pienoiskuva|Suomalainen Leopard 2A4 itsenäisyyspäivän valtakunnallisessa paraatissa Lahdessa 2005
Taistelupanssarivaunu (lyhenne tstpsv) on panssarivaunutyyppi. Taistelupanssarivaunut on suunniteltu taistelemaan vihollisen panssarivaunuja vastaan. Vaunun pääaseena on suorasuunnattua tulta ampuva kanuuna. Taistelupanssarivaunun panssarointi on yleensä suunniteltu kestämään sen oman kanuunan suoraa tulta. TAE-sopimus määrittelee taistelupanssarivaunun hyvin suojatuksi ja telaketjuilla liikkuvaksi asejärjestelmäksi, jota ei ole tarkoitettu joukkojen kuljetukseen. Taistelupanssarivaunun massa on vähintään 16,5 tonnia tyhjänä ja ne on aseistettu 360 astetta ympäri kääntyvällä tornilla, jossa on vähintään 75mm:n korkean lähtönopeuden kanuuna.
Nykyaikaiset taistelupanssarivaunut tulivat käyttöön toisen maailmansodan jälkeen. Ensimmäisenä tätä termiä käytettiin brittiläisestä Centurionista. Nimitys ”taistelupanssarivaunu” () on lähtöisin englanninkielisestä maailmasta.
Rakenne
Taistelupanssarivaunun pääosat ovat runko eli lavetti ja pyörivä torni. Rungon sivuilla ovat telaketjut vetopyörineen ja kannatinlaitteet eli telapyörästö. Moottori on yleensä sijoitettu rungon takaosaan. Tornin pääasiallinen tarkoitus on  vaunun pääaseen suuntaaminen, ja siksi sitä voidaan pyörittää akselinsa ympäri 360 astetta.
Miehistö toimii ajajaa lukuun ottamatta rungon ja tornin sisällä sijaitsevassa taistelutilassa. Paksun panssaroinnin, eri puolille taistelutilaa sijoitettujen ammusten ja rungossa olevien polttoainesäiliöiden vuoksi miehistöllä ei ole juuri liikkumatilaa. Tästä poikkeuksena on lataaja, joka toimittaa tehtäväänsä seisten. Ampuja ja johtaja istuvat paikoillaan tornissa joko samalla puolella tai ilman lataajaa kahden puolen tykkiä. Kulku tapahtuu tornin katossa olevista luukuista. Ajajalla on oma luukkunsa rungon katossa. Hätätilanteita varten on rungon pohjassa myös pohjaluukku.
Ominaisuudet
Panssarointi
Taistelupanssarivaunun panssaroinnin paksuus vaihtelee muutamasta senttimetristä jopa 100cm:iin asti. Panssarin paksuuteen vaikuttaa vaunutyyppi ja suojattava paikka. Paksuin panssari on aina edessä, ohuin pohjassa, katossa ja takana. Etenkin vaunun keulassa panssari on viisto suojan maksimoimiseksi.
Onteloammuksia vastaan taistelupanssarivaunu saattaa olla varustettu reaktiivipanssareilla. Nykyaikaisten taistelupanssarivaunujen panssarit on ainakin tärkeimmiltä osin valmistettu panssariteräksen lisäksi keraamisista ja/tai komposiittimateriaaleista, jotka parantavat panssarin suojavaikutusta erityisesti onteloammuksia vastaan. Yhdysvaltain M1A2 Abrams-vaunun panssaroinnissa on käytetty myös köyhdytetystä uraanista valmistettuja panssarilevyjä. Erilaisilla materiaalikerroksilla voidaan parantaa panssarin kestävyyttä eri ammuksia vastaan.
Aseistus ja tähystys
Taistelupanssarivaunun pääase on yleensä 100–125mm:n sileäputkinen panssarivaunukanuuna (poikkeuksena muun muassa Challenger 1 ja 2:n rihlattu). Pääaseen lisäksi taistelupanssarivaunuissa on yleensä ainakin yksi 7,62–12,7mm:n konekivääri. Taistelupanssarivaunut on yleensä varustettu suojasavu- tai aerosoliheittimillä. Joissakin vaunuissa on myös kevyt kranaatinheitin.
Taistelupanssarivaunuihin on suunniteltu järjestelmiä torjuntaohjuksia vastaan. Tällaisia ovat esimerkiksi venäläiset Arena ja Shtora. Edellinen perustuu ohjuksen maalinhaun sekoittamiseen ja jälkimmäinen tutkan ohjaamaan nopeaan heitteeseen.
Panssaroinnin ja maksimaalisen suojauksen vuoksi panssarivaunusta tähystäminen on täytynyt ratkaista erilaisin tavoin, yksinkertaisimmillaan kapeilla tähystysaukoilla. Sittemmin käyttöön ovat tulleet periskoopit, prismat ja kiikarit. Pimeässä toimintaa varten toisen maailmansodan jälkeen tulivat käyttöön infrapunalaitteet, mutta ne on korvattu nykyaikaisissa panssarivaunuissa lämpökameroilla tai valonvahvistimilla.
Liikkuvuus
Taistelupanssarivaunut painavat 40–70 tonnia. Suuren painonsa takia niillä saattaa olla vaikea ylittää isompia vesistöjä. Ongelma on ratkaistu syväkahluulaitteilla. Myös upottavat suot ja metsät haittaavat etenemistä. Maantiellä enimmäisnopeus on 50–60km/h.
Taistelupanssarivaunujen moottori on tavallisesti sijoitettu vaunun takaosaan. Moottorin paikan kertoo hampaistettu vetopyörä. Jos vetopyörä on takana, on myös moottori takana. Tämä vähentää vihollisen suorasuuntaustulen mahdollisuutta tehdä vaunu liikuntakyvyttömäksi. Poikkeuksena on israelilainen Merkava, jonka suunnittelussa on ajateltu toisin. Siinä vaunun miehistön suojaus on pyritty maksimoimaan ja moottori on siksi sijoitettu vaunun etuosaan.
Voimanlähteenä taistelupanssarivaunuissa on useimmiten tehokas 500–1200kW:n diesel-, otto- tai sekamoottori taikka kaasuturbiini. Saksalaiset käyttivät toisessa maailmansodassa lähes poikkeuksetta bensiinimoottoreita.
Miehistö
Tavallisesti nykyaikaisessa taistelupanssarivaunussa on 3–4 hengen miehistö. Vaunussa on oltava johtaja, ampuja ja ajaja. Pääaseen lataamisen suorittaa suunnittelun mukaan joko latausautomatiikka tai neljäs jäsen, lataaja. Esimerkiksi Leopard 2:ssa on neljän hengen miehistö ja T-72:ssa kolme. Vanhemman sukupolven vaunuissa miehistöön kuului edellä mainittujen lisäksi radisti, joka käytti taistelutilanteessa konekivääriä.
Käyttö
Taistelupanssarivaunujen tehtävä on murtaa vihollisen puolustusasema murtokohdassa, tuhota vihollisen panssarivaunut ja toimia etenemisen kärkenä sekä antaa tukea omalle jalkaväelle pääasiallisesti vihollisen panssaroituja ajoneuvoja sekä vihollisen jalkaväkeä vastaan. Vihollisen taistelupanssarivaunuja vastaan käytetään pääsääntöisesti alikaliiperisia nuoliammuksia ja kevyemmin panssaroituja maaleja vastaan taas ontelokranaatteja. Elävää voimaa vastaan käytetään konekivääreitä, sirpalekranaatteja tai monikäyttöammuksia, joissa on ontelopanoksen lisäksi sirpalevaikutus.
Taistelupanssarivaunuja
A

AMX 30 (Ranska)
Arjun (Intia)
Ariete (Italia)
Abrams M1A1 (Yhdysvallat)
Abrams M1A2 (Yhdysvallat)
B
Bhishma, T-90:n kaltainen (Intia)
C
Challenger 1 (Iso-Britannia)
Challenger 2 (Iso-Britannia)
Chieftain Mk 5 (Iso-Britannia)
Centurion (Iso-Britannia)
E
EE-T1 Osório (Brasilia)
K
K1 MBT (Etelä-Korea)
Khalid (Iso-Britannia)
L
pienoiskuva|Bundeswehrin Leopard 2A5
Leopard 1 (Saksa)
Leopard 2 (Saksa) - Puolustusvoimien käytössä on Leopard 2A4 ja 2A6 -taistelupanssarivaunut
Leclerc (Ranska)
M
Merkava Mk. 1, 2, 3 ja 4 (Israel)
MBT 2000 (Pakistan)
Mk 3 (Iso-Britannia)
M60 (Yhdysvallat)
M48A5 (Yhdysvallat)
O
OF-40 (Italia)
P
PT-91 (Puola)
Pz 68 (Sveitsi)
S
Steyr SK-105 Kürassier (Itävalta)
T
Type 59 (Kiina)
Type 62 (Kiina)
Type 69 (Kiina)
Type 80 (Kiina)
Type 74 (Japani)
Type 85 (Kiina)
Type 90 (Japani)
Type 96 (panssarivaunu) (Kiina)
Type 98 (Kiina)
Type 99 (Kiina)
TM-800 (Romania)
T-54 (Venäjä) - Puolustusvoimien aikaisempi taistelupanssarivaunu
T-55 (Venäjä) - Puolustusvoimien aikaisempi taistelupanssarivaunu
T-55M (Venäjä/Suomi) - Puolustusvoimien aikaisempi taistelupanssarivaunu
T-62 (Venäjä)
T-64 (Venäjä)
T-72 (Venäjä) - Puolustusvoimien edellinen taistelupanssarivaunu
T-80 (Venäjä)
T-90 (Venäjä)
T-84 (Ukraina)
TAM (Saksa-Itävalta/Argentiina)
Z
Zulfiqar (Iran)
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Christopher F. Foss| title = Tanks and combat vehicles recocnition guide| publisher = Jane´s| year = 2003}}
Trewhitt, Philip: Panssarivaunut ja panssaroidut ajoneuvot, Karisto Oy, Hämeenlinna, 2009, suom. Petri Kortesuo ISBN 978-951-23-5145-9

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Hyeenat (Hyaenidae) on petoeläinten heimo. Heimoon kuuluu neljä lajia, joista kaikkia tavataan Afrikassa; juovahyeenaa myös Lähi-idässä ja Intiassa. Hyeenat ovat läheisempää sukua kissaeläimille, sivettieläimille ja mangusteille kuin koiraeläimille.[1]
Kuvaus
Hyeenoille tyypillistä on vankka ruumiinrakenne, voimakaspiirteinen pää ja suuret korvat.[2] Heimon erityispiirteitä ovat muita nisäkkäitä vahvemmat leuat, joilla ne voivat murskata kovaakin luuta, ja hyvin tehokas ruoansulatus.[3] Sulamattoman ravinnon hyeenat oksentavat, ja ne ulostavat lähinnä kalkkia.[4] Vain sarvet ja sorkat ne jättävät rauhaan. Hyeenat juoksevat siirtäen saman puolen etu- ja takaraajaa samanaikaisesti. Hyeenojen haju- ja kuuloaisti ovat erittäin tarkat mutta näköaisti on heikko.[3]
Hyeenat metsästävät isoja saaliseläimiä laumoissa, mutta pienempiä yksikseen. Monet hyeenalajit syövät raatojakin.
Lajit
Täplähyeena (Crocuta crocuta)
Rusko- eli vaippahyeena (Hyaena brunnea)
Juovahyeena (Hyaena hyaena)
Maasusi (Proteles cristatus)
Täplähyeena, hyeenoista suurin, saalistaa isojakin eläimiä ja käy myös haaskalla. Hyeena-sanalla tarkoitetaan usein nimenomaan täplähyeenaa.
Juova- ja ruskohyeena ovat pikkueläinten, hedelmien ja raatojen syöjiä.
Muista hyeenoista poiketen maasusi ei käy haaskoilla, eikä se tapa suuria eläimiä, johtuen sen verraten heikoista leuoista ja pienestä koosta. Maasusi on arka termiittien syöjä. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008 maasuden uudeksi suomenkieliseksi nimeksi termiittihyeenaa.[5]
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Henry Alfred Kissinger  [kʰɪsɪndʒɚ] (oik. Heinz Alfred Kissinger  [kʰɪsɪŋgə]; s. 27. toukokuuta 1923 Fürth, Saksa) on amerikanjuutalainen[1] diplomaatti ja Yhdysvaltain ulkoministeri Nixonin ja Fordin kausilla 1973–1977 ja Nobelin rauhanpalkinnon saaja. Kissinger oli tärkeä, mutta kiistelty Yhdysvaltojen ulkopolitiikan vaikuttaja vuosina 1969–1977. Hän aloitti liennytyspolitiikan ja neuvottelut strategisten aseiden rajoittamisesta, loi yhteyden Kiinan kommunistijohtoon ja oli lopettamassa Vietnamin sotaa.
Vietnamin sodan rauhansopimus toi Kissingerille Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1973 yhdessä Pohjois-Vietnamin ulkoministeri Lê Ðức Thọn kanssa, joka kuitenkin kieltäytyi palkinnosta.[2]
Nuoruusvuodet ja opiskelu
Kissinger oli syntyisin juutalaisperheestä ja siksi joutui muuttamaan kansallissosialistisen Saksan vainojen vuoksi 14-vuotiaana Yhdysvaltoihin 1938. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 19. kesäkuuta 1943. Hän suoritti ylioppilastutkinnon George Washington High Schoolissa. Kissinger palveli USA:n maavoimissa kersanttina.
Kissinger on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (BA) tieteessä ja taiteessa korkeimmilla arvosanoilla Harvardin yliopistossa vuonna 1950. Filosofian tutkinnot seurasivat 1952 (MA) ja 1954 (Ph.D). Hän on poliittiseltaan vakaumukseltaan liberaali republikaani. Hänestä tuli kuvernööri Nelson Rockefellerin neuvonantaja. Richard Nixonin presidentinvaalivoiton jälkeen hän pääsi tämän kansallisen turvallisuuden neuvonantajaksi.
Poliittinen toiminta

Kissinger oli Nixonin Kansallisen turvallisuuden neuvonantajana (ulkopoliittisena neuvonantajana) 1969–1973. Nixonin ulkoministerinä hän oli vuosina 1973–1974. Hän oli myös presidentti Gerald Fordin ulkoministerinä 1974–1977. Ministerikautensa jälkeen Kissinger on työskennellyt konsulttina ja luennoitsijana sekä kirjoittanut useita kirjoja poliittisesta historiasta.[2]
Kissinger neuvotteli syyskuussa 1976 eteläisen Afrikan tilanteesta. Hän aloitti neuvottelut 4. syyskuuta Zürichissa Etelä-Afrikan pääministerin Johannes Vorsterin kanssa. 7. syyskuuta Kissingerin ilmoitettiin aloittavan Afrikan kierroksen Tansaniasta, johon hän saapui 13. syyskuuta. Hän neuvotteli Tansanian presidentin Julius Nyereren kanssa Rhodesian ja Namibian tilanteesta, mutta 15. syyskuuta uutisoitiin, että afrikkalaiset eivät olleet tyytyväisiä tuloksiin. Kissinger jatkoi neuvotteluja kaksi päivää myöhemmin Vorsterin kanssa. Neuvottelut kestivät aina syyskuun 23. päivään saakka. Rhodesian pääministeri Ian Smith hyväksyi seuraavana päivänä Kissingerin sovitteluesityksen Rhodesian kriisin ratkaisemiseksi, mutta viisi Rhodesian naapurimaata hylkäsi ehdotuksen 26. syyskuuta.[3]
Kritiikki
Kissingerin toimintatapana oli salamyhkäisyys. Hän aloitti neuvottelut Kiinan kanssa kertomatta siitä Yhdysvaltojen YK-lähettiläälle. Kriitikot ovat syyttäneet häntä sotarikoksista Kambodžan pommitusten ja Chilen Salvador Allenden kaatamisen yhteydessä.[4] Vuonna 2001 Christopher Hitchens julkaisi kirjan The Trial of Henry Kissinger, jossa Hitchens syytti Kissingeriä kansanmurhaajaksi ja sotarikolliseksi. Kissingerin käynnistämissä pommituksissa[5] Kambodžaan pudotettiin vuosina 1965–1973 yhteensä 2756941 tonnia räjähteitä.[6]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ferguson, Niall| title = Kissinger Volume I. 1923–1968: The Idealist| location = New York| publisher = Penguin Press| year = 2015| isbn = 978-1-59420-653-5}}
Hersh, Seymour: The Price of Power: Kissinger in the Nixon White House. 1983.
Klitzing, Holger: The Nemesis of Stability. Henry A. Kissinger's Ambivalent Relationship with Germany. Trier: WVT 2007. ISBN 978-3-88476-942-3.
Aiheesta muualla
Salmela, S:  Voima 8/2003.

