Kreeta () on Kreikan saari, joka sijaitsee itäisellä Välimerellä Egeanmeren etelälaidalla. Se on koko Kreikan suurin ja Välimeren viidenneksi suurin saari. Kreeta on itä–länsisuunnassa noin 250 kilometrin pituinen, 12–60 kilometrin levyinen, ja sen pinta-ala on 8303 neliökilometriä. Saaren asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 622913.[1] Hallinnollisesti Kreeta muodostaa oman alueensa eli periferiansa, Kreetan alueen, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.[1][2] Kreetan pääkaupunki ja suurin kaupunki on Iraklion, ja sen muut suurimmat kaupungit ovat Chaniá, Réthymno, Ágios Nikólaos, Ierápetra ja Siteía. Saarella vallitsee leuto välimerenilmasto.[3]
Kreetalla noin vuosina 2600–1400 eaa. kukoistanut minolainen kulttuuri oli sekä Kreikan että koko Euroopan ensimmäinen merkittävä korkeakulttuuri. Minolaiskauden jälkeen saarta hallitsivat mykeneläiset ja doorilaiset. Sittemmin Kreeta oli osa Rooman valtakuntaa, Bysanttia, Venetsiaa ja Osmanien valtakuntaa, ennen kuin se 1900-luvun alussa tuli osaksi Kreikkaa. Vuosisatojen ajan saari tunnettiin italiankielisellä nimellä Candia. Antiikin roomalaiset kutsuivat saarta latinaksi nimellä Creta ja turkiksi saari on Girit tai Kirid.[4][5]
Nykyisin saari on suosittu matkailukohde, jonka nähtävyyksiä ovat esimerkiksi Knossoksen ja Faistoksen minolaiskaupunkien rauniot, Samarián rotko sekä venetsialainen Chanián vanhakaupunki sekä satama.
Maantiede

Kreeta on Kreikan suurin saari ja koko Välimeren viidenneksi suurin saari Sisilian, Sardinian, Korsikan ja Kyproksen jälkeen.[6] Pinta-alaa Kreetan saarella on 8261 km² ja koko alueella 8335 km². Saari on noin 250 kilometriä pitkä ja enimmillään noin 60 kilometriä leveä. Kapeimmassa kohdassaan itäisen Ierápetran kaupungin kohdalla se on vain 12 kilometrin levyinen. Kreeta on 35. leveyspiirin suuntainen ja sijaitsee joiltain osin Afrikan pohjoisimpia rannikkoja etelämpänä. Kreetan saaresta etelään sijaitseva ja Kreetan alueeseen kuuluva Gávdoksen saari on Euroopan eteläisin paikka. Kreetan pisin joki on 45 kilometriä pitkä Geropótamos. Se virtaa Messarán tasangon halki ja laskee saaren etelärannikolla Välimereen kuuluvaan Libyanmereen.[6] Kreetan suurin järvi on Potamoín tekojärvi (16 km²) ja ainoa luonnonjärvi Kournás, joka sijaitsee 48 kilometriä Chanián kaupungista itään.[7] Vesistöjen vähyys johtuu saaren maaperästä: se on karstimaata, johon sadevesi imeytyy nopeasti.[8]
Kreetalla on neljä suurikokoista vuoristoa,[6] ja ainoastaan neljäsosa saaren pinta-alasta sijaitsee alle sadan metrin korkeudella merenpinnasta. Yli 500 metrin korkeudessa sijaitsee 30 prosenttia pinta-alasta.[8] Saaren länsiosassa kohoavat Lefká Óri -vuoret (”Valkoiset vuoret”). Virtaava vesi on kovertanut uomiaan jyrkkärinteisten ja korkeiden vuorten kalkkikiveen.[6] Näin ovat muodostuneet muun muassa Euroopan syvimpiin ja pisimpiin kuuluva rotko, 17 kilometriä pitkä Samarián rotko, sekä Ímproksen rotko.[6] Lefká Órin korkein huippu on 2453 metriä korkea Páchnes. Saaren korkein huippu on 2456 metriä korkea Ídavuori Psiloreítis-vuorilla (myös Idavuoret). Psiloreítis-vuoria kutsutaan toisinaan nimellä ”Kreetan katto”. Kreetan itäosassa sijaitsee Lasíthi-vuoristo, johon kuuluvat muun muassa 2148 metriä korkea Díkti ja 2141 metriä korkea Aféntis Christós. Neljäs vuoristo on myös itäosassa sijaitseva Thryptí- eli Siteíavuoret. Tämän vuoriston korkein vuori on 1476 metriä korkea Aféntis Kavoúsi.[6]

Vuoristojen lomassa sijaitsee myös tasankoja, joista suurikokoisimmat ovat Omalós Lefká Óri -vuoristossa, Lasíthi Lasíthi-vuoristossa sekä Nída Psiloreítis-vuoristossa. Laaksojen maaperä on hedelmällistä vuorilta ajan kuluessa valuneen maan ansiosta. Lisäksi vuorenhuiput suojaavat näitä tasankoja.[6]
Saaren pääkaupunki on Iraklion, joka sijaitsee pohjoisrannikolla suunnilleen keskellä saarta. Kaupunki on myös Iraklionin alueyksikön pääkaupunki. Muita suuria kaupunkeja ovat Chanián alueyksikön pääkaupunki Chaniá, Réthymnon alueyksikön pääkaupunki Réthymno ja Lasíthin alueyksikön pääkaupunki Ágios Nikólaos.[9][10] Lasíthissa sijaitsevat myös Ierápetran ja Siteían kaupungit.
Uimarannat
Kreetan rannikolla on sadoittain eri kokoisia uimarantoja. Pohjoisrannikolla on suurempia rantoja, kuten Málian, Réthymnon ja Ágios Nikólaoksen rannat. Etelärannikon rannat ovat pohjoisrannikkoa pienempiä ja sijaitsevat pääasiassa lahtien pohjukoissa. Niistä mainitsemisen arvoisia ovat esimerkiksi Plakiáksen ja Mátalan rannat. Monet saaren rannoista sijaitsevat sen syrjäisissä osissa, joihin johtavat vain mutkaiset ja kapeat tiet.[11] Kreetan koilliskulmalla sijaitseva Vái on yksi saaren suosituimmista rannoista, sillä siellä kasvavat Euroopan ainoat kotoperäiset palmut.[12]
Geologia

Kreetan saari sijaitsee Egeanmeren altaan eteläreunalla noin 300 kilometrin päässä Afrikasta. Kreeta kuuluu geologisesti Turkista Dodekanesian saariston ja Peloponnesoksen niemimaan kautta Manner-Kreikkaan ulottuvaan saariketjuun.[6]
Afrikan litosfäärilaatta työntyy Kreetan kohdalla Egeanmeren laatan alle, mistä ovat syntyneet Kreetan korkeat vuoret. Kreetan alueella on myös maanjäristyksiä, mutta tavallisesti ne tapahtuvat merellä eivätkä siten aiheuta vahinkoa. Suurempia maanjäristyksiä sattuu muutaman vuoden välein, mutta nekään eivät ole juuri saaneet tuhoa aikaan.[11]
Kreetan vuoret muodostuivat tertiäärikaudella, ja ne koostuvat pääasiassa triaskaudelta peräisin olevasta liuskekivestä, kiteisestä kalkkikivestä ja kalliosta. Tasangot ovat puolestaan enimmäkseen hiekkaa, kipsiä, savea ja kalkkikiveä, ja ne ovat iältään vuoria nuorempia.[6]
Ilmasto
Kreetalla vallitsee välimerenilmasto. Tosin kuuma ja kuiva kesä kestää saarella sen sijainnin vuoksi huomattavasti pitempään kuin muualla Kreikassa. Kreetan itä- ja länsiosissa lämpötilat ovat samanlaiset. Pohjoisrannikolla on hieman viileämpää kuin etelässä. Esimerkiksi uimakausi pohjoisessa kestää tavallisesti huhtikuusta syys–lokakuulle. Etelässä voi uida puolestaan huhtikuusta loka–marraskuulle saakka.[3]
Kevät alkaa saarella maaliskuussa, kun sateet loppuvat ja pölyä kuljettavat etelätuulet alkavat. Huhti–toukokuun aikana luonnonkukat alkavat kukkia ja pölyinen etelätuuli loppuu. Kreetan kesä alkaa kesäkuussa, jolloin lämpötila alkaa kohota. Kesä-, heinä- ja elokuu ovat kuumimmat kuukaudet ja tuolloin ilmankosteus on alhainen. Kreetan luonto on syksyn tullessa ruskea, pölyinen ja kuollut. Syyskuussa alkavat sadekuurot, jotka yltyvät lokakuussa. Myös Välimeri muuttuu aallokkoisemmaksi, ja liikenneyhteydet Manner-Kreikkaan saattavat jopa katketa joksikin aikaa. Talvella Kreetalla on sadekausi ja pohjoisrannikolla toisinaan myrskyjä. Toisinaan talvella etelätuuli saattaa tuoda saarelle lämmintä ilmaa, sillä pohjoistuulet eivät silloin puhalla. Tällaisia päiviä kutsutaan nimellä alkyonídes iméres, ”halkyonien päivät”. Vuoristoissa sataa jopa lunta, ja sen tulo saartaa kokonaisia kyliä viikkokausiksi. Korkeimmilla huipuilla lumi saattaa viipyä lokakuusta kesäkuun alkuun. Etelärannikolla sijaitsevassa Ierápetran kaupungissa on koko Kreetan leudoin ilmasto.[3][13] Siellä sataa vähiten ja on eniten aurinkotunteja koko Kreikassa.[14]
Tuulet
Kreeta on tuulinen saari, sillä siellä ei ole juurikaan puustoa tai ympäröivää saaristoa suojaamassa tuulilta. Tuulet voimistuvat vielä entisestään saarella, kun ne ensin nousevat vuorten yli ja sitten laskevat alas rotkoihin ja laaksoihin.[8] Kesäaikaan pohjoisesta puhaltaa meltemi-tuuli. Se viilentää ilmaa pohjoisrannikolla, mutta etelärannikolle päästyään haittaa elämää. Meltemi alkaa puhaltaa puolen päivän aikoihin ja yltyy iltapäivällä, mutta laantuu yöksi. Meltemi voi kestää monta päivää. Kreetalla puhaltava etelätuuli on nimeltään nótos. Se kuljettaa mukanaan Saharasta hiekkaa ja pölyä. Mukana saattaa tulla myös heikkoa sadetta.[13]
Idästä puhaltavat tuulet ovat Kreetalla harvinaisia, mutta lännestä tuulee toisinaan.[13]

Luonto
Kasvisto

Afrikan läheisyyden sekä ilmastollisen ja geologisen monimuotoisuutensa vuoksi Kreetalla on monipuolinen kasvisto.[3][15] Biologiselta monimuotoisuudeltaan saari on Euroopan unionin rikkaimpia alueita.[16] Kreetan kasvit selviytyvät maavartensa, juurakkonsa, siemeniensä tai sipulinsa ansiosta kuivasta kaudesta.[15] Saarella tavataan yli 1500 kasvilajia. Lajeista 130 on kotoperäisiä, ja valtaosin ne ovat vuoristojen kasveja.[3] Toisen lähteen mukaan kasvilajeja on noin 2100, joista kotoperäisiä on noin 300.[15] Lajien kirjo ulottuu pakkasenkestävistä kasveista helteeseen sopeutuneisiin kasveihin ja aavikon kasveista suokasveihin.[15]
Frýgana on Kreetan tyypillisimpiä maisematyyppejä. Se on kivistä, garigueta muistuttavaa  pensaikkoa. Tällä alueella laiduntavat lampaat ja vuohet. Muun muassa timjamia, oreganoa, rosmariinia ja salviaa kasvaa frýgana-tyypin pensaiden alla. Frýganalla tavataan myös muun muassa iiristä, keisarinpikarililjaa, hyasinttia ja eri kämmekkälajeja. Yhteensä Kreetalla tavataan kymmentä eri kämmekkälajia. Varjoisissa rotkoissa viihtyvät esimerkiksi kämmekät, neilikat, syklaamit ja orvokit. Saaren rannikoilla kasvaa esimerkiksi merisipulia, kirjokohokkia ja hietamerinarsissia. Maaliskuusta kesäkuuhun kukkivat niityillä unikot, pellava, tulppaanit, liljat ja krysanteemit.[3]
Muun Kreikan tavoin Kreetaltakin puuttuvat lähes täysin luonnonmetsät. Aikoinaan saarta peittivät sypressi- ja setrimetsät, mutta ne alkoivat huveta minolaisten alkaessa käyttää puita laivanrakennukseen. Puita kaadettiin myös palatsien pylväiksi. Venetsialaiset ja turkkilaiset hakkasivat lisää metsiä talojen ja laivojen rakennusta varten. Metsää myös tuhottiin vihollisen toiminnan estämiseksi. Joitain pieniä luonnonmetsäsaarekkeita on säilynyt syrjäseuduilla.[3] Vuosittain saaren harvoja metsiä tuhoutuu metsäpaloissa.[15]
Eläimistö

Pleistoseeni- ja holoseeniaikoina Kreetalla eli paljon eläimiä. Hirviä oli tavallisesta vuohen kokoiseen ja norsuja kolmea eri kokoa. Saarella eli myös jättikokoisia jyrsijöitä, pitkäjalkaisia pöllöjä ja kääpiökokoisia virtahepoja.[8]
Kreetan nykyiset nisäkkäät rajoittuvat pääasiassa aasiin, lampaaseen ja vuoheen. Harvinaisia nisäkäslajeja ovat lisäksi okahiiri ja kreetalainen villivuohi, Capra aegagrus creticus, jota kreetalaiset nimittävät kri-kriksi. Erittäin harvinaista kri-kritä on vaikea tavata, koska se elää vaikeakulkuisessa Lefká Óri -vuoristossa ja laiduntaa ainoastaan yöaikaan. Lefká Órin lisäksi kri-kritä elää muutamilla pienillä asumattomilla pohjoisrannikon saarilla kuten Díalla ja Ágioi Theódoroilla.[3][17][18] Minolaisen kulttuurin taiteessa kri-kri oli suosittu aihe. Laji kuitenkin metsästettiin miltei sukupuuttoon.[3]
Etelärannikon Mátalan sekä pohjoisrannikon Réthymnon ja Chanián ympäristön rannoilla pesii merikilpikonnia. Kreetalla elää myös gekkoja, sammakoita, ihmiselle vaarattomia käärmeitä sekä kameleontteja. Kreeta on yksi Euroopan harvoista paikoista, joissa tavataan kameleontteja.[3]
Saarella on rikas linnusto. Maaliskuusta toukokuuhun Afrikasta tulevat muuttolinnut lepäävät Kreetalla, jonka jälkeen ne jatkavat matkaansa kohti pohjoista Eurooppaa. Linnut palaavat jälleen syksyllä Afrikkaan. Kreetan vuoristoissa elävät esimerkiksi rautiainen, alppivaris, pikkupensaskerttu ja sinirastas. Kallionrinteillä pesivät esimerkiksi hanhikorppikotka, partakorppikotka ja muuttohaukka. Vuorten alarinteillä tapaa kuhankeittäjää sekä rannikoilla vuorisirkkua, kerttuja, harmaalokkia ja jopa välimerenhaukkaa.[3]
Kreetan useilla pienillä kosteikkoalueilla tapaa muuttolintuaikaan esimerkiksi suohaukkoja, tyllejä, avosettejä ja harmaahaikaroita.[3]
Historia

