Half-Life 2 (tyyliteltynä HλLF-LIFE2 ja lyhennettynä HL2) on Valve Corporationin kehittämä ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka on jatko-osa Half-Lifelle. Peli ilmestyi alun perin Microsoft Windowsille, mutta myöhemmin siitä julkaistiin myös Xbox-versio. Peli julkaistiin Xbox 360:lle ja PlayStation 3:lle The Orange Box -pelikokoelmassa, jossa on alkuperäisen Half-Life 2:n lisäksi myös lisäosat Episode One ja Episode Two sekä pelit Portal ja Team Fortress 2. Pelistä on myöhemmin julkaistu myös OS X- (2010) ja Linux-versiot (2013).[1]
Half-Life 2:n kehittäminen alkoi jo vuonna 1999, mutta syyskuussa 2003 Valven tietokoneet joutuivat tietomurron kohteiksi ja pelin lähdekoodi vuoti internetiin. Pelin kehitys oli muutenkin myöhässä, joten koodivuoto johti pelin julkaisun lykkäämiseen.[2] Half-Life 2 julkaistiin 16. marraskuuta 2004. Peli osoittautui suurmenestykseksi niin arvosteluissa kuin myyntilistoillakin.[3][4]
Half-Life 2:n julkaisun aikoihin ilmestyi pelin grafiikkamoottorille käännetty Counter-Strike -modi, joka tunnetaan nimellä Counter-Strike: Source. Myöhemmin peliä varten julkaistiin moninpelin sisältävä Half-Life 2: Deathmatch sekä HDR-teknologiaa esittelevä yhden pelikentän mittainen Half-Life 2: Lost Coast.
Pelin ensimmäinen jatkoepisodi Half-Life 2: Episode One ilmestyi 1. kesäkuuta 2006. Seuraava episodi Half-Life 2: Episode Two ilmestyi Steam-palveluun 10. lokakuuta 2007.
Pelaaminen

Half-Life 2:n pelimekaniikka muistuttaa suuresti alkuperäistä Half-Lifea. Kyseessä on ensimmäisen persoonan ammuntapeli, jossa pelaaja omaksuu fyysikko Gordon Freemanin roolin ja taistelee vihamielisiä sotilaita ja hirviöitä vastaan. Ongelmanratkaisutehtävillä on pelin aikana myös keskeinen rooli. Vaikka pelaaja toimiikin yleensä yksin, pelissä on myös tilanteita, joissa pelaajan rinnalla taistelee tekoälyn ohjaamia liittolaisia. Pelaajan asevalikoimaan kuuluu kaksitoista erilaista asetta, esimerkiksi lähitaisteluun soveltuva sorkkarauta ja painovoiman kumoava ase, Gravity Gun, jolla voi poimia ympäristön objekteja ja ampua niitä vihollisia päin. Pelissä on myös muita aseita, kuten haulikko ja pistooli. Edeltäjästään poiketen Half-Life 2 sisältää tilanteita, joissa pelaaja pääsee ohjaamaan ajoneuvoja. Pelaaja voi edetä kanava-alueen vesistössä hydrokopterilla ja Valtatie 17:llä buggy-jeepillä.
Half-Life 2 pohjautuu Valve Corporationin suunnittelemaan Source-pelimoottoriin, joka on kehitelty Havok-fysiikkamoottorin avulla. Source mahdollistaa Half-Life 2:n laajat pelialueet ja todentuntuisen fysiikanmallinnuksen. Pelin fysiikanmallinnusta hyödyntää erityisesti Freemanin varustukseen kuuluva, nollapiste-energiaan viittaava ”painovoimamanipulaattori” ( tai Gravity Gun), jonka avulla pelaaja kykenee muiden muassa paiskomaan esineitä vihollisia kohti, tarttumaan kaukaisissa paikoissa sijaitseviin terveys- ja ammuspakkauksiin sekä käyttämään nostamiaan esineitä kilpenä. Pelissä on myös päättelykykyä vaativia pulmia, joiden ratkaisu yleensä pohjautuu fysiikanmallinnukseen.
Pelin pääasiallisena vihollisena toimii Combine-niminen muukalaisimperiumi, jonka asevoimat koostuvat muunnelluista ihmisistä, biomekaanisista koneista ja roboottisista aseista. Pelissä on myös joukko alkuperäisestä Half-Lifesta tuttuja hirviöitä, kuten ihmisiä zombeiksi muuttavat pääravut (). Pelissä esiintyy myös uusi hirviörotu, hyönteismäiset muurahaisleijonat (), jotka tosin pelin myöhemmässä vaiheessa toimivat Freemanin liittolaisina.
Alkuperäisen Half-Lifen tavoin peliä ei ole jaettu erillisiksi kentiksi, vaan kaikki peliympäristöt on linkitetty toisiinsa. Pelissä ei myöskään ole minkäänlaisia välivideoita, vaan kaikki tilanteet on toteutettu pelin omalla grafiikkamoottorilla. Gordon on ns. hiljainen päähenkilö, joten hän ei puhu kertaakaan koko pelin aikana.
Tarina

Prologi

Alkuperäisessä Half-Lifessa Black Mesan tutkimuslaitoksessa pelin päähahmo ja tiedemies Gordon Freeman suorittaa huippusalaisen teleportaatiokokeen, joka kuitenkin epäonnistuu ja johtaa resonanssikaskadina tunnettuun ilmiöön. Sen myötä Xen-nimisestä ulottuvuudesta saapuneet hirviöt hyökkäävät laitokseen, tappaen sen henkilökuntaa. Yhdysvaltain hallitus saa pian tietää laitoksen tapahtumista ja lähettää armeijan eliminoimaan kaiken elollisen sisältä Black Mesasta. Freeman selviytyy Lambda-kompleksiin, ja onnistuu tuhoamaan Xen-muukalaisia johtaneen Nihilantin. Heti tämän jälkeen Freeman kohtaa salaperäisen ”G-Manin”, joka asettaa hänet staasitilaan. Itse Black Mesa tuhoutuu ydinräjähdyksessä, ja tiettävästi vain muutama ihminen onnistuu pakenemaan elossa Gordonin lisäksi laitoksesta.
Half-Life 2 sijoittuu pelisarjan maailman aikajanassa noin 20 vuotta alkuperäisen pelin tapahtumien jälkeen. Tuossa ajassa Maata on kohdannut suuri mullistus, jolloin Nihilantin tuhoutumisen jälkeen vallanhimoinen Combine-imperiumi saapui Xenistä Maahan ja kukisti ihmiskunnan kehittyneemmän teknologiansa ansiosta niin sanotussa ”Seitsemän tunnin sodassa” (). Black Mesan johtaja, tohtori Wallace Breen, onnistui kuitenkin puhumaan ihmiskunnan puolesta Combinen johdolle. Breenin ansiosta Combine muutti suunnitelmiaan ihmiskunnan suhteen; nyt Combinen tavoitteena ei ollutkaan hävittää ihmiset sukupuuttoon, vaan assimiloida ihmiskunta orjatyövoimaksi ja osaksi valtaisaa armeijaansa. Combine päätti myös käyttää Maapallon luonnonvaroja oman imperiuminsa laajentamiseen ja kehittämiseen. Breen asetettiin Maan yksinvaltiaaksi, mutta koska hän pelaa asemansa avulla omaan taskuunsa, useimmat ihmiset pitävät häntä pelkkänä nukkehallitsijana.
Pelin taustatarinaa ei kerrota pelaajalle, sillä pelihahmoille Combinen miehitys on ollut yleistä tietoa, ja he uskovat Freemanin olevan tietoinen Black Mesan tuhon jälkeisistä tapahtumista. Seitsemän tunnin sodasta ja Combinen miehitysvallan alusta vihjaavat ainoastaan Black Mesa Eastissä nähtävät sanomalehdet, jotka roikkuvat Eli Vancen laboratorion seinällä. Half-Life 2:n tarinan kirjoitti aikaisempien Half-Life-pelien tavoin tieteiskirjailija Marc Laidlaw.

Maailma

Half-Lifen 2:n tapahtumat sijoittuvat enimmäkseen Kaupunki 17 -nimiseen () kaupunkiin ja sen lähiympäristöön. Combine on nimennyt Maapallon kaupungit neuvostotyyliin numeroittain ja rakentanut niihin erilaisia valvonta- ja kurinpitojärjestelmiä. Kansalaiset tarvitsevat erityislupia päästäkseen energiakenttien läpi, leijuvat skannerirobotit ottavat valokuvia ihmisistä ja kerrostalohuoneistojen ovet on lukittu Combinen erityislukoilla. Lukuisat merkit, kuten kyrillisen kirjaimiston käyttö tienviitoissa, viittaavat Kaupunki 17:n sijaitsevan jossakin Itä-Euroopassa. Kaupungin arkkitehtuuri on saanut vaikutteita muiden muassa Budapestista, Sofiasta ja Pietarista.
Huomattavin merkki Combinen vallasta Kaupunki 17:ssä on kuitenkin Linnoitus (), uhkaavan näköinen ja noin kolme kilometriä korkea pilvenpiirtäjä, jossa sijaitsee muiden muassa tohtori Breenin toimisto. Linnoitus on Combinen päämaja Kaupunki 17:ssä, ja tohtori Breen lähettää sieltä kaupunkilaisille Combinea ylistäviä propagandapuheita. Kaupunki 17:n kaduilla partioi Combinen siviilisuojelujoukkojen (, ”CP”) jäseniä, jotka toimivat eräänlaisina sotilaspoliiseina ja joiden tehtävänä on rajoittaa kansalaisten ulkonaliikkumista näiden yksilöllisten liikkumisoikeuksien mukaisesti. Siviilisuojelun jäsenet ovat tavallisia ihmisiä, jotka ovat parempien asuinpaikkojen ja laadukkaamman |ravinnon toivossa alistuneet Combinen alaisuuteen.
Combinen varsinaisia sotilaita ovat militaristisen Overwatch-järjestön jäsenet, jotka on aivopesun ansiosta koulutettu täydellisen kuuliaisiksi Combinelle ja joiden kehoja on muokattu kyberneettisillä implanteilla. Overwatchia tukevat Combinen kehittämät biomekaaniset sotakoneet sekä ihmiskunnan teknologian pohjalta kehitetyt aseet, kuten lentävät tykkialukset, ketterät taisteluhelikopterit, panssaroidut miehistönkuljetusajoneuvot ja Maailmojen sodan tripodeja muistuttavat kolmijalkaiset Strider-sotakoneet.
Kaikki ihmiset eivät kuitenkaan ole alistuneet Combinen hirmuhallinnon alaisuuteen, vaan Kaupunki 17:ssä toimii myös pieni mutta alati kasvava vastarintaliike, johon Gordonkin pelin aikana liittyy.
Kaupunki 17 ei ole pelin ainoa peliympäristö. Black Mesa Eastista pelaaja joutuu Ravenholmin pikkukaupunkiin, joka oli entinen Kaupunki 17:stä paenneiden kansalaisten piilopaikka. Combine sai kuitenkin tietää tästä ja pommitti Ravenholmia päärapuammuksin, minkä seurauksena asukkaat kuolivat tai muuttuivat zombeiksi. Ravenholmin jälkeen pelaaja pääsee Combinen valvomalle valtatie 17:lle, jossa voi huomata, kuinka Combine on alkanut kuluttaa Maan luonnonvaroja — merenpinta on laskenut huomattavasti ja eroosio on syövyttänyt maaperää. Valtatie 17:n jälkeen pelaaja lopulta saapuu Nova Prospektiin, entiseen vankilaan, jonka Combine muutti vangittujen vastarintataistelijoiden säilytyspaikaksi.
Juoni
Pelin alussa G-Man ilmestyy Gordon Freemanin luokse ja puhuu hänelle hallusinaation kaltaisessa näyssä, minkä jälkeen Gordon pääsee vapaaksi pysähdystilasta ja ilmestyy Kaupunki 17:n rautatieasemalle saapuneeseen matkustajajunaan. Rautatieasemalla siviilisuojelun poliisit vievät hänet kuulusteluun. Kuulustelun aloittanut poliisi paljastuu valepukuiseksi Barney Calhouniksi, joka on entinen Black Mesan turvamies ja Combinen sortovallan vastaisen vastarintaliikkeen jäsen. Barney ottaa yhteyden tohtori Isaac Kleineriin ja kertoo Freemanin saapumisesta kaupunkiin, minkä jälkeen Gordon joutuu pakenemaan rautatieasemalta. Siviilisuojelun combinet saavat hänet kiinni asukkaiden kerrostalossa, mutta Alyx Vance pelastaa Freemanin heiltä ja vie hänet Kleinerin laboratorioon. Kleiner päättää kaukosiirtää Gordonin Black Mesa Eastin tukikohtaan uudella kaukosiirtimellään, mutta kaukosiirto epäonnistuu ja Freeman siirtyy hetkellisesti tohtori Wallace Breenin toimistoon Linnoituksessa, minkä seurauksena Breen määrää siviilisuojelun eliminoimaan Freemanin.
Freeman päättää paeta kaupungin kanavien kautta Black Mesa Eastiin, mutta Combinen joukot yrittävät estää häntä poistumasta Kaupunki 17:sta. Black Mesa Eastissa hän tapaa Eli Vancen ja Judith Mossmanin, minkä jälkeen Alyx saattaa Freemanin tukikohdan ulkopuolelle ja esittelee hänelle sekä lemmikkirobottinsa Dogin että painovoimamanipulaattorin. Tukikohta kuitenkin joutuu Combinen hyökkäyksen kohteeksi, joten Freeman joutuu pakenemaan tunnelin kautta Ravenholmin kaupunkiin. Ravenholmissa asukkaat ovat kuitenkin muuttuneet päärapujen hallitsemiksi zombeiksi, joita vastaan Gordon taistelee isä Grigori -nimisen ortodoksipapin kanssa. Isä Grigori neuvoo Freemanille reitin pois kaupungista, ja hän pääsee vastarinnan tukikohtaan. Tukikohdassa hänelle esitetään Alyxin hätäviesti, jossa Alyx pyytää Freemania pelastamaan Combinen vangiksi joutuneen isänsä, Eli Vancen, Nova Prospektin vankilasta.
Freeman saapuu Nova Prospektiin ja tapaa Alyxin, minkä jälkeen kaksikko päättää pelastaa Elin Judith Mossmanin kanssa. Judith kuitenkin paljastuu Combinelle työskenteleväksi vakoojaksi, joka käynnistää vankilan kaukosiirtimen siirtääkseen itsensä ja Elin tohtori Breenin luokse Linnoitukseen. Freeman ja Alyx myös käynnistävät kaukosiirtimen ja pakenevat Combinelta tohtori Kleinerin laboratorioon. Kleiner kertoo, että Freeman ja Alyx ovat olleet viikon ajan aikapoimussa, ja että vastarintaliike on aloittanut laajamittaisen taistelun Kaupunki 17:n hallinnasta. Freeman poistuu laboratoriosta ja muodostaa vastarintaliikkeen jäsenistä koostuvan joukkueen, joka etenee sotatantereeksi muuttuneessa kaupungissa. Kaupungin kaduilla Freeman tapaa jälleen Alyxin, joka kuitenkin jää Combinen vangiksi. Freeman jatkaa liikkumista kaupungissa ja tapaa Barneyn, joka kertoo Alyxin joutuneen Linnoitukseen. Dog avaa hänelle maanalaisen reitin, jonka kautta pääsee Linnoituksen juurelle.
Freeman tunkeutuu Linnoitukseen, jossa Combinen voimakenttä riistää ja tuhoaa kaikki hänen aseensa, poikkeuksena painovoimamanipulaattori, jonka tehot vain voimistuvat. Freeman astuu Combinen kuljetuskapselin sisälle ja hänet siirretään Linnoituksen huipulle. Yläkerroksissa hän tapaa Judithin ja hänen kapselinsa siirretään tohtori Breenin toimistoon, jossa Breen yrittää saada Elin työskentelemään Combinelle. Kun Eli ei hyväksy Breenin ehdotusta, Breen yrittää kiristää häntä Alyxin avulla. Vancet silti kieltäytyvät työskentelemästä Combinelle, joten Breen päättää siirtää heidät toiseen ulottuvuuteen kaukosiirtimellä ja yrittää suostutella Freemanin Combinen puolelle. Judith kuitenkin pettää Breenin ja päästää vangit vapaaksi, mutta Breen yrittää paeta Linnoituksesta toiseen ulottuvuuteen kaukosiirtimellä. Alyx kertoo, että Freemanin täytyy tuhota Linnoituksen pimeän energian reaktori, joka on Breenin kaukosiirtimen voimanlähde. Freeman tuhoaa reaktorin painovoimamanipulaattorilla, mutta reaktorin räjähtäessä aika pysähtyy ja G-Man ilmestyy onnittelemaan Freemanin toimintaa. G-Man kertoo monien tarjonneen kiintoisia tarjouksia Gordonin palveluksista ja kertoo kaiken tulevan selväksi Freemanille ajallaan. Sen jälkeen hän siirtää jälleen Freemanin staasitilaan ja poistuu tyhjyydestä hohtavan oven kautta.

Lisäosat
Half-Life 2:lle on julkaistu kaksi lisäosaa:
Half-Life 2: Episode One
Half-Life 2: Episode Two
Modit
Half-Life 2:lle on tehty tuhansia eri modeja. Jotkut suosituimmista modeista ovat ladattavissa suoraan Steam-palvelusta, mutta on olemassa myös monia suosittuja ilmaismodeja palvelun ulkopuolella.
Joitakin Steam-palvelusta ladattavia modeja
Synergy on modi, jonka avulla voi pelata Half-Life 2:n sekä sen jatko-osat Episode One, Episode Two ja Lost Coast yhteistyömuodossa (cooperative) toisen ihmispelaajan kanssa. Alkuperäisessä pelissä ei ole tätä mahdollisuutta.
D.I.P.R.I.P. Warm Up on ajopelimodi, jossa tarkoituksena on tuhota vastustajan ajoneuvo.
Zombie Panic! Source on selviytymiskauhupelimodi, jossa voi liikkua joko ihmispelaajilla tai zombieilla.
Zombie Master. Modin perusidea on se, että elävät pelaajat taistelevat kuolleita, tietokoneohjattuja zombieita vastaan. Näitä tietokoneohjattuja zombieita luo ja käskyttää isometrisestä kuvakulmasta pelialuetta ja ihmispelaajia katseleva, myös ihmispelaajan kontrolloima ”Zombie master”.
Pelistä on olemassa myös toiseen maailmansotaan sijoittuva muunnos Resistance and Liberation.
Lähdekoodivuoto
Syyskuussa 2003 pelin tekijätiimin työkoneille murtauduttiin. Saksalainen hakkeri nimeltä Alex G., joka tunnetaan myös nimellä ”Osama Bin Leaker”, onnistui saamaan haltuunsa Half-Life 2:n lähdekoodin ja pelille suunnitellut työkalut kuten Hammer Editorin ja Faceposerin.
Tiedostot levisivät ensin IRC-kanavia pitkin ja löysivät pian tiensä useille warez-sivustoille. Vuotanut versio sisälsi joitakin samoja kenttiä kuin E3:ssa esitetyissä videoissa.
Osaa pelin faneja on harmittanut, kuinka lopullisessa pelissä ei ollut yhtäkään samaa kenttää kuin vuotaneessa versiossa, jota myöhemmin alettiin kutsua Half-Life 2 Betaksi. Lopullisessa versiossa ei ollut lähes yhtään betaversion vihollisista, esimerkiksi ensimmäisestä Half-Lifesta tutut Houndeyet ja Bullsquidit oli poistettu. Myös esimerkiksi E3-videossa näkynyttä sinistä käärmemäistä otusta nimeltä Hydra ei tullut peliin. Kaikki kentät oli uusittu ja noin puolet niistä poistettu.
Modausyhteisö Gabe’s Love-Tub (myöhemmim Missing Information Team) on yrittänyt saada Betan hahmoja ja kenttiä lopulliseen versioon ja on jo julkaissut ensimmäisen versionsa tästä modista, joka kulkee nimillä Missing Information ja Half-Life 177. Yhteisö on jo julkaissut E3:ssa esiintyneiden videoiden kenttiä sekä kokonaan pelistä poistetun Borealis-kentän.
Jatko
Mahdollisen kolmannen episodin tai jopa Half-Life 3:n julkaisusta on Episode Twon julkaisun jälkeen huhuttu ja uutisoitu lukemattomia kertoja, vaikka Valve ei ole virallisesti julkistanut lisää jatko-osia.[5] Syksyllä 2017 aikaisempien osien käsikirjoittaja Marc Laidlaw vahvisti ettei Half Life 3:a tai Episode 3:a tulla koskaan julkaisemaan, sekä julkaisi omilla kotisivuillaan tiivistelmän kaavaillusta käsikirjoituksesta, jotta pelisarjan fanit saisivat mielenrauhan siihen mitä Grodon Freemanille sekä Alyx Vancelle tapahtui.[6]

Katso myös
Half-Life 2: Episode One
Half-Life 2: Episode Two

Lähteet

Aiheesta muualta
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

{{Source}} is deprecated. Please use a more specific template. See the documentation for a list of suggested templates.
Luokka:Half-Life
Luokka:Vuoden 2004 videopelit
Luokka:Ensimmäisen persoonan ammuntapelit
Luokka:Dystopiavideopelit
Luokka:Windows-pelit
Luokka:Xbox-pelit
Luokka:Xbox 360 -pelit
Luokka:PlayStation 3 -pelit
Luokka:Mac OS -pelit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Source-pelit


Ruotsin vallan aika Suomessa on Suomen historian ajanjakso, jolloin Suomi oli osa Ruotsin kuningaskuntaa. Ruotsin vallan aika ei ollut yhtäjaksoinen aikakausi ja sen alkaminen oli pitkäaikainen prosessi johon liittyy epäselvyyttä. Ruotsin vallan aika päättyi Suomen sodan seurauksena 17. syyskuuta 1809.
Ruotsin vallan aika alkoi Suomeen tehtyjen ristiretkien myötä. Uusien vallanpitäjien myötä suomalaiset Moisioiden suurtalonpojat joutuivat luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen.[1] Ristiretkien yhteydessä ruotsalaisten tekemän Suomen rannikon kolonisaation seurauksena sen suomalaiset asukkaat menettivät lähtökohtaisesti kalastusoikeutensa alueella. Konflikteja tulokkaiden ja suomalaisten välille syntyi myös viljelyoikeuksista.[2] Ruotsin kielestä tuli aateliston ja ylemmän porvariston kieli ja myös pappien sekä oppineiden oli pakko käyttää sitä virkakielenään. Ruotsin vallan aikana suomen kieli oli vaarassa näivettyä, sillä sitä ei voinut käyttää viranomaisten kanssa, eikä sillä kirjoitettu sanomalehtiä tai laadittu riittävästi tietokirjallisuutta. Maiden koko yhteyden ajan suomalaisia pidettiin erillisenä kansana ja kielikysymyksestä johtuen sillä ei ollut samoja oikeuksia kuin ruotsalaisilla. Ruotsin kuninkaat kävivät Suomessa harvoin ja suomalaisia pidettiin primitiivisempinä kuin ruotsalaisia tai saksalaisia ja heidän kieltään alempiarvoisena.[3]
Ruotsin vallan aikana Suomi tuli osaksi läntistä kristikuntaa sekä läntisen Euroopan kulttuurista, yhteiskunnallista ja taloudellista järjestystä, jonka pohjalta syntyivät myöhemmin muun muassa markkinatalous, perustuslailliset valtiomuodot ja legalistisiin laillisuusperiaatteisiin sidottu hallinto. Suomen kieli sekä jotkin suomalaisen muinaisnuskon ja -kulttuurin piirteet säilyivät tietoisesta ruotsalaistamisesta huolimatta Ruotsin vallan aikana, vaikka muuttuivatkin uusiin olosuhteisiin mukautuessaan.[3][4] Suomen sijainti valtakunnan rajamaana toi alueelle lukuisia sotia ja ryöstöretkiä. Ruotsin kruununprinssi Aadolf Fredrik totesi vuonna 1746, että Suomi oli Ruotsin varasto ja suojamuuri.[3]
Ruotsin valtakunnasta on tänä ajanjaksona käytetty myös nimitystä Ruotsi-Suomi. Termi on kehitetty jälkikäteen kuvaamaan sitä valtakuntaa, johon kuuluivat pääosat nykyisestä Ruotsista ja Suomesta. Historioitsija Peter Englund on todennut, ettei Suomi Ruotsin vallan aikana ollut valtioliiton osa tai provinssi vaan ”...sen valtakunnan itäinen puolikas, joka käytännössä tuhoutui vuonna 1809, minkä jälkeen molemmat osat lähtivät omille teilleen.” Englund pitää erityisesti Ruotsin suurvalta-aikaa nykyisten Ruotsin ja Suomen yhteisenä ”omaisuutena”, koska nousu suurvallaksi olisi rutiköyhälle valtiolle ollut mahdotonta ilman valtakunnan itäisen osan resursseja.[5]
Ruotsin vallan alkuvaiheet
Ruotsin vallan ajan alkaminen oli pitkäaikainen prosessi, joka koski Suomen eri alueita vaihtelevasti eri aikoina. Suomesta, tai Ruotsistakaan, ei tässä vaiheessa voi puhua yhtenäisenä hallintokokonaisuutena. Ruotsin kuningaskunta levittäytyi Suomeen kesken oman synty- ja vakiintumisprosessinsa. Vielä 1200-luvun alussa Länsi-Götanmaan laissa kutsuttiin itägötanmaalaisia ja uplantilaisia jatkuvasti ulkomaalaisiksi.[6] Ruotsin ensimmäisessä kirjallisessa tuotoksessa, 1320-luvulla kirjoitetussa Eerikinkronikassa, ei myöskään puhuta ruotsalaisista vaan esimerkiksi svealaisista, gööteistä ja uplantilaisista.[7] Ruotsin kuningaskunnan voidaan sanoa syntyneen noin vuonna 1350.[6]
Ristiretkiaika
Ruotsin vallan ajan alkuvaiheet liittyvät olennaisesti katolisen kirkon lähetystyöhön Suomessa. Pohjoinen Itämeren alue oli katolisen kirkon näkökulmasta pakanallista aluetta ja sen tavoitteena oli alueen käännyttäminen katolilaisuuteen. Käytännössä kirkon tavoitetta ajoivat alueen katolista uskoa tunnustaneet kuninkaat sekä ristiretkeläiset, jotka saivat kristinuskon nimissä valloittaa uusia alueita hallintaansa. Ristiretkiä Suomeen tekivät ainakin ruotsalaiset ja tanskalaiset, mahdollisesti myös saksalaiset ja norjalaiset.[8][9][10] Myös ortodoksinen Novgorod kävi ajalle tyypillistä sotaretkin käytyä sotaa Suomen heimoja vastaan. Hämäläiset, tai yleisemmin länsisuomalaiset, olivat käyneet vähintään vuodesta 1042 lähes jatkuvasti sotaa Novgorodia ja Karjalan alueen itämerensuomalaisia kansoja, kuten vatjalaisia ja inkeroisia, vastaan. Nämä konfliktit vaikuttivat osaltaan ruotsalaisten mahdollisuuksiin valloittaa alueita Suomesta.
Baltian käännyttämisen aikalaiskuvaus, Henrikin Liivinmaan kronikka, antaa verisen kuvan 1100-luvun lopun ja 1200-luvun alun saksalaisten kalparitareiden ja tanskalaisten käännytystyöstä. Kristinusko oli vakiintunut Ruotsissa 1100-luvulla ja sen orastava valtakunta pyrki kilpailemaan Saksan ja Tanskan kanssa vaikutusvallasta Baltiassa ja Suomenlahden ympäristössä taistelemalla pakanoita vastaan ja valloittamaan näiltä maita. Baltian sotaretki päättyi kuitenkin ruotsalaisten osalta vuonna 1220 saarenmaalaisten tuhotessa ruotsalaisten joukot, mukaan lukien jaarlin ja piispan, sekä heidän Lihulaan perustamansa linnoituksen.[11][12]
Ensimmäinen historiallinen viite ruotsalaisten valtaan Suomessa on aikaisintaan 1270-luvulta peräisin oleva Pyhän Eerikin legenda, jonka mukaan kuningas Eerik Pyhä ja englantilainen piispa Henrik tekivät 1150-luvulla niin sanotun ensimmäisen ristiretken Suomeen. Legenda kertoo kuninkaan palanneen retken jälkeen Ruotsiin piispan jäädessä järjestelemään Suomen kirkollisia oloja. Sotaretkeä ei kuitenkaan pidetä nykyään todellisena tapahtumana.[13]
Seuraava historiallisissa lähteissä oleva viittaus ruotsalaisten vaikutusvaltaan Suomessa on Lyypekin kronikassa vuoden 1266 kohdalla toteamus: ”Birger-herttua pakotti Suomen kuulumaan Ruotsiin”.[14] Mahdollisesti samaa tapahtumaa käsittelee 1320-luvulla kirjoittu Eerikinkronikka, joka kuvailee uplantilaisten sotaretkeä hämäläisiä vastaan. Kyseisen sotaretken on katsottu olleen mahdollisesti vuosina 1249–1250 tehty toinen ristiretki Suomeen. Eerikinkronikan mukaan ristiretken seurauksena aloitettiin linnan rakentaminen Hämeeseen.
Ruotsalaiset aloittivat myös Suomen rannikon kolonisaation vaiheittain ristiretkien aikoihin Ahvenanmaalta ja Varsinais-Suomesta alkaen. Suomen rannikon asuttaminen kristityllä väellä oli keskeinen keino uskon levittämisessä. Näistä siirtolaisista syntyi ajan saatossa suomenruotsalaiset.[15]
Turun piispan mainitaan Ruotsin piispojen yhteydessä ensimmäisen kerran 11. helmikuuta 1253 Birger-jaarlin ja Gudheimin luostarin välillä tapahtuneen maanvaihdon yhteydessä.[16] Ruotsin kirkko levittäytyi Suomeen käytännössä vasta 1300-luvulla.[17] Katolinen kirkko oli toiminut Varsinais-Suomessa noin 1100-luvulta lähtien itsenäisesti. Läntisen ja itäisen kristinuskon vaikutus oli levinnyt Suomeen jo aiemmin esihistoriallisella ajalla, mistä on saatu viitteitä esimerkiksi arkeologisissa kaivauksissa tehdyistä hautalöydöistä.
Eerikinkronikka kertoo karjalaisten tuhonneen Sigtunan vuonna 1187, joka oli tuohon aikaan Ruotsin suurin ja tärkein kaupunki. Karjalaiset tekivät sotaretken Ruotsiin myös vuonna 1257.[18] Vuonna 1259 Paavi Aleksanteri IV hyväksyi Ruotsin kuningas Valdemarin ja Tanskan kuningas Kristofferin pojantyttären Sofian avioliiton, jotta Ruotsi pystyisi paremmin ja tehokkaammin torjumaan lähellä asuvien pakanoiden jatkuvia hyökkäyksiä valtakunnan kyliä ja kirkkoja kohtaan.[19] Tästä huolimatta vielä vuonna 1275 Karjalan ja Lapin pakanat piinasivat Ruotsin valtakunnan kristittyjä.[20] Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Dmitri Aleksandrovitšin valloittaneen Karjalan vuonna 1278. Pakanalliset karjalaiset olivat olleet tähän asti kauppakumppaneita muun muassa Gotlannille.[21] Kauppayhteyksistä riippumatta uplantilaiset tekivät Eerikinkronikan mukaan niin sanotun kolmannen ristiretken Suomeen vuonna 1293 valloittaen Karjalan 14 kihlakuntaa.[22] Birger Maununpojan 4. maaliskuuta 1295 antama lupakirje Lyypekille ja muille Itämeren kauppaa käyville kaupungeille mainitsee karjalaisten käännyttämisen motiiviksi karjalaisten kauan harjoittaman rosvouksen ja ryöstelyn sekä ruotsalaisten ja muiden Itämeren kävijöiden vangiksi ottamisen ja kiduttamisen.[23]
Ensimmäinen historiallinen viittaus katolisen kirkon ulkopuoliseen Ruotsin hallintovaltaan Suomessa on noin vuodelta 1284. Tässä Maunu Ladonlukon säädöksessä yleisestä maanrauhassa Pentti Birgerinpoikaa kutsutaan Suomen, eli nykyisen Varsinais-Suomen herttuaksi.[24] Hän ei kuitenkaan mahdollisesti koskaan käynyt Suomessa. Ruotsin vallan laajenemisesta huolimatta hämäläisten ja Novgorodin satoja vuosia kestänyt konflikti jatkui. Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Novgorodin tehneen sotaretken hämäläisiä vastaan vielä vuonna 1292.
Konfliktit suomalaisten ja ruotsalaisten välillä
Ristiretkien jälkeen niiden vanavedessä tapahtunut ruotsalaisten kolonisaatio johti myös konflikteihin suomalaisten ja ruotsalaisten välillä. Pohjalaisissa tarinoissa kerrotaan siirtolaisten avuksi tarvitun sotaväkeä Ruotsista toisten tarinoiden kuvaillessa Ruotsista tulleen pääasiassa rikollisia ja pahantekijöitä, jotka tulivat maahan käydäkseen sotaa suomalaisia vastaan.[25] Mikael Agricola kirjoitti 1500-luvulla pakanallisten suomalaisten ahdistelleen ruotsalaisia siirtolaisia, mistä syystä he olivat saaneet apua sukulaisiltaan Ruotsista.[25] Kemiönsaaren alkuperäinen suomalaisasutus katosi kokonaan paikalta ruotsalaisten tultua alueelle, mikä voi osaltaan kertoa konfliktista ryhmien välillä.[26]
Konflikteja suomalaisten ja siirtolaisten välillä syntyi myös koskien alueiden käyttöoikeuksia. Ruotsin kuningas antoi lähtökohtaisesti kalastusoikeudet aina siirtolaisille jolloin suomalaiset menettivät oikeutensa niihin.[27]  Näitä riitoja koskevia kirjeitä tunnetaan useita. Esimerkiksi 1. kesäkuuta 1303 Satakunnan ruotsalaiset siirtolaiset olivat riitaantuneet alueen suomalaisten kanssa heidän tilojensa sijaitessa suomalaisten vanhoilla kaskimailla. Vuonna 1347 puolestaan annettiin määräys Helsingin alueen kalastusoikeuksien siirrosta suomalaisilta rannikon ruotsalaisille.[28] Vuodelta 1348 tunnetaan piispa Hemmingin ja Turun linnanpäällikön suojelukirje, jonka tarkoituksena on suojella Pohjanlahden rannikon siirtolaisia suomalaisia vastaan.[26] Jälkiä konflikteista jäi myös myöhempiin aikoihin. Helsingin pormestari Anders Larsson Ehredt kirjoitti Pietari Brahelle vuonna 1639, ettei Helsingin nimeä saanut vaihtaa kaupungin siirron yhteydessä koska nimi oli ”muistuma meidän esi-isiemme voitokkaista aseista.”.[29]
Ristiretkiajan jälkeen
Noin vuoteen 1300 mennessä nykyisen Länsi- ja Etelä-Suomen alueelle oli alkanut tulla Ruotsin valtakunnan ja Uppsalan arkkihiippakunnan osia, jota hallittiin Turun, Hämeen ja Viipurin linnoista käsin. Ruotsin kuninkaan vallan vakiinnuttamiseksi rakennetut linnat olivat keskiajalla kruunun hallinnon keskuksia ja tärkeitä vallan säilyttämisen välineitä. Linnaa ympäröinyttä hallintoyksikköä nimitettiin linnalääniksi. Samaan aikaa Ruotsista siirrettiin vaiheittain kristittyä väestöä Suomen rannikolle.
Käkisalmen alue ja Laatokan Karjala puolestaan säilyttivät siteensä ortodoksiseen Luoteis-Venäjään ja Novgorodiin. Katolisen ja ortodoksisen kulttuuripiirin yhteentörmäys tapahtui siis Suomen tuntumassa. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha oli ensimmäinen Ruotsin ja Novgorodin välinen rauhansopimus. Siinä määriteltiin myös Ruotsin valtakunnan ja Suomen itäraja ainakin Karjalan osalta. Pohjois-Suomen omistus jäi epämääräiseksi. Ruotsi kuitenkin liitti 1300-luvun kuluessa valtaansa Pohjois-Pohjanmaan rannikolle syntyneen suomalaisasutuksen.
Ruotsalaiset eivät vielä 1300-luvulla kutsuneet Suomea yleisesti nimellä Suomi tai Finland, vaikka nämä nimitykset olivat olleet käytössä pitkään. Esimerkiksi Novgorin ensimmäinen kronikka puhuu suomalaisista (sum) ja riimukivissä puhutaan Finlandissa kuolleista viikingeistä. Nimitys Suomi oli tarkoittanut ja tarkoitti vielä pitkään nykyistä Varsinais-Suomen maakuntaa. Tästä syystä ruotsalaiset käyttivät laajemmasta Etelä-Suomen alueesta noin vuosina 1350-1470 nimitystä Österland eli Itämaa.[6] Tätä ennen alueista puhuttiin monikossa itämaat.[6]
Suomi Ruotsin kuningaskunnan osana keski-ajalla

Keskiajalla Suomen historiallisista maakunnista Varsinais-Suomi ja Satakunta kuuluivat Ruotsin valtakunnan keskusalueeseen ja ne säilyttivät jo esihistoriallisella ajalla syntyneet yhteytensä Skandinaviaan. Lounais-Suomessa, Hämeessä, Karjalankannaksella ja Etelä-Savossa oli pysyvää maanviljelyyn perustunutta asutusta, joka vähitellen tihentyi ja levittäytyi laajemmalle alueelle. Uudisasutuksen leviäminen ja vakiintuminen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla oli keskiajan Suomen merkittävimpiä asutushistoriallisia ilmiöitä. Ahvenanmaalla, Turunmaan saaristossa ja Pohjanmaan sekä Uudenmaan rannikkoseuduilla oli lisäksi tuoretta ruotsinkielistä asutusta. Keskiajalla maaseudun talonpojat olivat Suomen ylivoimaisesti suurin väestöryhmä. Suuri osa nykyisen Suomen pinta-alasta oli vielä keskiajalla erämaata, jossa satakuntalaiset, hämäläiset ja karjalaiset erämiehet retkeilivät, ja jossa asui lappalaisiksi kutsuttua, ainakin osaksi saamenkielistä väestöä. Erämaat eivät kuuluneet minkään valtakunnan alueisiin kuin enintään teoriassa.

Ruotsin vallan alkuvaiheessa hallinnolliset asiakirjat kirjoitettiin usein latinaksi, mikä korosti papiston asemaa myös maallisessa hallinnossa. Ruotsin käyttö lisääntyi kirjallisena hallintokielenä 1300-luvun kuluessa. Kaupunkien paikallishallinnossa, varsinkin kansainvälisten suhteiden osalta, myös saksa oli laajalti käytössä. Keskiajan kaupunkien väestön kielisuhteista on kuitenkin mahdotonta esittää täsmällisiä arvioita.
Ruotsi oli keskiajalla vaalikuningaskunta ja kuninkaanvaali suoritettiin Moran kivillä. Myös Suomen alue sai oikeuden lähettää edustajansa kuninkaanvaaliin 1362, mikä heijastaa Varsinais-Suomen asemaa Ruotsin valtakunnan osana. Hallinnon ja oikeusjärjestyksen kehittymiselle oli kuningas Maunu Eerikinpojan hallituskaudella 1319–1364 säädetyllä maanlailla suuri merkitys.
Erona Keski-Eurooppaan talonpojat olivat vapaita, eikä Ruotsin valtakuntaan kehittynyt keskieurooppalaisen kaltaista feodalismia. Paikallishallinto perustui maaseudulla pitäjiin ja seurakuntiin. Keskiajalla Suomeen syntyi myös kaupunkilaitos. Kaupungeissa asuneen porvariston eli kauppiaiden ja käsityöläisten osuus väestöstä oli kuitenkin pieni. Suomen tärkeimmät keskiaikaiset kaupungit olivat Turku ja Viipuri. Muita kaupunkeja olivat Naantali, Rauma, Ulvila ja Porvoo. Pohjoismaiden ja Suomen kaukokauppa oli keskiajalla pitkälti saksalaisten hansakauppiaiden hallussa ja tämän vuoksi myös merkittävä osa erityisesti Turun ja Viipurin porvaristosta oli saksalaista. Kaupungeissa paikallishallinnosta vastasi pormestarin johtama raati.
Kuningas Maunu Birgerinpojan hallituskaudella annetulla Alsnön säännöllä 1280 Ruotsiin ja Suomeen syntyi määrällisesti pieni veroista vapautettu maallinen rälssi eli aateli. Hengellisellä rälssillä puolestaan tarkoitettiin maalliselle vallalla maksettavista veroista vapautettua hengellistä säätyä (esim. pappeja, nunnia ja kerjäläisveljiä).
Katolisen kirkon piirissä Suomen alueella toimineet seurakunnat kuuluivat Turun hiippakuntaan. Hiippakunnan johdossa toimineella Turun piispalla oli kirkollisen vallan ohella myös runsaasti maallista valtaa ja hän oli esimerkiksi kuninkaan valtaneuvoston jäsen. Yksi huomattavimmista keskiaikaisista Turun piispoista oli vuosina 1412–1450 virassa toiminut Maunu Tavast. Hengellinen rälssi muodosti keskiajan Suomessa luku- ja kirjoitustaitoisen sivistyneistön. Sen jäsenet olivat usein käyneet Turun katedraalikoulua ja osa oli opiskellut myös ulkomaisissa yliopistoissa.
Kalmarin unionin aika (1397–1523)
Unionin synty
Pohjoismainen Kalmarin unioni perustettiin Tanskan kuningatar Margareetan johdolla vuonna 1397. Käytännössä unionissa esiintyi ristiriitoja, sillä ruotsalaisylimystö oli ekspansiopolitiikassaan kiinnostunut idästä, Venäjän suunnasta, kun taas tanskalaisten intressit suuntautuivat enemmän etelää – saksalaisalueita kohden. Myöskään eri maiden sisällä ylimystö ei ollut yksimielistä keskenään. Kamppailu vallasta ei suinkaan johtunut yksinomaan modernein käsittein ”ulkopoliittisista” erimielisyyksistä.
Unionikauden alussa maan asema osana valtakuntaa kuitenkin muuttui. Neljän vuosikymmenen aikana hallitsijan ote Suomesta oli kiinteämpi kuin aikaisemmin. Kuningatar Margareeta oli hallinnon taustavaikuttajana aina kuolemaansa 1412 asti. Hän siirsi koko ajan lisää vastuuta seuraajalleen kuningas Eerik XIII Pommerilaiselle (kuninkaana 1396–1439), jolla oli vastuullaan erityisesti Norjan ja Suomen asiat. Hän vieraili Suomessa kaksi kertaa, vuosina 1403 ja 1407. Kaikki Suomea koskevat kuninkaan päätökset annettiin hänen nimissään.[30] Unionin myötä myös maan johtavat hallintomiehet vaihtuivat, sillä kuningas asetti omia luottomiehiään linnojen johtoon. Abraham Broderinpoika nousi Turun linnapäälliköksi ja laamanniksi nimitettiin niin ikään tanskalainen Klaus Fleming. Myöhemmin merkittäviin asemiin nousivat Klaus Lydekenpoika Djäkn ja Krister Nilsson Vaasa. Piispa Maunu Tavast oli unioninvallan kannattaja.
Unionikaudellakaan Suomi ei muodostanut yhtenäistä hallinnollista kokonaisuutta vaan alue jakaantui kahteen erilaiseen hallinnolliseen piiriin. Viipuri toimi merkittävänä, ajoittain lähes itsenäisenä keskuksena Turun kuuluessa lähemmin keskusvallan hallintoalueeseen. Viipurin itsenäinen asema näkyy muun muassa siinä, että vaikka Suomi jaettiin 1435 kahteen laamannikuntaan Etelä- ja Pohja-Suomeen, Viipuriin syntyi kuitenkin jo 1440-luvulla itsenäinen Karjalan laamannikunta, jonka laamannin todennäköisesti asetti Viipurin linnanpäällikkö. Tosin Karjalan laamannilla ei ollut tuomiovaltaa Turun maanoikeudessa.[31]
Suomessa ja Ruotsissa tyytymättömyyttä unionin alkuaikoina herätti verorasituksen kasvu. Eerik pyrki Suomessakin tehostamaan verotusta, kun rälssitiloja peruutettiin kruunulle ja linnalääneistä pyrittiin tekemään verovelvollisia.[30] Unionikaudella maan hallintoa organisoitiin uudella tavalla taloudellisen tilan parantamiseksi. Vuonna 1405 peruutettiin ilmeisesti satojen maatilojen verovapautukset. Tuolloin luotiin pohja järjestelmälliselle maaverotukselle. Kruunu pyrki lisäämään verotuloja myös uudisasutustoiminnalla: peltoviljelys tuotti verotuloja, kun taas erätalous ei niitä tuottanut. Verotulot saatiinkin nousemaan jakamalla erämaita pysyvän asutuksen käyttöön. Vuonna 1409 alettiin Turussa myös lyödä omaa rahaa, joka erosi arvoltaan Ruotsissa käytetystä rahasta. Ne olivat hopeisia äyrityisiä ja kuuden pennin kolikoita. Vuonna 1407 Suomeen saatiin oma ylin tuomioistuin, Turun maaoikeus, ja sille annettiin myös hallinnollista valtaa. Suomen johtomiehet pystyivät nyt päättämään maan asioista omissa kokouksissaan.
Rälssimiehistö ja papisto muodostivat unionikaudella poliittisesti johtavan ryhmän. Suomen omat rälssimiehet hallitsivat vain harvoin suurimpia linnaläänejä, joiden johdossa oli yleensä ruotsalaisia tai tanskalaisia, joskus saksalaissyntyisiäkin miehiä, jotka tosin usein olivat asuneet maassa vuosikymmeniä. Kotimainen rälssi vastasi yleensä alemmasta hallinnosta, sotilastehtävistä ja varsinkin tuomioistuimista. Kirkon merkittävimmät virat päätyivät myös unionikaudella kotimaisten rälssisukujen pojille. Toisaalta myös talonpoikaisto saattoi osallistua erilaisten lautakuntien ja käräjäkokousten toimintaan sekä vaikuttaa poliittisiin ratkaisuihin, kuten kuninkaan vaaliin.
Turkua ja Viipuria lukuun ottamatta kaupungit olivat unionikaudella pieniä, ja niitä oli hyvin vähän. Siksi myös ulkomaankauppa oli vaatimatonta. Viipurikaan ei kyennyt kilpailemaan Tallinnan kanssa Venäjän-kaupan keskuksena. Kotimaankauppa oli taloudellisesti varmasti ulkomaankauppaa merkittävämpää.
Unioni alkaa rakoilla
Ulkoisesti unionin alkuaika oli Suomelle rauhan aikaa. Ulkopoliittisesti aktiivinen kuningas Eerik Pommerilainen ajautui kuitenkin konfliktiin hansaliiton kanssa, jolloin kaupankäynti vaikeutui. 1430-luvulla Ruotsin puolella nousseet ylimystön ja talonpoikien kapinaliikkeet eivät juuri vaikuttaneet Suomessa. Vaatimattomien Suomessa syntyneiden kapinaliikkeiden ylimysvastaisuuden voi selittää kruunun ja rälssin omistusten laajentuminen[32]. Tunnetuin näistä kapinaliikkeistä oli ns. Davidin kapina Hämeessä vuonna 1439. Se kohdistui Viikin kartanoon [33][34].
Suomesta ei osallistuttu 1435 Arbogassa järjestettyyn kokoukseen. Saman vuoden syksyllä piispa Maunu Tavast ja Krister Nilsson saapuivat Ruotsiin, jossa järjestetyissä neuvotteluissa he vaikuttivat Engelbrekt Engelbrektinpojan kapinana tunnetun liikkeen johtajien syrjäyttämiseen ja kompromissin aikaansaamisen. Drotsiksi tuli Krister Nilsson ja marskiksi nousi Kaarle Knuutinpoika Bonde. Ensiksi mainitun palattua saman vuoden syksyllä Suomeen alkoi kapinaliikehdintä Ruotsissa jälleen.
Kapinahankkeiden torjumiseksi suomalaisille talonpojille luvattiin veronalennus kesäkuun 24. päivänä 1436 päivätyssä kirjeessä, jonka allekirjoittajina olivat valtaneuvoston nimissä arkkipiispa, drotsi ja marski. Syyksi esitettiin se, että suomalaiset olivat osoittautuneet uskollisiksi valtakunnalle ja vannoneet, etteivät ottaisi itselleen omaa päämiestä eli lupasivat olla nousematta kapinaan,ja hyväksyisivät valtaneuvoston asettaman päämiehen. Seppo Suvanto on tulkinnut tämän niin, että Ruotsissa pelättiin  suomalaisten eli Suomen hallintomiesten irtautumista valtaneuvostosta ja Suomessa valittaisiin oma päämies.[35]
Suomi ja Ruotsin valtataistelut

Lopulta kuningas erotettiin vuonna 1439, minkä jälkeen Ruotsia hallitsi aristokraattien valtaneuvosto. Se koostui piispoista ja johtavista ylimyksistä. Tästä joukosta mahtavimmaksi nousi Kaarle Knuutinpoika, joka valittiin 1438 valtionhoitajaksi. Hänen pahin kilpailijansa, drotsi Krister vetäytyi tämän jälkeen Viipuriin. Yksinvaltaisen hallintojärjestelmän kaatumisen jälkeen Suomen yhteydet Tanskaan katkesivat. Kuitenkaan yhteydet Ruotsiin eivät juuri lujittuneet vaan paikallisten linnaläänien haltijat pitkälti hallitsivat maata.
Vuonna 1440 tanskalaiset kutsuivat Kristoffer Baijerilaisen maahan ja hänet julistettiin kuninkaaksi. Ruotsissa käytiin neuvotteluja tunnustamisen ehdoista. Kaarle Knuutinpoika siirtyikin samana vuonna Suomeen ja otti haltuunsa Turun ja Kastelholman linnat luvaten luopua valtionhoitajan asemasta, mikäli saisi koko Suomen läänikseen. Ahvenanmaata lukuun ottamatta tämä toive toteutui. Tilanne muuttui kuitenkin pian, ja pian Kaarle joutui tyytymään pelkästään Viipurin linnalääniin. Turku palasi kuninkaan alaisen voudin valtaan. Kuninkaan tarkoitus oli ehkäistä yhtenäisen Suomen syntyminen.
Kristofferin kuoltua 1448 Kaarle Knuutinpoika purjehti Viipurista 800 asemiehen kanssa Tukholmaan, jossa hänet valittiin kuninkaaksi (1448–1457), ilmeisesti hänen aseellisen ylivoimansa takia. Hallituskautta leimasi sota Kristian Oldenburgilaista vastaan, mikä lisäsi verorasitusta myös Suomessa. Tänä ajanjaksona Suomi oli kuninkaan merkittävin tukialue. Vuonna 1457 Ruotsin suurylimystö nousi kapinaan kuningasta vastaan, ja tämä pakeni Danzigiin. Kristian Oldenburgilainen valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Hän hallitsi vuosina 1457–1464. Uuden kuninkaan kannatus ei kuitenkaan ollut kaikkien jakamaa - varsinkaan Viipurissa.
Kiistaa itärajasta
Seuraavaa ajanjaksoa leimaavat ongelmat valtakunnan itäosissa. Asutuksen levitessä erämaille, alkoivat rajakiistat ja kahakat Novgorodin ja karjalaisten kanssa. Samalla kun savolainen asutus eteni, myös Pohjois-Karjalaa asutettiin. Vuonna 1478 Novgorod liitettiin Moskovaan, ja itärajan taakse nousi uusi voimatekijä. Rajaa varmistamaan alettiin rakentaa Olavinlinnaa uudisasutuksen turvaksi. Venäläisestä näkökulmasta käsin kyse oli rajasopimuksen rikkomuksesta ja avoin sotatila vallitsi useiden vuosien ajan aina vuonna 1482 solmittuun välirauhaan. Rajan kulusta ei päästy kuitenkaan yksimielisyyteen.
Akselinpojista Sten Sturen kauteen

Taistelussa Ruotsin kuninkaan kruunusta tultiin Suomenkin linnoja valtaamaan ja taivuttamaan unionikuninkaan taakse. Tanskalainen ritari Eerik Akselinpoika Tott tuli veljiensä kanssa valtaamaan linnoja 1480-luvulla, ja lopulta kaikki linnat olivat Akselinpoikien hallussa. Eerikin kuoltua hän jätti Viipurin, Hämeenlinnan ja Savonlinnan läänit veljilleen Ivarille ja Laurille, joka jo entuudestaan hallitsi Raaseporia. Yhtenäisen valtapiirin syntyminen ei kuitenkaan sopinut valtionhoitaja Sten Sturen suunnitelmiin. Vuonna 1481 Sten Sture saapui Suomeen, aina Viipuriin saakka. Sopua valtionhoitajan ja paikallisten mahtimiesten välille ei saatu syntymään: valtionhoitaja lupasi väestölle verohelpotuksia; läänitysten haltijat eivät taas hyväksyneet näitä.
Unionikauden loppuvaiheessa ei Pohjoismaihin enää noussut yhteisesti hyväksyttyä hallitsijaa. Tanskan kuningas Hannu (1481–1513) ei saavuttanut hyväksyntää unionimaissa, vaan valtaneuvostot ottivat johdon käsiinsä. Vuonna 1483 Sten Sture sai haltuunsa kolme lääniä Suomesta: Viipurin, Savonlinnan ja Hämeenlinnan. Aikaisemmasta Akselinpoikien valta-alueesta tuli valtionhoitajan tukialue ja Suomesta tuli entistä kiinteämmin keskusvallan alainen; varsinkin kun Raaseporikin tuli Sten Sturen kannattajan, Knut Possen haltuun. Sture ei jakanut linnoja läänityksiksi ylimystölle, vaan hallitsi niitä itsestään riippuvaisten voutien välityksellä keräten merkittävästi verotuloja itselleen.
Keskiajan lopun rauhattomuudet
1400-luvun lopulla aikaisemmat kahakat Moskovan kanssa tiivistyivät sodaksi. Vuonna 1495 Viipurin linnaa alettiin piirittää. Myös Länsi-Suomesta kerättiin tuolloin nostoväkeä sotatoimiin. Uhanalaisilla seuduilla kaikki 15 vuotta täyttäneet otettiin aseisiin, minkä lisäksi maahan saapui myös saksalaisia palkkasotureita ja väkeä Ruotsin puolelta. Venäläisten hyökkäykset ulottuivat Karjalan ohella myös Pohjanmaalle, Savoon ja Hämeeseen. Rauha solmittiin vuonna 1497. Samana vuonna valtaneuvosto erotti Sten Sturen valtionhoitajan tehtävästä. Suomen linnaläänit jäivät kuitenkin hänen haltuunsa.
Tanskan kuningas Hannu I hyökkäsi vuonna 1497 Ruotsiin lyöden Sten Sturen joukot 28. syyskuuta Rotebron taistelussa. Näin Hannu I nousi Ruotsin ja täten myös Suomen kuninkaaksi (1497–1501). Vuonna 1499 Sturen oli luovuttava alueistaan Suomessa. Vuonna 1503 valtionhoitajaksi valittiin Svante Niilonpoika Sture (1504–1512), jolle myös Suomen johtavat miehet antoivat uskollisuudenvakuutuksensa. Turussa pidetyssä kokouksessa hänen valintaansa asetuttiin tukemaan. Yksimielisyys oli kuitenkin näennäistä, sillä osa Suomen herroista ajoi Sten Sturen omaisten kanssa omaa poliittista linjaansa. Päämäärät ovat jossain määrin jääneet epäselväksi. Kansallinen historiankirjoitus on kuitenkin korostanut idänpolitiikan keskeisyyttä erimielisyyksissä.
Vaasa-aika (1523–1617)

Kustaa Vaasan hallituskausi
Unionin lopputaistelut

Unionin loppuaikana oli Suomessa rauhatonta muuallakin kuin Viipurissa, 1500-luvun alussa tanskalaiset kävivät ryöstöretkillä Suomen rannikoilla, ja kaapparikapteeni Otto Rudi ryösti Turun sekä sen tuomiokirkon aarteet. Tanskalaisen unionikuninkaan Kristian II:n noustessa valtaan, hän kruunajaisissaan mestautti kymmenittäin ruotsalaisia ylimyksiä. Sitä kutsutaan Tukholman verilöylyksi. Ruotsalainen ylimys Kustaa Vaasa nousi vastustamaan unionikuningasta ja sai talonpojat puolelleen. Myös saksalaiset hansakauppiaat tukivat Kustaa Vaasaa ja toimittivat hänelle aseita ja rahaa. Suomalaissyntyiset Flemingin veljekset Eerik ja Iivar valloittivat Suomen linnat Kustaa Vaasalle ja ajoivat tanskalaiset pois Suomesta vuonna 1523. Pohjolan unioniaika päättyi, ja Kustaa Vaasasta tuli Ruotsin ja Suomen kuningas.
Varhaismoderni valtio syntyy
Kustaa Vaasan kaudella alkaa yhtenäinen Ruotsin valtakunta muodostua. Hänen onnistui kukistaa omaa politiikkaansa ajaneet maakuntayhteisöt. Reformaatio puolestaan nujersi kirkon. Verilöylyn jo heikentämä ylhäisaateli kiinnitettiin nyt tukemaan kuninkaallista politiikkaa. Hallituksen hoito jatkoi kuitenkin keskiaikaista perinnettä: kuninkaalla oli apunaan lukuisia aatelisia sekä kirjureita, jotka eivät kuitenkaan olleet varsinaisesti virkamiehiä. Myöskään hallinnossa ei vielä ollut selkeää työnjakoa vaan toimitehtävät kuninkaan palveluksessa vaihtelivat tilanteen mukaisesti. 1530-luvulla Kustaa Vaasa alkoi tuottaa maahan saksalaista hallintohenkilöstöä, joiden mukana Ruotsiin saapuivat myös uudet näkemykset hallitsijanvallasta. Vuonna 1544 Västeråsin valtiopäivillä kuninkuus muutettiin perinnölliseksi ja Kustaa Vaasan vanhin poika Eerik nimettiin kruununperijäksi.
Kruunun paikallishallinto keskittyi läänitysten peruuttamisen jälkeen voutien käsiin. Näiden tehtävät olivat moninaisia, mutta verojen kerääminen oli niistä tärkeimpiä. Kustaa Vaasan aikana tässä siirryttiin myös kirjalliseen hallintoon; ensimmäisenä aletaan laatia verotuksen avuksi systemaattisia maakirjoja (maaomistuksesta), pian seuraavat muunlaiset luettelot ja kirjalliset tilitykset. Voudit vastasivat myös autioksi jääneiden talojen asuttamisesta uudelleen, kyyditysjärjestelmästä ja tiestöstä. Voudin piti myös estää maaseudulla laittomasti harjoitettu kaupankäynti sekä käsityö. Myös yleisen järjestyksen ylläpito ja käräjistä huolehtiminen kuuluivat voudin tehtäviin - näin varmistettiin kruunun osuus verotuloista ja sakkomaksuista. Hallinnon tehostaminen nostikin kruunun verotuloja kymmenillä prosenteilla.
Sota Venäjää vastaan
Suomen kannalta ulkopoliittisesti merkittäviä olivat edelleen jatkuvat konfliktit Venäjän kanssa; Kustaa Vaasan kauden alkuvaiheessa pyrittiin jälleen saamaan selvyyttä rajalinjan kulkuun neuvotteluin. Ruotsalaiset pyrkivät lykkäämään rajan tarkistamista mahdollisimman pitkälle, ja väliaikaisista sopimuksista huolimatta kahakat ja molemminpuoliset ryöstöretket jatkuivat. Vuonna 1555 Viipurissa pidetyssä aateliskokouksessa suositeltiin kuninkaalle sotaan ryhtymistä. Hyökkäys sai aikaan Iivana Julman vastaiskun Viipurin ja Savon suunnilla. Vuosina 1556–1557 käydyt neuvottelut päättyivät 40 vuoden mittaisen välirauhan solmimiseen. Tarkoitus oli järjestää 1559 uudet neuvottelut rajan kulusta, mikä ei kuitenkaan koskaan toteutunut.
Aatelin väärinkäytökset
Sota-aikana kuningas oli oleskellut pitkään Suomessa. Tuolloin hän määräsi myös toimitettavaksi laajan tutkimuksen aateliston tekemistä väärinkäytöksistä. Tämän tutkinnan tuloksena syntynyt ns. Jaakko Teitin valitusluettelo, joka on merkittävä 1500-luvun yhteiskuntahistorian lähde. Kesällä 1556 kuningas muodosti vielä Suomesta oman herttuakunnan, jonka johtoon nimettiin kuninkaan poika Juhana. Kustaa Vaasa kuoli syyskuussa 1560. Valtaistuimelle häntä seurasi Eerik XIV.
Valtaistuinriidoista suurvaltapolitiikan alkuun
Eerik XIV:n valtakausi

Eerik XIV kruunattiin kuninkaaksi 1561. Hän pyrki entisestään voimistamaan kuninkaanvaltaa suhteessa ylimystöön ja siten myös veljiinsä. Näiden asemaa heikentääkseen Eerik perusti uusia kreivi- ja vapaaherrakuntia jakamaan herttuain valtaa. Suomessa kuninkaan politiikka näkyi myös uusien laamannien nimittämisessä maahan. Vuonna 1561 kuningas hyväksytti valtiopäivillä ns. Arbogan artikkelit, joiden avulla herttuat alistettiin kuninkaan valvontaan ja näiltä vietiin itsenäisen ulkopolitiikan mahdollisuus.
Keskeistä kuninkaalle oli nimenomaan Suomen herttuan Juhanan aseman murentaminen. Juhanan herttuakuntana Suomesta muodostui valtakunnalle alistettu ”feodaalinen pienoisvaltio” (Keränen), jolla oma kanslia, vero- ja laskukamari sekä neuvoskunta, joka vastasi valtaneuvostoa. Juhanan edut Liivinmaalla olivat myös ristiriidassa kuninkaan kanssa: Katariina Jagellonican kanssa suunnitteilla olleen avioliiton myötä Juhana saisi haltuunsa Liivinmaalla useita panttilinnoja. Samanaikaisesti Eerik XIV oli ajautumassa sotaan Puolan kanssa Liivinmaalle suuntautuvan ekspansiopolitiikan vuoksi. Vuonna 1561 Tallinnan raati oli jo luovuttanut kaupungin kuninkaan suojelukseen, saman kevään aikana myös Viru- ja Harjumaan aateli erkaantui Saksalaisesta ritarikunnasta.
Valtataistelu
Konfliktin tiivistyttyä kuningas kutsui vuonna 1563 koolle valtiopäivät, joilla Juhana tuomittiin kuolemaan. Kehitys johti Turun linnan piiritykseen kesällä 1563. Kahakoiden ja pommitusten jälkeen linna antautui 12. elokuuta 1563, minkä jälkeen linnan loisto tuhottiin, herttuapari vangittiin ja vietiin Ruotsiin vankeuteen. 1560-luvulla Ruotsin ulkopolitiikkaa leimasi sodankäynti Baltiassa Puolaa vastaan. Lisäksi Eerik XIV ajautui sotaan Tanska-Norjaa ja Lyypekkiä vastaan. Tämä edellytti hyviä idänsuhteita: sotavoimien keskittäminen muualle edellytti hyviä suhteita Moskovan suuntaan. Eerik XIV:n kausi päättyi vuonna 1568 aateliston noustua kuningasta vastaan. Tällä kertaa myös Suomen ylimystö oli kapinallisten puolella, yhtä lailla vanhat Juhanan kannattajat kuin Eerikin luottomiehetkin. Turun linna tuli kapinallisten haltuun. Eerik vietti seuraavat vuodet vankeudessa, kunnes hänet tuomittiin kuolemaan ja myrkytettiin vuonna 1577.
Pitkä viha
Juhana III:n kuningaskaudella rajakahakat Käkisalmen läänin rajalla johtivat jälleen uuteen sotaan (1570–1595), joka tunnetaan pohjoismaisena viisikolmattavuotisena sotana. Pääosin kyse oli raa’asta, molemminpuolisesta sissisodasta. Alkuvaiheissa sodankäynti oli kuitenkin organisoitua ja vuosina 1573–1577 Suomen rintamalla elettiin aselevon aikaa. Vuosikymmenen puolessa välissä alkoivat kuitenkin talonpoikaiset kahinoinnit: karjalaiset hyökkäsivät Oulujärven ja Iijoen suunalle, Etelä-Suomesta lähdettiin Suomenlahden tuolle puolen. Vuosikymmenen taitteessa organisoitunut sodankäynti käynnistyi jälleen hyökkäyksellä Narvaan (1579) ja Käkisalmen valloituksella vuonna 1580. Narva vallattiin seuraavana vuonna, minkä jälkeiset neuvottelut johtivat vuoteen 1590 kestäneeseen välirauhaan. Välirauhasta huolimatta sissisota jatkui itärajan molemmin puolin, mikä johti Kainuun ja Pohjois-Pohjanmaan laajamittaiseen autioitumiseen 1580-luvulla. Pekka Vesaisen johdolla pohjalaiset tekivät kostoretkiä Vienan Karjalaan. Sota päättyi Täyssinän rauhansopimukseen vuonna 1595.
Uusi valtaistuinriita
Juhana III:n kuoltua vuonna 1592 jäi valtaistuin vaille haltijaa. Seuraajaehdokkaita oli kaksi: Sigismund ja Kaarle-herttua. Kuninkuuskysymys kietoutui yhteen myös kirkkopolitiikan kanssa: vastauskonpuhdistuksen ajan Euroopassa Sigismund oli katolinen, mikä teki hänen asemastaan entistä ongelmallisemman luterilaisessa Ruotsissa. Vuonna 1593 Sigismund saapui maahan kruunattavaksi.  Hallitsijan vakuutuksensa hän antoi seuraavan vuoden syksyllä. Tällöin hän myös hyväksyi Upsalan sääty- ja kirkolliskokouksen (1593) luterilaisen linjan. Sigismundin kruunauksen myötä Ruotsin ja Puolan välille syntyi muutamia vuosia kestänyt personaaliunioni; Puolan kuninkaana Sigismund oli aina vuoteen 1632 saakka.
Kuninkaan palattua Puolaan, nousi aateliston kesken erimielisyyksiä Kaarle-herttuan asemasta valtionhoitajana. Tässä kiistassa Suomen käskynhaltija Klaus Fleming asettui kuninkaan puolelle. Arbogan valtiopäivillä 1597 Kaarle kuitenkin nimettiin valtionhoitajaksi. Tällöin hän myös julisti vastustajansa, ennen kaikkea Klaus Flemingin kapinallisiksi.
Ankaroituva oikeudenkäyttö
Yleisesti Euroopassa Uuden ajan alussa 1500- ja 1600-luvuilla maallisissa oikeuksissa alettiin käyttää niin sanottua ”Mooseksen lakia” eli eräitä kohtia Raamatusta. Mooseksen lain mukaan noituus ja taikuus oli kielletty ja muun muassa jumalanpilkasta, kiroilusta, vanhempiaan vastaan rikkomisesta, väärästä valasta, taposta, koron kiskonnasta, väärästä todistuksesta ja useista seksuaalirikoksista voitiin tuomita kuolemaan. Mooseksen laki tuli yleiseksi oikeusohjeeksi Ruotsin valtakunnassa vuonna 1608 ja se säilyi voimassa aina vuoden 1734 uuteen valtakunnan lakiin asti. Lakia ei yleensä kuitenkaan sovellettu koko ankaruudessaan ja kuolemantuomioita lievennettiin noin puolessa tapauksista.[36][37]
1500-luvun talonpoikaislevottomuudet ja nuijasota
Talonpoikaislevottomuudet lisääntyivät Kustaa Vaasan hallintokaudella muun muassa lisääntyneen verorasituksen ja toisaalta hänen poikiensa valtakamppailun myötä. Talonpoikaislevottomuuksien huipentuma oli nuijasota vuosina 1596–1597. Se päättyi verisesti armeijan kukistaessa nuijin, keihäin ja jousin aseistetut pohjalaiset ja savolaiset talonpojat. Kapina suuntautui Suomessa valtaa käyttänyttä aatelia ja erityisesti Klaus Flemingiä vastaan. Kapinoitsijat hakivat apua Ruotsin kruunua tavoitelleelta Kaarle-herttualta. Kapinan syinä nykytutkimus pitää rappasodan sotarasitusta, taloudellista taantumaa ja linnaleirijärjestelmän aiheuttamia kärsimyksiä. Tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, miten suuri vaikutus Kaarle-herttuan harjoittamalla Klaus Flemingin vastaisella yllytyksellä oli nuijasodan syntyyn.[38][39].
Suurvalta-aika (1617–1721)

Stolbovan rauha
Vuosina 1604–1611 Södermanlannin herttua Kaarle oli Ruotsin kuningas Kaarle IX. Hänen hallituskaudellaan valtakunta kävi miltei jatkuvasti sotaa Venäjää ja Puolaa vastaan erityisesti Baltian maakuntien Viron ja Liivinmaan omistuksesta. Lisäksi vuosina 1611–1613 käytiin tappiollinen sota Tanskaa vastaan. Kaarle IX:n kuoltua valtaistuimelle nousi hänen poikansa Kustaa II Aadolf. Valtakunnan tila oli huono ja Ruotsin oli solmittava vuonna 1613 rauha Tanskan kanssa. Venäjän kanssa solmittiin Stolbovan rauha vuonna 1617, minkä seurauksena Käkisalmen lääni, Pähkinälinna ja osa Inkeriä liitettiin Ruotsiin.
Modernisointia ja uudistuksia
Kuninkaan ja valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan johdolla Ruotsissa ja Suomessa alettiin ulkopoliittisen tilanteen rauhoituttua toteuttaa huomattavia uudistuksia. Armeija ja sotalaitos järjestettiin uudelleen erityisesti alankomaalaisen Morits Oranialaisen antaman esikuvan mukaisesti. Myös laivastoa ja kruunun hallintoa uudistettiin. Maassa saatettiin voimaan uusi hallitusmuoto ja valtakunta jaettiin lääneihin. Suomeen nimitettiin 1600-luvulla lisäksi ajoittain kenraalikuvernööri kehittämään maan oloja. Suomen kenraalikuvernöörin virassa olivat Nils Tuurenpoika Bielke ja kreivi Pietari Brahe, joiden virka-asuntona toimi Turun linna. Suurvaltakaudella Suomeen perustettiin myös uusia kaupunkeja ja Turun kuninkaallinen hovioikeus sekä vuonna 1640 Suomen ensimmäinen yliopisto Turun Akatemia.
Kolmikymmenvuotinen sota

Baltiassa Ruotsi kävi edelleen sotaa Puola-Liettuaa vastaan ja 1629 solmittiin väliaikainen Altmarkin rauha. Saksassa syttyneeseen katolisen keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden väliseen kolmikymmenvuotiseen sota Kustaa II Aadolf liittyi 1630 noustuaan maihin Pohjois-Saksassa. Ruotsin tavoitteena sodassa oli tukea Saksan protestantteja ja vahvistaa omaa asemaansa. Kustaa II Aadolf kuitenkin kuoli Lützenin taistelussa 1632 ja hänen tyttärensä Kristiina nousi alaikäisenä valtaistuimelle. Käytännössä valtakuntaa hallitsi tässä vaiheessa Axel Oxenstiernan johtama holhoojahallitus. 30-vuotisen sodan päättäneessä Westfalenin rauhassa 1648 Ruotsi vakiinnutti asemansa suurvaltana. Kolmikymmenvuotinen sota ja muut suurvalta-ajan konfliktit kuitenkin kuluttivat pahoin Ruotsin ja Suomen voimavaroja. Huomattava osa talonpojista joutui palvelemaan armeijassa ja laivastossa, joissa kuolleisuus oli suurta.
Sodista rauhankauteen
Kuningatar Kristiinan hallituskaudella 1632–1654 Ruotsissa ja Suomessa annettiin laajoja alueita läänityksiksi aatelistolle. Aatelistolla oli veronkanto-oikeus läänityksillään, mikä vaikeutti kruunun taloudellista asemaa. Kristiinan luovuttua kruunusta nousi valtaan Kaarle X Kustaa, joka hallitsi Ruotsin valtakuntaa 1654–1660. Hänen hallituskaudellaan Ruotsi kävi sotia sekä Puolaa, Venäjää, että Tanskaa vastaan. Kaarle X kuoli 1660 ja hänen seuraajakseen valtaistuimelle nousi Kaarle XI, jonka hallituskaudella 1660–1697 Ruotsissa ja Suomessa toteutettiin suuri reduktio eli läänitysten laajamittainen peruuttaminen kruunulle. Kaarle XI vähensi aatelin valtaa ja hallitsi valtakuntaa itsevaltaisesti. Suomelle Kaarle XI:n hallituskausi merkitsi pitkällistä rauhaa. Protestanttinen papisto vastasi lukutaidon opettamisesta kansalle ja kirkollista elämää hallitsi puhdasoppisuus. 1695–1697 Suomea koettelivat tuhoisat katovuodet, joiden seurauksena huomattava osa väestöstä kuoli nälkään ja tauteihin.
Suuri Pohjan sota

Kaarle XI:n seuraajan kuningas Kaarle XII:n aikana, vuonna 1700 syttyi suuri Pohjan sota, jonka seurauksena Ruotsi menetti suurvalta-asemansa. Sodan syynä oli Ruotsin vihollisten Tanskan, Venäjän, Puola-Liettuan ja Saksin solmima Ruotsin vastainen liitto. Venäjä oli 1617 solmitussa Stolbovan rauhassa menettänyt yhteytensä Itämerelle. Uudistusmielinen tsaari Pietari I pyrki avaamaan Venäjälle jälleen yhteyden Itämerelle, jotta sen yhteydet ja kaupankäynti Länsi-Eurooppaan helpottuisivat.
Vaikka Kaarle XII onnistuikin yksi kerrallaan kukistamaan Tanskan, Venäjän hyökkäysarmeijan (Narvan taistelussa) ja Puolan, kärsivät ruotsalaiset lopulta ratkaisevan tappion venäläisille Pultavan taistelussa vuonna 1709. Kuningas pakeni tämän jälkeen Turkkiin ja valtakunta oli avoinna vihollisen hyökkäykselle. Viipuri vallattiin 1710 ja venäläiset miehittivät lopun Suomesta Pälkäneellä käydyn Kostianvirran taistelun, Pohjanmaalla käydyn Napuen taistelun ja Hangon edustalla käydyn Riilahden taistelun jälkeen vuoteen 1714 mennessä. Venäjän miehitysajasta 1714–1721 käytetään nimitystä isoviha. Miehitysaika oli tuhoisa Suomelle. Tuhansia ihmisiä tapettiin ja vielä useampia vietiin Venäjälle, lisäksi suuri osa maan virkamiehistä ja papistosta pakeni Ruotsiin. Suuri Pohjan sota ja samalla isoviha päättyi Ruotsin ja Venäjän väliseen Uudenkaupungin rauhaan 1721. Rauhansopimuksessa Venäjään liitettiin Inkerinmaa, Viro, Liivinmaa ja Käkisalmen lääni sekä Viipuri. Venäjään liitetystä Karjalasta käytetään usein nimitystä Vanha Suomi.
Vapauden aika ja kustavilainen aika (1721–1809)

Valta pois kuninkaalta
Ruotsin valtakunnassa Kaarle XII:n jälkeen säädyt ottivat vallan kuninkaalta vuosien 1719 ja 1720 hallitusmuodoissa ja itsevaltiuden aika muuttui säätyvallan ajaksi (”vapauden ajaksi”). Talous ja tiede kehittyivät tänä aikana, mutta toisaalta puolueiden valtapolitiikka aiheutti ongelmia. Ranska ja Venäjä saivat vaikutusvaltaa Ruotsissa rahoittamalla kilpailevia puolueita, joita kutsuttiin myssyiksi ja hatuiksi.[40]
Suomessa alkoi 1720-luvulla suuren Pohjan sodan jälkeinen jälleenrakennus. Uudenkaupungin rauhan jälkeen venäläiset miehitysjoukot alkoivat poistua sovittua verkkaisemmin maasta. Vuoden 1721 aikana Suomeen nimitettiin uudet maaherrat, jotka vastasivat jälleenrakentamisesta. Korjaustyöt sujuivat nopeasti, sillä jo 1730-luvun puolivälissä jälleenrakentamisen voidaan katsoa päättyneen.[41]
Suomalaissyntyinen Arvid Horn oli Ruotsin kansliapresidenttinä 1720–1738.[42] Hänen politiikassaan ei erityisesti löydy suomalaisuutta korostavia piirteitä. Hänen aikansa merkittävin Suomeakin koskeva uduistus oli vuoden 1734 laki. Se säilyi voimassa vielä autonomian aikana ja on pohjana itsenäisen Suomenkin lainsäädännölle. Samaan aikaan alettiin kiinnittää huomiota suomeen myös hallinnon kielenä. Kansliakollegioon perustettiin 1734 kääntäjän virka, joka käänsi asiakirjoja suomeksi ja avusti talonpoikien valtiopäivämiehiä Tukholmassa. Lääninsihteeri Samuel Forseen käänsi vuoden 1734 lainkin suomeksi.[43]
Hattujen sota

Hatut nousivat valtaan vuoden 1738 valtiopäivillä. Hattupuolueen ohjelmaan kuului venäläisiä vastaan käytävä hyvityssota, jossa sen tarkoituksena oli valloittaa kaikki vuonna 1721 menetetyt alueet ja lisäksi Venäjän Karjala. Kun Venäjällä oli valtaistuinkiistoja, hatut otaksuivat maan olevan heikentynyt. Ruotsi julisti sodan kesäkuussa 1741. Suomeen lähetettiin kolme ruotsalaista jalkaväkirykmenttiä, mutta sotalaivasto oli käytännössä lamautunut kulkutautien takia. Venäjän joukkoja johtanut irlantilainen sotamarsalkka Peter de Lacy vei joukkonsa Lappeenrannan taisteluun, jossa pahoin alivoimaiset Carl Henrik Wrangelin johtamat ruotsalaisjoukot kärsivät elokuussa 1741 pahan tappion. Suomessa ylipäällikkönä toiminut Charles Emil Lewenhaupt suostui vuoden 1741 lopulla keisari Elisabetin ehdottamaan aselepoon.[44]
Venäläiset marssivat aselevon päätytyttä helmikuussa 1742 eteläiseen Suomeen. Ruotsin armeijan antauduttua venäläiset miehittävät Länsi-Suomen. Elisabet levitti maaliskuussa 1742 manifestiä, jossa hän lupasi tukea suomalaisia, jos he haluaisivat erota Ruotsista ja perustaa itsenäisen valtion.[44] Suomen miehityksen jälkeen puhe itsenäisyydestä kuitenkin lakkasi.[45] Venäjän miehityskautta on kutsuttu pikkuvihaksi, mutta nimitys on jossain määrin harhaanjohtava, sillä venäläiset joukot käyttäytyivät hyvin.[44]
Ruotsi ja Venäjä solmivat 7. elokuuta 1743 Turun rauhan, jossa raja siirrettiin Kymijokeen, Mäntyharjuun ja Savonlinnan liepeille. Savonlinna kaupunki ja Olavinlinna jäivät Venäjän puolelle.[44]
Uuden aikakauden ajatuksia
Sodan jälkeen  kaupan merkantilistiset periaatteet johtivat siihen, että tervasta ja laivanrakennuksesta saatu taloudellinen hyöty jäi Tukholmaan. 1760-luvulla Kokkolan kirkkoherra Anders Chydenius ryhtyi vaatimaan elinkeino- ja sananvapautta.[40] 1700-luvun viimeisinä vuosikymmeninä Turun akatemiassa heräsi erityisesti Henrik Gabriel Porthanin, ”Suomen historian isän”, vaikutuksesta  mielenkiinto Suomen historiaa ja suomalaista kansanrunoutta kohtaan. [46] Tutkijoista Eino Jutikkala sanoo ”Suomen eri maakuntien asukkaiden ja eri säätyjen jäsenten käsittäneen 1700-luvun jälkipuoliskolla itsensä entistä tietoisemmin suomalaisiksi vastakohtana meren takana asuville ruotsalaisille.”[47]
Kustaa III:n levoton valtakausi
Vuonna 1772 Kustaa III:n vallankaappauksen jälkeen säädettiin uusi hallitusmuoto, jolla valta palautui takaisin kuninkaalle. Aikakaudella pyrittiin eroon merkantilismista. Sanan- ja uskonnonvapaus laajeni. Suomalaisten upseerien luottamus kuninkaaseen heikkeni, koska aatelisto menetti arvovaltaansa kuninkaalle, joka oli kansan tukema. Jotkut korkea-arvoiset sotilaat siirtyivät Venäjän palvelukseen. [40]
Vuosina 1788–1790 Ruotsin ja Venäjän välillä käytiin Kustaa III:n aloittama niin kutsuttu Kustaa III:n sota. Ruotsi sai vastaansa myös Tanskan. Sotaa vastustivat muun muassa Anjalan liiton muodostaneet upseerit. Ruotsinsalmen merivoitostaan huolimatta Ruotsi ei saanut Värälän rauhassa lisäalueita. Vuoden 1789 Yhdistys- ja vakuuskirja lisäsi kuninkaan valtaa entisestään. Sodan myötä aateliston katkeruus kuningasta kohtaan lisääntyi, ja tämä johti lopulta kuninkaan murhaan vuonna 1792.[40]
Ruotsi menettää Suomen
Suomen sota käytiin vuonna 1808–1809 Venäjän ja Ruotsin välillä. Sodan taustalla oli Venäjän ja Ranskan 7. heinäkuuta 1807 Tilsitissä solmima rauha. Siinä Ranska ja Venäjä liittoutuivat ja Venäjä lupasi painostaa, tarvittaessa asevoimin, muun muassa Ruotsin liittymään Britannian vastaiseen mannermaasulkemukseen, kauppasaartoon, jolla Ranska olisi vahvistanut asemaansa merivalta Britanniaa vastaan.
Viimeinen Suomen suuriruhtinas Ruotsin vallan aikana oli 1802–1805 lapsena kuollut Kustaa IV Aadolfin toinen poika Kaarle Kustaa.[48] Suomen sodan seurauksena Suomi siirtyi Venäjän valtaan ja hallinto järjestettiin autonomian pohjalle. Venäjän keisarista tuli Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan suuriruhtinas.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Linna, Martti (toim.)| title = Suomen varhaiskeskiajan lähteitä| publisher = Historian aitta| year = 1989| isbn = 9789519600611}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Kari| title = Ruotsin itämaa| publisher = Svenska litteratursällskapet i Finland| year = 2010| isbn = 978-951-853-212-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – kivikaudesta 2000-luvulle| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2017| isbn = 978-951-1-31574-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Virrankoski, Pentti| title = Suomen historia – maa ja kansa kautta aikojen| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2012| isbn = 978-952-222-377-7}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia: Jääkaudesta Euroopan unioniin| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2003 (4. painos 2005)| id = ISBN 951-1-17397-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zetterberg, Seppo (toim.)| title = Suomen historian pikkujättiläinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-14253-0}}
Suomen historian käsikirja. Edellinen osa, toim. Arvi Korhonen. WSOY 1949, Porvoo – Helsinki.
Citation error, replace with{{cite book| author = Karonen, Petri| title = Pohjoinen suurvalta: Ruotsi ja Suomi 1521–1809| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-23739-6}}
Helge Pohjolan-Pirhonen, Suomen historia 1523–1617. WSOY 1960, Porvoo – Helsinki.
Aiheesta muualla

Luokka:Suomen historia
Luokka:Ruotsin historia


Kiivi on yleisnimi laikkuköynnösten sukuun kuuluvien kasvien hedelmälle. Yleisin kiivi on kiiviköynnöksen (Actinidia deliciosa) hedelmä, joka on hieman kananmunaa isompi ruskea, sisältä vihreä hedelmä. Se on soikea, ja sitä ympäröi ohut karvainen kuori. Erittäin makea hedelmäliha on helakanvihreä lukuun ottamatta ydinosaa, jossa se on valkoista. Siemenet ovat pieniä ja hennosti purppuranvärisiä, ja ne ympäröivät valkeaa hedelmälihaa.
Historia
Kiivi on alkujaan lähtöisin Kiinasta. Sieltä kasvin siemenet toi vuonna 1906 Uuteen-Seelantiin Isabel Fraser, joka Wanganui Girls' Collegen rehtorin ominaisuudessa kävi tutustumassa kiinalaiseen koululaitokseen. Siemenet istutti puutarhuri Alexander Allison, ja vasta 1910 köynnöksistä saatiin ensimmäiset hedelmät. Hayward Wright kehitti 1930-luvulla Hayward-lajikkeen, jonka pohjalta vähitellen alkoi lajin kaupallinen tuotanto 1940-luvulla. Uudesta-Seelannista hedelmät tuotiin Eurooppaan, missä niitä on saanut vasta 1970-luvulta lähtien. Nimi juontaa juurensa Uuden-Seelannin kansallislintuun kiiviin. Hedelmän pinta muistuttaa linnun höyheniä. Hedelmä tunnettiin Suomessa ennen myös nimellä kiinankarviainen (käännetty vanhasta englanninkielisestä nimestä Chinese gooseberry).
Luokittelu
Laikkuköynnöksiin kuuluu 94 lajia, joista seitsemää viljellään niiden hedelmien takia.
Ravintosisältö
Kiivi sisältää runsaasti C-vitamiinia, yhdestä kiivi-hedelmästä saa riittävän päiväannoksen C-vitamiinia [1]. Kiivi on myös hyvä K-vitamiinin ja kohtalaisen hyvä E-vitamiinin lähde.[2] Kivennäisaineista kiivissä on merkittävinä pitoisuuksina kaliumia ja kuparia. Runsaan ravintokuitupitoisuuden takia kiivillä saattaa olla laksatiivisia vaikutuksia. Kiivi sisältää myös runsaasti allergeeneja.[3] Jotkut koivuallergikot voivat koivun lisäksi saada oireita muun muassa kiiveistä.
Lähteet

Aiheesta muualla
Fineli:

Luokka:Hedelmät
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mistä maasta Kiwi-hedelmä alunperin tulee?


Vuoristo-Karabahin sota oli konflikti Azerbaidžanin sisällä sijaitsevalla armenialaisten asuttamalla Vuoristo-Karabahin alueella vuosina 1992–1994.[1] Se sai alkunsa vuonna 1988 Vuoristo-Karabahin alueen päätettyä kansanäänestyksellä liittymisestä osaksi Armeniaa, mitä silloinen Azerbaidžanin neuvostotasavalta ja Neuvostoliitto eivät hyväksyneet.[1]
Selkkauksesta koitui ensin väkivaltaisia yhteydenottoja vuoristoalueen armenialaisten ja azerien kesken.[1] Armenialaisiin kohdistuneita vainoja tapahtui muun muassa Sumqayıtissa vuonna 1988.[2] Vuonna 1990 levottomuudet siirtyivät Azerbaidžanin pääkaupunkiin Bakuun, jossa hyökättiin armenialaisia vastaan ja Neuvostoliitto katkaisi levottomuudet lopulta väkivaltaisesti armeijan voimin.[3] Laajamittaiseksi sodaksi konflikti muuttui vuonna 1992, jolloin armenialaiset valtasivat Xocalın kaupungin Vuoristo-Karabahissa.[1]
Vuoristo-Karabah julistautui itsenäiseksi valtioksi vuonna 1991, mutta sitä ei ole tunnustettu kansainvälisesti. Osapuolet sopivat tulitauosta toukokuussa 1994. Varsinaista rauhaa ei ole koskaan solmittu, vaan konflikti on jäätyneessä tilassa.[3]
Tausta

Vuoristo-Karabahia hallitsivat pitkään melik-arvonimellä tunnetut armenialaiset ruhtinaat, joiden onnistui säilyttää osittainen autonomia usein myös silloin, kun historian aikana muuta armenialaista aluetta hallitsivat ulkopuoliset. Armenialaiset ovat kristittyjä, mutta myös muslimien historia alueella ulottuu vähintään 1500-luvulle saakka, jolloin aluetta hallitsi safavidien Persia. Kristityt asuivat tyypillisesti aloillaan, kun taas muslimipaimentolaiset käyttivät aluetta karjansa kesälaitumina ja muuttivat tavallisesti alemmas vuorilta talven tullessa. Tämän liikkeen takia alueen väestö lienee ollut historiallisesti muslimienemmistöinen kesäisin ja vastaavasti kristitty talvisin. Vuoristo-Karabah päätyi Venäjän keisarikunnan alaisuuteen vuonna 1805.[4]
1900-luvun alun mullistusten jälkeen Venäjällä nousivat valtaan bolševikit. Vuoristo-Karabahin sotaa edeltänyt tilanne oli seurausta heidän alueen hallinnosta tekemistään päätöksistä. Vuonna 1921 Vuoristo-Karabahista päätettiin tehdä osa Azerbaidžanin sosialistista neuvostotasavaltaa. Päätökseen vaikutti muun muassa Turkin tuki Azerbaidžanille sekä taloudelliset syyt. Azerbaidžanista haluttiin luoda yhtenäinen alue siten että paimentolaisten ei tarvitsisi ylittää neuvostotasavaltojen rajaa liikutellessaan karjaansa ylänköjen ja alankojen laidunmaiden välillä. Armenialaisille luotiin kuitenkin autonominen alue Azerbaidžanin sisällä ja sen rajat piirrettiin siten että valtaosa sen väestöstä oli armenialaisia. Alueella oli vain yksi merkittävä azerien asutuskeskus, Şuşan kaupunki. Raja piirrettiin myös siten että autonomisella alueella ei ollut yhteistä rajaa Armenian sosialistisen neuvostotasavallan kanssa. Armeniasta alueen erotti Punainen Kurdistan. Myöhemmin sodan puhjettua yksi armenialaisten päätavoitteista oli rajayhteyden luominen Armeniaan.[4]
Neuvostoliiton aikana Vuoristo-Karabah oli syrjäseutua. Vuosina 1945, 1965 ja 1977 armenialaiset tekivät vetoomuksia alueen liittämisestä Armeniaan, mutta niihin ei kiinnitetty huomiota. Samaan aikaan alueen väestön koostumus muuttui pikku hiljaa azerien hyväksi. Vuonna 1926 alueella oli 117000 armenialaista ja 13000 azeria. Vuonna 1979 vastaavat luvut olivat 123000 ja 37000. Armenialaiset, joilla ei ollut juurikaan uramahdollisuuksia Azerbaidžanissa, muuttivat usein alueen ulkopuolelle Armeniaan tai Venäjälle. Samaan aikaan azereita muutti alueen kyliin ja kaupunkeihin.[4]
Konflikti kärjistyy

Helmikuussa 1988 Vuoristo-Karabahin alueesta tuli Neuvostoliiton ensimmäinen alue, joka uhmasi suoraan keskushallinnon valtaa. Paikallisen neuvoston armenialaiset edustajat päättivät 20. helmikuuta esittää keskushallinnolle pyynnön Vuoristo-Karabahin liittämisestä Armeniaan. Politbyroo ei hyväksynyt pyyntöä, mutta liikkeelle lähti kehitys, jossa useat eri Neuvostoliiton alueet alkoivat antaa niiden hallinnollisena eliminä toimineille neuvostoille valtaa, kun niitä oli aiemmin pidetty vain kumileimasimina. Karabahin kysymys oli nyt myös noussut päivänpolitiikkaan. Vuoristo-Karabahin pääkaupungissa Stepanakertissa sijainneella elektronisten laitteiden osia valmistaneella tehtaalla järjestettiin Neuvostoliiton ensimmäinen lakko lähes 70 vuoteen. Lakko hidasti tai pysäytti radioiden ja televisioiden tuotannon muilla tehtailla muualla Neuvostoliitossa. Armenian pääkaupungissa Jerevanissa oli 18. helmikuuta aloitettu mielenosoitus ympäristöasioiden puolesta. Aluksi se keräsi vain muutaman sata mielenosoittajaa, mutta Karabahin tilanteen noustua esille mielenosoittajien määrä alkoi kasvaa päivittäin ja mielenosoitus muuttui luonteeltaan kansallismieliseksi. 25. helmikuuta mielenosoituksiin osallistui yli miljoona henkilöä, eli noin neljännes koko neuvostotasavallan väestöstä. Paikallinen kommunistinen puolue menetti otettaan ja valta alkoi siirtyä vastaperustetulle Karabahin komitealle, jonka johtaja Levon Ter-Petrosjan alkoi pian nostaa esille Karabahin tilanteen lisäksi muita poliittisia kysymyksiä.[5]
Jännitteiden kasvaessa Karabahissa helmikuussa satoja azereja lähti Etelä-Armeniasta Azerbaidžaniin uhkailujen takia. Heidät sijoitettiin Sumqayıtin kaupunkiin Kaspianmeren rannalle. Kaupungissa järjestettiin armenialaisten vastaisia mielenosoituksia ja 28. helmikuuta väkijoukko alkoi hyökätä kaupungin armenialaisten koteihin. Neuvostojoukkojen onnistui palauttaa järjestys vasta 20 tuntia myöhemmin, jolloin 26 armenialaista ja 6 azeria oli jo saanut surmansa. Kaupungin 14000 armenialaista pakenivat kaupungista. Armeniassa tapahtumia alettiin kutsua uudeksi kansanmurhaksi ja neuvostoviranomaisten salailu ja tapahtumien tutkinnan puute lisäsivät syttynyttä vihaa entisestään. Armenialaiset alkoivat nyt myös lähteä muualta maasta Armeniaan ja vastaavasti azereita muutti Armeniasta Azerbaidžaniin. Sumqayıtin tapahtumat toistuivat Bakussa 13. tammikuuta 1990 tapahtumissa, jotka tulivat tunnetuksi mustana tammikuuna. Azerimielenosoittajat, joiden mukana oli Armeniasta tulleita pakolaisia, hyökkäsivät kaupungin armenialaisia vastaan ja yli 90 henkilöä kuoli. Politbyroo päätti lähettää armeijan palauttamaan järjestystä ja panssarivaunut saapuivat kaupunkiin keskiyöllä 20. tammikuuta. Armeijan joukot ampuivat siviilejä ja jotkut paikalliset vastasivat tuleen. Tapahtumien päättyessä 120 bakulaista ja 21 sotilasta oli kuollut. Vaikka neuvostojoukkojen onnistui jälleen palauttaa järjestys, verenvuodatus johti mielenosoituksiin ja tuhannet polttivat julkisesti puolueen jäsenkirjansa.[5]
Kesällä 1991 neuvostojoukot ja Azerbaidžanin poliisi yrittivät palauttaa järjestyksen Vuoristo-Karabahissa, mikä johti vielä pienimuotoisiin yhteenottoihin armenialaisten kanssa. Vallankaappausyritys Moskovassa elokuussa jätti valtatyhjiön, johon armenialaiset olivat varustautuneet azereja paremmin. Azerbaidžan julistautui itsenäiseksi 30. elokuuta, mutta vallassa pysyivät entiset puoluejohtajat, kuten maan ensimmäinen presidentti Ayaz Mütəllibov. Armenia oli sen sijaan valinnut jo vuonna 1990 Neuvostoliiton ensimmäisen kommunistisen puolueen ulkopuolelta muodostetun hallituksen Levon Ter-Petrosjanin johdolla. Maa järjesti läpimenneen kansanäänestyksen itsenäisyydestä 21. syyskuuta ja Ter-Petrosjan valittiin maan ensimmäiseksi presidentiksi 16. lokakuuta.[5]
Vuoristo-Karabahista oli tullut nyt osa kansainvälisesti tunnustettua Azerbaidžanin valtiota. Armenia ei halunnut luopua alueesta, muttei myöskään halunnut että sitä syytettäisiin toisen itsenäisen valtion alueen valtaamisesta. Niinpä Vuoristo-Karabahin armenialaiset julistautuivat itsenäiseksi. Vaikka Armeniakaan ei virallisesti tunnustanut maata, se kuitenkin käytännössä hallitsi sen hallintoa ja armeijaa. Boris Jeltsin yritti keväällä 1991 välittää osapuolten välille rauhansopimuksen, mutta yritykset kariutuivat, kun azerbaidžailaisia virkamiehiä kuljettanut helikopteri ammuttiin alas. Tapahtumien jälkeen Bakussa äänestettiin Vuoristo-Karabahin autonomian lakkauttamisesta ja Stepanakert nimettiin uudelleen Xankəndiksi. Vuoristo-Karabahin armenialaiset vastasivat järjestämällä kansanäänestyksen itsenäisyydestä 10. joulukuuta. Azerien boikotoimassa äänestyksessä 99% äänestäneistä äänesti itsenäisyyden puolesta. Kun vielä Neuvostoliitto lakkautettiin virallisesti 31. joulukuuta sota oli väistämätön.[5]
Asevoimat
Neuvostoliiton aikana monet armenialaiset olivat toimineet neuvostoarmeijan päällystötehtävistä ja Armenian puolella oli tätä kautta sotilaskokemusta omaavia henkilöitä. Azereille ei Neuvostoliiton muiden muslimivähemmistöjen tapaan tavallisesti annettu muita kuin takarintaman tehtäviä. Azerbaidžanin asevoimat olivat myös hajanaisempia ja monet yksiköt olivat uskollisempia komentajilleen kuin valtiolle. Sodan alussa armenialaisten puolella taisteli kaksi puolisotilaallista joukkoa, Aramo ja Arabo, joista etenkin jälkimmäistä syytettiin sittemmin verilöylyjen toteuttamisesta.[6] Armenia on kiistänyt sotilaallisen osallistumisensa sotaan, mutta ei kiistänyt alueella saattaneen toimia armenialaisia vapaaehtoisia. Human Rights Watchin joulukuussa 1994 julkaiseman tutkimuksen mukaan Karabahin armenialaisten puolella taisteli kuitenkin Armenian vakinaisen armeijan joukkoja.[7]
Molempien sodan osapuolten joukoissa taisteli myös maiden ulkopuolelta tulleita taistelijoita, kuten esimerkiksi tšetšeeni Šamil Basajev ja Yhdysvalloissa syntynyt armenialaistaustainen Monte Melkonian, joka sittemmin sai kansallissankarin maineen Armeniassa. Heillä ei ollut sodan ratkaisun kannalta merkitystä. Suurempi rooli sodassa oli Venäjällä. Neuvostoliiton hajotessa Kaukasukselle jäi sinne sijoitetuissa sotilasyksiköissä palvelleita venäläisiä, ukrainalaisia ja valkovenäläisiä sotilaita. He toimivat palkkasotilaiden tapaan molempien osapuolten puolella esimerkiksi ajaen panssarivaunuja, käyttäen kenttätykistöä ja lentäen lentokoneita. Entisen Neuvostoliiton sotilaskaluston jakamisesta siitä irrottautuneiden valtioiden välillä sovittiin Taškentissa toukokuussa 1992. Azerbaidžaniin oli Neuvostoliiton aikana sijoitettu enemmän sotilasyksiköitä ja se sai tätä kautta käyttöönsä enemmän kalustoa sopimuksen nojalla. Venäjän virallinen politiikka kääntyi vuoden 1992 lopulla venäläisvastaisena pidettyä Azerbaidžania vastaan ja Armenian puolelle. Ter-Petrosjanin mukaan Venäjä toimitti sodan aikana aseita armenialaisille siten, että azerien materiaaliylivoima tasoittui.[6]
Sota
Taistelut Vuoristo-Karabahista

Sodan ensimmäinen vaihe käytiin useiden eri pienten alueiden hallinnasta Vuoristo-Karabahissa. Azerit yrittivät kukistaa Stepanakertia Grad-raketeilla ja armenialaiset tulittivat azerien hallitsemaa Şuşaa. Tärkeämpi tavoite armenialaisille oli kuitenkin Xocalın kylän ja siten alueen ainoan lentokentän valtaaminen. Armenialaiset hyökkäsivät yöllä 25–26. helmikuuta ja heidän tukenaan oli entisen Neuvostoliiton panssarirykmentin rippeet. Kylää puolustamassa oli vain noin 160 azeria ja aamulla he ja siviilit vetäytyivät kylästä. Vetäytymässä olleita ihmisjoukkoja tulitettiin ja 485 henkilöä kuoli sodan pahimmassa verilöylyssä. Mütəllibov yritti ensin hiljentää uutiset verilöylystä, mutta tiedon vuodettua julkisuuteen hänen oli pakko erota. Tuhannet azerit liittyivät nyt vapaaehtoisina armeijaan. Armenialaisten maine kärsi verilöylyn takia, mutta he saattoivat nyt tuoda alueelle täydennyksiä ilmateitse Armeniasta. Seuraava heidän kohteensa oli Şuşa. Alun perin hyvien puolustusasemiensa takia rakennettu kaupunki kukistui suhteellisen nopeasti 8.–9. toukokuuta 300 henkeä vaatineen taistelun jälkeen. Vaikka kaupunki kärsi taistelussa vain pieniä vaurioita, armenialaiset sytyttivät sen tuleen valtaamisen jälkeen. Kaupungissa on edelleen vain murto-osa sen sotaa edeltäneestä väestöstä. Toinen suuri menetys azereille oli Laçınin kaupunki, jonka he hylkäsivät armenialaisten edetessä. Kaupungin valtaus yhdisti nyt Vuoristo-Karabahin ja Armenian, mikä helpotti täydennysten saapumista entisestään.[6]
Taistelut Armenian vastaisesta rajasta

Azerit saivat koottua itsensä kesällä 1992. Mütəllibovin seuraajaksi oli kesäkuussa 1992 valittu Əbülfəz Elçibəy. Hän aloitti azerien hyökkäyksen ja azerit valtasivat Šahumjanin piirin Vuoristo-Karabahista pohjoiseen ja etenivät sen jälkeen vielä Vuoristo-Karabahin pohjoisosiin. Maan sisäiset ristiriidat tekivät kuitenkin alkuvuodesta 1992 aiemmat voitot tyhjiksi. Maan puolustusministeri Rasim Gaziev ja eversti Suret Husseinov alkoivat suunnitella vallankaappausta ja vetivät miehiä rintamalta jättäen samalla Armenian ja Vuoristo-Karabahin välisen Kəlbəcərin piirikunnan puolustamatta. Huhtikuussa 1993 armenialaiset hyökkäsivät alueelle ja valtasivat sen muutamassa päivässä. Useat sadat alueelta lähteneet pakolaiset, suuri osa heistä kurdeja, menehtyivät paetessaan vuorten yli. Kəlbəcərin valtauksen jälkeen viljaa Armeniaan toimittanut Turkki sulki Armenian vastaisen rajansa Azerbaidžanin tueksi. Yhdistyneet kansakunnat vei läpi päätöslauselman 822, jossa se vaati yhteenottojen lopettamista ja vielä erikseen armenialaisten vetäytymistä Kəlbəcərista ja muilta Azerbaidžanilta vallatuilta alueilta.[6]
Azerien vastahyökkäys

Azerbaidžanin sisäiset ongelmat kärjistyivät eversti Husseinovin joukkojen aloitettua kapinan 4. kesäkuuta heidän otettuaan ensin haltuunsa poisvetäytyneen venäläisen laskuvarjodivisioonan varustuksen Gəncəssa. Kahden viikon päästä Elçibəy oli paennut pääkaupunki Bakusta. Seuranneen neljän sekavan kuukauden aikana azerit kärsivät huomattavia tappiota taistelukentällä. Armenialaiset valtasivat Ağdamin, Füzulin, Cəbrayılin ja Qubadlın. Maan parlamentti kutsui apuun veteraanipoliitikko Heydər Əliyevin, joka järjesti Elçibəyn syrjäyttäneen äänestyksen parlamentissa ja nousi itse presidentiksi 3. lokakuuta 98,3% äänisaaliilla, jota ei todennäköisesti saavutettu rehellisesti. Əliyev lakkautti useita armeijan yksiköitä ja pidätytti niiden komentajia. Hän oli hankkiutunut näin eroon mahdollisista vastustajistaan, mutta ongelmana oli nyt uusien yksiköiden luominen. Kahden kuukauden ajan hän kävi salaisia neuvotteluja Vuoristo-Karabahin armenialaisten johtajan Robert Kotšarjanin kanssa, mutta valmisteli samalla myös armeijansa uudistuksia. Joulukuussa 1993 azerit aloittivat talvihyökkäyksensä ja taistelut olivat nyt verisempiä kuin sodassa aiemmin. Azerit menettivät joulukuun ja seuraavan vuoden toukokuun aikana noin 4000 miestä ja armenialaiset noin 2000. Sodan verisin yksittäinen yhteenotto käytiin Kəlbəcərin pohjoispuolella. Epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen azerit vetäytyivät ja noin 1500 heistä kuoli armenialaisten tykkitulessa. Molempien osapuolten voimat olivat nyt lopussa ja tätä kautta rauhanneuvottelut tulivat mahdolliseksi.[6]
Tulitauko
Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssi eli ETYK oli perustanut 49 sen jäsenvaltiota käsittäneen Minsk-konferenssin keväällä 1992. Sen alkuperäisenä ajatuksena oli järjestää rauhankonferenssi vastaitsenäistyneen Valko-Venäjän pääkaupungissa Minskissä. Kun taistelut suunnitelmista huolimatta jatkuivat, Minsk-konferenssista tuli yhdeksän valtiota käsittänyt Minsk-ryhmä. Ryhmän rauhantunnusteluja johdettiin sodan aikana huonosti ja ryhmän venäläiset ja länsimaiset diplomaatit alkoivat pian kilpailla keskenään. Venäläinen lähettiläs Vladimir Kazimirov neuvotteli 12. toukokuuta 1994 voimaan tulleen tulitaukosopimuksen käytännössä ilman muiden Minsk-ryhmän jäsenten apua. Kazimirovin alkuperäisen suunnitelman mukaan tulitauon tueksi Karabahin eturintamalle olisi sijoitettu 1800:n miehen vahvuinen venäläinen rauhanturvajoukko. Azerbaidžanin puolustusministeri kieltäytyi allekirjoittamasta sopimuksen tätä kohtaa. Tulitauko piti kuitenkin lopulta rauhanturvaajien puutteesta huolimatta.[6]
Armenian ja Azerbaidžanin välillä ei ole lopullista rauhansopimusta ja ajoittaisia rajakahakoita esiintyi edelleen[8].
Seuraukset
Vuoristo-Karabahin sota jätti jälkeensä suuren joukon pakolaisia. Human Rights Watchin mukaan yhteensä 750000–800000 joutui lähtemään kodeistaan Vuoristo-Karabahista, Armeniasta ja armenialaisten miehittämiltä Azerbaidžanin alueilta vuosien 1988 ja 1994 välillä. Kaikki ennen sotaa Vuoristo-Karabahissa asuneet 40000 azeria oli pakotettu lähtemään vuoden 1992 puoliväliin mennessä. Touko-kesäkuussa 1992 armenialaisten valtaamalta Laçınin alueelta lähti pakoon noin 30000 azerbaidžanilaista, joista suuri osa oli kurditaustaisia. Suurin joukko pakolaisia syntyi armenialaisten valloittaessa Karabahia ympäröineet azerialueet, kuten Kəlbəcərin, Ağdamin, Füzulin, Cəbrayılin ja Qubadlın vuoden 1993 puolella. Näiltä alueilta lähti arviolta 450000-500000 pakolaista.[7] Azerbaidžanissa pakolaiset asutettiin väliaikaisiin asumuksiin, kuten kouluihin, telttaleireille ja jopa käyttämättömiin junavaunuihin. Pakolaisten asuttaminen parempiin tiloihin on ollut hidasta ja viimeiset pakolaisleirit suljettiin vasta vuonna 2007.[6]
Suurin osa Azerbaidžanista pakolaisiksi lähteneistä armenialaisista lähti ennen varsinaisen sodan puhkeamista armenialaisvastaisten mellakoiden takia vuosien 1988 ja 1991 välillä. Yhteensä heitä lähti maasta noin 350000. Sodan aikana azerien hyökkäys Vuoristo-Karabahin pohjoisosiin kesäkuussa 1992 aiheutti noin 40000 henkilön pakolaisuuden. Armenialaiset valtasivat suurimman osan tästä alueesta myöhemmin takaisin ja kodeistaan lähteneet saattoivat palata takaisin.[7] Sodan voitto toi valtaa Karabahin poliitikoille ja armenialaisille kenraaleille. Alun perin Vuoristo-Karabahissa vaikuttaneesta Robert Kotšarjanista tuli sotasankari ja hän nousi Ter-Petrosjanin hallitseman Armenian pääministeriksi vuonna 2007. Hänellä ja hänen kannattajillaan oli kovempi linja Vuoristo-Karabahin suhteen kuin Ter-Petrosjanilla, joka yritti ajaa läpi rauhansopimusta. Ter-Petrosjan erosi helmikuussa 1998 ja Kotšarjan nousi vaaleilla presidentiksi kuukautta myöhemmin.[9]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Thomas de Wall| title = The Caucasus - An Introduction| publisher = Oxford Univeristy Press| year = 2010| id = ISBN 978-0-19-539976-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:93 Aasian historia
Luokka:Armenian historia
Luokka:Azerbaidžanin historia
Luokka:Azerbaidžanin sodat
Luokka:1900-luvun sodat
Luokka:1980-luku
Luokka:1990-luku
Sota

Mikä oli Vuoristo-Karabahin sodan lopputulos?


Virvoitusjuoma on yleinen nimitys eri tavoin valmistetuille alkoholittomille tai vain vähän (enintään 2,8 %) alkoholia sisältäville juomille.[1] Niitä voidaan nauttia sekä ruoan kanssa että sellaisenaan janon tyydyttäjänä. Virvoitusjuomia ovat esimerkiksi kivennäisvedet, hedelmämehu- ja esanssilimonaatit, alkoholittomat viinit ja kalja.[2] Monet virvoitusjuomat koostuvat pääasiassa vedestä, sokerista ja aromeista.[3] Virvoitusjuomissa on usein mukana myös erilaisia happoja, kuten fosforihappoa, hiilihappoa ja sitruunahappoa.[4] Light- eli kevytvirvoitusjuomissa käytetään sokerin sijasta keinotekoisia makeutusaineita, kuten aspartaamia ja asesulfaamia.[3][5][6]
Tunnettuja virvoitusjuomamerkkejä ovat muun muassa Coca-Cola, Dr Pepper, Mountain Dew, Sprite, 7 Up, Pepsi ja Fanta.[7]
Kofeiinipitoisia virvoitusjuomia kutsutaan energiajuomiksi, vaikka ne eivät varsinaisesti sisällä energiaa muita virvoitusjuomia enempää.[8] Energiajuomamerkkejä ovat esimerkiksi Red Devil, ED, Mad Croc, Teho ja Red Bull.[9]
Virvoitusjuomia myydään yleensä tölkeissä tai pulloissa, baareissa myös laseittain niin että tiskillä yhdistetään vesi, makusiirappi ja hiilihappo. Yhdysvaltalaiset juovat virvoitusjuomansa usein jäiden kanssa, ja tapa on levinnyt yhdysvaltalaistyylisiin hampurilaispaikkoihin.
Kulutus
Suomalaiset juovat vuodessa hiilihapollisia virvoitusjuomia keskimäärin noin 60 litraa, norjalaiset noin 115 ja ruotsalaiset noin 75 litraa.[10] Sokerittomat kevytvirvoitusjuomat ovat Suomessa enemmän naisten kuin miesten suosiossa.[11]
Terveysvaikutukset
Sokeripitoiset virvoitusjuomat sisältävät runsaasti energiaa, mutta energian saaminen niiden välityksellä ei aiheuta vastaavaa kylläisyyden tunnetta kuin kiinteän ruoan nauttiminen. Lisäksi virvoitusjuomissa on hyvin vähän tai ei ollenkaan ravintoaineita.[12] Maailman syöpärahaston yhteenvetotutkimuksen mukaan korkeasti sokeroitujen juomien kulutusta tulisi vähentää, koska ne lihottavat ja kohottavat näin ollen syöpäriskiä.[13]
Kevytjuomissa käytettyjen makeutusaineiden turvallisuudesta käydään säännöllisesti julkista keskustelua.[14] Niiden vaikutuksia hampaisiin on myös tutkittu ja havaittu, että aspartaami ei aiheuta reikiä. Happamuutensa takia kevytjuomat aiheuttavat kuitenkin haittoja hampaiden kovakudokselle.[5]
Historiaa Suomessa
Virvoitusjuomien myynnin voidaan katsoa Suomessa alkaneen 1865, kun August Ludvig Hartwall perusti Helsinkiin kivennäisvesikioskeja, joissa myytiin myös makeisiin mehuihin sekoitettua mineraalivettä (sekä Koskenkorva-viinan ja kivennäisveden sekoituksen, "kossuvissyn" esiastetta). Vuoden 1865 kesä oli kuuma ja kaivovesien laatu Helsingissä oli huono, joten juomat tekivät kauppansa. Suomen ensimmäisiä pullotettuja virvoitusjuomia olivat Omenapore ja Sitruunasooda. Virallisesti Coca-Cola tuli Suomeen Helsingin olympialaisissa vuonna 1952, tosin Helsingin Stockmannilla Coca-Colaa oli saatavilla jo 1930-luvulla.[15]
Virvoitusjuomat yleistyivät Suomessa vasta 1950-luvulla ja pysyivät juhlajuomina 1970-luvulle asti.
Muuta
Ranskalaisen 60 Millions de Consommateurs -lehden teettämässä laboratoriotutkimuksessa tarkasteltiin Ranskan 19 suosituinta virvoitusjuomaa. Tutkituista juomista kymmenessä todettiin olevan pieniä määriä alkoholia. Coca-Colan ja Pepsin alkoholipitoisuus oli noin 0,001 prosenttia.[16][17]
Katso myös
Sitruunasooda
Lähteet

En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit