Johann Sebastian Bach (31. maaliskuuta (J: 21. maaliskuuta) 1685 Eisenach – 28. heinäkuuta 1750 Leipzig) oli saksalainen säveltäjä, kapellimestari ja urkuri. Hän oli barokin ja samalla koko taidemusiikin historian merkittävimpiä säveltäjiä. Bach sävelsi kaikkia aikansa teostyyppejä oopperaa lukuun ottamatta.
Elämä
Nuoruus
Johann Sebastian Bach syntyi Eisenachissa itäisessä Saksassa musikaaliseen perheeseen. Hänen vanhempansa kuolivat, kun hän oli yhdeksänvuotias, ja hän muutti asumaan veljensä Johann Christophin luokse Ohrdrufiin. Viiden lyseovuoden jälkeen Bach lähetettiin 15-vuotiaana Lüneburgiin, jossa hän lauloi poikakuorossa äänenmurrokseen asti.
Ei tiedetä tarkasti, kuinka nuorena Bach hankki urkujensoittotaitonsa, mutta on syytä olettaa, että osuutta asiaan on veli Johann Christophilla. Lüneburgissa taas vaikuttajana on saattanut olla Johanniskirchen urkuri Georg Böhm. Jo 17-vuotiaana Bach sai urkurin paikan Sängerhausenista, mutta herttua kumosi päätöksen ja palkkasi vanhemman ehdokkaan.
Vieraillessaan muutamia kuukausia myöhemmin Arnstadtissa, lähellä syntymäkaupunkiaan tarkastaakseen uudet urut, Bach teki niin suuren vaikutuksen valtaapitäviin, että sai jo toiselle luvatun urkurin paikan. On arvoituksellista, kuinka Bach on jo näin nuorena saattanut olla niin arvostettu urkujenrakennuksen tuntija, että urkujentarkastusvastuu uskottiin hänelle.
Arnstadtissa Bachia pidettiin liian nuorena opettamaan kuorolaisia, mikä synnytti riitoja Bachin ja auktoriteettien välille. Esimerkiksi Geyersbach-nimisen fagotistin kanssa Bach joutui tappeluun, jossa ehti käyttää miekkaansakin kiistakumppanin vaatteiden silpomiseen. Tilannetta ei parantanut myöskään se, että Bach otti pitkän vapaan kävelläkseen Lyypekkiin kuuntelemaan Dietrich Buxtehuden urkujensoittoa. Koska Bach oli kaiken lisäksi taitava viulisti, on syytä olettaa, että hän Lyypekissä ollessaan soitti Buxtehuden järjestämässä Abendmusik-konsertissa viulua.
Vuonna 1707 Bach erosi Arnstadtin virastaan ja otti tilalle paikan Mühlhausenissa. Samana vuonna hän meni naimisiin serkkunsa Maria Barbara Bachin kanssa, jonka kanssa hän sai seitsemän lasta. Vuotta myöhemmin hän soitti urkuja Weimarin herttualle, joka lupasi Bachille parempaa paikkaa urkurina, kamarimuusikkona ja myöhemmin konserttimestarina. Weimarissa hän kehitti säveltämistään, ja sovitti muun muassa Antonio Vivaldin konserttoja uruille ja cembalolle. Vivaldin tuotanto vaikutti sitä kautta hänen myöhempiin viulukonserttoihinsa. Valtaosan Bachin urkumusiikista uskotaan olevan peräisin Weimarin-ajalta.
Vuonna 1716 Bach kuuli, että herttua oli suunnittelemassa Bachille luvattua kapellimestarin paikkaa Georg Philipp Telemannille, mihin hän vastasi hankkimalla itselleen vastaavan paikan Köthenistä (vanh. Cöthen). Bachin suunnitelmien estämiseksi herttua vangitutti tämän marraskuussa 1717. Kuukautta myöhemmin Bach vapautettiin, ja hän siirtyi suunnitelmiensa mukaisesti prinssi Leopoldin palvelukseen Kötheniin. Siellä Bach sävelsi kuuluisat Brandenburgilaiset konserttonsa, joissa erilaiset soolosoitinten ryhmät soittavat muun orkesterin säestäessä. Osa yhdistelmistä oli poikkeuksellisia: viidennessä konsertossa soolosoittimina ovat viulu, huilu ja cembalo. Näitä nykyään suunnattoman arvostettuja konserttoja ei kuitenkaan ilmeisesti Bachin aikana esitetty niiden vaativuuden vuoksi. Muita tämän kauden teoksia olivat Italialainen konsertto ja ensimmäinen osa teoksesta Das wohltemperierte Klavier, jossa jokaiseen sävellajiin on sävelletty preludi ja fuuga.
Thomasschule

Vuonna 1720 Bachin ollessa 36-vuotias hänen vaimonsa kuoli, ja vuotta myöhemmin hän otti uudeksi vaimokseen Anna Magdalena Wilcken, jonka kanssa hän sai yhteensä 13 lasta. Wilcke oli itsekin musikaalinen, ja hän tuki Bachin säveltämistä samoin kuin Bach tämän laulu-uraa. Myös prinssi Leopold meni naimisiin samoihin aikoihin, ja koska tämän vaimo ei pitänyt musiikista, alkoi Bachin ura Köthenissä kohdata vastatuulta. Hänen onnekseen vuonna 1722 avautui Tuomaskirkon vieressä sijainneessa Tuomaskoulussa () Leipzigissa kanttorin virka, jota siihen saakka oli hoitanut Johann Kuhnau.[1] Virkaa tarjottiin ensin Telemannille ja sitten Johann Graupnerille, mutta nämä eivät voineet lähteä työnantajiensa palveluksesta. Bach otti paikan vastaan, muutti Leipzigiin vuonna 1723 ja vietti kaupungissa koko loppuelämänsä.
Bachin tehtäviin kuului opettamisen lisäksi kantaattien tekeminen sunnuntain jumalanpalveluksiin ja kirkollisia juhlapäiviä varten. Koulun laulajien ja soittajien suuren määrän ansiosta hän pystyi säveltämään myös suurimittaisia teoksia, kuten Johannes-passion ja Matteus-passion, joka sai ensiesityksensä Tuomaskirkossa vuonna 1727 tai 1729. Huolimatta tuotteliaasta innokkuudestaan työssään Bach ilmaisi tyytymättömyytensä paikkaansa kirjeessään eräälle diplomaatille vuonna 1730; myöhemmin hän koetti tuloksettomasti hakea paikkaa Dresdenistä. Hänen työmääränsä kasvoi entisestään, ja lopulta hän joutui olemaan poissa eräistä kirkollisista tehtävistä joko opettamisen tai sävellystyön takia.
Myöhäinen elämä

Bach ei elinaikanaan käynyt kertaakaan saksankielisen alueen ulkopuolella. Pohjoisimmillaan hän kävi Lyypekissä, etelässä Karlsbadissa, lännessä Kasselissa ja idässä Dresdenissä. Elämänsä viimeisenä vuosikymmenenä Bach sävelsi monia fuugia sekä vuonna 1741 Goldberg-muunnelmat, joiden kerrotaan olleen tarkoitettu hänen oppilaansa, Johann Gottlieb Goldbergin, soitettaviksi.
Viimeisinä aikoina syntyivät myös Bachin pääteoksiin kuuluva h-molli-messu sekä kesken jäänyt Die Kunst der Fuge.
Bachilla oli ongelmia näön kanssa. Maaliskuun lopulla vuonna 1750 hän pyysi apua Leipzigiin tulleelta englantilaiselta silmälääkäriltä John Taylorilta. Taylor leikkasi Bachin silmät. Tämän jälkeen hän sokeutui täysin ja kuoli neljä kuukautta myöhemmin.[2]
Kuoleman jälkeen

Bachin perintö jäi elämään hänen lukuisissa musikaalisesti lahjakkaissa lapsissaan, joista Wilhelm Friedemann Bach, Johann Gottfried Bernhard Bach, Johann Christoph Friedrich Bach, Johann Christian Bach ja ehkä merkittävimpänä Carl Philipp Emanuel Bach, loivat itselleen ammattimuusikon uran. Myös Bachin tyttäret mitä todennäköisimmin lauloivat ja soittivat hänen esityksissään.
Bachin maine hänen elinaikanaan perustui sävellystaidon lisäksi hänen mestarilliseen soittotekniikkaansa uruilla. Osa hänen valtavasta tuotannostaan ei ole säilynyt meidän päiviimme asti, sillä jopa Bach itse suhtautui moniin sävellyksiinsä kertakäyttömateriaalina. Lisäksi monet Bachin teokset olivat aikansa soitin- ja soittotekniikan huomioon ottaen hyvin vaikeita ja niitä esitettiin sen vuoksi vähän.
Bachin kuoleman jälkeen hänen nuottikäsikirjoituksensa jaettiin hänen kahden poikansa Carl Philipp Emanuelin ja Wilhelm Friedemannin kesken. Wilhelm Friedemann oli jo isänsä elinaikana joutunut usein taloudellisiin vaikeuksiin, ja tämän kuoleman jälkeen hänen täytyi rahapulassa myydä monia isänsä käsikirjoituksia, joista osa katosikin näin jäljettömiin. Carl Philipp Emanuelin huostaan jääneet käsikirjoitukset puolestaan säilyivät suurimmalta osaltaan. 1800-luvulla Felix Mendelssohn nosti esiin muun muassa Matteus-passion, joka esitettiin nyt ensimmäistä kertaa mestarisäveltäjän kuoleman jälkeen ja joka sai valtavan menestyksen. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa monet Bachin sävellyksistä löytyivät uudestaan, ja Bachin musiikkia esitetään nykyisin enemmän kuin koskaan aikaisemmin. 1900-luvun jälkipuoliskolla heräsi kiinnostus myös Bachin musiikin esittämiseen autenttisin soittimin ja kokoonpanoin, ja lisäksi on yritetty rekonstruoida alkuperäistä barokki-ihanteiden mukaista esitystyyliä.
Musiikki
Yleistä
Yleisesti katsotaan, että barokkiajan musiikki huipentui häneen, ja sen voidaan myös katsoa päättyneen hänen kuoltuaan. Bach joutui elinaikanaan mm. Johann Adolph Scheiben arvostelemaksi musiikillisesta vanhakantaisuudestaan, koska ei seurannut orastavaa galanttia tyyliä. Hän oli Vivaldin ja Telemannin ohella yksi musiikkihistorian tuotteliaimmista säveltäjistä: yli 1000 teoksen tiedetään syntyneen Bachin kynästä. Hän sävelsi valtavasti kirkollista musiikkia, kuten messuja, oratorioita, passioita ja ainakin 215 kantaattia; konserttoja eri soittimille kuten klaveerille, cembalolle ja viululle; teoksia yksittäisille soittimille kuten klaveerille, luutulle, viululle ja sellolle; urkumusiikkia kuten fuugia ja preludeja; sekä runsaasti kamarimusiikkia. Fuugan hän kehitti täydellisyyteen: hän loi hyvin monimutkaisia, mutta silti kauniita melodioita, jotka kehittyivät kappaleissa samanaikaisesti useamman melodian ryhmissä, kontrapunktisesti.
Kari Rydman on verrannut Bachia musiikin historiassa kahtaalle heijastavaan peiliin. Toisaalta Bach kokosi yhteen kaiken sen, mitä ennen häntä oli saatu aikaan, ja kohotti edeltäjiensä kehittämät muodot taiteellisesti ja teknisesti huippuunsa, jopa niin, että monessa tapauksessa ei enää ollut pääsyä eteenpäin. Toisaalta hän viitoitti musiikin tulevan kehityksen noin vuosisadan ajaksi ennakoiden ne tunnukset ja menetelmät, joiden mukaan Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Ludwig van Beethoven ja muut myöhemmät säveltäjämestarit avasivat uusia näkymiä.[3]
Kaudet
Musiikkitieteilijät ovat löytäneet Bachin tuotannosta karkeasti kolme tyylikautta.
Ensimmäisen kauden loppuna voidaan pitää vuotta 1713. Tälle ajalle sijoittuvissa teoksissa (jotka ovat lähinnä urku- ja klaveeriteoksia) kuuluu voimakkaana saksalaisen 1600-luvun loppupuolen sävellysperinteen vaikutus. Bachin esikuvana toimineet saksalaiset säveltäjät olivat saaneet vaikutteita Ranskasta ja Italiasta, mutta eivät olleet omaksuneet Napolin ja Venetsian uusia oopperatyylejä. Yhtään oopperaa Bach ei uransa luonteen vuoksi koskaan säveltänyt, joskin passiot ja jotkin maalliset kantaatit muistuttavat kuunneltuina pitkälti oopperoita resitatiivien viedessä juonta eteenpäin.
Vuodesta 1713 vuoteen 1739 ulottuvalla mestaruuden jaksolla Bach sai vaikutteita aikansa uusista italialaisista musiikkityyleistä, erityisesti italialaisesta konserttomuodosta. Tämän kauden tuotannossa italialaisen tyylin melodinen selkeys ja kadenssien määrittelemät rakenteet kohtaavat luterilaisten koraalien vakavuuden ja saksalaisen kontrapunktiperinteen.
Bachin viimeisen luomiskauden aloittaa Clavier-Übung III. Myöhäisen luomiskauden sävellyksissään Bach tuotti Ludwig van Beethovenin lailla enimmäkseen soitinmusiikkia (lukuun ottamatta h-molli-messua). Loppukauden sävellyksille oli ominaista, ettei niitä useinkaan sävelletty mitään tiettyä esitystä varten, vaan paremminkin ehkä eräänlaiseksi säveltäjämestarin musiikilliseksi testamentiksi.
Wolfgang Schmieder luetteloi Bachin tuotannon vuonna 1950, ja tämän luettelon pohjalta kaikille sävellyksille on olemassa BWV-luettelonumero (Bach-Werke-Verzeichnis).
Sävellyksiä
Orkesteriteoksia
Brandenburgilaiset konsertot nrot 1–6, BWV 1046–51
Sarja nro 1, C-duuri, BWV 1066
Sarja nro 2, h-molli, BWV 1067
Sarja nro 3, D-duuri, BWV 1068
Sarja nro 4, D-duuri, BWV 1069
Kuoroteoksia
Messu, h-molli, BWV 232
Matteus-passio, BWV 244
Johannes-passio, BWV 245
Jouluoratorio, BWV 248
6 Motettia, BWV 225-230
Magnificat, BWV 243
n.350 kantaattia joista n.209 on säilynyt. Kantaateista tunnetuimpia ovat:
BWV 4, Christ lag in Todesbanden
BWV 78, Jesu, der du meine Seele
BWV 80, Eine feste Burg ist unser Gott
BWV 82, Ich habe genug
BWV 140, Wachet Auf
BWV 147, Herz und Mund
BWV 202, Weichet nur, Betruebte Scatten
BWV 208, Was mir behagt
Teoksia kosketinsoittimille
Das Wohltemperierte Klavier I–II (48 preludia ja fuugaa), BWV 846–93
Goldberg-muunnelmat, BWV 988
Clavier-Übung
15 kaksiäänistä inventiota ja 15 kolmiäänistä sinfoniaa, BWV 772-801
Fantasia ja fuuga a-molli, BWV 904
Italialainen konsertto, BWV 971
Urkuteoksia

Fantasia ja fuuga c-molli, BWV 537
Preludi ja fuuga a-molli, BWV 543
Toccata ja fuuga d-molli, BWV 565
Toccata ja fuuga E-duuri, BWV 566
Orgelbüchlein, BWV 599–644,
Kamarimusiikkia
6 sonaattia viululle, huilulle ja pianolle, BWV 1020–1025
Die Kunst der Fuge, BWV 1080
Musikalisches Opfer, BWV 1079
Kuoroteosten preludit

Ääninäytteet

Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = John Stanley| title = Classical Music – The Great Composers and their Masterworks| publisher = Mitchell Beazley| year = 1994| id = ISBN 1-85732-343-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Boyd, Malcolm| title = Bach| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1991 (2. painos 2002)| version = (Bach, 1983.) Suomentanut Kati Hämäläinen| id = ISBN 951-1-09991-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardiner, John Eliot| title = Musiikkia taivaan holveissa: Johann Sebastian Bach – muotokuva| location = Helsinki| publisher = Fuga| year = 2015| version = (Music in the Castle of Heaven: A Portrait of Johann Sebastian Bach, 2013.) Suomentanut Sampsa Laurinen| isbn = 978-952-93-5106-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rabe, Julius| title = Bach| location = Helsinki| publisher = Fazerin musiikkikauppa| year = 1958| version = (Bach, 1948.) Suomentaneet Anna Kerttu Wiik, Paavo Soinne}}
Aiheesta muualla

 Mutopia Project
Free scores by Johann Sebastian Bach at the International Music Score Library Project (IMSLP) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Saksalaiset säveltäjät
Luokka:Barokkisäveltäjät
Luokka:Vuonna 1685 syntyneet
Luokka:Vuonna 1750 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Larry David Norman (8. huhtikuuta 1947 – 24. helmikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja tuottaja. Hän tuli kansainvälisesti tunnetuksi rockvaikutteisella nykygospelillaan. Normanin äänitteet ovat merkittäviä kristillisistä aiheistaan, ja häntä pidetään usein "kristillisen rockmusiikin isänä".[1] Normanin sanotaan vaikuttaneen merkittävästi moniin muusikoihin, sekä kristittyihin että ei-kristittyihin.[2]
Norman on pitkään liitetty 1960-luvun lopun ja 1970-luvun alun Jesus People -liikkeeseen[3], vaikka on kirjoitettu, että "hän ei pidä itseään osana nuorisoon suuntautunutta ajan 'Jeesus-liikettä'".[4][5]
Norman äänitti musiikkia vuodesta 1966, ja häneltä ilmestyi useita albumeita. Normanin ensimmäinen albumi I Love You äänitettiin kun hän lauloi yhtyeessä People!, ja albumi julkaistiin vuonna 1968. Yhtyeen singlenä julkaistu cover The Zombiesin nimikappaleesta meni sijalle 7 Billboardin top 20 -listalla saman vuoden kesäkuussa. Norman jätti People!-yhtyeen 1969, jolloin hän julkaisi sooloalbumin Upon This Rock ja on sen jälkeen esiintynyt sooloartistina, ja hän on levyttänyt sekä valtavirran levy-yhtiöille että riippumattomille levymerkeille.[6]
Norman syntyi Corpus Christissä, Texasissa, mutta muutti kolmevuotiaana perheensä kanssa San Franciscoon. Hän oli suosionsa huipulla 1970-luvulla, mutta jatkoi uraansa 2000-luvulle saakka.
Normanilla oli vuonna 1972 rooli Larry Hagmanin ohjaamassa elokuvassa Valuvan kuoleman kosto.
Norman loukkaantui ilmailuonnettomuudessa vuonna 1978, mutta se ei vaikuttanut hänen uraansa pitkällä tähtäimellä, vaan hän pysyi aktiivisena esiintyjänä. Hänet otettiin vuonna 2001 Gospel Music Hall of Fameen. Vuonna 2007 Norman otettiin San Jose Rocks Hall of Fameen (San Jose, Kalifornia), sekä People!-yhtyeen jäsenenä että sooloartistina. Tuolloin Norman palasi yhteen People!:n kanssa yhtä konserttia varten. Hän kuitenkin kuoli sydänsairauteen jo helmikuussa 2008, 60-vuotiaana.
Larry Normanin elämästä julkaistiin dokumentti lokakuussa 2008.[7]
Varhaiset vuodet
Larry Norman syntyi Corpus Christissä, Texasissa 8. huhtikuuta 1947. Muutettuaan kolmivuotiaana perheensä kanssa San Franciscoon, Kaliforniaan, Norman kiinnostui Elvis Presleyn musiikista. Tänä aikana Larry kulki isänsä seurassa, kun tämä teki lähetystyötä vankiloissa ja sairaaloissa. Yhdeksänvuotiaana Larry alkoi kirjoittaa ja soittaa rock and roll -kappaleita koulussa, ja hän kokeili ja yhdisti hengellistä sanomaa musiikkiinsa.
Vuonna 1959 Norman esiintyi radio- ja televisiojuontaja Ted Mackin ohjelmassa The Original Amateur Hour CBS-kanavalla. Lähdettyään kotoaan 1960-luvun puolivälissä Norman muutti San Joséen, Kaliforniaan ja meni mukaan paikallisiin rockmusiikkipiireihin. Hän lämmitteli sellaisia esiintyjiä kuin The Doors ja Jimi Hendrix.[4]
Ura
People!
Vuosina 1965 ja 1966 veljekset Geoff ja Robb Levin perustivat Larry Normanin kanssa yhtyeen People! Nimi parodisoi sellaisia eläinten mukaan nimettyjä yhtyeitä kuin  The Beatles, The Animals ja The Byrds. Norman oli yhtyeen pääasiallinen lauluntekijä ja jakoi lauluosuudet Gene Masonin kanssa. Yhtyeeseen liittyi rumpali Dennis Fridkin ja kosketinsoittaja Albert Ribisi.
Vuonna 1966 yhtye allekirjoitti levytyssopimuksen Capitol Recordsin kanssa ja julkaisi singlen Organ Grinder/Riding High. Sen jälkeen yhtye alkoi työstää esikoisalbumiaan ja julkaisi toisen singlen, coverin The Zombiesin kappaleesta "I Love You", josta tuli People!:n menestys. "I Love You" meni Billboardin Top 20 -listalle ja saavutti useilla alan listoilla sijan 1.
Tämä menestys loppui kuitenkin lyhyeen, koska pian ilmeni kiistaa yhtyeen jäsenten ja levy-yhtiön välillä. Ensinnäkin jäsenet Normania lukuun ottamatta alkoivat harjoittaa skientologiaa ja vaativat muilta jäseniltä: "Meidän kaikkien on harjoitettava skientologiaa tai ette voi jäädä yhtyeeseen." [6] Norman ja Mason kieltäytyivät.
Toinen tapaus sattui, kun People! julkaisi esikoisalbuminsa. Larry Norman halusi, että albumi nimettäisiin We Need A Whole Lot More of Jesus, and a Lot Less Rock and Roll ja että albumin kannessa olisi kristillistä kuvastoa. Sen sijaan Capitol Records kuitenkin päätti nimetä albumin singlen I Love You mukaan, ja kanteen laitettiin kuva yhtyeestä. Levy-yhtiön sensuurin ja People!:n uskonnollisen väittelyn jälkeen Larry Norman jätti yhtyeen albumin julkaisun aikoihin.[4]

Normanin lähdöstä huolimatta yhtyeen toinen albumi Both Sides of People vuonna 1969 sisälsi Larry Normanin säveltämän "She's a Dancer" -kappaleen. Norman ja Mason palasivat yhtyeeseen vuonna 1974 soittaakseen hyväntekeväisyyskonsertin Kalifornian yliopistossa. Myöhemmin julkaisiin myös livealbumi Larry Norman and People! – The Israel Tapes - 1974 A.D.
People!:n 6 alkuperäisjäsentä perustivat yhtyeen uudelleen vuonna 2006. Lähes 40 vuoden jälkeen yhtye palasi yhteen soittaakseen viimeisen konserttinsa 19. lokakuuta 2007. Pian sen jälkeen yhtye otettiin San Jose Rocks Hall of Fameen.[6]
"The Trilogyn" äänitys
Vuonna 1969 Norman äänitti ensimmäisen sooloalbuminsa Upon This Rock Capitol Recordsilla. Norman kertoi myöhemmin Contemporary Musicians -lehdelle albuminsa tavoitteistaan:
"Halusin hylätä perinteisen gospelmusiikin, murtaa kirkon ovet ja päästää hipit ja prostituoidut pyhäkköön... Halusin kertoa nälkäisten ruokkimisesta, maailmalle menemisestä... [Mielestäni] suuri osa nykyaikaisesta musiikista oli aneemia ja tarvitsi muutosta."[4]
Vaikka vanhoilliset, uskonnolliset ryhmät eivät aina pitäneet Normanista,[4] hänen musiikkinsa toi hänelle suuren ihailijajoukon vastakulttuuriliikkeissä. Vaikka Normanilla oli sopimus Capitol Recordsin kanssa, Paul McCartney otti yhteyttä häneen keskustellakseen tämän musiikista. [8] Tämä tapaaminen rohkaisi Larrya, vaikka hän hieman ilkkui McCartneyta toisen albuminsa sanoituksissa ("Dear John, who's more popular now? I´ve been listening to some of Paul's new records. Sometimes I think he really is dead." kappaleelta "Reader's Digest". Katso Paul on kuollut.)
Vuonna 1972 päästyään MGM-levymerkille Norman äänitti toisen studioalbuminsa Beatles-tuottaja George Martinin kanssa. Albumin nimeksi tuli Only Visiting This Planet. Samana vuonna Normanilla oli rooli elokuvassa Valuvan kuoleman kosto.
Vuonna 1973 Norman julkaisi MGM:llä albumin So Long Ago the Garden. Norman kuitenkin uskoi, että levy-yhtiö puuttui hänen albumiensa aiheisiin, joten Norman jätti MGM:n ryhtyäkseen riippumattomaksi artistiksi.
Only Visiting This Planetia, So Long Ago The Gardenia ja In Another Landia kutsutaan usein "The Trilogyksi".[9]
Riippumattomana muusikkona
Jätettyään MGM:n Normania nimitettiin "itsepäisen riippumattomaksi artistiksi" 3 vuosikymmenen ajan.[4] Norman tuotti suurimman osan musiikistaan luovina vuosinaan 1966–1978 aina People!-albumeistaan soolojulkaisuihinsa kuten Something New Under the Son. Kuolemaansa saakka hän julkaisi jatkuvasti albumeita ja äänitteitä levymerkillään Solid Rock Records.
Normanin kappaleet olivat laaja-alaisia ja käsittelevät sellaisia aiheita kuten politiikkaa ("The Great American Novel"), vapaata rakkautta ("Pardon Me"), sodanaikaisten journalistien passiivista kaupallisuutta ("I am the Six O'Clock News"), noituutta ja okkultismia ("Forget Your Hexagram"), eristäytyneisyyttä ("Lonely by Myself"), uskonnollista tekopyhyyttä ("Right Here in America") sekä monia muita aiheita, joita hänen kollegansa eivät tavallisesti käsitelleet.
Omien äänitteidensä lisäksi Larry Norman tuotti muutaman muun riippumattoman esittäjän musiikkia kuten Randy Stonehill ja Salvation Air Force. Maineikkain ja kiistellyin Normanin levymerkillä julkaistu albumi oli Daniel Amosin Horrendous Disc, jonka tuotti Mike "Clay" Stone.
Vuonna 1981 Norman ja hänen isänsä perustivat levymerkin Phydeaux Records vastatakseen siihen, että markkinoilla myytiin Normanin musiikin bootleg-äänitteitä. Normanin mukaan keräilijöiden joukossa hänen vinyylialbumeitansa myydään 400 dollarin hinnoilla.[10]
Vuonna 1989 Larryn ja hänen veljensä Charlesin oli tarkoitus esiintyä Moskovassa, Neuvostoliitossa. Norman vihjaa, että hän ja hänen veljensä sairastuivat syötyään aterian, joka tarjottiin heille "erityisruokalistalta". Pian jälkeenpäin Normanin huoneeseen tuli kolme sairaanhoitajaa ("kehoiltaan kuin [amerikkalaisen] jalkapallonpelaajat", Norman kuvaili), jotka kehottivat Normania menemään sairaalaan. Norman alkoi epäillä ja kieltäytyi. Neuvostoliiton armeijan henkilökunta perui konsertin 20 minuuttia esityksen alettua.[11] Tapauksesta huolimatta Norman palasi Venäjälle ja esiintyi Moskovan olympiastadionilla vuonna 1990. Tehtyään seitsemän menestyksekästä esitystä tuolla stadionilla Norman järjesti kaupunkiin yhtiönsä Solid Rock Recordsin sivukonttorin.[4]
Vaikutus
Rock- ja folkmusiikkiin
"Se on kuin jäävirta...se kasvaa, ja sitä ei voi pysäyttää."
Vuonna 1971 Time-lehti uutisoi Jeesus-liikkeen kasvusta, ja vaikka Larry Norman otti etäisyyttä siihen,[4] hänestä oli tullut liikkeen seuraajien suosituimpia muusikoita. Time uutisoi, että Eric Claptonista oli tullut "Jeesus-liikkeen käännynnäinen" ja eräässä vuoden 1971 kansijutussa mainittiin liikeen vaikuttamia jäseniä yhtyeistä Peter, Paul, and Mary ja Fleetwood Mac. Johnny Cash mainittiin myös, ja hän tuotti myöhemmin The Gospel Road -albumin ja videon.[3]
Norman pyrki auttamaan muusikoita, jotka kärsivät päihdeongelmista 1970-luvulla. Hän aloitti näyttelijöille ja muusikoille suunnatun raamattupiirin nimeltä "The Vineyard". Sen kasvettua folk rock artisti Bob Dylan osallistui myös opetukseen. Jälkeenpäin Dylan tutustui Normanin levyihin Only Visiting This Planet ja So Long Ago the Garden. Tänä aikana Dylan julkaisi kolme albumia, jotka olivat tyyliltään samanlaisia kuin Normanin: Slow Train Coming (1979), Saved (1980) ja Shot of Love (1981).[12]
Vaikka Norman sanoi vuoden 1984 haastattelussa, että hän ei tuntenut Dylania kovin hyvin, hän muisti ajatelleensa, että "Tämä on paras albumi, jonka olen koskaan kuullut." kun Slow Train Coming julkaistiin. Hän sanoi albumista: "En tule koskaan kirjoittamaan noin hyvää albumia, hän ei tule koskaan kirjoittamaan noin hyvää albumia - kukaan ei kykene siihen. Se kosketti minua joka osa-alueella. Tiedäthän miehet kamppailussa, niin kuin Dylan oli, kun hän kuoli itsellensä ja tuli kristityksi, ne ovat mielenkiintoisia... Pelkäsimme kaikki, että amerikkalaisen mielettömyyden evankelinen yksinkertaisuus vaikuttaisi häneen liikaa ja kirjoittaisi albumin, joka ei olisi hänen runouden lahjansa arvoinen. Tämä albumi on kuin rukous, se on kaunis rukous, sosiaalinen yhteys. Se on yhteys kaikille harhanäköisille ihmisille, jotka ovat vihaisia."[13]
Irlantilainen laulaja-lauluntekijä Van Morrison ja yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä John Mellencamp ovat sanoneet ihailevansa Larry Normanin musiikkia. Yli 300 artistia on tehnyt covereita Normanin kappaleista, mukaan lukien Sammy Davis Jr.[10]
Rockhistorioitsija Walter Rasmussenin väittämän mukaan Pete Townshend myönsi kerran, että The Whon vuoden 1969 albumi Tommy sai innoituksensa People!:n kappaleesta "Epic". Townshend on kuitenkin sittemmin kieltänyt yhteyden.[14][9]
Punkiin ja vaihtoehtorockiin
Punkpiireissä ja "Shalom Fellowship" -yhteisössä toimineet U2:n jäsenet sanoivat olevansa Larry Normanin musiikin "ihailijoita".[10] Molemmat artistit soittivat konsertteja Yhdistyneen kuningaskunnan Greenbelt Festival-tapahtumassa vuonna 1982.
Pixiesin Black Francis (oikealta nimeltään Charles Thompson IV, myöhemmin taiteilijanimeltään Frank Black) tutustui Larry Normanin musiikkiin 13-vuotiaana nähtyään hänet konsertissa. Tänä aikana Thompson sanoi Normanista: "Minusta uskonnolliset ihmiset eivät tainneet juuri kunnioittaa Larry Normania... hänellä kun oli kapinallisempi rock'n'roll-tyyppinen maine." "Pukeuduin kuin hän, näytin samalta kuin hän, hän oli ehdoton idolini."[15] Basisti Kim Dealin mukaan Pixiesin vuoden 1987 ep:n Come On Pilgrim nimi on peräisin iskulauseesta, jota Norman käytti konserteissaan. Samoin kappaleessa "Levitate Me" on samantapainen Normanin iskulause. [16] Äänittäessään Pixiesin albumia Surfer Rosa tuottaja Steve Albini tunnisti Pixiesin viittaukset ja ymmärsi, että hänellä ja Black Francisilla oli molemmilla "sama viehtymys" Normanin musiikkiin. He keskustelivat Larry Normanista pitkään äänittäessään albumia.[17] U2:n jäsenet esittelivät Normanin Black Francisille, kun Pixies esiintyi heidän kanssaan samalla kiertueella 1992.[18] Frank Blackin soololevy Frank Black and the Catholics (1998) sisältää coverin Larry Normanin kappaleesta "Six-Sixty-Six." Vuonna 2005 hän esiintyi Larry Normanin kanssa konsertissa, jonka odotettiin jäävän Normanin viimeiseksi. Parivaljakko esitti Normanin vuoden 1978 kappaleen "Watch What You're Doing."[1]
Larry Normanin veli Charles Normal on vaihtoehtorockkitaristi, joka esiintyi myös kesän 2005 konsertissa. Hän soittaa nykyisin yhtyeessä Guards of Metropolis (aiemmin Softcore) sekä Frank Blackin Catholics-taustayhtyeessä.
Nykyajan kristilliseen musiikkiin
Larry Normanin suhde kristinuskon kirkkoon ja nykyajan kristilliseen musiikkiin on ollut vuosia eripurainen. Portlandin uutis- ja radioasema KXL:n mukaan Normanin yhteiskunta-asema aiheutti kiistaa vanhoillisten kristittyjen joukossa. Hänen näkemyksensä rasismista ja köyhyydestä toivat hänelle tappouhkauksia 1970-luvulla.[11] Kristillisissä kirjakaupoissa Normanin musiikki oli julistettu pannaan, ja se on yleisesti vielä voimassa. Pannaan julistaminen ei johtunut ainoastaan Normanin yhteiskunta-asemasta, vaan  myös hänen suosimastaan seurastaan. Norman sanoi eräässä haastattelussa:
"Kirkot eivät aikoneet hyväksyä minua, kun näytän katutyypiltä pitkissä hiuksissa ja farkuissa. He eivät pitäneet äänittämästäni musiikista, ja minulla ei ollut halua julistaa ilosanomaa kääntyneille."[19]
Kysyttäessä onko hänen vuoden 1969 albuminsa Upon This Rock "kristillinen", Norman vastasi:
"Ei, se ei ollut kristillinen albumi niille uskoville, jotka halusivat, että kaikki pitää sanoa selkeästi. Se oli enemmänkin katutappelu. Sanoin [kristityille]...Tämä albumi ei ole teille."[19][20] Vuonna 1984 Norman sanoi mielipiteensä kristillisestä musiikista: "Olen tyytyväinen siihen, mitä Englannissa ja Euroopassa tapahtuu...mutta en ole järin innoissani kristillisen musiikin kaupallistumisesta Yhdysvalloissa." Kaksi vuotta ennen vuoden 1984 haastattelua hän valitti, että kristillinen musiikki tarkoittaa yleensä "kehnoa ajattelua, epärehellisiä kielikuvia ja huonoa runoutta" ja sanoi, että "En ole koskaan päässyt sen järkytyksen yli, kuinka huonoja  ne sanoitukset ovat."[13]
Kuitenkin viime vuosina monet nykyajan kristillisen musiikin esittäjät ovat nimenneet Normanin musiikkinsa vaikuttajakseen, erityisesti kristillisen rockmusiikin alalajissa. Hänet mainitaan usein vaikuttajaksi Keith Greenin ja Randy Stonehillin kristinuskoon kääntymiseen.[10] (Molemmista nimittäin tuli kristillisiä artisteja.) Hän antoi haastatteluja lehdille, jotka käsittelevät nykyajan kristillistä musiikkia ja otti vastaan alan palkintoja. Kysyttäessä suhteestaan nykyajan kristilliseen musiikkiin ja omaan musiikkiinsa, Norman vastasi: "Olen iloinen, jos olen rohkaissut muita artisteja."[19]
Vuonna 1986, Norman oli mukana kristillisen artistin Geoff Moore and the Distancen musiikkivideolla, jonka kappale oli cover Normanin "Why Should the Devil (Have all the Good Music?)" -kappaleesta.
Vuonna 1995 monet nykyajan kristillisen musiikin esittäjät julkaisivat tribuuttialbumin  One Way: Songs of Larry Norman. Useat suositut kristilliset artistit osallistuivat hankkeeseen, mukaan lukien dc Talk, Rebecca St. James, Audio Adrenaline ja Grammatrain.
Vuonna 2001 Norman otettiin Gospel Music Hall of Fameen sellaisten artistien kuin Elvis Presley seuraan.

Populaarikulttuuriin
Larry Norman teki cameo-esiintymisen vuoden 1972 elokuvassa Beware! The Blob.
1990-luvun puolivälissä Simpsons Comics julkaisi rajoitetun painoksen pilakuvan "Simpsonit"-sarjan mukaisesti tyylitellystä Larry Normanista, joka esittää kappaleen "Why Should the Devil Have all the Good Music?" Sarjakuvan lisäksi tehtiin Simpsonit-kello, joka sisältää keltaisen, kolmisormisen Larry Normanin.[21]
Kuolema
Norman kuoli 24. helmikuuta 2008 kotonaan Salemissa, Oregonissa perheensä ja ystäviensä läheisyydessä. Päivää aiemmin hän kirjoitti viestin kotisivulleen koskien sydänsairauttaan:
Olo on kuin olisin Cracker Jack -[karkki]pakkauksessa oleva yllätyspalkinto, jota Jumalan käsi kurottaa nostaakseen minut ylös. Olen ollut kuukausien ajan lääkityksessä. Haavani suurenevat koko ajan. On vaikeata hengittää. Olen valmis lentämään kotiin. En ole täällä kauempaa. En voi sille mitään. Sydämeni on liian heikko. Haluan sanoa hyvästit kaikille. Menneinä aikoina olette avomielisesti tukeneet minua rukouksin ja taloudellisesti, ja tarvitsemme varmaan vieläkin tukea. Haluan tulla haudatuksi yksinkertaisessa honka-arkussa, jossa on kukkia sisällä. Haluaisin työntää pimeyden pois niin urheasti kuin voin. Sivuilleni tulee tietoa hautajaisistani, jos jotkut teistä haluavat osallistua. Emme tiedä päivää, jolloin kuolen. Hyvästi, näkemiin, tapaamme vielä.[22]
Yksityiselämä
Larry Norman on maineikas erikoisesta luonteestaan. Q.Stone-yhtyeen Sakari Löytty on kuvaillut Kotimaa-lehden jutussa, että "Larry oli jonkin sortin luova hullu. Hän saattoi nukkua studion nurkassa ja yhtäkkiä vetää hienoja ideoita takataskustaan."[23] Mikko Löytty kertoo Soundi-lehden haastattelussa, että Normanin kanssa oli aluksi pelottavaa työskennellä: ”Se oli semmoinen singahteleva kumiukko, josta ei ikinä tiennyt, mitä se seuraavaksi tekisi.”[24]
Norman oli kahdesti naimisissa, molemmat liitot päättyivät eroon. Hänen entisiin ystäviinsä kuului kristityt muusikot Randy Stonehill, Daniel Amos, Tom Howard ja Steve Scott. Normanin kuoleman jälkeen World-lehti uutisoi, että Larrylla oli suhde australialaisen naisen, Jennifer McCallumin kanssa vuoden 1988 kiertueen aikana. Heille syntyi avioliiton ulkopuolinen poikalapsi. McCallumin sanoi julkistaneensa tiedon vasta nyt, koska Daniel Robinson, Larryn poika, oli jätetty osattomaksi Normanin testamentista.[25]
Dokumentti
Vuonna 2008 Normanin elämästä tehtiin dokumentti Fallen Angel: The Outlaw Larry Norman. Sen tuotti David DiSabatino, joka on tehnyt dokumentin myös Lonnie Frisbeesta. Dokumentti näytettiin Chicagon Wheaton Collegessa lokakuussa 2008, samassa yhteydessä Randy Stonehillin konsertin kanssa.[26][7]
Diskografia
1960-luvulta alkaen Larry Norman on osallistunut yli 90 albumin tekoon, mukaan lukien kokoelmalevyt ja konsertti-bootleg-äänitteet. Nämä äänitteet on julkaistu eri levy-yhtiöillä ja eri esittäjien kanssa. Alla on mainittu osa Normanin tuotannosta.

Lähteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset laulajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset musiikkituottajat
Luokka:Vuonna 1947 syntyneet
Luokka:Vuonna 2008 kuolleet


Metalliseos eli lejeerinki on vähintään yhden metallin ja yhden tai useamman muun alkuaineen seos, jolla on metalliset ominaisuudet.[1] Metalliseokset ovat yleensä kestävämpiä, kevyempiä ja edullisempia kuin puhtaat metallit. Ne ovat monissa sovelluksissa puhtaita metalleja käyttökelpoisempia. Tyypillisiä esimerkkejä metalliseoksista ovat muun muassa teräs ja messinki.
Johdanto
Metalliseos on vähintään kahdesta eri alkuaineesta koostuva aine, joista ainakin yksi on metalli. Tätä metallia kutsutaan seoksen perusmetalliksi. Muut aineet voivat olla joko metalleja, puolimetalleja tai epämetalleja. Lisäämällä näitä epäpuhtauksia voidaan muokata metalliseoksen ominaisuuksia, kuten metallin lujuutta. Metalliseos kuitenkin säilyttää metalleille tyypilliset ominaisuudet. Toisin kuin puhtailla metalleilla, metalliseoksilla ei yleensä ole tarkkaa sulamispistettä vaan sulamislämpötila-alue, jossa esiintyy sulan ja kiinteän faasin sekoitus.
Metalliseos valmistetaan tyypillisesti liuottamalla seosaineet sulaan perusmetalliin. Jäähtyneen ja kiteytyneen metalliseoksen ominaisuudet voivat erota hyvinkin paljon yksittäisten aineiden ominaisuuksista. Esimerkiksi kuparin ja tinan seos, pronssi, on huomattavasti lujempaa kuin kumpikaan metalleista itsessään. Lisäämällä rautaan hiiltä saadaan lujaa terästä. Teräksen ominaisuuksia voidaan edelleen muokata esimerkiksi lisäämällä siihen kromia, jolloin saadaan ruostumatonta terästä.
Metalliseoksen aineiden tulee liueta toisiinsa nestemäisessä olomuodossa, mutta ne eivät välttämättä ole liukenevia kiinteinä. Jos aineet ovat kiinteinäkin liukenevia, metalliseos on jähmeä liuos, joka on rakenteeltaan homogeeninen ja koostuu identtisistä kiteistä. Metalliseos on tällöin yksifaasinen. Mikäli ainekset eivät ole keskenään liukenevia kiinteinä, ne voivat erottua muodostaen erilaisia kiteitä. Tällöin metalliseos on heterogeeninen ja koostuu useammasta faasista. Joissakin metalliseoksissa liukenemattomat aineet saattavat erottua vasta kiteytymisvaiheessa lämpökäsittelyn seurauksena.
Luonnossa esiintyy joitakin metalliseoksia, esimerkiksi elektrumia, joka on kullan ja hopean metalliseos[2]. Raudan ja nikkelin metalliseoksia on löydetty meteoriiteista, mutta maapallolla niitä ei esiinny luonnostaan.
Valmistus
Metalliseoksia valmistetaan pääasiassa neljällä eri tavalla.[3][4]
Metallin seostaminen sulassa tilassa. Korkeamman sulamispisteen omaava metalli sulatetaan ja toinen metalli pudotetaan siihen, jolloin se liukenee muodostaen metalliseoksen. Seos yleensä peitetään hiilellä hapettumisen estämiseksi. Tämä on yleisin tapa seostaa metalleja, sillä lähes kaikki metallit ovat toisiinsa liukenevia sulatilassa. Poikkeuksen muodostaa esimerkiksi rauta ja lyijy.
Metallien sekoittaminen jauhemuodossa ja seoksen työstäminen.
Kahden tai useamman metallin seostaminen niiden ioneja sisältävästä elektrolyyttiliuoksesta tasavirran avulla, jolloin toiselle elektrodille muodostuu metalliseos.
Kahden tai useamman metallin oksidin samanaikainen pelkistäminen, jolloin syntyy metallien seos.
Metalliseosten rakenne
Yksifaasiset seokset

Yksifaasiset metalliseokset ovat niin sanottuja kiinteitä liuoksia tai jähmeitä liuoksia. Kiinteitä liuoksia on kahta tyyppiä: väli- ja korvaussijaliuoksia. Välisijatyyppisessä metalliseoksessa seosatomit asettuvat metallihilassa metalliatomien väleihin. Tällaisen seoksen syntymisen edellytyksenä on, että välisija-atomit ovat tarpeeksi pieniä. Sopivia atomeja ovat esimerkiksi hiili, happi ja typpi.
Korvaussijaseoksessa seosatomit korvaavat metalliatomeja. Korvaussijaliuoksesta voidaan myös käyttää nimeä aukoton liuos. Nimi tulee siitä, että aukottomassa liuoksessa seostettavat aineet liukenevat toisiinsa kaikissa suhteissa muodostaen yksifaasisen systeemin. Aukottoman liuoksen muodostumiselle on neljä ehtoa:
Seostettavien atomien kokoero ei saa olla yli 15 %. Mikäli kokoero on tätä suurempi, rakenteeseen syntyy vääristymiä mikä tyypillisesti aiheuttaa faasierottumista.
Seostettavien aineiden kiderakenteen on oltava sama.
Elektronegatiivisuuseron on oltava melko pieni.
Seosaineiden valenssin on oltava sama.
Esimerkiksi kupari ja nikkeli muodostavat aukottoman liuoksen. Niiden kokoero on pieni, sillä kupariatomin säde on 0,128 nm ja nikkelin 0,125 nm. Molempien kiderakenne on pintakeskeinen kuutiollinen (PKK) ja niiden elektronegatiivisuusero on vain 0,1. Kupari esiintyy valensseilla +1 ja +2 ja nikkeli valenssilla +2. Koska kaikki neljä ehtoa täyttyvät, muodostavat kupari ja nikkeli aukottoman liuoksen.
Välisija- ja korvaussijaseokset eivät tietenkään ole toisiaan poissulkevia, ne voivat esiintyä myös yhtä aikaa.[5]
Monifaasiset seokset
Mikäli seostettavat aineet eivät liukene toisiinsa kaikissa suhteissa, voi syntyä metalliseoksen rakenteeseen faasierottumia. Tällöin esimerkiksi mikroskooppikuvissa havaitaan selkeitä toisistaan erottuvia alueita. Monifaasiset metalliseokset voivat olla metallien seoksia, esimerkkinä lyijyn ja tinan seokset. Ne voivat myös olla metalliseosten ja yhdisteen seoksia, kuten raudan (ferriitti) ja sementiitin (Fe3C, rautakarbidi) seos. Monifaasisilla seoksilla on lukuisia erilaisia rakenteita.
Mikroskooppikuva pallografiittivaluraudasta.
Mikroskooppikuva kuparin ja hopean seoksesta.
Mikroskooppikuva, ferriittiä ja sementiittiä.

Historia
Historia 1700-luvulle asti
Puhdasta kuparia ja kultaa lukuun ottamatta ensimmäiset metallit, joilla oli teknologista merkitystä, olivat metalliseoksia. Noin 2500 eaa. havaittiin, että kuparia ja tinaa seostamalla saatiin aikaan pronssia, joka oli puhdasta kuparia lujempaa. Pronssin merkitys oli niin suuri, että sen mukaan on nimetty kokonainen aikakausi, pronssikausi. Tinaa ei ollut kaikkialla saatavilla, joten Lähi-idässä alettiin seostaa kuparia ja sinkkiä, jolloin syntyi messinkiä.[3]
Elohopean seosten, amalgaamien, historia alkaa noin 200 eaa., ja niiden nimi on peräisin elohopean kyvystä pehmentää kultaa ja hopeaa. Amalgaameja hyödynnettiin muun muassa kultauksessa, sillä näillä seoksilla pystyttiin maalaamaan pintoja, joita lämmitettäessä elohopea saatiin haihtumaan. Kyseinen menetelmä oli käytössä jopa 1800-luvulle asti etenkin Venäjällä.[3]
Jalometallien seosten määrä lisääntyi Amerikan intiaanien seostaessa kultaa ja kuparia, kultaa ja platinaa sekä hopeaa ja kuparia. Kullan ja kuparin seoksilla oli suhteellisen alhainen kiehumispiste ja sitä hyödynnettiin näiden seosten valamisessa. Lisäksi seosten kovuus saatiin pronssin tasolle niitä takomalla. Vaikka seoksen kuparipitoisuus olisi ollut korkea, näyttivät siitä tehdyt tuotteet puhtaalta kullalta. Vastaavasti hopean ja kuparin seos näytti puhtaalta hopealta. Näitä ominaisuuksia hyödynnettiin vilpillisessä kaupankäynnissä. Platinaa ei tuohon aikaan saatu sulatettua, joten sitomalla platinapartikkelit kullalla saatiin tuotettua näiden metallien seos, joka voitiin takoa homogeeniseksi.[3]
1540-luvulla julkaistussa Biringuccion kirjassa Pirotechnia kerrotaan tina-amalgaamien käytöstä peilien valmistuksessa. Myös kirjapainon kehityksen myötä kirjasimissa käytetyt tinan, lyijyn ja antimonin seokset mainittiin kyseisessä teoksessa.[3]
1700-luku
Kiinalaiset olivat valmistaneet valkoisena kuparina tunnettua kuparin, nikkelin, sinkin ja raudan seosta jo satoja vuosia ennen sen yleistymistä Euroopassa 1700-luvun lopulla, kun metallinen nikkeli löydettiin.[3]
Ranskalaisen kemistin Marcellin Bertholletin vuonna 1786 tekemä havainto hiilen merkityksestä raudan ja teräksen välillä oli merkittävä lähtökohta terästen kehityksessä. Vuonna 1819 Michael Faraday aloitti tutkimuksen eri seosmetallien vaikutuksesta terästen ominaisuuksiin. Faradayn tutkimus jäi kuitenkin kesken ja näytteet analysoitiin loppuun vasta vuonna 1931. Analyysin suorittanut Robert Hadfield huomautti, että mikäli Faraday olisi saattanut tutkimuksensa loppuun, olisi seosmetallien aikakausi alkanut puoli vuosisataa aiemmin.[3]
1800-luku
1830-luvun alkaessa Keski-Euroopan suuria nikkeliesiintymiä hyödynnettiin aktiivisesti saksalaisena hopeana tunnetun kuparin-nikkelin ja sinkin seosten valmistuksessa. Seos oli taloudellista valmistaa ja valaa ja lisäksi sillä oli hopeinen väri. Nikkelin muut seokset yleistyivät 1800-luvun puolivälin jälkeen, kun kuparin ja nikkelin seosta alettiin käyttää kolikoissa sen helpon sulattamisen ja työstettävyyden takia.[3]
Terästen ensimmäiset kehitysaskeleet tapahtuivat vuonna 1882, kun Robert Hadfield havaitsi terästen iskulujuuden ja kulumiskestävyyden parantuvan, kun niihin seostettiin 13 % mangaania. Vuonna 1896 Charles Guillaume havaitsi terästen lämpölaajenemisen alenevan merkittävästi, kun niihin seostettiin 40 % nikkeliä. Tämä havainto tuli merkittäväksi tarkkuutta vaativissa sovelluksissa, kuten kellojen koneistoissa.[3]
Koboltin seoksia, jotka myöhemmin tulivat tunnetuiksi stelliitteinä, alettiin tutkia 1800-luvun lopulla osana korroosiota kestävien seosten tutkimusta. Näiden seosten havaittiin säilyttävän kovuutensa korkeissa lämpötiloissa sekä sietävän hyvin korroosiota.[3]
1800-luvulla kehitetyillä metallografisilla mikroskoopeilla ja faasisäännöllä oli suuri vaikutus metalliseosten tutkimuksessa ja kehityksessä. Kiillotustekniikoiden kehityttyä kiderakennetta ja sen vaikutusta mekaanisiin ominaisuuksiin saatiin tutkittua. Myös röntgentekniikkaa ja elektronimikroskooppeja pidetään korvaamattomina metalliseosten kehityksessä.[3]
1900-luku
Alumiini tuli kaupallisesti merkittäväksi 1900-luvun alussa, kun sen lujuutta saatiin nostettua seostamalla siihen kuparia ja magnesiumia ja lämpökäsittelemällä tätä seosta. Alumiinin seoksia tutkinut A. Wilm lämmitti seosta 500 celsiusasteeseen saakka ja tämän jälkeen jäähdytti seoksen nopeasti vedessä. Tuloksena oli seos, joka oli edelleen pehmeä, mutta jonka lujuus nousi, kun jäähdytettyjä kappaleita varastoitiin huoneenlämmössä. Wilm havaitsi lujuuden tasoittuvan huippuarvoonsa neljässä päivässä.[3]
Myös monet magneettiset metalliseokset kehitettiin 1900-luvulla. Vuonna 1910 havaittiin teräksen säilyttävän magneettisuutensa, mikäli siihen seostettiin volframia ja molybdeeniä. Japanissa kehitettiin monin verroin voimakkaampi magneettinen seos, jossa oli volframia, kromia, kobolttia ja rautaa. Myöhemmin kehitettiin edelleen vahvempia magneettisia metalliseoksia, joissa oli alumiinia, nikkeliä, rautaa ja kobolttia. Näitä seoksia käytetään magneettien lisäksi muun muassa pienissä moottoreissa ja televisioiden kuvaputkissa.[3]
Merkittävä löytö oli vuonna 1912 havaittu nikkelin ja kromin vaikutus terästen korroosionkestoon. Nämä ruostumattomat teräkset ovat edelleen tärkeitä esimerkiksi ruoka- ja lääkeaineteollisuudessa.[3]
Ensimmäiset havainnot muistimetalleista tehtiin 1930-luvulla, kun kullan ja kadmiumin seoksilla havaittiin pseudoplastisia ominaisuuksia. 1960-luvun alussa kehitettiin ensimmäinen toimiva nikkelin ja titaanin muodostama muistimetalli, jonka havaittiin palautuvan muokkauksen jälkeen alkuperäiseen muotoonsa lämmityksen yhteydessä.[6]
2000-luku
Metalliseosten kehitys jatkuu 2000-luvulla ja monet tutkimuskohteet liittyvät jo aiemmin seostettujen metallien seostamiseen toisilla metalleilla sekä seosten ominaisuuksien parantamiseen. Kuitenkin myös täysin uusia kehityssuuntia on löydetty ja esimerkiksi magnesiumin seoksen muodostama metallivaahto on kehitetty. Vaahdolla on jopa vettä alhaisempi tiheys sekä hyvät mekaaniset ominaisuudet, jotka tekevät siitä potentiaalisen materiaalin hyödynnettäväksi vesikulkuneuvoissa.[7]
Tunnettuja metalliseoksia
Teräs on yksi tunnetuimmista ja käytetyimmistä metalliseoksista. Teräs on raudan ja hiilen metalliseos, jossa hiilipitoisuus on alle 2,14 %. Tätä suuremmilla hiilipitoisuuksilla puhutaan valuraudasta. Lisäämällä teräkseen muita metalleja, saadaan erilaisia teräslaatuja, kuten ruostumatonta terästä.[5]
Messinkiä (kupari, sinkki) käytetään muun muassa lukoissa ja soittimissa. Pronssi (kupari, tina) on vanhin tunnettu metalliseos, ja sitä käytetään niin taiteessa kuin teollisuuden sovelluksissakin. Myös esimerkiksi koruteollisuudessa käytettävät kulta ja hopea ovat usein metalliseoksia, jolloin kullan tai hopean osuus metalliseoksessa ilmoitetaan karaatteina. Valko- ja punakulta ovat hyvin tyypillisiä korumetalliseoksia. Amalgaamia (elohopea, jokin toinen metalli) puolestaan käytettiin ennen hampaiden paikkauksessa.
Niin kutsutut superseokset ovat metalliseoksia, jotka säilyttävät mekaanisten ominaisuutensa korkeissakin lämpötiloissa. Lisäksi ne ovat kestävät hyvin korroosiota ja hapettumista. Näitä superseoksia käytetään runsaasti teollisuudessa.[8]
Joillekin metalliseoksille on annettu erityinen nimi niiden keksijöiden mukaan. Tällaisia metalliseoksia ovat muun muassa Woodin metalli (massaprosentteina 50 % vismuttia, 12,5 % kadmiumia, 25% lyijyä ja 12,5 % tinaa)[9], Rosen metalli (50 % vismuttia, 27,1 % lyijyä ja 22,9 % sinkkiä)[10] ja Fieldin metalli (51 % indiumia, 32,5 % vismuttia ja 16,5 % sinkkiä)[11].
Metalliseoksiin perustuvia lujitusmekanismeja

Metallien muodonmuutos sulamislämpötilaa alhaisemmissa lämpötiloissa tapahtuu pääosin dislokaatioliikkeen avulla. Metalleja voidaan lujittaa estämällä dislokaatioiden liikettä, mikä on mahdollista muun muassa seostamisen avulla.
Liuoslujittaminen
Särmädislokaatiot aiheuttavat kulkutasonsa yläpuolelle puristusjännitystä. Seostamalla metalliin ainetta, jonka atomien halkaisija on pienempi kuin seoksen perusmetallin, voidaan metallihilaan aiheuttaa paikallisia vetojännityksiä. Dislokaatioiden puristusjännityskentillä on tapana jäädä jumiin näihin seosatomien aiheuttamiin vetojännityskenttiin. Vastakkaissuuntaisina jännityksinä ne ikään kuin tasapainottavat toisensa.[5]
Särmädislokaatiot aiheuttavat myös kulkutasonsa alapuolelle jännitysvääristymän. Toisin kuin kulkutason yläpuolelle, sen alapuolelle dislokaatio aiheuttaa vetojännitystä. Seostamalla metalliin jotain ainetta, jonka atomin halkaisija on suurempi kuin seoksen perusmetallin, voidaan metallin hilaan aiheuttaa paikallisia puristusjännityksiä. Kun seosatomin aiheuttama puristusjännitys ja dislokaation aiheuttama vetojännitys kohtaavat, niin ne tasapainottavat toisiaan ja dislokaation liikkuminen vaikeutuu.[5]
Erkaumakarkaisu

Toinen tyypillinen metallien seostukseen perustuva lujitustapa on erkaumakarkaisu. Erkaumakarkaisussa valmistetaan ensin ylikylläinen liuos. Tämä tapahtuu siten, että ensin toisiinsa liukenemattomien metallien seosta lämmitetään kunnes metallit ovat täysin liuenneet toisiinsa. Tämän jälkeen lämmitetty seos, jossa metallit ovat liuenneena toisiinsa, jäähdytetään niin nopeasti, että metallit eivät ehdi erottua toisistaan omiksi faaseikseen. Näin syntyy ylikylläinen liuos, eli metalliseos on metastabiilissa tilassa. Ylikylläistä liuosta lämmitetään tarpeen vaatiessa sammuttamisen jälkeen, jolloin faasit alkavat hallitusti erottua. Tätä prosessia kutsutaan vanhenemiseksi tai erkautushehkutukseksi. Erottuneet faasit vääristävät kidehilaa vaikeuttaen dislokaatioiden liikettä.[5]
Jotta erkaumakarkaisun suorittaminen metalliseokselle on mahdollista, seuraavien ehtojen on täytyttävä:
Seosaineiden liukoisuus toisiinsa saa olla vain muutamia prosentteja
Seosaineiden liukoisuuden toisiinsa on kasvettava lämpötilan kasvaessa.
Seos tulee olla sammutettavissa eli erkaumat eivät saa muodostua hallitsemattomasti jäähdytyksen yhteydessä.
Tämä on tyypillinen lujitustapa esimerkiksi alumiiniseoksille.[5]
Katso myös
Luettelo metalliseoksista
Lähteet

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Lordi Voldemort (31. joulukuuta 1926 – 2. toukokuuta 1998)[1], eli oikealta nimeltään Tom Lomen Valedro (), on kirjailija J. K. Rowlingin luoma kuvitteellinen henkilö, joka esiintyy suositussa Harry Potter -kirjasarjassa. Nimi lausutaan /ˈvoʊldəmɔːr/, T-kirjainta ei lausuta. Hän on Harry Potterin arkkivihollinen ja kirjasarjan pääroisto. Harry Potterin maailmassa melkein kaikki velhot ja noidat pelkäävät Voldemortia niin suuresti, etteivät uskalla lausua hänen nimeään. Poikkeuksia ovat muun muassa Harry, Albus Dumbledore, Sirius Musta, Remus Lupin, Minerva McGarmiwa ja loppuvaiheessa Hermione Granger. Useimmat kutsuvat Voldemortia mieluummin nimellä "Tiedät-kai-kuka" ("You-Know-Who") tai ”Hän-joka-jääköön-nimeämättä” ("He-Who-Must-Not-Be-Named"). Voldemortin palvelijat eli kuolonsyöjät taas käyttävät Voldemortista nimeä "pimeyden lordi" ("Dark Lord"), "Herrani", "Isäntäni" tai "Mestarini". Dumbledoren mukaan vain harva tietää, että Voldemortin oikea nimi on Tom Valedro. Vol de Mort on ranskaa ja sillä on kaksi merkitystä. Nimi voi tarkoittaa "Kuoleman lento" tai "Kuoleman ryöstö", mikä kuvaa Lordi Voldemortia hyvin.
Voldemortin elämä

Tom Lomen Valedro syntyi 31. joulukuuta 1926. Hänen äitinsä Merope Kolkko oli noita, joka ilmeisesti lumosi Tomin jästi-isän lemmenjuomalla. Hän lopetti juoman antamisen luullessaan Valedron jo rakastuneen häneen oikeasti. Sen seurauksena Tom Valedro Sr. hylkäsi hänet: kirjassa Harry Potter ja puoliverinen prinssi kerrotaan Harryn ja Dumbledoren nähneen ajatuseulassa Meropen, jota todellakaan ei voinut sanoa kauniiksi ja joka ei osannut mitenkään huolehtia ulkomuodostaan - joten ei mikään ihme, että itsekäs ja piloille hemmoteltu rikas poika hylkäsi hänet kun taikajuoman hämäävä vaikutus loppui. Merope Kolkko jäi yksin odottamaan lasta ja menehtyi tasan tunti synnytyksen jälkeen. Koska Tom Valedro tehtiin lemmenjuoman vaikutuksen alaisena, hän ei voinut tuntea rakkautta tai kyennyt siihen. Nuori Tom Valedro joutui orpokotiin, jossa hän varasteli muilta lapsilta ja hänen ympärillään tapahtui merkillisiä asioita. Hän inhosi orpokotiaan ja alkoi vihata jästejä. Hän ei tiennyt olevansa velho, kunnes Albus Dumbledore kutsui hänet opiskelemaan Tylypahkan velhokoulussa vuonna 1938. Hänet sijoitettiin luihuisten tupaan.
Valedro menestyi hyvin opinnoissaan ja häntä pidettiin kenties Tylypahkan historian parhaimpana oppilaana. Vuonna 1942 Valedro sai tietää, että hän oli äitinsä puolelta sukua Luihuisten perustajalle Salazar Luihuiselle ja osasi puhua kärmeskieltä. Hän luki kertomuksia, joiden mukaan Luihuinen oli rakentanut salaisen kammion Tylypahkan alle. Kammion kykeni avaamaan ainoastaan Luihuisen perillinen. Hän avasi kammion ja ystävystyi siellä asuvan basiliskin kanssa. Hän käytti basiliskia surmaamaan jästisyntyisiä, eli omasta mielestään kuraverisiä velhoja ja noitia. Basiliski tappoi tytön, joka tunnetaan Murjottavana Myrttinä, ja Valedro lavasti syylliseksi kolmasluokkalaisen Rubeus Hagridin. Hagrid erotettiin koulusta, mutta Dumbledore nimitti hänet myöhemmin Tylypahkan riistanvartijaksi.
Valedro murhasi Pikkuhirttivaarassa asuvan isänsä ja isovanhempansa jo ennen koulun loppumista, ja lavasti murhaajaksi enonsa Morfin Kolkon. Jästit pitivät varmana syyllisenä Valedrojen puutarhuria Frank Bryceä - joskin tämä vapautettiin todisteiden puutteessa. He eivät koskaan ratkaisseet murhaajan henkilöllisyyttä lopullisesti. Tom Valedro lopetti opintonsa Tylypahkassa käytyään läpi kaikki seitsemän luokka-astetta vuonna 1945. Hän halusi jäädä kouluun opettajaksi, mutta sen aikainen rehtori, Armando Dippet ei myöntynyt koska piti Valedroa vielä liian nuorena. Dippet kuitenkin lupasi Valedrolle paikan opettajana, mutta pyysi häntä odottamaan muutaman vuoden ja Valedro päätyi kauppa-apulaiseksi Borgin & Burkesiin Iskunkiertokujalle. Tämä järkytti hänen entisiä opettajiaan, sillä Valedro muistettiin erityisen taitavana ja lahjakkaana velhona, eikä kauppa-apulaisen virkaa tästä syystä pidetty hänen arvoisenaan jatkumona koulun jälkeen. Oltuaan siellä noin vuoden töissä hän murhasi Hepzibah Smithin, varasti Puuskupuhin kupin ja Luihuisen medaljongin ja katosi pitkäksi aikaa tekemään muodonmuutoksia ja keräämään kannattajia. Hän yritti opettajan paikkaa uudelleen kymmenisen vuotta myöhemmin. Sillä välin Albus Dumbledoresta oli tullut rehtori, ja vaikka Dippet oli luvannut Valedrolle paikan opettajana, Dumbledore ei myöntynyt tähän (Dumbledore oli ainut, joka uskoi Valedron olevan syyllinen Murjottavan Myrtin murhaan, sekä muihin hyökkäyksiin joista Hagridia syytettiin). Kostoksi Valedro kirosi Pimeyden voimilta suojautumisen opettajan paikan niin, ettei kukaan ole onnistunut pysymään virassa vuotta kauempaa. Hän katosi jälleen pitkäksi aikaa ja palasi kaikkien aikojen pelätyimpänä Pimeyden velhona.
1970-luvulla Valedro aloitti kampanjan, jonka tarkoituksena oli tappaa kaikki jästit sekä jästisyntyiset tai jästiystävälliset velhot ja ottaa valta koko velhomaailmassa. Hänen aatteensa saivat eniten kannatusta vanhoillisten, puhdasveristen velhoperheiden keskuudessa. Hän alkoi kerätä kannattajia, joita alettiin kutsua kuolonsyöjiksi. Hän otti nimen lordi Voldemort, joka oli itse asiassa anagrammi hänen oikeasta nimestään ("Tom Lomen Valedro", "Ma olen Voldemort"/"Tom Marvolo Riddle", "I am Lord Voldemort"). Hän oli käyttänyt sitä nimeä jo Tylypahka-aikanaan lähimpien "ystäviensä" kesken. Voldemortin ja hänen kannattajiensa ansiosta velhomaailma oli kauhun vallassa. Kukaan ei kyennyt tietämään, kuka oli Voldemortin puolella ja kuka häntä vastaan. Lukemattomat velhot menettivät henkensä, ja kokonaisia velhoperheitä tuhottiin. Taikaministeriö oli voimaton, mutta Dumbledore perusti Feeniksin killan vastustamaan Voldemortia.
Lauantai-iltana 31. lokakuuta 1981 Voldemort tunkeutui Feeniksin killan jäseniin kuuluneiden James ja Lily Potterin kotiin Peter Piskuilanin paljastettua heidän olinpaikkansa. James Potter yritti puolustaa vaimoaan ja lastaan, mutta Voldemort tappoi hänet. Lily Potter yritti estää Voldemortia tappamasta poikaansa Harrya, mutta pian Voldemort tappoi hänetkin. Hän yritti tappaa myös heidän pienen vauvansa, Harryn, toteuttaakseen häntä ja Harrya koskeneen ennustuksen, jonka kuolonsyöjä Severus Kalkaros oli kertonut hänelle. Ennustuksen toinen vaihtoehto oli Harryn tapaan heinäkuun lopussa syntynyt Neville Longbottom, mutta Voldemort valitsi Harryn, koska tämä oli hänen itsensä tapaan puoliverinen, kun taas Neville puhdasverinen. Lilyn rakkaus kuitenkin suojeli Harrya, joten Voldemortin loitsima Avada kedavra-kirous kimposi takaisin häneen itseensä. Voldemortin ruumiillinen olomuoto tuhoutui, ja hänen voimaton sielunsa katosi tietämättömiin. Lisäksi, koska hän oli yrittänyt äärimmäistä pahaa, eli pienen lapsen tappamista, hänen sielunsa silpoitui ja osa meni Harryyn, tehden hänestä seitsemännen hirnyrkin - joskin vajavaisen sellaisen koska elintärkeä sinetöintiloitsu jäi lausumatta. Tämä paljastui vasta aivan loppuvaiheessa - mutta sielunpalanen aiheutti Harrylle pahoja ongelmia lähes loppuun asti, kunnes hän oppi tukkimaan tien Voldemortilta mutta pystyi itse seuraamaan tämän ajatuksia.
Harry Potterista tuli välittömättömästi kuuluisuus velhojen keskuudessa, mutta hänet vietiin tätinsä ja tämän miehen hoitoon kasvatettavaksi. Uutiset Voldemortin äkillisestä kukistumisesta levisivät nopeasti velhomaailmassa, ja kuolonsyöjien järjestö hajosi. Suurin osa kuolonsyöjistä joutui Azkabanin velhovankilaan.
Voldemortin sielu harhaili metsissä ja otti kaipaamaansa elinvoimaa sulautumalla etupäässä käärmeisiin, kunnes ne kuihtuivat. Näin hän sinnitteli vuosikaudet kunnes  tapasi 1990-luvun alussa nuoren Orave-nimisen velhon. Orave suostui auttamaan Voldemortia, ja yritti varastaa viisasten kiven Irvetasta ja myöhemmin Tylypahkasta, jotta Voldemort olisi saanut uuden ruumiin ja ikuisen elämän. Voldemortin ja Oraven suunnitelmat kuitenkin epäonnistuivat Harry Potterin ansiosta. Harrya suojeleva Lilyn rakkaus tuhosi Oraven ja Voldemort pakeni.
Lucius Malfoy salakuljetti Ginny Weasleylle Voldemortille kuuluneen päiväkirjan, johon nuori Tom Valedro oli liittänyt osan sielustaan. Päiväkirjan lumoama Weasley avasi Salaisuuksien kammion ja basiliski yritti tappaa joukon oppilaita. Voldemortin suunnitelmat epäonnistuivat jälleen Harry Potterin vuoksi, sillä Harry tappoi basiliskin ja tuhosi päiväkirjan.
Peter Piskuilanin avulla Voldemort sai lopulta ruumiinsa takaisin ja hän alkoi kerätä ympärilleen kuolonsyöjiä. Hän sai kannattajiensa joukkoon myös jättiläisiä, ankeuttajia ja ihmissusia. Taikaministeriö kieltäytyi aluksi uskomasta, että Voldemort olisi palannut. Feeniksin kilta kuitenkin perustettiin uudelleen, ja taikaministeriö joutui valmistautumaan uuteen sotaan Voldemortia ja kuolonsyöjiä vastaan.
Viimeisessä kirjassa Voldemort otti taikaministeriön valtaansa ja käytännöllisesti katsoen hallitsi velhomaailmaa. Harry ei enää käynyt Tylypahkaa, vaan etsi jäljellä olevia hirnyrkkejä Ron Weasleyn ja Hermione Grangerin kanssa. He onnistuvat saamaan haltuunsa Luihuisen medaljongin, jonka he myöhemmin tuhoavat Rohkelikon miekalla. Käy ilmi, että Voldemortin nimestä on tehty tabu; kuka ikinä mainitseekin sen, on helposti jäljitettävissä. Harry, Ron ja Hermione jäävät tällä tavalla kiinni, kun Harry lipsauttaa nimen. Heidät viedään Malfoyn kartanoon, jossa Bellatrix Lestrange kuulustelee heitä väkivaltaisesti. Siellä Harry saa selville, että Bellatrixin holvissa Irvetassa on jotain arvokasta, jonka hän pelkäsi heidän vieneen sieltä miekan mukana. He onnistuvat pakenemaan kotitonttu Dobbyn ansiosta, jonka Lestrange kuitenkin onnistuu surmaamaan. Samaan aikaan Harry saa outoja näkyjä, jotka vihjaavat Voldemortin etsivän jotain. Pian käy ilmi, että Voldemort etsii Seljasauvaa, kaikkein voimakkainta taikasauvaa ja löytää sen Dumbledoren haudasta. Harry onnistuu Ronin ja Hermionen kanssa tunkeutumaan Irvetaan, mistä he vievät Puuskupuhin kupin. Maahinen kuitenkin varastaa miekan, eivätkä Harry, Ron ja Hermione voi tuhota Puuskupuhin kuppia. Samaan aikaan Voldemort saa tietää varkaudesta ja tajuaa, että Harry etsii hirnyrkkejä. Hänen tarkistaessaan niitä Harry, Ron ja Hermione suuntaavat Tylypahkaan, jonne yksi hirnyrkki on kätketty. Saatuaan selville, että sormus ja medaljonki on tuhottu, kuolonsyöjät hyökkäävät Tylypahkaan. Harry löytää hirnyrkkinä toimivan Korpinkynnen diadeemin tarvehuoneesta, missä Crabben sytyttämä kirottu tuli, Pirunpalo (engl. Fiendfyre), tuhoaa sen. Voldemort käskee Tylypahkalaisia luovuttamaan Harryn heille, jolloin hän lopettaisi hyökkäykset. Voldemort luulee, että Seljasauva ei toimi kunnolla, koska se pitää Kalkarosta sen oikeana mestarina ja surmaa hänet Nagini-käärmeensä avulla. Ennen kuolemaansa Kalkaros luovuttaa Harrylle ajatuksiaan ja tutkiessaan niitä ajatuseulassa Harry saa selville, että hänessä itsessäänkin asuu osa Voldemortin sielua. Harry lähtee metsään, missä Voldemort odottaa, jotta tämä tappaisi hänet ja tekisi samalla lopun itsestään. Harry ei kuitenkaan kuole Voldemortin tappokirouksesta huolimatta, mutta tämä kirous tuhoaa Voldemortin tietämättä Harryssa asuneen Voldemortin sielunpalasen. Harry teeskentelee kuollutta linnaan asti, missä Voldemort kangistaa Nevillen, istuttaa lajitteluhatun hänen päähänsä ja sytyttää sen tuleen. Harry pelastaa Nevillen yleisen rymäkän turvin, jolloin Neville kiskoo hatusta Rohkelikon miekan ja surmaa Naginin tehden Voldemortista taas kuolevaisen. Taistelu puhkeaa uudestaan ja Voldemort joutuu vastatuksin professoroiden McGarmiwa ja Kuhnusarvio sekä aurori Kingsley Kahlesalvan kanssa. Taistelun ja koko velhosodan päätteeksi suuressa salissa Voldemort ja Harry kiertävät kehää Harryn kertoessa samalla Voldemortille tämän tekemistä erheistä, kuten siitä, että Dumbledore ja Kalkaros suunnittelivat ennalta Dumbledoren murhan, eikä Kalkaros ole koskaan ollut Seljasauvan todellinen isäntä. Lopulta Voldemort yrittää surmata Harryn, mutta Harryn karkotaseet -loitsu kääntää tappokirouksen takaisin Voldemortiin, joka viimein kuolee 71-vuotiaana. Tämän jälkeen Voldemortin valta romahtaa, komennutetut vapautuvat, kuolonsyöjät jäävät kiinni ja Azkabanin syyttömät vangit vapautuvat.
Näytelmässä Harry Potter ja kirottu lapsi paljastuu, että Voldemortilla oli salainen tytär Delphi, joka oli syntynyt salaa Malfoyden kartanossa vuoden 1998 tienoilla. Delphi yritti estää isänsä kuoleman ajankääntäjän avulla, mutta Harry onnistui estämään sen ystäviensä ja lastensa avulla.
Erityispiirteitä
Voldemort on luonteeltaan julma, ahne, vallanhimoinen, sadistinen ja itsekäs. Hän on aina ollut eristäytyvä ja tahtookin uskoa olevansa ainutlaatuinen. Hän ei ole melkein koskaan ystävystynyt kenenkään kanssa, paitsi Nagini-käärmeensä, ja ehkä myös Bellatrix Lestrangen kanssa. Voldemort ei vaikuta pelkäävän ketään muuta kuin mahtavaa velhoa Albus Dumbledorea ja sinä yönä kun hän kaksintaisteli Harry Potterin kanssa Pikku Hirttivaaran hautausmaalla hän pelkäsi Harrya ja kuolemaa. Voldemortin luonnetta kuvaa hyvin myös hänen nimensä: Vol de Mort nimittäin tarkoittaa kuoleman lentoa tai kuoleman ryöstöä.
Voldemortin luonteessa on monia merkkejä, jotka osoittavat hänen mahdollisesti kärsivän antisosiaalisesta persoonallisuushäiriöstä. Hän ei tunne sääliä tai katumusta, eikä kykene ymmärtämään rakkautta. Äidin kuolema sai hänet halveksimaan tätä "heikkona". Neljännessä kirjassa hän kerskui kulkeneensa kuolemattomuuden tietä pitemmälle kuin kukaan muu.
Viisasten kiven lopussa professori Orave kertoo kuulleensa Voldemortilta, että Voldemortin mielestä hyvää ja pahaa ei ole olemassakaan; on vain valtaa ja niitä, jotka ovat liian heikkoja tavoittelemaan sitä.
Lisäksi Voldemort pitää sellaisia tunteita kuin rakkaus ja suru yksinomaan heikkouksina, vaikka Dumbledoren mukaan ne, eritoten rakkaus, ovat mahtavimpia ja vähiten tutkittuja ja ymmärrettyjä alkuvoimia. Voldemort ei kykene myöskään riivaamaan kenenkään ruumista, jos se on täynnä rakkautta tai surua.[2]
Voldemortilla on tapa ottaa jokaiselta tappamaltaan ihmiseltä jokin esine. Tämä tapa perustuu aikaan, jolloin hän ei vielä tiennyt olevansa velho ja asui orpokodissa.
Voldemort arvostaa puhdasverisiä velhoja ja noitia enemmän kuin muita ja kannattaa heidän valtaansa, vaikka onkin itse puoliverinen. Tämä juontaa luultavimmin juurensa katkeruudesta perheensä hylännyttä jästi-isää ja jästien orpokodissa kasvamista kohtaan.
J. K. Rowling kuvailee Voldemortin mustaan kaapuun pukeutuneeksi pitkäksi ja laihaksi mieheksi, jolla on liidunvalkea iho, punaiset silmät, litteä nenä, jossa on käärmemäiset viirusieraimet, pitkät sormet ja kalju pää. Nuoruudessaan Voldemort oli pitkä ja komea mies,[3] jolla oli mustat hiukset. Hänen myöhempi ulkonäkönsä on pimeään taikuuteen perustuvien muodonmuutosten tulosta. Sitä ei kerrota, vaikuttiko hänen erityinen mieltymyksensä käärmeisiin hänen uuteen ulkomuotoonsa.
J. K. Rowlingin mukaan Voldemortin suurin pelko on nähdä itsensä kuolleena. Kuoltuaan Voldemort ei voi palata edes  kummituksena hirnyrkkien tuhouduttua ja joutuu ikuisesti samaan surkeaan tilaan, jonka Harry näkee keskustellessaan Dumbledoren kanssa mielessään ollessaan tajuttomana.
Voldemortissa on nähtävissä lukuisia stereotyyppisen psykopaatin ja sarjamurhaajan piirteitä: komea ulkonäkö, sairaalloinen itsekeskeisyys, älykkyys, karismaattisuus ja tapa kerätä esineitä murhatuilta ihmisiltä. Lisäksi Voldemort oli eristäytyneestä ja välinpitämättömästä luonteestaan huolimatta taitava mielistelijä ja taivuttelija: tästä kertoo paitsi hänen suuri seuraajamääränsä myös se, että hän saavutti muun muassa Ginny Weasleyn, Horatius Kuhnusarvion ja muiden opettajiensa, Armando Dippetin, Hepzibah Smithin ja Helena Korpinkynnen luottamuksen. Hänet voikin nähdä myös karismaattisena kultin johtajana.
Voldemortin hirnyrkit

Voldemort loi hirnyrkkejä alun perin yhteensä kuusi, ja niitä ovat hänen äitinsä sormus, hänen oma päiväkirjansa, Salazar Luihuisen medaljonki, Helga Puuskupuhin kuppi, Rowena Korpinkynnen diadeemi ja hänen käärmeensä Nagini. Yrittäessään surmata Harry-vauvan Voldemort kuitenkin tarkoittamattaan liitti myös poikaan osan sielustaan ja loi niin seitsemännen hirnyrkkinsä. Hirnyrkit tuhottiin seuraavassa järjestyksessä: päiväkirja, sormus, medaljonki, kuppi, diadeemi, Harry ja Nagini.
Voldemort elokuvissa
Viisasten kivessä Voldemort esiintyi kasvoina professori Oraven takaraivossa, ja hänen ääninäyttelijänään toimi Richard Bremmer. Elokuva sisältää myös takauman, jossa Voldemort saapuu James ja Lily Potterin kotiin ja surmaa heidät. Tässä kohtauksessa Voldemortia esitti Ian Hart, joka esitti myös professori Oravea.
Salaisuuksien kammiossa Tom Lomen Valedroa esittää Christian Coulson.
Liekehtivässä pikarissa Voldemortia esittää Ralph Fiennes. Hän esittää Voldemortia myös elokuvissa Harry Potter ja Feeniksin kilta, Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 1 ja osa 2.
Puoliverisessä prinssissä orpokodin nuorta Tom Valedroa esittää Ralph Fiennesin sisarenpoika Hero Fiennes Tiffin. Teini-ikäistä Valedroa esittää puolestaan Frank Dillane.
Katso myös
Kuolonsyöjä
Hirnyrkki
Lähteet

Luokka:Kuvitteelliset maagikot
Luokka:Kuvitteelliset psykopaatit
Luokka:Kuvitteelliset joukkomurhaajat
Luokka:Harry Potter -hahmot
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Capoeira on brasilialainen itsepuolustuslaji ja tanssi.[1] Capoeira on moniulotteinen laji, ja sitä harjoitetaan afrobrasilialaisen musiikin tahdissa. Siinä voi nähdä piirteitä afrobrasilialaisesta populaarikulttuurista, esittävästä tanssitaiteesta, täyskontaktikamppailusta, kontakti-improvisaatiosta ja akrobatiasta. Afro-brasilialainen soitinorkesteri ja monimutkaiset traditiot kuuluvat capoeiraan erottamattomasti. Monipuolisuudesta huolimatta capoeirassa on myös aina samoina pysyviä tekijöitä: capoeiraottelussa on aina kaksi osapuolta, ja se tehdään aina musiikin rytmin mukaisesti. Capoeiran pehmeä liikekieli on hyvin voimakasta ja persoonallista. Vaikka liikkeiden järjestystä capoeiraottelussa ei voi suunnitella etukäteen, ne ovat usein silti varsin kontrolloituja.
Lajin harjoittajan voidaan sanoa tanssivan, taistelevan tai pelaavan capoeiraa.[1]
Etymologia
Nei Lopesin mukaan sanan capoeira kantamuoto on afrikkalaisperäinen kapwila, joka tarkoittaa suomeksi selkäsaunaa ja korvapuustia. Sana on merkinnyt vastakohtaa sanoille pahantekijä ja ennustettava ja synonyymiä sanoille kerskuri, pelokas ja pelottava.
Sanan eri merkitykset voidaan karkeasti jakaa kahdesta pääjuuresta lähteviksi. Brasilian alkuperäiskansojen enemmistön puhumasta murteesta guaranysta juontuvat merkitykset viittaavat puuhun, lehtiin, metsään ja kasvillisuuteen yleisesti johtuen sanojen kytkennästä "caa"-, "co"- ja "ko"-alkuihin. Portugalin kielestä juontuvat merkitykset viittaavat erääseen kukko-sanan muotoon, kastroituun kukkoon, kanalaan ja kanahäkkiin (). Kuitenkin ilmeisesti noin vuoden 1577 jälkeen sana capoeira on alkanut yleisellä tasolla viitata orjien käyttämiin kamppailumuotoihin ja niiden harjoittajiin.[2]
Nimi capoeira tarkoittaa myös erästä Brasiliassa esiintyvää lintua, täpläsiipistä puuviiriäistä (Odontophorus capueira). Tämän lajin urospuoliset edustajat käyttäytyvät hyvin aggressiivisesti toisiaan kohtaan. Uhattuna täpläsiipinen puuviiriäinen välttää lentämistä ja pyrkii piiloutumaan aluskasvillisuuteen tehokasta suojaväriään käyttäen.
Historia
Varhaiset lähteet
Capoeiran menneisyydestä on säilynyt monia jäänteitä. Rikas suullinen perimätieto kuten tarinat, laulut ja runot kertovat capoeiran pitkästä ja rikkaasta historiasta. Kirjallista lähdeaineistoa on säilynyt runsaasti.
Capoeiran historian tutkiminen on vielä kesken, ja suuri osa orjuudesta kertovasta lähdeaineistosta 1500–1800-lukujen osalta on vielä lukematta.[3]
Syntyteoriat
Capoeiran alkuperä on edelleen osittain hämärän peitossa ja keskustelua lajin afrikkalaisista ja brasilialaisista piirteistä käydään yhdä. Capoeira muodostui oletettavasti synteesinä Afrikan eri osista Brasiliaan tuotujen orjien erilaisista taistelu-, tanssi-, rituaali- ja soitintyyleistä. Laji syntyi mahdollisesti Salvadorissa ja bahialaisessa Recôncavossa sekä kehittyi myös esimerkiksi Recifessä ja Rio de Janeirossa, mistä se myöhemmin kuitenkin katosi.[4] Capoeiran synnystä on esitetty myös muunlaisia teorioita.[5]
Nykytiedon mukainen syntyhistoria
Todenmukaisimman teorian mukaan tärkeitä capoeiran syntyyn vaikuttaneita tekijöitä olivat erilaiset kamppailulajit, tanssit, taistelutanssit ja rituaalit Afrikasta, Euroopasta ja Latinalaisesta Amerikasta, jotka ovat sekoittuneet kulttuurilliseksi synteesiksi vuosisatojen mittaan. Kun yhdistetään ihmisen tietynlainen synnynnäinen tarve ilmaista itseään kulttuurillisesti, afrikkalaisessa sosiaalisessa kulttuurissa ilmenevä häilyvä raja kamppailun, musiikin ja tanssin välillä, taistelutanssien suosio afrikkalaisessa kulttuurissa ja länsiafrikkalaisten melko rankka elinympäristön muutos, saadaan lopputulokseksi capoeira; spontaanina mutta välttämättömänä inhimillisenä ja kulttuurillisena itseilmauksen muotona. Kuvaukset capoeirasta 1800-luvun ensimmäiseltä puoliskolta ovat hyvin samankaltaisia nykycapoeiran kanssa. Voisi siis sanoa, että capoeira on kehittynyt kulttuurillisena synteesinä nykymuotoonsa suunnilleen vuosien 1800-1850 välisenä aikana. Capoeira ei kuitenkaan ole kulttuurillisena synteesinä ainutlaatuinen, vaan samankaltaisia esimerkiksi juuri tanssia ja taistelua yhdistäviä lajeja löytyy monestakin orjia vastaanottaneesta maasta.[6]
N'golo
Eri syntyteoriat ehdottavat yksittäisiä afrikkalaisia tansseja ja rituaaleja capoeiran alkujuureksi. Erään tunnetuimman teorian mukaan capoeira liittyy Angolan eteläpuolella eläneen mucupe-heimon initiaatiorituaaliin (rituaali, jossa tyttö siirtyy aikuisuuteen) eli efundulaan. Brasilialaisen historioitsijan lbano de Neves e Souzan teorian mukaan efundulan yhteydessä nuoret soturit tanssivat n’goloa eli seeprojen tanssia. N’golon voittaneella pojalla on oikeus valita vaimo ilman myötäjäisiä initiaatiorituaaliin osallistuvien tyttöjen joukosta. Ajan myötä Benguelan alueen roistojoukot (muxilingues) alkoivat käyttää n’golon askelia taistellessaan. Tämän Neves e Souzan näkemyksen mukaan tämän perinteen alueelta kaapatut orjat olisivat vieneet capoeiran keskeiset elementit mukanaan Brasiliaan ja capoeira juontuisi suoraan n’golosta. Neves e Souzan teoria on kuitenkin siitä esitetyn kritiikin perusteella hyvin puutteellinen, eikä perustu historiallisiin faktoihin. Neves e Souzan epäillään jopa tekaisseen todistusaineistoa. Tämän vuoksi tämä kuuluisa teoria ei ole kovin varteenotettava tekijä capoeiran historiaa tutkittaessa.[3]
Tanssin muotoon puettu taistelulaji
Joidenkin kertomusten mukaan plantaasien isännille capoeira oli uhka ja he kielsivät taistelutaitojen harjoittamisen. Tämän vuoksi orjat halusivat piilottaa taistelutekniikat tilanteen niin vaatiessa ja yhdistivät "angolaleikkiin" musiikkia ja rituaalimaisia liikkeitä. Näin orjat hämäsivät isäntiään, jotka eivät aina ymmärtäneet, että outojen rituaalipuuhien taakse oli kätkettynä tappavia itsepuolustusliikkeitä. Tämä tarina ei kuitenkaan ainakaan Brasilian lakikäytäntöjä 1800-luvulla tarkastellessa voi pitää paikkaansa. Suunnilleen vuoteen 1814 saakka orjanomistajat olivat sallineet erilaiset kulttuuriset ilmaisut, myös kamppailun. Niihin oli jopa kannustettu, sillä niitä pidettiin eräänlaisina orjuusjärjestelmän varoventtiileinä ja ne pitivät yllä afrikkalaisryhmien välisiä eroja. Joidenkin plantaasien omistajien tiedetään viihdyttäneen itseään seuraamalla orjien taistelua ja jopa erilaisia haasteotteluita järjestettiin. Vuoden 1814 jälkeen käsitykset orjien vaarallisuudesta kuitenkin muuttuivat. Tähän johtivat useat orjakapinat sekä Portugalin hovin saapuminen Rio de Janeiroon. Orjiin alettiin suunnata mittavia vainoja ja kaikenlaiset kulttuurillisen ilmaisun muodot kiellettiin, kamppailu, tanssi ja rituaalit mukaan lukien. Taistelutaitojen naamioiminen tanssiksi tai rituaaliksi ei olisi täten ollut järkevää, sillä niitäkään ei enää suvaittu.[3]
Palmares
Jotkut capoeiran historiaa tutkineet esittävät quilombojen syntymisen ja niissä elämisen keskeisenä capoeiran kehitysvaiheena. Erään tarinan mukaan nykycapoeiran merkittävin juuri olisi peräisin Palmaresin quilombosta. Tarinan mukaan leirin tuhoamisvaiheessa paenneet capoeiristat levittävät taistelutanssin Brasilian muihin osiin. Kerrotaan myös, että jatkuva orjanomistajien taholta tullut uhka olisi toiminut käyttövoimana capoeiran kehittymiselle quilomboissa. Eri plantaaseilta paenneiden orjien mukana capoeira olisi jalostunut edelleen tehokkaaksi taistelulajiksi. Nykytiedon mukaan näin ei kuitenkaan käynyt; quilomboja puolustettiin ennen kaikkea niiden syrjäisellä sijainnilla ja viime kädessä tuliaseilla. Capoeiralla ja quilomboilla ei siis nykyään nähdä mitään kovin merkittävää suhdetta. Quilomboissa, samoin kuin muissakin afrikkalaisperäisten orjien kokoontumispaikoissa on kuitenkin mahdollistunut itseilmaisun vapaus, valta omaan kehoon ja ajankäyttöön sekä tarve eri heimoja edustavien karanneiden orjien identiteetin vahvistamiselle. Tämä on tietysti ollut erittäin hedelmällistä maaperää pienelle kulttuurivaihdolle.[3]
Muut teoriat
Suoran yhteyden johonkin yksittäiseen afrikkalaiseen perinteeseen etsimisen, Palmaresin sankarillisen puolustamisen ja tanssiksi naamioidun itsepuolustuslajin lisäksi on olemassa muitakin teorioita, jotka perustuvat lähinnä capoeiristojen tai tutkijoiden mielikuvitukseen. Niihin liittyvät esimerkiksi kertomukset eri eläinten liikkeiden matkimisesta tai orjien käsikahleista, jotka mahdollistivat vain jaloilla tehtävät tekniikat. Nämäkään teoriat eivät kuitenkaan tämänhetkisen historiallisen tiedon perusteella pidä paikkaansa.[3]
1500- ja 1600-luvut
Afrikan ja Etelä-Amerikan välisen orjakaupan käynnistyttyä 1500-luvulla capoeira-sanalla viitattiin yleisesti mitä tahansa afrikkalaisperäisten orjien käyttämään kamppailumuotoon. Nykymuotoista capoeiraa ei kuitenkaan tuohon aikaan ole ilmeisesti ollut vielä olemassa.
1700-luku
Ensimmäiset capoeirasta kertovat kirjalliset lähteet löytyvät 1770-luvulta, jolloin riolainen toimittaja Joaquim Manuel de Macedo kuvasi capoeiraa ja capoeiristoja kolumneissaan. Tähän aikaan capoeiraa tavattiin jonkinlaisessa muodossa kolmesta kaupungista: Rio de Janeirosta, Recifestä ja Salvadorista. Rio de Janeiron capoeira, jota myöhemmin kutsuttaisiin "capoeira carioca", ei ollut kuitenkaan aivan samanlaista kuin nykymuotoinen capoeira. Rio de Janeirossa capoeira näyttäytyi ainoastaan väkivaltaisessa muodossaan, eikä siinä käytetty lainkaan musiikkia.
1800-luku
Erilaisista 1800-luvun taideteoksista löytyy viitteitä capoeiraan. Saksalainen taidemaalari Johann Moritz Rugendas kuvasi brasilialaista kulttuuria vuonna 1824 ilmestyneessä kirjassaan Voyage Pittoresque et historique dans le Brésil. Kirjasta löytyy esimerkiksi kuva "Jogar capoeira ou Danse de la guerre", jonka kuvatekstissä todetaan:
Mustat harrastavat erästä toista sotaisaa ja paljon rajumpaa lajia – capoeiraa. Kaksi mestaria käy toistensa kimppuun, kumpikin yrittää kaataa vastustajansa puskemalla tätä rintaan. Hyökkäys estetään sivuhypyillä ja taitavalla estämisellä. Mutta silloin tällöin käy niin, että päät iskeytyvät yhteen kovalla voimalla, ja hauskanpito alenee taisteluksi, jossa ei ole harvinaista, että veitset tahraavat urheilun verellä.

Capoeiran kriminalisointi 1800-luvulla
Afrikkalaisen kulttuurin erilaiset piirteet hyväksyttiin Brasiliassa 1800-luvun alkupuolelle saakka. Afrikkalaisuuden moninaisuutta jopa edistettiin, koska erilaisten kulttuurivaikutteiden ajateltiin estävän yhtenäisen identiteetin ja tehokkaan vastarinnan synnyn. Tilanne muuttui täysin 1800-luvun alkupuolella Portugalin kuninkaan Dom João VI:n tultua maanpakoon Brasiliaan, kun Napoléon Bonaparte ulotti Euroopan valloituksensa myös Iberian niemimaalle.
Eräs Brasilian uusien vallanpitäjien hallitsemispolitiikan kulmakivistä oli alkuperäiskulttuurien järjestelmällinen tuhoaminen. Tämän vuoksi kaikki afrikkalaisuuden ilmentymät pyrittiin kieltämään Brasiliassa. Luonnollisesti tämä koski myös capoeiraa. Viranomaisten ohella monet orjaisännät kielsivät lajin harjoittamisen. Orjien omanarvontunnon nousun seuraukset oli jo nähty esimerkiksi Haitilla vuonna 1804, ja vallanpitäjät pelkäsivät capoeiran antavan kansallisuustunteen ja identiteetin rakennusaineksia. Siirtomaahallintoa koskeva laki vuodelta 1814 laki kielsi muiden alkuperäiskulttuurien ilmentymien ohella kaikki tanssit, jotka eivät olleet eurooppalaista alkuperää. Nämä kulttuurien ilmentymiä koskeneet käytänteet paljastavat, että teoria capoeiran naamioimisesta tanssiksi ei mitä luultavimmin ole paikkansapitävä. Rio de Janeiron poliisin arkistosta tavataan ensimmäiset viranomaisten kirjalliset tiedot capoeirasta. Näissä 1800-luvun alun dokumenteista voidaan nähdä capoeiran väkivaltainen luonne. Vuoden 1809 arkistomateriaalissa capoeiraa kuvataan lajiksi, jossa "käytetään keppiä, puukkoa, nyrkkiä ja partaveistä". Kamppailu- ja teräasetekniikoita harjoiteltiin aktiivisesti kunkin katujengin harjoituksissa, joista oli vastuussa aina joku jengin vanhempi jäsen. Kuvattu capoeira kuului Rio de Janeirossa liikkuvien jengien valtataisteluihin ja ryhmän voimakkaamman identiteetin kasvattamiseen.
Väkivaltaisuudesta kertovat myös Rio de Janeiron sotilaskomission kirjeet sotaministeriölle vuodelta 1821. Eräässä kirjeessä kerrotaan capoeiristojen tappaneen kuusi ihmistä ja puukottaneen useita. Karnevaalien aikana käydyissä taisteluissa rikollisjengien kerrottiin ottelevan "oikeasta tyylistä taistella". Virkavalta vastasi tällaiseen toimintaan kovin ottein. Capoeiraa harjoittelemasta ja käyttämästä tavatut pidätettiin ja heitä kidutettiin. Tämän ajan Rio de Janeiron poliisipäällikön tapoihin kuului leikata kiinnijääneen capoeiristan hauis poikki. Lopuksi kuulusteltava heitettiin vankityrmään. Usein käytettiin myös julkista rangaistusta, esimerkiksi ruoskintaa.
Valtion viranomaiset päättivät aika ajoin käyttää capoeiraa hyödykseen. Hallituksen virkamiehet määräsivät capoeiristoja käytettävän ei-toivottuja saksalaisia ja irlantilaisia lähetyssaarnaajia vastaan 1820-luvun lopulla. Brasilian kruunu hyödynsi capoeiristojen taitoja Paraguayta vastaan käydyssä sodassa vuosina 1865–1870. Sotatoimissa kunnostautumisesta palkinnoksi orjille luvattiin vapaus – tätä lupausta ei kuitenkaan yleisesti täytetty.
Kun Brasiliaan vuonna 1889 sai ensimmäisen rikoslakinsa, capoeiristat saivat erikoismaininnan. Capoeira kriminalisoitiin lain voimalla ja se päätettiin kitkeä lopullisesti pois myös kaupungeista. Código Penal da República dos Estados Unidos do Brasil kyseiseltä vuodelta toteaa, että capoeira, samoin kuin kaikki afrikkalaisen kulttuurin ilmentymät, taide, uskonnot, musiikki ja tanssit ovat kiellettyjä. Lain aiheuttaman vainon vuoksi capoeira taantui useissa osissa Brasiliaa, mutta Bahian osavaltiossa capoeira eli vahvana.
Merkillepantavaa on se, että capoeiraa harjoitettiin 1800-luvulla monissa suurkaupungeissa, kuten Rio de Janeirossa ja Recifessä, lajin väkivaltaisemmassa muodossa. Vuosisadan vaihteessa capoeira kuului kaikkein pahamaineisimpien rikollisten perustaitoihin. Capoeirataidot olivat myös yksilöiden vahvan itsetietoisuuden osasia. Samalla capoeira loi tiiviitä ja vaikeasti kontrolloitavia ryhmiä ja vaarallisia taistelijoita. Capoeiraryhmiä tai katujengejä kutsuttiin yleisnimellä maltas. Uudessa kaupunkimiljöössä capoeirataitoja käytettiin itsepuolustuksen lisäksi henkilökohtaisen kunnian ja omaisuuden hankkimiseen sekä uuden identiteetin rakennusaineena. Rio de Janeiron capoeiraa "capoeira cariocaa", samoin kuin recifeläistä capoeiraa, harrastettiin 1700- ja 1800-luvuilla ilmeisesti kokonaan ilman musiikkia ja se oli tyyliltään ja tarkoitusperiltään paljon väkivaltaisempaa kuin esimerkiksi Bahian capoeira. Teräasetekniikat kuuluivat olennaisena osana capoeira cariocaan. Riodejaneirolainen ja recifeläinen capoeira kuihtuivat lopulta kuitenkin käytännöllisesti katsoen pois poliisin harjoittaman ankaran painostuksen takia 1900-luvun alkuun mennessä.
1900-luku
1900-luvun loppupuolella capoeira on muuttunut melkoisesti. 1960- ja 1970-luvuilla riolaisen Senzala-ryhmän edelleen kehittäessä opetusmenetelmiä ja capoeiraan tuotiin muitakin uutuuksia: vyöjärjestelmät, univormut ja tarkat suoritustavat tiettyjen tekniikoiden suorittamiseen. Senzala-ryhmän opetusmenetelmän ja tietynlaisen standardoinnin suosio on kuitenkin ollut 1900-luvun loppupuolella laajaa. Tätä nykyä käytännössä lähes kaikki maailman capoeira-ryhmät tyylistä riippumatta siis noudattavat Senzala-ryhmän 1960-luvulla käyttöönottamaa opetusmenetelmää, joka puolestaan on perua itämaisista kamppailulajeista.
Ehkä suurimpana muutoksena nähtiin kuitenkin isompien ryhmien synty ja capoeiran leviäminen kaikkiin maailman suurkaupunkeihin. Esimerkiksi johtorakenteeltaan poikkeuksellinen, mestrekoalition hallinnoima Senzala-ryhmä, mestre Camisan ABADÀ-ryhmä, ABADÀ:sta lähteneiden mestre Paulinho Sabián, mestre Bonecon ja mestre Paulãon Capoeira Brasil -ryhmä, mestre Mão Brancan Meia Lua Inteira -ryhmä ja mestre Suassunan Cordão de Ouro -ryhmä ovat kasvaneet valtaviksi, kymmeniätuhansia oppilaita sisältäviksi megaryhmiksi, joilla on toimipisteitä useammalla kuin kahdella mantereella. Lisäksi näistä ryhmistä erkaantuneita pienempiä ryhmiä on vastaavasti vieläkin enemmän. Capoeirakouluja ja -tyylejä saattaa nykyään löytyä useita Skandinaviasta ja jopa pienemmistäkin kaupungeista.
Capoeira ei standardoitumisesta huolimatta ole ollut viime vuosikymmeninäkään aivan harmitonta touhua. Se on hyvin monimuotoista, ja turistin ulottumattomissa olevat Rio de Janeiron slummien rodat ovat nykyäänkin jotain aivan muuta kuin capoeirarodat Suomen kesäisissä puistoissa.
2000-luku
Capoeira on viimeisen kymmenen vuoden aikana jatkanut voimakasta leviämistään ympäri maailmaa, ja seuroja on nykyään runsaasti kaikilla asutuilla mantereilla, likipitäen kaikissa maissa. Suomessa capoeiran harrastajia on oletettavasti noin 800, ja seuroja on suurimmissa kaupungeissa.
Tyylit ja taistelutavat
Capoeira de angola
Capoeira de angola -tyyli on pääosin rauhallisempaa, raskaampaa ja täynnä erilaisia riittejä sekä tapoja. Angola-tyylissä tärkeää ovat erilaiset tapahtumat, kuten passo-á-dois, jossa ottelijat kohtaavat hetkellisesti tiettyjen sääntöjen mukaan. Capoeira angolat ovat monitasoisia ja saattavat toisinaan kiihtyä erittäin nopeiksikin. Angola-tyyliä pidetään perinteisempänä capoeiran tyylinä.
Vicente Ferreira Pastinha
Mestre Pastinhan elämäntyö hänen nimeämänsä capoeira de angola-tyylisuunnan kohdalla on myös ollut hyvin merkittävää capoeiran nykytilaa ajatellen. Mestre Pastinha (Vicente Ferreira Pastinha) avasi capoeira de angola-koulun vuonna 1941. Siellä Pastinhan ideologian mukaista capoeiraa alettiin opettaa ensimmäistä kertaa systemaattisesti. Pastinhan tavoitteena lienee ollut, samoin kuin Bimballa, säilyttää capoeiran kulttuurillinen rikkaus sekä samalla hankkia capoeiralle tietynlainen urheilullinen status. Pastinhan perintöä kunnioittavat nykyään monet capoeira de angola-tyylisuuntaa harjoittelevat capoeiraryhmät keltamustissa univormuissaan.
Mestre Pastinha tuli tunnetuksi capoeiran filosofina monien aforismiensa vuoksi. Mestre Pastinha sokeutui elämän loppuaikana ja kuoli 92 vuoden ikäisenä vuonna 1981 köyhänä ja hylättynä pienessä huoneessaan Brasilian viranomaisten suljettua Largo do Pelourinholla sijaitsevan koulun luvaten avustaa uuden koulun perustamisessa. Pastinha ei kuitenkaan koskaan saanut tätä luvattua koulua. Capoeira de angola jäi kuitenkin elämään.
Capoeira regional
Capoeira regional on tyyliltään nopeaa, ilmavaa ja akrobaattista. Regional-tyylin pelaajia voi nykyään nähdä useiden yhtyeiden musiikkivideoissa ja joissakin mainoksissa. Kuten angola-tyylissäkin, musiikki ja kulttuuri ovat tärkeässä osassa myös regional-tyylissä. Osittain laulut ovat samoja mutta esimerkiksi berimbaulla soitettava rytmi on erilaista sekä musiikin tahti on usein nopeampaa. Laulut lauletaan brasilianportugaliksi.
Manoel dos Reis Machado
Bahiassa capoeiran erään osa-alueen koodisto muokkautui uudestaan, kun muista capoeiratyyleistä erottui regional-tyylisuunta 1930-luvulla. Capoeira regional -koulukunta henkilöityi hyvin vahvasti mestre Bimbaan (Manoel dos Reis Machado), joka lisäsi oppimaansa capoeiraan muista kamppailulajeista vaikutteina tulleita kamppailu- ja taistelutekniikoita, opetusmenetelmiä, uusia ottelumuotoja ja keskiluokkaisuutta. Esimerkiksi jogo de cinturan akrobaattiset ainekset toivat lajiin lisää näyttävyyttä. Bimban capoeira regional, kuten sitä nykyään kutsutaan, sai aluksi nimityksen "bahialainen taistelulaji" (port. luta regional baiana). Myöhemmin nimi capoeira regional vakiintui käytäntöön. Bimban esittelemiin uutuuksiin kuului opetusmenetelmien osalta esimerkiksi valmiiksi suunniteltuja pariharjoituksia, musiikissa Bimba ansioksi luetaan esimerkiksi íuna-rytmin kehittäminen. Bimban suurin saavutus lienee silti ollut capoeiran tietynlainen keskiluokkaistaminen erilaisten seremonioiden, avoimien kurssien ja kamppailullisen käyttäytymiskoodiston kautta.
Musiikki ja soittimet

Rytmiä capoeiristoille soitetaan berimbaulla. Se on puun kuten biribapuun varresta valmistettu, noin seitsemän kämmenmittaa ja halkaisijaltaan pari kämmenmittaa paksu soitin. Päästä päähän on viritetty kieli. Ääntä vahvistava kaikukoppa on kuiva pullokurpitsa, jossa on ympyränmuotoinen aukko. Berimbauta on kolmea tyyppiä matalaäänisestä korkeaääniseen. Soitinta pidetään vasemmassa kädessä. Soittimella voidaan tuottaa kaksi eri ääntä puukepin ja kolikon avulla. Berimbaun rytmit voivat olla luonteeltaan erilaisia, esimerkiksi hitaita tai nopeita, tai harmonisia tai ei-harmonisia. Erilaisten rytmien kautta määrätään tanssin luonne.[7]
Muita capoeiran soittimia ovat pandeiro-tamburiini ja atabaque-rumpu[8] sekä agogô, kaksiosainen lehmänkello, ja reco-reco, raspi.
Berimbaun rytmejä säestetään laululla. Lauluja on kolmen tyyppisiä. Corridosissa solisti laulaa yhden säkeen ja kuoro vastaa samalla kertosäkeellä. Quadrasissa solisti improvisoi neljä säettä ja kuoro vastaa aina samalla kertosäkeellä. Laidanha-laulussa, joka lauletaan ennen pelin alkamista, solisti laulaa ensin yksin ensimmäisen osan ja sen jälkeen kuoron kanssa kuoron vastatessa hänelle toistamalla hänen sanansa. Capoeiran laulujen sanoituksissa on opetuksia, käyttäytymissääntöjä ja elämänfilosofiaa. Moni laulu viittaa johonkin candomblé-yksikköön.[9]
Roda
Capoeriaa otellaan ringissä, jonka nimi on roda (lausutaan brasilianportugaliksi "hoda"). Roda muodostetaan niin, että bateria soittaa yhtenä osana rodan kehää, ja kaikki osallistujat muodostavat yhdessä ympyrän. Ottelu alkaa kahden pelaajan mentyä baterian eteen pyytämään lupaa aloittamiseen, ja sen jälkeen he siirtyvät keskellä ympyrää ottelemaan. Ottelut ovat iloisia tapahtumia, jotka usein ovat capoeiraa parhaimmillaan. Kun ottelun johtaja soittaa berimbauta, hän laulaa ja muut vastaavat lauluihin kuorona.
Vaikka capoeiralla on osin väkivaltainenkin historia, se on nykyään yhteisöllistä ja ystävien keskeistä.
Capoeiraa Suomessa
Capoeiralla ei ole Suomessa kattojärjestöä (kuten ei muuallakaan maailmassa) tai kansallista capoeira-seuraa. Käytännössä capoeiraa harjoitetaan useissa eri seuroissa kaikissa suurissa kaupungeissa ja myös pienemmissä kaupungeissa (esimerkiksi Porvoossa). Jotkin seurat toimivat useammassa kaupungissa, mutta monet ovat yksittäisiä seuroja, jotka toimivat jonkin opettajan alaisuudessa. Molemmat tyylisuunnat ovat hyvin edustettuina.
Lähteet
Capoeira, N. Pieni capoeirakirja. Art House, ISBN 951-884-405-4.
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (in Finnish)

Luokka:Kamppailulajit
Luokka:Brasilialainen kulttuuri
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Millaista itsepuolustusta capoeirassa harjoitetaan?