitetyllä Kivikasvojen pienoismusikaalisarjalla. Tämän jälkeen kvartetti teki vielä oman ohjelmasarjan MTV:lle vuosina 1983, 1985, 1992 ja 1994. Keväällä 1996 MTV3:lla esitettiin Heikki Hietamiehen juontama Kokoillan ilotulitus – Kivikasvot 30-vuotisjuhlashow, jossa esiintyivät kaikki alkuperäiset Kivikasvot. Yhteensä Kivikasvot-ohjelmia tehtiin vuosina 1969–1996 noin 100 kappaletta.
Vuonna 1987 Georg Dolivo jätti Kivikasvot ja siirtyi Ruotsalaisen teatterin johtajaksi. Hänen tilalleen tuli aluksi laulaja-näyttelijä Kai Hyttinen. Vuonna 1989 Hyttisen korvasi Kivikasvojen pienoismusikaalisarjan vuonna 1980 ohjannut Vesa Nuotio.
1980-luvulla Kivikasvot tekivät televisio-ohjelmien lisäksi myös ravintolarevyitä. He jatkoivat näitä esityksiä 1990-luvulla Ruotsinlaivoilla. Kivikasvot olivat myös perustamassa Komediateatteria Arenaa Helsinkiin 1990-luvun puolivälissä. Ryhmä lopetti toimintansa jälleen vuonna 1998. 40-vuotisjuhlavuotena he tekivät konserttikiertueen nimeltä Kivikausi 40. Suopean vastaanoton ansiosta he uusivat kiertueen loppuvuodesta 2006.
Marraskuussa 2015 ryhmä teki 50-vuotisjuhlavuotenaan jäähyväiskiertueen Kunniakierros.[2] Vuonna 2015 myös ilmestyi Kivikasvojen 50-vuotisen historian kunniaksi Kivikasvoista kertova kirja Kivikasvot ja mä. Teoksen kirjoitti Ismo Sajakorpi.
Yleisön pyynnöstä Kivikasvot tekivät paluun vuonna 2017. Keväällä 2017 sai ensi-iltansa Satumaani Suomi -musiikkirevyy Lahden kaupunginteatterissa. Kesällä 2017 ryhmä esitti ohjelmaansa Laulu Suomen soi Lappajärvellä Halkosaaren kesäteatterissa. Syksyllä 2017 Kivikasvot veivät Satumaani Suomi -musiikkirevyyn maan suurille konserttilavoille kuten Tampere-talolle ja Finlandia-talolle.
Vuonna 2019 tulee kuluneeksi 50 vuotta Kivikasvojen tv-sarjojen alkamisesta. Juhlistaakseen tätä Kikasvot suunnittelevat tv-sarjaa Kulta-aika, jossa nähdään Kivikasvot Show:n ikimuistoisia lauluja, sketsejä ja komedioita.
Jäsenet
Alkuperäinen kokoonpano
Matti "Fredi" Siitonen
Ismo "Saja" Sajakorpi
Georg "Jori" Dolivo (1965–1987, 2018–)
Ilkka "Hemming" Lähteenmäki (1965–2009, 2018–)
Nykyinen kokoonpano
Matti "Fredi" Siitonen
Ismo "Saja" Sajakorpi
Georg "Jori" Dolivo
Ilkka "Hemming" Lähteenmäki
Vesa Nuotio
Muita mukana olleita
Kai Hyttinen (1987–1989)
Seppo Ruohonen (2015)[2]
Henrik Lamberg (2009–2018)[2]
llkka Hämäläinen (2016–2018)
Diskografia
Albumit
Folk-Fredi ja Kivikasvot (1966)
Fredi ja Kivikasvot (1971)
Kivikasvojen musiikkimaailma (1974)
DVD
Kivikasvot Show - Kivikausi 1-2 (2005)
Kokoelmat
20 suosikkia - Tankeros love (1999)
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset lauluyhtyeet
Luokka:Suomalaiset popyhtyeet
Luokka:Suomalaiset huumoriyhtyeet


Eläinkunta (Animalia, syn. Metazoa) on laaja monisoluisista aitotumallisista eliöistä muodostuva taksonominen kunta. Eläimet muodostavat erittäin monimuotoisen ryhmän, johon kuuluu hyvin erilaisiin oloihin sopeutuneita eliöitä. Ominaista eläimille on, että ne ovat heterotrofisia eli toisenvaraisia, mikä tarkoittaa sitä, etteivät ne kykene tuottamaan energiaa itse, kuten vaikkapa kasvit fotosynteesin avulla, vaan ne joutuvat käyttämään muita eliöitä ravintona pysyäkseen hengissä. Monet eläimistä kykenevät liikkumaan itsenäisesti eli niillä on lihaksisto ja oma hermosto lukuun ottamatta Parazoa-alakuntaa. Useimmilla eläimillä on jonkinlaiset aistinelimet, joiden avulla ne pystyvät reagoimaan tarkoituksenmukaisesti ympäristöönsä ja erilaisiin aistiärsykkeisiin. Lisäksi eläimet eroavat siinä, että eläinsoluilla ei ole soluseinää. Usein arkikielessä ja oikeustieteessä sanaa ”eläin” käytetään viittaamaan kaikkiin muihin eläimiin paitsi ihmisiin, vaikka biologisesti tarkasteltuna ihminenkin on eläin. Eläinten tieteellistä tutkimista kutsutaan zoologiaksi ja etologia tutkii eläinten käyttäytymistä.
Eläinlajeja esiintyy niin maalla, vedessä kuin ilmassakin. Lentokykyisiä eläimiä ovat monet hyönteiset, kuten perhoset, ja suuri osa linnuista sekä lepakot. Vedessä elävistä eläimistä tutuin ryhmä ovat kalat ja maaelämään sopeutuneista nisäkkäät, kuten esimerkiksi kettu, norsut ja metsäjänis. Eläimiä tai eläinryhmiä ei voi kuitenkaan tarkasti määritellä näin, sillä osa eläimistä on sopeutunut elämään eri kerroksissa, kuten vaikkapa maalla ja vedessä (esim. hylkeet, sammakot ja kilpikonnat). Vuonna 2011 Census of Marine Life arvioi lajien määräksi noin 8,7 miljoonaa, joista 6,5 miljoonaa on maaeläimiä ja 2,2 miljoonaa merieläimiä.[1] Vain pienen osan lajeista on arvioitu olevan selkärankaisia loppujen ollessa selkärangattomia. Eläinlajeja on hävinnyt paljon olosuhteiden muutosten vuoksi, ja nykyään ihmisen toimintaa pidetään tärkeimpänä syynä eläinlajien uhanalaistumiselle.
Muun muassa Suomen lainsäädäntö katsoo eläimet esineiksi, joskin näkemys on monissa Euroopan maissa muuttumassa. Esimerkiksi Alankomaiden ja Norjan laeissa korostetaan eläinten itseisarvoa. Sveitsin eläinsuojelulaissa erikseen korostetaan, että eläin ei ole esine.[2]
Anatomia
Eläinsolu

Kaikilla eläimillä on eläinsoluja, jotka ovat aitotumaisia eli niissä on tuma ja sitä suojaava tumakotelo (nisäkkäillä poikkeus: punasolu). Solut ovat erikoistuneet tiettyyn tehtävään ja ne muodostavat kudoksia. Esimerkiksi hermosolut muodostavat hermokudoksia. Solujen koko ja muoto vaihtelevat hyvin paljon. Esimerkiksi ihmisen kohdalla munasolu on koko ihmiskehon suurin solu, ja sen voi nähdä jopa paljain silmin (halkaisija n. 1 mm), mutta pienin on taas siittiö (alle 60 µm pitkä). Toisaalta ihmiskehon pisin hermosolu on jopa metrin pituinen.
Eläinsolulla ei ole kasvisolun tapaan suojaavaa soluseinää, mutta solua koossa pitää ohut solukalvo.[3] Sen tehtävänä on myös huolehtia solun sisäisestä aineiden vaihdosta, eli sen toiminta on olennaisesti osana soluhengitystä. Solukalvo suojaa sisälleen nestemäistä solulimaa, jonka tehtävänä on lähinnä kuljettaa ravinteita ja toimia muutoinkin solun sisäisen viestinnän välittäjänä. Solulimassa sijaitsee aitotumallisilla soluilla erilaisia soluelimiä, joiden tehtävät poikkeavat proteiinisynteesistä soluhengitykseen. Eläinsolu tarvitsee myös erillisen tukirangan, joka pitää soluelimiä paikoillaan ja antaa solulle tukea sekä muodon. Tukiranka muodostuu erilaisista säikeistä ja filamenteista.
Soluelimistä lysosomi vastaa solun sisäisestä ”jätteenhuollosta”.[3] Se tuhoaa solun omia vaurioituneita soluelimiä ja tuhoaa solun sisälle päässeitä bakteereita tai vieraita aineita. Lysosomeja syntyy Golgin laitteessa, joka vastaa myös ribosomien pinnalla tapahtuvasta proteiinin valmistuksen viimeistelystä. Ribosomit sijaitsevat pääasiallisesti solulimakalvostossa, jolloin ne yleensä tuottavat proteiineja solun ulkopuolelle. Solulimakalvostossa irti olevat ribosomit sen sijaan yleensä tuottavat proteiineja solun omiin tarkoituksiin. Golgin laite lisää proteiineihin rikkiä ja fosforia sekä tarvittaessa pätkii proteiineja pienemmiksi.
Mitokondriot huolehtivat solun energiataloudesta.[3] Sen sisällä tapahtuu kemiallisia reaktioita, jotka muuntavat glukoosin sisältämän energian ATP-molekyyleiksi, joita muut soluelimet voivat hyödyntää energialähteenä omille toiminnoilleen. Eniten mitokondrioita on runsaasti energiaa vaativissa soluissa kuten maksa- ja lihassoluissa. Näiden solujen mitokondrioiden lukumäärä vaihtelee muutamista kymmenistä jopa satoihin. Mitokondriot poikkeavat muista soluelimistä siinä, että niillä on oma DNA.