Luokka:Nobelin rauhanpalkinnon saajat
Luokka:Yhdysvaltain ulkoministerit
Luokka:Yhdysvaltalaiset diplomaatit
Luokka:Kansainvälisen olympiakomitean jäsenet
Luokka:Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Luokka:Presidential Medal of Freedom
Luokka:Amerikansaksalaiset
Luokka:Vuonna 1923 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Viini on tuoreista viinirypäleistä tai rypälemehusta käyttämällä valmistettu mieto alkoholijuoma. Viineissä on alkoholia yleensä 10–15 prosenttia, ja niiden alkoholi on yksinomaan käymisteitse muodostunut. Viinejä ovat punaviini, valkoviini ja roseeviini sekä hiilidioksidia sisältävät kuohuviinit. Väkevät viinit, kuten sherry, portviini ja vermutti, valmistetaan viinistä lisäämällä siihen tislattua väkiviinaa ja usein myös rypälemehua.[1]
Viiniä nautitaan ruoka- ja seurustelujuomana. Viininmaistelu on harrastusmuotoista viinin maun, tuoksun ja ulkonäön arviointia. Viinillä on myös suuri merkitys erilaisissa seremonioissa: kuohuviinimaljoilla toivotetaan onnea, ja kristillisessä ehtoollisessa nautitaan leipää ja viiniä.
Viinin valmistus keksittiin Iranin ja Kaukasuksen seuduilla noin 7000 vuotta sitten, ja viinin viljely levisi Eurooppaan jo antiikin aikoina. Maailman suurimmat viinintuottajamaat ovat Ranska, Italia ja Espanja, mutta myös Yhdysvallat, Argentiina, Chile, Etelä-Afrikka, Australia ja Kiina tuottavat nykyisin paljon viiniä.
Historia

Varhaishistoria
Vanhimmat todisteet viinistä ovat löytyneet Zagrosvuorten pohjoisrinteiltä nykyisen Iranin alueelta yli 7000 vuoden takaa. Kaukasukselta Kaspianmeren rannalta on tehty sitäkin vanhempia löytöjä, mutta niissä on voinut olla kyse luonnonvaraisesta eikä viljellystä viinirypäleestä.[2] Maailman varhaisimman tunnetun viininvalmistamon jäännökset on löydetty syrjäisestä luolasta Armenian eteläosasta noin 6100 vuoden takaa.[3]
Kaksoisvirtainmaan ensimmäiset korkeakulttuurit toivat viinejä Kaukasukselta, sillä Kaksoisvirtainmaassa oli liian kuuma ja kuiva ilmasto viininviljelyyn. Uusassyrialaisen valtakunnan aikana viininviljely oli jo levinnyt maassa laajalle. Myös muinaisessa Egyptissä viljeltiin jonkin verran viiniä, etenkin uskonnollisiin menoihin. Koko Lähi-idässä käytettiin tuolloin lähinnä punaviiniä.[4] Anatolian viininviljely oli kehittynyt etenkin heettien myötä laaja-alaiseksi.[5] Viininviljely levisi myös itään ja saavutti Kiinan viimeistään 100-luvulla eaa.[6]
Eurooppaan viini levisi etenkin foinikialaisten ansiosta, jotka kävivät syyrialaisella viinillä merikauppaa koko Välimeren alueella. Kreetan saaren minolainen kulttuuri tunsi viinin jo vuoden 1700 eaa. tienoilla. Kreetan valloittaneet mykeneläiset omaksuivat viinin 1400-luvulla eaa. ja antoivat sille sen nykyisen nimen.[7]

Kreikka

Kreikassa viini tuli suosituksi jo mykeneläisenä aikana. Viiniuhrit ja viinijuhlat mainitaan muun muassa Homeroksen Ilias- ja Odysseia-eepoksissa, jotka kuvaavat tapahtumia jo toiselta vuosituhannelta eaa. Myöhemmin Kreikassa syntyi viinin jumalan Dionysoksen suosittu kultti, ja viiniviljelmät olivat koko maassa yleisiä jo viimeistään 700-luvulla eaa.[8]
Rooman valtakunta
Viini tuli Italiaan luultavasti foinikialaisten ja kreikkalaisten siirtokuntien mukana, ja jo etruskit saattoivat käyttää viiniä uskonnollisissa yhteyksissä. Roomalaisen perimätiedon mukaan viinikulttuuri tuli Roomaan 600-luvun alussa eaa. kuningas Numa Pompiliuksen myötä.[9] Viini oli oleellinen osa Rooman elämää, ja sitä nautittiin etenkin kaupungin monina juhlapäivinä. Keskimääräinen roomalainen joi viiniä yli 150 litraa vuodessa, ja maustetut viinit olivat erityisen suosittuja.[10] Roomalaiset levittivät viininviljelyä myös hallitsemilleen alueille Euroopassa.[11]
Keskiaika

Rooman valtakunnan kukistumisen jälkeen viinin arvostus Euroopassa väheni. Kristinuskon leviäminen Keski-Eurooppaan piristi taas viinikulttuuria, sillä kristinusko pyhittää ehtoollisviinin. Keskiajalla viininviljelyksen tuntemus siirtyi ennen kaikkea luostareille, jotka hallinnoivat viininviljelymaita.[12] Myös aateliston viiniharrastus oli tärkeä tekijä viinikulttuurin säilymisen kannalta.[13]
Keskiajalla viinit juotiin yleensä nuorina, sillä viini ei säilynyt hyvin. Viinin säilyvyyttä parannettiin usein kiehauttamalla mäski ennen käymistä ja lisäämällä näin saatua keitettyä viiniä tavalliseen viiniin. Makeat viinit olivat keskiajalla suosituimpia, ja valkoviini oli punaviiniä kalliimpaa.[14] Viiniä käytettiin keskiajalla usein sairaanhoidossa, ja viinin oli myös havaittu olevan hygieenisempää kuin vesi. Toisaalta liiallisen viininjuonnin haitat tunnettiin, ja niistä varoiteltiin kirjallisuudessa.[15]
1200-luvulta alkaen vahvistuneet Italian kaupunkivaltiot olivat tärkeitä viinin viljelijöitä ja myyjiä. Viiniä juotiinkin keskiajalla paljon. Pohjoisimmillaan viiniä viljeltiin toisen vuosituhannen alussa Pohjois-Ranskassa ja Englannissa, sillä ilmasto oli silloin nykyistä lämpimämpi. Itäisellä Välimerellä islamin nousu tyrehdytti viinintuotannon lähes kokonaan joissain maissa.[16]
Viininviljelyn leviäminen löytöretkien myötä
Viininviljely levisi 1500-luvulla Amerikan löytämisen jälkeen eurooppalaisten, etenkin jesuiittojen mukana Amerikkaan. Espanjalaiset toivat omat lajikkeensa ja aloittivat paikalliseen kulutukseen tarkoitetun viininviljelyn, ja 1500-luvun loppuun mennessä amerikkalaista viiniä tuotiin jo Eurooppaankin. Chilen viinintuotanto kukoisti 1800-luvulla, ja myös Argentiinan Mendozan alueesta tuli merkittävä viinintuottaja 1800-luvun loppupuolella.[17] Pohjois-Amerikassa viinintuotanto alkoi varsinaisesti 1800-luvulla Kaliforniassa.[18]
Espanjalaiset ja portugalilaiset aloittivat viininviljelyn hallitsemillaan Atlantin saarilla Kanariansaarilla, Azoreilla ja Madeiralla 1600-luvulla.[19] Etelä-Afrikassa alettiin viljellä viiniä vuonna 1658, ja maasta tuli tärkeä viinilastin täydennyssatama Euroopasta Kaukoitään matkaaville laivoille.[20] Viinikulttuuri levisi Australiaan ja Uuteen-Seelantiin 1700-luvun lopussa englantilaisten rangaistussiirtoloiden kautta.[21]
Kiinassa viini oli tunnettu ja kauan, mutta nykyaikainen viininviljely aloitettiin Shandongissa 1892. Maan viinintuotanto alkoi laajeta voimakkaasti 1980-luvulla.[22]
Uusi aika ja viininviljelyn kehitys

Viinin viljely ja säilytys kehittyivät 1600-luvun lopulta alkaen nopeasti. Rypälelaaduista jalostettiin entistä kestävämpiä. Viiniä alettiin laajemmassa määrin pullottaa luonnonkorkilla suljettuihin lasipulloihin. 1700-luvulla sokerin käytön yleistymisen myötä myös viineihin alettiin lisätä suoraan sokeria. Ajan viiniuutuuksia olivat samppanja, portviini, marsala, sherry ja vermutti sekä Bordeaux’n alueen viinit.[23] Kalliit merkkiviinit nousivat 1700-luvulla aateliston ja porvariston suosioon. 1500-luvun lopulla kehitetty unkarilainen makea tokajiviini oli yksi aikakauden muotiviineistä Keski-Euroopassa, ja portviini oli erityisen suosittua Englannissa.[24] Ranskan vallankumous 1789 jälkeen viinintuotanto laajeni, kun viininviljely vapautettiin vanhoista rajoituksista ja veroista.[25]
1700- ja 1800-lukujen vaihteessa viinistä saatiin alkoholipitoisempaa ja paremmin säilyvää lisäämällä siihen sokeria käymisprosessin alussa.[26] Viinien teollinen tuotanto ja mainonta syntyivät 1800-luvulla.[27] Suomessa viini alkoi Zachris Topeliuksen mukaan tulla yleisempään käyttöön 1840-luvulla.[28]
1800-luvun viiniepidemiat
1800-luvulla maailman viinitarhat kärsivät useista epidemioista. 1840-luvulla ilmestynyt tuholaissieni Oidium tuckerii tuhosi Ranskan ja Välimeren viiniviljelmiä, ja 1860-luvulla Amerikasta Ranskaan tullut viinikirva (Phylloxera vastatrix) tuhosi vuosisadan loppuun mennessä suurimman osan eurooppalaisista viiniviljelmistä. Viinikirvaepidemian seurauksena Ranskan viininviljelyala supistui, mutta samalla viinin tuotanto tehostui ja laajeni uusille alueille kuten Australiaan ja Algeriaan. Viinikirva voitettiin varttamalla eurooppalaiset viiniköynnökset amerikkalaisiin juuriin.[29]
Nykyaika
Viljelymenetelmät ovat kehittyneet 1900-luvulla muun muassa koneellistumisen myötä.[30] 1900-luvun merkittävimpiä viiniuutuuksia on ollut uuden sadon viini, vin nouveau, kuten Beaujolais Nouveau. Lasipullojen rinnalle ovat tulleet muovipakkaukset ja luonnonkorkin rinnalle kierrekorkki ja muovikorkki.[31]
Toisen maailmansodan jälkeen viinistä on ollut ylituotantoa, joka johtuu viininviljelyn tehostumisesta ja viininkulutuksen vähentymisestä. Ylituotannon vuoksi viininviljelmien määrää vähennettiin Euroopassa ja Australiassa 1980-luvun alussa 10 prosentilla. Ranskassa ja Italiassa viinin kulutus on laskenut; toisaalta monissa pienissä viinimaissa kulutus on lisääntynyt.[32]
Suurimmat viinimaat ottivat 1900-luvulla käyttöön yksi kerrallaan omat alkuperäluokituksensa, joilla on pyritty takaamaan viinin alkuperä, valmistustapa ja käytetyt lajikkeet.[33]
Viljely

Tuotantoalueet
Viininviljelyyn soveltuva alue on sekä pohjoisella että eteläisellä pallonpuoliskolla pääosin 30. ja 50. leveysasteen välille. Kylmemmässä ilmastossa talvipakkaset vahingoittavat köynnöksiä ja lyhyt kasvukausi estää viinien kypsymisen, ja kuumassa ilmastossa rypälemehun happopitoisuus jää liian pieneksi, mikä huonontaa makua. Euroopassa pääviljelyalue ulottuu Välimereltä Etelä-Saksaan.[34] Muun maailman eli Uuden maailman tärkeimmät viinialueet ovat Yhdysvaltojen länsirannikko, Australia, Uusi-Seelanti, Chile, Argentiina ja Etelä-Afrikka.[34]
Viiniköynnös viihtyy köyhässä maaperässä; liian rikkaassa maaperässä se tuottaa liian suuren sadon, minkä seurauksena maku kärsii. Paras maaperä viininviljelyyn on mineraalipitoinen ja hyvin vettä läpäisevä.[34] Köynnös vaatii kasvukautena paljon aurinkoa, minkä takia sään vaihtelu vaikuttaa viinisadon epätasaisuuteen. Ilmasto-olosuhteiden optimoimiseksi esimerkiksi Saksassa köynnökset sijoitetaan mahdollisimman aurinkoisille rinteille, mutta Espanjassa joitain lajikkeita viljellään viileillä vuoristoseuduilla.[34]
Vanhan maailman viinintuotantoa

