Vuosi 1997 oli normaalivuosi, joka alkoi keskiviikosta.

Tapahtumia
Tammikuu

1. tammikuuta – Paimio muuttui kaupungiksi. Porvoon mlk liitettiin Porvoon kaupunkiin, Lohjan kunta Lohjan kaupunkiin ja Heinolan mlk Heinolan kaupunkiin.
1. tammikuuta – Komet Bomb 3" -ilotulitusraketit aiheuttivat uudenvuodenyönä eriasteisia vammoja ainakin 200 henkilölle, pahimmillaan luunmurtumia ja sokeutumisia.
8. tammikuuta – Venäjän presidentti Boris Jeltsin joutui sairaalahoitoon keuhkokuumeen vuoksi.
8. tammikuuta − Monacon ruhtinaskunta aloitti 700-vuotisjuhlallisuuksiensa vieton.
10. tammikuuta − Lapin lääninoikeus kumosi kunnallisvaalien tulokset Keminmaan kunnassa ennakkoäänestykseen liittyneiden epäselvyyksien vuoksi.
15. tammikuuta – Tanskassa juhlittiin kuningatar Margareeta II:n 25-vuotista hallituskautta.
16. tammikuuta – Tuhannet albanialaiset osoittivat mieltään hallitusta vastaan maan pääkaupungissa Tiranassa menetettyään rahansa sijoitusyhtiöiden keinottelun seurauksena. Mellakat levisivät nopeasti muuallekin maahan ja Albania ajautui sisällissodan partaalle.
17. tammikuuta – Helsingin käräjäoikeus tuomitsi valtakunnansovittelija Jorma Reinin neljän kuukauden ehdolliseen vankeuteen virkamiehen väkivaltaisesta vastustamisesta. Syyte pahoinpitelystä hylättiin. Reini erotettiin virastaan seuraavana päivänä, koska hänen katsottiin menettäneen tapauksen vuoksi valtakunnansovittelijalta vaadittavan luottamuksen.
18. tammikuuta – Ruandassa Hutu-militantit tappoivat kolme espanjalaista avustustyöntekijää ja kolme sotilasta.
18. tammikuuta – Uuden Valamon luostarin johtaja, arkkimandriitta Panteleimon nimitettiin Suomen ortodoksisen kirkon uudeksi apulaispiispaksi.
19. tammikuuta – Jasser Arafat palasi Hebroniin Länsirannalle 30 vuoden jälkeen ja liittyi juhlistamaan Länsirannan viimeisen miehitetyn kaupungin luovutusta.
20. tammikuuta – Bill Clinton aloitti toisen kautensa Yhdysvaltain presidenttinä.
20. tammikuuta – Zairen hallitus julisti virallisesti sodan maan itäosan tutsikapinallisia vastaan.
23. tammikuuta – Suomen Työnantajain Yleisen Ryhmän toimitusjohtaja, varatuomari Juhani Salonius nimitettiin uudeksi valtakunnansovittelijaksi.
27. tammikuuta − Tšetšenian asevoimien komentaja Aslan Mašadov valittiin maan presidentiksi.
27. tammikuuta – Presidentti Martti Ahtisaari matkusti valtiovierailulle Italiaan.
28. tammikuuta – Etelä-Afrikassa harjoitettua apartheid-politiikkaa tutkinut komissio ilmoitti valkoihoisten poliisien tunnustaneen mustaihoisen ihmisoikeustaistelijan Steve Bikon vuonna 1977 tehdyn murhan. Bikosta oli kuolemansa jälkeen tullut rotusorron vastaisen taistelun symboli.
29. tammikuuta – Liikenneturva ilmoitti, että Suomen tieliikenne oli vuoden 1996 aikana vaatinut 396 kuolonuhria. Näin alhaisia lukuja oli ollut edellisen kerran 1950-luvulla. Nuorten osuus liikenneonnettomuuksissa kuolleista oli kuitenkin kasvanut.
Helmikuu
1. helmikuuta − Kolme suomalaista rauhanturvaajaa kuoli heidän helikopterinsa törmättyä korkeajännitelinjaan ja pudottua järveen Makedoniassa.
1. helmikuuta − Hämeen läänin maaherra Kaarina Suonio siirtyi Tampere-talon toimitusjohtajaksi eläkkeelle jäävän Carl Öhmanin tilalle. Uutta maaherraa ei tulevan lääniuudistuksen takia nimitetty.
3. helmikuuta – Helsingin Senaatintorilla vihittiin käyttöön pieni lumikirkko, joka pysyi pystyssä kolme viikkoa. Kirkossa vieraili noin 60 000 ihmistä ja siellä pidettiin useat häät. Kirkko oli pystytetty samalla paikalla 1700- ja 1800-luvuilla sijainneen Ulrika Eleonoran kirkon mallin mukaan.
4. helmikuuta – O. J. Simpson tuomittiin syylliseksi Nicole Brown Simpsonin ja Ron Goldmanin kuolemiin murhasyytteen jo rauettua. Hänet määrättiin 35000000 dollarin vahingonkorvauksiin.
4. helmikuuta – Serbian presidentti Slobodan Milošević hyväksyi opposition voiton marraskuun 1996 vaaleissa kiistettyään sen ensin.
4. helmikuuta – Uudelleen perustettu Suomen Kommunistinen Puolue hyväksyttiin oikeusministeriön puoluerekisteriin.
4. helmikuuta – Suomen valtio myi omistamansa, vuonna 1953 perustetun Kemijoki Oy:n osakkeet Enso-Gutzeit Oy:lle, Imatran Voima Oy:lle ja UPM-Kymmene Oy:lle 2,1 miljardilla markalla.
5. helmikuuta – Sveitsissä kolme suurta pankkia julkisti 71 miljoonan dollarin rahaston muodostamisen holokaustin uhreille ja heidän perheilleen.
6. helmikuuta − Hallitus teki päätöksen uusien läänien pääkaupungeista. Etelä-Suomen läänin pääkaupungiksi tuli Hämeenlinna, Länsi-Suomen läänin pääkaupungiksi Turku ja Itä-Suomen läänin pääkaupungiksi Mikkeli.
7. helmikuuta – Ecuadorin parlamentti erotti äänin 44–34 presidentti Abdala Bucaramin, jonka katsottiin useaan otteeseen esiintyneen virkakautensa aikana julkisuudessa presidentin arvolle sopimattomalla tavalla. Maahan julistettiin poikkeustila, kun kolme eri henkilöä oli julistautunut uudeksi presidentiksi.
7. helmikuuta − Kesko myi valtaosan ostamistaan Tuko Oy:n osakkeista Wihuri Oy:n, Stockmannin ja Heinon Tukku Oy:n muodostamalle osakasryhmälle 2,2 miljardilla markalla.
9. helmikuuta – The Simpsons (Simpsonit) ylitti sarjan The Flintstones (Kiviset ja Soraset) ennätyksen pisimpään pyörineenä animaatiosarjana.
13. helmikuuta – Hubble-avaruusteleskoopin korjaustyöt aloitettiin avaruuskävelyllä avaruussukkula Discoverystä.
19. helmikuuta – Deng Xiaoping, Kiinan viimeinen merkittävä vallankumouksellinen, kuoli 92 vuoden ikäisenä.
22. helmikuuta – Dollyn, ensimmäisen kloonatun lampaan, syntymä heinäkuussa 1996 julkistettiin Roslinissa, Skotlannissa.
23. helmikuuta – Presidentti Martti Ahtisaari ja rouva Eeva Ahtisaari matkustivat Etelä-Amerikkaan ja vierailivat matkansa aikana Brasiliassa, Argentiinassa ja Chilessä.
24. helmikuuta – 6,5:n richterin maanjäristys Turkmenistanissa ja Iranissa vaati 100 kuolonuhria.
27. helmikuuta – 7,1:n richterin maanjäristys Pakistanissa: 60 kuollutta.
28. helmikuuta – 6,1:n richterin maanjäristys Iranissa: 1100 kuollutta.
28. helmikuuta - North Hollywoodin pankkiryöstö Los Angelesissa; molemmat ryöstäjät kuolivat ja 17 haavoittui.
Maaliskuu

3. maaliskuuta − Albanian hallitus julisti maahan levottomuuksien vuoksi poikkeustilan. Levottomuuksissa oli saanut surmansa noin 1600 ihmistä.
4. maaliskuuta – Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton esti liittovaltion rahoituksen käyttämisen ihmisen kloonauksen tutkimiseen.
6. maaliskuuta – Pablo Picasson Tete de Femme varastettiin galleriasta Lontoosta. Se löydettiin viikkoa myöhemmin.
6. maaliskuuta – Helsingin hovioikeus lievensi "Tikuna ja Takuna" tunnettujen liikemiesten Jari Tannerin ja Jukka Malmisen sekä pankinjohtaja Risto Iso-Lotilan talousrikoksista helmikuussa 1996 saamia vankeustuomioita. Tannerin rangaistus lyheni viiteen ja puoleen vuoteen ja Malmisen kuuteen vuoteen sekä Iso-Lotilan neljään vuoteen ja kahdeksaan kuukauteen. Oikeuden päätöksen mukaan tuomitut olivat aiheuttaneet Osuuspankkien Keskuspankille (OKO) kymmenien miljoonien markkojen vahingot.
8. maaliskuuta – Yhdysvallat esti veto-oikeudellaan YK:n turvallisuusneuvostossa Euroopan valtioiden ajaman päätöslauselman hyväksymisen. Päätöslauselmassa oli vaadittu Israelia luopumaan uusien juutalaissiirtokuntien rakentamisesta miehitetyille palestiinalaisalueille.
11. maaliskuuta – Räjähdys ydinjätteen uudelleenkäsittelylaitoksessa Japanissa altisti 35 työntekijää vähäaktiiviselle radioaktiivisuudelle.
14. maaliskuuta – Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton joutui polvileikkaukseen kaaduttuaan portaissa. Tapaturman vuoksi Clintonin ja Venäjän presidentin Boris Jeltsinin huipputapaamisen alkua Helsingissä lykättiin yhdellä päivällä.
15. maaliskuuta – Venäjän presidentti Boris Jeltsin sanoi Helsingin Sanomille antamassaan haastattelussa suhtautuvansa kielteisesti Suomen mahdolliseen Nato-jäsenyyteen.
18. maaliskuuta – Venäläisen An-24-koneen peräsin hajosi matkalla Turkkiin. Koneen pudotessa saivat kaikki 50 kyydissä ollutta surmansa. Tapaus johti kaikkien An-24-koneiden lentokieltoon.
20. maaliskuuta – Alain Robert pidätettiin luvattomasta kiipeämisestä Petronas Towersin kaksoispilvenpiirtäjään.
20. maaliskuuta – Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton ja Venäjän presidentti Boris Jeltsin tapasivat Helsingissä. Clinton ja Jeltsin keskustelivat tasavallan presidentin virka-asunnossa Mäntyniemessä mm. NATO:n laajenemisesta ja Euroopan turvallisuuskysymyksistä.
21. maaliskuuta − Presidentti Martti Ahtisaari nimitti syyskuun alussa virkoihinsa astuvat uudet maaherrat. Etelä-Suomen läänin maaherraksi tuli liikenneministeri Tuula Linnainmaa, Länsi-Suomen läänin maaherraksi Tampereen yliopiston kansleri Heikki Koski ja Itä-Suomen läänin maaherraksi Vantaan kaupunginjohtaja Pirjo Ala-Kapee.
23. maaliskuuta – Noin kymmenentuhatta ihmistä osoitti Valko-Venäjän pääkaupungissa Minskissä mieltään presidentti Aleksandr Lukašenkon Venäjä-myönteistä ulkopolitiikkaa vastaan.
25. maaliskuuta – Viidentoista Euroopan unionin jäsenmaan ulkoministerit ja parlamenttien puhemiehet viettivät unionin 40-vuotisjuhlia Italian pääkaupungissa Roomassa.
26. maaliskuuta – Marshall Applewhiten johtaman Heaven's Gate (Taivaan Portti) -kultin joukkoitsemurhan jäljiltä löydettiin 39 ruumista. Itsemurhan aika valittiin Hale-Bopp-komeetan ilmestymisen vuoksi, ja kaikilla kultisteilla oli jalassaan uudet Nike-lenkkitossut.
27. maaliskuuta – Voimakas lumipyry koetteli Suomen lounaisosaa.
31. maaliskuuta – Oklahoma Cityssä Yhdysvalloissa alkoi oikeudenkäynti vuoden 1995 pommi-iskusta syytettyä Timothy McVeighiä vastaan.
Huhtikuu

2. huhtikuuta − Presidentti Martti Ahtisaari nimitti kokoomuksen kansanedustajan Matti Auran uudeksi liikenneministeriksi Etelä-Suomen läänin maaherraksi siirtyvän Tuula Linnainmaan tilalle. Linnainmaan tilalle eduskuntaan nousi rakennusmestari Juhani Sjöblom.
8. huhtikuuta − Zairen presidentti Mobutu Sese Seko julisti levottomuuksien vuoksi hätätilan koko maan alueelle.
11. huhtikuuta − Postipankki ilmoitti lopettavansa noin tuhat työpaikkaa eri puolilla Suomea vuoteen 2000 mennessä.
12. huhtikuuta − Ruotsi sai ensimmäisen naispiispan, kun kirkkoherra Christina Odenberg valittiin Lundin hiippakunnan piispaksi. Odenberg astui virkaansa 5. kesäkuuta.
19. huhtikuuta – Presidentti Martti Ahtisaari vihki käyttöön Helsingin Pasilaan valmistuneen Hartwall Areenan.
21. huhtikuuta – Ensimmäiset avaruushautajaiset: Pegasus-raketti vei 24 ihmisen tuhkat kiertoradalle. Joukossa oli muun muassa Gene Roddenberryn ja Timothy Learyn tuhkat.
21. huhtikuuta − Ranskan presidentti Jacques Chirac hajotti kansalliskokouksen ja määräsi pidettäväksi uudet vaalit touko-kesäkuun vaihteessa.
22. huhtikuuta – 126-päiväinen panttivankikriisi alkoi Japanin suurlähettilään tiloissa Limassa. 71 panttivankia vapautettiin lopulta kommandoiskussa, jossa kaksi sotilasta kuoli ja kaikki 14 kapinallista surmattiin. Yksi panttivanki kuoli sydänkohtaukseen.
22. huhtikuuta − Yhdysvallat otti käyttöön talouspakotteet Burmaa vastaan maassa tapahtuneiden ihmisoikeusloukkausten vuoksi.
22. huhtikuuta – Aamulehti-yhtymä ja MTV Oy perustivat yhteisen Alma Media -viestintäyrityksen.
22. huhtikuuta – Kansanedustaja Risto Kuisma erosi SDP:n eduskuntaryhmästä ja perusti yhteisen eduskuntaryhmän nuorsuomalaisten Risto E. J. Penttilän ja Jukka Tarkan kanssa.
25. huhtikuuta − Taidemaalari Kimmo Kaivannon maalaama presidentti Martti Ahtisaaren muotokuva paljastettiin Valtioneuvoston linnassa.
25. huhtikuuta − Valmet Oy:n Uudenkaupungin autotehdas ilmoitti keskeyttävänsä Lada Samara -henkilöautojen tuotannon kolmeksi viikoksi menekkivaikeuksien vuoksi. Samara-autoja oli koottu Uudessakaupungissa keväästä 1996 alkaen.
Toukokuu

1. toukokuuta – Labour-puolue nousi valtaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa 18 vuoden konservatiivihallinnon jälkeen.
1. toukokuuta – Suomen ja Viron välillä astui voimaan viisumivapaus.
2. toukokuuta – Tony Blairista tuli Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri.
3. toukokuuta – Euroviisut järjestettiin Dublinissa Irlannissa. Kilpailun voitti isäntämaan naapurimaa Iso-Britannia.
7. toukokuuta – Suomi allekirjoitti Haagin sotarikostuomioistuimen kanssa sopimuksen, jonka mukaan Jugoslavia-oikeudenkäynneissä tuomittuja voitiin sijoittaa suomalaisiin vankiloihin.
10. toukokuuta – Maanjäristys koillisessa Iranissa lähellä Ardekulia surmasi 2400 ihmistä.
10. toukokuuta − Paavi Johannes Paavali II aloitti historialliseksi luonnehditun valtiovierailun Libanonissa. Edellinen Lähi-idässä vieraillut paavi oli ollut Paavali VI vuonna 1964.
11. toukokuuta – IBM:n Deep Blue voitti Garri Kasparovin. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun tietokone voitti šakin suurmestarin.
12. toukokuuta – Radio Nova aloitti lähetykset. Lähetykset kuuluivat aluksi Helsingin, Turun, Tampereen ja Lahden ympäristöissä, mutta syyskuun alkuun mennessä kuuluvuusalueen oli tarkoitus kattaa 85 prosenttia koko Suomesta.
12. toukokuuta − Presidentti Martti Ahtisaari ja rouva Eeva Ahtisaari matkustivat valtiovierailulle Etelä-Afrikkaan ja Tansaniaan. Kyseessä oli ensimmäinen Suomen presidentin Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan tekemä virallinen vierailu. Vierailuun osallistui arvovaltainen suomalainen talouselämän valtuuskunta.
13. toukokuuta – Hallitus sai eduskunnalta äänin 126–54 luottamuslauseen äänestettäessä Suomen Keskustan välikysymyksestä, jossa hallitusta oli syytetty Suomen alueellisen eriarvoisuuden kasvattamisesta ja työttömyyden vähentämisen laiminlyönnistä.
15. toukokuuta − Hallitus esitti eduskunnalle Euroopan talous- ja rahaliittoa (EMU) koskeneen selonteon. Hallitus katsoi, että Suomen oli syytä osallistua ensimmäisten maiden joukossa EMU:n kolmanteen vaiheeseen.
23. toukokuuta – Veikka Gustafsson onnistui nousemaan ensimmäisenä suomalaisena ilman happilaitteita Mount Everestin huipulle. Gustafsson oli aiemmin käynyt Mount Everestin huipulla, happilaitteiden avulla, vuonna 1993.
25. toukokuuta – Majuri Johnny Paul Koromah kaappasi vallan Sierra Leonessa presidentti Ahmad Tejan Kabbahilta.
26. toukokuuta – Ranskan pääministeri Alain Juppé jätti hallituksensa eronpyynnön oikeiston kärsittyä selvän tappion kansalliskokouksen vaaleissa.
27. toukokuuta − Naton pääsihteeri Javier Solana ja Venäjän presidentti Boris Jeltsin allekirjoittivat Naton ja Venäjän suhteet määritelleen peruskirjan Pariisissa.
31. toukokuuta − Kaakkois-Aasian valtioiden liitto (ASEAN) kutsui Burman, Kambodžan ja Laosin jäsenikseen heinäkuusta lähtien. Kambodžan jäsenyys kuitenkin hylättiin pian maan sisäisen tilanteen epävakauden vuoksi.
Kesäkuu
1. kesäkuuta – Suomen neljäs valtakunnallinen TV-kanava Nelonen aloitti toimintansa.
2. kesäkuuta – Timothy McVeigh tuomittiin 15 murhasta ja salaliitosta roolistaan 1995 Oklahoma Cityn pommi-iskuissa.
3. kesäkuuta – Ruotsin päähallituspuolueen, sosialidemokraattien puoluehallitus päätti maan vetäytyvän Euroopan talous- ja rahaliiton (EMU) jäsenyydestä sen kolmannen vaiheen alkaessa vuonna 1999, koska Ruotsin työttömyystilanne oli vaikea ja taloustilanne haavoittuva eikä EMU-jäsenyydellä ollut kansalaisten kannatusta.
6. kesäkuuta − Presidentti Martti Ahtisaari nimitti hovioikeudenneuvos Matti Kuusimäen Suomen ensimmäiseksi valtakunnansyyttäjäksi. Kuusimäki astui uuteen virkaansa lokakuun alussa.
6. kesäkuuta − Presidentti Martti Ahtisaari myönsi arkkitehti Juha Leiviskälle akateemikon arvonimen.
7. kesäkuuta – Tunnuksella "_eci" tunnettu henkilö julkisti C-kielisen ohjelman, joka pystyi kaatamaan verkossa olevat Windows 95 ja Windows NT -käyttöjärjestelmät. Ohjelma tultiin myöhemmin tuntemaan WinNukena.
8. kesäkuuta − Keminmaalla järjestettiin uudet kunnallisvaalit Lapin lääninoikeuden mitätöityä syksyn 1996 vaalien tulokset.
8. kesäkuuta – Liberaalinen Kansanpuolue valitsi uudeksi puheenjohtajakseen dosentti Altti Majavan tehtävän jättäneen Pekka Rytilän tilalle. LKP oli pudonnut eduskunnasta vuoden 1995 vaaleissa.
8. kesäkuuta – Ahvenanmaalla vietettiin maakunnan itsehallinnon 75-vuotisjuhlia.
9. kesäkuuta – Tammelassa Lounais-Hämeessä paloi 250 hehtaaria metsää. Kahden kylän asukkaat jouduttiin evakuoimaan ja liikenne valtatie 2:lla katkaisemaan. Suuria metsäpaloja syttyi saman päivän aikana myös Mäntyharjulla Etelä-Savossa, Laihialla ja Nurmossa Pohjanmaalla sekä Pihtiputaalla Keski-Suomessa.
10. kesäkuuta – Punakhmerien johtaja Pol Pot määräsi tapettavaksi oikean kätensä, Son Senin, ja hänen 11 perheenjäsentään tämän ehdotettua rauhaa hallituksen kanssa. Pol Pot pakeni pohjoiseen tukikohtaansa, jossa Punakhmerit asettivat hänet kotiarestiin.
12. kesäkuuta – Irlannin presidentti Mary Robinson valittiin YK:n uudeksi ihmisoikeusvaltuutetuksi. Virkaan oli ollut ehdolla myös YK:n ihmisoikeusraportoijana entisen Jugoslavian alueella toiminut Elisabeth Rehn.
12. kesäkuuta – Kuvanveistäjä Pekka Jylhä voitti presidentti Urho Kekkosen 100-vuotismuistomerkin suunnittelukilpailun ehdotuksellaan Lähde. Muistomerkki oli tarkoitus sijoittaa Hakasalmen puistoon Helsingissä.
14. kesäkuuta − Perussuomalaiset-puolue valitsi uudeksi puheenjohtajakseen puoluesihteeri Timo Soinin ja uudeksi puoluesihteeriksi Rolf Sormon. Molemmat olivat aiemmin toimineet myös Suomen maaseudun puolueessa.
16. kesäkuuta − Yhteiskuntatieteiden kandidaatti Erkki Rantala valittiin Vantaan uudeksi kaupunginjohtajaksi Itä-Suomen läänin maaherraksi siirtyvän Pirjo Ala-Kapeen tilalle.
19. kesäkuuta – Hämeenlinnassa avattiin Suomen ensimmäinen vankilamuseo. Museo sijaitsee Hämeen linnan vieressä vuonna 1993 käytöstä jääneessä lääninvankilassa.
19. kesäkuuta – McLibel-oikeudenkäynti päättyi McDonald'sin voittoon.[1]
27. kesäkuuta – Tanskan korkein oikeus totesi, etteivät pääministeri Poul Nyrup Rasmussen ja Tanskan hallitus olleet rikkoneet perustuslakia allekirjoittaessaan Maastrichtin sopimuksen vuonna 1993. Joukko Tanskan kansalaisia oli tehnyt kanteen Rasmussenia vastaan, koska heidän mielestään Maastrichtin sopimus olisi ollut Tanskan perustuslain vastainen antaessaan muille valtioille oikeuden päättää Tanskan sisäisistä asioista.
27. kesäkuuta – Korkein oikeus vahvisti valtakunnansovittelija Jorma Reinin erottamisen virastaan ja hylkäsi siten lopullisesti Reinin tekemän valituksen.
27. kesäkuuta – Vihreän liiton kansanedustajan Paavo Nikulan johtama, perustuslain uudistamista selvittänyt komitea julkisti mietintönsä, jonka mukaan presidentin valtaoikeuksia vähennettäisiin ja vastaavasti hallituksen ja eduskunnan valtaoikeuksia lisättäisiin. Mietinnössä esitettiin pääministerin valinnan siirtämistä presidentiltä eduskunnalle ja ulkopolitiikan johtoa presidentille yhteistoiminnassa hallituksen kanssa.
Heinäkuu

1. heinäkuuta – Yhdistynyt kuningaskunta palautti Hongkongin Kiinan kansantasavallalle.
3. heinäkuuta – Bolivian viranomaiset ilmoittivat tutkijaryhmän löytäneen Bolivian armeijan sotilaiden vuonna 1967 teloittaman sissijohtajan Ernesto "Che" Guevaran ruumiin. Guevaran ruumis lennätettiin Kuubaan pari viikkoa myöhemmin.
4. heinäkuuta – Nasan Mars Pathfinder laskeutui Marsiin.
4. heinäkuuta − Korkein oikeus alensi Ulf Sundqvistin ja muiden STS-Pankin entisten johtajien maksettavaksi hovioikeudessa langetettuja korvaussummia 26 miljoonasta markasta yhdeksään miljoonaan markkaan.
8. heinäkuuta − Naton huippukokous päätti kutsua Puolan, Tšekin ja Unkarin järjestön jäseniksi vuoden 1999 alusta lukien.
10. heinäkuuta – Helsingin käräjäoikeus tuomitsi yhdysvaltalaisen Steven Thomasin 14 vuodeksi vankeuteen 17 tapon yrityksestä, jotka olivat tapahtuneet vuosina 1993–1996. HI-virusta kantanut Thomas oli ollut suojaamattomassa sukupuolisuhteessa useiden suomalaisten naisten kanssa ja naisista viisi oli saanut HIV-tartunnan.
16. heinäkuuta – Useita pohjoiskorealaisia sotilaita haavoittui Etelä- ja Pohjois-Korean rajalla sattuneessa kahakassa. Maat syyttivät välikohtauksesta toisiaan.
16. heinäkuuta – YK:n pääsihteeri Kofi Annan esitteli ohjelman, jonka tavoitteena oli karsia järjestön sisäistä byrokratiaa ja ohjata näin säästyvät varat kehitysmaiden avustusohjelmiin.
16. heinäkuuta – Itä-Karjalasta läheltä Karhumäkeä löytyi joukkohauta, johon oli vuosina 1937 ja 1938 haudattu jopa 9000 Josif Stalinin vainojen uhria. Joukossa arveltiin olevan myös useita suomalaisia.[2]
20. heinäkuuta – Entinen sotapäällikkö Charles Taylor voitti Liberian presidentinvaalit. Taylorin puolue voitti samanaikaisesti järjestetyt parlamenttivaalit 75 prosentin ääniosuudella.
22. heinäkuuta − Italialainen tuomioistuin tuomitsi entisen SS-upseerin Erich Priebken viideksi vuodeksi vankeuteen 335 ihmisen vuonna 1944 tehdystä murhasta. Syyttäjä ja Priebke valittivat tuomiosta.
23. heinäkuuta – Digital Equipment Corporation nosti antitrusti-syyteen suoritinvalmistaja Inteliä vastaan.
28. heinäkuuta − Suomi ja Latvia allekirjoittivat maiden välisen viisumivapautta koskeneen sopimuksen Latvian pääkaupungissa Riiassa. Sopimus astui voimaan marraskuun alussa.
Elokuu

1. elokuuta – Lentokonevalmistajat Boeing ja McDonnell Douglas yhdistyivät.
1. elokuuta – Poliisi ampui Lahdessa kerrostaloasunnon ikkunasta torille ja kaduille umpimähkään ammuskelleen nuoren miehen puolitoista tuntia kestäneen piirityksen jälkeen.
4. elokuuta − Suomi ja Liettua allekirjoittivat maiden välisen viisumivapaussopimuksen.
6. elokuuta – Microsoft osti 150 miljoonalla dollarilla talousvaikeuksiin joutuneen kilpailijansa Apple Computerin osakkeita.
6. elokuuta – 228 ihmistä kuoli lento-onnettomuudessa Korean Airin koneen iskeydyttyä maahan Guamilla.
12. elokuuta − YK:n pääsihteeri Kofi Annan saapui kaksipäiväiselle vierailulle Suomeen.
24. elokuuta – Michael Jackson konsertoi Suomessa, Helsingin Olympiastadionilla.
25. elokuuta – Itä-Saksan entinen puoluejohtaja Egon Krenz tuomittiin kuudeksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen osallisuudesta Itä-Saksasta länteen pyrkineiden pakolaisten surmaamiseen. Kaksi muuta entisen Itä-Saksan kommunistipuolueen johtohenkilöä sai kolmen vuoden vankeustuomion.
27. elokuuta – Presidentti Martti Ahtisaari ja Suomessa valtiovierailulla ollut Islannin presidentti Ólafur Ragnar Grímsson vihkivät käyttöön Suomen pisimmän sillan, joka yhdistää Raippaluodon mantereeseen lähellä Vaasaa.
30. elokuuta – Parkanossa Pirkanmaalla sijainneelta turkistarhalta päästettiin vapaiksi satakunta minkkiä. Teon tekijöitä ei saatu selville.

31. elokuuta – Walesin prinsessa Diana vietiin sairaalaan auto-onnettomuuden jälkeen Pariisissa. Hänet julistettiin kuolleeksi kolme tuntia kolarista, kesken leikkauksen eli kello 3.57 seuraavana aamuna.
Syyskuu
1. syyskuuta – Suomessa tuli voimaan lääniuudistus. Vanhat läänit yhdistettiin suurlääneiksi ja uudet maakunnat rajoineen vahvistettiin virallisesti.
3. syyskuuta – Uudenkaupungin autotehtaalla alkoi Porsche Boxster -autojen valmistus.
3. syyskuuta – Kolmelta Pohjanmaalla sijainneelta turkistarhalta päästettiin vapaiksi yli tuhat minkkiä ja kettua. Kaikille kolmelle tarhalle oli maalattu Eläinten vapautusrintaman tunnus EVR.
5.-7. syyskuuta – Moskovan kaupunki vietti 850-vuotisjuhliaan.
5. syyskuuta – Kansainvälinen olympiakomitea myönsi vuoden 2004 kesäolympialaiset Kreikan pääkaupungille Ateenalle.
6. syyskuuta – Prinsessa Dianan hautajaiset keräsi Westminster Abbeyyn suuren väkijoukon. Hautajaisia seurasi television välityksellä noin kaksi miljardia ihmistä eri puolilla maailmaa.
7. syyskuuta – Ensimmäinen uuden sukupolven hävittäjän F/A-22 Raptorin koelento.
11. syyskuuta – Skotlanti äänesti oman parlamenttinsa luomisesta 290 vuoden Englannin-liiton jälkeen.
12. syyskuuta – Allen Pace teki historian suurimman käteisryöstön.
13. syyskuuta – Kalajoella riehui Suomen oloissa harvinaisen voimakas trombi.
16. syyskuuta − SDP:n kansanedustaja Ilkka Joenpalo siirtyi Teknisten liiton johtajaksi ja erosi eduskunnasta. Hänen tilalleen tuli aiemminkin kansanedustajana toiminut työsuojelutarkastaja Arto Lapiolahti.
17. syyskuuta – Odottaessaan pääsyä tarkastuskohteeseensa UNSCOM:n asetarkastajat videokuvasivat irakilaisia polttamassa dokumentteja ja kaatamassa tynnyreitä jokeen.
21. syyskuuta – Tyrvään Pyhän Olavin kirkko paloi tuhopolttajan sytyttämänä.

21. syyskuuta − Presidentti Martti Ahtisaari matkusti viralliselle vierailulle Japaniin ja tapasi keisari Akihiton ja pääministeri Ryutaro Hashimoton.
24. syyskuuta − SDP:n puolueneuvosto asettui tukemaan Suomen liittymistä Euroopan talous- ja rahaliitto EMU:n jäseneksi.
26. syyskuuta − 11 ihmistä sai surmansa ja tuhannet menettivät kotinsa Italian keskiosassa sattuneissa kahdessa maanjäristyksessä. Franciscus Assisilaisen kirkko vaurioitui pahoin.
26. syyskuuta - 235 ihmistä kuoli vuoden pahimmassa lento-onnettomuudessa Indonesiassa.
28. syyskuuta – Suomen Keskustan puoluekokous antoi julkilausuman, jonka mukaan Keskusta vastusti Suomen osallistumista Euroopan talous- ja rahaliitto EMU:n kolmanteen vaiheeseen. Keskusta vaati julkilausumassa kansanäänestyksen järjestämistä Suomen EMU-jäsenyydestä. Puoluesihteeri Pekka Perttula siirtyi eduskuntaryhmän sihteeriksi ja uudeksi puoluesihteeriksi valittiin puolueen järjestöpäällikkö Eero Lankia.
Lokakuu
1. lokakuuta − Tanskalainen olutpanimo Carlsberg osti 60 prosenttia Suomen suurimman olutpanimon Sinebrychoffin osakekannasta. Kauppahintaa ei paljastettu.
7. lokakuuta – Juutalainen maailmankongressi arvioi Natsi-Saksan ryöstäneen juutalaisilta kultaa ja muita arvoesineitä yhteensä noin viiden miljardin dollarin arvosta vuosina 1933−1945. Saksa oli käyttänyt näin saamistaan varoista osan sodankäyntikuluihinsa.
7. lokakuuta − Toinen valtiovarainministeri Arja Alho erosi. Eron taustalla oli kohu, joka syntyi pankinjohtaja Ulf Sundqvistille talvella 1995 määrättyjen yli 10 miljoonan markan vahingonkorvausten "kohtuullistamisesta" 1,2 miljoonaan markkaan. Uudeksi valtiovarainministeriksi valittiin Jouko Skinnari.
7. lokakuuta − Postipankki ja Suomen Vientiluotto Oy yhdistyivät valtion omistamaksi PV-konserniksi, josta tuli liikevaihdolla mitattuna Suomen toiseksi suurin pankkikonserni. Konsernin nimeksi vaihtui huhtikuussa 1998 Leonia.
8. lokakuuta – Kolme vuotta Pohjois-Korean muodollisena johtajana toiminut Kim Jong Il valittiin virallisesti maan johtajaksi. Käytännössä muutos ei juuri näkynyt.
13. lokakuuta – Ison-Britannian ilmavoimien lentäjä Andy Green rikkoi ensimmäisenä äänivallin autolla. Greenin auto eteni Nevadan autiomaassa Yhdysvalloissa lähes 1223 kilometrin tuntinopeudella.
13. lokakuuta – Suomalainen Merita Pankki ja ruotsalainen Nordbanken ilmoittivat yhdistyvänsä.
15. lokakuuta – Ensimmäinen maanpäällisen yliääninopeusennätyksen teki Thrust SSC -tiimi Britanniassa.

22. lokakuuta – Tanskalainen vankikarkuri Steen Christensen surmasi kaksi poliisia Helsingissä. Surmansa saivat ylikonstaapeli Eero Holsti ja vanhempi konstaapeli Antero Palo.
27. lokakuuta − Elinkeinoelämän valtuuskunnan Suomen Gallupilla teettämästä mielipidetiedustelusta ilmeni, että suomalaisista 59 prosenttia vastusti ja 21 prosenttia kannatti Suomen liittymistä Euroopan talous- ja rahaliitto EMU:n jäseneksi. Tutkimuksen mukaan 50 prosenttia haastatelluista ilmoitti kuitenkin kannattavansa EMU-jäsenyyttä, mikäli useimmat EU-maat liittyisivät liiton jäseniksi.
27. lokakuuta – Presidentti Martti Ahtisaari matkusti viralliselle vierailulle Sveitsiin.
28. lokakuuta – Hallituksen talouspoliittinen ministerivaliokunta päätti purkaa vuoden 1994 alussa perustetun Suomen PT Oy:n ja aloittaa valmistelut Telecom Finlandin yksityistämiseksi.
30. lokakuuta – Yhdistyneessä kuningaskunnassa tuomittiin au pair Louise Woodward syylliseksi vauvan ravistelemisesta kuoliaaksi.
31. lokakuuta – Irlannin päähallituspuolueen Fianna Fáilin ehdokas Mary McAleese valittiin Irlannin uudeksi presidentiksi. Edellinen presidentti Mary Robinson oli eronnut virasta tultuaan valituksi YK:n ihmisoikeusvaltuutetuksi.
Marraskuu
8. marraskuuta − Kiinassa juhlittiin Kolmen solan padon rakennustyön etenemistä vaiheeseen, jossa Jangtse-joki käännettiin uuteen uomaan. Padon tieltä oli tarkoitus siirtää muualle noin 1,2 miljoonaa ihmistä.
12. marraskuuta – Šeikki Ramzi Yousef tuomittiin syylliseksi vuoden 1993 World Trade Centerin pommi-iskuun.
14. marraskuuta − Presidentti Martti Ahtisaari myönsi syöpätutkija ja lääkäri, vapaaherra Albert de la Chapelle'lle ja fyysikko Olli Lounasmaalle akateemikon arvonimen.
16. marraskuuta – Kiina vapautti terveyssyistä vankilasta demokratia-aktivisti Wei Jingshengin 18 vuoden vankeuden jälkeen.
16. marraskuuta − Unkarissa järjestettiin kansanäänestys maan Nato-jäsenyydestä. Jäsenyyttä kannatti yli 85 prosenttia äänestäneistä.
17. marraskuuta – Islamilaismilitantit tappoivat 62 turistia Hatšepsutin temppelin ulkopuolella Luxorissa Egyptissä .
18. marraskuuta − Sanoma Osakeyhtiö aloitti uuden valtakunnallisen viisipäiväisen Taloussanomat-lehden julkaisemisen.
19. marraskuuta – Carlislessa Iowassa Bobbi McCaughey synnytti seitsemän lasta toisessa tunnetussa tapauksessa, jossa kaikki seitsoset syntyivät elävinä.
20. marraskuuta – Ympäristöjärjestö Greenpeace ilmoitti sulkevansa Helsinkiin vuonna 1989 avaamansa toimiston joulukuun aikana talousvaikeuksien vuoksi.
22. marraskuuta − Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK) asettui tukemaan Suomen liittymistä Euroopan talous- ja rahaliiton jäseneksi.
24. marraskuuta – New Yorkin pörssi sulki kaupankäynnin Dow Jones -teollisuusindeksin pudottua 554,26 pistettä.
27. marraskuuta – Venäjän presidentti Boris Jeltsin kehotti suomalaisia lopettamaan keskustelun Karjalan palauttamisesta.
27. marraskuuta − YK:n pääsihteeri Kofi Annan nimitti ihmisoikeustarkkailija Elisabeth Rehnin henkilökohtaiseksi edustajakseen Bosnia-Hertsegovinaan tammikuusta 1998 lukien.
Joulukuu
1. joulukuuta − Presidentti Martti Ahtisaari myönsi presidentti Urho Kekkosen elämäkerran kirjoittajalle dosentti Juhani Suomelle professorin arvonimen. Kekkosen elämäkerrasta oli valmiina kuusi osaa, joista tuorein ulottui vuoteen 1972 saakka.
3. joulukuuta – 121 maan edustajat solmivat jalkaväkimiinojen valmistuksen ja käytön kieltävän sopimuksen Ottawassa. Yhdysvallat, Kiina, Intia ja Venäjä eivät allekirjoittaneet sopimusta. Myös Suomi jättäytyi ainoana EU-maana sopimuksen ulkopuolelle.
5. joulukuuta − Ruotsin valtakunnansyyttäjä pyysi korkeinta oikeutta nostamaan uuden syytteen Olof Palmen murhasta aikanaan epäiltyä Christer Petterssonia vastaan. Tukholman käräjäoikeus oli tuominnut Petterssonin vankeuteen heinäkuussa 1989, mutta Svean hovioikeus oli vapauttanut hänet pian sen jälkeen näytön puutteessa.
6. joulukuuta – Orimattilalainen turkistarhaaja ampui haulikolla viittä hänen tarhalleen tunkeutunutta eläinaktivistia, joista yksi joutui sairaalahoitoon.
8. joulukuuta – Vasemmistoliitto valtuutti suorittamansa jäsenäänestyksen perusteella puolueen eduskuntaryhmän äänestämään Suomen EMU-jäsenyyden puolesta. Jäsenäänestyksessä 52 prosenttia puolueen jäsenistä oli kannattanut EMU-jäsenyyttä ja 41 prosenttia oli vastustanut sitä.
9. joulukuuta − Iso-Britannian yleisradioyhtiö BBC ilmoitti lopettavansa suomenkieliset radiolähetyksensä vuoden lopussa. BBC oli lähettänyt suomenkielisiä uutisia vuodesta 1940 alkaen.
9. joulukuuta – Kirjailija Antti Tuuri sai Finlandia-palkinnon romaanistaan Lakeuden kutsu.
12. joulukuuta − Pariisissa alkoi oikeudenkäynti maailman kuuluisimmaksi terroristiksi luonnehdittua Ilich Ramirez Sanchezia (tunnettu myös nimillä "Carlos" ja "Shakaali") vastaan. Hän oli tehnyt palestiinalaisten nimissä useita näyttäviä terrori-iskuja 1970- ja 1980-luvuilla. Carlos oli pidätetty Sudanissa elokuussa 1994 ja luovutettu sieltä Ranskaan. Hänet tuomittiin 23. joulukuuta elinkautiseen vankeuteen.
16. joulukuuta – Ulkoministeriön asettama työryhmä esitti, että Suomi aloittaisi jalkaväkimiinoista luopumisen vuonna 2001 ja liittyisi Ottawan sopimukseen vuonna 2006 sekä tuhoaisi miinansa vuoteen 2010 mennessä. Suomen jättäytyminen Ottawan sopimuksen ulkopuolelle oli herättänyt maailmalla laajaa ihmetystä.
17. joulukuuta – Helsingin hovioikeus lievensi yhdysvaltalaisen Steven Thomasin Helsingin käräjäoikeudessa 17 tapon yrityksestä heinäkuussa saaman 14 vuoden vankeustuomion 11 vuoden ja kuuden kuukauden vankeudeksi. Jutun asiakirjat julistettiin salaisiksi 40 vuoden ajaksi uhrien yksityisyyden suojelemiseksi. Eduskunnan oikeusasiamies Lauri Lehtimaja antoi Helsingin käräjäoikeuden tuomarille huomautuksen Thomasin liian ankaran tuomion vuoksi.
18. joulukuuta − Eteläkorealainen oppositiojohtaja Kim Dae-jung valittiin maan uudeksi presidentiksi.
19. joulukuuta – Suurelokuva Titanic sai ensi-iltansa.
21. joulukuuta − Liettuassa järjestettiin presidentinvaalien ensimmäinen kierros. Toiselle kierrokselle selvisivät Arturas Paulauskas ja Valdas Adamkus.
22. joulukuuta − Hallitus päätti antaa Suomen EMU-jäsenyyden eduskunnan päätettäväksi helmikuussa 1998.
25. joulukuuta − Sambian entinen presidentti Kenneth Kaunda pidätettiin epäiltynä osallisuudesta lokakuussa tehtyyn vallankaappausyritykseen. Hänet vapautettiin kesäkuussa 1998.
29. joulukuuta – Hongkongissa alettiin tappaa kanoja yritettäessä estää tappavan influenssan leviäminen.
30. joulukuuta – Militantit tappoivat 400 ihmistä neljässä kylässä Algeriassa.
Tuntematon päivämäärä
Heinäkuu – Aasian talouskriisi lähti liikkeelle Thaimaasta.
Heinä-elokuu – Suomen vesistöissä oli pitkään jatkuneen lämpimän ja tyynen sään vuoksi poikkeuksellisen runsaasti sinilevää.
Amsterdamin sopimus Euroopan unionista tehtiin.
Syyskuu – Korkein oikeus määräsi Kerstin Campoyn luovuttamaan 5- ja 6-vuotiaat poikansa näiden isälle Yhdysvaltoihin ja kehotti Jämsän käräjäoikeutta panemaan lasten palauttamisen täytäntöön. Tämän jälkeen Kerstin Campoy painui poikiensa kanssa maan alle. Ennen vuodenvaihdetta Vaasan hovioikeus peruutti lasten noutokäskyn ja palautti huoltajuuden poikien äidille. Campoy ja hänen poikansa Alexander ja Jonathan olivat tulleet Yhdysvalloista Suomeen lokakuussa 1996.
E18-tien moottoritieosuus Turku ja Kaarina välillä avattiin liikenteelle.
Syntyneitä
7. tammikuuta – Aleksi Saarela, suomalainen jääkiekkoilija
16. tammikuuta – Jessica Rautelin, suomalainen moniottelija
20. helmikuuta – Roosa Timonen, suomalainen tennispelaaja
2. maaliskuuta – Becky G, yhdysvaltalainen laulaja
20. maaliskuuta – Tuulia Timo, suomalainen koripalloilija
9. huhtikuuta – Roni Peiponen, suomalainen jalkapalloilija
15. huhtikuuta – Benjamin Peltonen, suomenruotsalainen laulaja
15. huhtikuuta – Maisie Williams, englantilainen näyttelijä (Game of Thrones)
2. toukokuuta – Topi Piipponen, suomalainen jääkiekkoilija
12. toukokuuta – Frenkie de Jong, alankomaalainen jalkapalloilija
16. kesäkuuta – Veeti Vainio, suomalainen jääkiekkopuolustaja
21. kesäkuuta – Ferdinand Habsburg, itävaltalais-unkarilainen autourheilija, Habsburg-hallitsijasuvun jälkeläinen
12. heinäkuuta – Malala Yousafzai, vuoden 2014 Nobelin rauhanpalkinnon saanut pakistanilainen rauhanaktivisti
26. heinäkuuta – Sebastian Aho, suomalainen jääkiekkoilija
10. elokuuta – Luca Marini, italialainen ratamoottoripyöräilijä
1. syyskuuta – Jeon Jungkook, korealaisen BTS-yhtyeen laulaja
8. lokakuuta – Marco Odermatt, sveitsiläinen alppihiihtäjä
12. lokakuuta – Taika Nummi, suomalainen kilpakävelijä
16. marraskuuta – Alisa Vainio, suomalainen yleisurheilija
16. joulukuuta – Zara Larsson, ruotsalainen laulaja
Kuolleita
1. tammikuuta – Townes Van Zandt, yhdysvaltalainen muusikko (s. 1944)
5. tammikuuta – Bertil, Ruotsin prinssi, kuningas Kustaa VI Aadolfin poika (s. 1912)
8. tammikuuta – Melvin Calvin, vuoden 1961 Nobelin kemianpalkinnon saanut yhdysvaltalainen biokemisti (s. 1911)
10. tammikuuta – Sir Alexander Todd, vuoden 1957 Nobelin kemianpalkinnon saanut skotlantilainen biokemisti (s. 1907)
12. tammikuuta – Charles Brenton Huggins, vuoden 1966 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut kanadalais-yhdysvaltalainen fysiologi (s. 1901)
16. tammikuuta – Hamish Mahaddie, brittiläinen ilmavoimien upseeri ja sotaelokuvien tuotannon avustaja
17. tammikuuta – Clyde Tombaugh, yhdysvaltalainen astronomi ja Pluton löytäjä (s. 1906)
27. tammikuuta – Sirkka Osmala, suomalainen näyttelijä (s. 1928)
7. helmikuuta – Allan Edwall, ruotsalainen näyttelijä, ohjaaja, kirjailija ja muusikko (s. 1924)
14. helmikuuta – Deng Xiaoping, Kiinan johtaja (s. 1904)
21. helmikuuta – Josef Posipal, saksalainen jalkapalloilija (s. 1927)
22. helmikuuta – Matti A. Pitkänen, suomalainen valokuvaaja, akateemikko ja kulttuurivaikuttaja (s. 1930)
27. helmikuuta – Alpo Jaakola, suomalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, professori (s. 1929)
1. maaliskuuta – Inkeri Lehtinen, suomalainen kommunistipoliitikko, Terijoen hallituksen valistusministeri ja viimeinen elossa ollut jäsen (s. 1908)
7. maaliskuuta – Edward Mills Purcell, vuoden 1952 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen fyysikko (s. 1912
8. maaliskuuta – Reino Suuripää, suomalainen moukarinheittäjä (s. 1936)
9. maaliskuuta – John Boyd, yhdysvaltalainen ilmavoimien eversti (s. 1927)
9. maaliskuuta – Christopher George Latore Wallace (”The Notorious B.I.G.”), yhdysvaltalainen hip hop -artisti (s. 1972)
15. maaliskuuta – Victor Vasarely, unkarilais-ranskalainen taidemaalari (s. 1906)
15. maaliskuuta – Fred Zinnemann, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja (s. 1907)
21. maaliskuuta – Vilho Eero Koskimäki (”Härmän Kuustaa”), suomalainen nimismies, pakinoitsija ja kirjailija (s. 1914)
21. maaliskuuta – Pekka Parikka, suomalainen elokuvaohjaaja (s. 1939)
23. maaliskuuta – Heikki Hosia, suomalainen kansanedustaja ja ministeri (s. 1907)
28. maaliskuuta – Tor Högnäs, suomalainen toimittaja, ns. Zavidovo-jutun (1972) alkuunpanija (s. 1922)
30. maaliskuuta – Kalervo Nissilä, suomalainen näyttelijä ja teatterijohtaja (s. 1913)
5. huhtikuuta – Allen Ginsberg, yhdysvaltalainen beat-runoilija (s. 1926)
6. huhtikuuta – Erkki Melakoski, suomalainen säveltäjä, muusikko ja toimituspäällikkö (s. 1926)
10. huhtikuuta – Toshirō Mayuzumi, japanilainen säveltäjä (s. 1929)
12. huhtikuuta – George Wald, vuoden 1967 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut yhdysvaltalainen tiedemies (s. 1906)
17. huhtikuuta – Chaim Herzog, Israelin presidentti (s. 1918)
18. huhtikuuta – Francis Johnson, yhdysvaltalainen koripalloilija (s. 1910)
21. huhtikuuta – Hellin Auvinen-Salmi, suomalainen näyttelijä ja ohjaaja (s. 1911)
2. toukokuuta – John Carew Eccles, vuoden 1963 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut australialainen lääkäri (s. 1903)
4. toukokuuta – Kari Saari, suomalainen vapaa-ajattelija ja päätoimittaja (s. 1956)
18. toukokuuta – Mihail Anikušin, neuvostoliittolainen kuvanveistäjä ja akateemikko (s. 1917)
22. toukokuuta – Alfred Hershey, vuoden 1969 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut yhdysvaltalainen mikrobiologi (s. 1908)
24. toukokuuta – Vesa Enne, suomalainen iskelmälaulaja ja lapsinäyttelijä (s. 1947)
26. toukokuuta – Seppo Heikinheimo, suomalainen musiikkitieteilijä, musiikkikriitikko, kirjailija ja kääntäjä (s. 1938)
29. toukokuuta – Jeff Buckley, yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja kitaristi (s. 1966)
1. kesäkuuta – Nikolai Tihonov, neuvostoliittolainen poliitikko (s. 1905)
6. kesäkuuta – Hannu Leminen, suomalainen elokuvaohjaaja (s. 1910)
8. kesäkuuta – Amos Tutuola, nigerialainen kirjailija (s. 1922)
12. kesäkuuta – Veikko Vennamo, suomalainen tullineuvos, poliitikko ja ministeri, Suomen maaseudun puolueen perustaja (s. 1913)
18. kesäkuuta – Héctor Yazalde, argentiinalainen jalkapalloilija (s. 1946)
22. kesäkuuta – Ted Gärdestad, ruotsalainen laulaja, laulunkirjoittaja ja muusikko (s. 1956)
22. kesäkuuta – Gérard Pelletier, journalisti, poliitikko ja diplomaatti
25. kesäkuuta – Jacques-Yves Cousteau, ranskalainen merivoimien upseeri, tutkimusmatkailija ja meribiologi, nykyaikaisen sukelluspuvun kehittäjä (s. 1910)
28. kesäkuuta – Teuvo Suojärvi, suomalainen jazzpianisti (s. 1932)
30. kesäkuuta – Gusse Rössi, suomalainen jazzmuusikko (s. 1928)
1. heinäkuuta – Robert Mitchum, yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja (s. 1917)
2. heinäkuuta – James Stewart, yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä (s. 1908)
3. heinäkuuta – K. V. Laurikainen, suomalainen fyysikko ja professori (s. 1916)
4. heinäkuuta – Tuovi Hirvisuo, suomalainen näyttelijä (s. 1908)
9. heinäkuuta – Pertti Virtaranta, suomalainen kielentutkija ja akateemikko (s. 1918)
15. heinäkuuta – Gianni Versace, italialainen muotisuunnittelija ja teatteripuvustaja (s. 1946)
18. heinäkuuta – Eugene Shoemaker, yhdysvaltalainen tähtitieteilijä (s. 1928)
22. heinäkuuta – Tuomas Nelimarkka, suomalainen taidemaalari (s. 1925)
23. heinäkuuta – Andrew Cunanan, yhdysvaltalainen murhaaja (s. 1969)
26. heinäkuuta – Sirkka Lehto, suomalainen näyttelijä (s. 1924)
29. heinäkuuta – Rauni Ikäheimo, suomalainen näyttelijä (s. 1924)
30. heinäkuuta – Bảo Đại, Vietnamin viimeinen keisari 1926–1945 (s. 1913)
1. elokuuta – Svjatoslav Richter, ukrainalaissyntyinen pianisti (s. 1915)
2. elokuuta – William S. Burroughs, yhdysvaltalainen kirjailija (s. 1914)
2. elokuuta – Fela Kuti, nigerialainen muusikko ja aktivisti (s. 1938)
4. elokuuta – Jeanne Calment, ranskalainen tiettävästi maailman vanhin ihminen (s. 1875, eli 122-vuotiaaksi)
5. elokuuta – Simo Järvinen, suomalainen arkkitehti ja yhdyskuntasuunnittelija (s. 1938)
16. elokuuta – Nusrat Fateh Ali Khan, pakistanilainen laulaja (s. 1948)
23. elokuuta – Sir John Kendrew, vuoden 1962 Nobelin kemianpalkinnon saanut brittiläinen biokemisti (s. 1917)
24. elokuuta – Paul Kustaanheimo, suomalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä (s. 1924)
31. elokuuta – Dodi Al-Fayed, egyptiläinen elokuvaohjaaja (s. 1955)
31. elokuuta – Diana Spencer, Walesin prinsessa (s. 1961)
5. syyskuuta – Agnes Gonxha Bojaxhiu (”Äiti Teresa”), vuoden 1979 Nobelin rauhanpalkinnon saanut makedonialaissyntyinen katolinen nunna ja pyhimys (s. 1910)
5. syyskuuta – Sir Georg Solti, unkarilais-brittiläinen kapellimestari (s. 1912)
7. syyskuuta – Mobutu Sese Seko, Zairen (Kongon) presidentti (s. 1930)
9. syyskuuta – Burgess Meredith, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1907)
9. syyskuuta – Eila Torvela, suomalainen iskelmälaulaja (s. 1958)
12. syyskuuta – Stig Anderson, ruotsalainen ABBA-yhtyeen manageri (s. 1931)
13. syyskuuta – Kauko Helovirta, suomalainen näyttelijä (s. 1924)
14. syyskuuta – Stig Hästö, suomalainen teollisuusjohtaja ja vuorineuvos (s. 1918)
15. syyskuuta – Aleksanteri Ahola-Valo, suomalainen taidemaalari (s. 1900)
17. syyskuuta – Red Skelton, yhdysvaltalainen koomikko (s. 1913)
19. syyskuuta – Kylli Koski (”Kylli-täti”), suomalainen kuvataiteilija, opettaja ja televisioesiintyjä (s. 1906)
27. syyskuuta – Oscar Parland, suomalainen kirjailija ja psykiatri (s. 1912)
29. syyskuuta – Roy Lichtenstein, yhdysvaltalainen taidemaalari (s. 923)
4. lokakuuta – Gunpei Yokoi, japanilainen pelisuunnittelija (s. 1941)
10. lokakuuta – Ragnar Granvik, suomalainen poliitikko ja kunnallisneuvos (s. 1910)
12. lokakuuta – John Denver, yhdysvaltalainen muusikko (s. 1943)
13. lokakuuta – Richard Mason, brittiläinen kirjailija (s. 1919)
17. lokakuuta – Tuuli Reijonen, suomalainen kirjailija (s. 1904)
21. lokakuuta – Aale Tynni, suomalainen runoilija, kriitikko ja suomentaja (s. 1913)
24. lokakuuta – Don Messick, yhdysvaltalainen vatsastapuhuja ja ääninäyttelijä (s. 1926)
24. lokakuuta – Terho Sakki, suomalainen kuvanveistäjä (s. 1930)
29. lokakuuta – Anton Szandor LaVey, yhdysvaltalainen Saatanan kirkon perustaja (s. 1930)
30. lokakuuta – Samuel Fuller, yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja (s. 912)
31. lokakuuta – Taisto Kangasniemi, suomalainen painija (s. 1924)
31. lokakuuta – Oskar Reponen, suomalainen toimittaja ja kirjailija (s. 1928)
6. marraskuuta – Isaiah Berlin, latvialais-brittiläinen filosofi ja historioitsija (s. 1909)
9. marraskuuta – Carl Gustav Hempel, saksalainen tieteenfilosofi (s. 1905)
9. marraskuuta – Helenio Herrera, argentiinalainen jalkapalloilija ja valmentaja (s. 1910)
11. marraskuuta – Rodney Milburn, yhdysvaltalainen aitajuoksija ja olympiavoittaja (s. 1950)
12. marraskuuta – Carola Stgandertskjöld-Liemola, suomalainen laulaja (s. 1941)
15. marraskuuta – Saul Chaplin, yhdysvaltalainen elokuvamusiikin säveltäjä (s. 1912)
19. marraskuuta – Timo Antero Silvennoinen (”Salomon”), suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja (s. 1949)
21. marraskuuta – Julian Jaynes, yhdysvaltalainen psykologi (s. 1920)
22. marraskuuta – Michael Hutchence, australialainen muusikko (”INXS”) (s. 1960)
25. marraskuuta – Monique Andrée Serf (”Barbara”), ranskalainen runoilija, laulaja ja lauluntekijä (s. 1930)
26. marraskuuta – Reino Markkula, suomalainen muusikko ja lauluntekijä (liikenneonnettomuus Vantaalla) (s. 1928)
29. marraskuuta – Heikki Savolainen, suomalainen telinevoimistelija (s. 1907)
1. joulukuuta – Heikki "Hessu" Reijonen, suomalainen liikemies ja manageri (s. 1945)
5. joulukuuta – Rudolf Bahro, itäsaksalainen kirjailija, filosofi ja toisinajattelija (s. 1997)
6. joulukuuta – Willy den Ouden, alankomaalainen uimari ja olympiavoittaja (s. 1918)
7. joulukuuta – Eila Peitsalo, suomalainen näyttelijä (s. 1931)
18. joulukuuta – Chris Farley, yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko (s. 1964)
24. joulukuuta – Toshirō Mifune, japanilainen näyttelijä (s. 1920)
Nobelin palkinnot
Nobelin fysiikanpalkinto: Steven Chu, Claude Cohen-Tannoudji ja William Daniel Phillips
Nobelin kemianpalkinto: Paul D. Boyer, John E. Walker ja Jens Christian Skou
Nobelin lääketieteen palkinto: Stanley Prusiner
Nobelin kirjallisuuspalkinto: Dario Fo
Nobelin rauhanpalkinto: ICBL ja Jody Williams
Tapahtumia aiheittain
Elokuvat

Kirjallisuus

Musiikki

Urheilu

Videopelit

Vuosi 1997 fiktiossa
Sarjakuvaromaanin V niin kuin verikosto tapahtumat on sijoitettu tähän vuoteen.
Elokuvan Pako New Yorkista (1981) tapahtumat on sijoitettu tähän vuoteen.
Elokuvan Terminator 2 – Tuomion päivä mukaan Skynet-tietokonejärjestelmä tulee tietoiseksi 29. elokuuta ja tuhoaa ihmiskunnan suurkaupungit ydinaseilla.

Lähteet

*

Minkä eläimen turkkeja North West Company myi?


Jatkosota käytiin Suomen ja Neuvostoliiton välillä 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Jatkosotaa käytiin Suomen rintamalla samaan aikaan kuin Saksa toteutti operaatio Barbarossan nimellä tunnettua laajaa hyökkäystä Neuvostoliittoon. Suomen rintama oli jaettu saksalaisten ja suomalaisten joukkojen kesken siten, että suomalaiset olivat vastuussa eteläisestä rintamasta ja saksalaiset Lapin rintamasta. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä mitään liittosopimusta ei ollut. Sen sijaan Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen, sillä se antoi aluettaan Saksan käyttöön, alisti joukkojaan Saksalle ja sai aseapua Saksalta.
Sodan alussa eteläisellä rintamaosalla suomalaiset joukot valtasivat talvisodassa menetetyt alueet ja etenivät yli Syvärin ja Leningradin puolustuslinjojen tuntumaan. Joulukuussa 1941 hyökkäys pysäytettiin ja alkoi yli kaksi vuotta kestänyt asemasotavaihe. Pohjoisilla rintamaosilla ei saatu katkaistua Muurmannin rataa eivätkä saksalaisjoukot päässeet etenemään Murmanskiin. Neuvostoliiton suurhyökkäys kesäkuussa 1944 mursi suomalaisten etummaiset puolustuslinjat. Raskaiden torjuntataistelujen jälkeen aseet laskettiin 4–5. syyskuuta. Moskovan välirauha allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944 ja se vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Jatkosodan välirauhanehtoihin kuului muun muassa saksalaisten joukkojen pakottaminen pois Suomesta, mikä johti Lapin sotaan Saksaa vastaan.
Sotaa edeltäneet tapahtumat
Välirauha

Talvisodan maaliskuussa 1940 päättänyt Moskovan rauha, ns. välirauha, ei ollut rauha sanan varsinaisessa merkityksessä. Eurooppa oli sodassa ja Suomikin pysyi poikkeustilassa. Rauhan aikana sotilaskouluttamatta jääneet 100000 nostoväkeen kuuluvaa määrättiin astumaan palvelukseen ja heidän sotilaskoulutuksensa talvisodan loppuvaiheessa vähäiseksi havaitun reservin lisäämiseksi aloitettiin. Kanta-aliupseereiksi koulutustehtävää varten pyydettiin jäämään talvisodassa kunnostautuneita ryhmänjohtajia.
Suomi tähtäsi kansainvälisesti todettuun mahdolliseen enimmäismäärään väestöstä, mikä voitaisiin irrottaa muista tehtävistä armeijan palvelukseen eli 16%:iin. Suomen tapauksessa tämän katsottiin riittävän vain koko itärajan operatiiviseen puolustamiseen. Kenraali Aksel Airo oli kirjoittanut aiheesta talvisodan jälkeen kirjan Kunnia - isänmaa, jossa hän piti Suomen omia puolustusmahdollisuuksia pintapuolisesti vain numeroiden valossa tarkasteltuna lähes olemattomina. Ulkomaiden arviot Suomen puolustuskyvystä ennen talvisotaa perustuivat samoihin kriteereihin.[1]
Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan huhtikuussa 1940 ja valtasi maat nopeasti. Toukokuussa Saksa hyökkäsi Ranskaan. Maan pohjoisosan miehitti Saksa suoraan ja eteläosaan muodostettiin Saksan valvoma Vichyn hallitus, joka kieltäytyi jatkamasta taistelua. Britannia valmistautui suuriin ilmataisteluihin estääkseen Britteinsaarien valtaamiseen tähtäävät Saksan sitä vastaan suorittamat laajat strategisiksi tarkoitetut pommitukset.
Neuvostoliitto ja Saksa olivat sulkeneet Itämeren, ulkomaankaupalle ainoa vapaa väylä valtamerille oli hankala ja pitkä Liinahamarin reitti Petsamoon. Kun Saksa oli miehittänyt myös Pohjois-Norjan kesäkuun puoliväliin mennessä, Suomen fyysinen eristäminen oli lähes täydellinen: Saksa olisi pystynyt halutessaan nopeasti katkaisemaan Suomen viimeisen avoimen ulkomaankaupan reitin länteen,[2] ja saman olisi voinut tehdä Neuvostoliitto Kalastaja- ja Keskisaarennolta käsin.
Kesäkuussa 1940 Saksan vallattua Tanskan, Norjan sekä lopulta Ranskan Neuvostoliitto aloitti Suomen painostamisen. Ensimmäinen vaatimus oli saada takaisin kaikki Karjalankannakselta ja Hangon vuokra-alueelta pois viedyt laitteet. Lisäksi vaadittiin osuutta Petsamon nikkelikaivoksiin. Heinäkuussa Neuvostoliitto esitti vaatimuksen Ahvenanmaan demilitarisoinnista, ja oikeutta junakuljetuksiin Suomen alueen poikki Hankoon.[2] Sopimus kauttakulusta Suomen itärajalta Hankoniemeen allekirjoitettiin syyskuun alussa. Neuvostoliitto vähensi painostustaan Suomea kohtaan vasta kevättalvella seuraavana vuonna.[3]
Välirauhan aikainen poliittinen ilmapiiri oli painostava; esimerkiksi Suomen ja Neuvostoliiton Rauhan ja Ystävyyden Seuran mielenosoitukset ja niistä syntyneet mellakat sekä Aeron matkustajakone Kalevan alasampuminen Suomenlahdella kesäkuussa 1940 samaan aikaan kun Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, koettiin hyvin vahvasti Suomessa. Suomi oli ulkopoliittisesti ahtaassa raossa, kun Norja ja Baltia oli vallattu, Saksa ja Neuvostoliitto olivat diplomaattisessa rauhantilassa keskenään ja Ruotsin lokakuussa 1940 ehdottama valtioliitto Suomen kanssa kariutui Neuvostoliiton ja Saksan vastustukseen.
Neuvostoliiton puna-armeijan esikunta oli antanut Leningradin sotilaspiirille ohjeen Suomea vastaan käytävän uuden sodan varalle 18. syyskuuta 1940. Käskyä tarkennettiin 25. marraskuuta vaatimuksella laatia hyökkäyssuunnitelma sellaisen tilanteen varalta, jossa Suomi olisi yksin vihollinen. Itämeren laivasto laati Ahvenanmaan valtaussuunnitelman ja Hangon tukikohdan joukot siirrettiin Leningradin sotilaspiirin alaisuuteen ja sen puolustussuunta käännettiin 12. marraskuuta 1940 mantereen suuntaiseksi.
Neuvostoliitossa Suomen asioiden hoito siirrettiin sisäasiain kansankomissariaatin (ministeriön) alaiselle valtioturvallisuuden päähallinnolle (GUGB) ja lisäksi hyökkäysjoukkoja alettiin siirtää ryhmitysalueilleen. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov kävi marraskuussa Berliinissä pyytämässä Saksan johtajalta Adolf Hitleriltä suostumusta Suomen miehitykseen. Koska saksalaiset olivat jo sisällyttäneet Suomen mukaan hyökkäyssuunnitelmiinsa Hitler kuitenkin varoitti Neuvostoliittoa pysymään poissa Suomesta.
Suomen ja Saksan lähentyminen

6.9.1940 Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa kauttakulkusopimuksen liikenteestä Hankoon.
Puolustusvoimien ylipäällikkö sotamarsalkka Gustaf Mannerheim sai elokuussa 1940 Saksalta tiedustelun saksalaisjoukkojen kauttakulun sallimisesta Pohjanlahden satamista Kirkkoniemeen. Samalla ilmoitettiin, että Suomen oli mahdollista ostaa sotakalustoa Saksasta.
Kauttakulkusopimus: Suomen pääesikunta ja Saksan ilmavoimat sopivat 12. syyskuuta Luftwaffen miehistön ja kaluston kuljettamisesta Suomen alueen läpi. Valtioiden välille 22. syyskuuta solmittu poliittinen sopimus mahdollisti myös Saksan maavoimien kuljetukset. Lokakuussa neuvoteltiin vielä lisäys lomalaisliikenteestä. Ensimmäiset joukot nousivat maihin Vaasassa 22. ja Oulussa 26. syyskuuta.[4]
Kolojoen malmiota Petsamossa Saksa piti elintärkeänä sotateollisuudelleen ja Petsamoa välttämättömänä astinlautana hyökkäykselle Murmanskiin. Neuvostoliitto puolestaan ei talvisodan päätyttyä tuntenut mielenkiintoa Petsamon nikkelivarantoihin eikä Petsamoon sotilaallisena alueena.[5] Kun Saksan viranomaiset suunnittelivat Skandinavian integroimista omaan talousalueeseensa, siihen laskettiin huhtikuusta 1940 lähtien mukaan myös Suomi, vaikka maa kuuluikin Neuvostoliiton etupiiriin.[6]
Nikkelikaivoksen tilanne muuttui jyrkästi heinäkuussa 1940 Suomen ja saksalaisen I.G. Farbenindustrien tekemän sopimuksen myötä. Neuvotteluja oli käyty keväästä alkaen, ja sopimuksessa Saksalle luvattiin 60 prosenttia tuotannosta. Saksalaiset neuvottelijat raportoivat Berliiniin malmion olevan yli miljardin RM:n arvoinen ja riittävän 20 vuodeksi kattamaan koko Suur-Saksan nikkelitarpeen. Loppuvuonna saksalaiset korottivat malmimääräarvion nelinkertaiseksi. Neuvostoliitto havahtui neuvottelujen alettua ja esitti jo kesäkuussa kaivoksen toimiluvan siirtämistä itselleen. Neuvostojoukot tehostivat vaatimusta ryhmittymällä rajalle, ja linnoittamalla Kalastajasaarennon. Englanti suhtautui Saksan kanssa käytäviin kaivosneuvotteluihin jyrkän kielteisesti ja pysäytteli Liinahamarin kauppalaivoja. Suomi neuvotteli kaikkien kanssa poliittisesti ahtaassa raossa. Suomalaiset neuvottelivat kireissä tunnelmissa Moskovassa seitsemän kertaa, helmikuuhun 1941 asti suostumatta venäläisten vaatimuksiin. Neuvostoliitto neuvotteli myös Saksan kanssa maaliskuuhun 1941, tuloksettomasti.[5] Vastalauseeksi Neuvostoliitto lopetti vientinsä Suomeen.[7] Pian 90 % ulkomaankaupasta hoidettiin Saksan kautta.
Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö alkoi maiden korkeimman sotilasjohdon välisillä neuvotteluilla talvella 1940–1941. Yleisesikuntien päälliköt neuvottelivat tammikuussa Berliinissä. Saksalaiset tiedustelivat muun muassa kauanko Suomella vei aikaa saada armeijansa Neuvostoliiton vastaiselle rajalle, ja sai myös vastauksen. Lapissa tehtiin helmikuusta 1941 tienrakennus- ja tiedusteluyhteistyötä saksalaisten kanssa. Suomeen alkoi saapua saksalaisia joukkoja, joiden määrä oli lopulta jatkosodan syttyessä runsaat 40000. Helmi–maaliskuun aikana saksalaiset harjoittivat Pohjois-Suomessa järjestelmällistä tiedustelua.
Huhtikuussa 1941 alettiin insinööritoimisto Rataksessa värvätä vapaaehtoisia Waffen-SS:n Wiking-divisioonan suomalaispataljoonaan. Värväystä jatkui kesäkuulle 1941. Ensimmäiset värvätyt lähtivät Saksaan koulutukseen toukokuussa 1941.[8]
Operaatio Barbarossa ja Suomi

Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen. Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja.[9]
Saksalaisille joukoille myönnettiin kauttakulkulupa pohjoisen Suomen läpi. Hyökkäyssuunnitelma sisälsi Suomen alueen käytön. Erityisesti Suomen Lappi tuli tärkeään rooliin Murmanskin haltuun ottamiseksi  saksalaisten tavoitteena ollessa Arkangelin tasa. Etelässä saksalaisten huomio kiinnittyi Suomenlahteen ja Karjalankannakseen, jotta Leningradin valtaaminen ja sen täydellinen tuhoaminen olisi tullut mahdolliseksi.
Toukokuussa Suomen korkein johto päätti ottaa osaa Saksan suunnittelemaan sotaretkeen Neuvostoliittoa vastaan. Kesäkuun alussa Saksalle ilmoitettiin osallistumisen ehdot: Suomen olisi säilyttävä vastaisuudessakin itsenäisenä, Saksan oli hyökättävä ensin, ja vasta Neuvostoliiton aloitettua sotatoimet liittyisi Suomi rintamaan.[10]
3. kesäkuuta 1941 Helsingissä käydyissä neuvotteluissa Saksan kanssa sovittiin, että Suomen joutuessa sotaan Neuvostoliiton kanssa Saksa tulisi Suomen avuksi. Samaan aikaan Kielissä käydyissä neuvotteluissa sovittiin yhteisistä sotatoimista, muun muassa Suomenlahden etelärannikon miinoittamisesta, sodan syttyessä. Malmin ja Utin lentokentät annettiin Saksan ilmavoimien käytettäväksi jo ennen sotaa. 7. kesäkuuta 1941 alkaen Suomen satamiin alkoi saapua hyökkäykseen tarkoitettuja saksalaisjoukkoja. 15. kesäkuuta 1941 Mannerheim alisti kenraali Siilasvuon armeijakunnan Pohjois-Suomessa Saksan alaisuuteen. 18. kesäkuuta 1941 Suomen ilmavoimien lentokoneisiin maalattiin Saksan Luftwaffen mukaiset keltaiset itärintaman tunnukset. 22. kesäkuuta 1941 Saksa aloitti hyökkäyksen ja käytti aiemmin sovitun mukaisesti Suomen ilmatilaa ja lentokenttiä Neuvostoliiton pommittamiseen.[11]
Saksalaiset aloittivat hyökkäysjoukkojen ryhmittämisen Pohjois-Suomeen kesäkuun ensimmäisellä viikolla. Suomalaiset suojajoukot aloittivat siirtymisen asemiinsa 10. kesäkuuta 1941, 17. kesäkuuta Suomessa julistettiin yleinen liikekannallepano. 21. kesäkuuta hallitus määräsi 45000 Neuvostoliiton rajoilla asunutta evakuoitavaksi.
Saksalaisjoukkojen siirrot Pohjois-Suomeen
Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20000 ja Oslosta 10600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8000–9000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti 10 tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.[12]
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Luftwaffen lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta,[13][14] valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin. Petsamon saksalaisdivisioonat aloittivat hyökkäyksen kohti Murmanskia 29. kesäkuuta.
Tapahtumat juuri ennen sodan alkua

Suomen ilmavoimien esikunnan määräyksestä Yleisradion Lahden radioaseman sekä Turun ja Oulun radiomastoihin asennettiin 21. kesäkuuta automaattiset morsetuslaitteet saksalaisten pommikoneiden radiosuunnistusta varten.[15] Ilmailuhistoriaa tutkineen tohtori Hannu Valtosen mukaan saksalaisia pommikoneita lensi yöllä 21.–22. kesäkuuta Itä-Preussista Etelä-Suomen ilmatilan kautta Laatokan pohjoispuolelle ja sieltä etelään Leningradin seudulle, missä Saksa ja Neuvostoliitto kävivät operaation ensimmäiset ilmataistelut noin kello kolmen jälkeen aamuyöllä. Tämän jälkeen saksalaiset pommittajat lensivät Suomeen Uttiin, missä ne tankattiin ja mistä ne jatkoivat kotikentilleen Itä-Preussiin.[16]
21–22. päivän välisenä yönä saksalaiset yhteistyössä Suomen Valtiollisen poliisin kanssa valtasivat Neuvostoliiton Petsamon konsulaatin ja suomalaiset pidättivät konsulaatin koko henkilökunnan perheineen. Saksan Gestapo takavarikoi konsulaatin arkistot tutkittavakseen ja toimitti ne myöhemmin Valpolle.[17]
Saksan merivoimat käyttivät hyväkseen Suomen aluetta, ne olivat tukeutuneet Suomen rannikkoon ja satamiin jo kesäkuun puolivälistä alkaen.[16] Suomen sodanjohto oli määrännyt jo 17. kesäkuuta sukellusvenelaivueen osallistumaan Viron rannikon miinoittamiseen ja illalla 21. kesäkuuta sukellusvenelaivue sai toteuttamiskäskyn tehtävälleen. Suomalaiset sukellusveneet sekä suomalaiset ja saksalaiset laivat aloittivat 22. päivänä Suomenlahden miinoittamisen, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivaston vapaa kulku estettäisiin. Pyrkimyksenä oli varmistaa ettei neuvostolaivasto pystyisi häiritsemään Suomenlahdelta saksalaisten Baltiaan avattavaksi suunnitellun maarintaman sivustaa, ja estää hyökkäys Ahvenanmaalle, jonka hallinta oli Suomen kannalta elintärkeää. Miinoitus ulotettiin 22. päivänä Neuvostoliiton miehittämän Viron (muun muassa Tallinnan) edustalle. Suomalaiset sukellusveneet laskivat miinoja Viron rannikolle 22. kesäkuuta 1941 kello 7.28–9.06 välisenä aikana.[18][19]
Kun Suomeen saapui tieto Saksan hyökkäyksen alkamisesta aloittivat Suomen merivoimat välittömästi operaatio Kilpapurjehduksen, eli joukkojen siirrot demilitarisoidulle Ahvenanmaalle. Neuvostoliiton lentokoneet tekivät sodan ensimmäisen ilmahyökkäyksen suomalaisia vastaan hyökättyään tähän operaatioon osallistuneita sota-aluksia sekä rannikkolinnakkeita vastaan 22. kesäkuuta klo 6.05. Lisäksi Hangosta alkoi tykistötulistus Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle klo 6.50  [20]
Adolf Hitler julisti 22. kesäkuuta radioidussa puheessaan Suomen taistelevan yhdessä (Im Verein) Saksan kanssa. Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana, mutta Hitlerin puhe oli maan johdolle kiusallinen, sille se viestitti maailmalle Suomen olevan liittoutunut Saksan kanssa Neuvostoliittoa vastaan aloitetussa sodassa.[21]
Nämä toimet saivat osaltaan Neuvostoliiton aloittamaan sotatoimet myös Suomea vastaan, koska se katsoi Suomen sallivan alueensa käytön hyökkäykseen itseään vastaan.  Saksan kanssa aloitetuista koordinoiduista merisotatoimista ja Saksan Nurmeksen tasolta Petsamoon asti sijoittamasta armeijasta huolimatta Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana.[22][23][24][25][26]
Sodan kulku

Sota alkaa

Neuvostoliiton hyökkäykset Suomea vastaan alkoivat 22. kesäkuuta kello 06:05, jolloin Neuvostoliitto pommitti suomalaista laivasto-osastoa merellä. Tämän jälkeen samana päivänä Suomi osallistui eteläisen Suomenlahden miinoittamiseen. Samana päivänä Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Pommituslennolta palanneita saksalaiskoneita pysähtyi Suomen alueella tankkaukseen. Neuvostoliitto vastasi pommittamalla lentokoneilla ja tykeillä suomalaisia sotilaskohteita Suomessa. Suomi pidättäytyi vastaamasta tuleen ja yritti vakuutella puolueettomuutta uudessa sodassa. Suomen ja Neuvostoliiton välillä vältyttiinkin merkittäviltä sotatoimilta muutaman päivän ajan. 24. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto evakuoi lähetystönsä Helsingissä.[11]
Kesäkuun 25. päivänä 1941 Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Helsinkiä, Turkua ja Porvoota sekä tusinaa muuta paikkakuntaa noin 500 koneella, joista ammuttiin alas Suomen alueelle 27 konetta. Näiden pommitusten ja aiempien tapahtumien perusteella  eduskunnalle antamassaan tiedonannossa hallitus oli  tehnyt sen johtopäätöksen, että maa oli joutunut sotatilaan. Tämän kannanoton eduskunta hyväksyi [27].  Vielä samana päivänä 25.6 pääministeri Jukka Rangell totesi radiossa että Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.
Sota julistettiin 26. kesäkuuta. Suomen armeija ja Suomessa olleet saksalaiset joukot aloittivat maahyökkäyksen. Suomen armeija aloitti suurhyökkäyksen Laatokan Karjalassa Korpiselän suuntaan 10. heinäkuuta ja sen painopiste oli vasemmalla siivellä. Hyökkäyksen kärkenä eteni eversti Ruben Laguksen komentama 1. jääkäriprikaati, joka saavutti Laatokan rannat muutamassa päivässä.[28] Elokuun loppuun mennessä kenraaliluutnantti Erik Heinrichsin komentama Karjalan Armeija oli saavuttanut talvisotaa edeltäneet rajat.
Talvisodan kokenut Suomen kansa oli harvinaisen yksimielisesti maan johdon ja menetetyn Karjalan takaisin hankkimisen takana. Uutta sotaa pidettiin talvisodan jatkosotana, joka tähtäsi kärsityn vääryyden korjaamiseen.[21]
Neuvostoliitto vaati useaan otteeseen Britanniaa julistamaan sodan Suomelle. Britannian pääministeri Winston Churchill lähetti marsalkka Mannerheimille henkilökohtaisen, yksityisen ja salaisen kirjeen, jossa hän pahoitteli, että Britannia joutuu piakkoin julistamaan Suomelle sodan. Churchill myös kehotti Suomea olemaan ylittämättä vanhaa rajaa. Kirjettä säilytetään Britannian Imperial War Museumissa.[29]
Yhdistynyt kuningaskunta katkaisi diplomaattisuhteet 1. elokuuta ja uhkasi sodalla 22. syyskuuta, jollei etenemistä katkaistaisi. Suomen liityttyä antikomintern-sopimukseen 25. marraskuuta Britannia jätti ultimaatumin, jossa se vaati vihollisuuksien lopettamista 5. joulukuuta mennessä. Jäätyään ilman tyydyttävää vastausta Lontoo ilmoitti Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta sodanjulistuksesta Suomelle. Suhteet ulkomaihin huononivat Suomen joukkojen edetessä. Varsinaiset sotatoimet maiden välillä rajoittuivat kuitenkin jo aikaisemmin 30. kesäkuuta tapahtuneeseen Suomen Liinahamarin pommitukseen. Myös Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti toimittivat Suomelle sodanjulistuksen.
Suur-Suomea rakentamassa

Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa toteaa ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan ns. miekantuppipäiväkäskynsä, jossa hän viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös suuresta Suomesta, mikä jo tuolloin aiheutti kielteistäkin huomiota poliittisissa piireissä.
Jatkosodan aikana Suomi miehitti historiansa laajinta aluetta. Monet muuallakin kuin oikeistossa halusivat liittää Itä-Karjalan Suomeen. Perusteet olivat paitsi ideologisia ja poliittisia, myös sotilaallisia: niin sanottu kolmen kannaksen linja oli aiempaa rajaa helpompi puolustaa. Saksan ollessa tukena siihen oli mahdollisuus. Toisaalta oli taloudellisia motiiveja Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntämisen muodossa. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalan sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden liittämiseksi Suomeen.
Valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja myöhemmin ”siirtoleireiksi”.[30] Niihin suljettiin:[31]
a) ”epäkansallista väestöä niiltä alueilta, joilla heidän oleskeluaan sotatoimia silmälläpitäen ei voitu sallia”;
b) ”poliittisesti epäluotettavia sotilashallintoalueen kansalliseen ja epäkansalliseen väestöön kuuluvia henkilöitä”;
c) ”poikkeustapauksissa muitakin sotilashallintoalueen väestöön kuuluvia henkilöitä, joiden vapaana oloa ei pidetty suotavana”.
Kansalliseksi väestöksi määrittelyssä miellettiin syntyperältään suomensukuinen väestö.[32][33]
Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen väestöä, joka perinteisesti sattuu puhumaan venäjää, siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli tätä paitsi pakkautunut ei-suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa; odottaessaan turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse he jäivät Suomen puolustusvoimien käsiin. Tutkimuskirjallisuuden perusteella voi arvioida, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23984 henkeä, 1. huhtikuuta 1942.[34]
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan keskitysleireillä oli jopa 3,75%, huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,6%), saatikka Suomessa (1,31%). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten suuri suhteellinen osuus (lähes 50%).[35]
Jatkosodan aikana Suomeen siirtyi saksalaisten miehittämältä Inkerin alueelta noin 62000 inkerinsuomalaista.
Asemasota

Mannerheim ja Ryti suhtautuivat kielteisesti Leningradin valloitukseen ja sen suoraan tukemiseen, samoin kuin Muurmannin radan katkaisemiseen, jotta argumentti erillissodasta pitäisi ja jotta Suomella säilyisivät paremmat rauhanneuvottelumahdollisuudet Saksan mahdollisen häviönkin yhteydessä[36]. Suomalaisten eteneminen pysähtyi Mannerheimin käskystä joulukuussa 1941, jolloin alkoi niin kutsuttu asemasotavaihe. Se kesti kaksi ja puoli vuotta. Talvisodassa menetetyt alueet eduskunta liitti 6. joulukuuta takaisin Suomeen palauttaessaan Tarton rauhan rajat.
Jatkosodan aikana tuotanto ja ulkomaankauppa vähenivät, mikä aiheutti ongelmia maan elintarvikehuollolle. Vaikein ruokatilanne oli vuosien 1942–1943 välisenä talvena. Tällöin esimerkiksi rintamamiehillä ilmeni puutostauteja, ja erityisesti osalla nuoremmista miehistä ruoanpuutteesta johtuvaa yleistä heikkoutta. Tilanteen pelasti ruokatarvikkeiden tuonti lähinnä Saksasta ja sen vaikutuspiirissä olevista maista. Lisäksi rintamamiesten tilannetta helpottivat Pohjois-Suomessa olevat saksalaisjoukot, jotka muonittivat 50000 vastuualueellaan olevaa suomalaissotilasta. Huolimatta pitkien kuljetusmatkojen mukanaan tuomista käytännön ongelmista, yksitoikkoisesta ruuasta ja rajoitetuista annoksista rintamamiesten muonitus onnistui tyydyttävästi. Rintamamiesten keskuudessa esiintyi jatkosodan aikana kaikkiaan 300 sairaalahoitoa vaatinutta puutostautitapausta, mitä voidaan pitää varsin pienenä määränä.[37]

Vuonna 1942 taistelut jatkuivat hajanaisesti Syvärillä ja Kiestingissä. Suomalaisten ainoaksi hyökkäyssotatoimeksi koko asemasodan aikana jäi Suursaaren valtaus maaliskuussa.[38]
4. kesäkuuta Mannerheim täytti 75 vuotta, ja hänet ylennettiin Suomen marsalkaksi. Päivä määrättiin puolustusvoimain lippujuhlapäiväksi. Helsingissä ilmoitettiin nimettävän katu hänen kunniakseen. Adolf Hitler vieraili yllättäen Mannerheimin syntymäpäivillä Immolassa ja valitteli, ettei ollut voinut Romanian öljyn varmistamiseksi Saksalle tehdä mitään Suomen hyväksi talvisotaa ennen tai sen aikana. Suomalaisten nauhoittamasta Hitlerin ”yksinpuhelusta” selkeni Suomen sodanjohdolle myös Neuvostoliiton asevarustelun taso, joka oli yllättänyt Hitlerin. Vastavierailullaan Saksaan Mannerheim oli saanut ilmeisesti lisää informaatiota Saksan ”idänretkestä”, koska paluunsa jälkeen arvioi puolustusministeri Waldenille Saksan ”idänretken” päättyvän katastrofiin.
Neuvostoliittolaiset lähettivät sotilasosaston suomalaisten rintamalinjan taakse Rukajärven tienoille. Suomalaiset kuitenkin kukistivat yrityksen lyhyellä takaa-ajolla.
Saksan kärsittyä tappion Stalingradissa alettiin Suomessa pyrkiä ottamaan etäisyyttä Saksaan. Eduskunta alkoi osoittaa tyytymättömyyttä Rytiä kohtaan, mikä ilmeni ulkoministeri R.J. Wittingin arvostelusta Rytin allekirjoitettua antikomintern-sopimuksen. Eduskunta kieltäytyi jatkamasta Rytille myönnettyä valtalakia. Tämä ei kuitenkaan estänyt hänen uudelleenvalintaansa kahden vuoden lisäkaudeksi helmikuussa 1943. Pääministeri Rangellin hallitus kuitenkin vaihdettiin vähemmän saksalaismieliseen Edwin Linkomiehen johtamaan hallitukseen. Hallitus pysyi koossa pääasiassa sosiaalidemokraattien valtiovarainministerin Väinö Tannerin ansiosta.
Ensimmäiset rauhanneuvottelut
Rauhasta käytiin neuvotteluja läpi koko vuoden, mutta sopimukseen ei päästy. Neuvostoliitto ilmoitti jo 8. helmikuuta olevansa halukas rauhaan. Yhdysvallat vaati Suomen itsenäisyyden säilyttämistä, ja Neuvostoliiton suurlähettiläs Washingtonissa, A. Litvinov, ilmoittikin ettei Neuvostoliitto aikonut kokonaisuudessaan miehittää Suomea. Suomalaiset saivat saman vakuutuksen Tukholmasta Aleksandra Kollontailta. Suomi vaati rauhanneuvotteluiden pohjaksi vuoden 1939 rajoja, mutta Neuvostoliitosta saatiin tieto, että Suomen edustaja on tervetullut Moskovaan neuvottelemaan mutta Suomen ehdotukseen ei tule sisältyä sille ennen sotaa kuulumattomia alueita.
Rauhanehdot lyötiin lukkoon liittoutuneiden kesken Teheranin konferenssissa joulukuussa. Josif Stalinin ehtoihin kuuluivat vuoden 1940 rauhan rajat, Hanko tai Petsamo pysyvästi Neuvostoliitolle ja puolien sotavahinkojen korvaaminen, saksalaisten karkottaminen maasta ja demobilisaatio. Jotta Suomi olisi helpommin saatu myöntymään rauhaan, Churchill ja Roosevelt ehdottivat, että Viipuri jätettäisiin Suomelle, mutta Stalin vaati Viipuria ehdottomasti Neuvostoliitolle ja kieltäytyi edes keskustelemasta asiasta.[39] Kun Suomen uusi hallitus tiedusteli keväällä 1944 rauhanehtoja, se ei voinut niitä edelleenkään hyväksyä.
Helsingin suurpommitukset
Suomi hylkäsi mahdottomiksi arvioimansa rauhanehdot huhtikuussa 1944. Neuvostoliitto pyrki taivuttamaan Suomen rauhaan Helsingin suurpommituksilla (”rauhanpommitukset”) helmikuun aikana. Neuvostoliitto halusi nopean ratkaisun sodalle jotta se pystyisi keskittämään joukkonsa Berliinin valtaukseen.
pienoiskuva|400px|Mannerheim ja Ryti tarkastavat joukkoja Ensossa 4. kesäkuuta 1944.

Neuvostoliiton suurhyökkäys 1944
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.

Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista.[40] Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen[40] (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä.
Moskovassa oli jo ennen hyökkäystä valmistauduttu siihen, että Suomi miehitettäisiin. Suomen hallitus ilmoitti 22. kesäkuuta, rintaman ollessa luhistumaisillaan, Moskovaan olevansa halukas luopumaan sodasta ja katkaisemaan suhteensa Saksaan. Neuvostoliitto vaati vastauksessaan ehdotonta antautumista. Samana päivänä Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop saapui maahan ja ilmoitti, että Saksa jatkaisi tuen antamistaan vain jos Suomi solmisi liiton Saksan kanssa ja jatkaisi sotimista.
Saksalaiset vaativat Suomelta sitoutumista sotaan, koska Narvan rintama oli heille tärkeä. Presidentti Risto Ryti teki saksalaisten kanssa 26. kesäkuuta ns. Ryti–Ribbentrop-sopimuksen, joka velvoitti Suomea olemaan neuvottelematta erillisrauhaa ja lisäsi saksalaisten materiaalitoimituksia. Sopimuksen merkitystä on kuitenkin 2000-luvun alussa kyseenalaistettu. Rytin allekirjoittaessa kirjeensä Adolf Hitlerille pääosa saksalaisista panssarintorjunta-aseista, syöksypommittajista, rynnäkkötykeistä ja jalkaväkidivisioonista oli jo Suomessa tai matkalla. Ryti-Ribbentrop-sopimus ei ollut sitova valtiosopimus vaan ainoastaan Rytin henkilökohtainen vakuutus siitä, ettei hän tasavallan presidenttinä toimiessaan tee erillisrauhaa. Erillisrauha tehtiin sen jälkeen kun Ryti oli eronnut tehtävästään ja eduskunta oli poikkeuslailla valinnut marsalkka Mannerheimin presidentiksi.
Neuvostoarmeija valloitti Petroskoin 28. kesäkuuta 1944. Syväriltä suomalaiset onnistuivat vetäytymään järjestyneesti, kun taas Kannaksella joukot olivat monin paikoin hajaantuneet. Rintamaorganisaatio kesti kuitenkin etulinjan suuriakin menetyksiä, jos tykistön tulenjohto, panssarintorjunta ja konetuliaseitten verkko vain säilyivät. Etulinjasta luvatta jopa yksiköittäin irtautuvat joukot olivat kuitenkin suomalaisille ongelma, joka vaikutti suuresti taistelun lopputulokseen.[40]
Valkeasaaresta on Viipuriin noin sadan kilometrin matka, jonka taittamiseen puna-armeija käytti kymmenen päivää. Vaikka suomalaisten vetäytymisvauhti oli siten keskimäärin noin kymmenen kilometriä päivässä, mitä voidaan pitää sotilaallisesti onnistuneena suorituksena. Se aiheutti kuitenkin suomalaisille suuria ongelmia, jotka ilmenivät muun muassa Viipurin nopeana menetyksenä ja karkuruutena.[40]
Puolustustaistelussa suomalaisten tukena oli myös saksalaisia joukkoja. Erityistä merkitystä Kannaksen torjuntataisteluille on sanottu olleen Saksan jo aikaisemmin toimittamalla panssarintorjunta-aseistuksella, koska suomalaisten käytössä ollut pst-tykistö ei ollut tehokas neuvostojoukkojen uusimpia Klim Vorošilov ja Josif Stalin -panssareita vastaan. Kannaksen puolustustaistelun taistelulennoista suoritti lyhyen aikaa hyvin merkittävän osan saksalainen Lento-osasto Kuhlmey, erityisesti maataistelukoneita, huoltoyhteyksiä ja huoltoa vastaan suunnatuin iskuin, mutta materiaalinen ilmaherruus oli neuvostoliittolaisten. Yleisimmän arvion mukaan kenttätykistön taitava keskittäminen ja hyvä yhteistoiminta sitkeästi taistelleen jalkaväen kanssa auttoivat suomalaisia ainoina toisessa maailmansodassa pysäyttämään Neuvostoliiton strategisen suurhyökkäyksen Talin–Ihantalan taistelussa 25. kesäkuuta – 9. heinäkuuta 1944, Äyräpäässä–Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Joidenkin historioitsijoiden mielestä Saksan tuki oli torjuntataistelun onnistumiselle ratkaisevan tärkeää.
Syväriltä puna-armeijan eteneminen jatkui niin sanottuna Itä-Karjalan suurhyökkäyksenä, mutta se pysäytettiin kiivaissa taisteluissa U-asemassa Impilahden–Jänisjärven tasalla. Myös pohjoisessa suomalaiset vetäytyivät. Vanhan rajan Ilomantsissa ylittäneet yli kahden divisioonan vahvuiset joukot torjuttiin ja tuhottiin 9. elokuuta päättyneessä Ilomantsin taistelussa.

Heinäkuun puolenvälin jälkeen tilanne Kannaksella vakiintui ja Aleksandra Kollontai ilmoitti 12. heinäkuuta ruotsalaisten välityksellä, että ehdottoman antautumisen vaatimus oli johtunut hänen ”väärinkäsityksestään”. Neuvostoliitto luopui ehdottoman antautumisen vaatimuksesta ja Ruotsin kautta ilmoitettiin Mannerheimille, että Neuvostoliitto oli valmis aselepoon edellyttäen, että sen allekirjoittaisi Mannerheim eikä silloisen hallituksen edustaja. Ryti erosi 1. elokuuta ja Mannerheim nimitettiin hänen seuraajakseen. Mannerheim nimitti uuden hallituksen 7. elokuuta.
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44500 ja Itä-Karjalassa noin 19500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96400 miestä.
Professori Heikki Ylikangas tulkitsee eri lähteitä siten, että Neuvostoliitto vähensi Suomen rintaman sotatoimien merkitystä kesän 1944 kuluessa. Hänen mukaansa muun muassa Mannerheim piti Suomen tilannetta toivottomana vielä esimerkiksi 16. ja 18. kesäkuuta. Päämajassa tapahtui selkeä suunnanmuutos 19. kesäkuuta Mannerheimin saatua eversti Aladár Paasoselta tiedusteluaineistoa, jonka mukaan Neuvostoliitto ei tähdännyt Suomen miehittämiseen vaan rauhaan. Ylikangas tulkitsee Neuvostoliiton sotatoimien pääpainopisteen olleen eteläisemmässä Euroopassa, jossa Saksan hyökkäyksen torjuminen oli tärkeintä.[41]
Sotavangit

Neuvostoliittolaisten sotavankien määrä Suomessa on arvioitu olleen noin 64000 henkeä. Näistä 56000 vankia oltiin otettu jo vuonna 1941. Noin 2700 vankia vaihdettiin saksalaisten itämerensuomalaisiin, joita oli noin 2200. Vuoden 1942 huonon sadon takia nälkään kuoli monia sotavankeja. Neuvostoliittolaisia sotavankeja kuoli 18318 suomalaisilla sotavankileireillä.
Suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2377. Kotimaahan palautettiin 1969 henkeä. Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3402, leirillä kuoli 1388 ja kotiutettuja oli 1938 eli 57 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka.[42]
Rauha

Rytin erottua tehtävistään ja 4. elokuuta virkaan astunut uudeksi presidentiksi valittu Mannerheim katsoi elokuun puolivälissä Rytin tekemän Ribbentrop-sopimuksena tunnetun henkilökohtaisena kirjeenä lähetetyn vakuutuksen olevan pätemätön sitomaan Suomea Saksaan. Rauhanehdot saatiin elokuun lopussa. Neuvostoliiton ehtona aselevolle oli suhteiden katkaiseminen Saksaan. Eduskunta äänesti 2. syyskuuta suhteiden katkaisemisen puolesta äänin 113–43 ja Neuvostoliitto oli valmis aloittamaan aselevon 4. syyskuuta 1944 kello 8.00 sillä edellytyksellä, että Suomi tiedottaa suhteiden katkaisemisesta Saksaan. Suomalaiset lopettivat sotatoimet tuona ajankohtana, mutta neuvostoliittolaiset jatkoivat tulitusta vielä vuorokauden, mikä ilmeisesti johtui tiedotteen julkaisun viivästymisestä.[43]
Rauhanehtoina oli Saksasta irtautuminen ja saksalaisjoukkojen karkottaminen maasta huolimatta siitä että samaan aikaan armeija tuli saattaa rauhanaikaiselle kannalle eli joukot kotiuttaa. Suomen ja Saksan välille puhkesi Lapin sota. Neuvostoliitto painosti Suomea taisteluihin, mutta vetäytyminen toteutettiin aluksi saksalaisten kanssa salaisesti sovitun yhteisen aikataulun mukaan. Merkittävämmät sotatoimet alkoivat suomalaisten 1. lokakuuta tekemällä Tornion maihinnousulla ja kiivailla taisteluilla Tornionlaaksossa. Saksalaisarmeija vetäytyi hyvässä järjestyksessä pohjoista kohti, motorisoitujen jälkijoukkojen taistellessa perässä tulevien suomalaisjoukkojen kanssa. Saksalaisjoukot vetäytyivät Norjaan ja valmiiksilinnoitettuun puolustuslinjaan Käsivarren Lapissa. Koska Suomen armeijan pääjoukot tuli kotiuttaa joulukuun alussa 1944, tuli sodan loppuvaiheesta ”lasten ristiretki”, jossa armeijan kantahenkilökunta johti vain nuorimpia ikäluokkia.
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta välirauha:
Suomi luovutti Neuvostoliitolle talvisodassa menetettyjen alueiden lisäksi Petsamon ja joutui vuokraamaan Porkkalan 50 vuodeksi ja takaamaan sinne Neuvostoliiton sotilaille vapaan pääsyn Suomen alueiden kautta.
Saksan joukot oli karkotettava maasta ja saksalaisten omaisuus luovutettava liittoutuneille.
Suomen oli supistettava armeijansa vahvuus 42000 mieheen.
Sotakorvauksia tuli maksaa 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria kuudessa vuodessa, ja korvata kaikki luovutetulta alueelta viety ja hävitetty omaisuus.
Neuvostoliiton vastaiset ja ”fasistiset” järjestöt (muun muassa Lotta Svärd) piti lakkauttaa pysyvästi.
Sotarikolliset piti tuomita.
Jatkosodan loppu käytännössä sammutti myös Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, jossa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni.
Jatkosodan aikana Suomeen siirretyt inkerinsuomalaiset piti välirauhanehtojen mukaan palauttaa takaisin Neuvostoliittoon. Heitä kohtasi Neuvostoliitossa karkottaminen Siperiaan.
Neuvostoliitto määritteli Suomen rauhanehdot ja aluemenetykset länsi-liittolaisilleen jo etukäteen sodan alkuvaiheessa. Kun Britannian ulkonimisteri Anthony Eden matkusti joulukuussa 1941 Moskovaan tiivistämään sotilaallista yhteistyötä, Neuvostoliitto otti ensimmäisenä ehtona esiin 22. kesäkuuta 1941 vallinneen tilanteen, jonka mukaan Britannian olisi tunnustettava Baltian maiden, Kaakkois-Suomen, Itä-Puolan, Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan kuuluminen Neuvostoliittoon. Näiden lisäksi NL vaati osia Itä-Preussista, Petsamoa ja lisäksi tukikohtia Romaniasta ja Suomesta. Neuvostoliitto halusi kirjata kaikki luetellut ehdot salaisella lisäpöytäkirjalla. Brittien informoitua ehdoista amerikkalaisia nämä torjuivat ehdottomasti ehdotuksen salaisen lisäpöytäkirjan laatimisesta. Stalinin ehdotuksen katsottiin olleen Atlantinjulistuksen periaatteiden  vastainen. Brittihallitus ei periaatteessa katsonut vastustavansa Stalinin ehdotusta, mutta asiasta ei vain voitu päättää juuri sillä hetkellä.[44]
Suomen ja Saksan suhde jatkosodan aikana

Keskustelu jatkosodan alusta, suurhyökkäyksen yllätyksestä, torjuntavoitosta ja saksalaisten osuudesta jatkuu edelleen sekä muistelmakirjallisuudessa että tutkimuksissa. Sodan lopusta 1980-luvun loppuun asti käytiin keskustelua sodan alkamisesta, jossa nk. ajopuuteorian katsottiin selittävän Suomen tien sotaan. Suurhyökkäys-aiheessa perinteisen käsityksen mukaan Stalin tarvitsi voimat ensisijaisesti Saksaa vastaan. Hyökkäyksen jatkaminen käsketylle Kymijoen linjalle olisi edellyttänyt uusia suunnitelmia ja lisäjoukkojen keskityksiä, ja sitä taas yleistilanne ja vuodenajan vaihtuminen eivät olisi sallineet. Siksi Neuvostoliitto suostui neuvoteltuun erillisrauhaan, vaikka liittoutuneet olivat sopineet vaativansa Saksalta ja sen liittolaisilta antautumista. Suomalaiset katsoivat olevansa Saksan ”kanssasotijoita” omine päämäärineen eivätkä liittolaisia.
Keskustelu siitä, oliko Suomi liittoutunut Saksan kanssa vai sotiko se omaa erillistä sotaansa, erillissotateesi, on jatkunut Suomessa 2000-luvulle asti. Virallisen poliittisen näkemyksen mukaan Suomi ja Saksa eivät olleet liitossa (muun muassa presidentti Tarja Halosen lausunnot 60. voitonpäivän edellä[45]). Ulkomaisessa historiantutkimuksessa on pitkään ollut vallitsevana käsitys, että Suomi oli Saksan liittolainen.[46] Myös huomattava osa suomalaisia tutkijoita on sitä mieltä, että Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen. Jatkosotatutkimuksen perusteoksen, Markku Jokisipilän väitöskirjan ”Aseveljiä vai liittolaisia?” mukaan erillissodasta alettiin Suomessa puhua vasta silloin, kun sotaonni alkoi kääntyä ja Saksan häviö näyttää yhä selvemmältä. Vuonna 2008 myös historian professori Henrik Meinander otti kantaa erillissodan käsityksestä luopumisen puolesta[47] Lokakuussa 2008 Helsingin Sanomat teki kyselyn suomalaisten historian professoreiden keskuudessa. Vastanneista 28 professorista 16 (57%) mukaan Suomi ei käynyt jatkosodassa erillissotaa vaan oli natsi-Saksan liittolainen. Kuusi (21%) professoreista oli erillissodan kannalla, ja kuusi ei antanut suoraa vastausta.[48]
Liittonäkemyksen kannattajat kiinnittävät huomiota esimerkiksi siihen, että joukko korkea-arvoisia suomalaisupseereita sai etukäteen tietoja operaatio Barbarossasta siten, että jatkosota oli olennaisesti sidoksissa tähän operaatioon. Näin ollen Suomen jatkosotaa sellaisena kuin se käytiin ei olisi sodittu ilman Saksan merkittävää materiaalista ja strategista tukea. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä Suomen ja Saksan välille ei ollut solmittu liittosopimusta, mutta käytännössä Suomi oli Saksan liittolainen, sillä se kävi sotaa Saksan resursseilla ja aseilla, antaen Pohjois-Suomen saksalaisten käyttöön ja alistaen joukkojaan Saksan armeijan komennukseen. Varsinkin jatkosodan alkuvaiheessa Suomen operaatiot olivat täysin sidoksissa Saksan omiin operaatioihin ja niistä riippuvaisia. Samoin maiden turvallisuuspoliiseilla oli kiinteät suhteet.[47]
Sota-aikana saksalaisia kutsuttiin aseveljiksi, kuten myös Saksassa suomalaisia. Myös Suomen valtionjohto käytti termiä puhuessaan Saksasta.[49][50][51]
Katso myös

Ilomantsin torjuntavoitto 1944
Itä-Karjalan keskitysleirit
Itärintama (toinen maailmansota)
Jatkosodan suomalainen ilmatorjunta
Jatkosodan suomalaiset lentokoneet
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Jatkosodan vastarintaliike

Kesän 1944 ratkaisutaistelut
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941
Salpalinja
Suomen ilmavoimien historia – jatkosodan lentokoneet ja lentosota
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Tuntematon sotilas

Lähteet
Kirjat, aikakauslehdet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alftan, Robert (toim.)| title = Aseveljet: Saksalais-suomalainen aseveljeys 1942–1944| publisher = WSOY| year = 2005| version = Johdanto ja alaviitteet: Markku Jokisipilä}}
Glantz, David: The Siege of Leningrad 1941–44, MBI Publishing Company 2001
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia| publisher = Sotatieteen laitos, WSOY| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jokipii, Mauno| title = Jatkosodan synty: Tutkimuksia Saksan ja Suomen sotilaallisesta yhteistyöstä 1940–41| publisher = Otava| year = 1987| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 848}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2006| publisher = WSOY| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2009| publisher = WSOY Oppimateriaalit| year = 2006| version = 5. uud. p.}}
Historiallisia Tutkimuksia 148. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura.
Citation error, replace with{{cite book| author = Junila, Marianne| title = Kotirintaman aseveljeyttä: Suomalaisen siviiliväestön ja saksalaisen sotaväen rinnakkainelo Pohjois-Suomessa 1941–1944| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2000| version = Väitöskirja: Oulun yliopisto. Bibliotheca historica 61}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järventaus, Jorma jne.| title = Suomi sodassa| publisher = Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kijanen, Kalervo| title = Sukellushälytys| publisher = Sukellusveneveteraanit ry| year = 1977}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Peter Krosby| title = Nikkelidiplomatiaa Petsamossa 1940–1941| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1966| page = 240–243}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kulomaa, Jukka| title = Äänislinna. Petroskoin suomalaismiehityksen vuodet 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Suomen Historiallinen Seura| year = 1989| version = Historiallisia Tutkimuksia 148| page = 67–75}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laine, Antti| title = Suur-Suomen kahdet kasvot: Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941–1944| publisher = Otava| year = 1982| version = Väitöskirja, Joensuun yliopisto}}
Mannerheim, G.: Muistelmat II. Helsinki: Otava 1952.
Citation error, replace with{{cite book| author = Meinander, Henrik| title = | publisher = xx| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paasilinna, Erno| title = Maailman kourissa| publisher = Otava| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pranttila, Anneli| title = Rintamamiesten muonitus Suomessa sotavuosina 1939–1945| chapter = tiivistelmä| location = Helsinki| publisher = Helsingin yliopisto, Soveltavan kemian ja mikrobiologian laitos| year = 2006| version = Väitöskirja| accessdate = 14.6.2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Silvennoinen, Oula| title = Salaiset aseveljet: Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944| publisher = Otava| year = 2008| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Skyttä, Kyösti| title = Ei muuta kunniaa. Risto Rytin kujanjuoksu 1939–1945| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus, Kirjayhtymä| year = 1989}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – Jääkaudesta Euroopan unioniin| publisher = Otava| year = 2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ylikangas, Heikki| title = Yhden miehen jatkosota| publisher = Otava| year = 2009}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ziemke, Earl F.| title = Saksalaisten sotatoimet pohjolassa 1939–1945| publisher = WSOY| year = 1963}}
Päivälehdet

Verkko
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia 1–6| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1988| version = toim. Sotatieteen laitoksen sotahistorian toimisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moisala, U. E. & Alanen, Pertti (toim.)| title = Kun hyökkääjän tie suljettiin – Neuvostoliiton suurhyökkäys kesällä 1944 Karjalan kannaksella veteraanitutkimuksen ja neuvostolähteiden valossa| publisher = Sotatieteen laitoksen julkaisuja XXVI| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Siilasvuo, Ensio ym. (toim.)| title = Jatkosota: Kronikka| location = Jyväskylä Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1991 (2. painos 1997)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kuusela, Kari| title = Wehrmachtin panssarit Suomessa: saksalaiset panssariyksiköt Suomessa 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Wiking-divisioona Oy| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari (toim.)| title = Itsenäisyyden puolustajat -sarja| publisher = Weilin+Göös ym.| year = 2002–2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.)| title = Jatkosodan pikkujättiläinen| publisher = WSOY| year = 2005}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Drabkin, Artem & Irincheev, Bair (toim.)| title = Jatkosota puna-armeijan silmin| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2007| version = Suomeksi toim. Tiilikainen, Heikki & Laine, Jukka-Pekka}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan hyökkäystaisteluja 1941| publisher = Karttakeskus| year = 2007}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Näre, Sari & Kirves, Jenni  (toim.)| title = Ruma sota: Talvi- ja jatkosodan vaiettu historia| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rantanen, Paavo| title = Vaikea tie rauhaan: Suomi Saksan, Ruotsin ja Neuvostoliiton puristuksessa| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kankare, Vilho| title = Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Stalinin salainen jatkosota| publisher = Docendo| year = 2014| version = toim. Vihavainen, Timo & Manninen, Ohto}}
Elokuvia
Etulinjan edessä, elokuva JR 61:stä Syvärillä ja Kannaksella, Åke Lindman, 2004
Hiljaisuus, elokuva kaatuneitten evakuoimiskeskuksesta, ohjaus Sakari Kirjavainen, 2011
Hylätyt talot, autiot pihat, elokuva Laila Hietamiehen samannimiseen romaanista, kertoo Viipurin viimeisistä päivistä kesällä 1944, ohjaus Lauri Törhönen, 1999
Lupaus, elokuva lotista talvi- ja jatkosodassa, ohjaus Ilkka Vanne, 2005
Päämaja, elokuva Päämajan tunnelmista kesällä 1944, ohjaus Matti Kassila, 1970
Rintamalotta, elokuva lotista rintamalla jatkosodan aikaan, ohjaus Aarne Tarkas, 1956
Rukajärven tie, Olli Saarela, käsikirjoitus Antti Tuuri ja Olli Saarela, 1999
Tali-Ihantala 1944, Åke Lindman ja Sakari Kirjavainen, käsikirjoitus Stefan Foss, Benedict Zilliacus ja Esko Salervi, 2007
Tuntematon sotilas, Edvin Laine, 1955
Tuntematon sotilas, Rauni Mollberg, 1985
Tuntematon sotilas, Aku Louhimies, 2017
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help) Hakukone.
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help) Kirja-arvostelu teoksesta Pilke, Helena ja Kleemola, Olli: Elämää juoksuhaudoissa. Sotilaiden huvit ja harrastukset jatkosodan rintamilla. SKS, 2015.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Oliko suomalaisilla käytössään Karjalankannaksen taisteluissa 129 000 miestä?