Kivikausi
Kreetan ensimmäiset asukkaat saapuivat noin vuosien 9000–6000 eaa.[19] aikana mahdollisesti Afrikasta tai Vähästä-Aasiasta. Tulijat toivat mukanaan saarelle kivikauden kulttuurin. He asuivat luolissa ja osasivat valmistaa yksinkertaisia astioita ja työkaluja. Kreetan asukkaat olivat paimentolaisia ja perustivat laitumia ja maatiloja etelärannikon Messarán tasangolle.[20][21] Vähitellen he alkoivat valmistaa savesta edistyneempiä tavaroita, rakentaa kyliä[19] sekä viljellä maata. Aluksi asumuksia oli ainoastaan saaren itä- ja keskiosissa, mutta vuosisatojen kuluessa ne levisivät kaikkialle saarelle.[20]
Pronssikausi – Minolaisen kulttuurin nousu ja tuho

Pronssikaudella vuosina 3000–2500 eaa. saarelle saapui Vähästä-Aasiasta uusia maahanmuuttajia. Samoihin aikoihin Kreetalla aloitettiin kutominen, kuparin tuotanto sekä viinin- ja oliivinviljely. Myös edistyneempiä menetelmiä valmistaa keramiikkaa otettiin käyttöön. Vähitellen muodostui kukoistavia kyliä ja kaupunkeja, ja kehitys johti minolaisen kulttuurin syntymiseen. Vuosien 3000 ja 1900 eaa. välistä aikaa kutsutaan nimellä ”esipalatsiaika”.[20] Toisen lähteen mukaan esipalatsiaika sijoittuu vuosille 2800–2000 eaa.[19] Minolaisyhteisöstä tuli seuraavan vuosisadan kuluessa läntisen Välimeren hallitsija, osittain ehkä siksi, että Kreeta sijatsee lännen ja idän risteyskohdassa.[20] Kreetalle rakennettiin suuria palatseja, joiden ympärille yhteiskunta oli luultavasti keskittynyt.[22] Näin saarelle oli muodostunut Euroopan alueen ensimmäinen merkittävä korkeakulttuuri.[20]
Vuosia 1900–1700 eaa. nimitetään puolestaan ”ensimmäiseksi palatsiajaksi”. Tänä aikana minolaisyhteisöön syntyi jäykkä hierarkia ja luokkajako orjineen. Knossoksen, Faistoksen ja Málian palatseja pidetään orjien rakentamina. Palatsien ympäristöön kasvoi suuria kaupunkeja Kreetan vaurauden ja turvallisen sijainnin vuoksi.[20] Knossos oli kuninkaan pääpaikka, josta hän hallitsi Kreetaa.[19] Tähän aikaan minolaiset alkoivat haudata kuolleita sarkofageihin ja suurikokoisiin saviastioihin. Vuorille rakennettiin pyhäkköjä, sillä uskonto oli minolaisille tärkeää.[20]
Ensimmäisellä palatsiajalla Kreeta alkoi hallita Euroopan, Aasian ja Afrikan välistä kauppaa Välimerellä. Kreetalaiset perustivatkin kauppasiirtokuntia Ródokselle, Náxokselle, Mýkonokselle, Santorínille (Akrotíri), Kastelórizolle[23] ja Kyprokselle sekä Pohjois-Afrikkaan ja Lähi-itään.[19] Kreetan vienti koostui viinistä, oliiviöljystä, puusta ja hunajasta.[19][21] Vastaavasti kauppasiirtokunnista tuotiin Kreetalle norsunluuta, kultaa, hopeaa, kuparia ja jalokiviä.[19] Minolaistaiteilijat valmistivat vientituotteita kuparista ja pronssista.[21] Toisen lähteen mukaan kauppasiirtokuntia perustettiin vasta uudella palatsiajalla.[20] Noin vuonna 1700 eaa. tai toisen lähteen mukaan noin vuonna 1730 eaa.[22] maanjäristys koetteli Kreetaa, minkä seurauksena minolaiskaupungit ja -palatsit tuhoutuivat.[20]
Vuosia 1700–1450 eaa. kutsutaan ”uudeksi palatsiajaksi”. Tänä aikana minolaiset rakensivat tuhoutuneet palatsinsa uudelleen suurempina. Uusissa palatseissa oli muun muassa tehokas viemärijärjestelmä, suuret portaikot, pylvässaleja, verstaita käsityöläisille sekä sisäpihoja. Palatsien ulkopuolille valmistui teattereita. Minolaiset rakensivat myös tuhoutuneet kaupungit uudelleen, ja kaupankäynti alkoi jälleen kukoistaa.

Minolaisilla oli liittolaisia muun muassa Kykladien saaristossa. Pelkoa hyökkäyksistä ei luultavasti ollut, sillä palatsien raunioista ei ole löydetty mitään puolustusjärjestelmiin viittaavaa. Tämän perusteella voidaan arvella minolaisten olleen meren herroja ja luottaneen pohjoisempana sijaitsevien Kykladien kauppakumppaneiden tukeen.[20] Kreeta saattoi luottaa vahvaan, Ateenaakin vahvempaan, laivastoonsa, sillä linnoituksia ei rakennettu. Ateena sen sijaan maksoi veroa Kreetalle, mahdollisesti kupariharkkoina.[24]
Palatsit saivat olla rauhassa 250 vuotta, jonka jälkeen ne tuhoutuivat tuntemattomasta syystä. Jotkut väittävät tuhon johtuneen noin 120 kilometrin päässä Kreetalta pohjoiseen sijaitsevalla Santorínin saarella noin vuonna 1500 eaa. tapahtuneesta tulivuorenpurkauksesta. Purkauksesta aiheutuneet tsunamit, maanjäristykset sekä tuhka- ja hohkakivisade tuhosivat laajalti Santorínin ympäristöä ja olivat tarpeeksi voimakkaita tuhotakseen myös minolaisen kulttuurin.[25]
Toisen teorian mukaan mykeneläinen kulttuuri tuhosi minolaisen kulttuurin. Tätä teoriaa tukee se, että uuden palatsiajan lopulla Kreetallakin otettiin käyttöön lineaari-B-kirjoitus, joten mykeneläiset saattoivat hallita minolaisia jo tuolloin.[20]
Vuosia 1450–1100 eaa. kutsutaan ”jälkipalatsiajaksi”. Tänä aikana mykeneläiset ottivat täyden vallan saarella ja johtivat sitä jälleenrakennetusta Knossoksesta käsin. Knossoksen lisäksi Tylissos, Agía Triáda ja Gourniá jälleenrakennettiin, mutta paljon kaupunkeja jäi täysin raunioiksi. Mykeneläisten aikana monet rannikon asukkaat muuttivat sisämaahan. Toisaalta rannikkokaupunki Kydonia, jonka paikalla sijaitsee nykyisin Chanián kaupunki, kukoisti tähän aikaan. Vastaavasti Manner-Kreikasta muutti Kreetalle uusia asukkaita. Myös minolainen taide oli yhä voimissaan.[20]
Antiikin aika

Noin vuonna 1200–1100 eaa. doorilaiset saapuivat Kreetalle, jonka jälkeen jälleen monet kreetalaiset muuttivat vuoristoon, jossa he jatkoivat minolaisten tapojen noudattamista.[26][19] Osa muutti jopa Palestiinaan saakka.[27] Minolaisten kielen tiedetään säilyneen eteokreettinä noin 400-luvulle eaa. saakka. Doorilaiset toivat saarelle rautakauden korvattuaan pronssin raudalla.
Antiikin aikana Kreetalla sijaitsi useita keskenään sotivia poliksia eli kaupunkivaltioita,[19] joista merkittävimpiin kuuluvat muun muassa Knossos, Kydonia, Gortyn ja Lyktos. Hellenistisellä kaudella vuosina 330–69 eaa. Kreetan väestö alkoi kasvaa ja sen myötä eroosio edetä, sillä metsiä tuhottiin.[28] Saari oli myös merirosvojen tukikohta, mistä Rooman valtakunta ei pitänyt vaan valtasi kolmen vuoden yrittämisen jälkeen 70–60-luvulla eaa. koko Kreetan.[27][28][26] Saaresta tehtiin osa Kyrenaikan provinssia ja Gortynista sen pääkaupunki. Kreetan lisäksi provinssiin kuului alueita Pohjois-Afrikan rannikolta, nykyisen Libyan alueelta.[28] Roomalaiset rakensivat saarelle esimerkiksi kastelu- ja keskuslämmitysjärjestelmiä sekä teitä.[28][27]
Apostoli Paavali saapui Kreetalle vuonna 59 jaa. tuoden mukanaan kristinuskon ja Tituksen, josta tuli Kreetan ensimmäinen piispa. Tituksella oli kuitenkin vaikeuksia käännyttää pakanallisia kreetalaisia, ja lopulta hän kuolikin marttyyrina. Vähitellen kristinusko kuitenkin pääsi vallalle saarella ja kehittyi edelleen ortodoksisuudeksi. Myöhemmin Tituksesta tehtiin Kreetan suojeluspyhä.[27]
Bysanttilaiskaudelta venetsialaiskaudelle
Rooman valtakunta hajosi vuonna 395 Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi eli Bysantiksi. Kreetasta tuli tällöin osa Bysanttia. Bysanttilaisella kaudella saarelle rakennettiin noin 70 kirkkoa.[26]

Arabialainen merirosvojoukko Abu Hafs Omarin johdolla valtasi Kreetan vuonna 824. Merirosvot kehittivät saaresta orjamarkkina-alueen, merirosvojen tukikohdan sekä tuhosivat kirkkoja. Kreetalaiset kuitenkin onnistuivat säilyttämään ortodoksisen uskonsa.[27][28][26] Bysantti yritti vallata takaisin Kreetan useaan otteeseen. Vuosina 911 ja 949 tehdyt takaisinvaltausyritykset epäonnistuivat.[29] Merirosvot perustivat nykyisen Iraklionin kaupungin paikalle Rab-el-Khandakin, johon bysanttilainen sotapäällikkö Nikeforos Fokas joukkoineen rantautui vuonna 961 ja voitti merirosvot. Näin Kreeta kuului jälleen Bysantille.[27][28][26] Takaisinvalloituksen jälkeen Nikeforos tuotti saarelle Manner-Kreikasta ja Konstantinopolista väkeä. Hiljalleen hyvinvointi palautui saarelle.[26]
Vuonna 1204 Kreeta myytiin tuhannella hopeamarkalla Venetsialle neljännen ristiretken seurauksena.[27][26] Genovalaiset kuitenkin ehtivät asettua Kreetalle ensin, ja vasta viiden vuoden kuluttua venetsialaiset saivat saaren haltuunsa. Kreetasta tuli Venetsian ensimmäinen merentakainen siirtokunta,[27] ja myöhemmin se oli Venetsian kauppaimperiumin tärkeimpiä osia.[27] Välimeren yli kuljetettiin viiniä, suolaa ja puuta, mutta kaupan tuotto päätyi rikkaille venetsialaisille.[28] Kreetalaiset kapinoivat venetsialaisia vastaan, minkä vuoksi kaupungit jouduttiin linnoittamaan.[26] Ajan kuluessa kreetalaiset osallistuivat jo yhdessä venetsialaisten kanssa saaren hallintaan.[30] Lisäksi venetsialaiset viljelivät maata ja hakkasivat saaren metsiä. Venetsialaiskaudella roomalaiskatolisuudesta tehtiin virallinen uskonto, mutta ortodoksinen usko piti kansan keskuudessa pintansa.[26]
Osmanien valtakunnan osasta osaksi Kreikkaa

Osmanit olivat 1400-luvulta alkaen ajaneet venetsialaisia pois Vähästä-Aasiasta ensin Egeanmeren saarille ja sen jälkeen pois niiltäkin. Pian osmanit aikoivat karkottaa venetsialaiset myös Kreetalta. Ensin Siteía ja Chaniá joutuivat 1530-luvulla muslimimerirosvohyökkäyksen kohteeksi. Venetsialaiset vastasivat tähän vahvistamalla linnoituksia, mutta vuonna 1645 osmanit saivat Réthymnon ja Chanián haltuunsa.[30] Vuoteen 1648 mennessä koko Kreeta Candiaa (nyk. Iraklion) lukuun ottamatta oli osmanien hallussa.[28] Osmanit olivat aloittaneet 12000 asukkaan Candian piirityksen vuonna 1647. Piiritys kesti 21 vuotta, jona aikana paljon candialaisia menehtyi ruttoon. Vuonna 1669 Candiakin joutui osmaneille. Valtauksessa kuoli 118000 osmania ja 30000 venetsialaista.[30]
Osmanit riistivät kreetalaisia raskain veroin.[31] He käännyttivät kreetalaisia islamiin lupaamalla muun muassa, että kääntyneet saisivat pitää omaisuutensa ja nauttia alhaisemmista veroista. Ne jotka pysyttäytyivät kristinuskossa, pakenivat vuoristoihin.[28] Osmanit muuttivat kirkkoja moskeijoiksi ja korjauttivat saaren linnoituksia. Osmanien kaudella Kreetan talous ja kulttuuri taantuivat. Vuoristoihin muuttaneet kapinoivat useasti osmaneita vastaan.[30] Ensimmäinen suurempi kapina järjestettiin vuonna 1770 etelärannikon Sfakiássa laivanvarustaja Daskalogiánniksen johdolla. Daskalogiánniksen oli tarkoitus saada apua venäläisiltä, joiden oli tarkoitus harhauttaa osmaneita toisaalla. Osmanit kukistivat kapinan, ja Daskalogiánnis tapettiin.
Kreikka itsenäistyi osmanien valtakunnasta vuonna 1821, mutta Kreeta pysyi edelleen osana valtakuntaa. Seuraava suurempi kapina järjestettiin ja kukistettiin etelärannikolla, Frangokástellossa vuonna 1828. Vuonna 1866 2000 ihmistä teki itsemurhan Arkádin luostarissa räjäyttämällä itsensä ruutivaraston mukana.[32] Kapinaliike painosti Ateenaa tulemaan apuun. Vuoden 1866 kapinan johtomiehet alkoivat vaatia énosista eli liittoa Kreikan kanssa. Kreikkalaiset ympäri maailmaa alkoivat kerätä rahaa aseita varten, ja saarelle alkoi saapua vapaaehtoisjoukkoja. Kreetalaiset jäivät kuitenkin yksin, sillä suurvallat painostivat Kreikan luopumaan kreetalaiskapinallisten tukemisesta.[33]
Vuonna 1898 17 brittiläistä sotilasta kuoli Iraklionissa, minkä jälkeen suurvallat alkoivat vaatia osmanien poistumista Kreetalta. Kreetalle myönnettiin itsehallinto vuonna 1898, ja Kreetan autonominen valtio syntyi. Kreetalaisten toivoma liitto Kreikan kanssa toteutui Elefthérios Venizéloksen johdolla vuonna 1913.[32][31]
Toisesta maailmansodasta nykyaikaan

Toisen maailmansodan aikana Kreikan hallitus ja armeija liittolaisjoukkoineen pakenivat Kreetalle, sillä Adolf Hitlerin johtama Saksa oli miehittänyt Manner-Kreikan.[31] Saksalaiset laskuvarjosotilaat saapuivat Kreetalle 20. toukokuuta 1941 ja aloittivat Kreetan taistelun.[28] Kreetalaiset joutuivat yhdessä brittien, uusiseelantilaisten ja australialaisten kanssa lopulta perääntymään Kreetan etelärannikolle.[34][32] Kreetan taistelu päättyi 1. kesäkuuta,[34] mutta saksalaiset miehittivät Kreetaa kevääseen 1945 saakka.[28]
Kreetalaisia pakeni vuoristoihin, ja monia evakuoitiin lisäksi Egyptiin.[32] Saarelle jääneet kreetalaiset auttoivat liittoutuneita pakenemaan ja vastustivat kiivaasti saksalaismiehitystä.[31] Saksalaiset rankaisivat kreetalaisia sissitoiminnastaan muun muassa tuhoamalla kokonaisia kyliä ja tappamalla 25 kreikkalaista jokaista tapettua saksalaista kohden.[28] Ensimmäinen ja yksi tunnetuimmista saksalaisten siviiliväestöä vastaan kohdistamista kostoista oli Kontomárin verilöyly 2. kesäkuuta 1941.[35] Saksalaiset suistivat saaren talouden sekasortoon.[31]
Kreeta on nykyisin Kreikan vauraimpia alueita,[28] koska saari vältti Manner-Kreikassa käydyn sisällissodan ja jälleenrakentaminen voitiin Kreetalla aloittaa aikaisemmin.[36] Miltei kaikki saaren asukkaat saivat 1950-luvulle saakka elantonsa maataloudesta.[32] Matkailu alkoi voimakkaasti kasvaa 1960- ja 1970-luvuilta lähtien.[28] Työpaikkoja maataloudesta on siirtynyt matkailualalle, ja saaren kokonaistyöttömyys on vähentynyt.[36]
Kreetan yliopisto perustettiin 1970-luvulla, ja sen toimipaikkoina ovat Réthymno ja Iraklion. Teknillinen yliopisto Chaniáan perustettiin samaan aikaan. Yliopistojen ansiosta saaren asukkaat eivät nykyisin enää lähde ulkomaille opiskelemaan, mikä oli aikaisemmin yleistä. Yliopistoihin saapuu opiskelijoita jopa Kreikan pohjoisosista.[36]
Kreetan infrastruktuurin kehittäminen edistyi, kun Kreikka vuonna 1981 liittyi Euroopan unioniin ja saarelle alkoi tulla teknologiaa ja rahaa. Esimerkiksi uusia teitä on rakennettu, jotta kreetalaiset tuotteet saataisiin markkinoille nopeammin. Myös maatalouden tarvitsemat kastelujärjestelmät ovat Euroopan unionin ansiosta kehittyneet. Talvisin saarella tuotetaan Keski-Euroopan markkinoille esimerkiksi salaatteja, meloneja, kukkia, tomaatteja, mansikoita ja kurkkuja. Viime vuosien aikana kreetalaiset ovat alkaneet Italiaan myynnin sijasta pullottaa ja markkinoida oliiviöljyjään itse. Kreikka myönsi vuonna 1953 Yhdysvalloille luvan rakentaa tukikohtia maahan,[37][38] ja niitä rakennettiin myös Kreetalle, samoin kuin rakennettiin Naton tukikohtia, joista nykyisin on jäljellä enää yksi, Soúdanlahdella.[36]
Kreeta mytologiassa
Antiikin kreikkalaisten ylijumala Zeus kasvoi Díktin luolassa Kreetalla piilossa isältään titaani Kronokselta, jolla oli tapana syödä lapsensa. Tämän ansiosta saarella on merkittävä asema kreikkalaisessa mytologiassa.[39]

Zeusta tuli taisteltuaan kymmenen vuotta titaaneja vastaan Olympos-vuorelta hallitseva kuningas. Sittemmin Zeus kantoi prinsessa Europan härän muodossa Kreetalle. He rantautuivat Mátalassa ja jatkoivat sieltä Gortyniin, jossa Zeus makasi Europan vuorilta hakemansa plataanin juurella. Plataanista tuli ikivihreä ja kuolematon, ja kerrotaan, että se kasvaisi edelleen Gortynissa. Europa synnytti Zeukselle Rhadamanthyksen, Sarpedonin ja Minoksen.[39] Joidenkin mukaan Zeus olisi myös haudattu Kreetalle, kun taas toiset puhuvat hänen olevan kuolematon.[40] Väitettyjä hautapaikkoja ovat esimerkiksi Zoun luola[40] Zonianássa Réthymnon alueyksikössä ja Gioúchtas-vuori Iraklionin läheisyydessä.[41] Gioúchtas-vuoren profiilin sanotaan muistuttavan makaavan Zeuksen sivuprofiilia.[41]
Kreetan kuningas Asterios nai Europan. Asterios oli adoptoinut Europan ja Zeuksen kolme poikaa. Kun Asterios kuoli, taistelivat Sarpedon ja Minos kruunusta. Minos halusi todistaa jumaluutensa ja pyysi meren jumala Poseidonilta valkoista aalloista ilmestyvää härkää, jonka hän uhraisi. Härkä oli kuitenkin niin kaunis, ettei Minos uhrannutkaan sitä, vaan piilotti sen oman laumansa sekaan. Tästä Poseidon ei pitänyt, ja hän sai Pasifaen, Minoksen vaimon, rakastumaan härkään. Kuningatar Pasifae ja härkä yhtyivät, jonka jälkeen syntyi häränpäinen ihminen, Minotauros. Kuningas Minoksen käskystä Daidalos rakensi labyrintin, tarun mukaan Knossokseen, johon Minotauros vangittiin.[39]
Samoihin aikoihin Minos voitti erään Ateenan kanssa käydyn sodan,[39] minkä seurauksena Ateenan täytyi määräajoin lähettää Kreetalle seitsemän nuorta naista ja seitsemän nuorta miestä, jotka Minotaurus sitten söi.[24] Lopulta Ateenan tuleva kuningas Theseus saapui itse Kreetalle.[24] Kuninkaan tytär Ariadne rakastui Theseukseen. Theseus lähti labyrinttiin tappamaan Minotaurosta mukanaan Ariadnelta saamansa lanka. Daidalos oli kehottanut antamaan langan Theseukselle. Theseuksen onnistui tappaa Minotauros, jonka jälkeen hän lankaa seuraten selvitti tiensä ulos labyrintista ja pari karkasi.[24][39]
Petoksen havaittuaan Minos vangitsi Daidaloksen ja tämän pojan Ikaroksen labyrinttiin. Vankien onnistui karata labyrintista rakentamalla vahasta ja höyhenistä siivet. Ikaroksen lento päättyi mereen ja kuolemaan, sillä hän oli lentänyt liian lähellä aurinkoa ja vaha siivistä oli päässyt sulamaan. Daidaloksen puolestaan onnistui lentää Sisiliaan saakka. Minos joutui lopulta Manalaan, kun oli etsimässä Daidalosta.[39]
Hallinto ja politiikka
Kreeta kuuluu hallinnollisesti Kreetan alueeseen, joka on yksi Kreikan 13 alueesta. Ylemmällä tasolla Kreeta muodostaa puolestaan Kreetan hajautetun hallinnon alueen, joka on yksi Kreikan seitsemästä hajautetun hallinnon alueesta. Kreetan alue on jaettu edelleen neljään alueyksikköön, Chanián, Réthymnon, Iraklionin ja Lasíthin alueyksiköihin.[10][9] Ennen vuoden 2011 aluehallintouudistusta Kreeta oli alueyksiköiden sijaan jaettu neljään samannimiseen prefektuuriin.[10][9] Alueyksiköt jakautuvat edelleen kuntiin, joita on yhteensä 24. Niistä väkiluvultaan suurin on 173450 asukkaan (vuoden 2011 väestölaskennan mukaan) Iraklion ja pienin 150 asukkaan Gávdos.[1][42][10] Kreetalla on 15 edustajaa Kreikan 300-paikkaisessa parlamentissa.[9]
Kreetan asukkaat suhtautuvat ulkopuoliseen vallankäyttöön katkerasti, sillä Kreetan historia on täynnä itsenäisyystaisteluita. Tavallisesti Kreetan johtajat on nimitetty virkoihinsa Ateenassa, mutta vuonna 1994 koko Kreikassa suoritettiin paikallinen itsehallintouudistus, jonka seurauksena valtaa hajautettiin. Uudet paikallishallinnon edustajat saivat nyt vähitellen ottaa esimerkiksi talouspolitiikkaa, kouluja, sairaaloita ja teitä vastuulleen. Kreikan keskushallinnon tehtäviin puolestaan kuuluvat edelleen ulkopolitiikka, puolustus sekä järjestykseen ja lakiin liittyvät asiat. Kreeta hyötyy Euroopan unionista, sillä monia hankkeita rahoitetaan EU:n rahastoista.[9]
Talous

Yleistä
Kreetalla ei juurikaan ole teollisuutta tai luonnonvaroja.[9] Teollisuus on pääasiassa posliinin ja keramiikan valmistamista, maataloustuotteiden jatkojalostamista tai rakentamiseen jotenkin liittyvää.[36] Kaivannaisista kalkkia, ligniittiä ja kipsiä kaivetaan saarella.[36] Alkutuotanto työllistää 37,9 prosenttia kreetalaisista, jalostus 12,3 % ja palvelut 49,8 %. Kreetan työttömyysprosentti on neljä prosenttia eli puolet Kreikan keskiarvosta.[43] Sesongit vaikuttavat nykyisin huomattavasti työttömyyteen ja työllisyyteen. Sesonkien aikana saarelle saapuu ulkomailta, kuten Balkanilta, laitonta työvoimaa.[36]
Maatalous
Maanviljely työllistää valtaosan kreetalaisista, mutta myös kotieläinten, kuten sikojen, vuohien, lampaiden ja siipikarjan hoito on merkittävää. Saaren pinta-alasta miltei puolet oli 2000-luvun alussa lampaiden ja vuohien laidunnuksessa. Huomattavia elinkeinoja ovat lisäksi oliivin-, hedelmän- ja viininviljely.[9] Kreetalla on noin 35 miljoonaa oliivipuuta ja viisi miljoonaa appelsiinipuuta.[44] Saarella kasvatetaan lisäksi esimerkiksi johanneksenleipäpuuta, mantelia, aprikoosia, viikunaa, sitrushedelmiä ja granaattiomenaa. Alankomaalainen Paul Kuipers toi 1960-luvulla saarelle muovista tehtyjä kasvihuoneita, joiden ansiosta saarelaiset voivat viljellä kurkkua, tomaattia ja vesimelonia huomattavasti enemmän. Nykyisin saarella viljellään kasvihuoneiden ansiosta myös ananasta, avokadoa ja banaania. Talviaikaan Kreetalta kuljetetaan pääkaupunki Ateenan markkinoille tavaraa.[9]
Matkailu
Matkailu on yksi saaren tärkeimmistä elinkeinoista. Ensimmäiset matkailijat saarelle saapuivat jo 1900-luvun alkuvuosina . He olivat kiinnostuneita ainoastaan minolaisten perinnöstä. Suuri määrä hotelleja rakennettiin 1960-luvulla parhaimpien uimarantojen läheisyyteen saaren pohjoisrannikolle, lähelle satamia ja lentoasemia. Näin alkoi massaturismi saarella. Huono suunnittelu on sen jälkeen haitannut turistirakentamista.[9] Kreetalle saapui 2000-luvun alussa noin kaksi miljoonaa[9] ja vuosikymmenen lopulla kolme miljoonaa matkailijaa vuodessa.[43] Pääasiassa matkailijat tulevat valmismatkoilla. Suurin matkailijaryhmä 2000-luvun alussa Kreetalla oli saksalaiset, joita saapui noin 600000. Toiseksi eniten, 250000, saapui brittejä, kolmanneksi eniten, 380000, skandinaaveja ja neljänneksi eniten, 145000, alankomaalaisia.[9]
Kreetan harrastusmahdollisuuksia ovat esimerkiksi snorklaus,[45] lainelautailu, nousuvarjolento, vesihiihto, purjehdus ja kajakointi.[46] Kreetalla on myös lukuisia vaellusreittejä,[47] kuten Espanjan Tarifasta alkava Euroopan kaukovaellusreitti 4, joka kulkee saaren poikki lännestä itään.[48] Saarella on myös golfkenttiä.[49][50]
Liikenne

Kreetan päätie on saaren pohjoisrannikkoa Kíssamoksesta Siteíaan kulkeva EO90-kansallistie eli ”Kreetan kansallistie”. Sen osuus Kíssamoksesta Chaniáan on Ruotsin Malmöstä alkavaa Eurooppatietä 65, ja osuus Chaniásta Iraklionin ja Ágios Nikólaoksen kautta Siteíaan puolestaan Eurooppatietä 75, joka saa alkunsa Pohjois-Norjan Vuoreijasta.[51] Tie on moottoritietä A90 Iraklionin seudulla sekä Chanián ja Réthymnon ohittaessaan.
Kreetan KTEL-linja-autojen reittiverkko on melko tiheä, ja linja-autot poikkeavat jokaisessa reitin varren kaupungissa ja kylässä. Esimerkiksi Iraklionissa on kolme linja-autoasemaa sekä Chaniássa, Réthymnossa ja Ágios Nikólaoksessa kussakin yksi.[52]
Kreikan saaristossa liikennöi lukematon määrä erilaisia laivayhtiöitä. Manner-Kreikan Pireuksesta, Ateenan kupeesta, kestää lautalla matka Chaniáan kymmenen tuntia,[53] Réthymnoon 11–12 tuntia,[54] Iraklioniin 7–11 tuntia,[55] Ágios Nikólaokseen 12 tuntia[56] ja Siteíaan 15 tuntia.[57] Iraklionista lähtee lauttoja Pireuksen lisäksi ainakin Thessalonikiin, Santorínille, Náxokselle, Mýkonokselle, Párokselle, Kárpathokselle ja Ródokselle.[55] Myös Ágios Nikólaoksesta pääsee Pireuksen lisäksi esimerkiksi Siteíaan, Ródokselle ja Kárpathokselle.[56] Siteían satamasta kulkee lauttoja Pireuksen lisäksi esimerkiksi Ágios Nikólaokseen, Kárpathokselle ja Ródokselle.[57] Lisäksi monista muistakin satamista liikennöidään lautoilla lähikaupunkeihin.[52] Esimerkiksi etelärannikolla kulkee yhteysaluksia reiteillä Palaióchora–Gávdos, Palaióchora–Agía Rouméli–Sfakiá, Sfakiá–Gávdos ja Palaióchora–Elafonísi.[58]
Kreetalla on kaksi kansainvälistä lentoasemaa, Chanián kansainvälinen lentoasema ja Iraklionin kansainvälinen lentoasema, joille molemmille on lentoja Ateenasta.[59] Lisäksi Siteíassa on pienempi kunnallinen Siteían lentoasema. Ateenan lisäksi Iraklionista on lentoja Santorínille, Ródokselle, Mýkonokselle ja Thessalonikiin.[60] Chaniásta lennetään myös muun muassa Thessalonikiin. Kreetalle on ulkomailta suoria reitti- ja tilauslentoja.[53] Iraklionin lentoasema on Kreikan vilkkain tilauslentojen kohde.[61]
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Kreetan alueella asui 621340 asukasta, joista naisia oli 312580 ja miehiä loput 308760. Asukkaista yli kolmasosa asuu kolmessa suuressa kaupungissa[43]. Pääkaupungissa Iraklionissa asui vuonna 2011 173450 asukasta, Chaniássa 108310 ja Réthymnossa 54900. Ágios Nikólaoksessa asui 26430, Siteíassa 18550 ja Ierápetrassa 28270 asukasta.[1]

Kreetan väestö kasvoi vuosien 1951–1991 aikana 16 prosenttia. Samana aikana Iraklionin prefektuurin väkiluku kasvoi 39 prosenttia ja Chanián prefektuurin viisi prosenttia. Vastaavasti sekä Réthymnon ja Lasíthin prefektuurien väestö väheni neljällä prosentilla. Kreetan väkiluku väheni jokaisessa prefektuurissa vuosina 1961–1971 huonon taloustilanteen vuoksi. Kreetalaisia lähti suurin joukoin merille ja ulkomaille, kuten Australiaan, Kanadaan ja Yhdysvaltoihin.[62]
Koulutus

Kreetalaiset ovat muihin kreikkalaisiin verrattuna korkeasti koulutettuja.[43] Saarella toimii kreikkalaisia kouluja, joihin kaikki Kreikassa asuvat ovat hyväksyttyjä opiskelemaan.[64] Kreikkalaisille 6–15-vuotiaille koulunkäynti on pakollista. Kultakin koulutusasteelta oppilaat ja opiskelijat saavat tutkinnon, jonka avulla he voivat siirtyä seuraavalle asteelle.[65]
Saarella toimii Kreetan yliopisto, jolla on kampukset sekä Iraklionissa että Réthymnossa.[66] Yliopistossa on noin 23500 opiskelijaa, ja se on perustettu vuonna 1973.[67] Chaniássa toimii puolestaan vuonna 1977 perustettu Kreetan teknillinen yliopisto.[68] Ensimmäiset opiskelijat kouluun otettiin lokakuussa 1984.[68]
Iraklionissa pääpaikkaansa pitää Kreetan teknologiakoulutusinstituutti (), jolla on koulut myös Ágios Nikólaoksessa, Siteíassa, Ierápetrassa ja Chaniássa. Niin ikään Iraklionissa pääpaikkaansa pitää yksi Kreikan merkittävimmistä tutkimusorganisaatioista, Foundation for Research and Technology – Hellas (FORTH) (), jolla on saarella viisi tutkimusinstituuttia. Iraklionin kupeessa Goúveksessa toimii myös meribiologiainstituutti.[43]
Kreetalla on yksi englanninkielinen koulu, The European School, joka sijaitsee pääkaupunki Iraklionissa. Koulu avattiin syyskuussa 2005, ja se pohjautuu kreikkalaiseen kouluun ja on maksuton. Chaniássa toimii myös vuonna 1994 perustettu Suomi-koulu, jota rahoitetaan Suomen opetushallituksen tuella, koulumaksuilla sekä mahdollisilla muilla maksuilla. Suomi-koulun kannatusyhdistys on Hanian Suomalaiset ry. Suomi-koulu tutustuttaa suomalaisiin juhliin ja perinteisiin sekä pyrkii muun muassa muodostamaan suomen kieltä kohtaan myönteisen asenteen.[69]
Kulttuuri

Yleistä
Kreetalaisille perhe on tärkeä, ja isä on perheen ehdoton auktoriteetti.[70] Samassa talossa saattaa joskus asua jopa kolmekin sukupolvea.[70] Perheen jälkeen tärkeimmät yhteisöt ovat laajempi suku, naapurit, työyhteisö ja koko kylä.[71]
Paikallinen murre ja tavat on onnistuttu säilyttämään kaikissa saaren neljässä alueyksikössä, mutta matkailun myötä nuoret ovat siirtyneet elannon perässä kylistä kaupunkeihin.[70]
Taide
Musiikki ja tanssi

Kreetan merkittävin perinteinen soitin on lyyra-niminen kielisoitin, joka muistuttaa pienikokoista kitaraa. Lyyraa säestetään habiolilla eli paimenhuilulla, askomantoúralla eli kreetalaisella säkkipillillä ja laoútolla, joka muistuttaa mandoliinia. Mantináda-lauluja soitetaan näillä soittimilla. Laulujen sanat koostuvat riimitetyistä säepareista. Kreetan länsiosasta ovat peräisin isänmaallisuutta ja urheutta korostavat, vapaustaistelijoiden laulamat rizítika-laulut. Esimerkiksi Réthymnossa järjestetään heinäkuussa musiikkifestivaali ja elokuussa renessanssifestivaali, jossa esitetään klassista musiikkia.[72]
Tunnettuja kreetalaisia laulajia ovat Nána Moúschouri (s. 1934),[73] Ríta Sakellaríou (1934–1999)[74] ja Níkos Xyloúris (1936–1980).[75] Muita tunnettuja muusikoita ovat Giánnis Markópoulos (s. 1939)[76] ja Psarantónis eli Antónis Xyloúris.[77]
Kreetalla elää myös sukupolvelta toiselle siirtyvä eeppisten runojen lausuntaperinne. Runot valoivat aikoinaan uskoa yksinäisiin, pelokkaisiin ja nuoriin vapaustaistelijoihin.[72]
Réthymnosta on lähtöisin soústa-tanssi, joka sisältää hyppyaskelia. Suurieleinen ja hidas zebétiko-tanssi puolestaan on kotoisin vuoristossa asuvien miesten keskuudesta.[72]
Maalaustaide ja kirjallisuus

Kreetan renessanssiksi kutsutaan 1500- ja 1600-lukuja, jolloin taiteet kukoistivat.[30] Samana aikana kukoisti kreetalaiseksi koulukunnaksi kutsuttu maalaustaiteen koulukunta. Isä Emmanouíl Tzánes ja Theódoros Poulákis olivat tämän koulukunnan huomattavia edustajia 1500- ja 1600-luvuilla. Aikakaudella eli myös esimerkiksi runoilija Vitséntzos Kornáros (1553–1613/1614), joka tunnetaan erityisesti romanttisesta eeppisestä runostaan, Erotókritos.[30] Myös Kreetalla syntynyt taidemaalari Domínikos Theotokópoulos eli El Greco (1541–1614) eli tuona aikana, mutta vaikutti Espanjassa.[78]
Iraklionista kotoisin oli kirjailija, runoilija, näytelmäkirjailija ja filosofi Níkos Kazantzákis (1883–1957).[79] Hänen tunnetuin romaaninsa on Kerro minulle, Zorbas,[80] jonka pohjalta on tehty myös samanniminen elokuva.[81] Kreetalaiset pitävät Kazantzákista suurimpana kirjailijanaan.[80] Tunnettuja kreetalaisia runoilijoita ovat Odysséas Elýtis (1911–1996),[82] joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1979[82] ja Christóforos Liontákis (s. 1945).[83] Tunnettuja kirjailijoita ovat esimerkiksi Máro Doúka (s. 1947)[84] ja Mímis Androulákis (s. 1951).[85]
Uskonto
Ortodoksisen kirkon asema Kreetalla on merkittävä,[70] ja miltei kaikki kreetalaiset ovat ortodokseja.[86] Kreetalla toimii oma kirkko, Kreetan kirkko, joka ei ole osa Kreikan ortodoksista kirkkoa. Kirkkoa johtaa saarella Iraklionin arkkipiispa, ja siihen kuuluu yhteensä yhdeksän hiippakuntaa. Piispojen alapuolella ovat papit, jotka hoitavat hautaukset, kasteet ja vihkimiset. Kaikkien yläpuolella on Konstantinopolin patriarkka.[70]
Ortodoksinen kirkko ei aikoinaan antautunut turkkilaisvalloittajille. Toisen maailmansodan aikana kreetalaisluostareissa oli vastarintatoimintaa. Luostarit antoivat suojaa esimerkiksi liittoutuneiden maiden sotilaille. Kirkko on pyrkinyt jo satojen vuosien ajan säilyttämään kreikkalaista kulttuuria ja kreikan kieltä.[70]
Chaniássa, Réthymnossa, Iraklionissa ja Ágios Nikólaoksessa toimii kussakin myös roomalaiskatolinen kirkko.[86]
Tapahtumat, juhlapäivät ja juhlat

Joululla ei ole suurtakaan merkitystä Kreetalla. Joulusta loppiaiseen saakka ystävät ja sukulaiset antavat lahjoja lapsille. Uutenavuotena kreetalaiset pelaavat esimerkiksi korttia ja syövät hyvin. Loppiaisena nuoret hakevat vedestä ristin, jonka pappi on sinne heittänyt. Ennen paastonaikaa kreetalaisilla on apókries eli kolme viikkoa kestävä karnevaaliaika, joka päättyy puhtaaseen maanantaihin (Kathará Deftéra). Tällöin kreetalaiset menevät grillaamaan luontoon esimerkiksi mustekalaa tai kalaa.[87]
Kreetan tärkein juhla on pääsiäinen,[88] jota juhlitaan ortodoksisen kalenterin mukaan 1–5 viikkoa katolista ja protestanttista aikaisemmin.[89] Ennen pääsiäistä monet kreetalaiset palaavat kotisaarelleen, minkä vuoksi lentokoneet ja laivat ovat tällöin täysiä. Hiljaisella viikolla radio- ja televisio-ohjelmat ovat enimmäkseen uskonnollisia. Lisäksi jumalanpalveluksia järjestetään monin paikoin. Pitkäperjantain ja pääsiäislauantain välisenä yönä järjestetään kulkueita, joita on edeltänyt Jeesuksen laskeminen alas ristiltä hautaamista varten. Keskiyöllä pääsiäislauantaina alkaa messu, jossa juhlistetaan Jeesuksen ylösnousemusta. Messua seuraa kirkonkellojen soitto ja ilotulitus. Aikoinaan tällöin ammuskeltiin myös kiväärillä, mutta se jouduttiin kieltämään syntyneiden kuolonuhrien jälkeen.[88] Pääsiäissunnuntaihin päättyy puhtaasta maanantaista alkanut 40-päiväinen paasto,[87] jonka jälkeen syödään lampaan sisälmyskeittoa ja grillataan vartaassa kokonainen lammas.[88]
Vappuna kreetalaiset koristelevat kukkaseppelin talojen sisäänkäyntejä ja autoja sekä menevät piknikille. Juhannuksena saatetaan sytyttää juhannustulia, joiden yli sitten hypitään.[87]
Kreetan tärkeimmät perhejuhlat ovat häät ja ristiäiset, joihin ottavat osaa tavallisesti kaikki kyläläiset.[70] Naimisiin mentäessä morsiamella täytyy olla nykykäytännön mukaan talo tai asunto, johon pari voi asettua asumaan. Sulhanen tuo muuttaessaan mukanaan lastentekotaidon, työpaikan sekä makuuhuoneen kaluston. Loput tavarat saadaan häälahjoina. Myötäjäisten pyytäminen oli sallittua vuoteen 1985 saakka, mutta niiden antamista ei ole kielletty. Häitä juhlitaan monta päivää, ja vieraita voi olla satoja. Mikäli pari eroaa, nainen jää taloon ja mies joutuu lähtemään.[71]
Joillain paikkakunnilla on yhteyksiä kirkon pyhiin, joiden nimikkopäiviä juhlistetaan kirkoissa.[88] Samoin pyhien kaimat juhlivat nimipäiviään. Nimipäivät ovat Kreikassa syntymäpäiviä tärkeämpiä.[89][62]

Lähde: [88]
Ruoka ja juoma

Ruoka
Kreetalaiset ovat vuosituhansien kuluessa valmistaneet ruokaa peruselintarvikkeista, kuten vuohen- ja lampaanlihasta, kasviksista, pähkinöistä, hedelmistä sekä erilaisista yrteistä. Kreetalainen keittiö on saanut vaikutteita historian saatossa myös venetsialaisilta ja osmaneilta.[90]
Kreetalla taverna on yleisin ravintolatyyppi. Niissä tarjoillaan valmiita ruoka-annoksia, salaatteja, kalaa ja grillattua lihaa. Psarótavernassa tarjoillaan erityisesti kalaa ja psistaríassa puolestaan grillattua lihaa.[91]
Kreetalla kaikki asiakkaan tilaamat ruoat tuodaan pöytään samaan aikaan kreikkalaista salaattia lukuun ottamatta. Meze-niminen alkupalalajitelma on tunnetuin alkuruoka saarella. Muita alkuruokia ovat esimerkiksi tsatsiki, melizanosaláta eli munakoisosta tehty salaatti ja dolmádes eli viininlehtikääryleet. Tunnettuja pääruokia ovat musaka eli munakoisopaistos, kleftikó eli savipadassa kypsennettyä perunaa, vihanneksia ja lihaa, pastítsio eli juustolla kuorrutettua lihaa, tomaattia ja makaronia uunissa valmistettuna, paidákia eli grillattu lampaankyljys, souvláki eli grillattu sian- tai lampaanlihavarras sekä stifádo eli tomaatti-, sipuli- ja häränlihamuhennos, joka on haudutettu savipadassa. Kaikki Kreetan liha lammasta lukuun ottamatta on tuontilihaa. Kala on Kreetalla kallista, koska saaren vedet kärsivät liikakalastuksesta. Kreetalaiseen keittiöön kuuluvat kuitenkin esimerkiksi kalamári eli mustekala, barbóunia eli punamullo ja xifías eli miekkakala. Kasvisruoista mainittakoon bouréki eli juustoa, kesäkurpitsaa ja perunaa sisältävä piirakka sekä fasouláda, jossa on tomaattia ja vihreitä papuja.[91]

Juoma
Kreetalaiset nauttivat lasin viiniä lähes joka aterialla.[92] Viiniä viljelläänkin kaikkialla Kreetalla, ja vuodessa sitä tuotetaan noin 60000 tonnia, mikä on noin 15 prosenttia koko Kreikan viinintuotannosta.[93] Kreetalla suosituimpia aperitiiveja ovat kirkkaat alkoholijuomat raki ja ouzo.[91]
Kreetalaismiesten suosituimpia kokoontumispaikkoja ovat kafeneíon-nimiset kahvilat, joissa he esimerkiksi pelaavat távli-lautapeliä, lukevat lehtiä sekä puhuvat politiikasta.[91]
Kreetalainen ruokavalio
Kreetalainen ruokavalio koostuu perinteisesti pääosin kasvikunnan antimista, kuten täysjyväviljasta, oliiviöljystä, vihanneksista ja hedelmistä. Niitä täydennetään maitotuotteilla, kalalla, lihalla ja viinillä. Kalaa syödään usein, vaaleaa lihaa vain pari kertaa viikossa ja punaista lihaa kerran kuukaudessa.[92][94]
Terveellisen kreetalaisen ruoan on useissa tutkimuksissa todettu olevan hyväksi sydämelle, laskevan kolesterolia ja korkeaa verenpainetta, vähentävän syövän, allergioiden,[95] diabeteksen ja osteoporoosin riskiä sekä estävän dementiaa ja Alzheimerin tautia.[96] Kreetalla sairastui sydäntauteihin 1960-luvun alussa 100000 henkeä kohti yhdeksän ihmistä, kun esimerkiksi Suomen Pohjois-Karjalassa vastaava luku oli 466 ihmistä. Sittemmin Kreeta alkoi teollistua, ja sinne alettiin tuoda ulkomaisia elintarvikkeita. Tästä seurasi se, että väestö alkoi sairastua yhä enemmän ja kuolleisuustilastot muuttuivat länsimaille tyypillisiksi. Tämän jälkeen kreetalaisen ruokavalion arvo tiedostettiin ja tehtiin suositukset.[92]
Urheilu
Kreeta osallistui omalla joukkueellaan vuoden 1906 Ateenan välikisoihin. Joukkue koostui kahdeksasta yleisurheilijasta, joista maratonille osallistunut Nikólaos Malintrétos osallistui myös 300 m:n sotilaskivääriammuntaan. Joukkue ei saavuttanut yhtään mitalia eikä pistesijaa.[97]
Iraklionlaiset Ergotelis FC ja OFI Kreeta sekä plataniáslainen Platanias F.C. pelaavat jalkapalloa Kreikan Superliigassa eli ylimmällä sarjatasolla.[98][99][100] Iraklionista on kotoisin lisäksi maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Gamma Ethnikissä pelaava Atsalenios FC. Niin ikään Iraklionista tulee koripallojoukkue Iraklio BC, joka on pelannut ylimmällä sarjatasolla A1 Ethnikissä ja toiseksi ylimmällä tasolla A2 Ethnikissä.[101] Nykyisin joukkue pelaa alemmilla tasoilla.[101]
Tunnettuja kreetalaisia urheilijoita ovat tennispelaaja Eléni Daniilídou,[102] koripalloilija Andréas Glyniadákis[103] sekä jalkapalloilijat Giórgos Samarás[104] ja Níkos Machlás.[105]
Viestimet
Kreetalaisia sanomalehtiä ovat iraklionlaiset Néa Kríti, Mesógeios ja Patrís, chaniálaiset Chaniótika Néa ja Agónas tis Krítis, réthymnolainen Rethemniótika Néa sekä Anatolí Ágios Nikólaoksesta.
Ympäri saarta toimii useita paikallistelevisioita, jotka lähettävät muun muassa uutisia, elokuvia, dokumentteja, musiikkivideoita ja kulttuuriohjelmia.[106] Merkittävin paikallistelevisio on Kríti TV. Kreetalla toimii useissa paikoissa myös paikallisradioasemia.[107]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Andersson, Per J.| title = Ateena ja Kreikan saaret| others = Translated by Färm, Anna; Söderholm, Linda| publisher = Image Kustannus Oy| year = 2005| version = Ruots. alkuteos: Greklands öar och Aten| id = ISBN 952-99247-3-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Bennett, Lindsay| title = Kreeta| others = Translated by Sevón, Marja; Valtonen, Tero (päivitykset)| location = Helsinki| publisher = Kustannusosakeyhtiö Tammi| year = 2003| version = Engl. alkuteos: Crete| id = ISBN 951-31-2706-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Boatswain, Timothy; Nicolson, Colin| title = Matkaopas historiaan: Kreikka| others = Translated by Koskinen, Kaisa; Virnes, Sirkka| publisher = Oy UNIpress Ab| year = 2003| version = Engl. alkuteos: A Traveller's History of Greece| id = ISBN 951-579-150-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hanna, Nick| title = Kreeta| others = Translated by Roinila, Maija| location = Köln, Saksa| publisher = Könemann Verlagsgesellschaft mbH| year = 2000| version = Engl. alkuteos: Globetrotter Travel Guide Crete| id = ISBN 3-8290-3261-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuominen-Gialitaki, Merja| title = Kreeta – tuulten ja myyttien saari| publisher = Suomen matkailuliitto| year = 1990| id = ISBN 951-838-061-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuominen-Gialitaki, Merja| title = Kreeta – vieraanvaraisten jumalten saari| publisher = Kustannusosakeyhtiö Tammi| year = 2002| id = ISBN 951-31-2342-1}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuominen, Merja| title = Kreeta – Zeuksen paratiisi| publisher = Kansankulttuuri Oy| year = 1985| id = ISBN 951-615-366-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuominen-Gialitaki, Merja| title = Viisaan syömisen lähteillä: kreetalaisen keittiön salaisuudet| publisher = Kustannusosakeyhtiö Tammi| year = 2007| id = ISBN 978-951-31-2541-7}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:41.585 Kreikka


Parkour on 1980-luvulla Ranskassa, Pariisin esikaupungeissa kehitelty liikuntalaji, jossa pyritään liikkumaan mahdollisimman sulavasti, nopeasti ja tehokkaasti paikasta toiseen. Parkourissa pyritään hyödyntämään kaikkia ympäristön esineitä ja rakenteita nopeaan ja katkeamattoman sulavaan liikkeeseen. Parkouraaja voi liikkumisessaan käyttää ”ponnahduslautoinaan” monenlaisia ihmisen tai luonnon muovaamia asioita, kuten kaiteita, seiniä, puita, kiviä, patsaita ja lyhtypylväitä.
Parkouriin kuuluu erilaisia alkuperäisiä tai muista lajeista lainattuja liikkeitä, kuten hyppyjä, laskeutumisia, ylityksiä, alituksia ja seinäponnistuksia. Laji vaatii tekniikkaa, tasapainoa, voimaa, kestävyyttä ja liikkuvuutta. Parkourille on ominaista yhteisöllisyys, ja sitä harrastetaan usein ryhmissä. Varusteeksi riittää usein kengät, joissa on riittävä pito.
Historia
Parkour sai alkunsa 1980- ja 1990-luvulla Lissesissä, Pariisin lähiössä.[1] Yhdeksän paikallisen nuoren miehen ryhmä kutsui 1980- ja 1990-luvuilla itseään nimellä Yamakasi, joka afrikkalaisella lingalan kielellä tarkoittaa 'vahva ihminen, vahva henki'. Ryhmään kuuluivat esimerkiksi Yann Hnautra, David Belle ja Chau Belle-Dinh. Ryhmän periaatteena oli omien rajojen venyttäminen ja reitin etsiminen minne tahansa sen vaikeudesta riippumatta. Yamakaseille liikkumisessa oli kyse mielen ja hengen koettelusta, joka saavutettaisiin ruumiillisilla haasteilla. Lajin ensimmäinen nimi olikin l'art du déplacement, 'siirtymisen taito'. Kun yamakasien nähtiin harjoittavan uutta liikkumisen muotoaan kaikenlaisissa kaupunkiympäristössä, ensin  kertoivat heidän epätavallisista ja häkellyttävistä liikkeistään kiinnostuivat paikalliset mediat ja lopulta myös valtakunnalliset uutistoimistot.[2]
Lajin nimen parkour keksi David Belle, ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1998. Nimi tulee ranskan kielen sanasta parcours, 'reitti' tai 'rata'. Lajin harrastaja Guillaume Pelletier keksi vuonna 2003 englantilaiselle yleisölle Channel 4:n dokumenttia Jump London varten nimen freerunning.[2] Nykyisin freerunning mielletään usein parkourin muodoksi, johon kuuluu paljon akrobatiaa ja temppuja.[1]
Jump Londonin myötä parkourista alkoi tulla tunnettua myös Ranskan ulkopuolella. Eri maissa perustettiin parkour-tiimejä, ja harrastajat alkoivat järjestäytyä. Suomessa lajia alettiin harrastaa vuonna 2003, kun Yle oli edellisen vuoden syyskuussa lähettänyt Euroopan vuoksi -sarjassa jakson "Asfalttiurheilijat". Sen seurauksena toisistaan tietämättömät harrastajat alkoivat seuraavana keväänä kokeilla lajia Jyväskylässä, Oulussa, Mikkelissä ja Helsingissä. Internet nopeutti lajin oppimista ja harrastajien järjestäytymistä tehokkaasti. Suomen Parkour ry. perustettiin Helsingissä syyskuussa 2003, ja Suomen Parkour Akatemia vuonna 2008.[3]
Filosofia
Parkourin nimenneen henkilön, David Bellen mukaan parkour on mahdollisimman tehokasta liikkumista paikasta toiseen, ja hän onkin verrannut sitä jonkin pakenemiseen tai jahtaamiseen. Toisaalta myös sulavaa ja kaunista liikettä pidetään myös tärkeänä. Parkouriin kuuluukin keskeisesti liikkeen katkeamattomuus ja sulavuus eli flow haasteellisessa ympäristössä. Erityisesti kaupungit soveltuvat parkourin harrastamiseen, mutta myös luonto tarjoaa luovalle mielelle haasteita. Liikkumisessa käytetään pääasiassa omaa kekseliäisyyttä, mutta aikojen saatossa tiettyjä perusliikkeitä on vakiintunut.
Jotkut pitävät parkouria lähinnä ääriurheiluna, toiset taas vertaavat enemmän taistelulajeihin. Parkourin perusperiaate on luonnon tai ihmisen tekemien esteiden ylittäminen ihmisruumiin rajoituksin. Liikehdinnän ja liikuntaympäristön (periaatteellinen) rajattomuus ja epäsovinnaisuus tuovatkin mieleen avantgarde-aatteen, vaikkakin leikkisämmällä sävyllä. Parkouria kutsutaankin jopa filosofiaksi ja elämäntavaksi.
Liikuntalajina

Parkourliikkeet opetellaan tekniikkaharjoittelulla. Koska parkour on fyysisesti vaativa laji, siinä tarvitaan myös staattista ja dynaamista tasapainoa, kestävyyttä, voimaa ja liikkuvuutta. Parkouraajan harjoitteluun kuuluukin näiden ominaisuuksien harjoittaminen. Ennen suoritusta tehdään myös lämmittely, joka parantaa suoritusta ja vähentää loukkaantumisen riskiä.[4]
Parkour kehittää yleiskuntoa, lihaskestävyyttä ja sitkeyttä sekä vahvistaa luustoa. Monipuolisen akrobaattisuutensa vuoksi laji kehittää erityisesti myös koordinaatiokykyä ja muuta kehonhallintaa. Lajin harrastaja alkaa helposti katsoa vanhoja tuttujakin ympäristöjä uusin silmin, ”(liikunnallisen) lapsen silmin”, kuten luova taiteilija. Extreme-lajin maineesta huolimatta vakavia onnettomuuksia tapahtuu harvemmin. Parkour ei tosin ole luokiltetavissa extreme-lajiksi, sillä lajissa ei ole kyse riskien ottamisesta vaan kehittymisestä ja varmuudesta, eli toisin sanoen riskien muuttamisesta mahdollisuuksiksi jatkaa liikehdintää, turvallisella tavalla.
Vaikka parkour onkin pohjimmiltaan yksilölaji, lajin harrastajat toimivat useimmiten muutaman hengen ryhmissä. Parkourissa ei ryhmistä huolimatta kilpailla toisia vastaan, vaan etsitään enemmänkin omia rajoja ja pyritään venyttämään niitä. Lajin ympärille on syntynyt kansainvälisiä ja paikallisia yhteisöjä, jotka pyrkivät kasvattamaan parkourin tunnettavuutta. Ne myös auttavat aloittelijoita löytämään omalta paikkakunnaltaan kokeneempia harrastajia, jotka ovat valmiita neuvomaan ja opastamaan. Vahva yhteisöllisyys on muutenkin leimannut parkouria jo vuodet. Harrastajat tukevat, neuvovat ja innostavat toisiaan kokoontumisissa tai jameissa sekä kuvien ja videoiden välityksellä.
Parkouraajat joutuvat ajoittain hankaliin tilanteisiin, kun lajista tietämättömät luulevat heitä vandaaleiksi. Erityisesti aiemmin tämä on ollut ongelma, jota lajin tunnetummaksi tuleminen on hieman lieventänyt. Tavoitteena ei ole rikkoa mitään eikä häiritä ketään, ja parkouraajat kunnioittavat yksityisalueita.
Käsitteitä
Hyvää parkour-paikkaa kutsutaan spotiksi. Hoodi on alue, jolta löytyy paljon hyviä spotteja. Runi on parkour-juoksu eli reitti, johon sisältyy useita liikkeitä. Avoimia yhteisiä harjoituksia kutsutaan jameiksi. Ne ovat parkourille ominaisia, sillä lajin harjoittelua leimaa vahvasti sosiaalisuus ja yhdessä tekeminen ja oppiminen.[5]
Harjoituspaikat
Hyvän parkour-paikan eli spotin ominaisuuksiin kuulu se, että siellä on paljon erilaisia esteitä tai rakenteita, jotka ovat keskenään lähekkäisiä eivätkä hajoa tai sotkeudu helposti. Siellä on myös monipuolista tekemistä ja siellä on luvallista harjoitella. Hyvä spotti ei myöskään saa olla lähellä tai keskellä vilkkaita teitä. Hyviä harjoituspaikkoja ovat erilaiset julkiset ympäristöt, kuten puistot, portaikot, sillat, laiturit ja ajoluiskat. Myös metsä on hyvä spotti, ja talvella parkouria on mahdollista harjoittaa monenlaisissa sisätiloissa, kuten liikuntasaleissa, jotka ovat myös turvallisia ympäristöjä. Joissaikin ulkopaikoissa ja sisätiloissa on varta vasten rakennettuja parkour-ympäristöjä. Huonoja paikkoja ovat esimerkiksi rakennustyömaat, teollisuusrakennukset, rautatiet, lentokentät, satamat, sähköpylväät ja linkkimastot sekä kaikki yksityisalueet. Kerrostalojen sisäpihoilla, kirkoilla ja hautausmailla parkouraaminen on myös usein epäsuotavaa. Katoilla on helposti rikkoutuvia, peltisiä rakenteita, ja katolla harjoittelu on vaarallista.[6]
Olosuhteet
Parkouria harjoitetaan yleensä ulkosalla ja kaikenlaisessa säässä. Huonot olosuhteet kuten pimeys, kosteus, kylmyys, lumi ja jää eivät estä lajin harjoittamista, mutta harrastajat ottavat niiden aiheuttamat riskit huomioon liikkeissään ja vaatetuksessaan. Pimeässä parkouraaja hyödyntää paljon tuntoaistiaan.[7]
Varusteet
Parkouraajat käyttävät lajiin sopivia kenkiä sekä vaatteita, jotka eivät ole liian löysiä ja siten aiheuta vaaratilanteita jäädessään kiinni johonkin. Kenkinä voidaan käyttää mitä tahansa pitävää ja kestävää kenkää, jossa on tasainen pohja ja hyvä tuntuma alustaan. Tavallinen lenkkitossu on lajissa yleinen, ja myös kevytjalkineilla tai paljain jaloin on lajia mahdollista harrastaa. Kengät kuluvat parkourissa nopeasti.[8]
Parkouraajat eivät yleensä käytä suojavarusteita kuten kypärää, polvisuojia tai hanskoja, sillä ne voivat olla tiellä ja takertua johonkin vaarallisesti. Suojaamattomuus myös pakottaa harrastajan oppimaan liikkeen hallintaa ilman suojuksiin turvautumista. Yleisin suojavaruste on ranteiden hikinauhat, jotka estävät hikeä valumasta kämmeniin ja ranteiden ihoa naarmuuntumasta.[9]
Liikkeet

Parkourin liikkeet ovat syntyneet osittain tekemisen kautta, mutta liikkeen lähteenä on voinut olla myös jokin toinen liikuntalaji, kuten voimistelu, yleisurheilu, armeijan esteratakilpailu, itsepuolustuslajit, capoeira, kiipeily, trikkaus, akrobatia ja tanssin eri muodot kuten break ja muut katutanssit. Parkour on myös antanut sille ominaisia liikkeitä esimerkiksi tanssiin ja akrobatiaan.[10]
Alkuperäisiä parkour-liikkeitä eli etenemisen seurauksena syntyneitä ja jalostuneita liikkeitä ovat erilaiset hypyt, laskeutumiset, ylitykset, alitukset ja seinäponnistukset. Liikkeet ovat useimmiten syntyneet vuorovaikutuksessa ympäristön kanssa. Liikkeiden motiivina voi olla mikä tahansa luonnon tai ihmisen muovaama asia. Parkourissa liikkeitä sovelletaan ja yhdistetään oman mielen mukaan. Omia tapoja ja tyylejä ratkaista ympäristöstä löytyviä haasteita on useita, ja pitkään lajia harrastaneille onkin usein kehittynyt oma tyyli tehdä tietyt liikkeet ja valita liikkeet sekä reitit.[11]
Etenemisessä pyritään yhtäjaksoisuuteen ja sujuvuuteen. Parkour-liikkeet pyritään tekemään pehmeästi ja kontrolloidusti.[12] Tärkeää on tuntuma eli kyky hahmottaa tila ja ymmärtää ruumiin liikkeet suhteessa ympäristöön sekä sijoittaa jalat tarkasti ja ottaa pehmeä kontakti erilaisiin pintoihin. Toinen parkourin pääperiaate on liikkeiden äänettömyys, jonka tavoittelun tarkoituksena on parantaa liikkeen tarkkuutta ja kehonhallintaa. Liikkeissä tarvitaan myös hyvää tasapainoa ja joskus kiipeilytaitoja.[13]
Lähes jokainen parkour-liike sisältää jonkinlaisen hypyn ja sitä kautta myös laskeutumisen. Laskeutumista pidetäänkin parkourin tärkeimpänä harjoiteltavana asiana, sillä väärä laskeutumistekniikka voi johtaa loukkaantumiseen. Erityisen paljon harjoitellaan korkealta pudottautumista, joka myös vaatii myös vahvat jalat ja keskivartalon.[14]
Parkourissa on hyvin monenlaisia tapoja laskeutua: alas voi tulla yhdelle tai kahdelle jalalle, paikalleen tai vauhtiin, jalat samalle tai eri tasoille, tai osittain tai pelkästään käsien varaan. Laskeutumisen apuna parkouraajat käyttävät usein rollia, joka on kuperkeikkaa muistuttava pyörähdys toisen olkapään ja selän kautta ympäri.[14]
Kissanloikka on liike, jossa hypätään ja laskeudutaan roikkumaan esimerkiksi muurin seinämälle, puunrungolle tai tolppaan. Loikan jälkeen pyritään yleensä jatkamaan liikettä seinän päälle reunanousulla.[15]
Tarkkuushyppyjen avulla siirrytään hyppäämällä esteen päältä toiselle. Tarkkuushypyn voi tehdä paikaltaan tai vauhdista, samoin kuin laskeutumisen.[16]
Erilaisia ylityksiä ovat esimerkiksi askelylitys, apinaylitys ja käännösylitys, jotka sopivat erilaisiin tarkoituksiin.[17]
Yleinen alitustapa on suora alitus, jossa aukon läpi tai esteiden välistä hypätään jalat edellä käsillä ylhäältä kiinni tarttuen.[18]
Seinäponnistuksessa liikkeen aikana otetaan tukea seinästä tai muusta kappaleesta liikkeen suunnan ohjaamiseksi ja muuttamiseksi. Erilaisia seinäponnistuksia on suuri määrä. Seinäjuoksussa mennään suoraan ylöspäin esimerkiksi tavoitellen muurin reunaa.[19]
Parkourin suomenkielinen sanasto on vielä kehitysvaiheessa, ja ranskan- ja englanninkielinenkin termistö vaihtelevat paikkakunnan ja ryhmän mukaan. Suomen Parkour ry ylläpitää sivua, jolla on sen ehdotukset lajin termien kuten liikkeiden nimien suomenkielisistä käännöksistä.[20]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Edwardes, Dan| title = Parkourin käsikirja| others = Translated by Ilka Helo| location = Helsinki| publisher = Nemo| year = 2010| version = (The parkour & freerunning handbook, 2009.)| id = ISBN 978-952-240-014-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pihlaja, Perttu & Junttila, Jaakko| title = Parkour: Hyppimisen lyhyt oppimäärä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2012| id = ISBN 978-951-796-757-0}}

Viitteet

Aiheesta muualla

 ja sen
 – Kansainvälinen parkouryhteisö Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – Kansainvälinen parkour/freerun -yhteisö Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

. Ylen Elävä arkisto.

Luokka:Liikunta
Luokka:Extremeurheilu
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Oliver Wolf Sacks (9. heinäkuuta 1933 Lontoo, Britannia – 30. elokuuta 2015 New York, Yhdysvallat[1]) oli neurologian professori, joka tunnettiin tieteenalansa popularisoijana. Hän kirjoitti kliinisiä tapauskertomuksia helposti ymmärrettävällä, välillä lähes anekdoottimaisella tyylillä mutta tieteellisyydestä tinkimättä. Sacks osasi nähdä neurologiset oireet inhimillisessä valossa ja kirjoittaa niistä elävästi. Hän pyrki ”inhimillistämään” nykyajan lääketiedettä selvittämällä jokaisen sairauden takaa kunkin yksilön kohtalon ja kyseenalaistamalla ns. normaaliuden ja sairauden välisiä rajoja.
Esikuvansa venäläisen neuropsykologin Aleksandr Lurijan tavoin Sacks nojautui 1800-luvun lääketieteellis-kirjalliseen perinteeseen, joka tieteellisissä analyyseissä sijoittaa ihmisyksilön tutkimuksen keskipisteeseen. Lurija kutsui lähestymistapaa ”romanttiseksi tieteeksi”.
Elämä
Oliver Sacks syntyi varakkaaseen pohjoislontoolaiseen juutalaisperheeseen. Hänen molemmat vanhempansa olivat lääkäreitä, ja myös hänen kolme veljeään valitsi lääkärin uran. Kuusivuotiaana hänet siirrettiin sodan takia neljäksi vuodeksi Lontoon ulkopuolella sijaitsevaan sisäoppilaitokseen.
Traumaattisten sotavuosien jälkeen Sacks innostui kemiasta. Hän yritti koota näytteet kaikista alkuaineista ja teki lukuisia kokeita kotilaboratoriossaan. Kiinnostuksen kemiaan hän oli perinyt Dave-enoltaan, mistä hän kertoo omaelämäkerrallisessa teoksessaan Uncle Tungsten: Memories of a Chemical Boyhood (2001).
Tutkimukset
Käytyään lontoolaista St. Paulin koulua Sacksin mielenkiinto siirtyi kuitenkin lääketieteeseen ja niinpä hän suoritti lääketieteen opinnot Oxfordin Queen’s Collegessa. Vuonna 1960 hän oli lomalla Kanadassa ja lähetti sieltä vanhemmille sähkeen, jossa oli lyhyt viesti: ”Jään tänne”. Kanadasta Sacks liftasi Kalliovuorten ylitse San Franciscoon. Työskenneltyään kaksi vuotta sisätautien lääkärinä sikäläisessä Mount Zion -sairaalassa hän siirtyi tutkijaksi UCLA:an (University of California, Los Angeles; 1962–1965).
Vuonna 1965 Sacks nimitettiin Albert Einstein College of Medicinen kliinisen neurologian professoriksi. Tutkiessaan migreeniä hän tapasi New Yorkin Bronxissa olevassa Beth Abraham -sairaalassa potilaita, jotka olivat eläneet jo noin 40 vuotta täysin jähmettyneessä tilassa. He olivat selvinneet hengissä vuosina 1916–27 riehuneesta maailmanlaajuisesta unitautiepidemiasta (kyseessä oli ns. eurooppalainen unitauti eli encephalitis lethargica). Saatuaan migreenitutkimuksen valmiiksi Sacks omistautui tämän potilasryhmän tutkimiseen.
Potilaiden tapauskertomuksista syntyi lopulta Sacksin kuuluisa teos Awakenings (1973). Sacks antoi potilailleen L-Dopaa, joka on välittäjäaine dopamiinin esiaste, ja potilaiden reaktiot olivat hämmästyttäviä: he ”heräsivät” jähmettyneisyyden tilasta ja saivat elinvoimansa takaisin, kunnes aineen teho vähitellen lakkasi ja he vajosivat tuskallisesti takaisin jäykkyyden tilaan.
Näytelmät ja elokuvat
Harold Pinter käytti muutamia Sacksin tapauskertomuksia näytelmässään A Kind of Alaska, ja vuonna 1990 Sacksin kertomusten pohjalta tehtiin elokuva Awakenings (suomeksi Heräämisiä), jossa Robin Williams ja Robert de Niro olivat pääosissa. Elokuva teki Sacksista maailmankuulun, ja samalla myös Sacksin siihen saakka kirjoittamat kirjat alkoivat saada entistä suurempaa suosiota.
Kirjat
Oliver Sacksin teoksia on käännetty 21 kielelle. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin Wingaten kirjallisuuspalkinto.
Mies joka luuli vaimoaan hatuksi
Kirjassaan The Man Who Mistook His Wife for a Hat (1985; suom. Mies joka luuli vaimoaan hatuksi) Sacks kertoo elävästi, kuinka erilaiset neurologiset häiriöt vaikuttavat ihmisten ja heidän omaistensa arkeen. Kirja sisältää 20 tarinaa ihmisistä, jotka ovat joutuneet ”normaaliuden” ulkopuolelle. Teos selittää, miten suuresti ihmisen havainnot ovat riippuvaisia aivojen toiminnasta eli siitä, miten aivot käsittelevät ja tulkitsevat aistihavaintoja. Esimerkiksi eräs potilas pystyi kyllä näkemään esineitä selvästi, mutta hän oli menettänyt kykynsä tunnistaa ja nimetä niitä. Niinpä hän kuvaili ruusun seuraavasti: ”"kokoon kiertynyt punainen muoto ja siihen liittyvä suora vihreä lisäke”. Kertomukset ovat samalla hauskoja ja traagisia. Ne osoittavat, mihin ihmisen aivot kykenevät, mutta myös sen, kuinka helposti ihminen menettää otteen todellisuudesta ja mistä persoonallisuus lopulta koostuu. Kirjasta on tehty sekä ooppera (säveltänyt Michael Nyman) että näytelmä (tekijä Peter Brook). Helsingissä toimiva Lilla Teatern esitti näytelmän vuonna 2003 ja Turun kaupunginteatteri Juha Siltasen ohjaamana keväällä 2010.
Antropologi Marsissa
Vuonna 1995 Oliver Sacks julkaisi kirjansa An Anthropologist on Mars: Seven Paradoxical Tales (suom. Antropologi Marsissa: Seitsemän paradoksaalista tarinaa, 2006). Siinä Sacks kuvaa seitsemän henkilön sopeutumista erilaisiin neurologisiin tiloihin, kuten värinäön täydelliseen menetykseen, näön palauttamiseen, muistinmenetykseen, autismiin ja Touretten oireyhtymään. Sacks ei jää vastaanottohuoneeseen vaan seuraa tarinoittensa henkilöitä näiden omaan maailmaan ja avaa sen kunnioittavasti ja syvällisesti myös lukijalle.
Kirjasta huokuu inhimillisyys mutta samalla myös älyllinen uteliaisuus ja tieteellinen tinkimättömyys. Sacks kertoo esimerkiksi eräästä taidemaalarista, joka autokolarin seurauksena menettää värinäkönsä. Hän näkee kaiken enää vain lyijynharmaan eri vivahteina. Toivuttuaan kriisistä hän kuitenkin sopeutuu tilaansa eikä edes halua värinäköään takaisin, koska tilalle on tullut ”kotkannäkö”: mies pystyy erottamaan pieniäkin esineitä monen korttelin päästä. Toinen tarina kertoo ”viimeisestä hipistä”, joka elää kroonisesti sairaille ihmisille tarkoitetussa laitoksessa ja muistaa elävästi vuoden 1969 ja sitä edeltävän ajan, mutta jonka lyhytmuisti on olematon, koska häneltä on poistettu greipinkokoinen kasvain etuaivoista. Niinpä hänen päähänsä ei enää ”mahdu” se tieto, että Janis Joplin ja Jimi Hendrix ovat poistuneet jo aikoja sitten elävien kirjoista.
Italiassa Pontiton vuoristokylässä syntynyt ja sodan jälkeen Amerikkaan muuttanut Franco Magnani vuorostaan muistaa monen vuosikymmenen jälkeenkin entisen kotikylänsä jokaisen rakennuksen ja nurkan pikkutarkasti ja toistaa ne uskollisesti maalauksissaan. Sacksin mukaan kyse ei ole niinkään valokuvamuistista vaan pakkomielteisestä tarpeesta muistella mennyttä lapsuuden ympäristöä, mikä lienee seurausta ohimolohkoepilepsiasta.
Kirjassa esiintyy lisäksi lääkäri Carl Bennett, joka kärsii Touretten oireyhtymästä, oireina mm. hallitsemattomia, kouristuksenomaisia nykimisiä, mutta niistä huolimatta Bennett toimii niinkin epätodennäköisessä ammatissa kuin kirurgina. Varhaislapsuudessa sokeutunut Virgil saa kaihileikkauksen ansiosta 50-vuotiaana näkönsä takaisin. Näön palautuksen piti kruunata juuri avioituneen miehen loppuelämä, mutta edessä olikin kriisi. Leikkauksen jälkeen Virgil näki kyllä jotain – muotoja ja värejä – mutta hän ei tajunnut, mitä näki. Tapaus osoittaa sen, että aivojen pitää oppia ”näkemään” eli tulkitsemaan silmien lähettämiä aistiärsykkeitä. Mikäli tämä oppimisprosessi jää kesken varhaislapsuuden aikana, näön palauttaminen vanhempana ei enää onnistu vaikeuksitta.
Kirjan kaksi viimeistä tarinaa käsittelevät autismia. Nuori englantilainen Stephen Wiltshire on autisti, jolla on erityislahjakkuus: hän pystyy yhdellä lyhyellä vilkaisulla tallentamaan muistiinsa esim. jonkin rakennuksen yksityiskohdat ja toistamaan näkemänsä pikkutarkasti piirroksissaan. Kirjan päätösluku kertoo kuuluisasta autistista Temple Grandinista, joka sosiaalisesta rajoittuneisuudestaan huolimatta on noussut äärimmäisen vaikeista oloista eläintieteiden apulaisprofessoriksi Coloradon yliopistoon ja suunnittelee yksityisyrittäjänä päätoimensa ohella karjankasvatuslaitoksia ja teurastamoita.
Samaa inhimillistä lähestymistapaa kuin teoksessaan Antropologi Marsissa Sacks noudatti myös TV-dokumenttisarjassa The Mind Traveller (suom. Matka mieleen). Dokumenttisarjassa Sacks tarkkaili potilaitaan tavallisissa arjen puuhissa ja teki heidän kanssaan matkoja eri puolille maailmaa.
The Island of the Colorblind and Cycad Island
Teoksessa The Island of the Colorblind and Cycad Island (1997) Sacks vie lukijansa kahteen Tyynellä Valtamerellä sijaitsevaan saareen – Pingelapiin ja Pohnpeihin – joiden väestöstä epätavallisen suurella osalla on täydellinen värisokeus. Sacks paneutuu kirjassa perinnöllisen värisokeuden syihin ja seurauksiin, mutta kirjaa voi lukea myös kiehtovana matkakertomuksena. Teoksen toisessa osassa Sacks vierailee Guamin ja Rotan saarilla, joilla monet ihmiset kärsivät parantumattomasta Lytico-Bodig-oireyhtymästä. Sairaus johtaa halvausoireiden ja parkinsonismin kautta nopeaan kuolemaan. Sacks pohtii, johtuuko sairaus siitä, että saarten alkuasukkaat käyttävät ravinnokseen saarilla kasvavia käpypalmuja (cycad). Sacks oli myös intohimoisen kiinnostunut saniaisista, joista enemmän kirjassa Oaxaca Journal.
Volframin hehku
Oliver Sacksin teos Uncle Tungsten: Memories of a Chemical Boyhood (2001; suom. Volframin hehku: Muistoja kemiallisesta lapsuudestani) on omaelämäkerrallinen. Sacks kertoo omista lapsuus- ja nuoruusvuosistaan 1930- ja 1940-luvun Lontoossa. Hänen suuri rakkautensa oli siihen aikaan luonnontiede. Häntä kiehtoivat yhtälailla metallit ja mineraalit kuin mustekalatkin. Pojan lumottuja tieteellisiä puutarhoja olivat mm. hänen oma kotilaboratorionsa, luonnontieteelliset museot, Dave-enon hehkulampputehdas ja meribiologian tutkimuskeskus. Nuori Sacks pakeni sota-ajan ahdistavia kokemuksia tieteen maailmaan, jonka hän koki turvalliseksi ja kauniiksi. Sacks kuvaa mieleenpainuvalla tavalla myös oman perheensä vaiheita, vanhempiensa lääkärintoimintaa sekä suuren juutalaisen sukunsa arkea ja juhlaa. Sacks selostaa, minkälaisia kokeita hän teki omassa kotilaboratoriossaan ja tarjoaa samalla värikkään katsauksen kemian ja monien luonnontieteellisten ilmiöiden historiaan aina hehkulampuista valokuvaukseen ja jaksollisen järjestelmän kehittämisestä kvanttifysiikkaan.
Oaxaca Journal
Saniaisista on puhetta myös Oliver Sacksin teoksessa Oaxaca Journal (2002), joka kertoo Meksikon-matkasta. Saniaistutkimuksen ohella Sacks pohtii muun muassa mesoamerikkalaista kulttuuria sekä suklaan ja meskaliinin käyttöä nautinto- ja huumausaineina.
Musikofilia
Teoksessa Musicophilia: Tales of Music and the Brain (2007, tarkistettu ja laajennettu laitos 2008; suom. Musikofilia: Tarinoita musiikista ja aivoista, 2009) Sacks tutkii musiikin vaikutusta potilaisiin, muusikkoihin ja tavallisiin ihmisiin. Hän kertoo miehestä, joka 42-vuotiaana kokee salamaniskun vaikutuksesta äkillisen ”herätyksen"” ja ryhtyy pianistiksi, sekä lapsista, joilla on Williamsin syndrooma ja jotka ovat erittäin musikaalisia.
Toiset ihmiset kärsivät amusiasta – he eivät pystyy erottamaan musiikista minkäänlaisia rakenteita, ja niinpä mikä tahansa kappale kuulostaa heistä vain epämääräisten äänien sekamelskalta. Ihmisen herkkä musiikintaju voi toisinaan olla häiritsevä: tarttuva melodia jää soimaan päässämme tuntikausiksi. Siitä tulee ns. korvamato, josta voi olla vaikea päästää eroon. Yllättävän suuri määrä ihmisiä kärsii myös voimakkaista musiikin aiheuttamista hallusinaatioista.
Useimmiten musiikin vaikutukset eri sairauksista kärsiviin ihmisiin ovat kuitenkin myönteisiä. Esimerkiksi Parkinsonin tauti vie edetessään potilailta kyvyn liikkua, mutta musiikin avulla he pystyvät taas suorittamaan tiettyjä liikesarjoja, ja potilaat, joilla on Alzheimerin tauti, saattavat musiikin avulla muistaa jo unohdettuja asioita. Sacks selvittää myös absoluuttisen sävelkorvan, synestesian, musiikin kuvittelun, unimusiikin sekä muusikkojen dystonian neurologista taustaa.
Kuolema
Oliver Sacks kuoli syöpään 82-vuotiaana kotonaan New Yorkissa 30. elokuuta 2015.[1]
Teoksia
Englanniksi
Migraine (1970)
Awakenings (1973)
A Leg to Stand on (1984)
The Man Who Mistook His Wife for a Hat (1985)
Seeing Voices: A Journey Into The Land of the Deaf (1989)
An Anthropologist on Mars. Seven Paradoxical Tales (1995)
The Island of the Colorblind and Cycad Island (1997)
Uncle Tungsten: Memories of a Chemical Boyhood (2001)
Oaxaca Journal (2002)
Musicophilia: Tales of Music and the Brain (2007, tarkistettu ja laajennettu laitos 2008)
The Mind’s Eye (2010)
Hallucinations (2012)
On the Move: A Life (2015) omaelämäkerta
NeuroTribes: The Legacy of Autism and the Future of Neurodiversity (2015) esipuhe
Suomennoksia
Citation error, replace with{{cite book| title = Mies, joka luuli vaimoaan hatuksi| others = Translated by Marja Helanen-Ahtola| publisher = Tammi| year = 1988 (4. painos 2011)| version = (The man who mistook his wife for a hat and other clinical tales)| id = ISBN 951-30-6851-X}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Käsien kieli: matka kuurojen maailmaan| others = Translated by Riikka Toivanen| publisher = WSOY| year = 1992| version = (Seeing voices)}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Antropologi Marsissa: Seitsemän paradoksaalista tarinaa| others = Translated by Seija Kerttula| publisher = Absurdia| year = 2006| id = ISBN 952-5516-03-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Volframin hehku: Muistoja kemiallisesta lapsuudestani| others = Translated by Helmut Diekmann ja Arja Hakulinen| publisher = Absurdia| year = 2011| id = ISBN 978-952-5516-07-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Musikofilia: Tarinoita musiikista ja aivoista| others = Translated by Seija Kerttula| publisher = Absurdia| year = 2009| id = ISBN 978-952-5516-05-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kirjailija joka kadotti kirjaimet ja muita mielen arvoituksia| others = Translated by Henry Tanner| publisher = Tammi| year = 2011 (2. p. 2012)| version = (The mind's eye)}}
Elokuvia ja TV-sarjoja
Heräämisiä (Awakenings, 1990), elokuva
 (1996), esitetty Suomen televisiossa nimellä Matka mieleen, TV-sarja
Lähteet

Aiheesta muualla
 (englanniksi)

Luokka:Brittiläiset neurotieteilijät
Luokka:Englantilaiset tietokirjailijat
Luokka:Vuonna 1933 syntyneet
Luokka:Vuonna 2015 kuolleet


Tanskassa on ollut pysyvää asutusta 11000-luvulta eaa. alkaen. Maataloudesta tuli tärkeä elinkeino 3000-luvulla eaa. Tanskan valtakunta muodostui viikinkiajan kuluessa. 1400-luvulla Tanska ja Norja yhdistyivät. Tanska oli pitkään Pohjois-Euroopan voimakkain valtio, mutta menetti 1600-luvulla asemansa Ruotsille. Tanskan ja Ruotsin viimeinen sota käytiin vuonna 1812, jolloin Tanska menetti Norjan. 1900-luvun alussa Tanska noudatti puolueettomuuspolitiikkaa, mutta joutui vuosina 1940–1945 Saksan miehittämäksi. Nykyisin Tanska on pohjoismaisen mallin mukainen hyvinvointivaltio sekä Naton ja EU:n jäsen.
Esihistoria
Tanskan alueella on ollut yhtenäinen asutus jo kivikaudelta lähtien. Ensimmäiset jääkauden jälkeiset merkit pysyvästä asutuksesta on ajoitettu noin vuoden 12000 eaa. tienoille, ja maanviljelys yleistyi noin 3000 eaa. Myöhäiseltä kivikaudelta, noin 4000 eaa. on säilynyt monia esineitä, hautalöytöjä ja taidokkaita saviastioita.[1] Esihistoriallisella ajalla samaan kulttuuripiiriin kuuluivat nykyisen Tanskan lisäksi myös Slesvig ja Skåne.
Tanska nousi pronssikaudella merkittävään asemaan Pohjois- ja Keski-Euroopan välisessä kaupassa. Todisteena tästä ovat tältä ajalta (1800–500 eaa.) peräisin olevat runsaat arkeologiset löydöt. Pronssikaudella Tanskassa kukoisti kulttuuri, joka hautasi vainajia arvoesineiden kanssa mahtaviin hautakumpuihin. Tanskasta on löydetty runsaasti pronssikautisia hautoja, jotka kertovat yhteisöstä, joka oli jakautunut eri yhteiskuntaluokkiin.
Esiroomalaisella rautakaudella yhteydet etelään ja kelttiheimoihin tiivistyivät. Monenlaisten löytöjen perusteella Tanskalla oli myös yhteyksiä Rooman valtakuntaan.[1] Rautakaudelta ovat lisäksi peräisin kuuluisat soihin uhratut ruumiit, kuten Tollundin mies.
Muinaisenglantilaiset runoelmat Widsith ja Beowulf ovat varhaisimpia kirjallisia lähteitä, joissa kuvataan myöhäisrautakautisen Tanskan elämää ja kulttuuria.
Viikinkiretket

Viikinkiaika tarkoittaa noin vuosia 800–1050. Suuri osa viikingeistä oli lähtöisin Tanskan alueelta. Tanskalaiset viikingit suuntasivat ryöstöretkensä ennen kaikkea Englantiin ja Ranskaan. Tanskalaiset viikingit pitivät 800–900-luvuilla Englannissa hallussaan laajaa aluetta, jota kutsuttiin nimellä Danelagen.
Kuningas Harald Sinihammas kastettiin vuonna 965, mikä vakiinnutti kristinuskon aseman Tanskassa. Hänen poikansa Sven Haaraparta valloitti Englannin. Knuut Suuren kuoleman jälkeen vuonna 1035 Englanti irtaantui Tanskan otteesta.
Keskiaika
Tanskan kirkko itsenäistyi saksalaisesta Hampuri-Bremenin arkkihiippakunnasta, kun Lundin arkkipiispanistuin perustettiin vuonna 1104. Tanskassa oli 1100-luvulla monia sisällissotia. Valdemar I yhdisti kuningaskunnan piispa Absalonin kanssa. Hänen hallintoaikanaan Kööpenhaminasta tuli tärkeä kauppapaikka. Tanskasta tuli hetkellisesti Itämeren suurvalta. Valdemar ja hänen seuraajansa tekivät useita ristiretkiä varsinkin nykyisen Viron alueelle, jossa legendan mukaan Dannebrog putosi alas taivaasta taistelussa vuonna 1219. Tanskan mahti romahti 1220-luvulla.
Kalmarin unioni

Kuningatar Margareeta I meni naimisiin Norjan kuningas Haakon VI:n kanssa yhdistääkseen kaksi kuningaskuntaa. Hänen elinaikanaan pohjoismaat yhdistyivät virallisesti Kalmarin unioniksi vuonna 1397. Margareetan kuoltua vuonna 1412, hallitsijaksi tuli siihen asti nimellisesti hallinnut Eerik Pommerilainen, jonka aikana unioni hajosi sisäisiin erimielisyyksiin. Unioni hajosi lopullisesti Kristian II:n surmattua Sten Sturen kannattajia Tukholman verilöylyssä.
Ruotsin erosi unionista lopullisesti vuonna 1521 Kustaa Vaasan johdolla.[2] Norja pysyi unionin jäsenenä ja oli 1500-luvulta lähtien suorassa alissuhteessa Tanskaan.[3]
Uskonpuhdistus

Uskonpuhdistus alkoi Tanskassa vuonna 1536. Fredrik I:n kuoltua katoliset piispat ottivat vallan maassa ja kielsivät Kristian III:n valinnan kuninkaaksi, koska hän oli reformaation kannattaja. Lyypekin pormestari ja useat aateliset vastustivat jyrkästi piispoja, mikä johti kirkon omaisuuden takavarikkoon ja papiston käännyttämiseen luterilaisuuteen.
Suurvalta-aika

Tanska oli suhteellisen voimakas 1500- ja 1600-luvuilla. Sen talous hyötyi kahdeksankymmenvuotisesta sodasta, koska Alankomaista saapui paljon ammattitaitoisia pakolaisia. Tanska kuului kolmikymmenvuotisen sodan häviäjiin, koska Kristian IV arvioi väärin voimansa hyökätessään Saksaan. Ruotsi hyökkäsi vuonna 1643 Lennart Torstenssonin johdolla Tanskaan, mikä johti Tanskan kannalta epäedulliseen Brömsebron rauhaan. Siinä Tanska joutui luovuttamaan Ruotsille Jämtlandin, Härjedalenin, Hallandin, Gotlannin ja Saarenmaan. Vuonna 1658 Tanska kävi toisen tappiollisen sodan Ruotsia vastaan. Roskilden rauhan tuloksena Tanska luovutti Ruotsille Skånen, Blekingen, Bornholmin saaren sekä Bohusin ja Trondheimin läänit. Tämän jälkeen käytiin vielä sota, jossa Ruotsi yritti valloittaa Tanskan kokonaan, mutta tämä hanke epäonnistui. Vuonna 1660 Kööpenhaminassa solmitussa rauhansopimuksessa Tanska sai takaisin Trondheimin läänin ja Bornholmin saaren.
Fredrik III pakotti aateliset luopumaan verovapaudestaan ja vakiinnutti kuninkaan valtaa.
Tanska valloitti 1600-luvulla myös siirtomaita. Niitä olivat Tanskan Länsi-Intia, joka käsitti nykyiset Yhdysvaltain Neitsytsaaret vuosina 1671–1917,[4] sekä Tranquebar Intiassa 1620–1845.[5] Myös Grönlanti oli siirtomaan asemassa vuoteen 1953 saakka, jolloin se muutettiin Tanskan maakunnaksi.
Orjuuskysymykset ja sodat suurvaltoja vastaan
Maaorjuus lakkautettiin vuonna 1788, mikä teki talonpojista maanomistajia. Samoihin aikoihin valistusajattelu ja nationalismi alkoivat kasvattaa suosiotaan. Tanskalla oli 1600-luvulta alkaen useita siirtokuntia Euroopan ulkopuolella. Grönlanti ja Islanti sijaitsivat Pohjois-Atlantilla. Trankebarin siirtokunta perustettiin Intian etelärannikolle vuonna 1620 ja Karibianmerellä oli kolme siirtokuntaa. Afrikan länsirannikolta otettiin orjia.
Napoleonin sotien kustannukset näännyttivät Tanskan ennestään hyvän talouden. Brittien laivasto hyökkäsi Kööpenhaminaan vuonna 1801. Kilpailu merten herruudesta kiihtyi, ja vuonna 1807 britit takavarikoivat Tanskan laivaston itselleen, mikä johti Tanskan liittoutumiseen Ranskan kanssa ja liittymiseen sotaan Ruotsia vastaan. Vuoteen 1813 mennessä Tanskan valtion kassa oli kuitenkin tyhjentynyt ja kuningas Fredrik VI antautui briteille ja ruotsalaisille vuonna 1814. Samana vuonna solmittiin Kielin rauha, jonka seurauksena Norja siirtyi Ruotsille ja Tanskalle luvattiin Pommerin alue.[6]
Tanska joutui 1800-luvun puolimaissa kaksi kertaa sotaan saksalaisten naapurimaidensa kanssa. Ensimmäinen Saksan–Tanskan sota vuosina 1848–1851 alkoi, kun Tanskalle kuuluneiden Schleswigin ja Holsteinin herttuakuntien saksalaisväestö nousi kapinaan. Preussi tuli heidän avukseen. Sota jatkui pari vuotta, kunnes saksalaisten oli joulukuussa 1850 luovutettava Venäjän painostuksen vuoksi. Toinen Saksan–Tanskan sota syttyi kymmenisen vuotta myöhemmin vuonna 1864. Sota alkoi Preussin ja Itävallan hyökkäyksellä. Saksalaiset voittivat noin viiden kuukauden taistelujen jälkeen. Tanska joutui luovuttamaan voittajille Schleswig-Holsteinin, joka myöhemmin liitettiin Saksan keisarikuntaan.[7]
1900-luvulta nykypäivään
Tanskasta tuli perustuslaillinen monarkia 5. kesäkuuta 1849. Naiset saivat äänioikeuden vuonna 1915. Tanska oli puolueeton ensimmäisessä maailmansodassa.
Tanska julistautui puolueettomaksi toisen maailmansodan alkaessa, mutta Saksa miehitti sen hyökkäämättömyyssopimuksesta huolimatta 9. huhtikuuta 1940 operaatio Weserübungissa. Islanti julistautui itsenäiseksi vuonna 1944. Vuonna 1948 Tanska myönsi autonomian Färsaarille. Tanskasta tuli Yhdistyneiden kansakuntien jäsen vuonna 1945 ja Naton jäsen vuonna 1949. Vuonna 1959 Tanska liittyi Euroopan vapaakauppa-alueeseen ja vuonna 1973 kansanäänestyksen jälkeen EEC:hen. Mutta eurovaluutta torjuttiin kansanäänestyksessä vuonna 2000.[8]
2. maailmansodan päättymisestä 1960-luvun loppuun kansantalouden kehitys oli suotuisaa ja väestö kaupungistui, mutta 1970-luvulla valuuttapolitiikka ja öljykriisi aiheuttivat talouden alamäkeä, ja 1980-luvun alussa työttömyys nousi yli kymmeneen prosenttiin ja valtionvelka 70 prosenttiin bruttokansantuotteesta.[9] Vuonna 1982 Poul Schlüteristä tuli ensimmäinen konservatiivinen pääministeri sataan vuoteen. Hän erosi 1993 tamilipakolaisiin liittyvän skandaalin vuoksi ja tilalle nousi sosiaalidemokraatti Poul Nyrup Rasmussen. Vuoden 2001 vaalit voitti konservatiivien ja liberaalien vaaliliitto johdossaan Anders Fogh Rasmussen, ja oikeistopopulistinen Tanskan kansanpuolue sai 22 paikkaa. Maahanmuutto oli yksi Rasmussenin vaaliteemoista. Rasmussen menestyi myös 2005 ja 2007 vaaleissa. 2009 hän siirtyi NATOn johtotehtäviin ja tilalle nousi Lars Lokke Rasmussen.[8]
Vuodesta 2001 Tanska on osallistunut sotatoimiin Afganistanin sodassa 400 sotilaan voimin.[10] Vuonna 2003 Tanska oli mukana hyökkäämässä Irakiin. Se veti joukkonsa pois vuonna 2007.[11]
Vuonna 2006 tanskalainen sanomalehti Jyllands-Posten julkaisi profeetta Muhammadista pilapiirroksen, joka herätti voimakkaita tunteita islamilaisissa maissa.[8]
Vasemmistoblokki voitti vuoden 2011 kansankäräjävaalit, minkä seurauksena Helle Thorning-Schmidtistä tuli pääministeri. Hän on ensimmäinen naispääministeri Tanskan historiassa. Vuosien 2008-2009 taloustaantuman jälkeen talouskasvu on ollut hitaampaa kuin muualla Pohjoismaissa, syynä eurokriisi ja työn tuottavuuden hidas kasvu korkeista palkoista johtuen. Työllisyystilanne on tosin parempi kuin Euroopassa keskimäärin, ja velkaa suhteellisen vähän.
Katso myös
Danevirke
Dannebrog
Luettelo Tanskan kuninkaista
Juutinrauman tulli
Lähteet

Aiheesta muualla

 (in Danish)

*


Ulkomuseo tai ulkoilmamuseo on museotyyppi, joka on muodostunut museoalueella olevista rakennuksista, joilla on jonkinlaista historiallista arvoa.[1] Ulkomuseoiden rakennukset ovatkin museorakennusten eritystapauksia, sillä niissä itse rakennuksetkin ovat museoesineitä.[2]
Ulkomuseot ovat skandinavialainen keksintö: Ensimmäinen ulkomuseo oli Tukholmaan perustettu Skansen, joka avattiin 1891. Seuraavien kahden vuosikymmen aikana Skandinaviassa perustettiin Kulturen Lundiin, Norsk Folkemuseum Osloon, Maihaugen Lillehammeriin, Frilandsmuseet Lyngbyhyn ja Den Gamle By Aarhusiin. Ensimmäinen Skandinavian ulkopuolelle avattu ulkomuseo oli Alankomaiden Arnhemiin vuonna 1918 avattu Alankomaiden ulkomuseo. Tämän jälkeen ulkomuseoita alkoi syntyä muuallakin Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Toisen maailmansodan jälkeen ne levisivät ympäri maailmaa.[3]
Monet ensimmäisistä ulkomuseoista keskittyi maaseutuun ja niiden kulttuuriin, mutta jo tanskalainen Den Gamle By esitteli kaupunkikulttuuria. Teollisuuskulttuuri on ollut nouseva teema 1960-luvulta lähtien, mutta sittemmin ulkomuseoiden moninaisuus on kasvanut.[3]
Ulkomuseot ovat siinä mielessä museoiden poikkeustapauksia, että niiden rakennuksetkin ovat osa museoesineistöä. Osa museotyötä onkin rakennusten säilyttäminen ja hoitaminen.[2] Ulkomuseoiden rakennukset saattavat olla tehty materiaaleista, joista ei yleensä enää valmisteta rakennuksia. Tällaisia materiaaleja ovat esimerkiksi olki, kaisla, tuohi, turve ja lauta. Rakennusten uusiminen ja korjaaminen vaatiikin erikoistaitoja.[4]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Mattila, Mirva & Kaukonen, Marianna & Salmela, Ulla| title = Opas paikallismuseon hoitoon| location = Helsinki| publisher = Museovirasto| year = 2005| isbn = 951-616-119-7| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 22.2.2017}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
*

Milloin avattiin Seurasaaren ulkoilmamuseo?


Eurajoki on Eurajoen vesistön laskujoki Lounais-Suomessa Satakunnassa. Se saa alkunsa Säkylän Pyhäjärven pohjoispäästä Euran Kauttualta ja virtaa entisen Kiukaisten ja Eurajoen halki laskien Eurajoensalmeen Selkämereen. Joki on Eurajoen vesistön kokoava joki.[1] 2018 happamoituminen aiheutti joessa kalakuolemia[2]
Sivujoet
Euran keskustan tuntumassa yhtyy Ahmasjärven laskujoki Ahmasoja Eurajokeen. Merkittävin sivujoki on kuitenkin Köyliönjärvestä laskeva Köyliönjoki. Seuraava isompi sivujoki on Euran Turajärvestä laskeva Juvajoki, joka yhtyy Eurajokeen Eurajoen keskustassa.
Kokemäenjoesta johdetaan vettä Harjavallasta putkea pitkin Köyliönjokeen. Se täydentää Eurajoen virtausta kuivaan aikaan, kun siitä otetaan Pappilankosken kohdalla vettä Rauman kaupungille johtaen se Äyhönjärvelle.[3]
Joen kulku merelle
Pyhäjärven luusua sijaitsee Lohiluomassa. Joki on padottu sen säännöstelyn takia 700 metrin päässä luusuasta. Samalla, kun varmistetaan järven pinnankorkeuden tasaisuus, yritetään pitää Eurajoen virtaama tasaisena ja mahdollisimman runsaana. Joki ohittaa Kauttuan paperitehtaat, jotka hyödyntävät jokea raakavesilähteenään. Kallioinen maasto saattaa joen alas noin 13 metrin pudotuksella 600 metrin matkalla Kauttuan peltoaukealle.
Joki on kuluttanut itselleen pohjoista kohti viettävää uomaa, joka virtaa noin 13 kilometriä Euran ja Eurakosken läpi leveän peltoaukean poikki. Joki putoaa tällä matkalla vain 5–8 metriä, joten virtaus on verkkaista. Lyhyessä Eurakoskessa vesi kuitenkin saa vauhtia, kun se ohittaa kylän mutkitellen noin kaksi kilometriä, jolloin joki tekee jyrkän käännöksen länttä kohden samalla, kun siihen yhtyy Köyliönjoki.
Eurakosken jälkeen noin seitsemän kilometrin päässä joki saapuu Paneliaan, jossa joki haarautuu sulkien uomiensa väliin Papinsaaren. Saaren jälkeen joki tekee reilun kiepin sulkien sisäänsä Panelian kirkon, joka sekin on nykyään saaressa, sillä Paneliankosken voimalaa varten tehty ränni sulkee sen eristyksiin.

Panelian jälkeen noin viiden kilometrin matkalla joki halkoo peltoaukeita, jotka on raivattu tasaisesta suosta ja joita reunustavat lukuisat hiidenkiukaat. Nykyinen laaja viljelysaukea oli muinoin Panelianlahdeksi kutsuttu merenlahti. Pienen vuolteen jälkeen, seuraavien 3 kilometrin matkalla joki toimii rajajokena Eurajoen ja Euran kuntien välissä, samalla kun se ahtautuu Kakkerinsuon ja Lamminsuon väliin.
Noin neljän kilometrin jälkeen se saavuttaa Huhdan ja Irjanteen, jossa ovat Saharin- ja Faltun kosket ja padot. Joki mutkittelee itsensä lounaaseen vielä seitsemän kilometrin matkan Eurajoen keskustaan. Joki on täällä padottu Pappilankosken voimalaitoksen takia. Voimalaitoksen alapuolella noin kilometrin päässä Eurajokeen yhtyy Juvajoki, joka tuo vedet Turajärvestä. Merelle on paikasta 8 kilometriä. Matkalla ovat vielä Suutalankosken pato, Nolponkoski, Masinikoski, Vuojoen kartano ja Tiironkoski.[4] Joki laskee Eurajoensalmeen vierekkäin Lapinjoen kanssa.
Voimalaitokset
Eurajoessa on yhteensä 11 koskea, joissa toimii kolme vesivoimalaitosta: Eurakosken voimalaitos, Paneliankosken voimalaitos sekä Pappilankosken voimalaitos. Lisäksi joen alkupäässä Kauttuan paperitehtaiden kohdalla on säännöstelypato (Kauttuan pato). Sen on myös joissakin lähteissä virheellisesti mainittu olevan voimalaitos.[5][6]
Rauman seudun vesihuollon turvaamiseksi Kokemäenjoesta Köyliönjokeen on vedetty putki, jota käytetään erityisen kuivina aikoina lisäämään Eurajoen vesimäärää.
Historia
Eurajoen perkaus asia oli esillä 1700-luvun lopulla, kun viereinen Kokemäenjoen koskienperkaushankkeita seurattiin. Asiaa otettiin pitäjänkokouksissa esille 1794−95, mutta tulvien haitta jakaantui eri taloille eri lailla. Tämän vuoksi yksimielisyyteen perkauksien yksityiskohdista päästiin ja työt aloitettiin vasta 1800-luvun vaihteessa. Suomen sota keskeytti kaikki hankkeet ja niitä päästiin jatkamaan vasta Suomen Keisarillisen Koskenperkausjohtokunnan ohjamana 1820-luvun alussa.[7]
Vuonna 1821 ehdotti Vaaniin kartanoherra P-J. Timm Euran pitäjänkokouksessa, että Eurajoen perkaus käynnistettäisiin. Kokouksessa osa vastustivat hanketta, mutta Timm toimitti asian Suomen Keisarilliselle Koskenperkausjohtokunnalle, joka lähti mukaan hankkeeseen. Keväällä 1823 kruununvouti määrättiin pitämään asiasta kokous. Pitäjän väki lupasi toteuttaa hankkeen, jos johtokunta tukisi sitä 491 1/14 päivätyöllä. Syksyllä 1824 kokoonnuttiin kolmannen kerran kuulemaan paroni Carl Rosenkampffin perkaussuunnitelmasta. Suunnitelmaa tukemaan saatiin 13726 ruplan ja 82 kopeekan määräraha. Kaikki alkoi yhteistoimin, mutta ajan saatossa syntyi riitoja ja vastustusta. Esimerkiksi 1830-luvulla riideltiin monestakin asiasta toisia osakkaita vastaan. Lopulta työ keskeytyivät vuosiksi. Asiat sovittiin osittain, koska työt jatkuivat ja vasta Kauttuan pehtoorin A. H. Franckin kuolema mahdollisti Kauttuan koskien perkauksen 1850-luvulla. Tässä vaiheessa Säkylän ja Yläneen asukkaat perkasivat myös Pyhäjärven luusuan, joka kuitenkin kului liikaan ja aiheutti Eurajoen alajuoksulla tulvia ja vahinkoa. Vuonna 1853 ei tämäkään toimenpide vielä riittänyt, koska tarvetta oli vielä perata Laukolankoski ja Eurakoski.[8]
Pyhäjärven järvenlaskusta käytiin kiistaa, mutta sitten 30. marraskuuta 1851 määräsi hovioikeus perkaamaan Kauttuan koskesta kivet. Koskenperkuun seurauksena veden kulku helpottui huomattavasti, ja Pyhäjärven pinta aleni enemmän kuin oli määrätty eli noin 1,8 metriä.[9]

Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Viitteet

Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

Luokka:Suomen joet
*
Luokka:Euran luonto
Luokka:Eurajoen luonto