Vanhan maailman eli Euroopan viinintuotantoa leimaavat perinteisyys ja tiukat säädökset. Eurooppalaiset viinintuottajat ja osuuskunnat ovat usein pieniä, ja viininviljely on Euroopassa enemmän elämäntapa kuin elinkeino. Viljelytapa, käytettävät lajikkeet, maksimisato, alkoholipitoisuus, tammen käyttö ja viinin makeusaste määritellään Euroopassa tarkoilla säännöillä, ja esimerkiksi viljelmien keinokastelu on Euroopassa kiellettyä. Eurooppalaiset viinit ovat maultaan melko tanniinisia, ja paikalliset olosuhteet vaikuttavat makuun huomattavan paljon.[35]
Ranskalaisen viinin laatuluokat ovat Appellation d’origine contrôlée (AOC tai AC), Vin délimité de Qualité supérieure (VDQS), Vin de pays (alueviini) ja Vins de table (pöytäviini). Ranskan viisi tärkeintä viinialuetta ovat Bordeaux, Bourgogne, Rhône, Loire ja Alsace. Pohjoisen Champagnessa tuotetaan samppanjaa.[36]
Italialaiset viinit jaetaan laatuviineihin Denominazione di origine controllata e garantia (DOCG) ja Denominazione di origine controllata (DOC), sekä pöytäviineihin, joista Indicazione geografica tipica (IGT) -viinien etiketeissä on maantieteellinen merkintä. Italian parhaimmat viinit tulevat pohjoisesta Piemonten, Toscanan ja Veneton alueelta.[36]
Espanjassa on käytössä monitasoinen luokitus. Perusryhmittely tapahtuu EU:n nimisuojajärjestelmän perusteella SAN- ja SMM-viineihin sekä rypälelajikeviineihin. Neljäs ryhmä ovat luokittelemattomat viinit. SAN-viinit () jaetaan edelleen alaluokkiin, joista tärkeimmät ovat Denominaciónes de origen calificada (DOCa) ja Denominaciónes de origen (DO).[37][38] Pohjois-Espanjan La Rioja on Espanjan tärkein viinialue, josta tulee pääosin punaviinejä. Espanjan merkittävin lajike on Tempranillo.[36]
Saksassa tuotetaan pääasiallisesti puolikuivia tai makeita valkoviinejä. Rypälelajikkeista tunnetuin on Riesling, mutta eniten käytetty on Müller-Thurgau. Saksan tunnetuimmat viinialueet ovat Mosel ja Rheingau.[36]
Uuden maailman viinintuotantoa

Uuden maailman eli Euroopan ulkopuolisen alueen viinintuotanto on uudenaikaisempaa kuin Euroopassa. Viiniviljelykset ovat suuria, keinokastelu on sallittua, uutta tekniikkaa käytetään paljon, ja jalostettuja hiivoja lisätään viiniin vapaammin kuin Euroopassa. Markkinat ohjaavat viinien laatua ja hintatasoa herkästi, minkä seurauksena laatu on tasaisempaa. Uuden maailman viinit ovat eurooppalaisia viinejä hedelmäisempiä, täyteläisempiä ja nopeammin juotaviksi kypsyviä.[35]
Kalifornia tuottaa suurimman osan Yhdysvaltain viineistä. Tärkeimmät rypälelajikkeet ovat Zinfandel, Merlot, Cabernet Sauvignon ja Chardonnay. Australiassa viinejä tuotetaan lähinnä etelässä. Tärkein lajike on Shiraz eli Syrah. Etelä-Afrikan viinialueet sijaitsevat Kapkaupungin läheisyydessä. Maan yleisin vaalea rypäle on Chenin Blanc eli Steen. Punaisista rypäleistä tärkeitä ovat Cabernet Sauvignon, Shiraz ja Pinotage.[39]
Argentiinan tärkein viininviljelyalue on Andien juurella sijaitseva Mendozan maakunta. Siellä tuotetaan eniten punaviiniä, ja sen tärkeimpänä rypäleenä pidetään Malbec-rypälettä. Chilen viinit tuotetaan etupäässä Keskuslaakson alueella. Tärkeimmät rypäleet ovat Cabernet Sauvignon, Merlot ja valkoisista Chardonnay.[39]
Kiinan tärkeimmät viininviljelyalueet ovat maan pohjoisissa keskiosissa. Suurin viininviljelyalue on Shandongin maakunnan pohjoisosassa. Nykyaikaisiin viineihin malli on otettu Ranskasta, ja suosituimpia rypäleitä ovat Cabernet Sauvignon, Pinot Noir, Merlot ja Chardonnay.[22] Kiina vie toistaiseksi lähinnä halpaviinejä.[40]

Suurimmat viinintuottajamaat

Rypälelajikkeet

Rypälelajike, josta viini tehdään, määrää aromin ja maun peruslaadun. Merkittävimmät tummat rypälelajikkeet ovat Cabernet Sauvignon, Merlot, Syrah (Euroopan ulkopuolella nimellä Shiraz) ja Pinot Noir ja merkittävimmät vaaleat rypälelajikkeet Chardonnay, Sauvignon Blanc ja Riesling.[44] Euroopassa on käytössä yli tuhat erilaista rypälelajiketta, joista useimmat ovat paikallisia. Euroopan viineissä suositaan rypälesekoituksia, joissa saatetaan käyttää kymmeniäkin eri lajikkeita. Euroopan ulkopuolella lajikkeita on korkeintaan muutama kymmenen, ja ne ovat harvoin paikallisia. Viini tehdään siellä yleensä yhdestä tai kahdesta lajikkeesta, ja käytetty rypälelajike merkitään usein etikettiin suurilla kirjaimilla.[35]
Maailman kymmenen viljellyintä rypälelajiketta vuonna 2010 olivat järjestyksessä: Cabernet Sauvignon, Merlot, Airen, Tempranillo, Chardonnay, Syrah, Garnacha Tinta, Sauvignon Blanc, Trebbiano ja Pinot Noir.[45]
Ranskan Bordeaux’n alueelta peräisin olevaa Cabernet Sauvignonia pidetään tasapainoisen makuisena lajikkeena, ja se on maailman suosituin ja viljellyin punaisten laatuviinien rypälelajike.[44] Merlot-viinit tunnetaan pehmeästä mausta, mikä tekee niistä helposti lähestyttäviä.[46] Syrah-viinit ovat täyteläisiä, tanniinisia ja voimakkaan värisiä, ja niitä tuotetaan erityisesti lämpimillä seuduilla.[47] Hankalasti viljeltävänä tunnettu Pinot Noir viihtyy parhaiten viileillä seuduilla, ja sitä käytetään erityisesti samppanjaan. Pinot Noir tuottaa hedelmäisiä ja hapokkaita viinejä.[48]
Helposti viljeltävä Chardonnay on laatuviineissä eniten viljelty vaalea lajike. Chardonnay-viinit ovat täyteläisiä ja hedelmäisiä.[49] Sauvignon Blanc -viinit ovat kepeitä, aromaattisia ja hapokkaita, ja niitä tuotetaan melko viileillä alueilla, etenkin Loiren seudulla.[50] Saksassa ja muissa viileissä maissa suositusta Rieslingistä saadaan hapokkaita ja mineraalisia viinejä.[51]
Viljely ja korjuu

Viiniköynnös lähtee kasvamaan keväällä. Se kukkii Euroopassa yleensä toukokuun lopulla ja kasvattaa sitten rypäleitä. Kasvukauden aikana köynnösten oksia karsitaan ja usein myös rypäleterttuja harvennetaan. Torjunta-aineita käytetään yleisesti, sillä köynnökset ovat herkkiä taudeille ja tuhohyönteisille. Sadonkorjuu on alueesta ja lajikkeesta riippuen elo–lokakuussa, ja kukinnan ja sadonkorjuun välillä on noin sata päivää. Makeisiin viineihin tarkoitetut rypäleet kerätään myöhään, jotta niiden sokeripitoisuus olisi mahdollisimman suuri. Rypälesadon onnistumiseen vaikuttavat sadonkorjuun aikainen ja sitä ennen oleva sää. Korjuu tehdään tasaisilla mailla usein koneellisesti, mutta vaikeammassa maastossa käsin. Käsinkorjuu mahdollistaa myös rypäleiden valikoimisen korjattaessa.[34]
Korjuun jälkeen viiniköynnökset valmistellaan seuraavaa kasvukautta varten leikkaamalla ne sopivaan muotoon. Niihin jätetään yleensä 6–10 silmua, jotka on leikattu sopivaan kasvusuuntaan. Köynnökset sidotaan usein pitkiin vaijereihin.[34]
Valmistus

Korjuun jälkeen rypäleet erotetaan rangoista, murskataan ja laitetaan sammioon käymään. Mehuun voidaan lisätä sokeria tai viinihappoa, jos niitä ei ole viljelyalueen ilmastosta johtuen riittävästi. Mehuun lisätään yleensä myös rikkidioksidia, joka eliminoi turhat bakteerit ja hiivat mehusta ja suojaa sitä hapettumiselta. Viini käy runsaasta viikosta neljään viikkoon; sen jälkeen siitä poistetaan sakkaa ja sen annetaan levätä vielä muutaman kuukauden ajan ennen pullotusta.[52][53] Mikäli viinistä halutaan sokeritonta eli kuivaa, käymisen annetaan tapahtua loppuun asti. Jos viinistä halutaan makeaa, käyminen keskeytetään lämpötilaa alentamalla tai lisäämällä alkoholia.[54]
Käymisastiat ovat nykyään usein ruostumatonta terästä, mutta huippuviinejä käytetään yhä pienissä tammitynnyreissä. Rypälemehun sokeri muuttuu alkoholikäymisessä hiivasienten vaikutuksesta alkoholiksi ja hiilidioksidiksi, joka pääosin haihtuu, kuohuviinien valmistusta lukuun ottamatta.[53] Alkoholikäymisen yhteydessä muodostuu etyylialkoholin ja hiilidioksidin ohella joukko sivutuotteita, kuten muita alkoholeja, glyserolia, meripihkahappoa, estereitä, aldehydejä, terpeenejä ja laktoneita.[55]
Punaviinejä valmistettaessa rypäleiden kuoret pidetään mehussa siihen asti, kunnes niistä on liuennut viiniin väriä ja tanniineja. Käymisen aikana kuorimassaa sekoitetaan, jotta liukeneminen nopeutuisi. Käymisen lopuksi juokseva punaviini valutetaan astian pohjasta toiseen astiaan. Kuorimassasta puristettu viini varastoidaan erikseen, ja sitä voidaan sekoittaa juoksevaan viiniin antamaan karvautta ja väriä. Lopuksi punaviini käy läpi maitohappokäymisen, jossa omenahapot muuttuvat pehmeämmän makuisiksi maitohapoiksi.[53]
Valkoviinien valmistuksessa kuoret poistetaan jo käymisen alussa, jotta niistä ei liukene viiniin väriä ja tanniineja. Valkoviiniä tehdään yleensä vaaleista rypäleistä, mutta sitä voidaan tehdä tummakuorisistakin rypäleistä, sillä kaikkien rypäleiden mehu ilman kuoria on vaalean vihertävää. Valkoviiniastioita jäähdytetään käymisen aikana, jotta viiniin saadaan hedelmäinen maku. Valkoviinien ei yleensä anneta käydä läpi maitohappokäymistä kuten punaviinien, sillä niiden kuuluu yleensä olla kirpeitä ja hapokkaita. Valkoviinin voidaan antaa levätä hiivasakan kanssa, mikä antaa viiniin lisämakua autolyysin kautta.[53]
Punaviinien käymislämpötila on 26–30 astetta ja valkoviinien alle 20 astetta. Punaviinejä käytetään runsaan viikon ajan ja valkoviinejä parista viikosta kuukauteen.[52]
Roseeviini on punaviinirypäleistä tehtävä vaaleanpunainen viini. Roseen perinteisessä valmistusmenetelmässä rypäleiden kuoret saavat olla melko lyhyen ajan käyvässä mehussa, jolloin viiniin liukenee vain osa kuorien väristä. Puristusajankohtaa säätelemällä viinistä saadaan enemmän tai vähemmän värillistä. Toinen valmistustapa on saignée-tekniikka, jossa vaaleampi mehu valutetaan punaviinin käymisastioista ja siitä tehdään sitten roseeta. Kolmas tapa valmistaa roseen nimellä myytävää viiniä on sekoittamalla puna- ja valkoviiniä.[56]
Kuohuviinit valmistetaan normaaliin tapaan tehdyistä miedoista viineistä lisäämällä niihin sokeria ja kuohuviinihiivaa. Sen jälkeen viinin annetaan käydä suljetussa tilassa, jolloin käymisessä muodostuva hiilidioksidi jää liuenneena viiniin ja tästä tulee kuohuvaa. Toinen käyminen voi tapahtua joko pulloissa tai painesäiliöissä.[57] Kuuluisin ja parhaana pidetty kuohuviinityyppi on samppanja. Sitä valmistetaan vain Ranskassa Champagnen alueella tarkoin määritellyllä menetelmällä. Toinen tunnettu kuohuviinityyppi on katalonialainen cava.[58]
Väkeviä viinejä tehdään yleensä lisäämällä viiniin väkiviinaa kesken käymisen. Tunnetuimpia väkeviä viinejä ovat portviini, madeira, sherry, setúbal ja málaga.[59]

Käymisen jälkeen ennen pullotusta viini kypsytetään tynnyreissä, jotka ovat usein tammea. Kypsytyksen aikana viiniä kirkastetaan muutaman kerran valuttamalla se pois sakan päältä. Kypsytys kestää yleensä seuraavaan satokauteen asti, jolloin viini ensin yleensä suodatetaan ja sitten pullotetaan. Pullotuksen yhteydessä viineihin lisätään rikkidioksidia jälkikäymisen sekä hapen kanssa reagoimisen estämiseksi.[53]
Tuotantomääräyksiä ja -säädöksiä
Euroopan unionin alueella on voimassa monia viiniä koskevia säädöksiä, jotka säätelevät esimerkiksi viinin viljelemistä, tuotannon dokumentointia, valmistusta, sokeripitoisuuden luokittelua, alkoholipitoisuutta, sekoittamista, muokkaamista, lisäaineita ja etikettejä.[60] Lämpimillä alueilla rypälemehuun saa lisätä 1,5 grammaa viinihappoa jokaista mehulitraa kohti. Viileillä alueilla happoja voidaan neutraloida kalium- tai kalsiumtartraatilla. Viinin alkoholipitoisuutta saa nostaa makeuttamalla mehua tiivistetyllä rypälemehulla tai sokerilla, tai tiivistämällä viiniä. Sallittua on enintään kahden alkoholiprosentin suuruinen lisäys.[61] Rikkidioksidia punaviinissä saa olla viinityypistä riippuen noin 70–100 milligrammaa litraa kohden.[62]
Maku
Maun syntyminen
Viinistä on vettä 80–85 prosenttia, alkoholia yleensä 10–15 prosenttia ja pari prosenttia noin 500 ainesosaa, joista viinin maku muodostuu. Viinirypäleen omat makuaineet eli viinin primääriaromit ovat kokonaisuus, jonka muodostavat viiniköynnöksen viljelymaaperä, ilmasto, sääolot ja viinitarhan sijainti. Tätä kokonaisuutta kutsutaan ranskankielisellä nimellä terroir. Sekundääriarominsa viini saa valmistusvaiheessa, jossa voidaan vaikuttaa muun muassa viinin hedelmäisyyteen, hapokkuuteen, tanniinisuuteen ja tammiaromeihin. Pullotuksen jälkeinen kypsytys tuottaa parhaisiin laatuviineihin vielä tertiääriaromeja (ransk. bouquet).[63]
Viinin maku riippuu paljon sen vuosikerrasta. Hyvinä vuosina viinitarhat saavat oikean määrän aurinkoa, lämpöä ja vettä. Laadukkaimmat viinit ovat tuoreina vielä hiukan kehittymättömiä, ja ne alkavat saavuttaa parhaan makunsa ja vivahteikkuutensa vasta 5–10 vuoden kuluttua. Liian vanha viini maistuu jo liian happamalta.[64] Arvoviinit ovat yleensä parhaimmillaan 15–50 vuoden kypsytyksen jälkeen, samppanjat nuorimpina ja makeat viinit vanhimpina.[65]
Maun osatekijät
Kuivissa viineissä on vähän sokeria ja makeissa paljon; näiden välissä ovat puolikuivat ja puolimakeat viinit.[66] Hedelmäisyys tuntuu viinin maun alussa, ja sitä voi olla vaikea erottaa makeudesta. Viinin hedelmäisyys voi muodostua muistakin aromeista kuin hedelmistä. Mitä hedelmäisempi viini, sitä parempi se yleensä on.[67]
Hapokkuus on tärkeä tekijä viinin maussa, sillä ilman sitä viini olisi latteaa. Viinin hapokkuus maistuu etenkin kielen takaosissa, ja se aistitaan hedelmäisyyden jälkeen. Maun kannalta tärkeitä happoja ovat etenkin omenahapot ja maitohapot; omenahappoja on etenkin valkoviinissä ja maitohappoja punaviinissä. Happamia rypälelajikkeita ovat esimerkiksi Riesling, Sauvignon Blanc, Chenin Blanc ja Pinot Noir. Hapokkaita viinejä ovat etenkin viileiden seutujen viinit.[67]
Karvaus syntyy etenkin tanniineista, joita on erityisesti tuoreessa ja voimakkaassa punaviinissä – iän myötä tanniinien määrä vähenee ja viinin maku pyöristyy ja pehmenee. Kaikkein tanniinisimpia viinejä ovat portugalilaiset viinit. Toisaalta amerikkalaiset viininvalmistajat pyrkivät kompensoimaan tanniinien makua sokerilla. Tanniiniset viinit sopivat ruoan kanssa nautittaviksi mutta eivät niinkään seurusteluviineiksi.[68]
Viini on ”kovaa”, jos siinä on paljon happoja, ja ”pehmeää”, jos siinä on paljon sokeria tai hedelmäisyyttä. Paljon tanniineja sisältävää viiniä kutsutaan ”tiukaksi”. Viini on ”täyteläistä”, kun siinä on paljon hedelmäisyyttä, happoja ja alkoholia: tällöin viini tuntuu suussa raskaalta. Useimmat makeat viinit ovat täyteläisiä. ”Keveitä” viinejä ovat etenkin viileillä seuduilla tuotetut miedot viinit.[69]
Viinin maun osat tulevat esiin eri järjestyksessä. Kun viini leviää suuhun, tunnetaan alkumaku, josta voidaan erottaa muun muassa viinin täyteläisyys. Keskimaussa aistitaan viinin makeus ja hedelmäisyys, ja niiden jälkeen viinin hapot ja tanniinien aiheuttama karvaus. Keskimaun loppupuolella aistitaan alkoholin pistävyys. Viinin jälkimaku tuntuu miellyttävältä, jos se on pitkä ja voimakas: tällaisia viinejä ovat etenkin hapokkaat ja hedelmäiset viinit.[69]
Alkoholipitoisuus
Mietojen viinien alkoholipitoisuus vaihtelee noin viidestä yli viiteentoista prosenttiin. Miedoimpia viinejä ovat jotkin valkoviinit kuten Moscato d'Asti (5–6,5 %) ja saksalainen Riesling (7–8 %). Useimpien mietojen punaviinien alkoholipitoisuus on 12–16 prosenttia. Väkevien viinien alkoholipitoisuus on yleensä 17–21 prosenttia.[70] Viinien alkoholipitoisuudet ovat kuluttajien toivomuksesta nousseet viime vuosina.[71]
Pakkaus

Viini pakataan perinteisesti lasiseen viinipulloon. Lasi soveltuu hyvin viinipullon materiaaliksi, sillä se on kestävää eikä vaikuta viinin makuun. Lasinen viinipullo kestää –15 – +80 asteen lämpötiloja. Vihreä tai ruskea lasi suojaa viiniä ultraviolettisäteilyltä, joka tuhoaa viinin tanniineja. Viinipullon kapea kaula suojaa viiniä hapettumiselta vähentämällä viinin kosketuspintaa ilman kanssa.[72] Yleisin viinipullon tilavuus on 0,750 litraa. Samppanja vaatii erityisen paksuseinäisen pullon, joka kestää pullon sisälle kehittyvän paineen.[73] Viinipullon etiketissä lukee vähintään viinin nimi, vuosikerta, tuottaja ja viljelyalue sekä viinin alkoholipitoisuus.[72] Viinipullossa on usein tinakapseli, joka suojaa viiniä eri tavoin.[74] Luonnonkorkillinen viinipullo avataan korkkiruuvilla.[72] Nykyisin viinipulloissa käytetään myös synteettisiä ja kierrekorkkeja.[75]
Hanapakkaus on toinen yleinen viinin pakkausmuoto. Siinä viini on pakattu foliopussiin, jonka suojana on pahvikotelo, ja viini annostellaan hanasta. Hanapakkaukset ovat kooltaan yleensä 2–3 litraa. Hanapakkauksen viini säilyy tuottajien mukaan hyvänä 8–10 kuukauden ajan pakkaamisesta.[76]
Pakkausta koskevia säädöksiä
Viinin pakkausmerkintöjä on säädelty EU:ssa monin direktiivein ja asetuksin. Viinistä pitää ilmoittaa sen tyyppi, alkoholipitoisuus, viljelymaa, pullottaja, maahantuoja, sokeripitoisuus, tilavuus ja eräät yliherkkyyttä aiheuttavat ainesosat kuten rikkidioksidi ja sulfiitti. Suomessa on säädetty, että rikkidioksidi, muna ja maito pitää mainita aina suomeksi ja ruotsiksi, mutta muuten päällysmerkinnät saa tehdä yhdellä tai useammalla yhteisön virallisella kielellä.[77] Myös Yhdysvalloissa on monia määräyksiä viinipakkausten merkinnöistä varsinkin kotimaisten viinien osalta. Viinissä oleva sulfiitti pitää ilmoittaa, jos sitä on rikkidioksidina mitaten yli 10 miljoonasosaa. Muiden mahdollisesti allergisoivien ainesosien ilmoittaminen on vapaaehtoista.[78][79]
Säilytys
Viiniä voi säilyttää viinikaapissa, ilmastoidussa kylmiössä tai viinikellarissa, missä viini saa olla valolta ja lämpötilan vaihteluilta suojassa. Viinikellarin lämpötilaksi sopii 6–20 celsiusastetta, ihanteellisesti 13 astetta, ja ilmankosteudeksi 60–85 prosenttia.[80]
Nauttiminen

Tarjoilu
Viiniä nautitaan sellaisenaan tai ruoan kanssa. Viini suositellaan nauttimaan jalallisesta, ylöspäin kapenevasta viinilasista, jossa viini ei lämpene kädestä ja jossa sen tuoksu tulee parhaiten esiin.[81] Viinin suositeltu tarjoilulämpötila riippuu sen tanniinisuudesta: täyteläisen punaviinin tarjoilulämpötilaksi voidaan suositella 18 astetta ja valkoviinille sekä kuohuviinille 5–10 astetta.[81][82] Valkoviinin jäähdyttämistä kutsutaan frapeeraamiseksi ja viileän punaviinin lämmittämistä temperoimiseksi.[83] Viinin makua voidaan joskus parantaa dekantoimalla, jolloin viini kaadetaan karahviin, jotta se saa hengittää ja sen pohjasakka erottuu.[84]
Viininmaistelu
Viininmaistelu on viinin maun, tuoksun ja ulkonäön arviointia. Viininmaistajaisissa nautitaan erilaisia tai samantyyppisiä viinejä pienissä annoksissa, ja viinejä luonnehditaan ja vertaillaan toisiinsa. Viinit maistellaan kevyistä ja kuivista alkaen, valkoiset viinit ennen punaisia, ja voimakkaat ja makeat viinit viimeisinä. Makuja ja tuoksuja voidaan luonnehtia monipuolisin ja vapain adjektiivein ja vertailukohdin, mutta usein viinejä kuvaillaan melko vakiintuneilla määreillä.[81]
Viini ja ruoka
Viinin maku muuttuu sen kanssa tarjottavan ruoan mukaan: esimerkiksi ruoan makeus korostaa ja happamuus vähentää vaikutelmaa viinin hapokkuudesta.[85] Aromaattiset mausteet, kuten inkivääri, peittävät ja muuttavat viinin makua, mutta chilin polttavuus ei erityisemmin haittaa viinin maistamista.[86] Vahvan makuinen liharuoka, kuten paistettu ja marinoitu liha, sopii tanniinisen viinin kanssa. Täyteläisen ja pehmeän ruoan kuten riistan kanssa suositellaan täyteläistä viiniä. Broileria ja kalkkunaa syödään usein kuivan ja kevyen valkoviinin tai kevyen punaviinin kanssa.[87] Alko merkitsee viineihinsä parisen kymmentä erilaista ruokatyyppiä, joiden kanssa tiettyjä viinejä suositellaan, kuten vähärasvainen kala, rasvainen kala, lammas, grilliruoka ja pataruoka.[88]
Viiniä käytetään myös ruoanvalmistuksessa, erityisesti liemissä ja kastikkeissa sekä marinadeissa. Liemissä ja kastikkeissa viini lisätään kuumaan pannuun tai kattilaan ja sen annetaan kiehahtaa, jotta se ei maistuisi läpi. Viinimarinadilla lihaan saadaan makua.[89]
Kulutus maittain

Vuonna 2012 eniten viiniä kuluttavat maat asukasta kohti Wine Instituten mukaan olivat (pois lukien Vatikaani):[90]

Muista suurista maista tai merkittävistä viinintuottajista viiniä kulutettiin vuonna 2012 Chilessä 14,6 litraa, Kanadassa 12,5 litraa, Yhdysvalloissa 10,4 litraa, Venäjällä 8,6 litraa, Etelä-Afrikassa 7,4 litraa, Japanissa 2,7 litraa, Brasiliassa 1,8 litraa ja Kiinassa 1,3 litraa henkilöä kohti.[90] Pohjoismaista viiniä kulutettiin eniten Norjassa, 17,5 litraa henkilöä kohti. Suomessa kulutus oli 4,5 litraa.[90]
Viini ja uskonnot
Viinillä on tärkeä osa joissain kristinuskon ja juutalaisuuden seremonioissa. Kristityille viini edustaa Jeesuksen verta, kun sitä nautitaan ehtoollisella leivän kanssa. Viini kuuluu moniin juutalaisten seremonioihin, kuten kidduš-rukoukseen sapattina. Juutalaisille viinin tulee olla košer eli puhdasta. Islamin pyhä kirja Koraani kehottaa pidättäytymään viinistä (5:91), joskin profeetta Muhammad myöhemmin puhuu viinin iloista. Yleisin tulkinta islamissa on, että alkoholin nauttiminen on kiellettyä.[91]
Raamatussa viini mainitaan useasti. Viini-sanalla tarkoitettiin tosin myös rypälemehuja eikä koskaan väkeviä viinejä, joita ei Raamatun aikana vielä tunnettu. Käymätön viini oli olennainen osa juutalaista perinnettä. Sen runsaus oli osoitus Jumalan siunauksesta ja puute osoitus Jumalan kirouksesta. Viini oli mukana koko juutalaisen perheen juhla-aterialla sapattia vastaanotettaessa, ja leipä ja viini olivat vertauskuva Jumalan luomisvoimasta. Jeesuksen ensimmäinen ihmeteko oli Kaanan häissä tehty viini. Hän myös vertasi itseään viinipuuhun ja opetuslapsiaan hedelmää tuottaviin viinipuun oksiin. Paras viini ortodoksijuutalaisen perinteen mukaan on nykyäänkin käymätön makea viini.[92]
Toisaalta viinin käytölle oli asetettu rajoituksia jo varhain. Raamatussa on useita varoittavia esimerkkejä liiallisen viininjuonnin seurauksista, ja viinin käyttö päihtymystarkoituksessa tuomittiin. Etenkin pappien, nasiirien ja kuningasten käskettiin välttämään viininjuontia, mutta usein myös tavallisten ihmisten. Viinin väärinkäytön mukanaan tuoman Jumalan kirouksen katsottiin kohdistuneen Kanaaniin ja tämän jälkeläisiin sekä myöhemmin myös Efraimiin ja Juudaan sekä Babyloniin.[92]
Terveysvaikutukset
Ihmisen maksa polttaa suunnilleen yhden viinilasillisen sisältämän määrän alkoholia tunnissa. Sitä nopeampi viinin juominen voi aiheuttaa humalatilan. Viinin liiallinen nauttiminen voi aiheuttaa krapulaa ja päänsärkyä, jotka johtuvat sen sisältämästä alkoholista. Viinin sisältämät rikkidioksidi ja histamiini voivat myös aiheuttaa joillekin päänsärkyä tai mahavaivoja.[93] Allergisuus viinin joillekin ainesosille on erittäin harvinaista.[94]
Viinissä on runsaasti kaloreita, joista suurin osa tulee sen sisältämästä alkoholista. Tavallinen 0,75 litran viinipullo sisältää keskimäärin 500 kilokaloria.[94]
Viinin vaikutusta kuolleisuuteen ja etenkin sydänterveyteen on tutkittu paljon. Joissain tutkimuksissa kohtuullisella viinin käytöllä on havaittu olevan yhteys vähentyneeseen kuolleisuuteen verrattuna täysraittiuteen, runsaaseen käyttöön ja muiden alkoholijuomien käyttöön. Ranskalaisten odottamattoman matalaa sydän- ja verisuonitautikuolleisuutta, niin sanottua ”ranskalaista paradoksia”, on usein selitetty punaviinin ansioksi. Etenkin punaviinin sisältämällä resveratrolilla on arveltu olevan hyödyllisiä terveysvaikutuksia. Toisaalta Yhdysvalloissa tehtyjen laajojen tutkimusten mukaan puna- ja valkoviinillä ei ole eroa sydäntautikorrelaation suhteen. Tutkimusten ongelmana pidetään sitä, että punaviinin vaikutusta on vaikea erottaa tutkittavien henkilöiden muiden elintapojen vaikutuksesta.[95]
Talous
Kansainväliset viinimarkkinat
Maailmanlaajuinen viinikauppa on 2000-luvulla kokenut suuria muutoksia. Kansainväliset yhtiösulautumiset ovat synnyttäneet suuria ja kansainvälisesti tehokkaita viiniyhtiöitä, kuluttajatottumukset ovat muuttuneet ja valintamyymälöistä on tullut tärkeitä viinin myyntipaikkoja. Globalisaatio on pitkälti mahdollistanut Uuden maailman viiniteollisuuden kasvun ja vaikuttanut suuresti koko maailman viinimarkkinoiden kehitykseen. Globalisaatioon liittyvän teknologisen kehityksen ja kaupparajoitusten ja -kulujen vähenemisen myötä ennen eristäytyneet viinintuottajat saavat nykyisin tuotteitaan kansainvälisille markkinoille.[96]
Maailmalla suurin osa viinistä myydään supermarkettien kautta, mikä on tuonut vierasperäiset viinit yhä useampien kuluttajien ulottuville. Suurmyymälät pystyvät myös ohjailemaan viinien menekkiä hankinnoilla, mainonnalla ja tuotesijoittelulla, ja ne usein suosivat suuria viinintuottajia, joilta saa suuria eriä huokeaan hintaan.[97]
Kuluttajakauppaa ja maahantuontia koskevia määräyksiä
EU-maihin kuten Suomeen saa tuoda muista EU-maista tullitta ja verotta alkoholia "omaan käyttöön". Vuodesta 2014 alkaen tullin ohjetaso on  90 litraa viiniä, josta kuohuviiniä saa olla 60 litraa. EU:n ulkopuolelta saa tuoda 4 litraa hiilihapotonta viiniä ja 2 litraa kuohuviiniä. Suuremmista määristä pitää maksaa tulli ja alkoholivero.[98][99]
Yhdysvalloissa määräykset siitä, saako viiniä lähettää suoraan kuluttajalle, vaihtelevat osavaltioittain: kahdeksassa osavaltiossa se on täysin kiellettyä, viidessä sallittua, muissa on rajoituksia kuinka paljon viiniä saa toimittaa samalle kuluttajalle vuodessa tai kuukaudessa.[100]
Viinimarkkinoiden jakautuminen maailmalla
Uuden maailman viinintuottajat ovat 2000-luvulla voittaneet markkinaosuuksia eurooppalaisilta viinintuottajilta. Ne ovat kyenneet laajentamaan kuluttajamarkkinoita houkuttelemalla uudenlaisilla tuotteillaan uusia kuluttajia, jotka eivät aikaisemmin juoneet viiniä.[101] Etenkin Australia on tuottanut nuorina nautittavia ja huokeita viinejä, jotka sopivat uusille viininkuluttajille. Tällä tavoin Australia on tehnyt viinistä massamarkkinatuotteen, joka suunnataan tehokkaita markkinointimenetelmiä käyttäen kasvavalle kuluttajajoukolle tasalaatuisena ja helposti lähestyttävänä tuotteena. Australian viiniteollisuus alkoi myös markkinoida viinejä niissä käytetyn rypälelajikkeen kautta ja ryhtyi suunnittelemaan viinipullojen etiketit värikkäämmiksi ja houkuttelevammiksi.[102]
Euroopan viinien markkinointi on perinteisesti pyrkinyt vetoamaan valikoivien kuluttajien makuun kalliilla viineillä. Ranska onkin edelleen markkinajohtaja hintavien laatuviinien tuottajana.[103] Ranskan viinintuotannon on kuitenkin vaikeampaa reagoida trendeihin ja kuluttajien tarpeisiin kuin Uuden maailman, sillä maassa on monimutkaiset viinin luokittelua koskevat lait. Siinä kun Uuden maailman viinipulloissa saatetaan kertoa kuluttajaystävällistä tietoa, ranskalaisten etiketit joudutaan tekemään tuotelähtöisesti.[104] Tutkimusten mukaan kuluttaja nojaa usein pullon etiketin antamaan tietoon, ja ranskalaisviinien etiketit nähdään usein vaikeaselkoisina ja puutteellisina. Myös rypälelajikkeella on kuluttajille paljon merkitystä viinin valinnassa, mikä hyödyttää Uuden maailman viinejä, joissa käytetty lajike kerrotaan etiketissä.[105]
Australia ja Chile ovat parantaneet viiniensä menekkiä hylkäämällä vanhat viinintuotannon periaatteet ja ottamalla käyttöön teollisen tuotannon, kemikaaleja ja korkeaa teknologiaa, mikä on mahdollistanut tasalaatuisen viinin tuottamisen.[106]
Viini sijoituskohteena
Viini on suosittu ja sopiva sijoituskohde, koska viini on helposti siirrettävää omaisuutta, jolla on vakiintuneet ja hyvin toimivat myyntivälitys- ja huutokauppamarkkinat, ja koska sijoituksen määrän voi päättää vapaasti. Soveltuakseen sijoituskohteeksi viinin arvon tulisi nousta vähintään 10–15 prosenttia vuodessa. Laadukkaan vuosikertaviinin arvo nousee normaalisti kaiken kaikkiaan 50–100 prosenttia ja huippuviinin arvo vielä paljon enemmänkin. Sijoituskohteeksi sopivat vain korkealuokkaiset viinit, jotka ovat saaneet hyväksynnän vaikutusvaltaiselta viiniarvostelijalta. Punaista bordeauxviiniä on pidetty parhaana sijoituskohteena. Viiniin voi sijoittaa myös ostamalla viinifutuureja, jolloin viini myydään heti sadonkorjuun jälkeen, ennen pullotusta.[107]
Katso myös
Kotiviini
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Karmavuo, Risto & Lihtonen, Juha| title = Viinin ystävän kirja| location = Helsinki| publisher = Teos| year = 2005| id = ISBN 951-851-056-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mykkänen, Jouko| title = Viinikoulu. Opas viinien maailmaan| location = Helsinki| publisher = Helsingin Sanomat| year = 2005| version = Perustuu Helsingin sanomissa 2003–2005 julkaistuun samannimiseen sarjaan| id = ISBN 952-5557-05-7}}
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = Priewe, Jens| title = Viinin aika| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 2001| version = (Wein: Die praktische Schule, 2000.) Suomentanut Auli Hurme-Keränen| id = ISBN 951-23-4205-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Virkki, Juha| title = Viisastu viinistä. Kansalaisen viinitieto| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010| id = ISBN 978-951-796-660-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Örmä, Simo| title = Viinin kulttuurihistoria| location = Tampere| publisher = Pilot-kustannus| year = 2008| id = ISBN 978-952-464-829-5}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Bengtsson, Niklas| title = Viini ja uskonnot| location = Helsinki| publisher = Helsinki University Press| year = 1998| id = ISBN 951-570-391-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Clarke, Oz| title = Viinien maailma. Maailman viinit ja viinialueet| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2000| version = (Oz Clarke’s wine atlas: Wine and wine regions of the world, 1995.) Suomennos: Eija Kämäräinen, Jaakko Mäntyjärvi & Meme Saukko| id = ISBN 951-0-24623-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Croft, Nicolle| title = Viininmaistajaiset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2003| version = (Winetasting, 2002.) Suomennos: Eija Kämäräinen| id = ISBN 951-0-28044-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hamvas, Béla| title = Viinin filosofia| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2000| version = (A bor filozofiája, 1945.) Suomentanut Juha Valkeapää| id = ISBN 951-796-218-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Heinimäki, Jaakko| title = Harrasta viiniä. Makuja ja tarinoita, pulloja ja pyhimyksiä| location = Helsinki| publisher = Kirjapaja| year = 2001| version = Viiniarviot: Antti Rinta-Huumo. 2. uudistettu painos| id = ISBN 951-625-790-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hiort af Ornäs, Catarina| title = Juomanlaskijain viinikirja| location = Vantaa| publisher = Heinäpään viestintä| year = 2007| version = Suomeksi toimittaneet Pentti Arvela ja Yrjö Karjalainen| id = ISBN 978-952-99213-9-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Johnson, Hugh & Robinson, Jancis| title = Suuri viinikirja| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2002| version = (The world atlas of wine, 2001.) 5. täysin uusittu laitos, (6. painos) Suomennos: Salme Saukko, Heikki Mäkelä, Tarja Rouhiainen| id = ISBN 951-31-2341-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Koskelo, Arto| title = Pirun hyvä viinikirja| location = Jyväskylä| publisher = Kirjakaari| year = 2013| id = ISBN 978-952-5969-36-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Koskelo, Arto| title = Viinipiru ja lupa läikyttää. Toisinajattelijan viiniaapinen| location = Jyväskylä| publisher = Docendo| year = 2012| id = ISBN 978-952-5912-43-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laurin, Urban| title = Viinistä viskiin| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 1995| version = (Allt om drycker, 1994.) Suomentanut Juha Väänänen| id = ISBN 951-23-3512-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mäntylä, Ilkka| title = Viinissä totuus. Viinin historia Suomessa| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1998| id = ISBN 951-1-15620-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ojanperä, Mikko| title = De vino veritas. ”Totuuden sanoja viinistä”| location = Helsinki Jyväskylä| publisher = Minerva| year = 2007| id = ISBN 978-952-492-002-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paananen, Unto| title = Italian viinit. Italian viinit ja juustot kolmannen vuosituhannen alkaessa| location = Helsinki| publisher = Yliopistopaino| year = 2003| id = ISBN 951-570-560-6}}
Aiheesta muualla

Linkkejä:
 (in Finnish)
 (in Finnish)

 – hae, vertaile ja arvostele viinejä eri maista ja viinialueilta (in Finnish)
 – monenlaista viinitietoutta. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. (in French)
Artikkeleita:
Mikko Lahtinen: . niin & näin 2/2001, 53–58.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kreikkalainen kirjaimisto (kreikkalainen aakkosto, ) on aakkosto, jota on käytetty kreikan kielen kirjoittamiseen 700-luvulta eaa. lähtien, muinaiskreikasta aina nykykreikkaan saakka. Sen kirjainten edustamat äänteet olivat kuitenkin muinaiskreikassa osittain erilaiset kuin nykyään. Nykyisessä muodossaan aakkostoon kuuluu 24 kirjainta, alkaen alfasta ja päättyen oomegaan.[1]
Kreikkalainen kirjaimisto on kehitetty foinikialaisen kirjaimiston pohjalta. Kreikkalainen kirjaimisto oli ensimmäinen, johon sisältyivät konsonanttimerkkien lisäksi myös vokaalimerkit, ja edusti näin ensimmäisenä äännekirjoitusta. Se on toiminut mallina niin latinalaiselle kuin kyrillisellekin kirjaimistolle. Kreikkalaisia kirjaimia käytetään myös numeromerkkeinä kreikkalaisten numeroiden järjestelmässä.[1]
Matematiikan ja fysiikan kaavoissa kreikkalaisia kirjaimia käytetään monenlaisten suureiden ja muuttujien merkitsemiseen. Lisäksi kreikkalaisia kirjaimia (tai niiden muunnelmia) voi esiintyä muiden tieteenalojen erikoismerkinnöissä (esimerkiksi kansainvälisen foneettisen kirjaimiston ja suomalais-ugrilaisen tarkekirjoituksen merkkeinä).
Historia

pienoiskuva|220px|Oinokhoeen kaiverrettu niin kutsuttu Dipylon-piirtokirjoitus noin vuodelta 740 eaa. on yksi vanhimmista tunnetuista kreikkalaista aakkostoa käyttävistä teksteistä.

Kreikkalaiset kehittivät kirjaimistonsa foinikialaisen kirjaimiston pohjalta geometrisella kaudella 700-luvulla eaa. Foinikiaa kirjoitettiin seemiläisenä kielenä pelkillä konsonanteilla, joita oli 22. Koska kreikka kielenä oli erilainen, eikä näin montaa konsonanttia tarvittu, osa konsonanttimerkeistä otettiin vastaamaan kreikan vokaaleita (esim. alfa < alef). Näin syntyi ensimmäinen varsinainen aakkoskirjoitus, jossa on merkit sekä konsonanteille että vokaaleille. Kreikkalaiset olivat ensimmäisiä Euroopassa, jotka käyttivät aakkoskirjoitusta.[1][2]
Osa kirjaimista, kuten fii, khii, psii ja oomega, olivat ilmeisesti kreikkalaisten omaa keksintöä. Foinikialaiseen tapaan kreikkaa kirjoitettiin alun perin oikealta vasemmalle tai joskus niin kutsuttuna bustrofedonina, jossa joka toinen rivi oli kirjoitettu oikealta vasemmalle ja joka toinen vasemmalta oikealle. Vähitellen kirjoitussuunnaksi vakiintui nykyinen vasemmalta oikealle. Kirjaimistossa oli paljon alueellista vaihtelua kreikan lukuisten murteiden erojen vuoksi, ja alun perin siihen kuului myös sittemmin käytöstä poistuneita kirjaimia, kuten digamma, koppa ja san.[1]
Vuonna 403/402 eaa. Ateenassa virallistettiin käyttöön joonialainen kirjaimisto, johon myös nykyinen kreikkalainen kirjaimisto perustuu.[1] Kirjaimisto vakiintui klassiseen muotoonsa 300-luvulla eaa. Ainoastaan joidenkin kirjainten äännearvo on muuttunut antiikin ajoista nykypäiviin siirryttäessä.
Kreikkalainen kirjaimisto toimi pohjana Euroopan muille aakkoskirjoituksille, ensin latinalaiselle kirjaimistolle ja sitten kyrilliselle kirjaimistolle.
Kirjaimet

Eräät muinaiskreikan kirjaimet ovat jääneet pois käytöstä:

Diakriittiset merkit
Kreikkalaisen kirjaimiston kirjainten yhteydessä, useimmiten vokaalien päällä, käytetään useita diakriittisiä merkkejä eli tarkkeita. Nykykreikassa käytetään nykyisin niin kutsuttua monotonista ortografiaa, jossa on kaksi tarketta, akuuttiaksentti ja treema. Aiemmin käytettiin polytonista ortografiaa, johon kuului useita erilaisia aksentti-, henkos- yms. merkkejä.
Siirtokirjoitus
Kreikkalaisia kirjaimia nykykreikkalaisesta tekstistä latinaistettaessa noudatetaan suomenkielisissä teksteissä nykyisin suosituksen mukaan kreikkalaista standardia ELOT 743. Sitä käytetään erityisesti paikannimiin, johon se on myös YK:n suositus, ja henkilönnimiin. Tätä suositusta noudatettaessa nimien latinaistus osin poikkeaa suomen äänne- ja oikeinkirjoitusjärjestelmään mukautetuista transkriboinneista.[4][5]
Aiemmin suomenkielisissä teksteissä on käytetty suomalaista standardia SFS 5807. Se pohjautuu saksalaiseen standardiin DIN 31 634 ja osin eroaa kansainvälisestä standardista ISO 843. SFS 5807 sisältää nykykreikan transkribointisääntöjen lisäksi translitterointisäännöt etenkin muinaiskreikkaa varten,[6] ja muinaiskreikan osalta ohjeistus on edelleen käytössä.
Unicode
Unicode-standardissa kreikkalaisen kirjaimiston merkit ovat koodeilla U+0370–U+03FF (kreikka ja kopti)[7] ja U+1F00–U+1FFF (laajennettu kreikka).[8]
Ääninäyte

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Woodard, Roger D.| title = Greek Writing from Knossos to Homer: A Linguistic Interpretation of the Origin of the Greek Alphabet and the Continuity of Ancient Greek Literacy| publisher = Oxford University Press| year = 1997| id = ISBN 0195355660}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Trooppinen hirmumyrsky on kääntöpiirien välisellä alueella esiintyvä voimakas matalapaine, johon liittyy hirmumyrskyn voimakkuudella puhaltava tuuli. Eri merialueilla trooppisilla hirmumyrskyillä on eri nimityksiä:[1]
Hurrikaani (nimi tulee karibialaisesta myrskynjumalasta Huracanista) Pohjois-Atlantilla, Tyynenmeren pohjoisosissa päivämäärärajan itäpuolella sekä Tyynenmeren eteläosissa 160 pituuspiirin itäpuolella. Hurrikaanikausi kestää kesäkuusta marraskuuhun.
Taifuuni Tyynenmeren luoteisosissa päivämäärärajan länsipuolella. Sana taifuuni tulee kantoninkiinan sanasta tai fung (太風), ”suuri tuuli” (mandariinikiinaksi ”taifeng”).
Trooppinen sykloni muualla eli Intian valtamerellä ja Tyynenmeren lounaisosissa.
Maailmassa havaitaan vuosittain noin 80 trooppista hirmumyrskyä. Noin 15prosenttia ihmisistä asuu alueilla, joilla esiintyy pyörremyrskyjä. Vaikka kullakin merialueella lukumäärä vaihtelee suuresti vuodesta toiseen, on erikoista, että maapallonlaajuinen summa näyttää pysyvän hyvin lähellä kahdeksaakymmentä joka vuosi.[2]
Rakenne ja dynamiikka

Trooppiseen hirmumyrskyyn kuuluu matalapaineen keskustaa kiertävä voimakkaan tuulen alue sekä tässä pyörteessä kohoava laaja pilvimassa, jossa havaitaan kaatosadetta ja yleensä ukkosta. Rakenteensa takia trooppisia hirmumyrskyjä kutsutaan myös pyörremyrskyiksi. Trooppiset hirmumyrskyt eroavat muista liikkuvista matalapaineista, kuten Suomeen tulevista rintamajärjestelmistä, energiataloutensa takia: energianlähteenä on lämmin meri, jossa on vähintään 50 metrin paksuinen ja 26-asteinen vesikerros.[3]
Trooppisten hirmumyrskyjen energia on peräisin merestä haihtuneesta vesihöyrystä, joka tiivistyy sateeksi. Vesihöyryn tiivistyminen johtuu ilmanpaineen alenemisesta mentäessä kohti pyörteen keskustaa ja ilman kohoamisesta tiivistymisalueella (sumukammio-ilmiö). Tiivistymisessä vapautuva lämpö saa ilman kohoamaan (tarkkaan ottaen vapautuva lämpö estää ilmaa jäähtymästä sen paineen aletessa, joten ilma on harvempaa so. kevyempää kuin myrskyn ulkopuolella). Näin ollen lisää kosteaa ilmaa imeytyy keskustaa kohti.
Pyörre on tärkeä siksi, että höyrystymistä (haihtumista, lämpöenergian sitoutumista) ehtii tapahtua riittävästi. Jos pyörre on laaja, keskustaan ei enää ehdi ulkopuolelta kosteaa ilmaa (joka saisi nosteen, matalapaineen aikaan), vaan ylemmistä ilmakerroksista laskeutuu kuivaa ilmaa keskustaan joten siellä vallitsee paikallinen korkeapaine ja selkeä sää.
Pyörremyrskyn hillitön pyöriminen aiheuttaa myös sen, ettei myrskyllä ole selkeitä rintamia, kuten normaalilla matalapaineella. Tuulet puhaltavat kohti myrskyn silmää; pohjoisella pallonpuoliskolla vastapäivään, eteläisellä pallonpuoliskolla myötäpäivään. Tuulen nopeudet saavuttavat valtavia lukemia, tavallisesti 33-60 m/s. Merellä aallonkorkeus on 10–15 metriä ja koko meri vaahtoaa valkoisena. Näkyvyys on erittäin heikko, ja paksun pilvikaton vuoksi päivälläkin on hämärää.
Trooppisen pyörremyrskyn pääasiallinen energianlähde on valtameren pinnasta haihtuvan veden sisältämä lämpö, joka vapautuu veden tiivistyessä pilviksi ja lopulta sateeksi kun lämmin, kostea ilma kohoaa ja jäähtyy kylläisen vesihöyryn lämpötilaan ja paineeseen (ks. Mollierin käyrästö). Prosessia voidaan pitää eräänlaisena atmosfäärisenä Carnot'n lämpövoimakoneena, jossa vesihöyryn sisältämä tiivistymisentalpia muuttuu ilmamassan liike-energiaksi. Tämä tapahtumaketju seuraa Carnot'n kiertoprosessia. Ensinnä sisäänvirtaava ilma lähellä meren pintaa ottaa energiaa veden haihtumisesta latenttina lämpönä: haihtumisessa valtameri jäähtyy ja ilma lämpenee. Syntyy painegradientti, joka imee lämmintä ilmaa alhaalta ylös synnyttäen rajun konvektiovirtausen, jossa ilma virtaa suurella nopeudella merenpinnan tasolla kohti pyörremyrskyn keskustaa, ja myrskyn silmän seinämässä ylos kohti tropopaussia. Toisaalla lämmennyt ilma nousee ja jäähtyy adiabaattisesti myrskyn silmän seinämässä kuitenkin säilyttäen kaiken tiivistymisentalpiansa tiivistymisen yhteydessä. Kolmantena ilma virtaa ulos ja menettää lämpöä infrapunasäteilynä avaruuteen kylmän tropopaussin korkeudella. Lopulta ilma lauhtuu ja vajoaa alas myrskyn ulkoreunalla kohti meren pintaa pyörremyrskyn ulkoreunoilla. Ensimmäinen ja kolmas vaihe ovat lähes isotermisiä, kun taas toinen ja neljäs ovat lähes isentrooppisia. Tämä sisään-ylos-ulos-alas -kierto tunnetaan pyörremyrskyn sekundaarikiertona (primäärikierto on myrskyn pyörimisliike). Carnot'n prosessi määrittää myös ylärajan sille tuulen nopeudelle, jonka pyörremyrsky voi saavuttaa.
Pyörremyrskyn yhteydessä puhutaan valtavista energiamääristä. Arvioidaan, että trooppinen pyörremyrsky vapauttaa lämpöenergiaa noin 50 - 200 eksajoulea (1018 J) päivässä, joka vastaa noin yhden petawatin tehoa(1015 wattia). Tämä vastaa noin 70-kertaisena koko ihmiskunnan energiankulutusta ja noin 200-kertaisena koko maailman sähköntuotantokapasiteettia, tai yhden 10 megatonnin ydinpommin räjäyttämistä joka 20. minuutti.
Trooppiset hirmumyrskyt heikkenevät ja kuolevat nopeasti, jos ne joutuvat maa-alueille, liian kauas tropiikista tai kylmien merivirtojen päälle. Tällöin ne muuttuvat normaaleiksi rintamamatalapaineiksi ja mantereen päällä lopulta tiivistyvät ja okkludoituvat. Toisinaan Suomeen saattaa saapua hirmumyrskyjen jäänteitä, jotka ovat Pohjois-Atlantilla heikenneet rintamamatalapaineiksi.
Coriolis-ilmiöllä eli maapallon pyörimisliikkeellä on vaikutuksensa tavallisten matalapaineiden lisäksi myös trooppisten hirmumyrskyjen syntymiseen. Ilmiön takia myrskyt pyörivät pohjoisella pallonpuoliskolla vastapäivään ja eteläisellä myötäpäivään eivätkä ne voi koskaan ylittää päiväntasaajaa, koska pyörre joutuisi muuttamaan suuntaansa.[4]
Luokittelu ja elinkaari
Suurten pyörremyrskyjen synty liittyy monesti trooppiseen itäaaltoon, joka on tropiikin pasaativirtauksessa oleva heikko matalapaineen sola. Trooppinen itäaalto kulkee tavallisesti länteen päin päiväntasaajan lähellä vallitsevien pasaatituulien mukana. Hirmumyrsky voi sopivissa olosuhteissa muodostua myös muunlaisista matalapainesysteemeistä.
Matalapaineen muuttuminen trooppiseksi hirmumyrskyksi edellyttää yleensä seuraavat alkuolosuhteet:
Veden pintalämpötila vähintään 26,5°C (80°F).
Heikko pystysuuntainen tuuliväänne (shear).
Erittäin korkea ilmankosteus.
Etäisyyttä päiväntasaajalta vähintään 500 kilometriä eli noin 10 leveysastetta.
Joissakin tapauksissa systeemi voi kuitenkin muodostua vaikka kaikki nämä ehdot eivät täyttyisikään.
Vastasyntynyttä heikkoa systeemiä kutsutaan trooppiseksi matalapaineeksi. Siinä tuulennopeus on alle 17m/s, ja se on itse asiassa vain voimakkaiden ukkospilvien rykelmä, jonka halkaisija tyypillisesti noin 300km. Järjestelmän pyörivä liike on kuitenkin jo havaittavissa.

Keski-ikäisessä trooppisessa myrskyssä suurimmat tuulennopeudet ovat 17–32m/s. Pilvimassassa alkaa olla rakennetta, säteittäisiä sadenauhoja. Tässä vaiheessa myrskylle annetaan nimi.
Kypsässä trooppisessa hirmumyrskyssä tuulen nopeus ylittää 32m/s. Suurimmat arvioidut tuulennopeudet ovat olleet 85m/s (305km/h).[5] Pilvimassan keskelle muodostuu selkeä aukko, ”myrskyn silmä”. Silmän halkaisija on yleensä noin 10–50km, ja tuuli on siinä heikkoa. Ilmanpaine voi saavuttaa myrskyn silmässä matalimmat maanpinnalla mitatut lukemat, jopa alle 900hPa. Aukon reunavallissa tuuli on kovimmillaan ja pilvimassat korkeimmillaan, siinä sataa kaatamalla ja ukkostaa lähes tauotta. Reunavallista lähtee spiraalimaisia ulokkeita eli ukkospilvijonoja 400–600km:n päähän.
Trooppinen hirmumyrsky voi heiketä tai menettää trooppiset ominaisuutensa mikäli
tuuliväänne kasvaa liian voimakkaaksi, jolloin konvektiopilvet hajoavat, ja myrsky menettää energianlähteensä.
myrsky saapuu maalle, jolloin sen pääasiallinen energianlähde katoaa. Etenkin vuoristoseudut rikkovat nopeasti myrskyn rakenteen, joskin tässä vaiheessa rankkasateiden aiheuttamat maanvyörymät ja tulvat aiheuttavat usein myös suurta tuhoa. Jos systeemi päätyy takaisin veden ylle, se voi kuitenkin organisoitua uudestaan hirmumyrskyksi, mikäli olosuhteet ovat sopivat.
hirmumyrsky joutuu kylmempien merialueiden päälle.
suurempi matalapainejärjestelmä sulauttaa hirmumyrskyn itseensä. Näin käy yleensä pienille ja heikoille myrskyille. Toinen järjestelmä voi olla esimerkiksi rintamamatalapaine ja joskus myös toinen trooppinen hirmumyrsky.
Kuoleva trooppinen hirmumyrsky voi jatkaa elämäänsä ”tavallisena” matalapaineena, varsinkin jos se ajautuu kylmemmille merialueille. Tällöin sen energiantuotantoprosessi – haihtuminen – kuitenkin muuttuu ratkaisevasti (ks. yllä). Systeemi voi edelleen tuottaa kovia, jopa hirmumyrskytason tuulia. Jotkut Suomessa esiintyneistä syysmyrskyistä ovat olleet tällaisia hurrikaanien jäänteistä muodostuneita sykloneita.
Havaitseminen
Tuulennopeuden mittaukset pyörremyrskyistä ovat usein epäluotettavia, koska hurjimmat myrskyt yleensä tuhoavat säähavaintolaitteet. Sääsatelliittien käyttöönotto paransi havaintomahdollisuuksia huomattavasti. Kun trooppiset hirmumyrskyt lähestyvät maa-alueita, niistä saadaan tietoja myös säätutkalla. Pyörremyrskyn läpi tai yli voidaan lentää ja niihin voidaan pudottaa laskuvarjoon kiinnitetty radioluotainta muistuttava laite, joka lähettää ilmanpaine-, lämpötila-, kosteus- ja tuulitietoja matkallaan maahan.
Nimeäminen
Trooppiset hirmumyrskyt nimetään esiintymisalueen tavan mukaan.
Hurrikaaneille annetaan erisnimi varoituspalvelun yksinkertaistamiseksi ja ansaitsemansa huomion saavuttamiseksi mediassa. Aluksi niille annettiin nimi nimipäiväkalenteria vastaavan katolisen pyhimyskalenterin juhlapäivien mukaan. 1800-luvulta alkaen ne on nimetty valituilla ihmisten nimillä. Aluksi käytettiin naisten ja epäsuosittujen poliitikkojen nimiä. Vuodesta 1953 alkaen Yhdysvaltojen kansallinen hurrikaanikeskus ehdotti nimiä, ja nykyisin niistä päättää Maailman ilmatieteen järjestön WMO:n hurrikaanikomitea.[6]
Nimeäminen tapahtuu aakkosjärjestyksessä: vuoden ensimmäisen hurrikaanin nimi alkaa A:lla. Ne ovat vuorotellen miesten ja naisten nimiä. Aakkoslistasta on kuitenkin poistettu Q- ja U-kirjaimet, Atlantin listoista myös X, Y ja Z, koska niillä alkavia nimiä ei ole englannin kielessä tarpeeksi. Kuusi listaa kiertää niin, että samat nimet tulevat käyttöön kuuden vuoden välein. Paljon tuhoa aiheuttaneiden tai jotenkin muuten huomattavien myrskyjen nimet ”jäädytetään”. Jos vuodessa havaitaan enemmän kuin 21 hirmumyrskyä, niiden niminä aletaan käyttää kreikkalaisia kirjaimia (alpha, beta, gamma...).[6] Havaijin hurrikaanikeskus pitää omaa nimilistaa lähivesiensä hurrikaaneista ja antaa niille perinteisiä havaijinkielisiä nimiä.
Taifuunit nimeää Maailman ilmatieteen järjestön WMO:n taifuunikomitea. Se pitää nimilistaa, josta poimitaan taifuunille nimi. Viisi listaa kiertää, ja jokaiselle listalle jokainen alueen neljästätoista valtiosta saa ehdottaa kaksi nimeä. Listoja ei aloiteta alusta vuoden vaihtuessa.[7]
Japanin ilmatieteen laitoksella on rinnakkaisjärjestelmä, jolla se nimeää taifuunit vuoden ja järjestysnumeron mukaan. Myös Filippiineillä on oma järjestelmänsä taifuunien nimeämiseen. Siinä neljä listaa kiertää, ja lista vaihtuu aina vuoden vaihtuessa.
Syklonit nimetään seuraavasti:[8]
Intian valtameren pohjoisosassa syklonit nimetään listasta, jossa on 64 nimeä. Listoja ei aloiteta alusta vuoden vaihtuessa.
Intian valtameren lounaisosassa syklonien nimilistat aloitetaan alusta kauden vaihtuessa. Kolme listaa kiertää, ja kaikki käytetyt nimet poistetaan käytöstä ja korvataan uusilla nimillä kolmen vuoden päästä uudelleen tulevaan listaan. Käyttämättömät nimet sen sijaan käytetään uudelleen seuraavaan listaan.
Intian valtameren kaakkoisosassa on käytössä kolme listaa, jotka ovat Australian lista, Indonesian lista ja Papua-Uuden-Guinean lista. Mitään näista kolmesta listasta ei aloiteta alusta kauden vaihtuessa.
Tyynenmeren eteläosassa on käytössä yksi lista, jota ei aloiteta alusta kauden vaihtuessa.
Tuhot

Tuuli tuhoaa rakennuksia.
Hyökyaalto voi nousta, kun matalapaine imee vedenpinnan ylös.
Myrsky voi viedä tuulien ja tulvien mukana suolaista merivettä pelloille, mikä estää viljelyn jopa vuosiksi.
Saastunut vesi saattaa levittää tartuntatauteja.
Kaatosateet aiheuttavat tulvia.
Ukkonen katkoo sähköjä, ja salamaniskut sytyttävät tulipaloja.
Sateet saattavat aiheuttaa maanvyöryjä, etenkin vuoristoisilla seuduilla.
Trooppisten hirmumyrskyjen voimakkuutta mittaamaan on kehitetty Saffirin–Simpsonin hurrikaaniasteikko.
Katso myös
Luettelo merkittävistä trooppisista hirmumyrskyistä
Trooppiset pilvirykelmät
Föhntuuli
Lähteet

Aiheesta muualla

.
 - Kuvia hurrikaaneista kiertoradalta otettuna.

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Pokémon () on japanilainen tuotesarja. Se sai alkunsa Satoshi Tajirin kehittämästä, vuonna 1996 Nintendon Game Boy:lle julkaistusta videoroolipelistä. Sana ”Pokémon” on lyhenne sanoista ”pocket monsters”, ”taskuhirviöt”. Peleissä on satoja erilaisia Pokémon-hahmoja ja tavoitteena on kerätä jokainen niistä ja kouluttaa hahmoista hyvä tiimi. Tuotesarjaan kuuluu videopelien lisäksi keräilykorttipeli, anime, manga ja lukuisia muita tuotteita. Tunnetuin Pokémon-hahmo on sarjan maskotti, keltainen sähköhiiriolento Pikachu.[1]
Brändiä hallitsee ja lisensoi The Pokemon Company, josta Nintendo omistaa 32 %.[2]
Nimi "Pokémon" ja hahmojen nimet yms. ovat Nintendon tavaramerkkejä.[3]
Pokémon on toiseksi menestynein videopeliin perustuva tuotesarja. Suositumpi on ainoastaan Mario-pelisarja, joka sekin on Nintendon tuotteita. Pokémon-anime oli japanilaisen animaation ensimmäinen maailmanlaajuista valtavirran suosiota saavuttanut sarja, joka avasi ovet animen ja mangan Japanin ulkopuoliselle suosiolle. Vuonna 1999 Pokémon-pelejä myytiin seitsemässäkymmenessä maassa, televisiosarjaa näytettiin kuudessakymmenessäyhdessä maassa, elokuvia oli näytetty neljässäkymmenessäneljässä maassa ja korttipeli oli käännetty kahdeksalle kielelle. Vuonna 2003 tuotesarjan arvoksi arvioitiin 15 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Pokémon toimi alkusysäyksenä Cool Japan -liikkeelle.[1]
Videopelit

Tuotesarjaan kuuluva pelisarja on Game Freakin ja Creatures, Inc.:n kehittämä ja Nintendon julkaisema roolipelisarja.
Heinäkuussa 2016 älypuhelimille julkaistiin lisättyä todellisuutta ja paikkatietoa hyödyntävä Pokémon Go, josta tuli nopeasti suosittu ympäri maailman. Pelissä pyydystetään virtuaalisia Pokémoneja oikeassa maailmassa matkapuhelimen kameran avulla.[4]
Televisiosarja ja elokuvat

Pokémon-animetelevisiosarja kertoo nuoresta Pokémon-kouluttajasta Ash Ketchumista, hänen ensimmäisestä Pokémonistaan Pikachusta sekä heidän ja heidän ystäviensä seikkailuista ympäri Pokémon-maailmaa. Ash yrittää tulla Pokémon-mestariksi ja pysäyttää pahan Rakettiryhmän. Vuodesta 1999 lähtien sarjan pohjalta on ilmestynyt vuosittain elokuva. Ensimmäinen elokuva (Pokémon – Mewtwon vastaisku) tuotti Yhdysvalloissa 10,1 miljoonaa dollaria ensimmäisenä päivänä ja yhteensä 85 miljoonaa dollaria.[1] Sarjasta on ilmestynyt yhteensä 20 tuotantokautta, 20 elokuvaa sekä yli 30 erikoisjaksoa.
Keräilykorttipeli
Pokémon Trading Card Game eli Pokémon TCG on Pokémon-aiheinen keräilykorttipeli. TCG:n ideana on ”taistella” korttien Pokémon-hahmoilla. Korttisarjan julkaisi Wizards of the Coast vuonna 1996. Nykyisin sitä julkaisee Pokémon USA. Miltei jokaisesta Pokémonista on oma korttinsa.
Manga
Eri Pokémon-aiheisia mangasarjoja on lukuisia. Suuri osa perustuu pelisarjan peleihin, mutta myös animesarjaan, siihen liittyviin elokuviin ja keräilykorttipeleihin perustuvia sarjoja on jonkin verran. Animeen perustuvista esimerkkinä The Electric Tale of Pikachu (), joka seuraa Ash Ketchumin matkaa Kanton ja Orangesaarten alueilla. Myös täysin omaperäisiä sarjoja on julkaistu, kuten Miho Asadan Kaitou! Pokémon 7 (), joka seuraa nuoren, kaksoiselämää elävän pojan, Hiorin, elämää.
Ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja on Kosaku Anakubon käsikirjoittama ja piirtämä pelisarjaan perustuva, ja sen nimeä kantava vuosina 1996-2003 julkaistu slapstick-huumorisarja Pocket Monsters (), joka seuraa Red-nimisen kouluttajan matkaa ympäri Pokémon-maailmaa, seuranaan Pikachu ja töykeä Clefairy. Alkuperäinen sarja seuraa kolmikon seikkailuja Kanto- ja Johto-alueilla, ja sitä on seurannut toistaiseksi viisi jatko-osaa: Hoenn-alueelle sijoittuva Pocket Monsters RS (), Sinnoh-alueelle sijoittuva Pocket Monsters DP (), Johto-alueelle sijoittuva Pocket Monsters HGSS (), Unova-alueelle sijoittuva Pocket Monsters BW () ja Kalos-alueelle sijoittuva Pocket Monsters XY ().
Länsimaissa tunnetuin, ja Japanissa pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut mangasarja on peleihin vahvasti perustuva ja vuonna 1997 alkanut Pokémon Adventures. Kyseinen sarja on ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja, jota on julkaistu suomeksi.[5]
Sangatsu Manga on lisensioinut kolme Pokémon-elokuviin perustuvaa mangasovitusta: Makoto Mizobuchin Pokémon Ranger ja meren temppeli (julkaistiin tammikuussa 2016), Makoto Hijiokan Giratina ja sky warrior (maaliskuu 2016) sekä Momota Inouen Zoroark – illuusioiden mestari (toukokuu 2016).[6][7][8]
Evoluutio
Useilla Pokémoneilla on evoluutio-sarja. Evoluutioita voi olla yksi tai kaksi, kuten vaikka Poochyenalla on vain yksi evoluutio, ja Mudkipillä kaksi. Eevee-nimisellä Pokémonilla on jopa kahdeksan erilaista kehittynyttä muotoa.[9] Yleensä kehittyneen muodon nimi on samankaltainen. Esimerkiksi Bulbasaurin kehittyneet muodot ovat Ivysaur[10] ja Venusaur[11] ja Igglybuffin[12] on Jigglypuff ja Wigglytuff[13], mutta on myös paljon sellaisia evoluutioita, jossa nimi on erilainen, mutta sen sijaan ulkonäkö voi näyttää samalta, kuten Grimerilla ja Mukilla.
Kuudennesta sukupolvesta lähtien on ollut myös mega-evoluutioita, jotka mahdollistavat tiettyjen Pokémonien voimien vahvistamisen. Esimerkki mega-evoluutiokykyisestä Pokémonista on Charizard.
Hahmot

Pokémonit

Pokémon-lajeja on yli 800 seitsemässä sukupolvessa. Lajit luokitellaan myös useisiin tyyppeihin.
Kulttuurinen vaikutus

Pelin hahmoista on tullut populaarikulttuurin ikoneja, esimerkkinä maalaus Pokémon Jet-lentokoneessa.
Pokémon Go pelin julkaisun jälkeen 231 miljoonaa ihmistä otti osaa 1,1 miljardiin interaktioon Facebookissa ja Instagramissa huhtikuun aikana, joissa peli mainittiin.[14]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Galbraith, Patrick W.| title = The Otaku Encyclopedia| publisher = Kodansha International| year = 2009| version = Hakusana ”Pokémon”| id = ISBN 978-4-7700-3101-3| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Montakoa Pokemonia on ensimmäisessä generaatiossa?


Helsinki-Vantaan lentoasema  () on Uudenmaan päälentoasema ja samalla koko Suomen suurin lentoasema. Helsinki-Vantaa on myös Pohjois-Euroopan johtava kaukoliikenneasema Euroopan ja Aasian välisessä liikenteessä.[1] Helsinki-Vantaan lentoaseman kautta kulkee noin 90 prosenttia Suomen kansainvälisestä lentoliikenteestä. Lentoonlähtöjä ja laskeutumisia on yhteensä keskimäärin runsaat 500 päivässä ja matkustajia nykyään lähes 21 miljoonaa vuodessa, mikä tekee kentästä matkustajamäärissä mitattuna Pohjoismaiden neljänneksi vilkkaimman.[2][3][4]
Lentoasema sijaitsee Vantaalla Lentokentän kaupunginosassa noin viisi kilometriä Tikkurilasta luoteeseen ja 18 kilometriä Helsingin keskustasta pohjoiseen ja on pinta-alaltaan 1700 hehtaaria.
Lentoasemalla on kolme kiitotietä. Lentoaseman terminaalit sijaitsevat noin 250 metrin päässä toisistaan ja niitä yhdistää käytävä, josta on kulkuyhteys rautatieasemalle. Helsinki-Vantaan lentoasemalla on useita ostosalueita. Palvelupisteitä on kaikkiaan lähes sata. Lentoasema on sijoittunut Euroopan parhaiden asemien joukkoon useissa vertailuissa.[5]
Historia

Helsinki-Vantaan lentoasema valmistui Helsingin olympialaisiin vuonna 1952, jolloin 5. heinäkuuta – 15. elokuuta 1952 lennettiin kaikkiaan noin 1700 lentoa. Ensimmäiset kaksi Aero Oy:n DC-3-lentokonetta, OH-LCC Tiira ja OH-LCD Lokki, laskeutuivat koelentona 26. kesäkuuta, ja ensimmäinen ulkomainen reittikone oli Scandinavian Airlines Systemin (nyk. SAS) DC-6 B Torgil Viking 29. kesäkuuta.[6] Säännöllinen lentoliikenne siirtyi Malmin lentoasemalta uudelle lentoasemalle 26. lokakuuta 1952. Alun perin lentoasemalla oli vain yksi kiitotie. Toinen kiitotie valmistui neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1956, jolloin valmistui myös ensimmäinen lentokonehalli. Samana vuonna lentoasema sai käyttöönsä myös ensimmäisen tutkansa. Säännöllinen suihkulentoliikenne Helsingin lentoasemalle alkoi vuonna 1959. Uusi terminaali valmistui syksyllä 1969. Koko lentokenttäalueen ympäröivä yhtenäinen aita valmistui keväällä 1973.[7]
Vantaa oli vuoteen 1972 asti Helsingin maalaiskunta.  Nykyinen nimi Helsinki-Vantaa otettiin käyttöön vuonna 1977, jota ennen se tunnettiin nimellä Helsingin lentoasema.[8]
Puolustusvoimat piirittivät lentokentän loppusyksystä 1977, tarkoituksena suojata kenttä mahdolliselta Punaisen armeijakunnan terroristi-iskulta.[9]
Lentoaseman matkustajaterminaalia laajennettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983, ja kotimaanlentoja varten rakennettiin kokonaan uusi terminaali vuonna 1993. Vuonna 1996 lentoasemalla tehtiin suuri uudistus, kun alkuperäistä ulkomaanterminaalia laajennettiin ja kotimaanterminaali yhdistettiin siihen. Samalla avattiin uusi ostoskatu, kongressikeskus ja hotelli, ja lähilennonjohto muutti uuteen lennonjohtotorniin. Seuraavana vuonna avattiin valtiovierailuja varten uusi VIP President -terminaali. Lentoaseman ulkomaanterminaalia laajennettiin taas ja sinne avattiin uudet lähtö- ja tuloaulat marraskuussa 1999. Vuoteen 2000 osuneena historiallisena tapahtumana oli, että Helsinki-Vantaan vuotuinen matkustajamäärä ylitti 10000000 rajan.[10] Lähestymislennonjohto siirtyi niin sanotusta luolasta uusiin maanpäällisiin tiloihin.
Vuonna 2001 tulivat käyttöön uudet Schengen-rajatarkastusjärjestelyt. Kolmas kiitotie otettiin käyttöön 28. marraskuuta 2002, jota käytti ensimmäisenä Finnairin MD-11 lähdöllä kohti New Yorkia. Vuonna 2004 laajennettiin ulkomaanterminaalia ja kaukolentojen matkustajille avattiin uusi ostosalue. Samalla avattiin myös lentorahtipalvelu matkustajille, joilla on esimerkiksi ylipainomatkatavaraa. Vuonna 2006 otettiin käyttöön 24 lähtöselvitysautomaattia.[11]
Lentoaseman yhteyteen avattiin 13. elokuuta 2007 Hilton-ketjun hotelli, Hilton Helsinki-Vantaa Airport, jossa on 330 huoneistoa.[12][13] Rinnakkaisten kiitoteiden toisistaan riippumaton käyttö alkoi marraskuussa 2007.[14]
Lentoasemalle avattiin maksuton WLAN-verkko 25. marraskuuta 2008.[15]
Lentoaseman terminaalijako muuttui 5. elokuuta 2009 siten, että ne eivät enää jakaudu lennon määränpään mukaan (kotimaan- ja ulkomaanterminaali), vaan lentoyhtiön mukaan.[16]
Syksyllä 2009 lentoasemalla nähtiin ulkoistusten myötä useita työtaisteluja, kun Finavia kilpailutti turvatarkastukset. Turvatarkastukset siirtyivät syksyllä siivous- ja kiinteistöpalvelukonserni SOL Palveluiden hoidettaviksi. Samalla työehdot muuttuivat. Tammikuussa 2010 SOL aloitti 80 työntekijän YT-neuvottelut. Taloudellisesti turvapalveluiden uudelleenkilpailutus oli kuitenkin Finavialle ja siten lentomatkustajille kannattava, sillä Finavia saavutti ostopalveluiden osalta ensimmäisellä puolivuotiskaudella 2010 huomattavat kustannussäästöt edelliseen puolivuotiskauteen verrattuna. Tämä oli mahdollista pitkälti Helsinki-Vantaan turvapalveluiden kilpailutuksesta johtuen.[17]
Finnair ulkoisti matkatavarapalvelut tytäryhtiöltään Northportilta Barona Handlingille marras–joulukuun vaihteessa 2009, jolloin työntekijät ryhtyivät neljän päivän laittomaan lakkoon. Vuodenvaihteessa 2009–2010 Helsinki-Vantaalla makasi tuhansia laukkuja, joita matkustajat eivät saaneet. Työntekijöiden mukaan matkatavaroiden kuormauksessa oli tammikuussa 2010 kymmeneksen vähemmän henkilökuntaa kuin aiemmin. Ilmailualan Unioni syytti Baronaa turvasäännösten laiminlyönnistä laukkusumaa työtaistelun aikana purettaessa.[18] Tammikuussa 2010 STT kirjoitti, että osa työntekijöistä olisi lähettänyt tahallaan laukkuja väärin kohteisiin.[19][20][21]
Vuonna 2009 lentoasema ei ollut viiden parhaan lentoaseman joukossa Airport Service Quality -tutkimuksessa.[22]
Lentoasemalla otettiin käyttöön kaukolentojen tarpeisiin suunnitellut uudet matkustajatilat 11. joulukuuta 2009. Terminaalin pinta-ala laajeni 30 prosenttia. Uuteen terminaaliosaan avattiin samalla lukuisia uusia kauppoja ja ravintoloita sekä ylellinen kylpylä. Uusia laajarunkokoneille tarkoitettuja matkustajasiltoja valmistui viisi. Kylpylä suljettiin helmikuussa 2012 vähäisen käytön vuoksi.[23] Vuonna 2011 lentoaseman matkustajamäärä kasvoi 15,5 prosenttia 14,9 miljoonaan matkustajaan. Noin 25% matkustajista vaihtoi konetta lentoasemalla. Matkustajista 12,2 miljoonaa lensi ulkomaille ja 2,7 miljoonaa kotimaahan. Aasiaan suuntautuvilla lennoilla oli yhteensä 1,63 miljoonaa matkustajaa.[24]
Lentoasemalle avattiin marraskuussa 2018 lähtöportin 33 viereen Airport Cinema -niminen ilmainen elokuvateatteri.[25]
Rakennushankkeet

Keväällä 2010 lentoasemalla otettiin käyttöön uusinta tekniikkaa hyödyntävä matkatavarakäsittelykeskus, jonne keskitetään kaikki lähtevän ja vaihtavan matkatavaran käsittely. Saapuvan matkatavaran käsittely jää nykyisiin kuormaustiloihin.
Vuonna 1969 ja 1983 valmistuneet lentoasemarakennuksen osat saneerattiin täysin. Peruskorjaus valmistui vuonna 2012.
Kiitotie 3 (22R/04L) peruskorjattiin vuoden 2012 huhti–kesäkuussa, jolloin kiitotie oli poissa käytöstä. Tämän jälkeen kiitotie 2:n (15/33) viereinen rullaustie peruskorjattiin, jolloin kiitotie 2 toimi väliaikaisena rullaustienä. Remontti valmistui syyskuussa 2012.[26]
Lentoasemalle avattiin rautatieasema 10. heinäkuuta 2015.[27] Kehärata yhdistää toisiinsa pohjoisen pääradan ja läntisen Vantaankosken radan. Matka lentokentältä Helsingin keskustan rautieasemalle kestää noin puoli tuntia, Tikkurilan rautatieasemalle noin 10 minuuttia. Lentoaseman rautatieasema rakennettiin maan alle pysäköintitalo P3A:n ja P1/P2:n väliin. Asemalta on kulkuyhteys terminaali 1:n ja 2:n väliseen yhdyskäytävään.
Pääkiitotie 04R/22L peruskorjattiin kesän 2015 aikana ja avattiin uudelleen elokuun alussa.[28]
Kävelymatkan päähän terminaalista 2 on valmistunut 13-kerroksinen kaksirakennuksinen World Trade Center, jonka päävuokralainen on Finavia.[29] Alkuvuodesta 2018 kyseiseen rakennukseen aukeaa myös Scandic hotelli, joka sisältää 148 huonetta. Tämä on kolmas hotelli lentokentän välittömässä läheisyydessä.[30]
Terminaalien laajentaminen alkoi vuoden 2016 alussa kaukolentoalueen eteläsiivestä. Sen jälkeen alkavat länsisiiven rakennustyöt, joiden on tarkoitus valmistua kesällä 2020.[31] 2017 alkoi myös terminaali ykkösen laajennus, jossa T1 saa noin 3500 lisäneliötä.[32] T1-terminaali pitenee 230 metrillä ja sinne tulee seitsemän uutta lähtöporttia.[33].
Eteläsiiven laajennus valmistui kesällä 2017.

Sisäkuvia

Terminaali 1:n lähtöselvitysaula
Terminaali 2:n lähtöselvitysaula
Kauppakäytävä terminaalissa 2
Terminaali 2:n porttialue
Terminaali 2:n laajennusosaa

Kiitotiet

Helsinki-Vantaalla on kolme kiitotietä:[34]
04R/22L (kiitotie 1), ns. pääkiitotie, mitat: 3500m × 60m
15/33 (kiitotie 2), ns. poikittaiskiitotie tai sivukiitotie, mitat: 2901m × 60m
04L/22R (kiitotie 3), pääkiitotien suuntainen kiitotie, mitat: 3060m × 60m
Kiitoteiden käyttöperiaatteet
Käytettävien kiitoteiden valintaan vaikuttavat monet tekijät, kuten sää. Ihannetilanteessa kiitotie 22R on lähtökiitotie ja 15 laskukiitotie (Open V -konfiguraatio). 22-kiitoteiden rinnakkaiskäytössä (parallel 22) on 22R lähtö- ja 22L laskukiitotie (paitsi hiljaiset suihkuturbiini-ilma-alukset voidaan selvittää lähtöön myös kiitotieltä 22L (Quiet Jet)). 04-kiitoteiden rinnakkaiskäytössä on 04L lasku- ja 04R lentoonlähtökiitotie. Nykyään kiitotietä 33 (ts. kiitotie 2 luoteeseen päin) käytetään harvoin, varsinkaan laskuun, koska sillä ei ole ILS-tarkkuuslähestymislaitteita, vaan ainoastaan VOR/DME- ja RNAV-menetelmät ilman varsinaista pystysuuntaopastusta, mikä tekee sen käytöstä vähänkään huonommalla säällä vaikeaa. Joskus sitä voidaan käyttää pohjoiseen suuntautuvien lentojen lähtökiitotienä.
Häiriöiden vähentämiseksi käytetään ensisijaisuusjärjestystä, joka lähtöihin on 22R, 22L, 04R, 33, 15 ja laskeutumisiin 15, 22L, 04L, 04R, 22R, 33. Meluhaittojen vähentämiseksi yöaikaan kello 23–06 käytetään lähtökiitotienä 22R:ää ja laskukiitotienä 15:tä, ellei sää tai muut olosuhteet muuta vaadi.
Maaliikenne

Helsinki-Vantaan lentoasema sijaitsee Kehä III:n ja Tuusulanväylän välittömässä läheisyydessä. Lentoaseman alla tunnelissa kulkevat junaraiteet liittävät kentän Helsingin seudun lähiliikenneverkkoon.
Julkinen liikenne
Lähijunat
HSL tarjoaa kahta lähijunalinjaa Helsingin keskustasta lentoasemalle. Nämä linjat kulkevat kehärataa vastapäivään väliä Helsinki - Tikkurila - Lentoasema - Myyrmäki - Helsinki (I-juna) ja myötäpäivään väliä Helsinki - Myyrmäki - Lentoasema - Tikkurila - Helsinki (P-juna) pysähtyen jokaisella asemalla. Linjoja liikennöidään matalalattiaisilla FLIRT-junilla. Junia liikennöi VR.
Linjojen vuoroväli on päiväsaikaan 10 minuuttia, iltaisin 19–22 15 minuuttia ja hiljaiseen aikaan puoli tuntia. Matka Helsingistä lentoasemalle kestää I-junalla 27 minuuttia ja P-junalla 32 minuuttia.
Matkustaessa Helsingistä junissa käy seutulippu (vuoden 2018 aikana alkavassa vyöhykemallissa ABC-lippu).[35][36]
Linja-autot
Finnair City Bus on Pohjolan Liikenteen operoima linja-autoyhteys Elielinaukiolta lentoasemalle, joka maksaa verkkokaupasta ostettuna aikuiselle 6,20€ ja lapselle (6-16 vuotta) 3,10€. Kuljettajalta ostaessa lippujen hinnat ovat 6,30€ aikuiselle ja 3,20€ lapselle.[37] FCB pysähtyy Elielinaukion lisäksi Hesperian puiston vieressä. Matka keskustasta terminaaleihin kestää noin 30 minuuttia.[38]
HSL:n seutulinjat 415 (Elielinaukiolta) ja 615 (Rautatientorilta) vievät Helsingin keskustasta ja sen tuntumasta lentoasemalle noin 40 - 50 minuutissa. Linja 615 liikennöi läpi vuorokauden. Tikkurilan asemalle liikennöi öisin linja 562N lähijunaliikenteen tauottua. Lentoaseman läheisyydessä sijaitsevalta Aviapoliksen rautatieasemalta on vaihtomahdollisuus useaan bussilinjaan.
Taksit
Molempien terminaalien edessä on taksitolppa. Yhdensuuntainen taksimatka Helsingin keskustasta lentoasemalle maksaa noin 45–50 euroa ja matka-aika on noin 30–40 minuuttia.[39]
Pysäköinti
Helsinki-Vantaalla on noin 10000 pysäköintipaikkaa. Kesällä 2016 valmistui pysäköintitalo P5:n noin 3000 parkkipaikan laajennus.[40]
Pysäköinti on toteutettu seuraavasti:
Pikaparkki
Molempien terminaalien edustalla on noin sadan paikan ulkoalue. Pysäköintiaika on enintään yksi tunti.
Lomaparkki
Pysäköintitaloissa P3 ja P5 on yhteensä noin 5000 parkkipaikkaa enintään 15 minuutin kävelymatkan päässä. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Ulkoalueilla 4A ja 4B on noin tuhat parkkipaikkaa. Alueilta on maksuton linja-autokuljetus terminaaleihin. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Bisnesparkki
Pysäköintitaloissa P1 ja P2 on yhteensä noin 2000 parkkipaikkaa lähellä terminaalia 2. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Kaukoparkki
Ulkoalueella on noin 2000–3000 parkkipaikkaa. Pysäköintiaikaa ei ole rajoitettu.
Lisäksi alueen lähellä toimii myös lentopysäköintipalvelua tarjoavia yrityksiä,[41][42][43], joihin voi jättää auton vartioidulle alueelle ja saada sieltä kuljetuksen terminaalille.
Lentoyhtiöt ja kohteet

Helsinki-Vantaa on kansainvälisen ja kotimaan liikenteen keskus Finnairille ja Norwegianille.
Helsinki-Vantaan lentoasemalla on kaksi terminaalia, jotka on yhdistetty toisiinsa käytävällä.
Terminaalia 1 käyttävät Star Alliance-allianssiin kuuluvat lentoyhtiöt, kuten Scandinavian Airlines ja Lufthansa, ja terminaalia 2 muut lentoyhtiöt, kuten Finnair, KLM, ja Norwegian.
Reittilennot

1 = Verorahoin tuettu julkisen palvelun velvoite

Tilauslentoyhtiöt
Aegean Airlines
Bulgaria Air
Bulgarian Air Charter
Corendon Airlines
Finnair Lomalennot
Freebird Airlines
Jet Time
Nouvelair
Onur Air
Primera Air
Royal Jordanian
Thomas Cook Airlines Scandinavia
TUIfly
TUIfly Nordic

Rahtilentoyhtiöt
AirBridgeCargo Airlines (Moskova-Šeremetjevo)[49]
Airest (Tallinna)
DHL Aviation (Bryssel, Leipzig/Halle, Lontoo-Heathrow)
FedEx (Tukholma, Pariisi)
Nord-Flyg (Maarianhamina)
Pskovavia (Pietari)
TNT (Liege)
UPS (Tukholma-Arlanda, Malmö, Köln/Bonn)

Liikelentoyhtiöt
Airfix Aviation
Jetflite
Scanwings
Muut toimijat
FinnHEMS 10

Maahuolintapalveluita lentoyhtiöille tarjoavat Airpro Oy, Ground Power (Maavoima Oy), ISS Aviation, Havas Europe (North Hub Services Finland Oy), Servisair Finland Oy ja Swissport Finland Oy. Polttoainetta toimittavat Helsinki-Vantaalla sijaitsevat Neste Aviation, Shell sekä St1 Avifuels Oy. Catering-palveluita tarjoavat LSG Sky Chefs Finland ja Vantaa Catering Services Oy.[50]
Tilastoja

Onnettomuuksia ja kaappaustilanteita
2. joulukuuta 1957 Leningradista tulossa olleen Aeroflotin Iljušin Il-14 -koneen  lähestyminen meni sakeassa sumussa pitkäksi, eivätkä lentäjät saaneet pysäytettyä konetta ennen kiitotien päättymistä. Kone syöksyi kiitotieltä ulos pysähtyen lopulta lentokenttäalueen eteläpuolella maantien penkkaan. Koneessa oli kuusitoista matkustajaa ja viisi miehistön jäsentä, joista kymmenen henkilöä loukkaantui.[52]
10. heinäkuuta 1977 kaksi neuvostoliittolaista nuorta miestä kaappasivat Petroskoista Leningradiin matkalla olleen Aeroflotin Tupolev Tu-134 -koneen yrittäen päästä Tukholmaan. Polttoaineen vähyyden vuoksi kone joutui kuitenkin laskeutumaan Helsinki-Vantaalle. Kaappaustilanne kesti kolme päivää, jonka jälkeen kaappaajat antautuivat poliisille ja heidät luovutettiin Neuvostoliittoon.
30. syyskuuta 1978 37-vuotias entinen urakoitsija Aarno Lamminparras kaappasi Finnairin lennon (Caravelle) Oulusta Helsinkiin. Kone kävi välillä Amsterdamissa ja palasi sieltä Helsinki-Vantaalle. Kaappari antautui poliisille 1. lokakuuta. Koneen 44 matkustajista kukaan ei kuollut tai loukkaantunut.
31. tammikuuta 2005 rahtilennolla Ruotsiin matkalla ollut Nord-Flyg AB:n Cessna C208B -tyyppinen lentokone syöksyi pian lentoonlähdön jälkeen maahan 1. ja 3. kiitotien väliselle lentokenttäalueelle. Onnettomuuden syynä oli siiven yläpinnalle jääneen lumen ja jään aiheuttama sakkaaminen. Ainoana henkilönä koneessa ollut lentäjä loukkaantui onnettomuudessa lievästi.[53]
Helsinki-Vantaa matkustaja- ja liikennetutkimuksissa

Lentoasema on menestynyt hyvin viime vuosina erilaisissa matkustaja- ja liikennetutkimuksissa.[5]
1997: Euroopan paras (IATA)
1998: maailman paras (IATA)
1999: maailman paras omassa kokoluokassaan (IATA)
2000: maailman paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan paras (IATA)
2000: Ilmailulaitoksen vuoden lentoasema
2004: maailman paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan toiseksi paras (AETRA)
2005: maailman 3. paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan 3. paras (AETRA)
2006: maailman 3. paras omassa kokoluokassaan ja Euroopan 3. paras (ASQ), Euroopan 2. paras (Skytrax)
2007: Euroopan 3. paras (ASQ)
2008: maailman 9. paras (Skytrax)
2009: maailman paras matkatavaroiden käsittely (Skytrax)
2009: maailman paras lentoasema (Monocle Magazine)
2010: Pohjois-Euroopan paras lentoasema (Skytrax)
2010: maailman paras vaihtokenttä (Monocle)
2010: Finavian vuoden lentoasema[54]
2011: maailman paras lounge (Priority Pass)[55]
2012 paras lentoasema sosiaalisessa mediassa (SimpliFlying)[56]
2017: maailman paras lentoasema (Travellink)
2018: Finnish Travel Gala: ”Mieleenpainuvin matka- tai palvelukokemus”
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Helsinki-Vantaan kiitotien käyttömenetelmistä  ja .
 etsii yhteyden mistä tahansa Suomesta lentoasemalle ovelta ovelle -periaatteella.

Luokka:Suomen lentoasemat
Lentoasema Vantaa
Lentoasema
Luokka:Vantaan rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit