Pyhä Ambrosius (n. 340 – 4. huhtikuuta 397) oli Milanon piispa ja merkittävimpiä kristillisen kirkon kirkkoisiä 300-luvulla. Miestä kunnioitetaan katolisuudessa, ortodoksisuudessa, anglikaanisuudessa ja luterilaisuudessa. Yhdessä Augustinuksen, Hieronymuksen ja Gregorius Suuren kanssa hänet lasketaan yhdeksi neljästä katolisen kirkon antiikin ajan kirkonopettajasta. Piispa on esimerkiksi mehiläisten, kynttilöiden valmistajien, kotieläinten, hanhien, Milanon, poliisien ja opiskelijoiden suojeluspyhimys. Hänen juhlaansa vietetään 7. joulukuuta. Pyhimyksen mukaan on nimetty alun perin vuosina 379–386 rakennettu basilika Basilica di Sant'Ambrogio Milanossa ja kirkko Sant'Ambrogio Firenzessä. Pyhä Ambrosius tunnetaan myös pyhän Augustinuksen kastajana.
Elämä
Maallinen ura
Ambrosius syntyi Rooman kansalaisena Augusta Treverorumissa, Gallia Belgican provinssissa nykyisen Saksan alueella, kristittyyn perheeseen. Hänen isänsä oli
Gallia Narbonensiksen prefekti, ja hänen äitinsä älystään ja hurskaudestaan tunnettu nainen. Legendan mukaan parvi mehiläisiä laskeutui hänen kasvoilleen kun hän makasi lapsena keinussa, ja jätti jälkeensä tipan hunajaa. Hänen isänsä katsoi tämän olevan merkki hänen tulevasta kaunopuheisuudestaan. Tämän vuoksi mehiläiset ja mehiläispesät esiintyvät usein Ambrosiuksesta tehdyissä kuvissa.

Isänsä varhaisen kuoleman jälkeen Ambrosius suuntasi kohti isänsä uraa, ja sai lakimiehen koulutuksen Roomassa opiskellen kirjallisuutta, lakia ja retoriikkaa. Preettori Anicius Probus antoi hänelle viran valtuustossa, ja teki hänestä noin vuonna 372 Ligurian ja Aemilian konsuliprefektin, asemapaikkanaan Mediolanum, joka oli jo tuolloin Rooman jälkeen Italian toiseksi merkittävin kaupunki. Ambrosius toimi virassa hyvin, ja hänestä tuli pian hyvin suosittu.
Milanon piispana
Milanon hiippakunta oli tuohon aikaan muun kirkon tavoin syvästi jakaantunut kolminaisuusoppia kannattavien trinitaarien ja sitä vastustavien areiolaisten välillä. Vuonna 374 Milanon piispa Auxentius kuoli, ja Nikean uskontunnustuksen kannattajat ja areiolaiset kilpailivat seuraajan virasta. Prefekti meni henkilökohtaisesti tuomiokirkkoon, jossa valinta toimitettiin, ehkäistäkseen suuremman mellakan syntyä, jota oli vaikea välttää kyseisessä tilanteessa. Tarinan mukaan hänet keskeytettiin huudolla "Ambrosius piispaksi!", johon muut yhtyivät, ja Ambrosius valittiin yksimielisesti piispaksi.
Ambrosius oli tilanteessa selvä valinta, koska hänet tunnettiin trinitiarianisuuden sympatisoijana, mutta hän oli hyväksyttävä myös areiolaisille, koska hän oli poliitikkona teologisesti neutraali. Ensin Ambrosius kieltäytyi virasta, johon hän ei ollut varustautunut millään tavalla — hän oli tuohon aikaan pelkkä kasteoppilas ilman minkäänlaista teologista koulutusta. Hän suostui ainoastaan keisarin tultua väliin, ja sai viikon sisällä kasteen ja pappisvihkimyksen, ja alkoi hoitaa Milanon piispan virkaa.
Piispana hän omaksui askeettisen elämäntavan, jakoi rahansa köyhille, antoi maansa kirkolle lukuun ottamatta siskolleen Marcellinalle annettua osaa, ja uskoi perheensä veljensä hoiviin.
Legendan mukaan Ambrosius lopetti välittömästi ja voimalla kaikki harhaopit Milanosta. Todellisuudessa hän toimi realistisemmin ja harkitsevammin, koska hänellä ei ollut käytettävissään argumentteja papistossa ja yläluokissa suosittua areiolaisuutta vastaan. Hän alkoi opiskella teologian alkeita Rooman seurakunnanvanhimman Simplicianuksen kanssa. Hän hyötyi hyvästä kreikan kielen taidostaan, joka oli tuohon aikaan lännessä jo melko harvinaista, opiskellessaan Raamattua ja Filon Aleksandrialaisen, Origeneen, Athanasioksen ja Basileios Kesarealaisen kirjoituksia. Viimeksi mainitun kanssa hän oli myös kirjeenvaihdossa. Hän sovelsi uusia tietojaan saarnaajana ja keskittyi erityisesti Vanhan testamentin tulkintaan. Hänen retoriset kykynsä tekivät vaikutuksen Augustinukseen, joka oli aiemmin ollut pettynyt kristillisiin saarnamiehiin.
Ambrosius ja areiolaiset
Vastakkainasettelussa areiolaisten kanssa Ambrosius sovelsi teologisia ja poliittisia keinoja, ja käytti hyödykseen kaunopuheisuuttaan yhtä hyvin kuin poliittista kokemustaan ja hyviä suhteitaan.
Gratianus, vanhemman Valentinianus I:n poika, oli trinitaari, kun taas nuorempi Valentinianus II omaksui areiolaisten näkemykset. Ambrosiuksen perustelut tai kaunopuheisuus ei saanut nuorta prinssiä kääntymään oikeaoppiseen uskoon. Itä-Rooman keisari Theodosius I oli myös omaksunut Nikean uskontunnustuksen, mutta hänen alamaisissaan oli samoin lukuisia areiolaisuuden kannattajia, erityisesti ylemmässä papistossa. Tässä hajaantuneessa tilanteessa kaksi areiolaisten johtajaa, piispat Palladius ja Secundianus, luottavaisina määräylivoimaansa, saivat Gratianuksen kutsumaan koolle kirkolliskokouksen, johon osallistuisivat valtakunnan kaikki osat. Gratianuksesta tämä vaikutti kohtuudenmukaiselta, mutta Ambrosius haistoi seuraukset, ja sai keisarin siirtämään asian läntisen kirkon piispojen päätettäväksi.
Kolmenkymmenen kahden piispan muodostama synodi kokoontui Aquileiassa vuonna 381. Ambrosius valittiin puheenjohtajaksi, ja Palladius, joka oli kutsuttu puolustamaan mielipiteitään, perääntyi, väittäen kokouksen olevan puolueellinen ja että koska kaikki valtakunnan piispat eivät olleet koolla, kokous ei voinut saada selville kristikunnan mielipidettä asiassa. Äänestyksessä Palladius ja Secundianus pantiin viralta.
Areiolaisten voima kuitenkin vain kasvoi, ja sen vastustaminen muodosti Ambrosiukselle suuren tehtävän. Vuonna 384 nuori keisari ja hänen äitinsä Justina sekä heidän mukanaan suuri joukko papistoa ja maallikoita, erityisesti sotilaita, kaikki areiolaisia, vaativat piispaa antamaan heidän käyttöönsä kaksi kirkkoa, toisen kaupungista ja toisen Milanon lähiseudulta.
Ambrosius kieltäytyi, ja joutui vastaamaan oikeuden edessä. Paikalla oli suuri joukko ihmisiä, joiden raivoisa kiihko säikäytti Valentianianuksen pappeja niin, että hänet päästettiin vetäytymään ilman kirkkojen luovuttamista. Seuraavana päivänä, kun hän oli toimittamassa jumalanpalvelusta kirkossa, kaupungin prefekti tuli paikalle suostuttelemaan häntä luovuttamaan ainakin Milanon lähellä sijainnut Portian kirkko. Koska Ambrosius vastusteli edelleen, oikeus määräsi tuomiokirkon ja Portian kirkot valmistettavaksi tulevaa pääsiäisjuhlaa varten, jolloin keisari ja hänen äitinsä tulisivat paikalle.
Oikeus vaistosi Ambrosiuksen kasvaneen suosion, ja päätti hillitä vaatimuksia kirkkojen saamiseksi. Se ei kuitenkaan onnistunut, ja Ambrosius joutui antoi seuraavan julistuksen: "Jos vaaditte minua itseäni, olen valmis: viekää minut vankilaan tai kuolemaan, en vastustele; mutta en tule koskaan pettämään Kristuksen kirkkoa. En tule huutamaan ihmisiä avukseni; tulen kuolemaan alttarin juurella ennemmin kuin jätän sen. Mellakoihin en rohkaise: mutta Jumala yksin voi rauhoittaa ne."
Tilanne ei koskaan edennyt niin pitkälle, että Ambrosiuksen päättäväisyys olisi koeteltu käytännössä.
Ambrosius ja keisarit

Jos keisarillinen hovi olikin tyytymätön Ambrosiuksen uskonnollisiin periaatteisiin ja johtoon, se kunnioitti suuresti hänen poliittisia kykyjään. Kun Magnus Maximus kaappasi vallan Galliassa, Valentinianus lähetti Ambrosiuksen kehottamaan tätä luopumaan vallasta, ja hän hoiti lähettilääntehtävänsä menestyksellä. Toisella vastaavanlaisella kerralla hän epäonnistui, ja vihollinen pääsi Italiaan ja valtasi Milanon. Justina ja hänen poikansa pakenivat, mutta Ambrosius jatkoi virassaan ja teki suuren työn auttaessaan sodassa kärsineitä.
Ambrosius taisteli kiihkeästi vanhan valtiouskonnon kannattajia vastaan heidän vastustaessaan kristityn keisarin käskyjä. Pakanallista osapuolta johti Symmachus, joka esitti Valentinianus II:lle pyynnön palauttaa Voiton alttari vanhalle paikalleen Rooman senaatin rakennuksessa sekä palauttaa Vestan neitsyiden kultti ja muut pakanalliset kulttimenot.
Ambrosius kirjoitti Valentinianukselle aiheesta kirjeen, jossa hän selitti, että pakanalliset jumalat olivat usein hylänneet omistautuneimmatkin palvojansa; että Rooman armeijan voitot olivat vain sen sotilaiden luontaisen miehuullisuuden ansiota, eivätkä jumalien ansiota; että nämä pakanat vaativat itselleen sellaista, mitä eivät halunneet suoda kristityille; että koska kristityt papit kieltäytyivät ottamasta maallisia palkkioita, ne tulisi kieltää myös pakanallisilta papeilta; että luonnon koko järjestelmä rohkaisi innovaatioita, ja että ne oli sallittu kaikille kansoille myös uskonnon alueella; että pakanalliset uhrimenot loukkasivat kristittyjä; ja että kristityn prinssin tehtävä oli tukahduttaa pakanalliset seremoniat. Pyyntö ja vastaus ovat säilyneet Symmachuksen ja Ambrosiuksen kirjeiden joukossa. Valentinianus hylkäsi Symmachuksen pyynnön.
Myöhemmin erästä piispaa syytettiin juutalaisvastaisen väkijoukon yllyttämisestä erään synagogan polttamiseen. Keisari Theodosius valmistautui antamaan määräyksen, että tämän oli uudelleenrakennutettava se. Ambrosius sai keisarin luopumaan tästä – ei siksi, että kyseinen piispa ei olisi ollut vastuussa synagogan polttamisesta, vaan siksi, että se olisi osoittanut myötämielisyyttä juutalaisia kohtaan. Hän toi esiin vastaavanlaisia tapahtumia lähihistoriasta: kun useiden varakkaiden kodit poltettiin Roomassa; kun Konstantinopolin piispan asunto poltettiin; sekä kun useita kristillisiä kirkkoja poltettiin Julianus Luopion valtakaudella, minkä Ambrosius laittoi juutalaisten nimiin. Ambrosiuksen mielestä kristittyjen ei tullut avustaa pakanoiden, harhaoppisten tai juutalaisten palvontapaikkojen rakentamisessa, ja muistutti, kuinka jotkut kristityt maallikot olivat alkaneet sanoa keisari Maximuksesta "hänestä on tullut juutalainen", koska hän määräsi Rooman poltetun synagogan uudelleenrakennutettavaksi. Ambrosius ei kuitenkaan vastustanut synagogan polttamisesta vastuussa olleiden rankaisemista.
Tehostaakseen sanojaan Ambrosius kieltäytyi jakamasta ehtoollista, kunnes riita oli sovittu. Näin hän piti tavallaan koko seurakuntaa hengellisenä panttivankinaan. Myöhemmin hän kielsi ehtoollisen keisari Theodosiukselta, koska tämä oli surmauttanut 7000 henkeä Thessalonikassa vuonna 390. Kielto peruttiin vasta useiden kuukausien katumusharjoitusten jälkeen. Tämä osoittaa, kuinka vahva asema Ambrosiukselle oli valtakunnan läntisissä osissa, jopa vahvaa keisaria vastaan – vastakohtana muun muassa Johannes Khrysostomokselle, joka kärsi muutamia vuosia myöhemmin Konstantinopolissa tappion paljon heikompaa keisaria vastaan.
Ambrosiuksen suuri vaikutus Theodosiukseen näkyy muun muassa siinä, että hän sai tämän antamaan vuonna 391 joukon määräyksiä, jotka olivat luonteenomaisempia Ambrosiukselle kuin Theodosiukselle. Määräykset tekivät lopuista pakanallisista juhlapäivistä, joista ei ollut vielä tullut kristillisiä, tavallisia arkipäiviä, sekä kielsivät kaikki pakanalliset uhrimenot ja jumalankuvien palvomisen.
Ambrosius pakeni Milanosta vuonna 392 Valentinianus II:n salamurhan ja Eugeniuksen vallankaappauksen jälkeen. Kun Theodosius lopulta voitti, hän rukoili keisaria antamaan anteeksi niille, jotka olivat tukeneet Eugeniusta. Theodosius kuoli Milanossa vuonna 395 pian saatuaan koko valtakunnan haltuunsa. Ambrosius itse kuoli kaksi vuotta myöhemmin, 4. huhtikuuta 397. Häntä seurasi Milanon piispana Simplicianus. Ambrosiuksen ruumis on edelleen nähtävänä St. Ambrogion kirkossa. Se on vanhin tunnettu säilynyt historiallisen henkilön ruumis Egyptin ulkopuolelta. Samassa kirkossa ovat myös kahden sataluvun marttyyrin ja Milanon suojeluspyhimyksen, Pyhän Gervasiuksen ja Pyhän Protasiuksen, jäännöksiksi uskotut reliikit.
Teologia ja kirjoitukset
pienoiskuva|200px|Divi Ambrosii Episcopi Mediolanensis Omnia Opera, 1527.
Vaikka Ambrosius rinnastetaan useimmiten Augustinukseen, Hieronymukseen ja Gregorius Suureen, häntä verrataan luonnollisimmin Hilariukseen. Ambrosius oli ennen kaikkea kirkkopoliitikko ja piispa, jonka arvovalta oli ehdoton. Ambrosiuksen vaikutusvalta oli suurempi kuin Konstantinopolin tai Rooman piispan, ja hänen työnsä tuloksena kirkon valta suhteessa keisariin ja maallisiin vallanpitäjiin kasvoi. Teologina Ambrosiusta ei arvosteta yhtä korkealle; on kuitenkin otettava huomioon, että hän sai varsin myöhään teologisen koulutuksensa suuntautuessaan maallisiin hallintotoimiin ja lakiopintoihin nuoruudessaan.
Eksegetiikassa Ambrosius oli Hilariuksen tavoin aleksandrialaisen koulukunnan edustaja. Dogmatiikassa hän seurasi Basileios Kesarealaista ja muita kreikkalaisia kirjoittajia, mutta käsitteli aiheita silti selvästi läntisen kirkon näkökulmasta. Tämän vuoksi hän painotti enemmän ihmiskunnan syntisyyttä ja Jumalan armoa, sekä uskon merkitystä yksityisen kristityn elämässä. Hänen merkittävimmät teoksensa tällä alalla olivat:
De fide ad Gratianum Augustum
De Spiritu Sancto ("Pyhästä Hengestä")
De incarnationis Dominicae sacramento ("Herran lihaksitulemisen sakramentista")
De mysteriis ("Mysteereistä")
Ambrosiuksen tietoisuus omasta piispan roolistaan vahvisti kirkon syntymässä ollutta doktriinia ja virkakäsityksiä, kun taas hänen askeettinen elämänsä, joka jatkoi hänen nuorena saamaansa stoalaista ja cicerolaista koulutusta, auttoi häntä levittämään korkeaa kristillistä etiikkaa. Myös hänen askeettiset kirjoituksensa saivat paljon vaikutteita Basileiokselta. Hänen asketismia, virkaa ja moraalia käsitteleviin teoksiinsa kuuluu mm. seuraavat:
De officiis ministrorum ("Pappien viroista")
De virginitate ("Neitsyydestä")
De viduis ("Leskistä")
De paenitentia ("Katumuksesta").
De virginiis ("Neitsyistä")
Exhortatio uirginitatis ("Kehotus neitsyyteen")
Edelliseen ryhmään liittyvät myös hänen sosiaalista oikeudenmukaisuutta ja kristillisen lähimmäisenrakkauden velvoitetta käsittelevät teoksensa, mm.
De Tobiae ("Tobiaksesta")
De Nabuthae ("Nabuthasta")
De Helia et ieiunia ("Eliaksesta ja paastosta")
Muita kirjoituksia:
Saarnamaisia kommentaarioita Vanhan testamentin kertomuksiin, kuten Hexaemeron (luomisesta) ja Abraham (Abrahamista), sekä Psalmien kirjaan ja Luukkaan evankeliumiin.
91 kirjettä
Joukko hautajaispuheita
Lisäksi hänen nimissään liikkui pitkään Ambrosiuksen nimiin laitettu kommentaario Paavalin kirjeisiin. Nykyisin tämän teoksen kirjoittajana käytetään nimitystä Ambrosiaster: kirjoitusten teologia on kuitenkin hyvin lähellä Ambrosiusta.
Augustinus, joka itse kuvailee kääntyneensä lopullisesta vasta Ambrosiuksen saarnojen vaikutuksesta, kirjoitti olevansa enemmän velkaa Ambrosiukselle kuin kenellekään muulle kristilliselle kirjoittajalle apostoli Paavalia lukuun ottamatta.
Kirkkomusiikki
Ambrosius sävelsi useita hymnejä, saaden alkusykäyksen Hilariuksen esimerkistä ja areiolaisten psalmien menestyksestä. Ne ovat tyyliltään arvokkaan yksinkertaisia, ja ne olivat merkityksellisiä paitsi itsessään myös mallina myöhempien aikojen hymneille. Jokaisessa näistä hymneistä oli kahdeksan nelirivistä stanzaa, ja ne oli kirjoitettu tiukassa jambisessa tetrametrissä. Ambrosiuksen katsotaan olleen ensimmäinen, joka esitteli antifonantin laulumenetelmän, jossa kuoron toinen puoli vastaa toiselle.
Tunnetuimmat Ambrosiuksen hymnit ovat:
Deus Creator Omnium
Aeterne rerum conditor
Jam surgit hora tertia
Veni redemptor gentium (jouluhymni)
Te Deum -hymniä pidettiin 1800-luvun lopulle asti yksiselitteisesti Ambrosiuksen kirjoittamana, mutta nykytutkimuksen mukaan se on pikemminkin Nicetas Remesialaisen käsialaa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa häneltä ovat virret 16 ja 549.
Ambrosius ja lukeminen
Augustinus kertoo teoksessaan Tunnustukset mielenkiintoisen Ambrosiukseen liittyvän anekdootin:

Augustinus siis katsoi asian olevan mainitsemisen arvoisen, ja siitä voidaan päätellä, että kyky lukea äänettä ja huulia liikuttamatta oli tuohon aikaan poikkeuksellinen — yleensä ihmiset osasivat lukea vain ääneen. Tämän vuoksi Ambrosiusta pidettiin hyvin oppineena.
Ambrosius pyhimyksenä
Ambrosius tunnetaan oppineisuuden, opiskelijoiden ja koululaisten, mehiläiskasvattajien, kynttiläntekijöiden, mehiläisten ja muiden kotieläinten sekä Milanon kaupungin ja hiippakunnan suojelijana. Hänen muistopäivänsä on 7. joulukuuta.
Katso myös
Ambrosialaiset — Milanossa syntyi 1300-luvullta lähtien useita veljeskuntia, joita kutsutaan ambrosialaisiksi. Niiden yhteydet Ambrosiukseen ovat kuitenkin hatarat.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Early Christian writings Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Christian Classics Ethereal Library Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Article ([{{fullurl:{{{1}}}|action=edit}} edit]| [[Talk:{{{1}}}|talk]]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=history}} history]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=protect}} protect]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=delete}} delete]| [{{fullurl:Special:Whatlinkshere/{{{1}}}|limit=999}} links]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=watch}} watch]| | )

Luokka:Kirkkoisät
Luokka:Kirkonopettajat
Luokka:Virsirunoilijat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Mikko Johannes Salo (s. 1979 Oulu)[1] on suomalainen matemaatikko ja professori. Hän on toiminut  Jyväskylän yliopistossa matematiikan professorina vuodesta 2013. Aluksi virka oli määräaikainen, mutta elokuussa 2016 professuuri vakinaistettiin.
Nuoruus
Mikko Salo syntyi Oulussa. Lääkärinä toimineen perheen isän työn vuoksi perhe muutti Rovaniemelle.[2] Rovaniemellä vaikutti moninkertainen telinevoimistelun Suomen mestari Jorma Kauttio, joka sai Mikon innostumaan lajista.[2] Urheiluvuosinaan Salo saavutti nuorten SM-hopeaa ja pronssia eri telineiltä.[2] Hän voimisteli myös nuorten maajoukkueessa. Hänen paras saavutuksensa oli joukkuekilpailun Pohjoismaiden mestaruus vuonna 1997.[2] Hän lopetti aktiiviuransa lukioaikana. Ylioppilaaksi hän kirjoitti 1998 Ounasvaaran lukiosta.[2]
Lukion jälkeen Salo opiskeli Oulun yliopistossa matematiikkaa. Hänen opettajiaan oli mm. professori Lassi Päivärinta, jonka vaikutuksesta Salo kiinnostui inversio-ongelmista.[2] Sittemmin niistä muodostui hänen oma tutkimusalansa.
Akateeminen ura
Mikko Salo valmistui jo 22-vuotiaana Oulun yliopistosta filosofian maisteriksi 2001.[3] Tohtoriksi hän väitteli Helsingin yliopistossa 2004.[3] Salon väitöskirja liittyi sovelletun matematiikan alaan.[4]
Valmistumisen jälkeen Salo on toiminut erilaisissa tutkimus- ja opetustehtävissä kotimaisissa ja ulkomaisissa yliopistoissa. Salo on Oulun ja Helsingin yliopistojen soveltavan matematiikan dosentti.[3] Hän on ollut vierailevana tutkijana mm. Seattlessa Washingtonin yliopistossa ja Kalifornian yliopistossa.[2] Seattlen yliopistossa hän vietti vuonna 2005 saamansa apurahan turvin kolme vuotta tutkijana professori Georg Uhlmannin tutkimusryhmässä.[2]
Vuonna 2012 Salo sai Euroopan tutkimusneuvoston (ERC) Starting Grant -rahoituksen 2012 tutkimustyötään varten.[1] Ennen nimitystään professoriksi hän työskenteli akatemiatutkijana Helsingin yliopistossa.[3]
Professoriksi
Mikko Salo nimitettiin elokuun alussa 2013 Jyväskylän yliopistoon viideksi vuodeksi määräaikaiseksi matematiikan professoriksi.[3] Professuurin erityisalana ovat inversio-ongelmien tutkimus ja alan opetuksen kehittäminen matematiikan ja tilastotieteen laitoksella.[3] Vakinaiseksi professoriksi hänet nimitettiin elokuun alussa 2016.[4]
Pääalansa inversio-ongelmien lisäksi Salo on opettanut mm. Fourier-analyysiä ja jakaumateoriaa sekä erityyppisten topologisten avaruuksien teoriaa.[5]
Tutkijana
Matemaatikkona Mikko Salo on erikoistunut matemaattisen analyysin, geometrian ja matemaattisten sovellusten tutkimiseen.[6] Hänen tutkimuksessaan painottuvat matematiikan käytännön sovellukset.
Professori Salon tärkein tutkimusala ovat inversio- eli käänteisongelmat. Hän on tehnyt aiheeseen liittyvää tutkimusta osittaisdifferentiaaliyhtälöiden sovelluksista lääketieteellisessä kuvantamisessa.[6] Tutkimuksen avulla pyritään kehittämään ratkaisuja esim. syöpäkasvainten löytämiseksi.[2]
Toinen tärkeä tutkimusalue ovat inversio-ongelmat differentiaalisessa geometriassa ja kyseisen tutkimuksen sovellukset seismisessä kuvantamisessa ja mittauksessa.[6] Hän on laatinut maanjäristysten perusteella erilaisia matemaattisia malleja.[1] Niitä pyritään hyödyntämään maapallon rakenteen tutkimuksessa. Tutkimusaiheella on takanaan jo pitkä historia. Salon tarkastelemaa seismisten mittausten ja maapallon rakenteen pulmaa on vuoteen 2015 mennessä tutkittu jo yli sata vuotta.[1]
Mikko Salon tutkimusryhmä on osa Suomen Akatemian nimeämää Inversio-ongelmat -huippututkimusyksikköä, joka toimii Jyväskylän ja Helsingin yliopistojen yhteistyönä.[6] Tutkimusyksikkö toimii vuosina 2012–2017.
Professori Salo on julkaissut matematiikan alalta 65 tutkimusta, joista 45 on ilmestynyt vertaisarvioiduissa ja korkeatasoisissa tiedelehdissä.[4]
Tunnustuksia ja huomionosoituksia
Professori Salo on saanut useita palkintoja ansioistaan matematiikan alalla. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin tieteellisestä rohkeudesta Suomen Akatemian palkinto.[1] Kansainvälinen inversio-alan Cálderon-palkinto hänelle myönnettiin 2013.[1] Hän sai joulukuussa 2014 Suomalaisen Tiedeakatemian jakaman Väisälän palkinnon.[1]
Lähteet

Aiheesta muualla
 Jyväskylän yliopiston matematiikan ja tilastotieteen laitos. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Suomen Akatemia.

Luokka:Suomalaiset matemaatikot
Luokka:Suomalaiset professorit
Luokka:Jyväskylän yliopiston professorit
Luokka:Vuonna 1979 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt


Intel on yhdysvaltalainen monikansallinen teknologiayhtiö ja yksi maailman suurimpia puolijohteiden valmistajia
Intelin tunnetuimpia tuotteita ovat mikroprosessorit. Yhtiö valmistaa myös tietokoneiden piirisarjoja, grafiikkasuorittimia ja muita komponentteja, sekä verkkolaitteita, mukaan lukien langattomat verkkolaitteet ja matkapuhelimet, sekä flash-muistia. Intel kehitti PC-yhteensopivien tietokoneiden suorittimien x86-käskykannan ja on maailman suurin näiden suorittimien valmistaja. Intel on sittemmin piirisarjoillaan ja teknologiamäärittelyillään vahvistanut otettaan PC-markkinoista.
Yrityksen pahin kilpailija on historiallisesti ollut AMD, jonka kanssa Intel on kamppaillut PC-suorittimien markkinoista. Viime vuosina Intelille on syntynyt useita kilpailijoita mobiililaitteiden yleistyttyä ja kilpailijoiden kehitettyä uusien suoritinteknologioita. Näitä kilpailijoita ovat muiden muassa Samsung Electronics, Qualcomm ja STMicroelectronics.
Historia

Intelin perustivat vuonna 1968 Gordon E. Moore ja Robert Noyce. Kolmas työntekijä oli Andrew Grove, joka johti yhtiötä pitkälle 1990-luvulle. Mukana oli myös pääomasijoittaja Arthur Rock, joka ei toiminut aktiivisesti yhtiössä. Yhtiön osakkeiden kokonaisarvo oli heinäkuussa 2006 noin 100 miljardia dollaria.
Vuonna 1991 Intel ryhtyi käyttämään 200 millimetrin piikiekkoja.[1]
Vuonna 1995 Intel sai StrongARM-suoritinsarjan DEC:ltä.[2]
Vuonna 1999 Intel ryhtyi käyttämään tuotannossa 300 millimetrin piikiekkoja.[1]
Vuonna 2003 Intel ilmoitti StrongARM-suoritinsarjan päättymisestä ja kehotti siirtymään XScale-sarjaan.[2]
Vuonna 2006 Intel myi XScale PXA ARM -pohjaisen suoritinsarjan Marvel Technology Groupille.[3]
Vuoden 2007 kolmannella neljänneksellä Intel osti Havok-nimisen ohjelmistoyhtiön.[4]
Toukokuussa 2008 Intel ilmoitti siirtyvänsä käyttämään 450 millimetrin piikiekkoja.[1] 450 millimetrin piikiekkoja arvioitiin ryhdyttävän käyttämään viimestään vuonna 2012.[1]
Intel haastoi Nvidian oikeuteen helmikuussa 2009 prosessoreitaan tukevien piirisarjojen lisenssiin liittyvien erimielisyyksien vuoksi.[5]
Maaliskuussa 2009 Nvidia jätti Intelistä vastakanteen.[6]
Toukokuussa 2009 Intel osti 4% ASM Internationalin osakkeista.[7]
13. toukokuuta 2009 EU langetti Intelille ennätykselliset 1,06 miljardin euron sakot.[8] Kilpailukomissaari Neelie Kroesin mukaan yritys oli syyllistynyt yli viiden vuoden ajan kilpailurikkomuksiin, joista oli koitunut harmia sekä kuluttajille että kilpailijoille, joista merkittävimpänä AMD.[8] Kroes kertoi Intelin maksaneen toimittajille AMD:n siruilla varustettujen kokoonpanojen lanseerausten viivyttämisestä tai perumisesta sekä maksaneen laittomia piilotukia omille asiakkailleen.[8] Intelin toimitusjohtaja Paul Otellini kertoi yrityksen valittavan tuomiosta.[8]
Computex 2009 -messuilla Intel ilmoitti toimittaneensa miljardi emolevyä.[9]
Kesäkuussa 2009 Intel osti VxWorks-käyttöjärjestelmän kehittäneen Wind River Systemsin 884 miljoonan dollarin hintaan.[10]
Tammikuussa 2018 uutisoitiin Intelin suorittimissa olevan vakava suunnitteluvirhe, joka vaarantaa suorittimia käyttävien koneiden tietoturvan. Vian uskotaan vaikuttavan miljooniin tietokoneisiin, jotka on valmistettu viime vuosikymmenen aikana. Tietoturvariskin korjaamiselle välttämättömien päivitysten Linuxilla ja Windowsilla uskotaan puolestaan hidastavan suorittimien toimintaa merkittävästi.[11]
Osuus suoritinmarkkinoilla
Intelin osuus prosessorimarkkinoilla oli vuoden 2008 viimeisellä neljänneksellä 81,8 prosenttia.[12] Intel kasvatti osuuttaan prosessorimarkkinoista vuoden 2007 viimeiseen neljännekseen verrattuna 3,4 prosenttia.[12] Vuositasolla kasvua oli 1,6 prosenttia.[12] Vuoden 2009 ensimmäisellä neljänneksellä Intelin osuus prosessorimarkkinoista laski 79,1 prosenttiin.[13]
Logoja
Intelin vanhoja ja uusia logoja.

Intelin alkuperäinen logo, käytössä 1968–2005.
Intel Inside -slogan vuosilta 1990–2005.
Uusi logo ja 'Leap ahead' -slogan vuodesta 2006.

Intelin valmistamia suorittimia
Ei-x86-suorittimet
Intel 4004
Intel 4040
Intel 8008
Intel 8051
Intel 8080
Intel 8085
Intel iAPX 432
Intel Itanium
Intel Itanium 2
Intel Quark
i860 (80860)
i960 (80960)
ARM
StrongARM
XScale
x86-suorittimet
Intel 8086 / Intel 8088
Intel 80186 / Intel 80188
Intel 80286
Intel 80386
Intel i486
Intel Atom
Intel Pentium
Intel Pentium Pro
Intel Pentium II
Intel Pentium III
Intel Celeron
Intel Pentium 4 / Intel Pentium D
Intel Pentium M
Intel Core
Intel Core 2
Intel Xeon
Intel Core i9
Intel Core i7
Intel Core i5
Intel Core i3
Katso myös
QuickPath
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sekunti (tunnus s[1]) on SI-järjestelmän mukainen ajan perusyksikkö. Se on alkujaan määritelty jakamalla vuorokausi 24 tuntiin, tunti 60 minuuttiin ja minuutti edelleen 60 sekuntiin. Sekunti on siis minuutin kuudeskymmenesosa. Täten sekunti on 1/86400 vuorokautta. Minuutin jakaminen 60 sekuntiin perustuu sumerilaisten keksimään ja babylonialaisten käyttämään seksagesimaalijärjestelmään (60-järjestelmään).
Edellä mainitulla vuorokaudella tarkoitettiin aurinkovuorokautta, joka saadaan mittaamalla aika Maan pyörähtäessään Aurinkoon nähden yhden kierroksen. Koska vuorokauden mittaaminen Aurinkoa vasten tuottaa Maan kiertoradan eri kohdissa erilaisen tuloksen, sovittiin vertailukohdaksi vuoden Aurinkovuorokausien keskiarvo. Tämä keskiaurinkovuorokausi on noin 86400 sekuntia ja vuosi 365,2422 keskiaurinkovuorokautta.[2]
Maapallon pyörimisliikkeen nopeus ei kuitenkaan ole aivan tarkkaan vakio. Tämän vuoksi, ja koska Maan kiertoliike Auringon ympäri on huomattavasti tasaisempaa, sekunti määriteltiin vuonna 1960 uudestaan siten, että se oli 1/31556925,9747 trooppisen vuotta sellaisena kuin se oli vuoden 1900 alkuhetkellä efemeridiaikaa. Sekunnin pituus ei tällöin muuttunut, mutta se tuli määritellyksi entistä tarkemmin. Vuoden pituus oli siten 365 vuorokautta 5 tuntia ja 48 minuuttia 45,9747 sekuntia.[3][2]
Vuonna 1967 sekunti määriteltiin jälleen uudestaan atomikellon avulla. Nykyisen määritelmän mukaan sekunti on 9192631770 kertaa sellaisen säteilyn jaksonaika, joka vastaa cesium-133-atomin siirtymää perustilan ylihienorakenteen kahden energiatason välillä.[3][4][5]
Jotta nykyiseen määritelmään perustuva koordinoitu yleisaika (UTC) pysyisi käytännöllisesti katsoen yhdenmukaisena UT1-ajan kanssa, lisätään kellonaikaan karkaussekunti vuoden vaihteessa tai kesäkuun lopussa silloin, kun niiden ero lähestyy täyttä sekuntia.[6]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Oja, Heikki| title = Aikakirja 2007| location = Helsinki| publisher = Helsingin yliopiston almanakkatoimisto| year = 2007| id = ISBN 952-10-3221-9| format = [ online version]| accessdate = 7.7.2010}}
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Ajan yksiköt
Luokka:SI-järjestelmän perusyksiköt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede


Purukumi on kuin makeinen, joka on tarkoitettu nielemisen sijaan ainoastaan pureskeltavaksi. Useimpiin Suomessa myytäviin purukumeihin on lisätty ksylitolia, minkä takia ne eivät aiheuta hampaiden reikiintymistä niin kuin suurin osa makeisista.
Purukumin pureskeltavan rakenteen muodostaa niin sanottu purukumin perusmassa, jota saadaan useiden puulajien hartseista. Suurin osa purukumista valmistetaan nykyisin puunjalostusteollisuuden sivutuotteista. Purukumin perusainetta voidaan valmistaa myös öljyteollisuuden sivutuotteista. Perusaineen lisäksi purukumin valmistamiseen käytetään pääasiassa makeutus- ja aromiaineita.
Historia
Varhaisimpia purukumeja olivat Neoliittisen kauden ihmisten koivuntuohitervasta tehdyt purukumit. Yli-Iin Kierikistä on löydetty 5000 vuotta vanha purukumi, jossa  hampaanjäljet ovat näkyvissä. Koivuntuohitervalla uskotaan olevan antiseptisiä vaikutuksia.[1]
Myöhempiä purukumeja oli Keski-Amerikan maya-intiaanien jo ainakin 100-luvulla tuntema chicle, kumimainen aine, jota saatiin sapotillapuun (tieteellinen nimi eri lähteiden mukaan Achras sapota, Sapota achras, Sapota zapotilla tai Manilkara zapota) mahlasta[2]. Puu kasvaa luonnonvaraisena Meksikon, Belizen ja Guatemalan sademetsissä. Chiclen kerääjiä eli chicleroja työskentelee alueella nykyisin noin viisituhatta. Pohjois-Amerikan intiaanit valmistivat samantapaista pureskeltavaa massaa kuusen pihkasta.
Suomessakin on pureskeltu pihkaa jo kivikaudella. Purupihka virkisti ja piti hampaat puhtaana. Vielä 1950-luvulla suomalaiset lapset saattoivat pureskella rakennustyömailta löytämäänsä mustaa pikeä.[2]
Myös antiikin ajan Kreikassa ja Lähi-idässä tunnettiin eräänlainen purukumi. Se tehtiin sekoittamalla eräiden pistaasipensaiden (Pistacia) pihkaa ja mehiläisvahaa. Tunnetuin tähän tarkoitukseen käytetty kasvilaji oli Pistacia lentiscus, jota kreikkalaiset kutsuivat nimellä mastik. Nimi tulee kreikan pureskelemista tarkoittavasta sanasta μαστιχάω (mastikhaoo).
Ensimmäisen nykyisen purukumin, josta voi puhaltaa palloja, kehitti Frank Fleer vuonna 1906. Se oli nimeltään Blibber-Blubber, mutta sitä ei koskaan kaupallistettu.
Vuonna 1928 Walter Diemer, Frank H. Fleer Companyn työntekijä, kehitti Blibber-Blubberista ensimmäisen kaupallisen purukumin Dubble Bubblen. Dubble Bubblen vaaleanpunaisesta väristä tuli lähes standardi purukumiteollisuuteen purukumipallopurukumeihin.
Yhdysvalloissa nuoriso alkoi suosia purukumia ensimmäisen maailmansodan jälkeen, Eurooppaan tapa tuli amerikkalaissotilaiden mukana toisen maailmansodan aikana. Sodan jälkeen purukumista tuli "elintason mittari".[2]
Neuvostoliitossa purukumia ei virallisesti pidetty välttämättömyystarvikkeena, vaan jopa länsimaisen ekspansion ilmentymänä. Niinpä purukumista tuli turisteille niin sanotun mustan pörssin kauppatavara maassa.[3]
Purukumi Suomessa
Suomen ensimmäisiä purukumeja oli Hellaksen valmistama Jenkki, joka tuotiin markkinoille vuonna 1951. Seuraavana vuonna Suomi vapautui säännöstelystä, eikä purukumikaan ollut enää kortilla.[2]
Valmistus
Purukumin valmistusprosessi vaihtelee jonkin verran muun muassa purukumin käyttötarkoituksen (pelkästään pureskeltavaksi vai palloksi puhallettavaksi), makeutusmenetelmän (sokeri, ksylitoli ym.) ja pinnoituksen mukaan. Perusprosessi on kuitenkin aina samankaltainen. Purukumin valmistuskoneita on myyty 1900-luvun alusta lähtien.
Valmistusprosessin alussa purukumin perusaine kuumennetaan ja suodatetaan. Sulaan massaan lisätään sokeri, glukoosisiirappi tai muu makeutusaine sekä aromiaineita. Makuaineina käytetään piparminttuöljyä tai hedelmäaromeja. Sekoituksen jälkeen massa jäähdytetään, puristetaan teloilla ohueksi levyksi ja leikataan paloiksi. Pinnoitettu purukumi saa kuivatuksen jälkeen pinnoitteekseen esimerkiksi nestemäisen sokerin, ja pinta kiillotetaan esimerkiksi mehiläisvahalla. Lopuksi valmiit palat pakataan.
Terveyspurukumit
Lääkkeellisinä purukumeina voidaan pitää muun muassa nikotiinipurukumeja, joiden avulla tupakoitsijat yrittävät irtautua tupakasta. Nikotiinipurukuminkin nikotiini on vaarallista, mutta sitä on tavallisesti vähemmän kuin tupakassa, joten tupakan vaihtamalla nikotiinipurukumiksi voi vähentää nikotiini- ja tupakkariippuvuutta ja lopulta mahdollisesti päästä eroon tupakkatuotteiden aiheuttamasta riippuvuudesta. Tanskassa julkistetun tutkimuksen mukaan nikotiinipurukumin vapaampi saatavuus ei kuitenkaan siellä ole vähentänyt tupakointia, vaan synnyttänyt tupakoinnin, nuuskaamisen yms. rinnalle uuden nikotiiniriippuvuuden tavan.
Ksylitolipurukumia käytetään ensisijaisesti ehkäisemään hampaiden reikiintymistä, myös lasten korvatulehduksien on tutkittu ja väitetty vähentyvän ksylitolipurukumin syönnin ansiosta. Useassa päiväkodissa lapsille annetaan säännöllisesti ksylitolipurukumia. Ksylitolpurukumia tehokkaampia hampaiden reikiintymisen estäjinä ovat fluoritabletit, joita voi myös käyttää aina aterian jälkeen, mutta fluoritablettien käytössä tulee huomioida paikkakuntakohtaiset käyttösuositukset. Yliannostelu aiheuttaa valkealaikkuisuutta kehittyville hampaille ja heikentää hampaita. Ksylitol ja fluori kuitenkin vaikuttavat hampaistossa eri tavoin, ksylitol pysäyttää happohyökkäyksen ja fluori korjaa hampaassa jo syntyneitä vaurioita. Tämän vuoksi jokaisen aterian jälkeen suositellaan nautittavaksi ksylitolia.
Purukumin pureskelu kiihdyttää syljentuotantoa sekä puhdistaa hampaiden pintaa. Tämä vaikutus on myös sokeripurukumeilla, mutta sokeripurukumi on kuitenkin haitallista hampaille sokerinsa vuoksi, jolle hampaat joutuvat purukumin käytön luonteesta johtuen altistumaan poikkeuksellisen pitkiä aikoja.

Roskaaminen
Koska maahan syljetty pureskeltu purukumi tarttuu tiukasti katuun, Singaporessa oli monen vuoden ajan purukumin myynti täysin kielletty. Rajoituksia kuitenkin höllättiin vuonna 2004 ja nyt terveydelle hyväksi pidettyjä purukumeja, kuten nikotiinipurukumia, saa ostaa apteekista näyttämällä henkilötodistuksensa.
Siisti tapa on kääriä käytetty purukumi paperiin ja heittää se sitten roskiin. Purukumia ei kannata laittaa kompostiin, sillä se ei maadu hyvin.
Jos purukumia tarttuu vaatteeseen, saa sen pois viemällä vaatteen hetkeksi pakkaseen ja raaputtamalla sitten kovettunut purukumi irti vaatteesta. Brittiläiset tutkijat ovat kehittäneet tarttumattoman purukumin, jonka oli tarkoitus tulla myyntiin vuonna 2008.[4]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Vesterinen, Jukka| title = Purukumikirja| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2005| id = ISBN 951-0-30956-7}}

Luokka:Makeiset
Luokka:Suuhygienia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin nikotiinipurukumin valmistus aloitettiin?


Ubisoft Entertainment S.A. (aikaisemmin Ubi Soft Entertainment Software) on ranskalainen videopelien kehittämiseen ja julkaisuun keskittynyt yritys. Se on Euroopan kolmanneksi suurin ja Yhdysvaltojen seitsemänneksi suurin itsenäinen videopeliyritys.
Historia
Guillemotin perheen viisi veljestä perustivat Ubisoftin vuonna 1986 Ranskassa.[1] Yhtiön ensimmäisellä vuosikymmenellä myönteisiä arvosteluja julkaisuista saivat esimerkiksi tasohyppely Twinworld (1989), urheilupeli Pro Tennis Tour (1989, jatko-osa 1991), sci-fi-seikkailupeli B.A.T. (1990, jatko-osa 1992) ja sotastrategiapeli Battle Isle (1991). Teknisellä toteutuksellaan huomiota herätti toimintapeli Unreal (1990). Lisäksi Ubisoft julkaisi PC Engine -konsolin maskottipelin (tunnettu nimillä PC Kid ja Adventures of Bonk) 16-bittisille tietokoneille nimellä BC Kid (1992). Suopeat arviot saaneet pelit olivat lähinnä Amigalle ja Atari ST:lle julkaistuja. 8-bittisistä käännöksistä positiivista huomiota sai kenties eniten roolipeli Iron Lord (1989, Commodore 64:n käännös 1990)
Yritys sai pian yhteistyökumppaneikseen suuria pelitaloja, kuten Electronic Artsin, Sierra On-Linen ja Microprosen. Ennen vuosikymmenen vaihdetta yritys oli laajentanut toimintaansa myös USA:han.
Yhtiö on hankkinut Red Storm Entertainmentin vuonna 2000 ja saanut siten haltuunsa Rainbow Six -pelisarjan oikeudet ja jatkokehityksen.[2]
Vuonna 2001 Ubisoft osti The Learning Companyn saaden oikeudet muun muassa Myst- ja Prince of Persia -pelisarjoihin.[3]
Yhtiö on ostanut saksalaisen SunFlowers-pelitalon ja siten saanut oikeudet Anno-pelisarjaan.[4] Anno-sarjan kehitys on myöhemmin jatkunut Ubisoftin omistamassa Blue Byte -studiossa.
Tytäryhtiöt
Ubisoftilla on useita tytäryhtiöitä, ja se omistaa muun muassa suomalaisen RedLynx-studion sekä saksalaisen Blue Byte -studion.
Ubisoft Motion Pictures on vastuussa elokuvasovitusten tekemisestä yhtiön peleistä, esimerkkinä Assassin’s Creed -elokuva.
Ubisoftilla on 29 pelikehitysstudiota 17 maassa.[5]
Studiot
Ubisoft Annecy
Ubisoft Montpellier
Ubisoft Montreal
Ubisoft Quebec
Ubisoft San Francisco
Ubisoft Singapore
Ubisoft Sofia
Ubisoft Toronto
Suljetut studiot
Ubisoft Casablanca[5]
Uplay

Uplay on Ubisoftin kehittämä digitaalinen pelien kauppa- ja jakelupalvelu. Se on saatavilla PC:lle, PlayStation 4:lle, Xbox One:lle, Wii U:lle, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, iOS:lle sekä Androidille.
Pelit

Ubisoftilla on joukko tunnettuja pelejä ja pelisarjoja:
Anno
Assassin’s Creed
Beyond Good & Evil
Brothers in Arms
Far Cry
Heroes of Might and Magic
Just Dance
Prince of Persia
Rayman
The Settlers
Tom Clancy's Ghost Recon
Tom Clancy's Rainbow Six
Tom Clancy's Splinter Cell
Trials
Watch Dogs
Valiant Hearts: The Great War
Growtopia
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Trooppinen hirmumyrsky on kääntöpiirien välisellä alueella esiintyvä voimakas matalapaine, johon liittyy hirmumyrskyn voimakkuudella puhaltava tuuli. Eri merialueilla trooppisilla hirmumyrskyillä on eri nimityksiä:[1]
Hurrikaani (nimi tulee karibialaisesta myrskynjumalasta Huracanista) Pohjois-Atlantilla, Tyynenmeren pohjoisosissa päivämäärärajan itäpuolella sekä Tyynenmeren eteläosissa 160 pituuspiirin itäpuolella. Hurrikaanikausi kestää kesäkuusta marraskuuhun.
Taifuuni Tyynenmeren luoteisosissa päivämäärärajan länsipuolella. Sana taifuuni tulee kantoninkiinan sanasta tai fung (太風), ”suuri tuuli” (mandariinikiinaksi ”taifeng”).
Trooppinen sykloni muualla eli Intian valtamerellä ja Tyynenmeren lounaisosissa.
Maailmassa havaitaan vuosittain noin 80 trooppista hirmumyrskyä. Noin 15prosenttia ihmisistä asuu alueilla, joilla esiintyy pyörremyrskyjä. Vaikka kullakin merialueella lukumäärä vaihtelee suuresti vuodesta toiseen, on erikoista, että maapallonlaajuinen summa näyttää pysyvän hyvin lähellä kahdeksaakymmentä joka vuosi.[2]
Rakenne ja dynamiikka

Trooppiseen hirmumyrskyyn kuuluu matalapaineen keskustaa kiertävä voimakkaan tuulen alue sekä tässä pyörteessä kohoava laaja pilvimassa, jossa havaitaan kaatosadetta ja yleensä ukkosta. Rakenteensa takia trooppisia hirmumyrskyjä kutsutaan myös pyörremyrskyiksi. Trooppiset hirmumyrskyt eroavat muista liikkuvista matalapaineista, kuten Suomeen tulevista rintamajärjestelmistä, energiataloutensa takia: energianlähteenä on lämmin meri, jossa on vähintään 50 metrin paksuinen ja 26-asteinen vesikerros.[3]
Trooppisten hirmumyrskyjen energia on peräisin merestä haihtuneesta vesihöyrystä, joka tiivistyy sateeksi. Vesihöyryn tiivistyminen johtuu ilmanpaineen alenemisesta mentäessä kohti pyörteen keskustaa ja ilman kohoamisesta tiivistymisalueella (sumukammio-ilmiö). Tiivistymisessä vapautuva lämpö saa ilman kohoamaan (tarkkaan ottaen vapautuva lämpö estää ilmaa jäähtymästä sen paineen aletessa, joten ilma on harvempaa so. kevyempää kuin myrskyn ulkopuolella). Näin ollen lisää kosteaa ilmaa imeytyy keskustaa kohti.
Pyörre on tärkeä siksi, että höyrystymistä (haihtumista, lämpöenergian sitoutumista) ehtii tapahtua riittävästi. Jos pyörre on laaja, keskustaan ei enää ehdi ulkopuolelta kosteaa ilmaa (joka saisi nosteen, matalapaineen aikaan), vaan ylemmistä ilmakerroksista laskeutuu kuivaa ilmaa keskustaan joten siellä vallitsee paikallinen korkeapaine ja selkeä sää.
Pyörremyrskyn hillitön pyöriminen aiheuttaa myös sen, ettei myrskyllä ole selkeitä rintamia, kuten normaalilla matalapaineella. Tuulet puhaltavat kohti myrskyn silmää; pohjoisella pallonpuoliskolla vastapäivään, eteläisellä pallonpuoliskolla myötäpäivään. Tuulen nopeudet saavuttavat valtavia lukemia, tavallisesti 33-60 m/s. Merellä aallonkorkeus on 10–15 metriä ja koko meri vaahtoaa valkoisena. Näkyvyys on erittäin heikko, ja paksun pilvikaton vuoksi päivälläkin on hämärää.
Trooppisen pyörremyrskyn pääasiallinen energianlähde on valtameren pinnasta haihtuvan veden sisältämä lämpö, joka vapautuu veden tiivistyessä pilviksi ja lopulta sateeksi kun lämmin, kostea ilma kohoaa ja jäähtyy kylläisen vesihöyryn lämpötilaan ja paineeseen (ks. Mollierin käyrästö). Prosessia voidaan pitää eräänlaisena atmosfäärisenä Carnot'n lämpövoimakoneena, jossa vesihöyryn sisältämä tiivistymisentalpia muuttuu ilmamassan liike-energiaksi. Tämä tapahtumaketju seuraa Carnot'n kiertoprosessia. Ensinnä sisäänvirtaava ilma lähellä meren pintaa ottaa energiaa veden haihtumisesta latenttina lämpönä: haihtumisessa valtameri jäähtyy ja ilma lämpenee. Syntyy painegradientti, joka imee lämmintä ilmaa alhaalta ylös synnyttäen rajun konvektiovirtausen, jossa ilma virtaa suurella nopeudella merenpinnan tasolla kohti pyörremyrskyn keskustaa, ja myrskyn silmän seinämässä ylos kohti tropopaussia. Toisaalla lämmennyt ilma nousee ja jäähtyy adiabaattisesti myrskyn silmän seinämässä kuitenkin säilyttäen kaiken tiivistymisentalpiansa tiivistymisen yhteydessä. Kolmantena ilma virtaa ulos ja menettää lämpöä infrapunasäteilynä avaruuteen kylmän tropopaussin korkeudella. Lopulta ilma lauhtuu ja vajoaa alas myrskyn ulkoreunalla kohti meren pintaa pyörremyrskyn ulkoreunoilla. Ensimmäinen ja kolmas vaihe ovat lähes isotermisiä, kun taas toinen ja neljäs ovat lähes isentrooppisia. Tämä sisään-ylos-ulos-alas -kierto tunnetaan pyörremyrskyn sekundaarikiertona (primäärikierto on myrskyn pyörimisliike). Carnot'n prosessi määrittää myös ylärajan sille tuulen nopeudelle, jonka pyörremyrsky voi saavuttaa.
Pyörremyrskyn yhteydessä puhutaan valtavista energiamääristä. Arvioidaan, että trooppinen pyörremyrsky vapauttaa lämpöenergiaa noin 50 - 200 eksajoulea (1018 J) päivässä, joka vastaa noin yhden petawatin tehoa(1015 wattia). Tämä vastaa noin 70-kertaisena koko ihmiskunnan energiankulutusta ja noin 200-kertaisena koko maailman sähköntuotantokapasiteettia, tai yhden 10 megatonnin ydinpommin räjäyttämistä joka 20. minuutti.
Trooppiset hirmumyrskyt heikkenevät ja kuolevat nopeasti, jos ne joutuvat maa-alueille, liian kauas tropiikista tai kylmien merivirtojen päälle. Tällöin ne muuttuvat normaaleiksi rintamamatalapaineiksi ja mantereen päällä lopulta tiivistyvät ja okkludoituvat. Toisinaan Suomeen saattaa saapua hirmumyrskyjen jäänteitä, jotka ovat Pohjois-Atlantilla heikenneet rintamamatalapaineiksi.
Coriolis-ilmiöllä eli maapallon pyörimisliikkeellä on vaikutuksensa tavallisten matalapaineiden lisäksi myös trooppisten hirmumyrskyjen syntymiseen. Ilmiön takia myrskyt pyörivät pohjoisella pallonpuoliskolla vastapäivään ja eteläisellä myötäpäivään eivätkä ne voi koskaan ylittää päiväntasaajaa, koska pyörre joutuisi muuttamaan suuntaansa.[4]
Luokittelu ja elinkaari
Suurten pyörremyrskyjen synty liittyy monesti trooppiseen itäaaltoon, joka on tropiikin pasaativirtauksessa oleva heikko matalapaineen sola. Trooppinen itäaalto kulkee tavallisesti länteen päin päiväntasaajan lähellä vallitsevien pasaatituulien mukana. Hirmumyrsky voi sopivissa olosuhteissa muodostua myös muunlaisista matalapainesysteemeistä.
Matalapaineen muuttuminen trooppiseksi hirmumyrskyksi edellyttää yleensä seuraavat alkuolosuhteet:
Veden pintalämpötila vähintään 26,5°C (80°F).
Heikko pystysuuntainen tuuliväänne (shear).
Erittäin korkea ilmankosteus.
Etäisyyttä päiväntasaajalta vähintään 500 kilometriä eli noin 10 leveysastetta.
Joissakin tapauksissa systeemi voi kuitenkin muodostua vaikka kaikki nämä ehdot eivät täyttyisikään.
Vastasyntynyttä heikkoa systeemiä kutsutaan trooppiseksi matalapaineeksi. Siinä tuulennopeus on alle 17m/s, ja se on itse asiassa vain voimakkaiden ukkospilvien rykelmä, jonka halkaisija tyypillisesti noin 300km. Järjestelmän pyörivä liike on kuitenkin jo havaittavissa.

Keski-ikäisessä trooppisessa myrskyssä suurimmat tuulennopeudet ovat 17–32m/s. Pilvimassassa alkaa olla rakennetta, säteittäisiä sadenauhoja. Tässä vaiheessa myrskylle annetaan nimi.
Kypsässä trooppisessa hirmumyrskyssä tuulen nopeus ylittää 32m/s. Suurimmat arvioidut tuulennopeudet ovat olleet 85m/s (305km/h).[5] Pilvimassan keskelle muodostuu selkeä aukko, ”myrskyn silmä”. Silmän halkaisija on yleensä noin 10–50km, ja tuuli on siinä heikkoa. Ilmanpaine voi saavuttaa myrskyn silmässä matalimmat maanpinnalla mitatut lukemat, jopa alle 900hPa. Aukon reunavallissa tuuli on kovimmillaan ja pilvimassat korkeimmillaan, siinä sataa kaatamalla ja ukkostaa lähes tauotta. Reunavallista lähtee spiraalimaisia ulokkeita eli ukkospilvijonoja 400–600km:n päähän.
Trooppinen hirmumyrsky voi heiketä tai menettää trooppiset ominaisuutensa mikäli
tuuliväänne kasvaa liian voimakkaaksi, jolloin konvektiopilvet hajoavat, ja myrsky menettää energianlähteensä.
myrsky saapuu maalle, jolloin sen pääasiallinen energianlähde katoaa. Etenkin vuoristoseudut rikkovat nopeasti myrskyn rakenteen, joskin tässä vaiheessa rankkasateiden aiheuttamat maanvyörymät ja tulvat aiheuttavat usein myös suurta tuhoa. Jos systeemi päätyy takaisin veden ylle, se voi kuitenkin organisoitua uudestaan hirmumyrskyksi, mikäli olosuhteet ovat sopivat.
hirmumyrsky joutuu kylmempien merialueiden päälle.
suurempi matalapainejärjestelmä sulauttaa hirmumyrskyn itseensä. Näin käy yleensä pienille ja heikoille myrskyille. Toinen järjestelmä voi olla esimerkiksi rintamamatalapaine ja joskus myös toinen trooppinen hirmumyrsky.
Kuoleva trooppinen hirmumyrsky voi jatkaa elämäänsä ”tavallisena” matalapaineena, varsinkin jos se ajautuu kylmemmille merialueille. Tällöin sen energiantuotantoprosessi – haihtuminen – kuitenkin muuttuu ratkaisevasti (ks. yllä). Systeemi voi edelleen tuottaa kovia, jopa hirmumyrskytason tuulia. Jotkut Suomessa esiintyneistä syysmyrskyistä ovat olleet tällaisia hurrikaanien jäänteistä muodostuneita sykloneita.
Havaitseminen
Tuulennopeuden mittaukset pyörremyrskyistä ovat usein epäluotettavia, koska hurjimmat myrskyt yleensä tuhoavat säähavaintolaitteet. Sääsatelliittien käyttöönotto paransi havaintomahdollisuuksia huomattavasti. Kun trooppiset hirmumyrskyt lähestyvät maa-alueita, niistä saadaan tietoja myös säätutkalla. Pyörremyrskyn läpi tai yli voidaan lentää ja niihin voidaan pudottaa laskuvarjoon kiinnitetty radioluotainta muistuttava laite, joka lähettää ilmanpaine-, lämpötila-, kosteus- ja tuulitietoja matkallaan maahan.
Nimeäminen
Trooppiset hirmumyrskyt nimetään esiintymisalueen tavan mukaan.
Hurrikaaneille annetaan erisnimi varoituspalvelun yksinkertaistamiseksi ja ansaitsemansa huomion saavuttamiseksi mediassa. Aluksi niille annettiin nimi nimipäiväkalenteria vastaavan katolisen pyhimyskalenterin juhlapäivien mukaan. 1800-luvulta alkaen ne on nimetty valituilla ihmisten nimillä. Aluksi käytettiin naisten ja epäsuosittujen poliitikkojen nimiä. Vuodesta 1953 alkaen Yhdysvaltojen kansallinen hurrikaanikeskus ehdotti nimiä, ja nykyisin niistä päättää Maailman ilmatieteen järjestön WMO:n hurrikaanikomitea.[6]
Nimeäminen tapahtuu aakkosjärjestyksessä: vuoden ensimmäisen hurrikaanin nimi alkaa A:lla. Ne ovat vuorotellen miesten ja naisten nimiä. Aakkoslistasta on kuitenkin poistettu Q- ja U-kirjaimet, Atlantin listoista myös X, Y ja Z, koska niillä alkavia nimiä ei ole englannin kielessä tarpeeksi. Kuusi listaa kiertää niin, että samat nimet tulevat käyttöön kuuden vuoden välein. Paljon tuhoa aiheuttaneiden tai jotenkin muuten huomattavien myrskyjen nimet ”jäädytetään”. Jos vuodessa havaitaan enemmän kuin 21 hirmumyrskyä, niiden niminä aletaan käyttää kreikkalaisia kirjaimia (alpha, beta, gamma...).[6] Havaijin hurrikaanikeskus pitää omaa nimilistaa lähivesiensä hurrikaaneista ja antaa niille perinteisiä havaijinkielisiä nimiä.
Taifuunit nimeää Maailman ilmatieteen järjestön WMO:n taifuunikomitea. Se pitää nimilistaa, josta poimitaan taifuunille nimi. Viisi listaa kiertää, ja jokaiselle listalle jokainen alueen neljästätoista valtiosta saa ehdottaa kaksi nimeä. Listoja ei aloiteta alusta vuoden vaihtuessa.[7]
Japanin ilmatieteen laitoksella on rinnakkaisjärjestelmä, jolla se nimeää taifuunit vuoden ja järjestysnumeron mukaan. Myös Filippiineillä on oma järjestelmänsä taifuunien nimeämiseen. Siinä neljä listaa kiertää, ja lista vaihtuu aina vuoden vaihtuessa.
Syklonit nimetään seuraavasti:[8]
Intian valtameren pohjoisosassa syklonit nimetään listasta, jossa on 64 nimeä. Listoja ei aloiteta alusta vuoden vaihtuessa.
Intian valtameren lounaisosassa syklonien nimilistat aloitetaan alusta kauden vaihtuessa. Kolme listaa kiertää, ja kaikki käytetyt nimet poistetaan käytöstä ja korvataan uusilla nimillä kolmen vuoden päästä uudelleen tulevaan listaan. Käyttämättömät nimet sen sijaan käytetään uudelleen seuraavaan listaan.
Intian valtameren kaakkoisosassa on käytössä kolme listaa, jotka ovat Australian lista, Indonesian lista ja Papua-Uuden-Guinean lista. Mitään näista kolmesta listasta ei aloiteta alusta kauden vaihtuessa.
Tyynenmeren eteläosassa on käytössä yksi lista, jota ei aloiteta alusta kauden vaihtuessa.
Tuhot

Tuuli tuhoaa rakennuksia.
Hyökyaalto voi nousta, kun matalapaine imee vedenpinnan ylös.
Myrsky voi viedä tuulien ja tulvien mukana suolaista merivettä pelloille, mikä estää viljelyn jopa vuosiksi.
Saastunut vesi saattaa levittää tartuntatauteja.
Kaatosateet aiheuttavat tulvia.
Ukkonen katkoo sähköjä, ja salamaniskut sytyttävät tulipaloja.
Sateet saattavat aiheuttaa maanvyöryjä, etenkin vuoristoisilla seuduilla.
Trooppisten hirmumyrskyjen voimakkuutta mittaamaan on kehitetty Saffirin–Simpsonin hurrikaaniasteikko.
Katso myös
Luettelo merkittävistä trooppisista hirmumyrskyistä
Trooppiset pilvirykelmät
Föhntuuli
Lähteet

Aiheesta muualla

.
 - Kuvia hurrikaaneista kiertoradalta otettuna.

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Volvo Personvagnar AB on ruotsalainen henkilöautoja valmistava yhtiö. Se perustettiin Göteborgissa Ruotsissa vuonna 1927. Yhtiö oli ruotsalaisen AB Volvon omistuksessa vuoteen 1999, jolloin yhdysvaltalainen Ford Motor Company hankki sen omistukseensa. Ford myi yhtiön kiinalaiselle Zhejiang Geely Holding Companylle 1,8 miljardilla dollarilla vuonna 2010.[1]
Volvo on Saabin ohella ruotsalaisena automerkkinä tunnettu panostuksesta turvallisuuden kehittämiseen autoilussa ja on toiminut usein suunnannäyttäjänä henkilöautojen turvallisuuden kehittämisessä. Sana volvo on lyhenne sanasta volvere, joka on latinaa ja tarkoittaa minä pyörin.
Suomessa Volvo on ollut myynnissä jo vuodesta 1928 lähtien. Nykyään suosituin malli on Volvo V60.
Kesällä 2006 Volvo ilmoitti siirtävänsä autojen tuotannon halvempiin tuotantomaihin, kuitenkin suunnittelu ja prototyyppien valmistus tapahtuu edelleen Ruotsissa. Samalla valmistaja ilmoitti aloittavansa autojen myynnin myös Intian kasvavilla henkilöautomarkkinoilla vuoden lopulla. Aluksi esiteltiin S80- ja XC90-mallit, myöhemmin myös muita malleja.
Helmikuussa 2008 Volvo ilmoitti valmistaneensa historiansa aikana yhteensä 15 miljoonaa autoa, kun merkkipaalun rikkonut C70-mallin auto valmistui Ruotsin Uddevallan tehtaalta.
Volvon markkinoinnin tunnuslauseena toimi pitkään Volvo. For life, mutta suomalaisessa mainonnassa käytettiin myös lausetta Ajattele millä ajat. Volvo. Nykyisin Volvon slogan on Designed Around You.
Automallit
Sedanit
Volvo S60
Volvo S90
Farmarit
Volvo V40
Volvo V60
Volvo V90
Crossoverit
Volvo XC40
Volvo XC60
Volvo XC90
Valmistus lopetettu

Volvo C303, C304 ja C306
Volvo PV, Volvo PV36, Volvo PV51, Volvo PV60, Volvo PV444 ja Volvo PV544
Volvo Duett
Volvo Amazon
Volvo P1800, Volvo P1900
Volvo 66
Volvo S70
Volvo S90
Volvo V90
Volvo ÖV4
Volvo C30
Volvo C70
Volvo S40
Volvo V50
Volvo V70
Volvo S80
Volvo 140 (Volvo 142, Volvo 144, Volvo 145)
Volvo 164
Volvo 240 (Volvo 242, 243, 244, 245)
Volvo 260 (Volvo 262, 262C, 264, 265)
Volvo 340 (Volvo 343, 345)
Volvo 360
Volvo 440
Volvo 460
Volvo 480
Volvo 740
Volvo 760
Volvo 780
Volvo 850
Volvo 940
Volvo 960
Jonkin aikaa Volvo käytti mallimerkinnöissä kolmen numeron järjestelmää. Ensimmäinen numero oli mallinumero, toinen kertoi sylinterien määrän (lukuun ottamatta muutamaa poikkeusta, esimerkiksi 780:ssä ei ole kahdeksansylinteristä moottoria) ja kolmas ovien määrän. Viimeinen numero muuttui nollaksi vuonna 1983. Nykyään yhtiö käyttää kirjaimia korityypin merkitsemiseen ja numeroita mallin merkitsemiseen. S tarkoittaa sedania, V (versatility = monipuolisuus) tarkoittaa farmaria ja XC Cross Countrya eli maastoversiota.
Palkinto
Auto Bild -lehden tekemän Palvelu 1 -ostotutkimus 2010 -tutkimuksessa Volvo-myyjät palkittiin kategoriassa Paras ympäristötietoisuus. Perustelujen mukaan ”Volvo-myyjät kertoivat uuden auton esittelyn yhteydessä perusteellisemmin mallien ominaisuuksien vaikutuksista ympäristöön.”[2]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Ruotsin autoteollisuus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin perustettiin Volvo personvagnar?


Pokémon () on japanilainen tuotesarja. Se sai alkunsa Satoshi Tajirin kehittämästä, vuonna 1996 Nintendon Game Boy:lle julkaistusta videoroolipelistä. Sana ”Pokémon” on lyhenne sanoista ”pocket monsters”, ”taskuhirviöt”. Peleissä on satoja erilaisia Pokémon-hahmoja ja tavoitteena on kerätä jokainen niistä ja kouluttaa hahmoista hyvä tiimi. Tuotesarjaan kuuluu videopelien lisäksi keräilykorttipeli, anime, manga ja lukuisia muita tuotteita. Tunnetuin Pokémon-hahmo on sarjan maskotti, keltainen sähköhiiriolento Pikachu.[1]
Brändiä hallitsee ja lisensoi The Pokemon Company, josta Nintendo omistaa 32 %.[2]
Nimi "Pokémon" ja hahmojen nimet yms. ovat Nintendon tavaramerkkejä.[3]
Pokémon on toiseksi menestynein videopeliin perustuva tuotesarja. Suositumpi on ainoastaan Mario-pelisarja, joka sekin on Nintendon tuotteita. Pokémon-anime oli japanilaisen animaation ensimmäinen maailmanlaajuista valtavirran suosiota saavuttanut sarja, joka avasi ovet animen ja mangan Japanin ulkopuoliselle suosiolle. Vuonna 1999 Pokémon-pelejä myytiin seitsemässäkymmenessä maassa, televisiosarjaa näytettiin kuudessakymmenessäyhdessä maassa, elokuvia oli näytetty neljässäkymmenessäneljässä maassa ja korttipeli oli käännetty kahdeksalle kielelle. Vuonna 2003 tuotesarjan arvoksi arvioitiin 15 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Pokémon toimi alkusysäyksenä Cool Japan -liikkeelle.[1]
Videopelit

Tuotesarjaan kuuluva pelisarja on Game Freakin ja Creatures, Inc.:n kehittämä ja Nintendon julkaisema roolipelisarja.
Heinäkuussa 2016 älypuhelimille julkaistiin lisättyä todellisuutta ja paikkatietoa hyödyntävä Pokémon Go, josta tuli nopeasti suosittu ympäri maailman. Pelissä pyydystetään virtuaalisia Pokémoneja oikeassa maailmassa matkapuhelimen kameran avulla.[4]
Televisiosarja ja elokuvat

Pokémon-animetelevisiosarja kertoo nuoresta Pokémon-kouluttajasta Ash Ketchumista, hänen ensimmäisestä Pokémonistaan Pikachusta sekä heidän ja heidän ystäviensä seikkailuista ympäri Pokémon-maailmaa. Ash yrittää tulla Pokémon-mestariksi ja pysäyttää pahan Rakettiryhmän. Vuodesta 1999 lähtien sarjan pohjalta on ilmestynyt vuosittain elokuva. Ensimmäinen elokuva (Pokémon – Mewtwon vastaisku) tuotti Yhdysvalloissa 10,1 miljoonaa dollaria ensimmäisenä päivänä ja yhteensä 85 miljoonaa dollaria.[1] Sarjasta on ilmestynyt yhteensä 20 tuotantokautta, 20 elokuvaa sekä yli 30 erikoisjaksoa.
Keräilykorttipeli
Pokémon Trading Card Game eli Pokémon TCG on Pokémon-aiheinen keräilykorttipeli. TCG:n ideana on ”taistella” korttien Pokémon-hahmoilla. Korttisarjan julkaisi Wizards of the Coast vuonna 1996. Nykyisin sitä julkaisee Pokémon USA. Miltei jokaisesta Pokémonista on oma korttinsa.
Manga
Eri Pokémon-aiheisia mangasarjoja on lukuisia. Suuri osa perustuu pelisarjan peleihin, mutta myös animesarjaan, siihen liittyviin elokuviin ja keräilykorttipeleihin perustuvia sarjoja on jonkin verran. Animeen perustuvista esimerkkinä The Electric Tale of Pikachu (), joka seuraa Ash Ketchumin matkaa Kanton ja Orangesaarten alueilla. Myös täysin omaperäisiä sarjoja on julkaistu, kuten Miho Asadan Kaitou! Pokémon 7 (), joka seuraa nuoren, kaksoiselämää elävän pojan, Hiorin, elämää.
Ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja on Kosaku Anakubon käsikirjoittama ja piirtämä pelisarjaan perustuva, ja sen nimeä kantava vuosina 1996-2003 julkaistu slapstick-huumorisarja Pocket Monsters (), joka seuraa Red-nimisen kouluttajan matkaa ympäri Pokémon-maailmaa, seuranaan Pikachu ja töykeä Clefairy. Alkuperäinen sarja seuraa kolmikon seikkailuja Kanto- ja Johto-alueilla, ja sitä on seurannut toistaiseksi viisi jatko-osaa: Hoenn-alueelle sijoittuva Pocket Monsters RS (), Sinnoh-alueelle sijoittuva Pocket Monsters DP (), Johto-alueelle sijoittuva Pocket Monsters HGSS (), Unova-alueelle sijoittuva Pocket Monsters BW () ja Kalos-alueelle sijoittuva Pocket Monsters XY ().
Länsimaissa tunnetuin, ja Japanissa pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut mangasarja on peleihin vahvasti perustuva ja vuonna 1997 alkanut Pokémon Adventures. Kyseinen sarja on ensimmäinen Pokémon-aiheinen mangasarja, jota on julkaistu suomeksi.[5]
Sangatsu Manga on lisensioinut kolme Pokémon-elokuviin perustuvaa mangasovitusta: Makoto Mizobuchin Pokémon Ranger ja meren temppeli (julkaistiin tammikuussa 2016), Makoto Hijiokan Giratina ja sky warrior (maaliskuu 2016) sekä Momota Inouen Zoroark – illuusioiden mestari (toukokuu 2016).[6][7][8]
Evoluutio
Useilla Pokémoneilla on evoluutio-sarja. Evoluutioita voi olla yksi tai kaksi, kuten vaikka Poochyenalla on vain yksi evoluutio, ja Mudkipillä kaksi. Eevee-nimisellä Pokémonilla on jopa kahdeksan erilaista kehittynyttä muotoa.[9] Yleensä kehittyneen muodon nimi on samankaltainen. Esimerkiksi Bulbasaurin kehittyneet muodot ovat Ivysaur[10] ja Venusaur[11] ja Igglybuffin[12] on Jigglypuff ja Wigglytuff[13], mutta on myös paljon sellaisia evoluutioita, jossa nimi on erilainen, mutta sen sijaan ulkonäkö voi näyttää samalta, kuten Grimerilla ja Mukilla.
Kuudennesta sukupolvesta lähtien on ollut myös mega-evoluutioita, jotka mahdollistavat tiettyjen Pokémonien voimien vahvistamisen. Esimerkki mega-evoluutiokykyisestä Pokémonista on Charizard.
Hahmot

Pokémonit

Pokémon-lajeja on yli 800 seitsemässä sukupolvessa. Lajit luokitellaan myös useisiin tyyppeihin.
Kulttuurinen vaikutus

Pelin hahmoista on tullut populaarikulttuurin ikoneja, esimerkkinä maalaus Pokémon Jet-lentokoneessa.
Pokémon Go pelin julkaisun jälkeen 231 miljoonaa ihmistä otti osaa 1,1 miljardiin interaktioon Facebookissa ja Instagramissa huhtikuun aikana, joissa peli mainittiin.[14]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Galbraith, Patrick W.| title = The Otaku Encyclopedia| publisher = Kodansha International| year = 2009| version = Hakusana ”Pokémon”| id = ISBN 978-4-7700-3101-3| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Hughes Aircraft oli Howard Hughesin perustama aluksi lentokoneita suunnitellut ja valmistanut yritys. Hughes Aircraft suunnitteli aluksi lentokoneita Hughesin omaan käyttöön ja Yhdysvaltain ilmavoimille. Toisen maailmansodan jälkeen supistuvilla markkinoilla Hughes Aircraft jäi sivuun lentokoneiden tuotannosta ja siirtyi tutkiin, muuhun elektroniikkaan ja avaruusajan alettua tietoliikennesatelliitteihin.
Vuonna 1985 Howard Hughesin lääketieteellisen instituutin johto päätti myydä omistamansa yrityksen, joka oli instituutin ainoa varallisuuserä.[1] Ostaja oli autonvalmistaja General Motors.[2]
Yritysjärjestelyjä
Howard Hughes perusti yrityksen vuonna 1932 Hughes Tool Company -yhtiön divisioonaksi.
[3]
General Motors osti yhtiön vuonna 1985. 1990-luvun lopulla General Motors myi yhtiön osina.
Raytheon osti Hughes Aircraftin.
Hughes Research Laboratories siirtyi Boeingin, General Motorsin ja Raytheonin yhteisomistukseen. Sittemmin Raytheon myi osansa Hughes Research Laboratoriesista mutta jatkoi sen asiakkaana.
Boeing osti Hughes Space and Communications Companyn 2000 ja nimesi sen Boeing Satellite Development Centeriksi.
General Motors myi loput Hughes Electronicsista Rupert Murdochin News Corporation -mediayhtymälle, joka nimesi sen DirecTV Groupiksi.
Hughes Helicopters päätyi Boeingille.
Tuotteita
Lentokoneet
Hughes D-2
Hughes H-1
Hughes H-4 Hercules
Hughes XF-11
Ohjukset
AIM-4 Falcon
AIM-26 Falcon
AIM-47 Falcon
AIM-54 Phoenix
AIM-120 AMRAAM
AGM-65 Maverick
BGM-71 TOW
Brazo
Kuvia

Hughes H-4 Hercules eli "Spruce Goose"
Hughesin Aircraftin / Raytheonin AIM-120 AMRAAM -ilmataisteluohjus
Hughes Aircraftin valmistama Galileo-luotain lähetetään matkaan avaruussukkulasta.

Lähteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset lentokonevalmistajat


Maltan tasavalta (, ) eli Malta on tasavaltainen saarivaltio Välimerellä, noin 93 kilometriä Sisiliasta etelään.[1] Valtio koostuu useasta saaresta, joista kolme on asuttuja: pääsaari Malta, Gozo ja Comino. Pääkaupunki Valletta sijaitsee pääsaarella. Maltaa lähinnä oleva valtio on Italia.
Maltalla asuu noin 412000 asukasta (2012).[1] Sen pinta-ala on kuitenkin vain 316 neliökilometriä, joten asutustiheys on suuri, noin 1282,2/km². Viralliset kielet ovat malta ja englanti. Myös italiaa ymmärretään yleisesti, koska Italian televisio näkyy saarelle hyvin.
Malta kuuluu Euroopan unioniin ja sillä on kuusi paikkaa Euroopan parlamentissa.[2] Euroopan unionin lisäksi Malta kuuluu Kansainyhteisöön, johon valtio liittyi 1964.[3]
Maltalla sijaitsee Maltan vapaasatama.
Maantiede
Malta koostuu kahdeksasta saaresta, joista Comino (), Gozo () ja Malta ovat asuttuja.[4] Pienempiä ja asuttamattomia saaria ovat Filfla, Cominotto, St Paul’s Island (), Manoel Island () ja Fungus Rock ().
Malta sijaitsee noin 96 kilometriä Italian Sisiliasta etelään ja noin 290km Afrikasta pohjoiseen. Idässä Maltaa lähinnä on 1519km:n päässä Alexandria ja lännessä Gibraltar 1836km:n päässä.[5]

Kolmen suurimman saaren maasto on suurimmaksi osaksi tasaista alankoa.[4] Pääsaaren eteläpuoli on paikoin mäkinen ja siellä sijaitsee Maltan korkein kohta, Ta’Dmejrek (253m). Maltan maaperä on kivikkoista ja rannat kallioisia.[4]
Luonto
Maltalla on monia maisematyyppejä: metsää, pensaikkoa, kallioita, rantoja ja hiekkadyynejä, ja siksi saarten kasvisto on monipuolinen. Saarilta on löydetty yli 1100 kasvilajia.[6]  Suuri osa metsistä on hävitetty, mutta jäljellä on rautatammimetsän sirpaleita ja istutettuja alepponmäntymetsiä. Maltan kansallispuu atlassypressi kasvaa laaksoissa ja jyrkänteiden alla. Yleisin kasvistotyyppi on garigue-pensaikko.  Niittyjä hallitsevat  monet ruohot, ohdakkeet, herne- ja sipulikasvit.[7]
Rehevin saarista on Gozo, ja siellä harjoitetaan laajamittaista maanviljelyä. Myös laidunnus keskittyy sinne. Eroosion estämiseksi pellot on pengerretty.[8]
Maltan kansallislintu on sinirastas.[9]
Maltan ylitse kulkee yksi Välimerta ylittävien muuttolintujen reiteistä.[10]
Ainoa sammakkoeläin on kirjosammakko (Discoglossus pictus), käärmeitä ja liskoja on sen sijaan monta eri lajia, samoin lepakoita. Maltan saarella elää myös lumikko.[9] Saarten muihin nisäkkäisiin kuuluvat välimerensiili ja pikkumetsähiiri. Hyönteisiä on noin 5000 lajia, nilviäisiä tuhat lajia.[6]
Ilmasto
Välimeri vaikuttaa suuresti Maltan ilmastoon, joka muistuttaa Etelä-Italian ja Kreikan eteläosien ilmastoa. Talvet ovat leutoja, paitsi silloin harvoin kun kylmää ilmaa kiertyy Keski-Euroopasta luoteistuulten mukana. Kesät ovat lämpimiä, kuivia ja hyvin aurinkoisia. Merituuli viilentää useimpia kesäpäiviä, mutta keväällä ja syksyllä Afrikasta puhaltava sirocco voi tuoda epämiellyttävän kuumaa ilmaa. Sirocco vaivaa myös Italiaa ja Kreikkaa; Maltalla se on kuivempi koska matka Afrikasta on lyhyempi.[11]

Historia

Vanhimmat jäänteet ovat noin ajalta 5000 eaa..[7] Tällöin ehkä Sisiliasta saapui saarelle metsästäjä-maanviljelijöitä. He asuivat mm. luolissa, kuten Għar Dalamissa, jonka keramiikka muistuttaa tuon ajan sisilialaista. Noin 4100–2500 eaa. Maltalla palvottiin jumalia megaliittisissa temppeleissä, jotka olivat rakennetut monesti hyvin käsitellyistä kivistä. Näitä olivat Gozon saaren Ġgantijan temppeli, Tarxien, Ħaġar Qim, Mnajdra ja puoliksi maanalainen Hal Saflieni hypogeum.
Äitijumalattarelle uhrattiin eläimiä. Maltan megaliittikulttuuri tuhoutui ehkä nälänhätään, kulkutautiin tai vieraisiin valloittajiin. Joka tapauksessa noin 2500 eaa. saarelle saapui uusia kansoja, jotka toivat mukanaan polttohautauksen, pronssin ja pienemmät dolmen-tyylin megaliitit.

Foinikialaiset saapuivat saarille noin 1000 eaa. ja antoivat pääsaarelle nimen Malta.  Kreikkalaiset valloittivat Maltan vuonna 736 eaa.. Noin 400 eaa. saaret joutuivat Karthagon ja 218 eaa. Rooman valtaan.[12]
Arabit valtasivat Maltan 870 Bysantin valtakunnalta. Vuonna 1090 Sisilian normannit valtasivat saaret, minkä jälkeen ne päätyivät välivaiheiden kautta Espanjan Aragonian haltuun. Vuonna 1530 Espanja luovutti saaret Johanniittain ritarikunnalle, jonka ottomaanit olivat karkottaneet Rodokselta.[7]
Vuonna 1565 ottomaanit pyrkivät valtaamaan saaren. Johanniittojen suurmestari La Vallette oli pyytänyt Espanjan Kaarle V:ltä ja paavilta lisäjoukkoja, mutta apua ei kuulunut. Toukokuussa Suleiman suuren lähettämät 40 000 ottomaania aloittivat piirityksen. Vastassaan heillä oli vain n. 700 johanniittaritaria ja 8000 maltalaista sotilasta. Seuraavina kuukausina käytiin verisiä taisteluita, mutta johanniitat eivät suostuneet antautumaan. Maltalaisten pyytämät apujoukot saapuivat saarelle syyskuussa ja ottomaanit joutuivat vetäytymään, menetettyään tuhansia miehiä. Voltairen kerrotaan myöhemmin sanoneen ”mikään ei ole tunnetumpaa, kuin Maltan piiritys” (rien est plus connu que la siege de Malte).[13]
Napoleon valtasi saaret vuonna 1798, ja britit valtasivat ne 1800.[14] Vuonna 1814 saarista tuli virallisesti osa Brittiläistä imperiumia.
Suezin kanavan avaaminen 1869 vaikutti suotuisasti Maltan talouteen. Saari sai itsehallinnon 1921, mutta se peruttiin 1933.[7]
Toisen maailmansodan aikana vuonna 1942 Britannia antoi Maltalle siviilirohkeudesta George Cross (Yrjön risti) -kunniamerkin, joka yleensä myönnetään vain yksityishenkilöille.[15] Kunniamerkki näkyy edelleen Maltan lipussa ja vaakunassa.
Malta itsenäistyi muodollisesti 21. huhtikuuta 1964 Commonwealth realmina, ja siitä tuli tasavalta 13. joulukuuta 1974, jolloin entinen kenraalikuvernööri Anthony Mamo vannoi presidentin virkavalan.[15]
Malta liittyi Naton rauhankumppanuusohjelmaan 1995, mutta erosi siitä 1996 säilyttääkseen liittoutumattomuutensa. Se hyväksyttiin EU:n jäseneksi 2004 ja euroon 2008.[15]
Malta mainitaan myös Raamatussa. Apostolien tekojen luvuissa 27 ja 28 kerrotaan, kuinka laiva, jolla apostoli Paavalia kuljetettiin Roomaan, haaksirikkoutui Maltalle.[16] Tämän arvellaan tapahtuneen noin 60 jaa. Muistona tästä Maltalla on St. Paul’s Island ja St. Paul’s Bay.
Politiikka

Malta on tasavalta,[17] jonka presidentin valitsee viiden vuoden kaudelle 65-jäseninen yksikamarinen parlamentti. Presidentillä ei ole kovin paljon poliittista valtaa, mutta hän nimittää pääministerin.
Parlamentissa on kaksi puoluetta, kristillisdemokraattinen Kansallispuolue (, ) sekä Työväenpuolue (, ). Maltalla on myös kolme pienempää puoluetta, jotka eivät ole edustettuina parlamentissa. Ne ovat ekologiapuolue (, ), oikeistolainen Imperium Europa sekä liberaalinen ja reformistinen Alpha ().
Maltalla on maailman suurin äänestysprosentti, jos ei huomioida maita, joissa on äänestysvelvollisuus.[18] Katolisen kirkon mielipiteet vaikuttavat voimakkaasti päivänpolitiikkaan, muun muassa abortti- ja avioerokysymyksiin.[19] Avioero sallittiin vasta vuonna 2011 kansanäänestyksen jälkeen.[15]
Maltan nykyinen perustuslaki on vuodelta 1987, ja se määrittää Maltan poliittisen neutraliteetin, joka ei ole muuttunut Maltan liittyessä Euroopan unionin jäseneksi vuonna 2004.[20]
Maltan pitkään vallassa ollut Kansallispuolue menetti maaliskuussa 2013 parlamenttivaaleissa niukan enemmistönsä Työväenpuolueelle. Pääministeri Lawrence Gonzi astui syrjään.[21]  Entisen oppositiojohtaja Joseph Muscatin 14-jäseninen hallitus vannoi virkavalansa 14. maaliskuuta 2013.[22]
Sotavoimat
Maltan puolustusvoimat Armed Forces of Malta (AFM) koostuu maalla, merellä ja ilmassa toimivista joukoista. Asevelvollisuutta ei ole, 17,5-vuotiaat pääsevät halutessaan vapaaehtoisina varusmiespalvelukseen.[1] Lennosto toimii Luqan lentokentältä käsin. Italian ilmavoimat tukevat sitä tarvittaessa kahdella pelastushelikopterilla.[23]
Aluejako

Maltan seitsemän saarta on jaettu viiteen alueeseen, joita käytetään tilastoinnissa, hallinnollista merkitystä niillä ei ole.[24]
Hallinnollisesti valtio on jaettu kuntiin (, ), joita on 68.[25] Väkiluvultaan suurimmat kunnat ovat Birkirkara (noin 21500 asukasta vuonna 2011), Mosta, San Pawl Il-Baħar, Qormi ja Żabbar.[26]
Talous

Maltan merkittävimmät luonnonvarat ovat kalkkikivi ja suola. Maan talous on muuttunut 1990-luvulta alkaen rajusti. Käsityövaltaiset alat ovat kärsineet toiminnan siirtyessä halvemman työvoiman maihin. Nykyisin noin 75 prosenttia maan vientituloista tulee elektroniikasta, koneista ja kuljetusvälineistä. Myös matkailu on merkittävää maan taloudelle. Vuosittain maassa käy noin miljoona turistia. Perinteistä teollisuuden alaa maassa edustaa telakkateollisuus.[20]
Rakennusmateriaalina käytettävän kalkkikiven lisäksi Maltalla ei ole merkittäviä omia luonnonvaroja, joten maa on riippuvainen ulkomaisista raaka-aineista. Maalla ei ole myöskään kotimaisia energianlähteitä tuulivoimaa lukuun ottamatta, ja neljä viidesosaa elintarvikkeista tuodaan ulkomailta. Länsimaisella tasolla maltalaisten keskitulot ovat pienet, mutta maa on kuitenkin eurooppalaisessa vertailussa keskitasoa. Maltan veroprosentti on maailman pienin.[20]
Yksi huomattava ja kasvava taloudenala on Maltan elokuvateollisuus. Maltalla on kuvattu kansainvälisiä elokuvia vuodesta 1926 lähtien. Maltalla on elokuvan tekemiseen suotuisa ilmasto sekä kuvaukselliset ympäristöt. Lisäksi Maltan valtio on panostanut saadakseen maahan lisää elokuvaprojekteja.[27]
Viime vuosina Maltan talouskasvua ovat tukeneet maahan asettuneet kasino- ja rahapeliyhtiöt. Maltan lainsäädäntö poikkeaa muiden EU-maiden lainsäädännöstä, sillä maa katsoo maltalaisen pelilisenssin oikeuttavan pelien tarjoamisen myös muihin maihin. Peliyhtiöitä saarivaltiossa toimii useita satoja ja niiden osuus kansantuotteesta oli vuonna 2015 jo 14 %. Yritykset työllistävät lisäksi 12 000 ihmistä.[28]
Liikenne
Maltalla on yksi lentokenttä ja kaksi helikopterikenttää. Päällystettyä maantietä on 2710km.[1]
Maltalle on tiiviit lauttayhteydet Italiasta sekä joitakin lauttoja Tunisiasta.[29]
Maan kauppalaivasto on maailman neljänneksi suurin, 1650 alusta. Pääkaupunki Vallettaan lisäksi maalla on vapaasatama Marsaxlokkissa.
[1]
Maltan maanteillä on vasemmanpuoleinen liikenne.
Väestö
Maltalla oli vuonna 2015 asukkaita arviolta 431000, joista miehiä 49,9% ja naisia 50,1%. Syntyvyys vuonna 2012 oli tuhatta henkeä kohti 9,8 ja kuolleisuus 8,1. Miesten elinajanodote oli 78,0 vuotta ja naisten 82,2 vuotta. Alle 15-vuotiaiden osuus vuonna 2014 oli 14,4 prosenttia. Kaupunkiväestön osuus oli 95 prosenttia.[30] Vakaumukseltaan 88,6 % on katolisia, 4,5 % on ateisteja / agnostikkoja, 2,6 % on muslimeja, 0,4 % on Jehovan todistajia, 0,8 % muita kristittyjä, 1,3 % muita uskovia ja 1,8 % ilmoittaa vain uskovansa jumalaan.[31]
Maltalaisista 95 prosenttia on etnisesti maltalaisia.[30] Virallisia kieliä on kaksi, malta, jota puhuu 90,2% väestöstä, ja englanti, jonka puhujia on 6%. Vuoden 2005 väestönlaskennassa 3% ilmoitti olevansa monikielisiä.[1]
Maltan koulutusjärjestelmän runko on 5–16-vuotiaille tarjottava ilmainen opetus valtion kouluissa. Koulunsa päättävät nuoret voivat halutessaan osallistua päättökokeeseen, jonka suorittaneet voivat jatkaa akateemisia tai ammatillisia opintoja.[32] PISA-kokeissa vuonna 2013 Malta sijoittui 40.–45. sijalle 74 maan joukossa. Tytöt saivat parempia tuloksia kuin pojat.[33]
Maltalla toimii yliopisto, jossa on noin 11000 opiskelijaa.[34]
Kulttuuri

Unescon Maailmanperintöluettelossa on Maltalta kolme kohdetta: Hal Saflienin hypogeum, Maltan megaliittiset temppelit ja Vallettan kaupunki[35]
Useimmat rakennukset on tehty paikallisesta kalkkikivestä. Tasakatolta kerätään sadevettä talteen. Talot ovat lähellä toisiaan, kaupungeissa suoraan kadunvarressa ilman etupihaa, maaseudulla rykelmänä kylän kirkon ympärillä. Osoitejärjestelmä perustuu pikemminkin talojen kuin katujen nimiin.[8]
Kirjallinen perinne koostuu kansantarinoista, lauluista ja sananlaskuista. Vanhin maltaksi kirjoitettu teksti on runo 1400-luvulta, varsinainen kirjallinen perinne alkaa 1600-luvulta.[8]
Maltalaisen kansanmusiikin parhaiten säilynyt muoto on miesten kilpalaulanta kitaran säestyksellä. On löydetty myös keskiaikaisia romanttisia balladeja.
Malta on osallistunut Eurovision laulukilpailuun vuodesta 1971 (kts. Malta Eurovision laulukilpailussa). Kilpailua maa ei ole voittanut kertaakaan. Malta on parhaimmillaan sijoittunut toiseksi kaksi kertaa, 2002 ja 2005.
Johannittain ritarikunta suosi kuvataiteita ja tilasi töitä monilta merkittäviltä taiteilijoilta.  Caravaggio vietti viimeiset vuotensa saarella.[36]
Urheilu
Maltan suosituin urheilulaji on jalkapallo[37], jota pelaa noin 25000 asukasta[38]. Maan edustusjoukkue ei ole koskaan selviytynyt arvokisojen lopputurnaukseen.[39] Se oli maaliskuussa 2011 FIFA-rankingissa jaetulla sijalla 156 yhdessä Madagaskarin kanssa.[40] Maltan maajoukkue pelaa Ta’Qali Stadiumilla, jolle mahtuu lähes 20000 katsojaa.[41]
Malta osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa Amsterdamissa 1928 ja on kilpaillut yhdeksässä eri lajissa, mutta ei ole saanut mitaleja.[42] Maassa järjestetään vuosittainen snooker-turnaus Malta Cup, joka oli vuosina 2005–2007 ranking-turnauksen arvonimellä.[43]
Lähteet

Aiheesta muualla

The following discussion is an archived debate of the proposed deletion of the miscellaneous page below. Please do not modify it.  Subsequent comments should be made on the appropriate discussion page (such as the page's talk page or in a deletion review).  No further edits should be made to this page.The result of the discussion was: {{subst:#ifeq:|y|~~~~}}  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.). Maltan hallituksen virallinen sivusto. line feed character in |language= at position 150 (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)
The following discussion is an archived debate of the proposed deletion of the miscellaneous page below. Please do not modify it.  Subsequent comments should be made on the appropriate discussion page (such as the page's talk page or in a deletion review).  No further edits should be made to this page.The result of the discussion was: {{subst:#ifeq:|y|~~~~}}  (in Dutch) (in Polish) (in Portuguese) (in Slovak)  (in Finnish) (in Swedish)). Euroopan unioni. line feed character in |language= at position 1361 (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)
| flaglink/core
| variant =
| size =
| name =
| altlink =national rugby union team
| altvar =rugby union}}). line feed character in |language= at position 575 (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)
 - Viittaus saariin. Matkailu ja yrityksen tietoja, valokuvia. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on Maltan asuttujen saarien lukumäärä?