Solun suurin elin on tuma, joita solussa on tavallisesti yksi. Tuma sisältää solun perimäaineksen. Monitumaisia soluja ovat esimerkiksi poikkijuovaiset lihassolut. Kehittyneellä punasolulla ei ole lainkaan tumaa. Tuman erottaa muusta solusta solukalvostoon kiinnittynyt tumakotelo, jonka pinnalla on myös ribosomeja. Tumakotelo ei ole täysin tiivis, vaan siinä on pieniä tumahuokosia, joiden avulla viestit muualta solusta pääsevät tumaan ja tuman lähettämät viestit pääsevät muualle soluun. Tuman sisällä on lisäksi tumalima ja tumajyväsiä.
Selkärankaiset ja -rangattomat

Eläinkunnan yksi tutkituimmista pääjaksoista on selkäjänteiset, sillä siihen kuuluvat suurimmat ja helpoimmin tutkittavat kohteet eli selkärankaiset. Selkäjänteisiin kuuluu myös selkärankaisiin verrattaen alkeellisia eliöitä (suikulaiset ja vaippaeläimet). Näitä kolmea ryhmää kuitenkin yhdistää se piirre, että niillä on ainakin jossakin kehitysvaiheessa selkäjänne, selkäydin, pyrstö tai häntä ja kiduksen aiheet. Osa näistä piirteistä kuitenkin surkastuu sikiönkehityksen aikana, mutta kaikilla niillä selkäytimestä kehittyy hermosto. Esimerkiksi ihmisellä kiduksen aiheet, häntä ja selkäjänne ovat surkastuneet. Selkärankaisilla selkäjänteestä kehittyy selkäranka.
Selkärankaisilla eläimillä on pitkälle kehittynyt keskushermosto, joka ohjailee yksilön liikkumista, kommunikointia, tunteita, aisteja ja muistia. Suuren kokonsa vuoksi selkärankaiset ovat muita eläimiä enemmän kosketuksissa ihmisten kanssa (mm. nisäkkäät, linnut, sammakot, matelijat), mikä selittää sen miksi selkärankaisia on tutkittu niin paljon. Hermoston lisäksi selkärankaisten muut elimistöt ovat pitkälle kehittyneitä. Useimmilla eläimillä on ainakin tietyntyyppinen hermosto, mutta kaikkein alkeellisimmilta eläimiltä hermosto puuttuu täysin (esim. sienieläimet). Esimerkiksi hyönteisillä on tikapuumainen hermosto, johon kuuluu myös aivot.
Tiede tuntee nykyään noin 40000 selkärankaislajia. Kehittyneen hermoston ja tukielimistön ansiosta lajit ovat onnistuneet sopeutumaan niin vesi- kuin maaelämäänkin. Osa lajeista on myös lentokykyisiä. Tästä huolimatta selkärankaiset edustavat vain pientä osaa kaikista eläinlajeista (2–3 %). Loput lajeista on selkärangattomia, joihin kuuluu kirjava joukko eliöitä: matoja, hyönteisiä, hämähäkkejä ja nilviäisiä. Yhteistä näille kaikille on kuitenkin se, ettei niillä ole lainkaan selkärankaa. Selkärankaisiin verrattuna selkärangattomat ovat yleensä varsin pienikokoisia, vain joitain senttimetrejä pitkiä.
Vaihto- ja tasalämpöiset
Eläimet jaetaan tavallisesti tasalämpöisiin ja vaihtolämpöisiin. Jälkimmäiseen ryhmään kuuluvat kaikki muut eläimet paitsi linnut ja nisäkkäät. Linnuilla tasalämpöisyyttä esiintyi jo dinosaurusten elinaikana.[4] Vaihtolämpöiset eläimet ovat sellaisia, jotka eivät säätele omaa ruumiinlämpöään sisäisten mekanismien avulla, vaan se vaihtelee ympäristön lämpötilan mukana. Tasalämpöiset eläimet taas pystyvät ruumiintoimintojensa avulla säätelemään omaa ruumiinlämpötilaansa. Tieteellisissä teksteissä saattaa törmätä termeihin endoterminen tai eksoterminen. Näistä edeltävä tarkoittaa tasalämpöistä (endo-, ’sisäinen’) ja jälkimmäinen vaihtolämpöistä (ekso-, ’ulkoinen’). Tasalämpöiset pyrkivät vähentämään lämpöhukkaa turkin tai höyhenpeitteen avulla tai voivat yrittää lisätä lämpöhukkaa läähättämällä tai hikoilemalla, joka toisaalta voi johtaa nestetasapainon järkkymiseen.
Vaihtolämpöisillä eläimillä, kuten matelijoilla, sammakoilla ja kaloilla on kuitenkin kehittynyt erilaisia keinoja, joiden avulla ne voivat kohottaa ruumiinlämpötilaa ympäristöä korkeammalle. Esimerkiksi merileguaani paistattelee päivää ruumiinlämpötilan kohottamiseksi. Päivän paistattelu voi olla kuitenkin liian vaarallista, sillä pedot voivat tällöin uhata niitä. Eloonjäämisen parantamiseksi eräällä liskolajilla on erityinen lämpöä keräävä elin päässä, jolloin se voi kaivautua kaulaansa myöten maahan ja jättää vain päänsä maanpinnalle. Tämä elin siirtää lämmön lopulta verenkierron avulla koko elimistöön. Tämän on myös syy sille, että vaihtolämpöiset ovat aktiivisia päivisin tai vain silloin kun aurinko lämmittää ilmaa tarpeeksi, ja siksi niitä ei elä kovin pohjoisilla alueilla (missä nisäkkäät ja linnut taas pärjäävät).
Kylmyyden ja kuumuuden siedossa karhukaiset ovat eksperttejä. Ne voivat selviytyä lähes −270 °C kylmyydestä tai kiehuvasta vedestä.
Liikkuminen
Suurin osa koko eläinkunnan lajeista kykenee tavalla tai toiselle liikkumaan itsenäisesti koko elämänsä ajan tai ainakin osan siitä. Vain niveljalkaisilla ja selkärankaisilla on erityisesti liikkumiseen tarkoitetut raajat.[5] Selkärankaisilla raajat rakentuvat luista, joita lihakset liikuttavat. Niveljalkaisilla taas on ulkoinen tukiranka, johon kiinnittyneet lihakset saavat raajat liikkumaan. Linnuilla on myös maassa kulkemista varten raajat, mutta useimmat linnut kuitenkin ovat lentokykyisiä. Lintujen lisäksi useat hyönteiset pystyvät myös lentämään.
Yksinkertaisemmat eläimet taas voivat liikkua värekarvojen (esim. rataseläimet ja laakamadot) avulla, ryömiä (kastemadot) tai liukua (etanat). Mustekalat voivat liikkua vedenpohjassa lonkeroita liikuttamalla tai vaihtoehtoisesti sifoni-nimisellä suihkumoottorin toimintaa muistuttavalla elimellä.

Ravinto
Eläimet eivät pysty tuottamaan tarvitsemaansa energiaa kasvien tai bakteerien tapaan. Siksi ne ovat riippuvaisia muista elämän muodoista. Eläinten ruoanhankintastrategiat vaihtelevat kasviravinnosta (kasvinsyöjät) eläinperäiseen ravintoon (lihansyöjät, hyönteissyöjät). Eläin voi olla myös kaikkiruokainen eli syödä niin toisia eläimiä kuin kasveja (tai muita elämän muotoja).
Kasvinsyöjien etuihin kuuluu ruoan runsaus, sillä napa- tai muita äärialueita lukuun ottamatta kasveja kasvaa kaikkialla. Kasvinsyöjät ovat luonnon monimuotoisuuden kannalta tärkeässä roolissa, sillä ne levittävät kasvien siemeniä tiputtelemalla tai ulostamalla niitä eri alueille. Haittapuolina kasvinsyönnissä on yleensä se, että saadakseen tarvittavat määrät ravintoaineita eläimen on kulutettava paljon aikaa syömiseen, koska kasvit eivät ole kovinkaan energiarikkaita ravintolähteitä. Kasviravinto tarvitsee myös omanlaisen ruoansulatuksen, jotta eläin pystyisi hyödyntämään ravintoansa mahdollisimman hyvin.[6]
Lihansyöjien kohdalla ravinnon määrästä tai sen ravintoainepitoisuudet eivät ole ongelma, vaan lähinnä sen hankinta. Tämän ongelman ratkaisemiseksi eri eläimillä on eri saalistustapoja. Esimerkiksi hämähäkit saalistavat kutomalla hankalasti erotettavia seittejä ja odottavat vain jonkin hyönteisen lentävän siihen. Leijonat ja sudet taas saalistavat ryhmissä. Lihan- ja kasvinsyöjillä on ravintoon erikoistuneet hampaat tai nokat.
Levinneisyys
Eläimet kehittyivät muun elämän tapaan vedessä, mutta osa lajeista sopeutui pitkällisen kehityksen ansiosta myös maaelämään.
Luonnossa elää edelleen lajeja, kuten kalat ja jotkin sammakkoeläimet, jotka ovat sopeutuneet ainoastaan vedessä elämiseen. Veteen sopeutuneiden eläinlajien ja etenkin merieläinten etuna on elinolosuhteiden hidas muuttuminen. Merten ja valtamerien eläinten monimuotoisuus painottuu rannikoille ja koralliriutoille, jotka tarjoavat paitsi ravintoa myös hyvän piilopaikan saalistajilta. Koralliriutat itsessäänkin rakentuvat itse asiassa korallieläimistä. On arvioitu, että koralliriutoilla elää neljännes merten lajistosta, joten niiden tuhoutuminen olisi suuri menetys merielämän monimuotoisuudelle.[7] Merieläinten pääravinnon lähde on plankton.
Vaikka merielämä painottuukin lähelle merenpintaa, jossa valaistus on yleensä erinomainen, on useiden kilometrien syvyyteen suuresta paineesta ja pimeydestä huolimatta kehittynyt elämänmuotoja, joita kaikkia tiede ei vielä edes tunne.
Käyttäytyminen

Vuoden- ja vuorokaudenajat
Eläimet ovat aktiivisia hyvin eri aikoihin vuorokaudessa. Suurin osa nisäkkäistä nukkuu öisin ja on aktiivinen päiväsaikaan (diurnaalisuus), mutta monet nisäkkäät ovat sopeutuneet hämärään aikaan tai yöelämään, koska silloin on esimerkiksi saalistajia vähemmän. Tämä on kasvinsyöjien kannalta edullinen piirre. Kotieläinten kohdalla muutamien eläinten, jotka luonnossa liikkuvat hämärään tai öiseen aikaan, on havaittu muuttuneen päiväeläimiksi. Esimerkiksi kissa on luonnossa hämärän ajan eläin, mutta kotieläimenä ne ovat muuttaneet elintapoja sopimaan paremmin ihmisen päivärytmiin.
Eläinten aistit kehittyvät pitkälti aktiivisuusajan mukaisesti. Yöeläimillä on usein kokoonsa suhteutettuna suuremmat silmät ja ne ovat likinäköisiä, koska ne tarvitsevat näköänsä lähinnä sellaisissa etäisyyksissä, joista ne voivat hyökätä saaliinsa kimppuun. Muuten ne luottavat muihin aisteihinsa. Päiväaikaan on taas hyödyllistä havaita vihollisia pitkien matkojen päästä, jolloin kuuloaistista ei ole niin paljoa hyötyä. Öiseen aikaan liikkuvilla sammakoilla ja linnuilla on poikkeuksellisen tarkka syvyysnäkö, josta esimerkiksi pöllöjen kohdalla kertoo niiden silmien sijoittuminen suoraan eteen eikä sivuille, jolloin niiden stereonäkö on parempi. Uudessa-Seelannissa elävä kiivi-lintu suunnistaa hajuaistinsa turvin.[8] Yöeläinten suuret silmät selittyvät sillä, että suurikokoiset silmät kasvattavat verkkokalvon pinta-alaa, jolloin verkkokalvolle pääsevän valon määräkin suurenee. Verkkokalvolla yöeläimillä on paljon valoa aistivia sauvasoluja, jotka parantavat hämäränäköä. Kääntöpuolena taas on se, että yöeläimillä on erittäin vähän värinäköön erikoistuneita tappisoluja, joten yöeläimet ovat käytännössä värisokeita.[9] Päiväsaikaan yöeläimet pystyvät kyllä kulkemaan, mutta niiden on suojeltavat silmiään turhalta valolta.
Yöeläimet ovat hyvin riippuvaisia kuuloaistista, koska se on ainoa keino, jolla useimmiten on mahdollista saada tietoa lähestyvästä saalistajasta. Jotkin eläimet ovat taas erikoistuneet kuuloaistin suhteen niin pitkälle, että ne voivat suunnistaa kuulonsa perusteella. Esimerkiksi lepakko kykenee tähän lähettämällä ultraääniä ja vastaanottamalla niitä suurilla korvilla.
Samanlaista vaihtelua aktiivisuuden suhteen on myös eri vuodenaikojen välillä. Lämpimillä alueilla tällainen vaihtelu saattaa johtua sade- ja kuivakausista, mutta lähempänä napa-alueita talvet ovat yleensä niin kylmiä, että monet selkärankaiset ja hyönteiset hidastavat ruumiintoimintojaan oleellisesti vähentääkseen energiankulutusta. On myös tavallista, että eläimet hankkivat ruokaa talvivarastoon tai syövät itsensä kylläiseksi talven varalta.
Lisääntymistavat ja sukupuolet
Eläimet voivat lisääntyä joko suvuttomasti tai suvullisesti. Suvuttoman lisääntymisen etuna on se, että eliö voi lisääntyä ilman toista sukupuolta. Toisaalta heikkona puolena on se, että syntyneet jälkeläiset ovat geneettisesti identtisiä, jolloin jälkeläiset perivät niin hyvät kuin huonotkin ominaisuudet vanhemmaltaan. Esimerkiksi laakamadot voivat lisääntyä siten, että ne muodostavat omasta ruumiistaan kurouman, joka lopulta kuroutuu kokonaan irti vanhemmasta, jolloin uusi jälkeläinen on syntynyt. Kuroutuminen on yleisintä sienien ja kasvien keskuudessa. Vastaavalla tavalla voivat lisääntyä myös sienieläimet. Jotkin eläimet, kuten kirvat ja Cnemidophorus-teijulisko, voivat lisääntyä partenogeneettisesti eli neitseellisesti.
Suvutonta lisääntymistä huomattavasti yleisempi keino on suvullinen lisääntyminen. Se vaati kaksi eri sukupuolta, mutta toisaalta etuna on geneettinen muuntelu.
Taksonomia
Yleistä
Suppeassa taksonomiassa eläinkunta jaotellaan pääjaksoihin (vrt. kasvi- ja sienikuntien kaaret), joita nykytutkimuksen mukaan on 36 kappaletta, jotka sisältävät vielä olemassa olevia eliölajeja. Vanhemmissa lähteissä saatetaan onteloeläimet (Coelenterata) vielä tunnistaa omaksi pääjaksoksi, mutta nykyisin se on yhdistetty polttiaiseläimiin. Tietyissä yhteyksissä eläinkunnan tieteellisestä nimestä saatetaan käyttää muotoa Metazoa tutumman Animalian sijasta.[10] Tällä samalla termillä saatetaan myös viitata vain monisoluisiin, mutta useimmin sillä tarkoitetaan koko eläinkuntaa.
Laajasta monimuotoisuudestaan huolimatta muutamien piirteiden voidaan katsoa yhdistävän kattavasti kaikkia eläimiä. Eläimet ovat monisoluisia ja niiden soluissa on sen toimintaa ohjaava yksikkö, tuma. Lisäksi ne ovat toisenvaraisia, jolloin niiden soluissa ei ole yhteyttämiskykyisiä soluelimiä, kuten vaikkapa kasveilla on fotosynteesiä ylläpitäviä viherhiukkasia. Eläinsoluilta puuttuu kokonaan soluseinä, joka löytyy sieniltä (kitiiniä) ja kasveilta (selluloosaa). Suurimmalla osalla eläimistä on liikkumiskyky ainakin osan aikaa niiden elämästä, ja alkionkehityksessä niiden elimet muodostuvat kahdesta tai kolmesta solukerroksesta (ekto-, meso-, ja endodermi).
Täsmällisemmässä taksonomiassa eläinkunta jaetaan kahteen alakuntaan: sienieläinmäisiin (Parazoa) ja monisoluisiin (Eumetazoa). Sienieläinmäisiltä puuttuu kokonaan symmetrinen rakenne, kun taas monisoluisilla on tietty säännöllinen rakenne ja symmetria. Lisäksi monisoluisten kohdalla kudosrakenteet muodostavat elimiä, jotka vastaavasti ovat osa elimistöä (esim. ruoansulatuselimistö). Sienieläinmäisiin kuuluu kaksi pääjaksoa: laakkoeläimet (Placozoa) ja sienieläimet (Porifera). Eumetazoa-alakunta jaetaan edelleen symmetriatyypin perusteella kahtia: säteittäissymmetrisiin (Radiata) ja kaksikylkisiin (Bilateria). Kaksikylkisillä eläimillä on symmetria-akseli, jonka molemmilta puolilta löytyy vastaava osa. Esimerkiksi perhosen molemmat siivet ovat samanlaisia, mutta toinen on vain peilikuva. Kaksikylkissymmetrisiltä eläimiltä voidaan löytää etu- ja takapään lisäksi myös sivusuunnassa oikea ja vasen puoli sekä ylä- ja alapuoli. Säteittäissymmetrisiltä eläimiltä voidaan määrittää ainoastaan ylä- ja alapuoli ja ne voidaan jakaa usealla eri tavalla niin, että lopputuloksena on lähes identtiset osat.[11]
Kaksikylkiset jaetaan vielä kolmeen osaan: ruumiinontelottomat, valeruumiinonteloiset ja ruumiinonteloiset. Ruumiinonteloiset jaetaan vielä alkusuisiin (Protostomata) ja jälkisuisiin (Deuterostomata). Nämä kaksi ryhmää eroavat erityisesti niiden alkionkehityksessä, jossa ensimmäisellä ryhmän jäsenillä alkionkehityksessä blastoporista kehittyy suu ja peräaukko kehittyy myöhemmin, kun jälkimmäisen ryhmän lajeilla blastoporista kehittyy peräaukko, ja suu kehittyy muualta.[12]
Pääjaksot
Alla on luettelo eläinkuntaan kuuluvista pääjaksoista ja lyhyt kuvaus niiden tyypillisestä rakenteesta. Lähteenä on käytetty  taksonomista tietokantaa (21.1.2009) ja täydennetty Grzimek’s Student Animal Life Resource -kirjasarjalla (Thomson, 2005), johon kuvauksetkin pääosin perustuvat.

Evoluutio
Elämän kehittyminen
Vanhimmat elämään viittaavat löydöt (sinibakteerien muodostamat stromatoliitit) ovat peräisin eoarkeeiselta kaudelta eli noin 3,5–3,8 miljardin vuoden takaa ja ensimmäiset happea tuottavat solut kehittyivät geologisessa mielessä erittäin nopeasti, vain muutama sata miljoonaa vuotta myöhemmin. Maapallo oli tuolloin noin yhden miljardin vuoden ikäinen. Ennen kuin Maa oli täyttänyt kolme miljardia vuotta, kaikki elävät organismit olivat prokaryootteja eli esitumallisia. Niiden solurakenne on hyvin alkeellinen, sillä niiltä puuttuvat monimutkaiset soluelimet eikä niillä ole kotelon ympäröimää tumaa, vaan sen genomi on hajallaan solulimassa.
Mesoproterotsooisen kauden alussa maapallolle ilmaantui kuitenkin eukaryootteja eli esitumallisista eliöistä kehittyneitä yksisoluisia (alkueliöt), joiden solurakenne on huomattavasti aiempaa monimutkaisempi. Ne sisälsivät sellaisia soluelimiä, joita löytyy edelleen eläinsoluista. Mielenkiintoisena piirteenä erään alkueliöihin kuuluvan siimaeliön käyttäytymisessä on, että vaikka suurin osa niistä elää yksin, saattavat ne joissakin olosuhteista muodostaa ryhmiä. Taipumuksen luoda ryhmiä on ollut suuri harppaus kohti eläinperäisen elämän muodostumista, sillä vaikka siimaeliöt elivätkin ryhmässä, ne toimivat edelleen yksilöinä, mutta nyt kuitenkin niin, että ne erikoistuivat tekemään tiettyä asiaa koko ryhmän edun säilymisen hyväksi. Ajan mittaan tällainen käyttäytyminen on johtanut kudosten muodostumiseen, josta edelleen elimien ja lopulta suurten monisoluisten eläimien kehittymiseen.
Ensimmäiset monisoluiset eliöt kehittyivät noin miljardi vuotta sitten prekambrisen ajan lopulla, mutta siitä eteenpäin kambrikaudelle (n. 650 miljoonaa vuotta sitten) fossiileja ei ole säästynyt kovin paljoa, joten eläimien kehityksen alkutaival on jäänyt hämäräksi. Arvioiden mukaan eläinperäinen elämä alkoi kehittyä useampaa reittiä pitkin. Yksi näistä johti sienieläimiin ja kaksi muuta taas johti alku- ja jälkisuisten eläinten kehittymiseen. Alkusuisten ja jälkisuisten perustavanlaatuinen ero alkionkehityksessä viittaa siihen, että nämä haarat ovat eriytyneet jo hyvin kauan aikaa sitten.
Elämän siirtyminen maalle
Ensimmäisiä monisoluisia olivat nivelmadot ja polttiaiseläimet. Tähän samaan ajanjaksoon osuu myös suvullisen lisääntymisen kehittyminen, joka on käytännössä tarkoittanut perinnöllisen muuntelun suurta kasvua. Kaikki elämä oli kuitenkin vielä elämän synnyinkodissa eli vedessä, joka oli tarjonnut tehokkaan suojan UV- ja muulta kosmiselta säteilyltä. Kambrikaudelta taas on löydetty suunnaton määrä eri fossiileja, jotka kielivät siitä, että eläinkunnan nykyiset pääjaksot olivat kehittyneet jo viimeistään kauden lopulla (500 miljoonaa vuotta sitten). Tähän äkilliseen elämän monimuotoistumiseen viitataan termillä kambrikauden lajiräjähdys.[15]
Kambrikautta seuranneen ordovikikauden (490–430 miljoonaa vuotta sitten) meret kuhisivat monipuolista kasvillisuutta, selkärangattomia eläimistöä, leviä ja leuattomia kaloja. Arvioiden mukaan merenpinnalla eläneet levät huuhtoutuivat rannikolle, jonka myötä elämä alkoi hiljalleen siirtyä maalle. Esimerkiksi Omanista on löydetty fossiileja, joiden perusteella jo ordovikikaudella kasvoi maakasveja. Siluuria kuitenkin pidetään varsinaisena ajankohtana, jolloin elämä siirtyi merestä maalle. Kasveille valoa, tilaa ja hiilidioksidia oli niin paljon kuin ne vain ehtivät yhteyttämään. Kilpailun vähäisyyden vuoksi siirtymä uusille alueille oli eduksi. Olosuhteet suosivat suuria kasveja ja niiden perässä selkärangattomat eläimet kipusivat maankamaralle, ensimmäisten joukossa meriskorpioni. Siluurikaudella alkoi esiintyä ensimmäistä kertaa myös leuallisia kaloja, joiden yliotteen seurauksena leuattomat kalat hävisivät lähes kokonaan.[16]
Osa maan lähellä eläneistä kaloista sopeutui vähitellen maaelämään. Näistä kehittyivät sammakot ja matelijat. Matelijoiden joukossa oli niin kasvin- kuin lihansyöjiäkin. Maalla esiintyi myös hyönteisiä, suurin osa näistä oli nykyisten kovakuoriaisten sukulaisia. Matelijat syrjäyttivät permikauden lopulla sammakkoeläimet nopean lisääntymisen ja kehittymisen ansiosta. Meressä elämä oli edelleen monipuolisempaa: merisiilejä, kotiloita, lonkerojalkaisia. Permikausi päättyi laajaan massasukupuuttoon, jonka myötä ilmeisesti lähes 95 prosenttia kaikista eliölajeista kuoli, mukana muun muassa trilobiitit. Ilmeisesti ilmaston muuttumisesta johtunut permikauden sukupuutto on elämän historian suurin sukupuutto, joskin nykyinen ihmisen toiminnasta johtuva sukupuutto saattaa ohittaa sen laajuudessaan.[17]
Vaikka permikausi päättyikin suureen massasukupuuttoon, maaelämää hallitsivat vielä seuraavien aikakausien (trias-, jura-, ja liitukausi) aiempaa suurikokoisemmat liskot, dinosaurukset. Dinosaurusten valtakaudelle syntyivät myös ensimmäiset lentokykyiset dinosaurukset, joiden paleontologit uskovat olevan nykyisten lintujen esi-isiä. Jo tuohon aikaan niillä tiedetään olleen lämpöä eristävä sulkapeite ja ulkonäöllisestikin niiltä löytyy hyvin paljon yhteisiä piirteitä nykyisten lintujen kanssa.[18] Liitukauden taittuessa tertiäärikauteen 65 miljoonaa vuotta sitten dinosaurukset (lintuja lukuun ottamatta) ja monet muutkin eläinlajit, muiden muassa simpukat, luukalat ja planktonlajit, kuolivat sukupuuttoon todennäköisesti asteroidin iskeydyttyä Maahan (katso liitukauden joukkosukupuutto). Kaikkea elämää se ei kuitenkaan tuhonnut, vaan useat arkosaurimatelijoiden ulkopuoliset matelijalajit sammakkojen ohella säilyivät. Tulevaisuuden kehityksen kannalta tärkein monilta osin säilynyt eläinryhmä oli kuitenkin nisäkkäät – siirryttiin matelijoiden valtakaudesta kohti nisäkkäiden valtakautta.
Katso myös
Luettelo eläimistä
Lähteet

Kirjallisuutta
Evoluutio
Citation error, replace with{{cite book| author = Lipps, Jere H. & Signor, Philip W.| title = Origin and Early Evolution of the Metazoa| publisher = Springer| year = 1992| id = ISBN 978-0-306-44067-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nielsen, Claus| title = Animal Evolution: Interrelationships of the Living Phyla| publisher = Oxford University Press| year = 2001| id = ISBN 978-0-19-850681-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Valentine, James W.| title = On the Origin of Phyla| publisher = University of Chicago Press| year = 2004| id = ISBN 978-0-226-84548-7}}
Yleisteoksia
Citation error, replace with{{cite book| author = Sumich, James L. & Morrissey, John Francis| title = Introduction to the Biology of Marine Life (8. painos)| publisher = Jones & Bartlett Publishers| year = 2004| id = ISBN 978-0-7637-3313-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ruppert, Edward E.; Barnes, Robert D. & Fox, Richard S.| title = Invertebrate Zoology (7. painos)| publisher = Thomson-Brooks/Cole| year = 2004| id = ISBN 978-0-03-025982-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pough, F. Harvey; Janis, Christine M. & Heiser, John B.| title = Vertebrate Life (8. painos)| publisher = Benjamin Cummings| year = 2008| id = ISBN 978-0-321-54576-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Dugatkin, Lee Alan| title = Principles of Animal Behavior (2. painos)| publisher = W. W. Norton| year = 2008| id = ISBN 978-0-393-93169-3}}
Aiheesta muualla
 – verkkotietosanakirja elämän muodoista Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – tietokanta eliölajien taksonomiasta ja levinneisyydestä maittain Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – kuvia, videoita ja äänitiedostoja sekä perustietoja maailman eliöistä Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – teemasivu eläimistä Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – sisältää muun muassa tietokannan ja linkkejä eläinten suomenkielisiin nimiin
 – Eläinlajien uhanalaisuusluokitus Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – Michiganin yliopiston eläintieteellinen museo Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Anna Boleyn (), Pembroken markiisitar, (noin 1501 tai 1507 – 19. toukokuuta 1536) oli Englannin kuninkaan Henrik VIII:n toinen vaimo ja kuningatar Elisabet I:n äiti.
Henrik VIII:n ero ensimmäisestä vaimostaan Katariina Aragonialaisesta ja sitä seurannut avioliitto Anna Boleynin kanssa johtivat monimutkaiseen tapahtumaketjuun, joka aloitti Englannin uskonpuhdistuksen. Boleyn tunnetaan myös ensimmäisenä Henrik VIII:n teloitetuista vaimoista: Boleyn teloitettiin vuonna 1536 syytettynä aviorikoksesta ja valtiopetoksesta, vaikka todellinen syy teloitukseen oli tyttären synnyttäminen.
Lapsuus ja perhe
Anna Boleynin vanhemmat olivat Thomas Boleyn, Wiltshiren 1. jaarli ja Ormonden 1. jaarli, ja lady Elizabeth Boleyn (syntyisin Elizabeth Howard), Norfolkin 2. herttuan tytär. Anna Boleynin syntymävuotta ei tiedetä varmasti, mutta hän syntyi joko perheensä Blicking Hallin kartanossa Norfolkissa tai perheen lempiasunnossa Heverin linnassa Kentissä.
Anna Boleynin syntymäajasta ei ole varmaa tietoa, sillä kirkonkirjat puuttuvat. Historioitsijat ovat esittäneet kaksi eri vaihtoehtoa, 1500–1501 tai 1507.[1] Vahvimpana todisteena aiemmasta syntymäajasta pidetään yleensä Annan vuonna 1514 kirjoittamaa kirjettä, joka tyylillisesti sopii enemmänkin noin kolmetoistavuotiaan kuin seitsenvuotiaan tytön kirjoittamaksi.[2] Annella oli kaksi sisarusta: sisar Mary ja veli George. Mary Boleyn oli todennäköisesti sisaruksista vanhempi ja syntynyt joko 1499 tai 1500. George oli todennäköisesti nuorin (hän meni viimeisenä naimisiin lukuun ottamatta Annea, joka seurusteli tuolloin kuninkaan kanssa) ja syntynyt aikaisintaan vuonna 1502.[3] Sisarusten ikäjärjestystä ja sen ristiriitaisuutta kuvaa ehkä parhaiten Ives[4]. Myöhemmin Anna Boleynin elinaikana huhuttiin, tosin huhun todenperäisyydestä ei ole todisteita, että hänellä olisi ollut vasemmassa kädessä kuusi sormea, mitä pidettiin tuolloin pirun merkkinä – mutta huhu johtui mahdollisesti katolilaisten vihamielisyydestä Henrik VIII:n erotettua Englannin Rooman kirkosta.
Myöhemmällä iällään Anna Boleyn ei ollut erityisen hyvissä väleissä isänsä kanssa, mutta lapsena hän halusi miellyttää tätä. Hänen suhteensa sisareensa Maryyn oli myrskyisä, sillä hän ei hyväksynyt Maryn toista aviomiestä, joka oli yhteiskunnallisessa arvoasteikossa Boleynin perheen alapuolella ja vain rivisotilas. Anna Boleynin suhde äitiinsä ja veljeensä oli paljon parempi, ja hänellä oli läheiset välit kumpaankin.
Boleynit eivät olleet ylhäisintä aatelia, ja heillä oli ollut vaikutusvaltaa vasta neljän sukupolven ajan. Anna Boleynin isä oli avioitunut vaikutusvaltaiseen Howardin sukuun. Anna Boleyn oli kuitenkin aristokraattista syntyperää: hänen esi-isiinsä kuului muun muassa Lontoon pormestari, herttua, jaarli, kaksi ylhäissyntyistä naista sekä ritari. Anna Boleyn oli ehdottomasti ylhäissyntyisempi kuin kaksi muuta Henrik VIII:n vaimoa, Jane Seymour ja Katariina Parr. Hän oli myös Henrikin viidennen vaimon, lady Katariina Howardin serkku.
Anna Boleynin isä Thomas Boleyn oli arvostettu diplomaatti ja lahjakas kielissä. Hän oli sekä Henrik VII:n että Henrik VIII:n suosikki: jälkimmäinen lähetti hänet useisiin diplomaattisiin tehtäviin Eurooppaan, missä hänen ammattitaitonsa ja viehätysvoimansa toivat hänelle monia ihailijoita, heidän joukossaan arkkiherttuatar Margareeta Itävaltalainen, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Maksimilian I:n tytär. Margareeta hallitsi tuolloin Alankomaita isänsä puolesta ja huolehti veljenpojastaan ja kolmesta veljentyttärestään. Thomas Boleyn teki Margareetaan niin suuren vaikutuksen, että tämä tarjosi Boleynin nuorimmalle tyttärelle Annalle paikkaa hovissaan. Tavallisesti tytön oli oltava kaksitoistavuotias saadakseen sellaisen kunnianosoituksen, mutta Anna saattoi olla hieman nuorempi, sillä Margareeta kutsui viittasi häneen usein sanoin ”la Petite Boleyn”. Nimitystä käytetään kuitenkin usein todisteena siitä, että Anna oli syntynyt vuonna 1501 eikä vuonna 1507. Hän teki Alankomaissa hyvän vaikutuksen hyvillä käytöstavoillaan ja päättäväisyydellään tehdä kovasti töitä koulutuksensa hyväksi. Hänen uskotaan olleen Alankomaissa keväästä 1513 syksyyn 1514 saakka.
Aikalaiset eivät pitäneet Anna Boleynia suurena kaunottarena. Hän oli liian laiha ja hänen hipiänsä liian tumma sen ajan kauneusihanteiden mukaan. Monet miehet kuitenkin kommentoivat hänen upeita tummia silmiään ja kaunista tummaa tukkaansa. Kaikkein kuuluisin häneen ihastuneista miehistä oli tietenkin kuningas Henrik VIII. Useimmat aikalaismaalarit maalasivat Annalle vaaleat hiukset, koska halusivat imarrella mallinsa kauneutta. Anna Boleyn täydensi ulkonäköään myös muodin tajullaan: hän inspiroi monia uusia tyylejä ja oli todennäköisesti suurin tyyliesikuva omana aikanaan. Eräs italialainen, joka tapasi Anna Boleynin vuonna 1532, kirjoitti, että tämä ”ei ollut yksi maailman kauneimmista naisista”, mutta toiset pitivät häntä ”melko kauniina” ja ”nuorena ja viehättävän näköisenä”. Hänen eloisuuttaan pidettiin myös hurmaavana. William Forrest, joka kirjoitti aikalaisrunon Katariina Aragonialaisesta, kehui Annan ”erinomaista” kykyä tanssia ja kirjoitti: ”Siinä vasta oli nuori nainen, joka osasi kulkea kevein askelin.”
Anna Boleynin persoona oli monimutkainen ja ristiriitainen. Kuvauksia ovat suuresti vääristäneet ne, jotka vastustivat hänen kiistanalaista avioliittoaan ja radikaalia uskonnäkemystään. Hän oli harras kristitty renessanssin humanismin perinteiden hengessä (protestantiksi kutsuminen olisi liian vahvasti sanottu). Hän oli myös antelias hyväntekijä ja vastoin suosittua tarinaa erittäin tunteikas. Nuorena hän oli ”suloinen ja iloinen” ja nautti uhkapeleistä, viinistä ja juoruista. Hän oli myös rohkea ja karismaattinen. Hänen henkilökohtaiset tunnuslauseensa vaihtelivat hänen ja Henrik VIII:n suhteen aikana iloluontoisen itsepäisestä tunnuslauseesta ”Niin käyköön, nuriskoon kuka haluaa” aina kruunajaistunnuslauseeseen ”Kaikkein onnellisin” (). Ranskan suurlähettiläs Giles de la Pommeraye ylisti Anna Boleynin mahtavaa älyä ja vaikutusvaltaa Englannin ulkopolitiikassa. Anna saattoi kuitenkin olla myös hillitön, neuroottinen ja pahansisuinen.
Alankomaiden jälkeen hän vietti joitakin vuosia Ranskassa. Alun perin hän siirtyi Ranskaan Henrik VIII:n sisaren ja Ranskan uuden kuningattaren Maria Tudorin hovineidoksi, mutta kun tämä palasi Englantiin iäkkään miehensä kuoltua, Anna Boleyn jäi Ranskan hoviin. Hänestä tuli uuden kuningattaren Clauden suosima hovineito, ja hän toimi myös tulkkina, kun englantilaisia vieraita saapui tapaamaan kuningatarta. Kuningattaren taloudessa oleskellessaan hän oppi puhumaan ranskaa ja tutustui perusteellisesti Ranskan kulttuuriin ja etikettiin. Hän kiinnostui myös muodista ja uskontofilosofiasta, joka vaati kirkkoa uudistumaan. Hänen eurooppalainen koulutuksensa päättyi talvella 1521, kun hänen isänsä käski hänen palata Englantiin. Hän purjehti Englantiin Calais’n kaupungista tammikuussa 1522.
Kuninkaallinen rakkaustarina

Englantiin paluunsa jälkeen Anna Boleynista tuli Henrik VIII:n espanjalaisen vaimon, kuningatar Katariina Aragonialaisen hovineito. Kuningattaren synnyttämät pojat olivat kaikki kuolleet pieninä. Katariina oli suosittu kansan keskuudessa, vaikka hän ei ollut enää vähään aikaan ollut aktiivisesti mukana politiikassa tai hovielämässä.

Anna Boleyn esiintyi ensi kertaa hovissa naamiaistanssiaisissa maaliskuussa 1522 esittäessään taidokkaan tanssin yhdessä kuninkaan sisaren Mary Tudorin ja oman sisarensa, kuninkaan rakastajattaren Mary Boleynin kanssa. Anna Boleyn esitti kärsivällisyyttä, mikä oli ironista ajatellen hänen sitkeyttään kuninkaan avioerohankkeen aikana. Anna Boleyn tunnettiin hovin muodikkaimpana ja ansioituneimpana naisena, ja häneen viitattiin sanoin ”muodin kuvastin”.[5]
Tuolloin vuoden 1522 tienoilla häntä haikaili Northumberlandin jaarlin poika Henry Percy. Heidän suhteensa todellisesta luonteesta ei ole selvyyttä, mutta todettakoon, että heidän kihlautumistaan olisi ollut mahdoton purkaa, jos suhde olisi pantu täytäntöön, ja Anna oli nähnyt liian monen maineen menneen pilalle, jotta olisi uskaltanut vaarantaa omaansa.
Romanssi päättyi 1523, kun lordi Henryn isä kieltäytyi antamasta siunaustaan avioliitolle kuultuaan siitä kardinaali Wolseylta. Joidenkin mukaan suhde lopetettiin salaa siksi, että Henrik VIII halusi Annan itse. Asian todenperäisyydestä on mahdotonta sanoa mitään, sillä historioitsijat ovat asiasta eri mieltä. Weir esimerkiksi uskoo sen pitävän paikkansa.[6] Anna Boleyn lähetettiin joksikin aikaa pois hovista Heverin linnaan Kentiin. Hän vietti Heverissä kesän, ennen kuin palasi hoviin ja keräsi ympärilleen joukon naisystäviä ja miesihailijoita, joihin hän kuitenkin suhtautui viileästi. Hänen serkkunsa, runoilija Thomas Wyatt moitti häntä saavuttamattomaksi ja temperamenttiseksi näennäisestä kainoudesta ja vaiteliaisuudesta huolimatta. Henrik VIII rakastui Anna Boleyniin 1525 ja alkoi tavoitella tätä.
Annan sisar Mary Boleyn oli aiemmin vuosina 1519–1521 ollut kuninkaan rakastajatar. Suhde päättyi, kun Mary naitettiin hovimies William Careylle. Huhuttiin, että Maryn kaksi lasta olisivat olleet Henrikin, vaikka lapset syntyivät ilmeisesti suhteen virallisesti päätyttyä. Mitään todisteita ei ole myöhemmästä huhusta, jonka mukaan Anna Boleynin äitikin olisi ollut Henrik VIII:n rakastajatar. Vaikuttaa siltä, että skandaalinkäryiset syytteet saivat alkunsa siitä, että Elizabeth Boleynin nimi sotkettiin kuninkaan varhaiseen rakastajattareen Elizabeth Blountiin. Henrikin suhde Mary Boleyniin oli päättynyt jo jonkin aikaa ennen kuin hän ryhtyi suhteeseen Anna Boleynin kanssa. Anna Boleyn oli palannut Englantiin vuonna 1521, mutta suunniteltu avioliitto irlantilaisen serkun kanssa jäi solmimatta, ja kardinaali Wolsey lopetti hänen ja Percyn romanssin. 1520-luvun puoliväliin saakka hänestä ei vielä juuri ollut kuultu.
Henrik VIII pommitti Annaa kymmenillä rakkauskirjeillä. Usein ajatellaan, että Henrikin ihastus Annaan sai hänet etsimään keinoa mitätöidä ensimmäinen avioliittonsa. On kuitenkin todisteita siitä, että Henrik on voinut yhtä hyvin päättää lakkauttaa avioliittonsa Katariina Aragonialaisen kanssa vain siitä syystä, ettei tämä ollut synnyttänyt hänelle poikaa. Henrik uskoi poikaperillisen olevan välttämätön, jotta Tudorin hallitsijasuku ei sammuisi. Tudorit olivat nousseet valtaan vasta hänen isänsä Henrik VII:n myötä tämän voitettua Bosworthin taistelun vuonna 1485.
Aluksi Anna Boleyn pidettiin taka-alalla, mutta vuonna 1528 oli jo yleisessä tiedossa, että Henrik aikoi mennä hänen kanssaan naimisiin. Anna Boleyn pitäytyi erossa politiikasta ja oli ystävällisissä väleissä kardinaali Wolseyn kanssa siitä huolimatta, että hänen isänsä ei voinut sietää kardinaalia. Hovissa Anna Boleyn riemuitsi uudesta elämäntyylistään: Henrik maksoi kaiken ja lahjoitti hänelle upeita pukuja ja koruja.
Anna Boleyn ei aikonut maata Henrikin kanssa ennen avioliittoaan, sillä esiaviollinen seksi saattaisi johtaa siihen, että suhteesta mahdollisesti syntyvät lapset olisivat aviottomia. Hän sai kuitenkin jo ennen avioliittoa oman talouden ja useita hovinaisia, mikä kertoi siitä, että hänestä tulisi seuraava kuningatar.
Poliittinen vaikutusvalta
Vaikutti siltä, ettei paavi Klemens VII vielä 1529 ollut sen enempää kuin vuonna 1527 aikeissa myöntää Henrikille avioeroa. Anna Boleynin liittolaiset ilmoittivat, että osaongelmana oli hänen liittolaisekseen luultu kardinaali Wolsey, joka oli vakuuttanut Anna Boleynille, että paavi tekisi hänestä kuningattaren. Kardinaalin vastustajia oli ollut hovissa jo vuosikymmenen ajan, ja heistä Anna Boleyn oli sopiva välikappale kardinaalin kaatamiseen. Henrik kieltäytyi uskomasta, kunnes Wolseyn lupaukset paljastuivat katteettomiksi, kun yksi paavin lähettiläistä ei suostunut tekemään kuninkaalle mieliksi vaan siirsi asian käsittelyn takaisin Roomaan.
Anna Boleyn painosti kuningasta, kunnes Wolsey 1529 erotettiin virastaan. Henrik vaati Wolseya palaamaan Yorkiin ja pysymään erossa politiikasta. Kardinaali anoi Anna Boleynia auttamaan hänet takaisin valtaan, mutta tämä ei suostunut. Wolsey yritti sitten juonittelemalla saada paavin tukea. Kun se paljastui, Henrik käski pidättää Wolseyn. Jos Wolsey ei olisi kuollut sairauteen vuonna 1530, hänet olisi saatettu teloittaa maanpetoksesta. Seuraavana vuonna Katariina Aragonialainen karkotettiin hovista.
Kun Wolsey oli poissa, Anna Boleynista tuli hovin vaikutusvaltaisin jäsen. Hänellä oli huomattavasti valtaa nimityksissä ja poliittisissa asioissa. Hän otti yhteen kuninkaan uuden tärkeimmän ministerin, sir Thomas Moren kanssa, sillä tämä vastusti katolisen kirkon reformaatiota, jota taas Anna Boleyn veljineen kannatti. Hänen tyytymättömyytensä Vatikaaniin sai hänet myös tarjoamaan Henrikille uutta vaihtoehtoa: hän ehdotti, että kuningas noudattaisi niiden William Tyndalen kaltaisten uskonnon radikaalien neuvoja, jotka kielsivät paavin arvovallan ja olivat sitä mieltä, että monarkin tuli johtaa oman kansakuntansa kirkkoa. Kun Canterburyn arkkipiispa William Warham kuoli, Anna Boleyn sai nimitetyksi virkaan omaan perheensä kappalaisen, Thomas Cranmerin. Hän myös helpotti Thomas Cromwellin nousua kuninkaan suosimaksi neuvonantajaksi.
Tänä aikana Anna Boleynilla oli merkittävä rooli Englannin asemassa ulkomailla, sillä hän oli mukana lujittamassa Englannin ja Ranskan liittoa. Hänellä oli erinomaiset suhteet Ranskan suurlähettilääseen Giles de la Pommerayeen, joka oli ihastunut häneen. Suurlähettilään avulla hän auttoi järjestämään talvella 1532 Calais’ssa tapaamisen, jossa Henrik toivoi saavansa Ranskan kuningas Frans I:n tuen uudelle avioliitolleen.
Ennen Calais’n matkaa Henrik antoi Anna Boleynille Pembroken markiisittaren arvonimen. Hänen perheensäkin hyötyi: hänen isästään, joka oli jo Rochfordin varakreivi, tuli Ormonden ja Wiltshiren jaarli. Anna Boleynin ansiosta hänen leskeksi jäänyt sisarensa Mary Boleyn sai 100 punnan vuosittaisen eläkkeen ja tämän poika Henry Carey sai korkealaatuista koulutusta arvostetussa sisterssiläisluostarissa.
Avioliitto
Calais’n tapaaminen oli poliittinen riemuvoitto, sillä Ranskan hallitus antoi tukensa Henrikin uudelle avioliitolle. Alison Weirin mukaan Henrik ja Anna Boleyn täydellistivät suhteensa Calais’n matkan jälkeen, ja pian Anna Boleyn tuli raskaaksi. Henrik oli riemuissaan, ja hänet ja Anna Boleyn vihittiin salaa tammikuussa 1533, ja he saivat viimeinkin täydellistää suhteensa seitsemän vuoden jälkeen. Itse asiassa Henrikistä tuli bigamisti, sillä hänen ensimmäistä avioliittoaan ei ollut vielä mitätöity.[7]

Katariina Aragonialainen menetti virallisesti kuningattaren arvonimensä, kun Anna Boleyn kruunattiin kesäkuussa 1533. Paavia vastustaen Cranmer julisti nyt, että Englannin kirkon pää oli Henrik eikä Rooma. Niin koitti kuuluisa välirikko Rooman kanssa, joka merkitsi Englannin loppua katolisena maana. Vain harvat tajusivat asian merkitystä tuolloin, ja vielä harvempi oli valmis puolustamaan paavin auktoriteettia. Anna Boleyn oli iloissaan asioiden kulusta: hän oli katolinen, mutta piti paavinvaltaa turmeltuneena ja sen vaikutusta kristinuskon moraaliin epäsuotuisana.
Kruunajaisten jälkeen Anna Boleyn asettui rauhassa aloilleen ja odotti lapsensa syntymää. Hän oli hyvin ahdistunut, kun Henrik ihastui erääseen hovinaiseen, mistä aiheutui heidän ensimmäinen suuri riitansa. Tyttö oli vain ohimenevä ihastus, eikä Henrik halunnut vaarantaa vaimonsa raskautta.
Henrikin ja Anna Boleynin lapsi syntyi syyskuun 7. päivänä 1533 kuninkaan lempipalatsissa Greenwichissa. Lapsi oli tyttö ja sai nimen Elisabet kuninkaan äidin, Yorkin Elisabetin kunniaksi. Prinsessalle järjestettiin upeat ristiäiset, mutta Anna Boleyn pelkäsi, että Katariina Aragonialaisen tyttärellä Maryllä olisi yhä tarpeeksi tukijoita, jotka uhkaisivat Elisabetin asemaa. Henrik lohdutti vaimonsa pelkoa erottamalla Maryn tämän palvelijoista ja lähettämällä tämän vartioitavaksi Hatfield Houseen, missä prinsessa Elisabetilla oli oma mahtava henkilökuntansa ja palveluskuntansa. Maalaisilma oli parempi lapsen terveyden kannalta, mutta Anna Boleyn oli rakastava äiti, joka kävi usein tapaamassa tytärtään. Hänen vierailuidensa aikana nähtiin yhteenottoja hänen ja prinsessa Maryn välillä, joka nimitti häntä ”isäni rakastajattareksi”. Anna Boleyn kutsui puolestaan prinsessa Marya ”kirotuksi äpäräksi”.
Anna Boleyn kuningattarena
Anna Boleynilla oli suurempi henkilökunta kuin Katariina Aragonialaisella: häntä palveli yli 250 palvelijaa aina papeista tallipoikiin. Hänellä oli myös yli 60 hovineitoa, jotka palvelivat häntä ja kulkivat hänen perässään juhlatilaisuuksissa. Vastineeksi hovineitojen vanhemmat toivoivat kuningattaren olevan hyvä emäntä ja järjestävän hovineidoilleen sopivia avioliittoja. Hän piti tiukkaa kuria ja valvoi hovineitojensa moraalia: hän torui esimerkiksi Margaret Sheltonia saatuaan selville, että tämä kirjoitteli runoja rukouskirjaansa. Anna Boleynin palveluksessa oli myös lukuisia pappeja, jotka toimivat hänen rippi-isinään, kappalaisinaan ja uskonnollisina neuvonantajinaan. Hänen suosikkinsa oli maltillinen pappi Matthew Parker, josta tuli yksi modernin Englannin kirkon pääarkkitehdeista Anna Boleynin tyttären Elisabet I:n hallituskaudella.
Anna Boleynin maine uskonnon uudistajana levisi halki Euroopan, ja protestantit ylistivät häntä sankarittareksi. Muun muassa Martti Luther piti hänen nousuaan valtaistuimelle hyvänä merkkinä. Anna Boleyn pelasti myös ranskalaisradikaali Nicolas Bourbonin, jonka Ranskan inkvisitio oli tuominnut kuolemaan. Hän vetosi Ranskan kuningasperheeseen, joka säästi Bourbonin hengen palveluksena Englannin kuningattarelle. Bourbon kutsui häntä myöhemmin ”kuningattareksi, jota Jumala rakastaa”. Vaikka Anna Boleyn edisti uskonpuhdistusta ja erityisesti Raamatun kääntämistä englannin kielelle, hän ei kiistänyt pyhää transsubstantiaatio-oppia. Hän oli antelias hyväntekijä, joka jakoi almuja köyhille ja rahoitti erilaisia koulutusjärjestöjä. Hän ompeli hovinaisineen usein paitoja köyhille.
Anna Boleyn johti upeaa hovia. 1500-luvulla kuninkaallisten oletettiin olevan mahtavia saadakseen kansan uskomaan monarkian tärkeyteen ja voimaan. Anna Boleyn käytti suuria summia pukuihin, jalokiviin, päähineisiin, strutsinsulkaisiin viuhkoihin, ratsastustarvikkeisiin ja hienoihin huonekaluihin ja verhoiluihin. Kuninkaallinen pari myös restauroi lukuisia palatseja.
Nuorten hovimiesten joukko kävi yhä kuningattaren huoneistossa, missä he flirttailivat tämän hovinaisten kanssa ja luvan siihen saatuaan tanssivat kuningattaren kanssa. Anna Boleyn ei kuitenkaan koskaan tehnyt mitään sopimatonta ja meni jopa niin pitkälle, että moitti heitä, mikäli he olivat liian tuttavallisia joko hänen tai hänen hovinaistensa seurassa. Siinä ei ollut mitään uutta, sillä joukko nuoria miehiä oli pyörinyt myös Katariina Aragonialaisen ympärillä 1510-luvulla. Vasta myöhemmin tällainen käytös alkoi vahingoittaa Anna Boleynin mainetta.
Anna Boleynin avioliitto oli myrskyisä: välillä kuninkaallisen parin elämä oli rauhallista ja rakkauden täyteistä, mutta Henrikin alituinen uskottomuus loukkasi suuresti hänen uutta vaimoaan, joka reagoi itkuisesti ja raivoisasti jokaiseen uuteen rakastajattareen. Henrik taas piti Anna Boleynin räikeitä mielipiteitä uskonnosta ja politiikasta ahdasmielisyytenä sekä tämän kyvyttömyyttä synnyttää poika petoksena. Anna Boleynin toinen raskaus päättyi keskenmenoon kesällä 1534. Jotkut elämäkerrat ovat esittäneet teorian, jonka mukaan Anna Boleyn saattoi olla Rhesus-negatiivinen, jolloin ensimmäinen raskaus kehitti hänen veressään vasta-ainetta, joka tuhosi seuraavien sikiöiden Rhesus-positiiviset punasolut kohtalokkain seurauksin. Sellainen fysiologinen seikka ei ollut tiedossa 1500-luvulla (se tunnistettiin vasta vuonna 1940) ja saattoi hyvinkin selittää hänen kolme keskenmenoaan prinsessa Elisabetin jälkeen. Jos niin oli, silloin Anna Boleyn ei olisi voinut saada enää lapsia.[8]
Ranskan suurlähettiläs ihmetteli kuningasparin jäisiä välejä tanssiaisissa vuonna 1535. Kun hän kysyi Anna Boleynilta asiasta myöhemmin samana iltana, tämä naurahti surumielisesti ja sanoi, että hän tunsi olonsa äärimmäisen yksinäiseksi ja tunsi koko hovin seuraavan häntä katseellaan.
Painostava ilmapiiri sai hänen temperamenttinsa räjähtämään, ja hän otti yhteen kunnianhimoisen enonsa Thomas Howardin, Norfolkin 3. herttuan kanssa, kun hän sai aiheen epäillä tämän lojaaliutta itseään kohtaan. Kun hänen sisarensa Mary Boleyn avioitui aatelittoman miehen kanssa, hän karkotti tämän hovista. Sisaret kieltäytyivät pyytämästä toisiltaan anteeksi, ja Mary kirjoitti myöhemmin kirjeen, jossa julisti lujaa rakkauttaan uutta aviomiestään kohtaan.
Anna Boleynia syytettiin myös hänen aviomiehensä hirmuvallasta. Hänen sanottiin pakottaneen Henrikin allekirjoittamaan vanhan neuvonantajansa sir Thomas Moren kuolemantuomion, kun tämä teloitettiin vuonna 1535 tämän kieltäydyttyä rikkomasta paavi Paavali III:lle antamaansa uskollisuudenvalaa. Vaikka Anna Boleyn ei todellakaan pitänyt Moresta, mikään ei todista hänen ajaneen tämän kuolemantuomiota. On epätodennäköistä, että hän olisi puolustanut tätä, mutta More oli kuitenkin hyväksynyt hänen asemansa kuningattarena Katariina Aragonialaisen sijaan.
Tuho
Anna Boleynin palvelija, flaamilainen muusikko Mark Smeaton pidätettiin ja häntä kidutettiin. Smeaton kielsi alun perin olleensa kuningattaren rakastaja, mutta tunnusti sen kidutettuna. Hän antoi kuulustelijoilleen myös toisen hovimiehen, sir Henry Norrysin tai Henry Norrisin nimen, joka oli Anna Boleynin vanha ystävä. Norris pidätettiin vapunpäivänä, mutta häntä ei voitu kiduttaa, koska hän oli aristokraatti. Kaksi päivää myöhemmin pidätettiin sir Francis Weston. Hovimies William Brereton pidätettiin myös aviorikoksesta syytettynä, mutta hän tuntuu olleen syytön ja itse asiassa Thomas Cromwellin vanhan kaunan uhri. Anna Boleynin oma veli pidätettiin myös insestistä ja maanpetoksesta syytettynä: hänellä väitettiin olleen seksuaalinen suhde omien sisartensa kanssa.
2. toukokuuta 1536 Anna Boleyn pidätettiin lounaalla ja vietiin Thamesjokea pitkin Lontoon Toweriin, missä hän murtui hetkeksi ja vaati saada tietää kaikki yksityiskohdat perheensä olinpaikasta ja häntä vastaan esitetyistä syytteistä.
Neljä miestä joutuivat oikeuteen toukokuun 15. päivänä 1536. Weston, Brereton ja Norris kielsivät julkisesti syyllisyytensä, ja vain kidutettu Smeaton tuki hallitusta myöntämällä olevansa syyllinen. Kaksi päivää myöhemmin Anna ja George Boleyn joutuivat erikseen oikeuteen. Henrikiä ja hänen rakastajattarenaan pidettyä Jane Seymouria epäiltiin laajalti. Anna Boleynia syytettiin aviorikoksesta, insestistä ja maanpetoksesta. Vaikka hän ei ollut millään muotoa suosittu kansan keskuudessa, hänen oikeudenkäyntinsä oli niin puolueellinen, että jopa kansalaiset vastustivat sitä. Kuningas vaati joka tapauksessa hänen päätään, ja Anna Boleyn tuomittiin kuolemaan.
Teloitus
Toukokuun 17. päivänä 1536, jolloin Boleynin oletetut ”rakastajat” teloitettiin julkisesti, Anna Boleynilta riistettiin kuningattaren arvonimi ja hänen tyttärensä Elisabet julistettiin äpäräksi. Seuraavana päivänä Anna Boleyn osallistui viimeistä kertaa messuun ja vannoi julkisesti olevansa syytön. Kun kuningattaren vanginvartija William Kingston kertoi hänelle, että hänelle myönnettäisiin erityinen oikeus tulla teloitetuksi ranskalaisen miekkaekspertin käden kautta, hän nauroi. ”Olen kuullut sanottavan, että pyöveli on oikein hyvä, ja minulla on kapoinen kaula.” Kingston oli ihmeissään siitä, että Anna Boleyn oli niin rauhallinen, ja kirjoitti: ”Hän iloitsi suuresti kuolemassa.”[9]
Anna Boleyn pukeutui tyylikkääseen mustaan pukuun ja kampasi kuuluisan tumman tukkansa toukokuun 19. päivän aamuna 1536. Joukko viranomaisia oli kerääntynyt Towerin pihamaalle seuraamaan hänen teloitustaan. Hän ei myöntänyt syyllisyyttään syytöksiin mutta vältti diplomaattisesti hyökkäämästä kuningasta vastaan, jotta tämä ei vainoaisi hänen sukulaisiaan. Sitten hän polvistui, ja hänen hovinaisensa sitoi hänen silmänsä. Pyöveli katkaisi hänen kaulansa nopealla miekaniskulla. Silminnäkijät väittivät, että kun hänen päätään näytettiin, hänen silmänsä olivat auki ja hän näytti yrittävän puhua. Anna Boleyn haudattiin myöhemmin samana päivänä läheiseen St Peter ad Vinculan kappeliin.
Anna Boleynin kuolinpäivänä yksi Thomas Cranmerin oppilaista palasi Italiasta ja löysi Cranmerin puutarhastaan tietämättä mitään sen hetkisestä tilanteesta. Kun oppilas lähestyi Cranmeria ja tiedusteli, mikä oli vialla, Cranmer purskahti itkuun: ”Hänestä, joka oli kuningatar maan päällä, tulee tänään taivaan kuningatar.”[10]
Vuonna 1542 kun Anna Boleynin veljen leski, Rochfordin varakreivitär Jane Boleyn teloitettiin hänen osallisuutensa vuoksi kuningatar Katariina Howardin avioliiton ulkopuolisissa hairahduksissa, Jane Boleyn tunnusti syyttäneensä väärin perustein aviomiestään insestistä Anna Boleynin kanssa.
Maine kuoleman jälkeen
Henrik VIII:n käytös heti Anna Boleynin kuoleman jälkeen oli niin riemukasta, että se järkytti jopa Espanjan suurlähettilästä Chapuysia, joka huomautti, että kuningas tuntui kantavan häpeänsä varsin mielellään.
Mielipiteitä Anna Boleynin henkilöstä julkaistiin tosiasioina pian hänen kuolemansa jälkeen ja jälleen hänen tyttärensä kuoleman jälkeen. Katoliset esittivät Anna Boleynin ilkeänä ja manipuloivana noitana, mikä on yhä tunnetuin legenda Anna Boleynin elämästä. Protestanttisen legendan mukaan Anna Boleyn oli pyhimys. Nykyajan historioitsijoiden täytyy tehdä johtopäätöksiä Anna Boleynin todellisesta luonteesta näiden vihan ja ylistyssanojen vääristämien kuvausten perusteella.
Nicholas Sanders oli Englannin katolinen pappi, joka vastusti vastusti Englannin kirkkoa ja Elisabetia, ja hän esitti Anna Boleynista lukuisia väitteitä, jotka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1585 nimellä De origine et progressu schismatis Anglicani (”Englantilaisen skisman synty ja elämä”). On syytä huomauttaa, ettei Sanders koskaan tavannut Anna Boleynia tai edes nähnyt tätä tämän elinaikana.
Sanders väitti ensimmäisenä, että Anna Boleyn oli epämuodostunut, ja antoi hänelle noidan piirteitä. Hän väitti muun muassa, että Anna Boleyn oli nymfomaani, jolla oli lukuisia rakastajia, ja että tällä oli ulkoneva hammas ja kuusi sormea toisessa kädessään. Kaikki nuo piirteet yhdistettiin perinteisesti noitiin. Ei ole olemassa mitään aikalaiskuvausta, joka tukisi syytteitä, vaikka niihin viitataan vieläkin monissa oppikirjoissa.
Protestanttinen John Foxe taas julisti Anna Boleynin olleen pyhimys. Hän sanoi useaan otteeseen, että Englannin kirkkoa ei olisi olemassa ilman kuningatar Annaa, joka oli ”luonteeltaan, sivistykseltään ja hurskaudeltaan kaikkein kaunein”.
Vuoden 1613 näytelmällään Henrik VIII William Shakespeare pani alkuun tradition, jonka mukaan Anna Boleyn esitettiin romanttisena hahmona. Näytelmässä kuvataan pääasiassa kuninkaan avioeroa Katariina Aragonialaisesta, ja vaikka Anna Boleynin osa on pieni, hänen suuhunsa on pantu monet näytelmän muistettavimmat repliikit. Häntä ylistetään myös kruunajaiskohtauksessa, jossa yksi katsojista sanoo hänen olevan poikkeuksellisen kaunis ja hurskas nainen. Koska näytelmässä halutaan välttää Henrik VIII:n mustamaalaamista Anna Boleynin kustannuksella, näytelmä päättyy heidän tyttärensä ristiäisiin ja välttyy siten käsittelemästä kiistanlaista Boleynin teloitusta.
Donizettin ooppera Anna Bolena esitettiin ensi kertaa Milanossa vuonna 1830, missä se saavutti suuren suosion. Ooppera esitettiin jälleen 1900-luvulla, jolloin pääosaa esitti oopperalaulajatar Maria Callas. Oopperasta tuli yksi hänen suurimmista menestyksistään.
Anna Boleynin elämä on ollut lukuisien elämäkertojen, romaanien, elokuvien, näytelmien ja oopperoiden aihe.
Myötämielisin elämäkerta on professori Eric W. Ivesin kirjoittama elämäkerta The Life and Death of Anne Boleyn vuodelta 1986 (uusintapainos 2004). Professori R. M. Warnicken kirja The Rise and Fall of Anne Boleyn tarjoaa myös myönteisen tulkinnan Anna Boleynin ”energisyydestä ja eloisuudesta”. Feministinen historioitsija Karen Lindsey uskoo kirjassaan Divorced, Beheaded, Survived Anna Boleynin tarinan olevan yksi kaikkien aikojen suurimmista feminismin vertauskuvista ja sanoo, että perinteinen käsitys Anna Boleynista moraalittomana kodinrikkojana ja kiipijänä ”on hyvää melodraamaa mutta vailla todisteita”. Äskettäin englantilainen kirjailija Joanna Denny on julkaissut kirjan Anne Boleyn: A Life of England’s Tragic Queen, jossa hän tulkitsee myönteisesti Anna Boleynin roolia Englannin uskonpuhdistuksessa.
Tarina Anna Boleynin ennenaikaisesta kuolemasta inspiroi englantilaisen musiikkiklassikon ”With Her Head Tucked Underneath Her Arm”, jonka Bert Lee ja R. P. Weston kirjoittivat vuonna 1934. Koominen laulu kertoo Anne Boleynin haamun yrityksistä pilata kuningas Henrikin huvit. Anna Boleynin ja Henrik VIII:n tarina oli aiheena myös Oscar-palkitussa elokuvassa Anne of the Thousand Days (1969), jonka pääosissa näyttelivät Richard Burton ja Genevieve Bujold.
Muotokuvat
Vielä nykyäänkin kiistellään jonkin verran siitä, mikä on oikea Anna Boleynia esittävä muotokuva. Hänen ollessaan kuningatar hänestä maalattiin kokovartalomuotokuva, mutta se katosi seuraavien vuosisatojen kuluessa. Hänen tyttärensä kuningatar Elisabet I:n hallituskautena taulusta tehtiin useita kopioita, joissa kaikissa hänellä on samanlainen musta puku ja helmikaulanauha, mutta ihon ja hiusten väritys vaihtelee. Kuningatar Elisabetilla oli medaljonki, jossa oli hänen äitinsä kuva.
Tallella on myös kaksi saksalainen Hans Holbeinin muotokuvaa. Ensimmäinen niistä on maalattu joskus vuoden 1530 tienoilla, mutta se kirjattiin Anna Boleynin muotokuvaksi vasta vuonna 1649 yli sata vuotta hänen kuolemansa jälkeen, joten useimmat historioitsijat eivät pidä sitä aitona. Toinen Holbeinin luonnos kirjattiin Anna Boleynin muotokuvaksi Edvard VI:n hallituskaudella, mutta muotokuvien merkinnässä tehtiin joitakin virheitä. Lisäksi kuvan esittämän naisen fyysiset piirteet eivät juuri muistuta Anna Boleynia. Todisteet osoittavat, että muotokuva saattaa esittää jotakuta Wyattin perheen naista. Kuvan naisella on kauniit piirteet, turkisreunusteinen puku ja puuvillamyssy.
Flaamilaisen taiteilijan Lucas Horenboutin miniatyyrin tunnistettiin esittävän Anna Boleynia 1980-luvulla, sillä naisen riipus esittää valkoista haukkaa, josta tuli Anna Boleynin symboli vuonna 1533. Valkoinen haukka oli kuitenkin myös Anna Boleynin irlantilaisen perheen tunnus, joten muotokuva voi esittää ketä tahansa hänen naispuolista sukulaistaan. Riipuksen haukan siivet ovat lisäksi alaspäin, kun taas Boleynin suvun haukan siivet osoittivat yleensä ylös. Oikeastaan kuva on liian pieni, jotta riipusta voisi edes tunnistaa haukaksi.
Nidd Hallissa Englannissa riippuu maalaus, joka on oletettavasti maalattu Anna Boleynin elämän loppupuolella. Tutkimus on kuitenkin osoittanut, että maalaus on tehty 1560-luvulla ja että sen omistajat käyttivät maalausta osoittaakseen kiintymystään Anna Boleynin tytärtä Elisabetia kohtaan. Myöhempinä vuosisatoina tehtiin satoja muotokuvia tyydyttämään yleisön uteliaisuutta Anna Boleynia kohtaan. Myöhempien aikojen muotokuvat esittävät hänet usein vääränlaisissa vaatteissa tai hänen kuolemansa hetkellä.
Armahdus nykyaikana
1. huhtikuuta 2005 komentaja George Melville-Jackson lähestyi Britannian sisäministeri Charles Clarkea anoakseen armahdusta Anna Boleynille. Vaikka Anna Boleyn oli kuollut kauan sitten, Melville-Jackson esitti, ettei Anna Boleyn ollut koskaan ansainnut rikollisen leimaa. Mikäli kuningatarta ei voitaisi julistaa syyttömäksi, hän pyysi ainakin, että tämä armahdettaisiin. Hän anoi myös sitä, että Anna Boleynin maalliset jäännökset siirrettäisiin tämän lepopaikasta Lontoon Towerista Westminster Abbeyyn, minne Elisabet I oli haudattu. Pyyntö torjuttiin myöhemmin, koska tapaus oli niin vanha ja niin paljon alkuperäistä todistusaineistoa oli tuhottu, ettei hallitus pystynyt todistamaan Anna Boleynin viattomuutta.
Lähteet
Eric W. Ives (1986): Anne Boleyn.
E. W. Ives (2004): The Life and Death of Anne Boleyn.
Alison Weir (1991): The Six Wives of Henry VIII.

Viitteet

Kirjallisuutta
Marie-Louise Bruce (1972): Anne Boleyn.
Hester W. Chapman (1974): The Challenge of Anne Boleyn.
Carolly Erickson (1984): Mistress Anne.
R.M. Warnicke (1989): The Rise and Fall of Anne Boleyn: Family politics at the court of Henry VIII.
Antonia Fraser (1992): The Wives of Henry VIII.
David Loades (1994): The Politics of Marriage.
Karen Lindsey (1995): Divorced Beheaded Survived: A Feminist Reinterpretation of the Wives of Henry VII.
Caroline Meyer (2002): Doomed Queen Anne.
David Starkey (2003): Six Wives: The Queens of Henry VIII.
Joanna Denny (2004): Anne Boleyn: A new life of England's tragic queen.
Aiheesta muualla

Luokka:Englannin kuninkaalliset
Luokka:1500-vuosikymmenellä syntyneet
Luokka:Vuonna 1536 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit