Ranskan kieli (ransk. français) kuuluu romaanisiin kieliin. Ranskaa puhuu äidinkielenään noin 75,9 miljoonaa ihmistä ja toisena kielenä 87 miljoonaa ihmistä.[1]
Ranskan kieltä puhutaan ennen kaikkea Ranskassa, mutta eräillä alueilla myös myös muun muassa Belgiassa, Sveitsissä ja Kanadassa, joissa niissäkin sillä on virallisen kielen asema. Lisäksi se on virallisena kielenä monissa Afrikan maissa.[2] Ranskaa puhuvia kutsutaan frankofonisiksi.
Ranskan kieli syntyi varhaiskeskiajalla, kun nykyisin ranskankielisillä alueilla kansanomaista latinaa eli vulgaarilatinaa puhuvat ihmiset saivat kieleensä vaikutteita nykyisen Saksan alueelta tulleilta frankeilta. Aiemmin kieli oli saanut vaikutteita gallien puhumasta kelttiläisestä kielestä. Ranskan kieli on monilta rakenteiltaan ja sanoiltaan edelleen hyvin lähellä latinan kieltä, ja joskus sitä jopa edelleen kutsutaan leikillisesti vulgaarilatinaksi.
Ranskan parlamentti hyväksyi vuonna 1994 lain ranskan kielen puhtauden suojelemiseksi. Aluksi se koski kaikkea kielenkäyttöä, mutta lievennettiin vielä saman kuun aikana koskemaan vain viranomaiskieltä niin, että jos on olemassa ranskankielinen termi, sitä on käytettävä.[3]
Ranska on yksi Euroopan unionin ja Yhdistyneiden kansakuntien virallisista kielistä[4][5] ja Maailman postiliiton ainoa virallinen kieli[6] sekä useiden muiden kansainvälisten järjestöjen kieli. Näitä järjestöjä ovat muun muassa Afrikan unioni, ETYJ, Euroopan neuvosto, Euroopan yleisradioliitto, Kansainvälinen olympiakomitea, Kansainvälinen tuomioistuin, Maailman kauppajärjestö, Nato, OECD sekä useat kansainväliset urheilujärjestöt.
Kielenä ranskaa pidetään usein pehmeänä ja soinnillisena. Lausumista luullaan usein hankalaksi, mutta ranskan kirjoitusasun ääntäminen on joitakin ääntämykseltään poikkeavia sanoja lukuun ottamatta hyvin säännöllinen, päinvastoin kuin esimerkiksi englannissa. Tyypillistä ranskan kielen ääntämiselle on, että sanan lopussa olevat kirjaimet (e, s, x) jätetään ääntämättä.
Suomessa ranskaa voi opiskella monissa perus- ja ylemmän tason kouluissa. Ranskankielistä opetusta antavat Helsingin ranskalais-suomalainen koulu, Tampereella toimiva kaksikielinen Filière franco-finlandaise de Tampere[7] ja ranskan kieliluokat Turussa. Filosofian kandidaatin tai maisterin tutkinnon voi ranskan kielestä suorittaa Helsingin, Jyväskylän ja Turun yliopistossa sekä Åbo Akademissa. Helsingin ja Turun yliopistossa voi opiskella myös ranskan kääntämistä ja tulkkausta. Lisäksi ranskan kieli voi olla sivuaineena filosofian kandidaatin tai maisterin tutkinnossa Itä-Suomen (Joensuu), Oulun ja Tampereen yliopistossa. Kieltä voi opiskella myös korkeakoulujen kielikeskuksissa ja avoimessa yliopistossa.[8]
Historia

Roomalaisten invaasio Galliaan
Kuten kaikkien muidenkin romaanisten kielten, ranskan juuret ovat latinan kielessä. Ennen roomalaisten invaasiota 58–52 eaa. nykyisen Ranskan alueella asui ennen kaikkea kelttiläisiä kieliä puhuvaa väestöä, joita roomalaiset kutsuivat galleiksi. Muita väestöryhmiä olivat iberit etelässä nykypäivän Espanjan tuntumassa, liguurit Välimeren rannalla ja pienet kreikkalais- ja foinikialaisryhmät.
Nykyranskassa on noin 200 kelttiläisperäistä sanaa, joista useimmat ovat paikannimiä, kasvien nimiä tai sanoja, jotka liittyvät maalaiselämään. Latinasta tuli nopeasti lingua franca gallien asuttamilla alueilla, erityisesti kaupassa, diplomatiassa ja opetuksessa. Latinan puhekieli eli vulgaarilatina, josta nykyranskakin on kehittynyt[9], erosi huomattavasti niin sanotusta klassisesta latinasta, jolla esimerkiksi Cicero kirjoitti teoksensa.
Frankit
200-luvulta alkaen Länsi-Eurooppaan tuli idästä germaanisia miehittäjiä, joista jotkut asettuivat Galliaan. Ranskan kielen kehitykselle tärkeimpiä olivat frankit Pohjois-Ranskassa, alemannit nykyisen Saksan rajan tuntumassa, burgundit Rhône-joen laaksossa ja visigootit Akvitaniassa. Ranskan maan ja kielen nimi johtuu frankeista, jotka tosin alkujaan puhuivat länsigermaanista kieltä, mutta alkoivat pian itsekin puhua samaa latinan kansanomaista murretta, josta satoja vuosia kestäneen roomalaisvallan aikana oli jo tullut maan väestön valtaenemmistön kieli.[10] Näiden väestöryhmien germaaninen kieli tosin vaikutti alueella puhuttuun latinaan, erityisesti ääntämiseen, lauseoppiin ja sanastoon; arviolta 15 prosenttia nykyranskan sanoista perustuu germaanisiin lainasanoihin, erityisesti sotilastaktiikkaan ja sosiaaliseen elämään liittyvät termit.
Langue d’oïl
Kielitieteessä keskiajan ranska jaetaan kolmeen maantieteelliseen alaryhmään. Suurimmat ovat langue d’oïl ja langue d’oc, joiden lisäksi kolmantena on frankoprovensaali, jota pidetään näiden ”sekamuotona”, koska siinä ei kahdesta muusta variantista poiketen esiinny omia tunnusmerkkejä.
Eniten frankkien invaasio vaikutti oïl-kieleen (langue d'oïl), jonka nimi tulee ranskan kyllä-sanan vanhasta äänneasusta oïl (nykyranskaksi oui). Tähän kieleen kuuluu muun muassa picard, valloni, normandi ja francien. Kun frankkien kuningas Klodvig kääntyi kristinuskoon vuonna 498, frankkien mahti vahvistui suurimmassa osassa Pohjois-Galliaa ja ranskan kieli kehittyi näiden murteiden yhteensulautumaksi. Englannissa Vilhelm Valloittajan vuonna 1066 tekemän valloituksen jälkeen puhuttua varianttia kutsutaan anglonormanniksi tai vanhemmissa lähteissä myös anglo-normannilaiseksi kieleksi[11]. Tänä aikana myös englannin kieleen tuli suuri joukko ranskalaisperäisiä lainasanoja. Ranskan pohjoisosien ranskan kielen ja sen lähimmän edeltäjän, francien’in, ääni- ja muoto-oppi on kauimmaksi erkaantunut latinan kielestä.
Etelä-Ranskassa ja Pohjois-Espanjassa samaan aikaan puhutusta kielestä käytettiin nimeä langue d’oc (oc’in kieli). Myös se on saanut nimensä kyllä-sanan sikäläisen vastineen oc mukaan. Nykyään se tunnetaan nimellä oksitaani, ja se käsittää useita murteita kuten provensaalin.[10] Oksitaania on opetettu peruskoulussa vuodesta 1982 alkaen, mutta kieli ei ole levinnyt laajalle. Joissakin Etelä-Ranskan kaupungeissa, kuten Toulousessa, ranskankielisten rinnalla on myös oksitaaninkielisiä kadunnimikylttejä.
Ei-germaaniset kielivaikutteet
Suuri joukko kelttiläisiä kieliä puhuvia ihmisiä muutti 400-luvulta 700-luvulle anglosaksien invaasion takia Englannista Kanaalin yli Bretagneen. Vaikka heidän kielensä bretoni ei periydykään gallien ennen roomalaisten tuloa puhumasta kielestä, sekin kuuluu kelttiläiseen kieliryhmään.
Viikingit saapuivat Ranskaan 800-luvulla ja valloittivat Normandian. Siellä he omaksuivat pian alueella ennestään puhutut langue d’oïlin murteet, johon heidän aikaisemmin puhumastaan kielestä jäi vain joitakin yksittäisiä sanoja muun muassa merenkulun sanastoon. Vilhelm Valloittajan Englannin-miehityksen 1066 seurauksena kehittyi erityinen anglonormannilainen murre tai kieli, jota puhuttiin aina 1300-luvulle asti, jolloin Englannin porvaristo ja aatelisto ryhtyivät puhumaan englantia. Vaikka normannien Englannin valloituksella ei ollut ranskan kielen kehitykseen paljon vaikutusta, se vaikutti sitäkin enemmän englannin kielen kehitykseen. Yli kaksi kolmasosaa yhteisestä sanavarastosta englannin kanssa on tullut ranskan kielen kautta.
Ranskaan tuli lainasanoja myös arabian kielestä, erityisesti ylellisyys- ja kauppatavaroiden, kuten mausteiden, nimiä sekä luonnontieteiden ja matematiikan termejä.
Ancien français’sta nykyranskaan

Vanhin säilynyt ranskankielinen teksti, joka selvästi poikkeaa latinasta, on vuonna 842 tehty Strasbourgin valat. Ranskan kielen kehitysvaihetta tästä 1300-luvulle saakka sanotaan tavallisesti muinaisranskaksi (). Tuolta ajalta ovat peräisin monet tunnetut chanson de geste’t, trubaduurien runot Kaarle Suuren upeudesta ja ristiretkiin osallistumisesta. Tällöin Pariisi oli jo maantieteellistä ja taloudellisista syistä keskeinen paikka, mikä lopulta johti siihen että Pariisin alueen ranskasta, jota kutsutaan myös francien’iksi, kehittyi ranskan kieli.
Ranskan sijataivutus hävisi lopullisesti 1300-luvulla. Kielen kehitysvaihetta tämän jälkeen kutsutaan keskiranskaksi (ransk. moyen français). Tämä on siirtymävaihetta muinais- ja nykyranskan välillä. Tällöin useimmat taivutukset yksinkertaistuivat merkittävästi. Tämän ajan kirjallisuus on etupäässä käännöksiä antiikin kirjallisuudesta. Vuonna 1539 Frans I määräsi ranskan latinan sijaan viralliseksi hallintokieleksi ja kuninkaan hovin kieleksi. Tähän aikaan sijoittuu myös monien loppukonsonanttien häviäminen puhuttujen kielten sanojen lopusta, mutta kirjoituksessa ne säilyivät. Ranskan oikeinkirjoitus alkoi suurelta osalta perustua pikemminkin sanojen etymologiaan kuin niiden nykyiseen ääntämykseen. Tänä aikana sanastoa rikastutti suuri joukko uudissanoja ja lainoja. Reaktio tätä vastaan tuli 1600-luvulla, minkä ajan ranskaa sanotaan yleensä klassiseksi ranskaksi (ransk. français classique). Tänä aikana kieltä puhdistettiin voimakkaasti tutkimattomista termeistä, ja kielelle muodostettiin yhtenäiset kielioppisäännöt. Tätä aikaa leimaa myös suuri normatiivisuus; ranskasta tuli valtion asia, ja sosiaaliset ja paikalliset murteet saivat kielteisen leiman. Monet kielitieteilijät kutsuvat jo 1600-luvun ranskaa nykyranskaksi (ransk. français moderne). Tekstit tältä vuosisadalta (esimerkiksi Pierre Corneillen ja Jean Racinen näytelmät) ovat nykyranskalaisellekin helposti ymmärrettäviä, vaikkakin synonyymit ja variantit loistavat poissaolollaan. Voidaan sanoa, että ranskasta tuli sanaköyhä kieli.
Vuonna 1634 Richelieu perusti Ranskan akatemian (Académie française) ranskan kielen viralliseksi kielenhuoltoviranomaiseksi ja puhdistamaan kielen vieraista vaikutteista. Akatemia toimii vielä nykyäänkin, ja siinä on 40 eliniäksi valittua jäsentä, joiden tehtävä on valvoa kieltä ja sopeuttaa mahdolliset lainasanat kieleen.
1600-luvulta 1800-luvulle ranska oli Euroopan lingua franca taiteessa, kirjallisuudessa ja diplomatiassa. Esimerkiksi hallitsijat Preussin Fredrik II Suuri ja Venäjän Katariina II eivät vain käyttäneet ranskaa kirjoituksissa ja puheissa, vaan Fredrik II jopa katsoi, että ranska oli ylivoimainen kotimaassaan puhuttuun saksaan verrattuna. Ranskan siirtomaavalta levitti kieltä kaikkiin maailman kolkkiin, erityisesti Afrikkaan, Québeciin ja Länsi-Intiaan.
Akatemian työn, koulutusjärjestelmän, valtion vahvan kontrollin ja tiedotusvälineiden vaikutuksen vuoksi ranskan yleiskieli on levinnyt koko Ranskaan syrjäyttäen paljolti murteet. Edelleenkin on suuria eroja murteiden poikkeavissa ääntämisissä ja sanastossa. Arvostetuimpia ääntämisiä on Toursin ympäristön ja Loiren laakson murteet, vaikkakin nämä ovat vain subjektiivisia näkemyksiä. Kuten monissa muissakin kielissä pääkaupungin puhetapaa pidetään oikeana.
Nykyään
Nykypäivän Ranskassa käydään keskustelua kielen suojelemiselta englannin kielen lainasanoja vastaan. Laki määrää, että mainoksissa pitää olla ranskankielinen käännös ulkomaalaisista kielistä, ja radioissa on kiintiöt ranskankieliselle musiikille (vähintään 40%). Alueellisilla eturyhmillä on myös eriasteista painostusta murteiden säilyttämiseksi.
Ranska on yksi Euroopan unionin virallisista kielistä ja yksi kolmesta Euroopan komission työkielestä.[12] Sen merkitys unionissa on kuitenkin vähentynyt. Vielä vuonna 1994 EU-suurlähettiläiden kokouksissa 2/3 asiakirjoista tehtiin ranskaksi, mutta jo vuonna 2000 sama 2/3 tehtiin englanniksi.[12] Ranskan valta-asema unionissa hävisi lopullisesti Itä-Euroopan maiden mukaan vuonna 2004 liittymisen jälkeen, koska niissä ei ollut perinteitä ranskan kielen opiskelulle, vaan siellä osattiin muita kieliä paremmin.[12]
Diplomaattisissa instituutioissa ranskalla on edelleen vahva asema: se on yksi YK:n kuudesta virallisesta kielestä, ja sitä käytetään pää- tai työskentelykielenä useissa organisaatioissa, kuten Natossa, OECD:ssä ja Unescossa.[12]
Levinneisyys

Ranskan kieli oli aina 1300-luvulta 1920-luvulle asti eniten käytetty kieli kansainvälisissä viestintä- ja kommunikaatiotilanteissa ja etenkin diplomatian kielenä. Asema oli vahva ensin Euroopassa ja 1600-luvun jälkeen myös muualla maailmassa. Ranskalaisia sanoja esiintyi siitä syystä runsaasti myös muissa kielissä. Eniten ranskan kielestä vaikutteita saanut kieli on englannin kieli, joka sisältää ranskankielisiä sanoja ja ranskalaisia ilmauksia vielä tänäkin päivänä.
Arvoilta noin 220 miljoonaa ihmistä puhuu päivittäin ranskaa. Äidinkielenään ranskaa käyttää arviolta noin 77 miljoonaa ihmistä. Toisena kielenään ranskaa käyttää arviolta noin 87 miljoonaa ihmistä. Ranskankieliseen eli frankofoniseen maailmaan kuuluu maita ja alueita lähes jokaisesta maanosasta, pitkälti Ranskan siirtomaa-ajan seurauksena. Ranskaa puhuvien määrää on vaikea kovin tarkasti arvioida, mutta se kuuluu silti kymmenen puhutuimman kielen joukkoon. Opetuskielenä se on jo toisella sijalla englannin jälkeen.[13]

Ranska on myös yksi Euroopan unionin 21:stä virallisesta kielestä.
Se, kuinka tärkeäksi ranskan kielen asema muuttuu tulevaisuudessa, riippuu ennen kaikkea Afrikan koulutustilanteen kehityksestä. Mikäli koulutustaso nousee odotetusti, ranskaa puhuvien määrä saattaa kasvaa tulevien vuosien varrella arvioista riippuen jopa 276 miljoonasta yli 700 miljoonaan[13].[14]
Ranskaa opetetaan lukuisissa yliopistoissa ympäri maailman. Ranskan kielellä on tärkeä ja vahva asema niin diplomatian, journalismin, oikeuden, kuin yliopistojen ja tieteen eri aloilla. Ranskaa pidetään yhtenä maailmankielenä.
Muun muassa englanninkielisessä Kanadassa, Isossa-Britanniassa sekä Irlannissa ranskaa opetetaan ensimmäisenä vieraana kielenä. Australiassa japanin kielen opetus ohittaa ranskan, Yhdysvalloissa espanjan kielen opetus. Yhdysvalloissa mandariinikiinan, espanjan, arabian sekä hindin kielen opetus on kasvussa. Kuitenkin investointipankki Natixis arvioi arvostetun Forbes-lehden artikkelissa, että ranskasta saattaa kehittyä jo vuoteen 2050 mennessä maailman puhutuin kieli. Tietyillä maantieteellisillä alueilla väestönkasvu on jo nyt hyvin nopeaa, mikä selittäisi puolestaan voimakasta kasvua tulevaisuudessa. Kyseinen tilanne koskee etenkin Saharan eteläpuolista Afrikkaa.[15]
Eurooppa
Euroopassa ranska on väestön valtaosan äidinkieli Ranskassa, Monacossa, Vallonian maakunnassa ja Brysselin alueella Belgiassa, Monacossa, Sveitsin ranskankielisissä osissa ja Italiassa Aostan laaksossa. Huomattava ranskankielinen väestö löytyy myös Luxemburgista, jossa ranska on lisäksi tärkeä hallintokieli. Se on Euroopan unionin neljänneksi yleisin äidinkieli heti saksan, englannin ja italian jälkeen. [16] Ranska on myös kolmanneksi ymmärretyin kieli EU:ssa englannin ja saksan jälkeen.
Ranskassa kieli sai perustuslaissa virallisen kielen aseman vasta vuonna 1992[17], vaikka Villers-Cotterêts'n määräys tekikin siitä virallisten dokumenttien kielen jo vuonna 1539. Ranskaa on käytettävä virallisissa valtion julkaisuissa, julkisessa koulutuksessa ja laillisissa sopimuksissa. Jopa mainoksissa on oltava ranskankielinen käännös ulkomaisille sanoille. Ranskaa puhuu 99 prosenttia väestöstä.
Belgiassa ranska on virallinen kieli Valloniassa ja Brysselissä. Se on toinen maan virallisista kielistä hollannin lisäksi. Ranskan kieltä puhuu noin 40 prosenttia maan väestöstä. Brysselissä valtaosa väestöstä puhuu ranskaa joko kotikielenään (40 %) tai lingua francana (45 %).[18]
Ranska on yksi Sveitsin neljästä virallisesta kielestä ja sitä puhutaan etenkin maan länsiosassa (Suisse romande). Ranskankielisiä asuu silti koko maassa. Sveitsinranska eroaa hieman Ranskan ja Belgian varianteista. Vuoden 1970 jälkeen ranskan kieli on kasvattanut asemaansa Sveitsissä. Vaikka ranskaa puhuu äidinkielenään vain 20 prosenttia, väestöstä jopa 50,4 prosenttia osaa ranskan kieltä.[19]
Italiassa Aostan laaksossa ranska on ollut virallisena hallintokielenä jo vuodesta 1536, siis kolme vuotta aikaisemmin kuin Ranskassa.[20] Fasistisen hallituskauden aikana 1922–1945 ranskan kielen asema heikkeni, sillä ranskankieliset koulut lakkautettiin. Nykypäivänä ranskaa opetetaan kouluissa tuntimääräisesti yhtä paljon kuin italiaa, joten suurin osa alueen väestöstä puhuu tai ymmärtää sitä. Italiaa puhutaan arkikielenä, ranskaa taas käytetään kulttuuritapahtumissa.
Ranska on yksi Luxemburgin virallisista kielistä saksan ja luxemburgin kielen rinnalla. Sitä käytetään enimmäkseen hallintokielenä ja kommunikointiin ulkomaalaisten kanssa.
Iso-Britannian kouluissa ranska on suosituin vieras kieli. Jerseyn saarella on olemassa oma variantti ranskan kielestä, Jersey Legal French, joka on virallisen kielen asemassa. Sitä käytetään kuitenkin vain hallinnollisesti. Romaniassa, Kreikassa, Irlannissa, Italiassa, Hollannissa ja Portugalissa ranska on opetetuin vieras kieli englannin jälkeen.[21]
Amerikka
Kanada
Kanadassa ranska on toiseksi yleisin kieli englannin jälkeen. Molemmat ovat liittovaltion virallisia kieliä.[2] Väestöstä yli 20 prosenttia eli 7 miljoonaa ihmistä puhuu ranskaa äidinkielenään vuoden 2011 laskennan mukaan.[22]
Maantieteellisesti Kanadan suurimmassa provinssissa eli Quebecin provinssissa ranska on ainoa virallinen kieli vuonna 1977 voimaantulleen ranskan kielen asemaa koskevan lain (engl. Charter of the French Language, ransk. Charte de la langue française) seurauksena. Ensimmäisenä, toisena ja vieraana kielenä ranskaa puhuvat muodostavat yhteensä 90 prosenttia provinssin väestöstä. Heistä lähes 80 prosenttia eli 6 miljoonaa quebeciläistä puhuu ranskaa äidinkielenään vuoden 2011 tietojen mukaan. Quebecissä sijaitseva Montreal on maailman neljänneksi suurin ranskankielinen kaupunki, jos mukaan lasketaan vain ranskaa äidinkielenään puhuvat asukkaat.
Myös Luoteisterritorioissa (engl. Northwest Territories, ransk. Territoires du Nord-Ouest), Nunavutissa ja Yukonissa ranska on virallinen kieli. New Brunswick ja Manitoba ovat ainoat Kanadan provinssit, joissa englanti ja ranska yhdessä ovat virallisia kieliä. Ontariossa ranska ei ole virallinen kieli, vaikka siellä puhutaan eniten ranskaa Quebecin jälkeen. Myös muissa Kanadan provinsseissa käytetään jonkin verran ranskaa, esimerkiksi Prinssi Edwardin saarella ja Nova Scotiassa. Ranska ei kuitenkaan ole niiden virallinen kieli.
Yhdysvallat
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston (engl. United States Census Bureau) vuoden 2011 tietojen mukaan ranska on Yhdysvalloissa neljänneksi käytetyin kieli englannin, espanjan ja kiinan jälkeen. Ranska on toiseksi puhutuin kieli tietyissä osavaltioissa kuten Louisianassa, Mainessa, Vermontissa ja New Hampshiressa. Louisianassa puhutaan useita ranskan variantteja. Siellä yli 194000 asukasta on ilmoittanut ranskan yleisimmäksi kotikielekseen (US Census Bureau'n vuoden 2000 tietojen mukaan).[23]
Muut ranskankieliset alueet Amerikassa
Haitissa ranska on virallinen kieli yhdessä haitin kreolin kanssa. Ranskaa käytetään kouluissa, virastoissa ja liike-elämässä. Myös kirkon kieli on ranska.
Ranskaa sekä ranskaan perustuvia kreolikieliä puhutaan seuraavilla Karibianmeren saarilla: Martinique, Guadeloupe, Saint Martin ja Saint Barthélemy. Ranska toimii virallisena kielenä myös Ranskan Guayanassa (Etelä-Amerikassa) sekä New Foundlandin etelärannikon edustalla sijaitsevassa Saint-Pierre ja Miquelonissa. Nämä alueet ovat Ranskan tasavaltaan kuuluvia hallintoalueita, joten ne ovat myös osa Euroopan unionia.
Afrikka
Ranska on yhä virallisena kielenä monissa Afrikan maissa[2], jotka ovat aikoinaan olleet Ranskan tai Belgian siirtomaita. Niissä kuitenkin vain pieni osa väestöstä, pääasiassa osa kaupunkien yläluokasta, puhuu sitä äidinkielenään, mutta paljon useammat osaavat sitä sujuvasti toisena kielenään.[10]
Ranskankielisten maiden Organisation Internationale de la Francophonie -yhteistyöjärjestön vuonna 2014 julkaiseman arvion mukaan noin 38 prosenttia maailman ranskaa osaavista ihmisistä asuu Afrikassa. Organisation Internationale de la Francophonie -järjestön tekemän arvion mukaan vuonna 2014 maailman 274 miljoonasta ranskaa osaavasta ihmisestä 105 miljoonaa asui Afrikan mantereella. Edellä mainittuun arvioon on otettu mukaan henkilöt, joiden ikä on kymmenen vuotta tai enemmän ja jotka osaavat lukea ja kirjoittaa ranskaa.[24]
Niissä 21:ssä itsenäisessä Afrikan valtiossa, joissa ranska on ainoa tai rinnakkainen virallinen kieli, yhteenlaskettu väkiluku oli 308610000 henkilöä vuonna 2016. Ranskaa puhutaan toisena kielenä myös niissä Afrikan maissa, joissa se ei ole virallinen kieli. Näin on esimerkiksi Algeriassa [25]. Toisaalta koko väestö ei välttämättä osaa ranskaa niissäkään maissa, joissa ranskan kieli on virallisena kielenä.
Koska Afrikan maat ovat monikielisiä, ranskaa käytetään lingua francana Afrikan mantereella. Tällainen asema sillä on käytännön syistä ja arvovallan vuoksi tietyissä sosiaalisissa tilanteissa. Esimerkiksi Länsi-Afrikan sisämaassa sijaitsevassa Burkina Fasossa ranska on virallinen kieli, jolla kirjoitetaan lait ja viralliset tiedotteet. Se on hallinnon, politiikan, tiedotusvälineiden ja kirjallisen kulttuurin kieli. Ranskan arvovallasta huolimatta vain alle viidennes Burkina Fason väestöstä ymmärtää ranskaa. Monissa Afrikan maissa vallitsee tämän tyyppinen tilanne, jossa yhtä kieltä käytetään kaikissa virallisissa yhteyksissä, kun taas muita kieliä käytetään esimerkiksi vain arkikeskustelussa.
Länsiafrikkalainen Mauritania ja Intian valtamerellä sijaitseva Mauritius ovat toisaalta esimerkkejä afrikkalaisista valtioista, joissa ranskaa käytetään, vaikkei sillä olekaan virallisen kielen asemaa. Mauritaniassa vain viisi prosenttia väestöstä on ranskan kielen taitoisia. Ranskaa käytetään silti edelleen hallinnon kielenä. Mauritiuksen kansalliskielenä pidetään ranskaan pohjautuvaa kreolia, jota suuri osa väestöstä puhuu kotonaan. Virallinen kieli ja samalla hallinnon kieli on englanti, mutta muuten työelämässä ja kouluissa puhutaan englantia ja ranskaa. Lisäksi Mauritiuksella puhutaan aasialaisia kieliä.[26]
Ranskan kieli on koko Afrikan nopeimmin kasvava kieli. Afrikan väestönkasvun ja afrikkalaisten koulutuksen lisääntyessä maailman ranskaa osaavien ihmisten määrän ennustetaan nousevan 700 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä.
Saharan eteläpuolinen Afrikka
Nopean väestökehityksensä ansiosta Afrikka on avainasemassa, kun arvioidaan ranskan kielen levinneisyyttä nyt ja tulevaisuudessa. Yhdistyneiden kansakuntien ennusteen mukaan pelkästään Saharan eteläpuolisessa Afrikassa elää yli 2 miljardia ihmistä vuonna 2050. Tällä alueella on maita, joissa ranskaa osataan ja käytetään laajasti (miljoonia ranskankielentaitoisia per maa). Tällaisia ranskan kielen kannalta merkittäviä Saharan eteläpuolisia maita ovat muun muassa Kamerun, Kongon demokraattinen tasavalta, Kongon tasavalta, Mali ja Senegal.
Ranska on virallinen kieli Kongon demokraattisessa tasavallassa, jossa Organisation Internationale de la Francophonie -järjestön arvion (2014) mukaan ranskaa osaavia henkilöitä asuu 33222000, mikä on noin 44 prosenttia maan väestöstä.[27] Kongon demokraattinen tasavalta on maailman suurin ranskaa osaava kansakunta. Siellä ranskaa käytetään toisena kielenä ja lingua francana maan satojen muiden kielten ohella. .
Pohjois-Afrikka
Tunisiassa julkishallinto on voimakkaasti edistänyt arabian kielen asemaa 1990-luvulta lähtien, mutta ranskan kieltä käytetään edelleen liike-elämän, lääketieteen ja kulttuurin kielenä. Ranskan kielen taito on Tunisiassa yhä merkki ylempään sosiaaliluokkaan kuulumisesta, vaikka arabia on Tunisian ainoa virallinen kieli.[28] Marokossakaan ranska ei ole virallinen kieli. Marokossa on kuitenkin tieteenaloja, joilla korkeakouluopetusta tarjotaan vain tai pääosin ranskaksi. Näitä aloja ovat luonnontieteet sekä oikeus-, talous-, ja yhteiskuntatieteet. Enemmistö marokkolaisista osaa puhua ranskaa, mutta vain noin kolmannes heistä osaa lukea ja kirjoittaa sitä.Marokon, ja sen naapurimaan Algerian viralliset kielet ovat arabia ja berberi.[29][30]
Aasia
Ranskan siirtomaa-aikana Ranskan Indokiinassa (nyk. Vietnam, Laos, Kambodža) käytettiin virallisena kielenä ranskaa. Sitä käytetään yhä hallinnon kielenä Laosissa ja Kambodžassa, mutta sen vaikutus on vähentynyt.[31] Siirtomaa-ajan Vietnamissa lähinnä eliitti puhui ranskaa. Palvelusväki käytti ranskaan pohjautuvaa pidgin-kieltä (Tây Bồi), joka on jo hävinnyt. Nykyään ranskan asema Vietnamissa on heikentynyt, mutta eliitti ja vanhempi sukupolvi käyttävät sitä yhä toisena kielenään. Lisäksi ranskaa käytetään Vietnamissa diplomatian kielenä. Nämä kolme entistä Ranskan Indokiinan valtiota ovat kaikki OIF:n virallisia jäseniä.[32]
Oseania
Ranska on virallisena kielenä Vanuatulla sekä Ranskalle kuuluvissa Uudessa-Kaledoniassa, Ranskan Polynesiassa ja Wallisin ja Futunan yhteisössä. Vanuatulla 45 prosenttia väestöstä osaa puhua ranskaa[33]. Uudessa-Kaledoniassa[34] ja Ranskan Polynesiassa[35] ranskaa osaavia on 97 ja 95 prosenttia. Myös Wallisin ja Futunan yhteisössä suurin osa väestöstä osaa puhua ranskaa.[36]
Lähi-itä
Libanon oli 1900-luvun alkupuolella Ranskan hallinnassa. Libanonissa käytetään myös tänä päivänä ranskaa joissakin tilanteissa. Ainoa virallinen kieli on arabia. Ranskalle on kuitenkin määritelty laissa tilanteet, joissa sitä voidaan käyttää.[37] Ranskaa käytetään myös esimerkiksi tiekylteissä ja virallisissa rakennuksissa arabian rinnalla. Tämän lisäksi ranskaa opetetaan paljon toisena kielenä kouluissa. Libanonissa puhutaan toisena kielenä sekä ranskaa että englantia. Ranskan ja englannin puhujia on noin 40 prosenttia väestöstä. Englantia käytetään kuitenkin nykyään enemmän kuin ranskaa, mutta melkein puolet koululaisista käy ranskankielistä koulua, joissa opetetaan matematiikkaa sekä tiedeaineita ranskaksi. Ranskan kielen käyttäminen vaihtelee alueen ja sosiaalisen aseman mukaan.
Syyriassa ranskaa käyttävät vain jotkut eliittiin ja keskiluokkaan kuuluvat henkilöt. Israelissa sen sijaan on merkittävä ranskankielinen yhteisö, sillä Israeliin on muuttanut paljon Ranskan juutalaisia. Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa ja Qatarissa ranskan puhujia on vain vähän. Ranskaa puhuvat lähinnä sellaiset henkilöt, joilla on yritys- tai perhesuhteita ranskankielisiin maihin. Tästä huolimatta Yhdistyneet arabiemiirikunnat on OIF:ssä tarkkailijavaltiona ja Qatarilla on myös erityinen asema OIF:ssä.
Äännejärjestelmä

Ranskan äännejärjestelmä on seuraavanlainen:

Useimmissa murteissa /ɑ/ on täysin langennut yhteen /a/:n kanssa. Etenkin kanadanranskassa esiintyy pitkä /ɛː/.
Vokaaleista nasalisoituina esiintyvät /ɛ̃ œ̃ ɔ̃ ɑ̃/, joista /œ̃/ kuitenkin lausutaan useimmissa murteissa /ɛ̃/:n tavoin.
Oikeinkirjoitus
Ranskan oikeinkirjoitus on konsonanttien osalta melko säännöllinen, ja muutamalla säännöllä pärjää, mutta samat vokaalit voidaan usein kirjoittaa monella tavalla. Toisaalta tietyt kirjaimet ja kirjainyhdistelmät äännetään melkein aina samalla tavalla, mutta sanan lopussa on usein yksi tai useampi ääntymätön konsonantti taikka ääntymätön e. Näin ollen jos tiedetään sanan kirjoitusasu, voidaan sen ääntämistapa yleensä päätellä, mutta jos tiedetään vain sanan ääntäminen, usein ei ole varmuutta sanan kirjoittamisesta, varsinkaan vokaalien osalta. Tässä mainitaan vain kirjaimet, joihin täytyy kiinnittää huomiota.
C, c ääntyy [s] ennen kirjaimia e ja i, mutta [k] ennen kirjaimia a, o ja u sekä toisen konsonantin edellä.
Ç, ç ääntyy aina [s]; käytetään kun c-kirjaimen pitää ääntyä [s] ennen kirjaimia a, o ja u.[38]
E, e sanan lopussa ei yleensä äännetä; lausutaan kuitenkin esimerkiksi lauluissa usein [ə], jos rytmi sitä edellyttää. Sanan sisällä se äännetään yleensä [ə], mutta loppukonsonantin tai kahden peräkkäisen konsonantin edellä yleensä [e].
É, é ääntyy [e].
È, è sekä Ê, ê ääntyy [ɛ].
G, g ääntyy [ʒ] ennen kirjaimia e ja i, muuten [g]. Yhdistelmissä "gue" ja "gui" u-kirjain ei äänny ja näin saadaan suomen kielen tavuja "ge" ja "gi" vastaavat äänteet.
H, h ei äänny koskaan. Monien h:lla alkavien sanojen alussa se kuitenkin on "aspiroitu" eli konsonanttinen, jolloin sitä tosin ei silloinkaan äännetä, mutta sitä mahdollisesti edeltävä artikkeli tai pronomini ei muutu lyhyempään muotoon, toisin kuin vokaalilla tai "aspiroimattomalla" h:lla alkavien sanojen edellä.
I, i ääntyy toisen vokaalin edellä lähes [j].
J, j ääntyy useimmiten [ʒ], joissain lainasanoissa myös [j].
K, k ääntyy [k], mutta esiintyy vain lainasanoissa.
LL, ll ääntyy joko [l] tai i:n jäljessä usein [j].
N, n ei äännetä erikseen sanan lopussa tai toisen konsonantin edellä, mutta edeltävä vokaali ääntyy tällöin nasaalisesti. Samoin M, m p:n tai b:n edellä.
R, r ääntyy aina uvulaarisena eli kurkku-ärränä huolitellussa kielessä. Sananloppuisena e:n jäljessä ei yleensä äännetä, esimerkiksi er-loppuisten verbien infinitiivissä. Kanadanranskassa ei äänny niin kurkussa.
S, s ääntyy [z] kahden vokaalin välissä, muuten [s].
U, u ääntyy [y].
W, w ääntyy [v] tai [w]; esiintyy vain lainasanoissa.
X, x ääntyy [ks], ex-alkuisissa sanoissa [gz], sananloppuisena ei äännetä.
Y, y ääntyy lähes [i].
Z, z ääntyy [z], sananloppuisena ei äännetä.
œ ääntyy kuten suomen ö, mutta myös [œ].
Kirjainyhdistelmiä, jotka äännetään toisin kuin niissä olevat kirjaimet erikseen, ovat lisäksi seuraavat:
ai ääntyy [e] tai [ɛ].
au ääntyy [o].
eau ääntyy [o].
ch ääntyy [ʃ] (suhu-s), lainasanoissa joskus kuitenkin [k].
en ääntyy ã (nasaalivokaali).
em ääntyy sanan alussa an, joskus keskelläkin (esimerkiksi ensemble).
in ääntyy usein ɛ̃ (nasaalivokaali).
ien ääntyy jɛ̃
ei ääntyy [ɛ].
eu ääntyy kuten suomen ö, mutta myös [œ], joskus jopa [y].
gn ääntyy [ɲ] (melkein kuin [nj]).
ng ääntyy [ŋ] -ing-päätteisissä etupäässä englantilaisperäisissä lainasanoissa.
oi ääntyy [wa], etelämurteissa [we].
ou ääntyy [u].
œu ääntyy kuten suomen ö, mutta myös [œ].
ph ääntyy [f] (esiintyy lähinnä kreikkalaisperäisissä lainasanoissa).
qu ääntyy [k].
ti keskellä sanaa ja i-kirjaimen edellä t ääntyy kuten [s] (esim. nation, revendication).
Eräät äänteet voidaan siis kirjoittaa eri sanoissa eri tavoilla:
[e] voidaan kirjoittaa joko e tai é.
[ɛ] voidaan kirjoittaa joko e, è, ê, ai tai ei.
[ɔ] kirjoitetaan joko o, au tai eau.
[ə] kirjoitetaan e.
[ɑ̃] voidaan kirjoittaa joko an, em, en tai am.
[ɛ̃] voidaan kirjoittaa joko in, im, ain, aim, ein tai eim, joskus myös en tai em.
[ɔ̃] voidaan kirjoittaa joko on tai om.
[ø] voidaan kirjoittaa joko œ tai eu.
[w] yhdistelmä oi ääntyy [wa].
[ɥ] yhdistelmässä ui ääntyy [ɥi].
[ɲ] yhdistelmässä gn.
[ŋ] -ing-päätteisissä lainasanoissa.
[ʃ] kirjoitetaan ch, sch tai sh.
Kielioppi

Nominit
Ranskan substantiiveilla on kaksi sukua, maskuliini ja feminiini. Sanan sukua ei pysty päättelemään sanan ulkomuodosta varmasti; tosin tietyt päätteet liittyvät yleensä tiettyyn sukuun. Myös jotkin merkitykset vaikuttavat sanan sukuun, esimerkiksi useimmat maat ovat feminiinejä ja kielet maskuliineja. Sanan suku vaikuttaa yksikössä artikkelien valintaan ja adjektiivien taipumiseen.
Monikko muodostetaan kirjoitetussa kielessä useimmiten lisäämällä sanan loppuun pääte -s, mutta joskus myös -x. Tätä monikon päätettä ei kuitenkaan äännetä, vaan puheessa monikon erottaa yksiköstä useimmiten vain artikkeli (kielioppi), jonka ääntäminen muuttuu s-päätteen takia, toisin kuin nominien (artikkelien e-kirjain äännetään yksikössä ö:nä ja monikossa e:nä, monikkoartikkelin s-kirjain äännetään vain jos seuraava sana alkaa vokaaliäänteellä).
Ranskassa on käytössä kuusi artikkelia. Maskuliinin epämääräinen yksikkö un, feminiinin vastaava une, näitä vastaavat määräiset artikkelit le, la ja vokaalilla tai vokaalisella h:lla alkavan sanan edessä l'. Monikossa ei artikkelin osalta tehdä eroa sanan suvun mukaan, vaan määräinen les tai epämääräinen des on käytössä, oli sanan suku mikä tahansa.
Ranskassa adjektiivit taipuvat pääsanansa mukaan suvussa ja luvussa (päätteet ovat -e, -s ja -es) ja ne ovat usein pääsanan jäljessä kuten romaanisissa kielissä yleensä. Monet yleisimmistä adjektiiveista, jotka ovat usein myös lyhyitä, tulevat kuitenkin sanan eteen. Adjektiivien vertailumuotoja muodostetaan sanoilla plus (enemmän) ja moins (vähemmän). Komparatiivi muuttuu superlatiiviksi lisäämällä eteen määräinen artikkeli.
Persoonapronomineissa erotetaan maskuliini ja feminiini yksikön ja monikon kolmannessa persoonassa. Myös monilla indefiniittipronomineilla on sekä maskuliininen että feminiininen muoto. Possessiivipronominit eivät taivu omistajan vaan omistettavan asian suvun ja luvun mukaan.
Ranskassa ei ole sijataivutusta. Ainoastaan pronomineilla on eri muodot riippuen siitä, ovatko ne subjektina vai objektina tai muuna lauseenjäsenenä.

Verbit
Ranskan verbioppi on hyvin rikasta, kuten muidenkin romaanisten kielten. Erilaisia verbimuotoja tunnetaan 22, joskin on tulkinnanvaraista, mitä niistä täytyy pitää erillisenä muotoja ja missä ero ilmaistaan eri tavoin.
Ranskan verbit taipuvat neljässä moduksessa: indikatiivissa, konditionaalissa, imperatiivissa ja subjunktiivissa. Eri moduksissa on eri määrä aikamuotoja; jokaisessa moduksessa kuitenkin puolet aikamuodoista on apuverbin avulla muodostettavia liittomuotoja. Lisäksi verbeillä on nominaalimuotoja kaksi erilaista infinitiiviä, kaksi erilaista partisiippia sekä kaksi erilaista gerundia.
Konditionaali ilmaisee ehdollista tekemistä, kuten muissakin kielissä. Sivulauseessa täytyy käyttää imperfektiä, kuten ruotsissa ja englannissa, eikä konditionaalia, kuten suomessa.
Subjunktiivi on verbimuoto, joka toisinaan suomennetaan konditionaalilla. Sitä käytetään tiettyjen alistuskonjunktioiden jälkeen tai ilmaisemassa puhujan subjektiivista mielipidettä. Esimerkiksi: Je connais les rues de Paris bien que je n'aie pas visité Paris, tunnen Pariisin kadut, vaikka en ole käynyt Pariisissa ja il est mieux que tu ne me parles pas, on parasta, ettet puhu minulle.
Kuten muissakin sukulaiskielissä, ranskassa on olemassa aktiivi ja passiivi. Passiivi muodostetaan être-apuverbillä ja pääverbin partisiipilla. Kaikkia aikamuotoja ja moduksia voi käyttää sekä aktiivissa että passiivissa.
Eri moduksissa on seuraavat aikamuodot:
Indikatiivi (indicatif):
Yksinkertaiset aikamuodot: Preesens (présent), imperfekti (imparfait), "yksinkertainen perfekti" (passé simple) ja futuuri
Liittomuodot: Passé composé eli perfekti, pluskvamperfekti (plus-que-parfait), "aikaisempi perfekti" (passé antérieur) ja liittofutuuri (futur antérieur)
Subjunktiivi (subjonctif):
Yksinkertaiset aikamuodot: preesens ja imperfekti
Liittomuodot: perfekti (passé) ja pluskvamperfekti
Konditionaali (conditionnel):
Yksinkertainen aikamuoto: preesens
Liittomuoto: perfekti
Imperatiivi: Preesens
Puhekielessä passé simple on pitkälti jäänyt pois käytöstä ja korvataan yleensä passé composé:lla.  Kirjoitetussa kielessä se sen sijaan on edelleen varsin yleinen. Sen sijaan subjunktiivin imperfekti ja pluskvamperfekti ovat jo käyneet kirjoitetussakin kielessä vanhahtaviksi ja harvinaisiksi.
Taivutus
Ranskan verbit voidaan jakaa kolmeen konjugaatioon eli taivutusluokkaan. I konjugaatioon kuuluvat säännölliset -er-loppuiset verbit (pois lukien aller). II konjugaatioon kuuluvat säännölliset -ir-loppuiset verbit. Kaikki muut verbit, mukaan lukien epäsäännölliset, kuuluvat III konjugaatioon.
Seuraavassa esimerkiksi säännöllisen I konjugaation verbin parler 'puhua' taivutus:

Partisiipin preesens: parlant
Partisiipin perfekti: parlé
Numeraalit
Ranskan kielen kardinaalilukusanat ovat taipumattomia. Luvut 70:stä eteenpäin muodostetaan Ranskassa puhutussa ranskassa erikoiseen tapaan. Luvut 70–79 ilmaistaan sanomalla 60, 10–19 (esimerkiksi luku 75 on soixante-quinze eli ”kuusikymmentä-viisitoista”). Luvut 80–99 ilmaistaan luvulla quatre-vingt (kahdeksankymmentä, kirjaimellisesti neljä-kaksikymmentä) ja 1–19. Sveitsissä ja Belgiassa sanotaan septante (70) ja nonante (90). Sveitsinranskassa luku 80 on huitante.
Sana million (miljoona) ja sitä suurempien lukujen nimitykset ovat ranskassa substantiiveja ja taipuvat monikossa.
Järjestysluvut muodostetaan useimmiten lisäämällä lukusanan perään -ième, ja ne taipuvat suvun mukaan. Tärkeitä poikkeuksia ovat neuvième eli yhdeksäs (ei *neufième), cinquième eli viides (ei *cinqième) ja e-loppuiset numeraalit, joiden e-pääte katoaa järjestysluvuissa, esim. trentième eli kolmaskymmenes (eikä *trenteième).
1-10: un, deux, trois, quatre, cinq, six, sept, huit, neuf, dix.
11-19: onze, douze, treize, quatorze, quinze, seize, dix-sept, dix-huit, dix-neuf.
20, 21, 22, 23,...,29: vingt, vingt et un, vingt-deux, vingt-trois,..., vingt-neuf.
30, 31, 32, ...: trente, trente et un, trente-deux, ...
40: quarante
50: cinquante
60: soixante
70, 71, 72, ...: soixante-dix, soixante et onze, soixante-douze, ...
80, 81, 82, ...: quatre-vingts, quatre-vingt-un, quatre-vingt-deux, ...
90, 91, 92, ...: quatre-vingt-dix, quatre-vingt-onze, quatre-vingt-douze, ...
100: cent
200: deux cents
201: Deux cent un
1000: mille
2000: deux mille
2001: deux mille un
10 000: dix mille
100 000: cent mille
1 000 000: un million
2 000 000: deux millions
10 000 000: dix millions
100 000 000: cent millions
1 000 000 000: un milliard
2 000 000 000: deux milliards
5 421 832 193: cinq milliards quatre cent vingt et un millions huit cent trente-deux mille cent quatre-vingt-treize
Lauseoppi
Ranskan perussanajärjestys on SVO, eli subjekti-verbi-objekti.
Kysymyslause voidaan muodostaa käänteisen sanajärjestyksen avulla, jos subjektina on pronomini: est-ce ton nouveau chapeau – onko tämä uusi hattusi (kirjaimellisesti: on-se uusi hattusi), tai muussa tapauksessa lisäämällä verbin jälkeen pronomini: Ce chapeau est-il à toi? (kirjaimellisesti: tämä hattu on-se sinun?). Vaihtoehtoisesti kysymyslause voidaan muodostaa lisäämällä lauseen alkuun sanat ”Est-ce que”, esimerkiksi: Est-ce que ce chapeau est à toi? (kirjaimellisesti: onko se niin, että tämä hattu on sinun?). Nykyisessä puhekielessä ainoa erottava tekijä väite- ja kysymyslauseiden välillä on usein vain kysymyslauseen nouseva intonaatio.
Sivulauseita voidaan yhdistää lukuisilla konjunktioilla tai relatiivipronomineilla, que (mitä, jota), qui (kuka, mikä), où (jossa, jonne, josta) tai dont (jonka).
Murteet
Ranskassa on puhutussa kielessä suuria alueellisia eroja. Standardiranska perustuu Pohjois-Ranskassa puhuttuun ranskaan. Eroja Pohjois-Ranskan ja Etelä-Ranskan välillä on muun muassa Pohjois-Ranskan uvulaarinen r ja muun muassa espanjan, katalaanin ja oksitaanin vaikutus Etelä-Ranskaan. Meriahven on pohjoisessa bar, kun etelässä se on taas loup de mer.
Alueellinen vaihtelu
Ranskan suuren ja maailmanlaajuisen puhuma-alueen vuoksi sillä on lukuisia alueellisia variantteja. Ranskan standardikieltä kuitenkin ymmärretään kaikkialla, koska esim. kouluissa opetettu ranska perustuu sille. Periaatteessa jokaisella ranskankielisellä maalla on kuitenkin omat erikoispiirteensä, joiden avulla puhujan tunnistaa tulevan tietyltä alueelta.
Belgia
Belgiassa puhuttuun ranskaan vaikuttavat Belgian muut viralliset kielet: hollanti ja saksa. Tästä syystä Belgian ranskassa esiintyy paljon sellaisia sanoja, jotka kuulostavat Ranskassa asuvan korvaan oudoilta. Yksi tärkeä ero Belgian ja Ranskan varianttien välillä on em. lukusanat 70 (septante) ja 90 (nonante). Muutamia Belgiassa yleisesti käytössä olevia sanoja:
Le pei: äijä (pejoratiivinen)
Blinquer: loistaa, hohtaa (hollannin sanasta blinken)
Le pain français: patonki; ranskanleipä
Le pensionné: eläkeläinen (Ranskassa yleisempi on le retraité)
La chique: purukumi (Ranskassa yleisempi on le chewing-gum)
Myös ääntämyksessä on jonkin verran eroja. Belgiassa tehdään graafinen ero äänteen [ɛ] pituuden suhteen. Lyhyt äänne merkitään E ja pitkä AI/AÎ: esim. mettre ja maître lausutaan Belgiassa eri tavoin, kun taas Ranskassa nämä kaksi sanaa kuulostavat samoilta. Toinen tärkeä ääntämyksellinen ero on se, että Belgiassa ei ole puolivokaalia [ɥ], vaan se korvataan [y].
Lähteet

Aiheesta muualla

 Sivusto, joka auttaa internetin ranska-lähteiden löytämisessä. (in French)
.
. Ylen Elävä arkisto.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Monessako valtiossa puhutaan ranskaa yhtenä pääkielenä?


Väinö Ilmari Riikkilä (10. kesäkuuta 1906 Loviisa – 6. syyskuuta 1969 Rauma) oli suomalainen nuortenkirjailija.
Lapsuus ja nuoruus
Riikkilällä ei ollut kansakoulun lisäksi kirjoittamiseen muuta koulutusta. Hän oli 12-vuotias, kun hän menetti sisällissodassa punaisten puolella toimineen isänsä loppuvuonna 1918. Perheen köyhyyden vuoksi hän joutui lapsena tekemään rankkaa työtä maatalossa ruokaa ja asuntoa vastaan. Tästä orjuutta muistuttavasta vaiheesta hän kirjoitti vasta muistelmissaan vuonna 1968. Tämä vaihe on ehkä hänen poikakirjoissaan nalkuttavien äitien ja sävyisien isien taustalla, sillä kirjojen sankarien ikäisenä hänellä ei ollut vanhempia lähellä, oli vain työ ja pako kansakoulun opin kautta kirjojen tarinoihin. Maatalon heitettyä hänet pois toisen pojan tekemän rikkomuksen takia hän löysi töitä uitolta ja sahoilta. Elämä helpottui, kun hänen äitinsä meni uudelleen naimisiin ja muutti Kotkaan, jolloin hän saattoi ottaa pojan luokseen.
Aikuisikä
Riikkilä teki töitä ja kirjoitti Karhulassa, jonka Suulisniemi on hänen poikakirjojensa maisema. Hänen kirjoituksiaan julkaistiin lehdissä vuodesta 1929 alkaen.  Helsinkiin muutettuaan hän sai tukea Helsingin työväenopiston kirjoittajapiirin ohjaajalta Z. Castrenilta ja Nuoren Voiman Liiton Ilmari Jäämaalta. Vuodesta 1948 alkaen hän harvoja kirjoittaja-apurahakausia lukuun ottamatta ansaitsi elantonsa Raumalla Rauma-Repolan konepajan varastonhoitajana. Hänen kirjojensa teemoja on työn tarkka kuvaus. Hän oli työskennellyt myös esimerkiksi maatyöläisenä, laivan lämmittäjänä, rakennustyöläisenä, yövartijana ja tanssimuusikkona.[1] Riikkilän puoliso oli vuodesta 1933 Meeri Blomqvist. Perheeseen syntyi kaksi poikaa.
Kirjallinen tuotanto
Riikkilän tuotanto koostuu viidestätoista kirjasta, joista kaksitoista on nuortenromaaneja.[2] Tässä kirjallisuudenlajissa hän saavutti erittäin suositun aseman. Pertsa ja Kilu -tarinat ovat klassikkoja omassa genressään. Niissä on dekkarijuoni tarinaa kuljettamassa. Myös lasten vanhemmilla on merkittävä rooli kertomuksissa ja heidän kasvatustapansa tulee romaaneissa kuvatuksi.
Ensimmäinen kirja Pertsa ja Kilu valmistui 1948, mutta se ilmestyi vasta 1951. Kuuden Pertsa ja Kilu -kirjan kasvutarina on poikien siirtyminen kodista aivan sananmukaisestikin avarimmille vesille, ja haaveilu merimieheksi ryhtymisestä korvautui veneen hankkimisella ja ylipäätään vastuunotolla. 1970-luvulla Pertsa ja Kilu -kirjoista tehtiin Vili Auvisen ohjaama televisiosarja. Vuonna 2000 Taavi Vartia teki uuden televisiosarjan Pertsasta ja Kilusta, mutta se ei perustunut Riikkilän teksteihin.
Aikuisille suunnattuja romaaneja Riikkilä kirjoitti vain kaksi. Lisäksi hän kirjoitti omaelämäkerran ja kaksi näytelmää. Lehdissä hänen tarinoitaan on julkaistu runsaasti. Riikkilä sai sanomalehti Länsi-Suomen taidemitalin vuonna 1959. Lisäksi hän sai Valistuksen palkinnon ja Nuorten kirjan palkinnon.
Väinö Riikkilän nimikkoseura perustettiin Raumalle vuonna 1986. Ensimmäinen Pertsa ja Kilu -palkinto jaettiin 1996.
Teokset
Viimeiset kaanit, WSOY, 1951
Pertsa ja Kilu, WSOY, 1952
Saarelta nousi savua, WSOY, 1952
Lautalla yli Enonselän, WSOY, 1953
Pertsa ja Kilu merellä, WSOY, 1953
Pertsa ja Kilu kippareina, WSOY, 1955
Adventuren viimeinen lasti, WSOY, 1957
Mies ja tehdas, WSOY, 1957
Elämä alkaa kello kuusitoista, WSOY, 1958
Iikka ja Vili, WSOY, 1959
Punapää-Iikka, WSOY, 1960
Repa ja Väiski, WSOY, 1964
Aikamiehet ja papuusi, WSOY, 1965
Repa puskee sisulla, WSOY, 1966
Pojan muistelmat, WSOY, 1968
Laivatyttö: Näytelmä, 1961. Näytelmän toinen nimi oli Henkireikä, ja se kertoo siitä, että meri oli Riikkilälle henkireikä: vene ja laiva veivät ihmisen työstä toiseen maailmaan.
Ankkurivahti: Jälkeenjääneitä papereita, Väinö Riikkilä Seura, 1992
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Grünn, Karl| title = Kotimaisia nuortenklassikoita 1| number = Väinö Riikkilä| location = Helsinki| publisher = BTJ Kirjastopalvelu| year = 2000| version = Toimittanut Ismo Loivamaa| isbn = 951-692-482-4}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Riikkilä, Väinö: Ankkurivahti: Jälkeenjääneitä papereita. Toimittanut Jouko Grönholm. Väinö Riikkilä Seura, Uotila, 1992. ISBN 951-96462-0-5

Aiheesta muualla

Parkkinen, Jukka:

Luokka:Suomalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Vuonna 1906 syntyneet
Luokka:Vuonna 1969 kuolleet

Mikä oli Väinö Riikkilä ensimmäinen julkaistu kirja?


Zordon on kuvitteellinen hahmo Power Rangers -universumissa. Hän oli voimakas velho, joka toimi rangereiden mentorina televisiosarjassa Mighty Morphin Power Rangers ja useissa sen jälkeisissä Power Rangers -sarjoissa. Mighty Morphin Power Rangersin ensimmäisellä tuotantokaudella häntä näytteli ja äänenä toimi David Fielding. Toisesta tuotantokaudesta lähtien ääninäyttelijänä toimi Robert L. Manahan.
Vaikka Power Ranger -ryhmiä on sanottu olleen jo ennen Zordoniakin pidetään häntä siitä huolimatta ensimmäisten modernien Power Rangereiden perustajana. Häntä pidetään myös useiden yhä Power Rangers -universumissa käytettävien termien kehittäjänä. Yksi huomionarvoisimmista termeistä on sana zord, jolla tarkoitetaan sarjoissa käytettyjä useiden rakennusten kokoisia mekaanisia tai biomekaanisia robottikoneita. Toinen mainitsemisen arvoinen sana on Megazord, jolla tarkoitetaan suuria ja usein ihmismäisiä mechoja, jotka syntyvät zordien yhdistyessä.
Yli 10000 vuotta sitten Zordon taisteli pahaa avaruusnoita Rita Repulsaa vastaan. Hän ja hänen uskollinen robottiapulaisensa Alpha 5 olivat löytäneet tuolloin myös rasian, joka sisälsi Rangereiden myöhemmin käyttämät viisi alkuperäistä voimakolikkoa ja kartan temppeliin, jossa asui kolikoiden luoja Ninjor.
Hahmon tarina
Ennen Mighty Morphin Power Rangersia
Zordonin ja pahan avaruusnoita Rita Repulsan välillä käydyn taistelun aikana Rita oli vanginnut Zordonin ulottuvuuksien väliseen aikavääristymään. Vaikka viisi urheaa soturia sai lukittua Ritan ja hänen kätyrinsä avaruussäiliöön, Zordon jäi yhä vangiksi ulottuvuuksien väliseen aikavääristymään. Sen takia Zordon oli käytännössä vain kelluva pää energiaputkessa, jolla oli apunaan uskollinen robottiapulainen Alpha 5. Taisteluiden päätyttyä Zordon oli valinnut uudeksi tukikohdakseen Maan ja rakentanut komentokeskuksensa Kalifornian aavikolle. Zordon oli tehnyt hyvän valinnan, sillä Ritan avaruussäiliö laskeutui lopulta Kuuhun, josta hän aloitti myöhemmin hyökkäyksensä maailmaa vastaan.
Kerran Kimberly Hart joutui 1990-luvun puolivälistä vahingossa ajassa taaksepäin vuoteen 1880. Hän ei joutunut sinne kuitenkaan yksin, sillä Goldar ja kaktusta muistuttanut hirviö seurasivat häntä ja aikoivat tuhota Maan menneisyydessä. Kimberly telesiirtyi komentokeskukseen pyytämään apua Zordonilta. Zordon antoi hänelle lainaan neljä muuta voimakolikkoa hirviön päihittämistä varten.[1]
Zordonin oikea olomuoto nähtiin Mighty Morphin Power Rangersin ensimmäisellä tuotantokaudella. Kun Baboo oli muuttanut Kimberly Hartin ja Billy Cranstonin rohtonsa avulla kovanaamoiksi, Zordon kertoi rangereille miten hän oli vuosituhansia sitten taistellut savisotureita vastaan saadakseen erään harvinaisen kasvin itselleen. Sama kasvi oli ainoa menetelmä palauttaa Billy ja Kimberly normaaleiksi. Myöhemmin Alpha löysikin kasvin, mutta myös hän joutui taistelemaan savisotureita vastaan. Nähtiin, että Zordon oli ennen aikavääristymään joutumistaan pukeutunut valkoisiin vaatteisiin ja hän oli pitänyt päässään taivaansinistä turbaania.[2]
Mighty Morphin Power Rangers
Kun Zordon eräänä päivänä havaitsi Rita Repulsan karanneen, hän etsi yhdessä Alphan kanssa viisi oikeaa asennetta omannutta teini-ikäistä puolustamaan maailmaa. Hän värväsi Jason Lee Scottin, Zack Taylorin, Billy Cranstonin, Trini Kwanin ja Kimberly Hartin Power Rangereiksi. Zordon toimi itse heidän mentorina ja neuvonantajana. Hän antoi heidän käyttöönsä myös zordit, varusteita ja jakoi tarvittaessa aina hyödyllistä tietoa.[3] Pahan vihreän rangerin ilmestymisen jälkeen huomattiin, miten tärkeä Zordon oli ryhmälle. Rita päätti käyttää hallussaan ollutta lohikäärmevoimakolikkoa, joten hän aivopesi Tommy Oliverin pahaksi vihreäksi rangerikseen. Tommyn ensimmäisenä tehtävä olikin katkaista rangereiden yhteys Zordoniin. Zordonin poissa ollessa rangerit ja Alpha olivat selkeästi vaikeuksissa. Kun Alpha lopulta sai palautettua yhteyden, tilanne alkoi kääntyä rangereiden eduksi ja lopulta myös Tommy vapautui Ritan lumouksesta.[4]
Zordon tuntui usein tietävän asioiden todellisen luonteen, vaikka hän olikin vankina aikavääristymässä. Hän muun muassa tiesi heti alusta lähtien, että Tommy oli vihreä ranger. Myöhemmin hän pystyi pitämään Tommyn vihreän rangerin voimia pitempään käytössä lataamalla ajoittain Tommyn lohikäärmekolikkoa omilla voimillaan.[5] Zordon valitsi Tommyn myös uudeksi Valkoiseksi Rangeriksi sen jälkeen, kun Tommy oli menettänyt lopullisesti Vihreän Rangerin voimansa.[6] Zordon tiesi lähes aina kaikesta kaiken. Hän välitti jokaisesta rangerista myös yksilönä neuvoen ja rohkaisten heitä niin taisteluissa kuin heidän arkielämissäänkin.
Mighty Morphin Power Rangers -sarjan aikana Zordon koki rangereiden kanssa paljon. Hän auttoi heitä siirtymään Dinozordeista voimakkaampiin Thunderzordeihin, kun uusi vihollinen Lord Zedd saapui Kuuhun[7]; hän näki myös rangereiden voimien siirtämisen uusille rangereille Rocky DeSantosille, Adam Parkille, Aisha Campbellille ja Katherine Hillardille ja ninjavoimien ja zordien hankkimisen.[8][9][10] Hän ja rangerit eivät kuitenkaan pystyneet estämään pahaa Master Vileä siirtämästä Orb of Doomin avulla Maapalloa ajassa taaksepäin.[11]
Mighty Morphin Alien Rangers
Maapallon siirryttyä ajassa taaksepäin Power Rangereista oli muuttunut jälleen lapsia, joten he eivät voineet enää käyttää voimiaan. Maa tarvitsi kuitenkin yhä suojelua, joten Zordon pyysi apua Aquitar-planeetan Power Rangereilta. Nämä rangerit olivat avaruusolioita, jotka elivät planeetallaan vedenalaisessa ympäristössä. Sen vuoksi Maan ympäristö ei soveltunut heille hyvin, mutta he päättivät siitä huolimatta tulla apuun.[12] Billy rakensi ninjakolikoista voimansa ottaneen koneen, jolla hän toivoi pystyvänsä muuttamaan rangerit takaisin oikean ikäisiksi. Kuitenkin vain Billy ehti käyttää laitetta ennen kuin Goldar ja Rito Revolto varastivat sen. Sen jälkeen Rita ja Lord Zedd tuhosivat laitteen sisällä olleet kuusi ninjakolikkoa, joten Power Rangereiden käyttämät voimat olivat lopullisesti mennyttä.[13]
Zordon mietti keinoa, jolla Maapallon voisi palauttaa oikeaan aikaan. Hän keksi ratkaisuksi Zeokristallin, jonka rangerit olivat kuitenkin aiemmin hajottaneet viideksi pienemmäksi kristalliksi ja lähettäneet syntyneet palaset eri aikakausille eri puolille maailmaa.[14] Zordon lähetti nuoret rangerinsa portaalin läpi etsimään näitä palasia.[15] Rangerit onnistuivat tehtävässään ja Maapallo saatiin Zeokristallin avulla palautettua oikeaan aikaan. Sen jälkeen Aquitarin Rangerit palasivat omalle planeetalleen. Sillä välin Goldar ja Rito Revolto kuitenkin varastivat Zeokristallin rangereiden komentokeskuksesta ja hetkeä myöhemmin heidän virittämä pommi räjäytti komentokeskuksen palasiksi. Komentokeskuksen tuhoutuessa Zordon käski Alphaa siirtämään rangerit turvaan ja hetken ajan näytti siltä, että Zordon ja Alpha tuhoutuivat räjähdyksessä.[16]
Power Rangers Zeo
Televisiosarjan Power Rangers Zeo alussa rangerit ja uutena jäsenenä mukaan liittynyt Tanya Sloan löysivät komentokeskuksen raunioista Goldarin ja Riton pudottaman Zeokristallin.[17] Rangerit löysivät myös uuden tukikohtansa, jossa Zordon ja Alpha 5 jo odottivatkin heitä. Zordon kertoi rangereille, että uusi roboteista koostunut vihollisryhmittymä Machine Empire oli saapunut aurinkokuntaan ja aikoi valloittaa Maan. Hän esitteli rangereille myös heidän uudet zeovoimansa, jotka ottivat voimansa Zeokristallista.[18] Zordon jatkoi rangereiden mentorina ja ajan kuluessa hän paljasti yhdessä Alphan ja Billyn kanssa rangereiden käyttöön uusia zordeja ja aseita, joilla he puolustivat Maata.
Power Rangers turbovaihteella
Elokuvassa Power Rangers turbovaihteella Zordon ymmärsi rangereiden tarvitsevan käyttöönsä zeovoimia tehokkaammat voimat, kun ilkeä avaruusmerirosvo Divatox oli saapunut voimakkaan Lerigot nimisen velhon perässä Maahan. Niinpä Zordon antoi rangereille käyttöön uudet turbovoimat ja auttoi heitä myös tehokkaiden Turbozordien luomisessa. Sen lisäksi Zordon valitsi Justin Stewartin korvaamaan Rockyn sinisenä rangerina, sillä Rocky oli loukannut selkänsä harjoitellessaan kamppailulajiturnausta varten. Justin oli saanut sattuman kautta selville Power Rangereiden henkilöllisyydet, kun Zordon oli pyytänyt heitä siirtymään voimakammioon.[19]
Lähteet

Luokka:Power Rangersin hahmot
Luokka:Mighty Morphin Power Rangers
Luokka:Power Rangers Zeo
Luokka:Televisiohahmot

Mistä Power Rangers mechot ovat syntyneet?


Suomen rataverkon historian voidaan katsoa ulottuvan ainakin maaliskuun 20. 1849, jolloin tie- ja vesirakennuslaitoksen päällikkö eversti Alfred Stjernvall ehdotti hevosvetoisen rautatien rakentamista Helsingistä Turkhautaan. Rata olisi ylittänyt Salpausselät ja yhdistänyt maan pääkaupungin purjehduskelpoiseen Järvi-Suomeen. Kenraalikuvernööri määräsi asiaa tutkittavaksi, ja vuonna 1851 valmistui suunnitelma veturirautatien rakentamisesta Helsingistä Hämeenlinnaan.[1] Tälle välille avattiinkin vuonna 1862 Suomen rataverkon ensimmäinen rataosuus, joka on nykyään osa Suomen päärataa.[2] 1800-luvun lopulla junat oli Suomessa suunniteltu kulkemaan vain 25 kilometriä tunnissa, joten matkanteko oli hidasta mutta silti hevoskyytiä nopeampaa.
Pääosa rataverkosta rakennettiin vuosien 1850 ja 1900 välillä. Suomi oli köyhä ja työläisille maksetut palkat pieniä. Tarvittiin tehokas kuljetusmuoto niin valmiiden tuotteiden kuin raaka-aineidenkin kuljetukseen. Olihan nähty Yhdysvalloissa ja Englannissa niiden käänteentekevä vaikutus taloudelle. Suomessa oli menossa tällöin nopea teollistuminen.
Radat rakennutti tuohon aikaan Suomen suuriruhtinaskunta, ja Helsinki–Hämeenlinna-radan rakennusvaroja kerättiin muun muassa viinanpolttoverolla, kun kruunu ei juurikaan muualta rahaa saanut. Tämän veron kertymää hidastivat muun muassa suuret katovuodet 1850-luvun lopussa.

Uusia rataosuuksia on tehty 1900-luvun loppupuolella melko vähän. Eräitä suurimpia hankkeita ovat olleet Äänekoski–Haapajärvi-rata vuonna 1960[3] sekä Martinlaakson lähiliikennerata vuonna 1975[3].
Vuoden 1970 jälkeen on rakennettu pääasiassa oikoratoja. Sellaisia ovat vuonna 1971[2][3] valmistunut rata Tampereelta Parkanon kautta Seinäjoelle, vuonna 1978 valmistunut Jämsänkosken–Jyväskylän rata[2][3] ja vuonna 2006[3][4] valmistunut Kerava–Lahti-oikorata. Oikoradat tehtiin oikomaan junien kulkua hidastaneita mutkia ja lisäämään kapasiteettia.
Rautatiet olivat jonkinasteisessa lamassa 1960-luvulta lähtien, koska uskottiin autojen olevan tulevaisuuden kuljetusmuoto. Käsitystä on jouduttu tarkistamaan 1900-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa, sillä liikenneruuhkat ja kasvava ympäristötietoisuus puoltavat rautateiden uutta nousua.
Kehittyminen
Rautateiden rakentaminen alkoi Suomessa suhteellisen myöhään. Ensimmäinen rataosuus avattiin 17. maaliskuuta 1862 Helsingin ja Hämeenlinnan välillä[5]; tästä muodostui myöhemmin Suomen päärata. Vuonna 1870[2][3] valmistui yhteys Pietariin, joka siihen aikaan oli tärkeä yhteys tsaarivaltakunnan pääkaupunkiin. Koska Suomi oli osa Venäjän valtakuntaa, täällä alettiin käyttää venäläistä raideleveyttä (1 524mm / 5', Venäjällä nykyisin 1520mm).

Helsingin-Hämeenlinnan rataosan jatke Toijalan kautta Tampereelle sekä haararata Toijalasta Turkuun avattiin liikenteelle 22. kesäkuuta 1876.[5][6] Näin maan kolme suurinta kaupunkia oli yhdistetty. Vuonna 1883 seurasi yhteys Tampereelta Haapamäen kautta Seinäjoelle ja Vaasaan[2][3] ja 1886 myös Oulu oli liitetty Seinäjoelle.[2][3]. Vuonna 1909 rautatiet veivät vihdoin myös Lapin pääkaupunkiin Rovaniemelle.[3][7] Sen jälkeen uusien ratojen rakentaminen väheni pitkäksi aikaa, eivätkä sodat parantaneet tilannetta. Koska tärkein Joensuuhun kulkenut, Viipurista alkanut rata joutui rauhansopimuksessa 1944 suurimmalta osaltaan Neuvostoliitolle, rakennettiin sitä korvaamaan vuonna 1966 yhteys Parikkalasta Onkamolle.[2][3] Seuraavalla vuosikymmenellä saatiin vihdoin rakennettua lisää rataa, esimerkiksi oikorata Tampere–Lielahti–Parkano–Seinäjoki, joka lyhensi Etelä-Suomen ja Pohjois-Suomen välistä matka-aikaa selvästi.
1965 alkoi laaja sähköistysprojekti. Myöhäisen aloituksen etuna oli, että voitiin käyttää uusinta tekniikkaa eli 25 kV ja 50Hz, joka on vielä nykyäänkin paras tekniikka. Sähköistämisen etuna on pienempi energiankulutus ja saasteettomuus. Sähköistys aloitettiin Helsingistä Kirkkonummelle vievällä rataosuudella. Aikataulumukainen sähköjunaliikenne Kirkkonummelle alkoi 26. tammikuuta 1969.[8] Monet reitit saatiin sähköistettyä vasta 1990-luvulla, kuten Tampere–Jyväskylä vuonna 1994 ja Helsinki–Turku vuonna 1995. Sähköistys rataosalle Oulu–Rovaniemi valmistui muutaman vuoden rakentamisen jälkeen joulukuussa 2004[9] ja rataosuuksille Oulu–Iisalmi/Vartius vuonna 2006.
Etelä-Suomi
Suomen ensimmäinen yleiselle liikenteelle tarkoitettu rautatie, nykyinen päärata, Helsingistä Hämeenlinnaan valmistui vuonna 1862.[2] Rautatieyhteys Helsingistä Riihimäen ja Viipurin kautta Pietariin avattiin vuonna 1870.[2][10] Suomi oli tällöin autonomisena suuriruhtinaskuntana Venäjän vallan alla. Rata Riihimäeltä Pietariin rakennettiin sotilaallisista syistä syvälle sisämaahan, etteivät viholliset voisi käyttää sitä helposti omiin tarpeisiinsa.
Pääkaupunkiseutu

Rautatie on ollut merkittävä tekijä Vantaan kehityksessä. Rautatiellä on se etu, että se on kuljetuskyvyltään maanteitä huomattavasti tehokkaampi väylä sekä matkustajien että tavaroiden siirtoon. Rautatie on vaikuttanut hyvin merkittävästi Vantaan väestö- ja elinkeinorakenteeseen. Sen myötä väkeä muutti uusille alueille, kun rata mahdollisti töissä käymisen Helsingissä.
Ensimmäinen rataosuus avattiin Helsingistä Hämeenlinnaan 17. maaliskuuta 1862, rakennustyöt alkoivat vuonna 1857.[11] Toinen raide rakennettiin Pasilan ja Tikkurilan välille vuonna 1899, seuraavana vuonna sitä jatkettiin Keravalle saakka. Kolmas raide tehtiin Helsingistä Tikkurilaan vuonna 1972 ja Tikkurilasta pohjoiseen vuonna 1981.
Vantaankosken rata, joka erkanee Huopalahdessa rantaradasta, valmistui vuonna 1975.[3]
Sähköistettynä liikenne alkoi kulkea säännöllisesti Helsingistä Kirkkonummelle tammikuussa 1969 ja Hiekkaharjuun syyskuussa 1970.[12]
Itä-Suomi
Riihimäki–Pietari-rata valmistui 1870,[3] ja vuonna 1890 rakennettiin Kouvola–Kotka-rata.[3]
1860-luvulta lähtien nousivat rautatiekysymykset Savossakin esille. Rautatieverkostosta oli olemassa useita vaihtoehtoisia suunnitelmia; yhden jo 1860-luvun alussa esitetyn suunnitelman mukaan oli rakennettava radat Helsinki–Hämeenlinna–Tampere–Vaasa ja Viipuri–Lappeenranta–Kuopio–Oulu sekä näille poikittaisia yhteysratoja, muun muassa Hämeenlinna–Mikkeli. Ensimmäisenä Suomeen kuitenkin tehtiin Helsinki–Hämeenlinna-rata ja Riihimäki–Pietari-rata.
Savon rata Kouvolasta Kuopioon saakka oli valmis vuonna 1889,[3] ja se avattiin liikenteelle 1.10.1889.[5]
Alkuperäinen Karjalan rata Viipurista Sortavalan kautta Joensuuhun sekä haararata Antreasta Imatralle rakennettiin vuosina 1890-1894.[2][3] Myöhemmin sitä jatkettiin Joensuusta Lieksaan 1910[3],Nurmekseen 1911[3] ja sieltä edelleen Kontiomäen kautta Ouluun. Nurmeksen ja Oulun välinen rataosa valmistui vaiheittain vuosina 1926–1930.[3]
Poikittaisrata Elisenvaarasta Karjalan radan varrelta Savonlinnan, Pieksämäen ja Jyväskylän kautta Haapamäelle, Pohjanmaan radan varteen, rakennettiin vaiheittain vuosien 1897 ja 1918 välisenä aikana. Ensimmäisenä siitä valmistui Haapamäen ja Jyväskylän välinen osuus 1897, viimeisenä Jyväskylän ja Pieksämäen välinen osuus 1918.[2][3] Tätä rautatieyhteyttä Pietarista Suomen sisäosien kautta Pohjanlahden rannikolle Nikolainkaupunkiin (nyk. Vaasaan) Venäjän hallitus piti strategisista syistä erittäin tärkeänä, koska vanha Riihimäen-Pietarin rata sijaitsi sen verran lähellä Suomenlahden rannikkoa, että se olisi sodan aikana saattanut joutua vihollisen haltuun.[13]. Vastavalmistuneena rata todella saikin huomattavan strategisen merkityksen, mutta ei venäläisille vaan Suomen sisällissodan valkoisille, sillä Riihimäen–Viipurin rata oli punaisten, tämä uusi rata sen sijaan kokonaan valkoisten hallitsemalla alueella ja yhdisti toisiinsa vanhat pohjois–eteläsuuntaiset rataosat.[13]
Koska Karjalan radan eteläosa jäi toisen maailmansodan jälkeen luovutetulle alueelle, rakennettiin sitä korvaamaan 1960-luvulla rata yhdysrata Parikkalasta Onkamoon. Sitä ennen tärkeimpänä ratayhteytenä Joensuuhun oli toiminut vähän ennen sotaa, vuonna 1939[2] valmistunut rata Varkaudesta Joensuuhun.
Pohjanmaa
Tampere–Vaasa-rautatie rakennettiin vuosina 1879–1883. Ratatyömaa oli jaettu kolmeen piiriin. Näistä ensimmäinen ulottui Tampereelta Pollariin, toinen Pollarista Alavudelle ja kolmas Alavudelta Vaasaan. Kiireisimpään aikaan töissä oli jopa 4000 radan rakentajaa. Rata kiersi Näsijärven itäpuolitse ja oli kymmeniä kilometrejä pidempi kuin myöhemmin rakennettu, Parkanon kautta kulkeva oikorata.
Lounais-Suomi
Hämeenlinnasta Turkuun ja Tampereelle johtavien ratojen suunnittelu alkoi jo ennen kuin Helsinki–Hämeenlinna-rata saatiin valmiiksi. Ensimmäiset suunnitelmat insinöörikunta teki eversti Knut Stjernvallin johdolla jo vuonna 1860. Kenraalikuvernööri Berg esitti suunnitelmat senaatille, joka asetti vuonna 1861 komitean tutkimaan rautatien jatkamista Hämeenlinnasta Tampereelle.[14]
Keväällä 1861 joukko tamperelaisia Pellavatehtaan isäntä Adolf Törngrenin johdolla jätti hallitukselle laskelmia Hämeenlinna-Tampere-rautatien tuomista eduista, ja senaatti esitti keisarille, että Helsinki–Hämeenlinna-radan valmistuttua ruvettaisiin rakentamaan rataa Hämeenlinnasta Tampereelle, mutta Venäjän keisari siirsi hankkeen myöhempään ajankohtaan tärkeimpien itään päin kulkevien ratojen rakentamisten vuoksi.[15][16][17][18]
Koska Riihimäki–Pietari-radasta tuli pula-aikana hätäaputyömaa, ja toisaalta koska Venäjän silloinen suurruhtinas halusi, siirtyi Hämeenlinnan-Tampereen radan samoin kuin siitä haarautuvan Turkuun johtaneen radan rakentaminen aina 1870-luvulle.
1870-luvun alkupuoliskolla valtio oli sopinut radan rakentamisesta erään turkulaisen alihankkijan kanssa. Sopimukseen sisältyi ehto, jonka mukaan sopimus peruuntuisi, mikäli alihankkija ei aloita töitä tiettyyn päivään mennessä.
Alueen pohatat sopivat alihankkijan kanssa radan suunnasta. Esimerkiksi Forssa-yhtiöiden perustaja Axel Wilhelm Wahren oli sopinut alihankkijan kanssa radan rakentamisesta Forssan kautta. Wahreenin pettymykseksi alihankkija ei aloittanut rakentamista sovittuun päivään mennessä, jolloin sopimus peruuntui, eikä Wahren onnistunut saamaan rataa Forssaan, vaikka yrittikin kaikkensa vielä jälkeenpäin. Forssaan kuitenkin saatiin kapearaiteinen rautatieyhteys Humppilasta 1898, kun Jokioisten Rautatie rakennettiin.
Virheestä oppineena Suomen Suuriruhtinaskunta päätti olla hankkimatta alihankkijaa ja rakennutti radan itse. Rataa rakennettiin venäläisellä työvoimalla, koska se oli tuolloin halvempaa. Venäläinen miehistö oli toisaalta myös tappelualttiimpaa ja laiskempaa.
Venäläiset radan rakentajat jättivät joillekin paikoille myös oman kädenjälkensä, eli puustot radan varsilla. Siperian rataa rakentaessaan nämä työmiehet olivat oppineet kylvämään puita ratojen varsille; Siperiassa puut suojasivat rautatietä tuulelta.
Hämeenlinnan–Tampereen ja Toijalan–Turun radat valmistuivat 13. tammikuuta 1876[2][3][6][16][19], juhlajuna kulki tosin vasta 22.6.1876.[5] Tilastojen mukaan radalla kulki aluksi satunnaisesti ihmisiä, mutta kesän lähetessä päivittäinen matkustustarve kasvoi roimasti.[19]
Turku–Toijala-radalla kulki koekäytössä dieselkäyttöinen VR:n veturi säännöllisesti Kyrö–Turku-väliä jo 1920-luvulla.
Vuonna 1903 valmistui Turkuun toinenkin rata, Helsingin Pasilasta Karjaan ja Salon kautta kulkeva rantarata.[3] Se rakennettiin suureksi osaksi yksiraiteiseksi. Toisen maailmansodan jälkeen rata kulki Porkkalan vuokra-alueen poikki ja jäi tältä osin muutamaksi vuodeksi pois käytöstä. Myöhemmin päästiin sopimukseen läpikulkuoikeudesta, mutta asiaan liittyi silti hankaluuksia, joiden vuoksi presidentti J. K. Paasikivi ehdotti uuden radan rakentamista kiertämään vuokra-alue sen pohjoispuolelta. Jo samassa yhteydessä suunniteltiin radan sähköistämistä. Presidentti pohti ajatusta päiväkirjoissaan sangen laajasti, mutta lopulta ajatus raukesi, kun Porkkala palautettiin paljon suunniteltua aiemmin, vuonna 1956.
Radan alkuosa Helsingistä Kirkkonummelle sähköistettiin Suomen ensimmäisenä ratana vuonna 1969. Muilta osin rataa alettiin perusparantaa vasta 1980-luvulla. Se saatiin kokonaisuudessaan sähköistettyä vasta vuonna 1995 kun Pendolinot tulivat liikenteeseen.
Pohjois-Suomi
Ennen sotia oli suunnitelmissa rakentaa rautatiet Koillismaalle Kuusamoon sekä Rovaniemeltä Petsamoon.
Muita mainittavia rautatiesuunnitelmia ovat olleet myös ns. Rahjan satamarata Kalajoella, sekä viivasuora ns. Kairanmaan rata Vuolijoen Otanmäestä Vihantiin.
Rautateiden vaikutus yhdyskuntarakenteeseen

Rautateillä oli suuri merkitys Suomen asutusrakenteen synnyssä. Monia uusia kaupunkejakin kuten Hyvinkää, Riihimäki, Karjaa, Kouvola, Seinäjoki, Pieksämäki ja Ylivieska on syntynyt rautateiden risteysasemien ympärille. Vielä 1960-luvulla rautateillä oli asema keskimäärin 3,4 kilometrin välein (pääkaupunkiseudun lähiliikenteessä 3,1km), ja huomattava osa väestöstä asui omakotitaloissa asemakylissä, jotka muodostivat ratojen varteen pitkiä nauhakaupunkeja. Asioita käytiin hoitamassa junalla isommissa kaupungeissa ja naapurikylissä autojen puuttuessa. Tällöin toteutui nykypäivän ihanne omakotitaloasumisesta hyvien ja ympäristöystävällisten kulkuyhteyksien päässä.
Vielä nykyäänkin Suomen väestö on keskittynyt rautateiden varteen ja raiteet kulkevat lähes jokaisen vähänkin suuremman kunnan läpi, vaikka varsinainen matkustajaliikenne olisikin loppunut. Asemakylien hiljentyessä ja autoistumisen aiheuttaman matkustajakadon myötä pysähdyksiä on vähennetty. Junien rooli nykyään on tarjota nopeita yhteyksiä suurien kaupunkien välillä ja lähiliikennettä tiheästi asutetulla pääkaupunkiseudulla.
Kirjallisuutta
Schivelbusch, Wolfgang: Junamatkan historia, Vastapaino, 1996, ISBN 951-768-010-4
Lindeqvist, K. O.: Suomen historia, WSOY, Porvoo, 1906
Sinisalo, Uuno: Tampereen kirja: kuvaus Tampereen vaiheista ja nykyisestä kaupungista, Tampere, 1947
Voionmaa, Väinö: Tampereen historia III: Tampereen historia viime vuosikymmeninä (1856–1905), Tampere, 1907–1910
Toimituskunta: Suolahti, Gunnar ym.: Suomen kulttuurihistoria. 4. Industrialismin ja kansallisen nousun aika, Gummerus, Jyväskylä, 1936
Katso myös
Raideleveyksien historiaa - Sisältää Suomen raideleveyden historiaa
Riihimäki-Pietari-radan historia - Sisältää Suomen rataverkon alkuhistoriaa
Lähteet

Aiheesta muualla
, Finnish Rail Administration (FRA)

 Opeko.fi / Tiina S., 2006

 Tampereen kirjapaino Oy, 1920, Tampere
 Fennada-Filmi Junior –
*
Luokka:Tekniikan historia

Milloin Suomessa aloitettiin käyttämään sähköjunia?


Jerusalemin kolmas temppeli, myös Hesekielin temppeli (), on juutalaisten perinteisen uskonnollisen käsityksen mukaan Jerusalemin Temppelivuorelle tulevaisuudessa rakennettava uusi temppeli. Se on ennustettu ja kuvattu Hesekielin kirjassa, jonka mukaan siitä tulisi ikuinen rakennus ja Jahven pysyvä asuinpaikka.
Jerusalemin ensimmäisen temppelin tuhosivat babylonialaiset Nebukadressarin aikana, toisen roomalaiset ensimmäisessä juutalaissodassa vuonna 70. Toisen temppelin tuhosta lähtien nykyaikaan saakka juutalaisten keskuudessa on elänut toivo uuden temppelin rakentamista samalle paikalle, ja roomalaisaikana ainakin kaksi kertaa ryhdyttiinkin hankkeisiin sen rakentamiseksi. Rakennushankkeita ei kuitenkaan ole enää missään vaiheessa ole pystytty toteuttamaan, vaan Temppelivuorella ovat nykyisin muslimien Kalliomoskeija ja Al-Aqsan moskeija. Juutalaisten yleinen käsitys onkin, että se voidaan rakentaa vasta Messiaan tullessa.[1]
Myös joidenkuiden kristittyjen eskatologisissa käsityksessä kolmannella temppelillä on merkittävä asema.
Hesekielin profetia
Raamatussa profetia uudesta temppelistä esiintyy Hesekielin kirjan 40.–44. luvuissa.[2][3][4][5][6] Hesekiel ilmoittaa saaneensa sitä kuvaavan näyn vuoden ensimmäisen kuukauden 10. päivänä[7], toisin sanoen suurena sovituspäivänä (Jom kippur), 14. vuotena Jerusalemin valloituksen jälkeen.
Arkkitehtuuri

Temppelin arkkitehtuuria kuvataan yksityiskohtaisesti Hesekielin kirjan 40.–42. luvuissa. Maimonides piti näitä lukuja tavalliselle lukijalle ja oppineillekin vaikeaselkoisina. Raamatuntutkijoita, jotka ovat uskaltautuneet tulkitsemaan kuvausta yksityiskohtaisesti, ovat Rashi, David Kimhi, Yom-Tov Lipmann Heller ja Meir Leibush ben Yehiel Michal, jotka kaikki ovat laatineet hieman toisistaan poikkeavia luonnoksia Hesekielin kuvaamasta temppelistä. Sen muoto ja mittasuhteet on tarkoin kuvattu Raamatussa, ja sen seinien kerrotaan olevan kauttaaltaan koristellut palmuilla ja kerubeilla, ja palmuihin päin on toisaalla ihmisen, toisaalla leijonan kasvot.[8]
Temppeli juutalaisissa rukouksissa
Juutalaisuudessa temppelistä on tullut tärkeä uskonnollinen käsite. Toisen temppelin tuhosta saakka uskonnolliset juutalaiset ovat toivoneet näkevänsä Temppelivuorella kolmannen temppelin. Toivo paluusta Jerusalemiin ja temppelin jälleenrakentamisesta onkin ilmaistu monissa juutalaisissa rukouksissa, erityisesti juutalaisen perinteen mukaisesti kolmesti päivässä luettavassa Amida-rukouksessa. Vaikka sitä ei edelleenkään ole rakennettu, Kolmannen temppelin käsite ja sitä koskeva toivo on juutalaisuudessa ja varsinkin ortodoksijuutalaisuudessa pyhä, ja odotetaan, että se vielä kerran rakennetaan palvontapaikaksi. Tavallisin käsitys kuitenkin on, että se käy mahdolliseksi vasta Messiaan tullessa.[1] Temppelin uskotaan tällöin tulevan kaikkien kansojen rukoushuoneeksi.[9]
Juutalaisia näkemyksiä
Ortodoksijuutalaisuus
Ortodoksijuutalaiset uskovat kolmannen temppelin jälleenrakentamiseen ja siellä suoritettavan uhripalvonnan aloittamiseen uudelleen, joskin heillä on erimielisyyksiä siitä, miten jälleenrakentaminen pitäisi toteuttaa. Useimmat ortodoksijuutalaiset oppineet ja rabbit uskovat, että sen rakentaa Messiaan aikana jumalallinen kaitselmus, joskin vähemmistö heistä on Maimonideen tavoin sitä mieltä, että juutalaisten pitäisi itse ryhtyä temppelin jälleenrakentamiseen niin pian kuin se on mahdollista.[10] Ortodoksijuutalaisten johtajat yleensä ennustavat, että tällöin myös koko raamatullinen uhrikäytäntö aloitetaan uudelleen, kun taas konservatiivi-, reformi- ja rekonstruktionistiset juutalaiset eivät odota näin tehtävän.
Usko temppelin jälleen rakentamiseen ilmenee ortodoksijuutalaisten rukouksista. Kolme kertaa päivässä he lausuvat Amida-rukouksen, jossa rukoillaan temppelin jälleenrakentamista ja uhripalveluksen aloittamista uudelleen, ja joka päivä luetaan ne kutakin päivää koskevat kohdat uhreja koskevista säännöksistä ja ne psalmit, joita leeviläisten pitäisi kunakin päivänä laulaa, jos temppeli olisi olemassa.
Ortodoksijuutalaisten yleisesti hyväksymä käsitys siis on, että kolmannessa temppelissä Mooseksen lain mukaiset uhrit palautetaan kaikilta osin käytäntöön. Vaikka Maimonides kirjoittikin varhaisessa teoksessaan Neuvottomien opastaja (Moreh Nevukhim), että Jumala oli tarkoituksella siirtänyt juutalaiset pois uhrikulteista kohti rukousta, joka on palvonnan korkeampi muoto, myöhemmässä teoksessaan Mishnen Torah, jota jotkut pitävät juutalaisen lain lopullisena auktoritatiivisena selityksenä, hän kuitenkin ilmoitti, että eläinuhrit aloitetaan kolmannessa temppelissä uudelleen ja kertoi myös yksityiskohtaisesti, miten se tapahtuu. Sitä vastoin rabbi Abraham Isaac Kookin mukaan eläinuhreja enää palautettaisi.
Konservatiivijuutalaisuus
Konservatiiviset juutalaiset uskovat tulevan juutalaiseen Messiaaseen ja temppelin jälleenrakentamiseen, mutta eivät uhripalveluksen palauttamiseen. Sen mukaisesti he ovat muuttaneet myös rukouskirjassaan olevia rukouksia. Ortodoksijuutalaisten aamurukouksessa olevat uhreja koskevat kohdat on korvattu Talmudin katkeamilla, joissa opetetaan rakkauden ja ystävyyden tekoja, joita nykyisin tehdään synnin vuoksi liian vähän.
Päivittäisestä Amida-rukouksesta konservatiivijuutalaiset ovat jättäneet pois pyynnön ”hyväksyä Israelin polttouhrit” ja Malakian kirjan[11] mukaiset maininnat ”Herralle otollisista Juudan ja Jerusalemin uhrilahjoista.” Sapattina ja juutalaisina juhlapäivinä luettavassa Mussaf-rukouksessa hepreankielinen lause na'ase ve'nakriv (”tulemme olemaan läsnä ja uhraamaan”) on muutettu muotoon asu ve'hikrivu (”he olivat läsnä ja uhrasivat”), koska heidän mukaansa uhrit kuuluvat menneisyyteen.
Rukous ”elämämme talon palauttamisesta” on säilynyt konservatiivijuutalaisten rukouskirjoissa, vaikkakaan kaikki eivät niitä lausu. Rukouskirjoissa esiintyvät sanat, ja lauseet, jotka voidaan ymmärtää joko konkreettiseen temppeliin viittaavina taikka symbolisesti, teologisina tai runollisina käsitteinä, on yleensä säilytetty. Niiden käännöksissä ja selitysteoksissa kuitenkin yleensä viitataan vain runollisiin ja teologisiin merkityksiin. Konservatiivisella juutalaisuudella on myös välittävä kanta kohenien ja leeviläisten roolista: heidän mukaansa nämä asemat ja osittain niihin liittyvät tehtävätkin yhä periytyvät tietyissä suvuissa isältä pojalle, mutta he eivät pidä kiinni niistä rajoituksista, jotka koskevat sitä, kenen kanssa kohenit saavat mennä naimisiin.
Reformi- ja rekonstruktionismijuutalaisuus
Reformi- ja rekonstruktionistijuutalaiset eivät usko temppelin jälleenrakentamiseen eivätkä temppelipalvonnan tai -uhrien palauttamiseen. Heidän mukaan temppeli ja uhrit kuuluvat jo menneeseen aikakauteen, jolloin palvonta oli nykyistä primitiivisempää ja johon ei enää tule palata. Lisäksi heidän mukaansa kohenien ja leeviläisten erikoisasema on kastijärjestelmä, joka ei sovi yhteen nykyisten ihmisten tasa-arvoisuutta koskevien käsitysten kanssa, eikä näillä heidän mukaansa ole mitään erityisiä oikeuksia tai velvollisuuksia. Lisäksi reformijuutalaisten keskuudessa esiintyy käsitys, että synagoga on nykyajan temppeli; sen vuoksi sana temppeli esiintyykin monien reformijuutalaisten seurakuntien nimissä. Itse asiassa juuri synagogien käsittäminen temppeleiksi oli yksi virstanpylväs reformijuutalaisuuden kehityksessä 1800-luvun Saksassa, jolloin Berliini julistettiin uudeksi Jerusalemiksi ja reformijuutalaiset pyrkivät osoittamaan olevansa uskollisia Saksan kansalaisia. Reformijuutalaisuudelle suuren osan historiastaan luonteenomainen antisionismi on jossakin määrin lieventynyt natsien juutalaisvainojen jälkeen ja nykyisen Israelin menestyksen myötä.
Jälleenrakennushankkeet
Vanhalla ajalla
Bar Kokhban kapina

Rooman keisari Hadrianus myönsi juutalaisille luvan rakentaa temppeli uudestaan, mutta muutti sittemmin mieltään. Simon bar Kokhban johtamat kapinalliset valloittivat Jerusalemin roomalaisilta vuonna 132, minkä jälkeen temppelin rakentamista jatkettiin.[12] Kapinan epäonnistuminen johti Mišnan kirjoittamiseen, ja uskonnolliset johtajat päätyivät käsitykseen, että seuraava yritys temppelin jälleenrakentamiseksi saattaisi olla vuosisatojen päässä ja sen vuoksi oli vaara, että käytännöt ja seremoniat saattaisivat unohtua. Rangaistukseksi kapinasta roomalaiset muuttivat Jerusalemin nimen Aelia Capitolinaksi ja maakunnan Syria Palaestinaksi, ja juutalaisilta kiellettiin pääsy kaupunkiin paitsi temppelin hävittämisen muistopäivänä. Vainosta hengissä selvinneiden rabbien sallittiin kuitenkin edelleen ylläpitää Jamnian koulua niin kauan kuin he maksoivat Rooman valtakunnalle erityistä veroa.
Julianus
Rooman keisari Julianus Apostata (361–363) myönsi juutalaisille luvan rakentaa kolmannen temppelin osana valtakunnanlaajuista ohjelmaansa paikallisten uskonnollisten kulttien palauttamiseksi tai vahvistamiseksi. Rakennustyöt aloitettiinkin, mutta keskeytettiin pian.
Eräiden aikalaislähteiden mukaan, joita ovat Sozomenos (n. 400–450) teoksessaan Historia Ecclestiastica sekä pakanallinen historioitsija ja Julianuksen läheinen ystävä Ammianus Marcellinus[13] temppelin jälleenrakennustyöt keskeytyivät, koska joka kerta kun sitä yritettiin rakentaa olemassa olleiden perustusten päälle, maan alta ilmaantuneet tulenliekit sytyttivät rakentajat palamaan ja maanjäristys tuhosi jo tehdyn työn:
Julianus ajatteli jälleenrakentavansa suunnattomilla kustannuksilla Jerusalemissa kerran olleen ylpeän temppelin ja uskoi tämän tehtävän Alypius Antiokialaisille. Alypius ryhtyi tarmokkaasti työhön, jossa häntä avusti maakunnan maaherra; kun pelottavat tulipallot, jotka tulivat ulos läheltä perustuksia, jatkoivat hyökkäyksiään, kunnes työläiset toistuvasti kärventyneinä eivät pystyneet enää jatkamaan: ja niinpä hän luopui yrityksestään.—[14]

Toisten lähteiden mukaan keskeneräisen temppelin tuhosi 27. toukokuuta 363 tapahtunut maanjäristys.[15] On myös mahdollista, että se johtui tuhotyön kohteeksi tai vahingossa syttyi tulipalo. Aikakauden kristityt historioitsijat olivat yleisesti sitä mieltä, että keskeneräisen temppelin tuho oli selvä merkki siitä, ettei Jumala enää halunnut sitä rakennettavan uudestaan.[16] Vähän myöhemmin Julianus sai surmansa taistelussa ja kristinuskosta tuli jälleen Rooman valtionuskonto.
Keskiajalla
Sassanidien vasallivaltio
Vuonna 610 sassanidit valloittivat Bysantilta sen Lähi-idässä olleet alueet ja luovuttivat Jerusalemin juutalaisten valtaan ensimmäiseen kertaan vuosisatoihin. Uudet vallanpitäjät määräsivät myös eläinten uhraamisen aloitettavaksi uudestaan ensimmäisen kerran Bar Kokhban ajan jälkeen. Mutta pian, ennen kuin bysanttilaiset saivat valloitetuksi alueen takaisin, persialaiset luovuttivat alueen hallinnan kristitylle väestölle, joka hajotti rakenteilla olleen temppelin.[17] Heidän hallinnassaan se oli, kunnes kalifi Omar valloitti kaupungin 630-luvulla.
Syyrian muslimivalloitus
Armenialaisen piispa Sebeoksen 600-luvulla kirjoittamassa kronikassa sanotaan, että juutalaiset ja arabit kiistelivät keskenään islamin ja ”juutalaisen uskonnon eroista Bysantin ja ensimmäisten kalifien välillä vuonna 637 käytyjen taistelujen aikana. Hänen mukaansa kuitenkin Ismaelin jälkeläisiin kuulunut mies nimeltä Muhammad” antoi ”totuuden tien valan, olettavasti Jumalan käskystä”, jonka mukaan juutalaisten ja arabien olisi liityttävä yhteen isänsä Abrahamin lipun alla ja asettua Pyhälle maalle.
[18] Sebeos kertoi myös, että juutalaiset ryhtyivät rakentamaan uutta temppeliä, mutta arabit karkottivat heidät ja määräsivät paikan käytettäväksi heidän omiin rukouksiinsa. Juutalaiset vuorostaan rakensivat uuden temppelin eri paikkaan.[19]
Saman vuosisadan lopulla muslimit rakensivat vanhalle Temppelivuorelle siellä edelleen sijaitsevan Kalliomoskeijan.
Mongolien Syyrian-valloitusretkien aikana
Ristiretkeläisten perustama Jerusalemin kuningaskunta hallitsi Jerusalemia vuosina 1099–1187 ja uudestaan 1229–1244. Tämän jälkeen se joutui jälleen muslimien hallintaan, mutta myös mongolit tekivät pian sotaretkiä Syyriaan ja Palestiinaan. Tällaisten sotaretkien aikana Nahmanides kirjoitti kirjeessään pojalleen seuraavanlaisen kuvauksen maasta ja temppelistä:

Nykyajan rakennushankkeita
Toiveet temppelin jälleenrakentamisesta ovat joissakin piireissä virinneet uudelleen sen jälkeen, kun nykyinen Israelin valtio vuonna 1949 perustettiin, ja varsinkin sen jälkeen kun se kesäkuussa 1967, kuuden päivän sodassa sai vallatuksi muun muassa Jerusalemin vanhankaupungin, jossa Temppelivuorikin sijaitsee. Valtavirran juutalaisuudessa, myös ortodoksijuutalaisuudessa, temppelin jälleenrakentamisen odotetaan yleensä tapahtuvan vasta juutalaisten Messiaan saapuessa. On kuitenkin perustettu järjestöjä, joiden tarkoituksena on saada temppeli välittömästi rakennetuksi mahdollisimman pian, mutta ne edustavat vain pientä vähemmistöä edes ortodoksijuutalaisista. Sellaisia järjestöjä ovat:
Temppeli-instituutti (Machon HaMikdash)
Temple Mount and Eretz Yisrael (Land of Israel) Faithful Movement
Temppeli-instituutti on jopa valmistanut temppelin rakentamisessa käytettäviksi tarkoitettuja esineitä. Israelin valtio ei ole myöntynyt tällaisiin hankkeisiin eikä tukenut niitä, vaan se on jättänyt Temppelivuoren hallinnan islamilaiselle waqf-säätiölle.[20] Sitä vastoin eräänlaisena korvikkeena temppelialueen rajalla sijaitseva Länsimuuri eli Itkumuuri on saanut entistäkin korostuneemman uskonnollisen ja valtiollisen aseman.[20]
Israelin puolustusvoimien päärabbi Shlomo Goren ilmoitti 1960-luvulta lähtien toistuvasti kannattavansa kolmannen temppelin rakentamista Temppelivuorelle. Eräässä 1960-luvulla pitämässään puheessa hän jopa ilmoitti mielipiteenään, että Kalliomoskeija olisi pitänyt räjäyttää.[21]
Kesällä 1983 Goren ja muutamat muut rabbit keskustelivat asiasta Länsimuurilla rabbi Jehuda Getzin janssa, joka toimi uskonnollisten asioiden ministeriössä. Getzin johdolla Temppelivuoren alla oli tehty kaivauksia, joissa hän ja Goren väittivät Liitonarkin löytyneen. Kun kaivauksissa oli löydetty maanalainen käytävä, alueella puhkesi suuri tappelu nuorten juutalaisten ja arabien välillä. Israelin poliisi muurasi käytävän nopeasti umpeen.[22] Gorenin yritystä saada Temppelivuorelle rakennetuksi synagoga on myöhemmin jatkanut hänen lankonsa, Haifan päärabbi She'ar Yashuv Cohen.
Vielä pidemmälle on mennyt Meir Kahanen johtama Kakh-puolue. Hänen mielestään Israelista olisi pitänyt tehdä uskonnolliseen lakiin pohjautuva valtio, arabit karkottaa ja Temppelivuori ”puhdistaa iljetyksistä”, toisin sanoen hävittää siellä olevat moskeijat. Hänen mukaansa Messias olisi jo tullut, jos Israel olisi menetellyt näin.[23]
Lehtimajajuhlan (Sukkot) aikana vuonna 2006 Uri Ariel kävi Temppelivuorella ja ilmoitti laativansa suunnitelmia synagogan rakentamiseksi sinne.[24] Hänen mukaansa synagogaa ei rakennettaisi moskeijoiden tilalle vaan eri kohtaan ottaen huomioon, mitä johtavat rabbit asiasta sanovat. Hänen mukaansa tämä korjaisi historiallisen vääryyden ja tarjoisi muslimimaailmalle tilaisuuden todistaa suvaitsevuutensa.[25]
Israelin johtavat rabbit kuten Isser Jehuda Unterman ja Jitzhak Nissim kuitenkin muistuttivat siitä, että juutalaiset olivat useiden sukupolvien tarkoin varoneet ja välttäneet astumasta mihinkään kohtaan Temppelivuorella.[26]
Rakentamisen esteet
Ilmeisin este temppelin uudelleenrakentamiselle on, että muinaisella temppelivuorella sijaitsee kaksi nyt jo 1300 vuoden ikäistä islamilaista historiallista rakennusta, Al-Aqsan moskeija ja Kalliomoskeija. Kalliomoskeijan uskotaan sijaitsevan samalla paikalla, jossa temppeli aikoinaan oli, ja Israel on kansainvälisten velvoitteiden edellyttävän, että muslimeilla on pääsy näihin rakennuksiin. Mikä tahansa yritys hävittää nämä rakennukset, rajoittaa pääsyä niihin tai rakentaa juutalaisia rakennelmia niiden paikalle, niiden väliin tai muutoin niiden välittömään läheisyyteen johtaisi vakaviin kansainvälisiin konflikteihin, koska koko muslimimaailma pitää aluetta pyhänä. Kuitenkin 1900- ja 2000-luvuilla jotkut tutkijat ovat väittäneet, ettei Kalliomoskeija sijaitse ensimmäisen eikä toisen temppelin paikalla, vaan temppelit olivat hieman nykyisen moskeijan pohjois- tai eteläpuolella.[27]
Lisäksi monet ortodoksijuutalaiset oppineet hylkäävät muistakin syistä kaikki yritykset rakentaa temppeli ennen Messiaan tuloa. Yksi syy on, että uuden temppelin ja erityisesti sen alttarin pitäisi heidän mukaansa olla alkuperäisellä paikallaan, mutta niiden muinaista sijaintia ei tarkoin tunneta. Raamatussa käytettyjen mittayksiköidenkään tarkkaa suuruutta ei tunneta. Itse asiassa Talmudissa sanotaan, että toinen temppelikin oli mahdollista rakentaa vain Haggain, Sakarjan ja Malakian saamien suorien profeetallisten ohjeiden perusteella. Ilman vastaavanlaista profeetallista ilmoitusta temppeliä ei näin ollen voitaisi rakentaa siinäkään tapauksessa, että paikalla ei olisi moskeijoita.
Nykyisin Israel rajoittaa juutalaisten pääsyä Temppelivuorelle sekä uskonnollisista että myös poliittista syistä. Paikan katsotaan edelleen olevan niin pyhä, ettei sinne käytännössä kukaan voi mennä rikkomatta Mooseksen lain puhtaussäännöksiä.[28]
[29] Lisäksi maan johdolle aiheuttaa jatkuvaa huolta, miten muslimit reagoisivat provokaatioihin, joita juutalaiset ääriryhmät saattaisivat paikalla suorittaa.
Muiden uskontojen käsityksiä
Kristinusko
Jeesuksen aikana toinen temppeli oli yhä olemassa, ja se mainitaan useita kertoja myös Uudessa testamentissa. Synoptisten evankeliumien mukaan Jeesus kuitenkin ennusti sen tuhon[30][31][32], mikä noin 40 vuotta myöhemmin toteutuikin.
Kristinuskon valtavirran näkemys on varhaiskristillisestä ajasta lähtien ollut, ettei temppeliä fyysisenä rakennuksena enää uuden liiton aikana tarvita. Sitä vastoin Uudessa testamentissa esiintyy käsitys, että Jeesus itse on nyt uusi temppeli[33]. Joissakin Raamatun kohdissa uudeksi temppeliksi mainitaan myös koko kristillistä seurakuntaa[34], vieläpä jokaisen yksityisen kristityn ruumistakin.[35] Tämän vuoksi kristillinen käsitys on yleensä ollut, että Temppelivuorella tai Jerusalemilla enää ole samanlaista uskonnollista merkitystä kuin sillä oli vanhan liiton aikana[36], joskin myös Temppelivuori on raamatunhistoriallisen merkityksensä vuoksi kautta aikojen ollut kristittyjenkin suosima pyhiinvaelluspaikka.
Sekä katolisessa että ortodoksisessa kirkossa ja useimmissa protestanttisissakin kirkkokunnissa on vanhastaan ajateltu, että temppelin eläinuhrit olivat vain esikuva tulevasta, Jeesuksen ristillä suorittamasta sovitustyöstä, täydellisestä uhrista, jonka jälkeen muita uhreja ei enää tarvita. Käsityksen tueksi viitataan usein heprealaiskirjeeseen. Sen mukaan temppelin uhrit olivat epätäydellisiä, koska niitä oli suoritettava toistuvasti[37], ja sitä paitsi ne kuuluivat liittoon, joka oli jo julistettu vanhentuneeksi ja joka sen vuoksi häviää.[38] Lisäksi kun Jeesukselta kysyttiin, missä pitäisi rukoilla, hän vastasi: ei tällä vuorella eikä Jerusalemissa, vaan hengessä ja totuudessa.[39]
Joissakin kristillisissä eskatologisissa käsityksissä kolmannen temppelin rakentamisella kuitenkin on huomattava osuus. Esimerkiksi Toisessa kirjeessä tessalonikalaisille on eräiden tulkintojen mukaan ennustettu, että temppeli vielä kerran rakennetaan uudestaan.[40] Esimerkiksi ortodoksisessa kirkossa tämä kohta on tulkittu ennustukseksi, että Antikristus tulisi rakennuttamaan temppelin uudestaan ja käyttämään sitä hyväkseen omiin tarkoituksiinsa. Samantapaisia näkemyksiä esiintyy myös eräillä protestanttisilla tahoilla, erityisesti dispensationalisteilla.
Dispensationalismi

Jotkut protestanttiset kristityt uskovat eräiden Raamatun profetioiden perusteella, että temppeli vielä rakennetaan uudestaan. Heidän mukaansa juutalaista temppeliä koskevat Uuden testamentin ennustukset (esimerkiksi Matt. 24–25 ja 2. Tess. 2:1–12) eivät täydellisesti toteutuneet vielä roomalaisten hävittäessä Jerusalemin vuonna 70 vaan että näissä kohdissa ennustetaan tuleva temppeli. Tällaisilla näkemyksillä on keskeinen osa dispensationalismissa, joka korostaa Raamatun kirjaimellista tulkintaa ja jonka mukaan juutalaiset edelleen ovat Jumalan valittu kansa.
Dispensationalistien mukaansa uhreilla olisi edelleen merkitystä, ei kuitenkaan enää esikuvana vaan muistona rististä. Käsityksen tueksi viitataan varsinkin Hesekielin 39. ja sitä seuraaviin lukuihin, joissa kuvataan laajasti tuhatvuotista temppeliä, jossa juutalaiset jälleen tulevat ylläpitämään pappeutta. Toisten mukaan uhrit eivät täysin menettäneet merkitystään Jeesuksen uhrin myötä, vaan niillä on yhä merkityksensä katumuksen ja anteeksiantamuksen seremoniallisina välineinä samaan tapaan kuin kasteella ja ehtoollisella, ja että eläinuhrit olisivat edelleen kelvollisia rituaalisen puhdistuksen välineinä sekä kiitollisuuden osoituksina Jumalaa kohtaan. Joidenkuiden dispensationalistien mielestä näin tulee tapahtumaan, kun Jeesus toisessa tulemisessa hallitsee maailmaa Uudesta Jerusalemista käsin.
Eräiden dispensationalistisien teologien kuten Hal Lindseyn ja Tim LaHayen mukaan kolmas temppeli rakennetaan, kun Antikristus, joka usein on samastettu johonkuhun poliittiseen johtajaan, saa aikaan rauhansopimuksen nykyisen Israelin ja sen naapurien välille. Heidän mukaansa Antikristus tulee myöhemmin käyttämään temppeliä paikkana, jossa hän julistautuu Jumalaksi ja kauan odotetuksi Messiaaksi vaatien ihmisiltä palvontaa.[41]
Yhdysvaltalaisen fundamentalistinen kirjailija Hal Lindsey on väittänyt Asher Kaufmanin esittämän teorian perusteella, että nykyinen Kalliomoskeija ei ole entisen temppelin kohdalla vaan siitä hieman syrjässä, alueella, joka mainitaan Raamatussa pakanoiden esipihan nimellä. Tämän vuoksi hänen mukaansa kolmas temppeli olisi mahdollista rakentaa Kalliomoskeijan viereen.[42] Hän on viitannut Ilmestyskirjaan[43], jonka mukaan uusi temppeli ei ulottuisi entisen pakanoiden esipihan alueelle.
Myöhempien aikojen pyhät
Myöhempien aikojen pyhät eli mormonit uskovat, että juutalaiset tulevat rakentaamaan kolmannen temppelin ja että Jeesuksen toisen tulemisen he hyväksyvät hänet Messiaaksi ja ylistävät hänen evankeliuminsa täydellisyyttä. Tämän jälkeen kolmannesta temppelistä tulee heidän mukaansa Jumalan temppeli Kristuksen hallitessa maan päällä. Myöhempien aikojen pyhien temppeleitä tulee olemaan useita, mutta kaksi niistä tulee olemaan erityisen hallitsevia: Jerusalemin temppeliin keskittyy Jeesuksen hallitusvalta itäisellä pallonpuoliskolla ja Independencen temppeli Missourissa läntisellä pallonpuoliskolla. Molempiin temppeleihin asetetaan valtaistuin Kristusta varten hänen hallitessaan tuhatvuotisessa valtakunnassa.[44]
Islam
Useimmat muslimit pitävät hankkeita kolmannen temppelin rakentamiseksi Temppelivuorelle loukkauksena islamia kohtaan, koska siellä ovat nyt Al-Aqsan moskeija ja Kalliomoskeija entisen temppelin paikalla. Nykyisin enemmistö muslimeista pitää aluetta islamin kolmanneksi pyhimpänä paikkana. Lisäksi Kalliomoskeija on ollut paikalla jo pidemmän aikaa kuin molemmat temppelit yhteensäkään: ensimmäinen temppeli oli olemassa noin 370 vuotta (960–586 eaa.), toinen vajaat 600 vuotta (516 eaa. – 70 jaa.), mutta Kalliomoskeija on jo saavuttanut 1300 vuoden iän. Niinpä monet muslimit vaativat päättävästi sen tunnustamista, että alue kuuluu yksinomaan heille ja että se on täysin saatettava muslimien suvereenisuuden alaiseksi;[25][45].
Jotkut muslimit, muun muassa Jasser Arafat, ovat sitä paitsi kiistäneet, että juutalaiset temppelit olisivat koskaan sijainneetkaan nykyisin Temppelivuoreksi nimitetyllä alueella. Neuvottelussaan Ranskan presidentti Jacques Chiracin kanssa vuonna 2000 hän väitti, että siellä olisi ennen Kalliomoskeijaa ollut vain kreikkalaisia ja roomalaisia raunioita[46]
Lähteet

Kirjallisuutta
Gorenberg, Gershom. The End of Days: Fundamentalism and the Struggle for the Temple Mount. Free Press, 2000. ISBN 0-684-87179-3 (Lehtimiehen näkemys)
David Ha'ivri. Reclaiming the Temple Mount. HaMeir L'David, 2006. ISBN 965-90509-6-8 (Yleiskatsaus Temppelivuoren historiaan ja kannanotto kolmannen temppelin välittömän rakentamisen puolesta)
Grant R. Jeffrey. The New Temple and The Second Coming. WaterBrook Press, 2007. ISBN 978-1-4000-7107-4
Ben F. Meyer. ”The Temple at the Navel of the Earth,” in Christus Faber: the master builder and the house of God. Princeton Theological Monograph Series no. 29. Allison Park, Pa.: Pickwick Publications, 1992. (Kirjassa selitetään, että Jeesus, johon viittaavat kaikki Raamatun kuvakieliset lupaukset Siionista, kosmisesta malliosta ja sen päällä olevasta Jumalan temppelistä viittavat, oli itse tuo ennustettu temppeli.)
Aiheesta muualla

Luokka:Jerusalem
Luokka:Temppelit
Luokka:Juutalaisuus
Luokka:Kristinusko
Luokka:Toteutumattomat rakennussuunnitelmat

Onko Hesekielin temppeli historiallinen kohde?