Nero Claudius Caesar Augustus Germanicus (synt. Lucius Domitius Ahenobarbus), lyhyesti Nero (15. joulukuuta 37 – 9. kesäkuuta 68[1]) oli Rooman keisari, joka hallitsi vuosina 54–68. Neron hallituskauden alku oli menestyksellinen, mutta viimeisinä vuosinaan hänestä tuli taiteisiin uppoutunut tyranni. Keisarille epäsopivan käyttäytymisen seurauksena Rooman yläluokka kääntyi Neroa vastaan, ja syrjäytetty keisari joutui surmaamaan itsensä. Nero oli Juliusten-Claudiusten hallitsijasuvun viimeinen keisari.
Nero tunnetaan monista poliittisista murhistaan, joihin kuuluu myös hänen äitinsä murha. Neroa on syytetty Rooman palon sytyttämisestä, mutta nykyisin tätä pidetään epätodennäköisenä. Nero oli jo lapsuudestaan alkaen huomiota herättävän kiinnostunut kreikkalaisista taiteista kuten musiikista, teatterista ja runoudesta sekä esiintymisestä, ja hän pitikin itseään ensisijaisesti taiteilijana, ei keisarina.
Neron jälkimaine on ollut huono. Hänen arvioimisensa on ongelmallista antiikin lähteiden puutteellisuuden ja puolueellisuuden vuoksi. Harvat säilyneistä lähteistä esittävät Neron suotuisassa valossa, sillä Neroa vastustivat sekä Rooman yläluokka että varhaiset kristityt, joita hän Rooman palon jälkeen ryhtyi vainoamaan. Roomalaisen rahvaan ja varsinkin valtakunnan itäosan asukkaiden keskuudessa hän oli kuitenkin kansanomaisuutensa ansiosta suosittu.
Elämäkerta

Nero, syntymänimeltään Lucius Domitius Ahenobarbus, syntyi vuonna 37 enonsa keisari Caligulan hallituskaudella. Hänen isänsä oli Gnaeus Domitius Ahenobarbus ja äitinsä Julia Agrippina. Domitius oli vanhaa roomalaista senaattorisukua, ja Agrippina oli paitsi keisari Caligulan sisko, myös keisari Augustuksen lapsenlapsenlapsi ja sankarillisen sotapäällikkö Germanicuksen tytär. Luciuksen isä kuoli jo kolmen vuoden kuluttua pojan syntymästä.[2]
Lucius kiinnostui jo pikkupoikana taiteesta, näytelmistä, kirjallisuudesta ja hevosurheilusta. Häntä opetti esimerkiksi filosofi Seneca. Luciuksesta tuli jo varhain taitava kithara-kielisoittimen soittaja, ja hän lausui mielellään kreikkalaista tragediaa ja sepitti runoja.[3]
Luciuksen kunnianhimoinen äiti Agrippina halusi pojastaan keisarin. Hän nai setänsä Claudiuksen, jolloin Lucius adoptoitiin keisarilliseen perheeseen.[4] Adoption yhteydessä pojan nimeksi tuli Nero Claudius Caesar Drusus Germanicus. Nero on vanha sabiininkielinen sana, joka tarkoittaa vahvaa ja urhoollista. Claudiusten suvussa sitä oli ennenkin käytetty lisänimenä.[5]
Agrippina taivutteli Claudiuksen nimeämään Neron seuraajakseen jopa oman poikansa edelle. Kun Claudius kuoli vuonna 54 myrkylliseen sieniateriaan, Tacituksen mukaan Agrippinan myrkyttämänä, Nero julistettiin 16-vuotiaana keisariksi nimellä Nero Claudius Caesar Augustus Germanicus.[6] Hän joutui sen jälkeen avioitumaan Claudiuksen tyttären Octavian kanssa. Claudiuksen poika Britannicus kuoli pian hämärissä olosuhteissa.[7]

Agrippina esiintyi poikansa hallituskauden alussa tasavertaisena tämän kanssa esimerkiksi kolikoissa.[8] Suuri valta nuoreen keisariin ja hänen tekemiinsä päätöksiin oli myös Neron opettajalla Senecalla sekä henkivartiokaartin päälliköllä Sextus Africanus Burruksella. Myöhemmin Seneca ja Burrus mahdollisesti liittoutuivat Agrippinaa vastaan.[9] Hallituskautensa alussa Nero vielä totteli äitiään, mutta aikuistuttuaan hän tuli omapäisemmäksi. Heidän taistelunsa vallasta päättyi siihen, kun Nero surmautti Agrippinan vuonna 59. Surma ei vähentänyt Neron kansansuosiota, sillä moni ei pitänyt Agrippinan sekaantumisesta politiikkaan. Myöhemmät kirjoittajat ovat usein nähneet äidinmurhan osoituksena Neron heikosta psyykkisestä tilasta ja sadismista.[10] Senecan ja Burruksen vaikutusvalta Neroon väheni Burruksen kuoltua vuonna 62.[11]
Äitinsä murhan jälkeen Nerosta tuli käytännössä Rooman tyranni, joka turvautui usein väkivaltaan. Hän surmautti kautensa aikana useita sukulaisiaan ja kilpailijoitaan sekä salaliittolaisia.[12] Hän omistautui myös aiempaa enemmän taiteellisille harrastuksilleen, mikä seurauksena hänestä tuli epäsuosittu senaattoriluokan piirissä. Vuonna 65 tuli ilmi suuri Pison nimeä kantava salaliitto keisaria vastaan, mikä johti useisiin kuolemantuomioihin ja karkotuksiin. Viimeisinä vuosinaan Nero keskittyi itseensä ja jätti hallinnon muille, erityisesti vapautetuille orjilleen. Koska hän oli paljon poissa Roomasta, häntä vastaan punottiin juonia. Huhtikuussa 68 puhkesi kapina Galliassa, minkä jälkeen Espanjan legioonat huusivat johtajansa Galban uudeksi keisariksi, ja kesäkuun alussa senaatti julisti tämän uudeksi keisariksi. Kun senaatin joukot tulivat noutamaan valtion viholliseksi julistettua Neroa, hän teki itsemurhan Rooman liepeillä.[13] Suetoniuksen mukaan Nero iski tikarin kurkkuunsa sihteerinsä avulla.[14] Roomalaishistorioitsija Dion Kassios kertoo Neron viimeisten sanojen olleen: "Minkä taiteilijan maailma minussa menettääkään!".[15]
Hallituskausi

Hallituskautensa alussa vuonna 54 nuori Nero herätti paljon toiveita, olihan hän politiikassa tahriintumaton ja myös Augustuksen jälkeläinen. Nero tekikin ensimmäisinä vuosinaan yhteistyötä senaatin kanssa, laajensi sen valtaoikeuksia sekä rajoitti vahvan aseman saaneiden vapautettujen orjien valtaa hovissa. Hän kiinnitti myös huomiota talouspolitiikan hoitoon ja halusi poistaa välilliset verot, mikä johtikin tietyntasoiseen verouudistukseen. Myös ulkopolitiikassaan Nero oli menestyksekäs. Hän kukisti vuonna 60 Britanniassa puhjenneen kapinan. Idässä vuonna 58 alkaneen sodan Parthiaa vastaan jälkeen vuonna 63 solmittu rauha oli poliittinen voitto Nerolle. Neron ulkopoliittisia onnistumisia olivat myös hyvät valinnat sotapäälliköiksi.[16]
Alkuvuosinaan Nero oli myös suhteellisen humaani, sillä hän kieltäytyi allekirjoittamasta kuolemantuomioita ja kielsi gladiaattoritaistelujen päättymisen kuolemaan. Mistään Neron dramaattisista epäonnistumisista ei lähteissä kerrota, eikä korruptiostakaan ole merkkejä.[17]
Keisari Trajanuksen kerrotaan 300-luvulla kirjoitetussa lähteessä ylistäneen Neron viisivuotista ”kultakautta”, joskaan hän ei anna sille vuosilukuja. Tänä aikana Rooma kylpi Trajanuksen mukaan menestyksessä ja vauraudessa kyvykkään keisarinsa johtamana. Neron hallituskausi olikin rauhanomaisimpia Rooman historiassa. Valtakunnan kauppa ja talous kasvoivat, Rooma sai liitettyä itseensä uusia alueita ilman sotaa, ja Parthia ja Britannia rauhoitettiin. Rooman kirjallisuus koki Neron ansiosta renessanssin, ja myös rakennustaiteessa ja arkkitehtuurissa koettiin huomattavaa edistystä. Nero rakennutti amfiteatterin ja kylpylöitä sekä mahtavan palatsinsa Kultaisen talon. Rooman palon jälkeiset rakennustyöt saivat kiitosta jopa muuten Neroon kriittisesti suhtautuvalta Tacitukselta.[18] Nero myös luopui kirjallisesta sensuurista, ja keisaria sai kritisoida hyvinkin härskisti ja ivallisesti. Kun herjaaja meni liian pitkälle, Neron kerrotaan kieltäneen tuomaria rankaisemasta häntä liian ankarasti.[19]
Äitinsä murhan jälkeen vuonna 59 alkoi lähteiden mukaan Neron laskeutuminen tyranniaan. Tällöin juonittelut ja murhat lisääntyivät, Neron tarve esiintyä kiihtyi, Rooma paloi ja valtionkassa tyhjeni sen jälleenrakennukseen, muihin rakennusprojekteihin sekä viihteeseen. Lopulta oppositio nousi ja salaliittoja alkoi muodostua. Ylhäisö kääntyi Neroa vastaan, mihin keisari vastasi terrorilla ja lopulta kaatui vuonna 68.[20]
Rooman palo
Neron on usein väitetty vuonna 64 tapahtuneen Rooman palon sytyttäjäksi. Aikalaiset epäilivät keisari Neron sytyttäneen Rooman tahallaan. Eräät myöhemmät roomalaiset historioitsijat, kuten Suetonius ja Dion Kassios, pitivät häntä syyllisenä paloon.[21][22] Epäilyksiä herätti se, että palon jälkeen Nero rakennutti kaupungin suurelta osin uudestaan entistä monumentaalisempaan tyyliin. Hän rakennutti samalla itselleen entistä suuremman palatsin, Domus Aurean.[23] Lisäksi keisari Neron kerrottiin soittaneen lyyraa ja laulaneen laulua Troijan sodasta katsellessaan paloa.[24] Toisaalta historioitsija Tacituksen mukaan Nero ei ollut palon syttymishetkellä pääkaupungissa, vaan syntymäkaupungissaan, Antiumissa (nyk. Anzio), joka on noin 50 kilometrin päässä Roomasta. Tämän kuvauksen mukaan hän saapui Roomaan vasta, kun paloalue lähestyi Domus Transitoriaa.[25] Nykyajan historioitsijat pitävät yleisimmin Neroa syyttömänä muun muassa siksi, että häntä syyttäneet Suetonius ja Dion Kassios eivät tunnetusti pitäneet Nerosta. Sitä paitsi ei tunnu järkevältä, että keisari sytyttäisi suurpalon vain kilometrin päässä silloisesta palatsistaan.[26]
Kun Neroa epäiltiin palon sytyttäjäksi, hän puolustautui ja syytti palosta Rooman kristittyjä. Tämä johti siihen, että kristittyjä alettiin vainota.[27] Neron hallituskaudella surmattiin myös kristillisen kirkon apostolit Pietari ja Paavali.[28]
Yksityiselämä
Neron ensimmäinen avioliitto järjestettiin hänen sisarpuolensa Octavian kanssa. Liitto oli onneton ja lapseton. Eron jälkeen Nero otti vaimokseen Poppaea Sabinan ja pakotti entisen vaimonsa itsemurhaan. Neron ja Poppaean ainoa lapsi kuoli vauvaikäisenä. Poppaean kuoleman jälkeen Nero meni naimisiin Statilia Messalinan kanssa. Rakastamansa Poppaean ohella Neron tiedetään rakastuneen vapautettuun kreikkalaiseen orjattareen Claudia Acteen mutta ei saanut naida tätä alaluokkaista naista. Hänen ainoa tunnettu miessuhteensa oli kastroidun transvestiittisen orjapoika Sporuksen kanssa, joka muistutti edesmennyttä Poppaeaa.[29]
Neron kerrotaan olleen seksuaalisesti täysin hillitön. Hänellä oli seksisuhteita niin naisten kuin miestenkin kanssa, ja hänen väitettiin raiskanneen alamaisiaan, jopa Vestan neitsyeen ja nuoremman velipuolensa Britannicuksen. Hänellä kerrotaan myös olleen sukurutsainen suhde äitiinsä. Samansävyisiä tarinoita seksuaalisista hillittömyyksistä on kerrottu myös useimmista Neron edeltäjistä, aina Caesarista alkaen. Äärimmäisimpiä kuvauksia Neron perversioista ei nykyisin pidetä täysin luotettavina, ja monet esimerkiksi juoruhistorioitsija Suetinuksen kirjoituksista perustuvatkin huhupuheisiin, jollaisten tyypillinen tarkoitus oli liata huonoksi katsotun keisarin maine.[30]
Neron kerrotaan juoneen runsaasti. Äitinsä kuoleman jälkeen Nero otti tavakseen kierrellä kaveriporukassaan Rooman kapakoita, riehua ja tapella kaduilla humalassa ja varastella myymälöistä.[31]
Nero rakasti kreikkalaista kulttuuria. Hän olisi halunnut asuakin mieluiten Kreikassa, jossa järjestettiin urheilu- ja lausuntakilpailuja. Roomalaista väkivaltaviihdettä hän aina inhosi.[32] Keisariksi noustuaankin Nero piti itseään ensisijaisesti taiteilijana ja käytti aikaansa kitharansa soittamiseen, laulamiseen, kreikkalaisten tragedioiden lukemiseen ja näyttelemiseen. Keisarin esiintyminen julkisesti teatterin näyttämöllä oli hyvin ongelmallista, sillä teatteri nähtiin rahvaan viihteenä, eikä näyttelijöitä arvostettu. Yläluokka oli kauhuissaan myös siitä, että keisari pakotti heitä esiintymään näyttämöllä. Aluksi Nero esiintyi vain yksityisissä tilaisuuksissa, mutta vuodesta 64 alkaen myös julkisesti. Nero myös perusti Roomaan kreikkalaisperäiset urheilu- ja teatterikisat nimeltä Neronia. Kreikan-matkallaan vuonna 66 Nero osallistui erilaisiin taide- ja hevoskisoihin, joissa hänet julistettiin aina voittajaksi. Palattuaan Roomaan hän toi mukanaan 1808 ensimmäistä palkintoa.[33]
Nero ihaili suuresti gladiaattori Spiculusta, joka oli muutenkin suosittu. Nero antoi suosikkigladiaattorille useita lahjoja.[34]
Ulkonäkö
Neron kerrotaan olleen vaaleahiuksinen ja sinisilmäinen, normaalipituinen, paksukaulainen, hoikkajalkainen, pömppömahainen sekä iholtaan laikukas ja pahanhajuinen. Hän kulki yleensä paljain jaloin ja pukeutui taiteilijalle sopivan vapaasti, pieni huivi kaulassaan ja yllään löysä kotitakin kaltainen tunika, jossa ei ollut vyötä.[35]
Jälkimaine
Nero jakoi voimakkaasti mielipiteitä keisarinkautensa aikana ja sen jälkeen. Hänen neljäntoista vuoden kautensa alussa häntä vastaan ei vielä juoniteltu, vaan salaliitot kukoistivat vasta viimeisinä vuosina. Tämä voi viitata siihen, että aluksi Neroa pidettiin hyvänä hallitsijana, jonka hyvät teot myöhemmin unohdettiin. Neron kauden myönteiset asiat on myös selitetty neuvonantajien ansioksi. Rooman yläluokka halveksui Neroa hänen keisarille sopimattomien ja kansanomaisten harrastusten vuoksi, mutta tavallinen rahvas arvosti häntä juuri samasta syystä. Jotkut iloitsivatkin Neron kuolemasta samalla kuin toiset kukittivat hänen hautaansa vielä pitkään.[36] Neron suosio säilyi etenkin valtakunnan itäosissa.[37]
Kuolemansa jälkeen Nerolla oli Rooman valtakunnan pääkaupungin yläluokan jäsenten piirissä huono maine, ja heidän kirjoittamasta historiastaan Nero nykyisin tunnetaan. Nero oli vienyt roomalaiselta yläluokalta ylpeyden ja loannut perinteet. Niin Tacitus kuin Suetoniuskin kuuluivat keisarikaudesta kärsineeseen senaattorisäätyyn, ja he kirjoittivat Nerosta kielteisesti ja lisäksi vasta monta vuosikymmentä Neron kuoleman jälkeen. Varhaiset kirkkoisät ja kristillinen kirjoitustraditio taas syyttivät Neroa Paavalin ja Pietarin marttyyrikuolemista ja esittivät hänet Saatanana ja uskon vihollisena. Neron kuva kirkollisessa historiankirjoituksissa vain huononi keskiajalle siirryttäessä. Rahvaan piirissä kulkeneessa suullisessa perimätiedossa Neroon alettiin vuosisatojen kuluessa liittää myyttisiä piirteitä, jotka liittyivät usein eläimiin kuten suteen ja sammakkoon.[38]
Keskiajan jälkeen Neron imagosta karisi petomaisuus, ja hän on noussut Rooman keisareista myyttisimmäksi. Nero on suosittu hahmo näytelmissä, oopperassa ja elokuvissa, joiden kautta nykyajan ihmiset ovat saaneet tutustua hänen tragikoomiseen elämäänsä. Merkittävin ja menestynein Nerosta kertova elokuva on historiallinen draama Quo Vadis (1951), joka painottaa ikiaikaista käsitystä Neron sadismista ja tyrannimaisuudesta sekä kristittyjen vainoamisesta.[39]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka| title = Rooman keisarit| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 2005| id = ISBN 951-23-4546-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ojanaho, Marianne| title = Keisari Nero: tyranni ja taiteilija| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| id = ISBN 978-951-796-587-3}}
Viitteet

Kirjallisuutta

Citation error, replace with{{cite book| author = Henrikson, Alf| title = Antiikin tarinoita| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 2004| version = (Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund| id = ISBN 951-0-18515-9}}

Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:Vuonna 37 syntyneet
Luokka:Vuonna 68 kuolleet
Luokka:Rooman keisarit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Vehnät (Triticum) ovat heinäkasveja, joita viljellään joka puolella maailmaa.
Vehnät ovat maissin jälkeen maailman tärkeimpiä ravintokasveja. Maailman suurimmat vehnäntuottajat ovat Kiina, Intia, Yhdysvallat ja Venäjä.
Vehnien viljely alkoi Hedelmällisen puolikuun alueella yli 10000 vuotta sitten. Se levisi Eurooppaan jo kivikauden aikana. Vehnää kasvatetaan alueilla, joissa hallaton kausi kestää vähintään sata päivää, ja sadetta saadaan vähintään 400–500mm vuodessa. Leudomman talven alueilla sitä kasvatetaan syysviljana (kylvetään syksyllä ja korjataan alkukesästä) kun taas ankaramman talven alueella vehnä kylvetään keväällä.[1]

Lajeja
Vehnälajien erottaminen toisistaan pelkän ulkonäön avulla on vaikeaa, ja lajit ristytyvät helposti keskenään.[2]
Triticum aestivum – leipävehnä eli vehnä
Triticum aethiopicum
Triticum araraticum
Triticum boeoticum
Triticum carthlicum (viljellään Välimeren itäosissa)
Triticum compactum – pölkkyvehnä
Triticum dicoccoides (kasvaa Lähi-idässä ja Itä-Euroopassa)
Triticum dicoccon (syn. Triticum turgidum subsp. dicoccon) – emmervehnä (yksi vanhimmista viljellyistä lajeista)
Triticum durum (syn. Triticum turgidum subsp. durum) – durumvehnä eli makaronivehnä
Triticum ispahanicum
Triticum karamyschevii
Triticum macha
Triticum militinae
Triticum monococcum – yksijyvävehnä
Triticum polonicum – puolanvehnä
Triticum spelta – spelttivehnä eli koristevehnä, speltti
Triticum sphaerococcum
Triticum timopheevii
Triticum turanicum
Triticum turgidum – kartiovehnä eli englanninvehnä
Triticum turgidum subsp. dicoccoides – villiemmervehnä
Triticum urartu
Triticum vavilovii
Triticum zhukovskyi
Katso myös
harjasvehnät (Agropyron)
pukinvehnät (Aegilops)
rantavehnät (Leymus)
vaivaisvehnät (Eremopyrum)
villivehnät (Elymus)
Lähteet

Aiheesta muualla

 (in Swedish)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Pohjois-Irlanti (, , ulsterin skotiksi Norlin Airlann) on Irlannin saarella sijaitseva alue, joka on osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa.[1] Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13576 neliökilometriä ja asukkaita on vuoden 2013 arvion mukaan noin 1,8 miljoonaa.[2] Pääkaupunki on Belfast (). Muita  ovat Londonderry eli Derry (), Newry, Armagh ja Lisburn.
Pohjois-Irlannin alue muodostettiin vuonna 1921, kun Britannian parlamentti jakoi Irlannin eteläiseen ja pohjoiseen osaan. Eteläisestä osasta muodostui lopulta itsenäinen valtio Irlanti ja pohjoisesta osasta Pohjois-Irlanti. Osin 1600-luvun alun Ulsterin uudisasutuksen myötä alueiden väestöjen etninen rakenne poikkesi toisistaan.
Pohjois-Irlannista käytetyt nimet

Pohjois-Irlannin virallisena nimenä pidetään Pohjois-Irlantia (, ), mutta alueesta käytetään myös monia muita nimiä. Osa tasavaltaisista käyttää nimitystä ”The Six Counties” (”kuusi kreivikuntaa”) tai jopa ”The Occupied Six Counties” (”miehitetyt kuusi kreivikuntaa”).[3]
Unionistit ja lojalistit käyttävät usein Pohjois-Irlannista nimeä Ulster. Tämä nimi on kuitenkin selvästi epätarkka ja monien mielestä epäkorrekti, koska Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta vain kuusi kuuluu Pohjois-Irlantiin. Unionistit ja lojalistit käyttävät muutenkin poliittisessa kuvastossaan paljon Ulsterin provinssin symboliikkaa, kuten Ulsterin punaista kättä.
Nimellä Pohjois-Irlantikin on ongelmansa, sillä Irlannin saaren pohjoisin kolkka ei sijaitse Pohjois-Irlannissa, vaan Donegalin kreivikunnassa Irlannin tasavallan puolella.
Maantiede
Pohjois-Irlanti sijaitsee Irlannin saaren koillisosissa ja käsittää noin kuudesosan saaren pinta-alasta. Sen erottaa Irlannin tasavallasta noin 480 kilometriä pitkä raja.[4] Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13843 neliökilometriä.[5]
Pohjois-Irlannin keskialueiden maastoa hallitsee Yhdistyneen kuningaskunnan suurimman järven Lough Neaghin tasanko. Sitä reunustavat Sperrins luoteessa, Antrimin ylätasanko koillisessa ja Mournevuoret etelässä. Korkein kohta on Mournevuorilla sijaitseva 852 metrin korkuinen Slieve Donard.[6]
Pohjois-Irlannin ilmasto on samantapainen koko maassa. Atlantin vaikutuksesta Pohjois-Irlannin talvet ovat leutoja ja kesät viileitä. Koko vuoden keskilämpötila alavilla alueilla on 8,5–9,5 astetta. Ylänköalueilla on hieman viileämpää. Helmikuu on yleensä rannikolla vuoden kylmin kuukausi ja heinäkuu lämpimin. Heinäkuun päivän ylin lämpötila on keskimäärin 17–20 astetta. Sademäärät vaihtelevat merkittävästi. Vuoristoalueilla sataa noin 1600 millimetriä vuodessa, Tyronen piirikunnassa maan länsiosissa peräti 1950 millimetriä. Strangford Loughin rannalla itärannikolla ja Lough Neaghin etelä- ja itärannoilla sataa hieman alle 800 millimetriä vuodessa. Sateisimmat kuukaudet koko maassa ovat loka–tammikuussa. Lumisateita rannikolla tulee noin kymmenenä päivänä vuodessa, mutta sisämaan vuoristoissa sataa lunta yli 35 päivänä vuodessa.[6]
Politiikka
Pohjoisirlantilaiset ovat perinteisesti jakautuneet unionisteihin, jotka kannattavat unionia Britannian kanssa, ja nationalisteihin, jotka kannattavat itsenäisyyttä tai liittymistä Irlannin tasavaltaan. Niitä unionisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan lojalisteiksi. Niitä nationalisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan tasavaltalaisiksi (esim. IRA). Unionistit ja lojalistit ovat olleet uskonnoltaan pääosin protestantteja, nationalistit ja tasavaltalaiset katolilaisia. Vuoden 2005 kyselyssä 40 prosenttia pohjoisirlantilaisista nimesi itsensä unionisteiksi, 22 prosenttia nationalisteiksi ja 35 prosenttia ei kummaksikaan.[7]
Puolueet
Pohjois-Irlannin ainoat uskontorajat ylittävät puolueet, Alliance Party, Green Party ja Women's Coalition, ovat tällä hetkellä varsin marginaalisia vaikuttajia. Vaalitaistot käydään pääosin kahden unionistipuolueen ja kahden nationalistipuolueen kesken. Miltei poikkeuksetta nationalistit keräävät tukensa katolisilta ja unionistit protestanteilta. Unionistien äänistä kilpailevat ennen muuta Ulster Unionist Party sekä pastori Ian Paisleyn ja Peter Robinsonin kiivaista kannanotoista tunnettu Democratic Unionist Party. Muitakin unionistipuolueita on, joskaan ne eivät ole onnistuneet keräämään kovinkaan suurta kannatusta. Osalla niistä on likeiset suhteet aseellisiin lojalistiryhmittymiin. Katolisten puolella keskiluokka sekä IRA:n aseellista toimintaa kaihtavat ovat äänestäneet yleensä Social Democratic Labour Partya, joka ei nimestään huolimatta ole erityisen vasemmistolainen tai sosiaalidemokraattinen, nuoret ja työväestö tukevat IRA:ta lähellä olevaa Sinn Féiniä. 2000-luvulla DUP ja Sinn Féin ovat keränneet yhteishallintoprosessin hitauteen kyllästyneiden äänestäjien turhautuneisuuden hedelmät ja ovat nousseet alueen suurimmiksi puolueiksi.[8][9]
Aseellinen toiminta
Britannian armeija saapui vuonna 1969 rauhoittamaan unionistien ja nationalistien ääriainesten välisiä levottomuuksia,[10] jotka olivat pahimmillaan 1970-luvun alussa ja puolivälissä.
Britannian armeija päätti 38 vuotta kestäneen operaationsa Pohjois-Irlannissa 31. heinäkuuta 2007. Pohjois-Irlantiin jäi 5000 hengen rauhanajan varuskunta, kun enimmillään järjestystä ylläpiti 27000 sotilasta.[11][12]
Aseellinen toiminta ei ole 2010-luvullakaan kadonnut kokonaan Pohjois-Irlannin katukuvasta. IRA:n sirpaleryhmittymät CIRA, INLA ja New IRA sekä lojalistien UDA, Ulster Volunteer Force, Ulster Freedom Fighters ja Red Hand Commando jatkavat edelleen toimintaansa.[13]
Väkivalta ei myöskään ole enää poliittisesti motivoitunutta. Useimmat aseelliset ryhmittymät ovat sekaantuneet järjestäytyneeseen rikollisuuteen, ja tämän päivän aseelliset yhteenotot keskittyvät ennen kaikkea toimintareviireistä kamppailemiseen.
Tasavaltalaisryhmittymät ovat mielellään esiintyneet uskontorajat ylittävinä monikulttuurisen yhdistyneen Irlannin puolestapuhujina, mutta käytännössä muun muassa IRA:n terrori-iskut ovat vaatineet runsaasti sivullisia ihmishenkiä ja kohdistuneet sekä katolisiin että protestanttisiin siviileihin. Protestanttien kuolinlukuja lisää myös se, että IRA kohdisti kampanjansa erityisesti poliiseihin ja brittisotilaisiin. RUC:sta (nyttemmin Police Service of Northern Ireland, PSNI) yli 90 prosenttia oli protestantteja. IRA:lle uhrit olivat oikeutettu viholliskohde, mutta protestanteille iskut näyttäytyivät heidän väestönosansa etnisenä puhdistamisena. IRA (kuten muutkin puolisotilaalliset ryhmittymät) on myös surmannut tai vammauttanut huumekauppiaiksi väittämiään henkilöitä, mutta arvostelijat ovat epäilleet IRA:ta omista huumebisneksistä ja kilpailijoiden raivaamisesta tieltä.[14]
Poliisivoimien vinoutuneen "etnisen" rakenteen ja huonon maineen vuoksi IRA on onnistunut esittämään itsensä katolisen työväestön asuinalueiden järjestyksenpitäjänä ja suojelijana, jonka arvovalta on pitkälti perustunut uhkailuun ja ns. rankaisupahoinpitelyihin.
Parlamentti

Vuoden 1998 Belfastin sopimuksen (tunnetaan myös nimellä Pitkänperjantain sopimus) jälkeen Pohjois-Irlanti, jota vuodesta 1972 oli hallittu suoraan Lontoosta, sai oman lakiasäätävän edustajakokouksen (Northern Ireland Assembly) Stormontiin.[15] Edustajakokouksen toiminta on ollut useasti katkolla Pohjois-Irlannin poliittisen tilanteen epävakauden vuoksi. Pisin yhtäjaksoinen katkos alueparlamentin toiminnassa venyi lokakuusta 2002 aina toukokuulle 2007 saakka. Tuona aikana Britannia huolehti aluehallinnosta. Unionistit katsoivat, että Belfastin sopimus ja erityisesti siihen sisältyvä yhteistyö Irlannin tasavallan kanssa on askel kohti yhdistynyttä Irlantia, kun taas Britannian pääministerin Tony Blairin (1997 - 2007) linjanvedot näyttivät heidän mielestään vain sarjalta myönnytyksiä IRA:lle ja Sinn Féinille.
Unionistien veto-oikeus perustuu heidän enemmistöasemaansa Pohjois-Irlannissa, mutta he ovat ottaneet vakavasti koulutetun protestanttiväestön maastamuuton, Sinn Féinin kasvun sekä tasavaltalaisten vihjaukset katolisten suuren syntyvyyden suosiollisesta vaikutuksesta saaren yhdistymiselle. Unionistien enemmistöasema ei ole täten taattu. Tosin kaikki Pohjois-Irlannin katoliset eivät tue saaren yhdistämistä eivätkä uskonnollisten ryhmien voimasuhteet siten johda väistämättömästi tiettyihin poliittisiin seurauksiin. Tasavaltalaisten strateginen IRA:lla kiristäminen on lisännyt DUP:n kannatusta. Äänestäjien mielestä kilpaileva unionistipuolue UUP ei vaatinut tarpeeksi paljon tarpeeksi ajoissa tasavaltalaisilta sekä Britannian ja Irlannin tasavallan hallituksilta. Samaten Paisleyn (1926 - 2014) räväkkä esiintyminen nosti Sinn Féinin kannatuslukuja. Puolueesta on tullut erilaisten vähemmistöjen oikeuksien innokas puolestapuhuja, mikä on vedonnut erityisesti nuoriin äänestäjiin.
Sinn Féin on myös onnistunut esittämään itsensä maltillisena myönnytysten tekijänä ja kompromissien hakijana katolisten ja kansainvälisen median keskuudessa. Tämä asetelma on korostunut erityisesti jokakesäisen marssikauden aikana, jolloin protestanttisen Oranialaisveljeskunnan ehdottomuus on näyttäytynyt vihamielisempänä kuin katolisten väkivaltainen mellakointi. Toukokuussa 2005 pidetyt vaalit osoittivat kuitenkin, että Sinn Féin oli tullut tiensä päähän äänisaaliin kasvattamisessa siihenastisella strategiallaan, ja heinäkuussa IRA ilmoitti lopettavansa aseellisen toimintansa. IRA:sta oli ehtinyt tulla Sinn Féinille taakka erityisesti Irlannin tasavallassa, jossa sen kannatus ei ole vieläkään noussut mainittavaksi. Ryhmittymä alkoi etsiä kunniallista tietä pois aseellisesta toiminnastaan jo 1970-luvulla, mutta sisäiset kiistat ja toisaalta muiden osapuolten linjaukset hidastivat prosessia. 1990-luvulla IRA:n pääasiallisena tehtävänä oli toimia neuvotteluaseena, jotta Sinn Féin saisi aikaan mahdollisimman otolliset olosuhteet saaren yhdistämiselle. Lontoo vastasi IRA:n ilmoitukseen vapauttamalla ”Shankillin pommittajaksi” kutsutun IRA:n jäsenen, kiihdyttämällä joukkojen vetäytymistä alueelta sekä lakkauttamalla erikoisosaston RIR:n (aikaisemmin UDR), jonka jäsenistä enemmistö oli protestantteja. Unionistit ovat suhtautuneet itse ilmoitukseen skeptisesti, mutta Blairin toimiin suorastaan vihamielisesti väittäen, ettei heille kerrottu aiotuista toimista etukäteen. Lisäksi unionistit katsovat, että lisämyönnytyksiä ei tulisi tehdä ennen kuin IRA:n lausunto on todettu paikkansapitäväksi myös pidemmällä aikavälillä. On myös syytä huomata, että IRA ei lakkauttanut itseään kuten Paisley vaati.
Poliittinen sopu saavutettiin marraskuussa 2006 (St. Andrews Agreement), ja kevään 2007 vaalien jälkeen aluehallinto palautui Stormontiin. DUP ja Sinn Féin muodostivat yhteishallituksen, ja Ian Paisley ja Martin McGuinness tulivat tunnetuksi hyvästä yhteistyöstään.[16] Seuraavan kerran poliittinen kriisi kohtasi Stormontin tammikuussa 2017, jolloin hallituskumppaneiden välinen luottamuspula johti ennenaikaisiin vaaleihin. Alueparlamentin uudistus astui samalla voimaan, ja parlamentin edustajanpaikkojen määrää vähennettiin.[17] Vaaleissa tämä koitui Sinn Féinin eduksi, ja DUP:n asema alueen suurimpana puolueena jäi vain yhden paikan varaan.[18] Brexit on vaikeuttanut Pohjis-Irlannin poliittista tilannetta entisestään, eikä aluehallintoon ole löytynyt sopua toukokuuhun 2018 mennessä.
Alueet

Pohjois-Irlanti on jaettu paikallishallinnon tasolla 11 alueeseen (district) vuodesta 2015 alkaen. Jokaista aluetta johtaa valtuusto, council, jossa istuu vaaleilla valittuja valtuutettuja.[19]
Historiallisesti Pohjois-Irlanti on muodostunut kuudesta Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta. Pohjois-Irlantiin kuuluvat Antrim (Aontroim), Armagh (Ard Mhacha), Derry (Doire), Tyrone (Tír Eoghain), Fermanagh (Fear Manach) ja Down (An Dún).
Väestö
Pohjois-Irlanti jakaantuu kahteen uskonnolliseen pääryhmään, protestantteihin (presbyteerit merkittävin suuntaus, toiseksi merkittävin Irlannin kirkko) ja katolisiin.
Uskonnollisesti väestö jakautuu seuraavasti:

Uskonnot Pohjois-Irlannissa 1961-2011Uskonnot1961199120012011[20]Katolisia34,9 %38,4 %40,3 %40,6 %Presbyteerejä29,0 %21,4 %20,7 %19,3 %Irlannin kirkko24,2 %17,7 %15,3 %13,9 %Muut uskonnot9,3 %11,5 %9,9 %9,7 %Uskonnoton0,0 %3,8 %5,0 %9,9 %Ei kerro2,0 %7,3 %9,0 %6,6 %
Yleisen käsityksen mukaan Pohjois-Irlannin protestantit ovat 1600-luvulla maahantuotujen skottien jälkeläisiä, kun taas katoliset ovat alkuperäisväestöä. Iirin kielen pohjoisissa murteissa sana Albanach (skotlantilainen) tarkoittaakin melkein yksiselitteisesti nimenomaan pohjoisirlantilaista protestanttia. Populääri käsitys ei ole aivan yksiselitteisesti totta, koska skottiasutuksen alkuaikoina esiintyi paljonkin kääntymyksiä ja seka-avioliittoja.
Katolisilla on yleensä tyypillisiä irlantilaisia sukunimiä, jotka ovat iirinkielistä tai normandianranskalaista alkuperää. Tämä ei ole tavatonta protestanttisellakaan puolella, mutta silmiinpistävää on, että monilla protestanteilla on englantilaisen tai skotlantilaisen kaupungin nimi sukunimenä – esimerkiksi Paisley. Tämä johtuu siitä, että taistellessaan gaelilaista kulttuuria vastaan Englannin kruunu suositteli tai suorastaan määräsi gaelilais- tai iirinkielisnimiset protestantit ottamaan paikannimen sukunimekseen.
Katoliset ovat yleensä nationalisteja eli kannattavat ainakin periaatteessa Irlannin yhdistämistä yhdeksi valtioksi, protestantit taas ovat unionisteja eli haluavat pysyä Ison-Britannian yhteydessä.
On vaikea sanoa, onko ”katolisuus” ja ”protestanttisuus” Pohjois-Irlannissa uskonnollinen vai etninen identiteetti. Pohjoisirlantilaisen määrittelevät katoliseksi tai protestantiksi monet muutkin tekijät kuin se, missä kirkossa hän käy (tai on käymättä): myös puhetapa (vain katoliset ääntävät h-kirjaimen nimen muodossa [heitš], protestanteille se on [eitš]), asuinpaikka, kotikatu ja ystäväpiiri ovat osa ”protestanttisuutta” tai ”katolisuutta”.
Kielet
Pohjois-Irlannin virallinen kieli on englanti. Vuonna 1998 protestanttien ja katolisten välillä solmitun niin sanotun Pitkänperjantain rauhansopimuksen perusteella sekä iirillä että niin sanotulla Ulsterin skotilla (Ulster Scots) on ainakin jossain määrin virallinen asema. Ulsterin skotti on paikallinen englannin murre, joka eroaa standardienglannista niin paljon, että sitä voidaan pitää miltei erillisenä kielenä. Iiriä on 1900-luvun alkupuolelle asti puhuttu muun muassa Rathlinin saarella (Oileán Reachrann) ja eräissä muissa nykyisen Pohjois-Irlannin osissa, mutta nyt olemassa olevat iirinkieliset yhteisöt ovat syntyneet ennen kaikkea katolisten keskuudessa harjoitetun tietoisen kulttuurityön tuloksena: itse asiassa Pohjois-Irlannin viimeiset alkuperäiset iirinpuhujat olivat etupäässä protestantteja, eivätkä he kyenneet samastumaan katolisen nationalismin elähdyttämään iirinkielisyysliikkeeseen. Belfast on ainoa paikka maailmassa, jossa on pystytty keinotekoisesti luomaan uusi iirinkielinen ”kyläyhteisö” pelkästään kielen harrastajien voimin. Nykyään tässä niin sanotussa ”Shaw’s Road Gaeltachtissa” on jo syntymässä toinen iiriä äidinkielenään puhuva sukupolvi.
Kulttuuri
Pohjois-Irlannin tunnetuimpia kulttuurihahmoja ovat runoilija Seamus Heaney ja laulaja-lauluntekijä Van Morrison.[21]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Millä toisella nimellä kutsutaan Pohjois-Irlantia?


Stephenie Meyer (o.s. Morgan, s. 24. joulukuuta 1973 Hartford, Connecticut) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan neliosaisesta romanttisesta fantasiasarjasta Houkutus (). Kirjasarjan ensimmäinen osa, vuonna 2005 julkaistu Houkutus, oli Meyerin esikoisteos. Meyerin Houkutus-sarjan kirjoja on myyty maailmanlaajuisesti yli 42 miljoonaa kappaletta,[1][2] ja sarjaa on käännetty 37 kielelle.[3] Vuonna 2005 Publishers Weekly -lehti valitsi Meyerin yhdeksi vuoden lupaavimmista uusista kirjailijoista.[4]
USA Todayn mukaan Houkutuksen neljä osaa olivat vuoden 2008 myydyimmät kirjat Yhdysvalloissa,[5] ja Meyerin kustantaja arvioi hänen kirjojensa myyneen kyseisenä vuonna 22 miljoonaa kappaletta. Meyer on ensimmäinen kirjailija, joka on teoksillaan vallannut USA Todayn listan neljä kärkipaikkaa.[6] Meyer on Houkutus-sarjan lisäksi kirjoittanut myös aikuisille suunnatun tieteisromaanin Vieras (2008). Meyer pääsi vuonna 2009 sijalle 26 talouslehti Forbesin kokoamalle listalle maailman vaikutusvaltaisimmista julkisuuden henkilöistä[7].
Elämä
Stephenie Meyerin vanhemmat olivat Stephen ja Candy Morgan. Meyerillä on viisi sisarusta: Seth, Emily, Jacob, Paul ja Heidi. Etunimensä epätavallisen kirjoitusasun hän sai isänsä Stephenin nimen pohjalta.[8] Meyerin ollessa nelivuotias hänen perheensä muutti Connecticutista Arizonan osavaltion pääkaupunkiin Phoenixiin. Hän kävi Chaparralin lukiota Scottsdalessa ja jatkoi opiskelua Utahin Provossa sijaitsevassa Brigham Youngin yliopistossa, missä hänen pääaineenaan oli englanti.[9] Meyer valmistui yliopistosta vuonna 1995. Vuonna 1994 Meyer meni naimisiin Christian ”Pancho” Meyerin kanssa. Pariskunnalla on kolme poikaa: Gabe, Seth ja Eli.[8]
Meyer kuuluu Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon. Hän ei esimerkiksi uskonsa vuoksi juo alkoholia tai polta tupakkaa.[10] Nuoruudessaan Meyer haaveili urasta kirjailijana ja opiskeli englantia yliopistossa, mutta harkitsi kuitenkin ryhtymistä asianajajaksi, koska ei uskonut voivansa menestyä kirjailijana. Ensimmäisen lapsensa Gaben synnyttyä hän hylkäsi ajatuksen urasta lain parissa ja jäi kotiäidiksi.[10]
Houkutus-sarja

Meyerin Houkutus-sarja julkaistiin vuosina 2005–2008. Kirjasarja kertoo nuoresta Bella Swan -nimisestä tytöstä, joka rakastuu Edward Cullen -nimiseen vampyyripoikaan. Kertomansa mukaan Meyer sai ajatuksen kirjasarjaan unestaan, jossa tyttö ja vampyyripoika keskustelivat suhteestaan ja siitä miten vampyyripojan oli taisteltava vastaan haluaan juoda tytön verta.[11] Seuraavana päivänä, vuoden 2003 kesäkuussa Meyer alkoi kirjoittaa unensa pohjalta esikoisromaaniaan Houkutus.[11]
Meyer teki 750000 dollarin sopimuksen Houkutuksen julkaisemisesta yhdysvaltalaisen Little, Brown and Company -kustantamon kanssa[12]. Sopimus kattoi myös kolmen muun osan julkaisun. Houkutus julkaistiin vuonna 2005 ja menestyi hyvin. Se oli muun muassa New York Timesin ja Publishers Weeklyn valinta vuoden parhaaksi kirjaksi vuonna 2005.[13] Meyer jatkoi kirjasarjaa vielä kolmen osan verran. Houkutusta seurasivat Uusikuu vuonna 2006 (suom. 2007), Epäilys vuonna 2007 (suom. 2008) ja Aamunkoi vuonna 2008 (suom. 2009). Kirjasarja käännettiin suomeksi vuosina 2005–2009 WSOY:n kustantamana.
Meyerin oli määrä kirjoittaa Midnight Sun -niminen, sarjan ensimmäisen osan uudelleen kertova teos Edwardin näkökulmasta, mutta sen luonnoksien vuodettua internetiin hän lopetti sen kirjoittamisen. Midnight Sunin luonnokset ovat nähtävissä Meyerin kotisivuilla.[14] Meyer on kirjoittanut myös lisätietoa Houkutus-sarjasta sisältävän teoksen nimeltä The Twilight Saga: The Official Guide, jonka julkaisupäivää ei ole ilmoitettu.[15] Tähän lisätietoa sisältävään kokoelmaan Meyer teki myös pienoisromaanin Bree Tannerin lyhyt elämä.
Vaikutteet
Meyer on kertonut, että jokaisella Houkutus-sarjan osa on saanut innoitusta tietystä kirjallisuuden klassikkoteoksesta ja että kirjat perustuvat löyhästi näin. Ensimmäistä osaa Houkutusta innoitti Jane Austenin teos Ylpeys ja ennakkoluulo ja Uusikuu perustuu löyhästi William Shakespearen näytelmään Romeo ja Julia. Epäilys sai innoitusta Emily Brontën Humisevasta harjusta. Viimeinen osa Aamunkoi perustuu osittain Shakespearen näytelmään Juhannusyön uni.[16] Meyer on kertonut saaneensa kirjoittaessaan innoitusta musiikista ja on lähettänyt verkkosivuilleen listoja innoittavista kappaleista[8]. Usein listoilla esiintyviä yhtyeitä ovat Muse, Blue October, My Chemical Romance, Coldplay ja Linkin Park.[17][18][19][20]
Elokuvat
Kirjasarjan pohjalta on tehty myös kolme elokuvaa: Twilight – Houkutus (2008), Twilight – Uusikuu (2009) ja Twilight – Epäilys (2010). Neljännen teoksen pohjalta tehdään kaksiosainen elokuva Twilight – Aamunkoi, joista ensimmäisen osan on määrä saada ensi-iltansa 18. marraskuuta 2011 ja toisen osan kesällä 16. marraskuta 2012.[21] Meyer teki cameoroolin elokuvassa Twilight – Houkutus.[22] Kaikissa elokuvissa päärooleja näyttelevät Kristen Stewart, Robert Pattinson ja Taylor Lautner.
Muut teokset
Vuonna 2008 julkaistiin Meyerin aikuisille suunnattu tieteisromaani Vieras (The Host, suom. 2009). Meyer on kirjoittanut sille jatko-osaa The Soul.[23] Meyer on myös kirjoittanut novellin ”Hell on Earth” vuonna 2007 julkaistuun kokoelmateokseen Prom Nights from Hell.[24][25]
Ihailijat

Suuren suosionsa myötä Meyerin ja Houkutuksen on usein sanottu luoneen ympärilleen ”Twilight-ilmiön”, jota on verrattu J. K. Rowlingiin ja hänen Harry Potter -kirjasarjaansa[26]. Houkutuksen ihailijat ovat muun muassa kirjoittaneet sarjan pohjalta omia tarinoitaan eli fanifiktiota internetiin ja perustaneet Houkutus-aiheisia yhtyeitä. Meyerin julkiset esiintymiset ovat vetäneet puoleensa monituhatpäisiä yleisöjä.[27] US Weekly -lehden mukaan Yhdysvaltain presidentti Barack Obama on lukenut Houkutus-kirjasarjaa yhdessä vanhemman tyttärensä Malian kanssa.[28]
Houkutus-kirjojen tapahtumat sijoittuvat pieneen Forksin kaupunkiin Yhdysvaltain Washingtonin osavaltiossa. Kaupunki on saanut paljon huomiota, ja kunnianosoituksena kirjailijalle se juhlii Stephenie Meyer -päivää Bella Swan -hahmon syntymäpäivänä 13. syyskuuta.[29] Sarjan suosio on lisännyt matkailua kaupunkiin, ja kaupunkilaiset alkoivat esimerkiksi myydä sarjaan liittyviä tuotteita sekä järjestää Houkutus-aiheisia kiertokäyntejä Forksissa ja sen lähialueilla.[30]
Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Jussi Ahlroth: . Helsingin sanomien Nyt-liite 22.10.2009.

Luokka:Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset kauhukirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Luokka:Vuonna 1973 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ambrose Everett Burnside (23. toukokuuta 1824 – 13. syyskuuta 1881) oli amerikkalainen rautatiejohtaja, keksijä, tehtailija ja poliitikko Rhode Islandista. Hän palveli sekä kuvernöörinä että senaattorina. Unionin kenraalina Yhdysvaltain sisällissodassa hän johti menestyksekkäitä sotaretkiä Pohjois-Carolinassa ja Itä-Tennesseessä, mutta hävisi katastrofaalisissa Fredericksburgin ja kraatterin taisteluissa. Hänen tunnusomainen hiustyylinsä kasvattaa pulisongit eli "sideburnsit",[1] on otettu Yhdysvalloissa yleiskieleen.
Lapsuus ja nuoruus
Burnside syntyi Libertyssä Indianassa, neljäntenä yhdeksästä lapsesta Edghill ja Pamela (tai Pamilia) Brown Burnsidelle, skottilaisperäiselle perheelle. Hänen isänsä, Etelä-Carolinan kansalainen, oli orjanomistaja, joka vapautti orjansa ja muutti Indianaan. Ambrose meni Liberty Seminaryn kouluun nuorena poikana, mutta hänen koulutuksensa käskeytyi kun hänen äitinsä kuoli 1841 ja hän pääsi töihin paikalliselle räätälille ja tuli tämän yhtiökumppaniksi. Hänen kiinnostuksensa sotilasasioihin ja hänen isänsä poliittiset kontaktit mahdollistivat hänen pääsynsä Yhdysvaltain sotilasakatemiaan West Pointiin 1843. Hän valmistui 1847, sijoittuen 18. luokkansa 38 oppilaasta, ja pääsi väliaikaiseksi 2. luutnantiksi 2. USA:n tykistöön. Hän matkusti Veracruziin Meksikon–Yhdysvaltain sotaan mutta saapui vihollisuuksien päätyttyä ja palveli varuskunnassa Méxicossa.
Sotilasuran alku
Ennen sisällissotaa luutnantti Burnside palveli kaksi vuotta lännen rajaseuduilla kapteeni Braxton Braggin alaisena 3. USA:n tykistössä, kevyessä tykistöpatterissa, joka oli siirretty ratsuväkeen suojaamaan läntisiä postireittejä Nevadan läpi Kaliforniaan. 1849 hän haavoittui nuolesta niskaansa kahakassa apasseja vastaan Las Vegasissa New Mexicossa. Vuonna 1852 hän sai komentoonsa Fort Adamsin Rhode Islandin Newportissa, ja siellä hän nai 27. huhtikuuta providencelaisen Mary Richmond Bishopin. Avioliitto kesti Burnsiden kuolemaan, mutta oli lapseton.
1853 Burnside erosi Yhdysvaltain armeijasta, säilyttäen kuitenkin asemansa osavaltion miliisissä. Hän käytti aikansa ja energiansa suunnitellen kuuluisaa nimeään kantavaa kivääriä, Burnsiden karbiinia. Sotaministeri presidentti James Buchananin alaisena John B. Floyd sopi Burnsiden aseyhtiön kanssa suuren kiväärimäärän toimittamisesta armeijan varusteiksi ja rahoitti hänelle tehtaan niiden valmistamiseen. Toinen aseyhtiö lahjoi Floydin kuitenkin rikkomaan 100000 dollarin sopimuksensa Burnsiden kanssa. Burnside oli ehdokkaana kongressiin demokraattien paikalla Rhode Islandissa 1858 ja hävisi. Vaalikampanjan menot sekä hänen asetehtaansa tuhonnut tulipalo aiheuttivat hänelle taloudellisen raunioitumisen, ja hän joutui myymään patenttinsa toisille. Hän meni etsimään töitä lännestä ja tuli aarteenetsijänä Illinoisin keskusrautateille, missä työskenteli, ja ystävystyi erään tulevan alaisensa ja upseerinsa George B. McClellanin kanssa.
Sisällissota
Sisällissodan alussa hän oli prikaatinkenraalina Rhode Islandin miliisissä. Hän kokosi rykmentin nimeltään 1. Rhode Islandin vapaaehtoinen jalkaväki ja ylennettiin everstiksi 2. toukokuuta 1861. Kuukaudessa hän sai komentoonsa prikaatin koillis-Virginiassa ja taisteli ilman kunniamainintaa Bull Runin ensimmäisessä taistelussa. Hän sai komentoonsa haavoittuneen prikaatinkenraali David Hunterin divisioonan. Burnside ylennettiin kenraalimajuriksi 6. elokuuta ja hänen siirrettiin Potomacin armeijaan harjoittamaan vakinaisen armeijan prikaatia. Hän komensi rannikkodivisioonaa, joka käsitti kolme Annapolisissa Marylandissa yhdistettyä prikaatia. Hän sai unionin ensimmäiset voitot itäisellä taistelunäyttämöllä Roanoke Islandissa ja New Bernissä. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 18. maaliskuuta 1862. Heinäkuussa hänen joukkonsa siirrettiin Newport Newsiin Virginiaan ja niistä tuli osa IX armeijakuntaa. George B. McClellanin Virginian niemimaan sotaretken epäonnistuttua hänelle tarjottiin Potomacin armeijan komentajan virkaa, mutta hän kieltäytyi, osin lojaalisuudesta vanhalle ystävälleen McClellaninlle, osin sotilaallisen kokemuksen puutteesta. Sen sijaan hänen joukkonsa siirrettiin osaksi John Popen Virginian-armeijaa Pohjois-Virginian armeijan osaksi.
Antietamin taistelussa hän komensi XI armeijakuntaa Popen alaisena. Burnside ei kuitenkaan saavuttanut taistelussa menestystä, sillä hänen joukkonsa hyökkäsivät yhtä ainoaa etelävaltiolaisten miehittämää siltaa vastaan. Nykyisin paikka on nimeltään Burnsiden silta. Hänen taitamaton menettelynsä aiheutti Antietamin taistelun päättymisen ratkaisemattomana, sillä hänen hyökkäyshaluttomuutensa aiheutti sen että A. P. Hillin divisioona ehti paikalle Harpers Ferrystä ja torjui unionin armeijan läpimurron. Taistelun jälkeen McClellan siirrettiin pois komennosta, ja Burnsidesta tuli Potomacin armeijan ylipäällikkö 7. marraskuuta 1862. Hän otti komennon vastahakoisesti vastaan, ja Abraham Lincoln painosti häntä etenemään aggressiivisesti ja 14. marraskuuta käynnistämään hyökkäyksen konfederaation pääkaupungin Richmondin valtaamiseksi. Eteneminen päättyi unionin nöyryyttävään tappioon Fredericksburgin taistelussa 13. joulukuuta. Tammikuussa 1863 Burnside käynnisti uuden kampanjan kenraali Leetä vastaan, mutta sateet ja muta estivät hyökkäyksen. Seurauksena useita upseereita joutui sotaoikeuteen ja Lincoln erotti Burnsiden 26. tammikuuta kirjeellä ja määräsi tilalle Joseph Hookerin.
Lincoln ei halunnut menettää Burnsideä armeijastaan, ja antoi tälle komentoonsa Ohion sotilashallinnon ja tämän vanhan IX armeijakunnan. Hän taisteli joukkoineen konfederaation sissejä kuten John Hunt Morgania vastaan ja osallistui Knoxville-sotaretkeen ja eteni armeijansa kanssa Tennesseehen. Hän voitti kenraali James Longstreetin joukot Campbell Stationin taistelussa, ja eteni Knoxvilleen, jossa oli vähän aikaa piiritettynä kunnes etelävaltiot kärsi tappion Fort Sandersin taistelussa kaupungin ulkopuolella. Hän sai komennon viedä IX armeijakunta itään, ja Annapolisissa Marylandissa hän kasvatti sen 21.000 miehen vahvuiseksi. Hän taisteli joukkoineen Overland-sotaretkellä. Hän osallitui Wildernessin ja Spotsylvanian taisteluihin, mutta ei saavuttanut mainetta, sillä hän määräsi joukkonsa hyökkäykseen osina ja vastahakoisesti. Cold Harborin jälkeen hänet komennettiin vahvistamaan Petersburgin kaupungin piiritystä.
Heinäkuussa Petersburgin taistelussa Burnside kehitti suunnitelman, jossa hänen joukkoihinsa kuuluneet pennsylvanialaiset hiilikaivostyöläiset louhivat tunneleita etelävaltioiden joukkojen alle, ja räjäyttivät näiden linjat taivaan tuuliin. Linnoitus räjäytettiin 30. heinäkuuta, mikä tunnetaan myös kraatterin taisteluna. Vain hetkeä ennen taistelua Burnside sai käskyn George Meadelta olla käyttämättä mustia joukkoja, joita oli harjoitettu taistelua varten. Burnside joutui nyt heittämään peliin kokemattomia joukkoja, joita komensi prikaatinkenraali James H. Ledlie, joka petti miestensä luottamuksen, ja oli linjojen takana juovuksissa, kun hänen miehensä hyökkäsivät. Ledlien miehet jäivät kraatteriin vangeiksi, eivät päässeet etenemään siitä ylös ja saivat vastaansa konfederaation joukkojen murhaavaa tulta. Tappiot kasvoivat suuriksi.

Sodan jälkeiset vaiheet
Burnside vapautettiin komennosta 14. elokuuta ja lähetettiin Ulysses S. Grantin toimesta lomalle. Häntä ei ikinä kutsuttu takaisin palvelukseen. Tutkimuskomitea piti Kraatterin-fiaskoon syyllisenä Burnsideä ja hänen alaisiaan. Joulukuussa Grant ja Lincoln pitivät hänen kanssaan neuvonpidon hänen tulevaisuudestaan, ja halusivat hänen pysyvän armeijassa. Burnside kuitenkin viimein erosi armeijasta toukokuussa 1865.
Sodan jälkeen hän työskenteli rautateillä ja teollisuuden johdossa. Hän toimi myös vähän aikaa Rhode Islandin kuvernöörinä ja tasavallan armeijan veteraanijärjestön johtajana. Euroopan-matkallaan 1870 hän yritti sovitella Ranskan ja Saksan välejä Preussin-Ranskan sodan aikana. 1874 ja 1880 hänet valittiin senaattoriksi. Hän kuoli angina pectorikseen Bristolissa, Rhode Islandissa 1881 ja on haudattu Swan Pointin hautausmaahan Providenceen.
Lähteet

Bailey, Ronald H., and the Editors of Time-Life Books, The Bloodiest Day: The Battle of Antietam, Time-Life Books, 1984, ISBN 0-8094-4740-1.
Catton, Bruce, Mr. Lincoln's Army, Doubleday and Company, 1951, ISBN 0-385-04310-4.
Eicher, John H., and Eicher, David J., Civil War High Commands, Stanford University Press, 2001, ISBN 0-8047-3641-3.
Esposito, Vincent J., , Frederick A. Praeger, 1959.
Goolrick, William K., and the Editors of Time-Life Books, Rebels Resurgent: Fredericksburg to Chancellorsville, Time-Life Books, 1985, ISBN 0-8094-4748-7.
Grimsley, Mark, And Keep Moving On: The Virginia Campaign, May-June 1864, University of Nebraska Press, 2002, ISBN 0-8032-2162-2.
Mierka, Gregg A., , MOLLUS biography.
Rhea, Gordon C., The Battles for Spotsylvania Court House and the Road to Yellow Tavern May 7–12, 1864, Louisiana State University Press, 1997, ISBN 0-8071-2136-3.
Sauers, Richard A., "Ambrose Everett Burnside", Encyclopedia of the American Civil War: A Political, Social, and Military History, Heidler, David S., and Heidler, Jeanne T., eds., W. W. Norton & Company, 2000, ISBN 0-393-04758-X.
Sears, Stephen W., Landscape Turned Red: The Battle of Antietam, Houghton Mifflin, 1983, ISBN 0-89919-172-X.
Warner, Ezra J., Generals in Blue: Lives of the Union Commanders, Louisiana State University Press, 1964, ISBN 0-8071-0822-7.
Wert, Jeffry D., The Sword of Lincoln: The Army of the Potomac, Simon & Schuster, 2005, ISBN 0-7432-2506-6.
Wilson, James Grant, John Fiske and Stanley L. Klos, eds., , D. Appleton & Co., 1887–1889 and 1999.

Luokka:Rhode Islandin kuvernöörit
Luokka:Yhdysvaltain senaatin jäsenet
Luokka:Yhdysvaltain sisällissodan pohjoisvaltioiden kenraalit
Luokka:Yhdysvaltalaiset republikaanipoliitikot
Luokka:Vuonna 1824 syntyneet
Luokka:Vuonna 1881 kuolleet


Johan Ludvig Runeberg (5. helmikuuta 1804 Pietarsaari – 6. toukokuuta 1877 Porvoo) oli suomalainen runoilija, opettaja, toimittaja ja professori. Runebergiä pidetään Suomen kansallisrunoilijana. Hänen ruotsiksi kirjoittamansa työt vaikuttivat voimakkaasti myös Ruotsin kirjallisuuteen.[1] J. L. Runebergin puoliso oli kirjailija Fredrika Runeberg.[2]
Runeberg oli hyvin huomattava lyyrillinen ja eepillinen runoilija. Suomalaisten silmissä Runebergin merkitystä lisäsi aikakausi, jona hän toimi. Yhdessä Elias Lönnrotin kanssa hän oli luomassa suomalaisista kulttuurikansaa sen omissa ja muiden silmissä. Hän loi 1830- ja 1840-luvulla ihannekuvan Suomen kansasta ja luonnosta ja antoi Vänrikki Stoolin tarinoissa Suomelle moraalisen identiteetin. Hän nousi jo elinaikanaan suurmiehen asemaan ja Runebergin päivää alettiin juhlia jo hänen elinaikanaan.
Elämä
Lapsuus ja suku
Runebergin vanhemmat olivat merikapteeni Lorens Ulrik Runeberg ja Anna Maria Malm. Lorens Ulrik Runebergin isä oli muuttanut Suomeen Ruotsista, ja Anna Maria Malm kuului pietarsaarelaiseen Malmin kauppiassukuun, jonka juuret niin ikään lienevät olleet Ruotsista.[3] Johan Ludvig, kutsumanimeltään Janne, syntyi isän ollessa merillä. Runeberg syntyi helmikuussa 1804, mutta ei ole täysin varmaa, oliko päivämäärä 5. vai 7. helmikuuta. Hän itse vietti kuitenkin syntymäpäiviä helmikuun viidentenä. Isä näki Johanin ensi kerran pojan ollessa kolmevuotias. Johan oli esikoinen, ja hänellä oli kolme sisarta, Ulrika Carolina, Emilie ja Maria Mathilda, ja veljet Viktor ja Nestor, jotka molemmat jatkoivat isänsä työtä. Ulrika Carolinasta tuli runoilija, ja Emilie ”Emma” oli pietisti, joka muun muassa hoiti sokerileipomoa ja opetti Pietarsaaressa ja Uudessakaarlepyyssä. Maria Mathildasta tuli käsityönopettaja ja lisäksi sekä Emilie että Maria olivat harrastaneet musiikkia. Runebergin veljenpoika oli pianisti Rudolf Sjögren, joka oli syntynyt neljä vuotta ennen isänsä Nestorin kuolemaa.[4]
Runeberg sairasti lapsuudessaan risataudin, joka johti rauhasturpoamiin. Runebergin fyysinen kehitys hidastui sairauden johdosta niin, että hän oppi kävelemään vasta kolmen tai neljän vuoden ikäisenä.[4] Isältään Johan peri miehekkään ja reippaan luonteen, äidiltään taas herkkyyden ja taiteellisen lahjakkuuden.[3]
Opiskeluvuodet
Runeberg suoritti ylioppilastutkinnon Turussa vuonna 1822 ja aloitti seuraavana vuonna Turun akatemiassa filosofian opinnot. Hän liittyi Pohjalaiseen Osakuntaan. Opiskeluaikana hänen ystäväpiiriinsä kuului muita pohjalaisia, kuten Johan Jakob Nervander, J. V. Snellman ja uusimaalainen Elias Lönnrot. Runeberg valmistui filosofian kandidaatiksi heinäkuussa 1827. Kesällä 1827 Runeberg asui arkkipiispa Jakob Tengströmin virkatalossa Paraisilla, missä hän opetti lapsia. Siellä hän tapasi tulevan puolisonsa ja kirjailijan Fredrika Tengströmin, jonka setä arkkipiispa oli. Opiskelurahoja hän ansaitsi kotiopettajana Saarijärvellä ja Ruovedellä. Ensin mainitun paikkakunnan innoittamana syntyi vuonna 1830 hänen esikoiskokoelmassaan julkaistu runo ”Saarijärven Paavo” (Bonden Paavo). Runebergin ensimmäinen julkaistu runo oli Åbo Tidningar -lehdessä vuonna 1826 ilmestynyt ”Auringolle” (Till solen).[2][5]
Vaikka Runeberg sai Saarijärvellä viettämiensä vuosien 1824–1825 aikana ratkaisevat herätteet elämäntyölleen, sinne hän ei enää koskaan myöhemmin palannut. Asuessaan Ruovedellä vuosina 1825–1826 Runeberg tutustui muutamiin Suomen sodan veteraaneihin, joihin muun muassa hänen isäntänsä, kapteeni Erik Gustaf af Enehjelm kuului. Ruoveden seudut olivat olleet vääpeli Jakob Johan Rothin ja kersantti Carl Johan Spoofin kuuluisan sissiretken näyttämönä, ja heidän viimeinen yhteenottonsa kenraali Nikolai Rajevskin johtamien venäläisten kanssa oli tapahtunut juuri af Enehjelmin omistaman Ritoniemen kartanon mailla. Metsästysretkillään Runeberg tutustui myös Kurussa asuneeseen vänrikki Carl Gustaf Polvianderiin, joka oli toiminut sodassa Porin rykmentin lipunkantajana ja josta tuli yksi vänrikki Stoolin esikuvista. Toiseksi esikuvaksi on mainittu pienessä mökissä Ritoniemen kartanon lähistöllä asunut sotaveteraani, vänrikki Fredrik Adolf Pelander.[3]
Ura Helsingissä ja Porvoossa

Vuonna 1828 Runeberg muutti Helsinkiin, kun yliopisto määrättiin Turun palon myötä siirtymään pääkaupunkiin. Hänestä tuli vuonna 1830 kaunopuheisuuden dosentti. Tehtävään kuului klassillisten ja uusien kielten opetusta. Vuonna 1833 hän haki yliopiston Rooman kirjallisuuden apulaisen virkaa. Yliopistotoveriensa kanssa Runeberg perusti myös uuden oppikoulun Helsingfors lyceumin.[2][6]
Runeberg oli vuonna 1832 perustetun Helsingfors Morgonblad -lehden ensimmäinen toimittaja. Samana vuonna hän julkaisi Helsingfors Morgonbladissa useita Ruotsin akatemiaa ja ruotsalaista runoutta kritisoivia artikkeleita. Helsingin-vuosinaan Runeberg asui useissa eri osoitteissa eri puolilla kaupunkia. Alkuvuonna 1837 Runeberg sai Porvoon kymnaasin roomalaisen kirjallisuuden lehtorin viran, ja perhe muutti pysyvästi Porvooseen. Virkaan kuului Porvoon tuomiokapitulin jäsenyys, joten Runeberg vihittiin papiksi vuonna 1838.[2] Virka-asuna oli papinpuku, mikä näkyykin Runebergin yllä useissa hänen muotokuvissaan.[7] Opettajanuransa ohella hän toimitti Borgå Tidning -lehteä vuosina 1838–1839. Runeberg sai professorin arvon vuonna 1844.[2][8][9] Runeberg käytti paljon aikaa 1850-luvulla virsikirjatyölle ja virsirunoilulle. Hän toimi opettajana aina eläkkeelle siirtymiseensä asti vuonna 1857 ja keskittyi sen jälkeen kirjoittamiseen. Runeberg halvaantui vuonna 1863 saatuaan metsästysretkellä aivoverenvuodon. Hän vietti loppuelämänsä pääasiassa vuodepotilaana.[2]
Runebergin runoilijanolemus muodostui 1830-luvun aikana. Sen olennainen tekijä oli klassillisen antiikin kirjallisuuden ja moraalin syvällinen omaksuminen. Opetustyö ylläpiti ja syvensi Runebergin suhdetta kreikkalaiseen ja roomalaiseen runouteen. Antiikin kirjallisuuden harrastukseen liittyi suoranaisesti myös 1820-luvulla suuressa muodissa ollut kiinnostus balkanilaiseen kansanrunouteen. Runeberg sai myös vaikutteita ajan porvarillis-romanttisesta virtauksesta sekä huvinäytelmiinsä että kolmannen runokokoelman runoihin ja Hannan ilmentämään perhe-epiikkaan.[2]
Vuonna 1832 Runeberg julkaisi noin tuhannen heksametrisäkeen mittaisen Hirvenhiihtäjät-runoelman, jonka tekemisen oli aloittanut kuusi vuotta aikaisemmin. Hirvenhiihtäjät oli suomalaisen kansanelämän tutkielma. Vuonna 1833 Runeberg julkaisi toisen kokoelmansa Dikter. Andra häftet (Runoja. 2.), joka verrattuna ensimmäiseen kokoelmaansa oli itsenäisempi. Vuonna 1836 hän julkaisi kolmilauluisen, eeppisen runokokoelman Hanna, joka sijoittui pappilamiljööseen. Vuonna 1841 hän julkaisi "Julqvällen"-runon, joka käsitteli iän ja yhteiskunnallisen aseman vaikutusta rohkeuteen ja mielentilaan. Samana vuonna hän julkaisi Nadeschda-runoelman.[2][8][10] Vuonna 1844 Runeberg julkaisi eepoksen Kuningas Fjalar, jonka teemana oli jumalallisen luonnonjärjestyksen ja ihmisen tahdon suhde. Hän julkaisi Vänrikki Stoolin tarinoiden ensimmäisen osan vuonna 1848. Toisen osan hän julkaisi vuonna 1860. Heti toisen osan julkaisun jälkeen alkoi nopea suomennostyö. Vänrikki Stoolin tarinat julkaistiin vihkoina vuosien 1870–1877 välisenä aikana.[11]
Maamme-laulun ja koko Vänrikki Stoolin tarinoiden taustalla oli poliittinen levottomuus, joka johti Euroopan vallankumousvuoteen vuonna 1848. Tarinoiden yleissävy on konservatiivisen isänmaallinen ja samalla usein myös humoristinen; sillä oli ratkaiseva vaikutus suomalaisen isänmaatunteen muodostumiseen ja sen uushumanistiseen luonteeseen.[2]
Runebergista tuli jo eläessään ”Suomen ensimmäinen suurmies”.[2] Runebergin päivää juhlittiin aina 5. helmikuuta hänen 50-vuotispäivästään asti. Myöhemmin Porvoon teinit alkoivat käydä laulamassa Runebergin ikkunan alla tämän syntymäpäivänä.[12]
Sanonnalla ”puhuu kuin Runeberg” viitataan taitavaan sanakäyttöön, siihen, että pystyy herättämään tunteita, sekä että puhuu kauniisti ja vuolaasti. Runeberg lausui runojaan ulkoa ja esiintyi mielellään etenkin naisille.[13]
Kuolema ja hautajaiset

Runeberg kuoli 6. toukokuuta 1877, ja hänet haudattiin Näsinmäen hautausmaan korkeimmalle kummulle. Kallioon louhittu hautaholvi somistettiin kasvein. Runebergin hautajaiset 12. toukokuuta 1877 olivat suuret ja juhlalliset. Helsingistä tuli kolme junavaunullista hautajaisvieraita ja hautajaisiin osallistuivat koko valtiopäivät. Hautajaissaaton reitti Runebergin kotitalolta oli peitelty kuusenhavuilla ja reunustettu pikkukuusilla. Kuusenhavuilla oli koristeltu myös Porvoon rakennuksia, kaupungin kaupat olivat kiinni koko päivän ja Helsingissäkin kolme tuntia. Kulkue oli niin pitkä, että sen alkupää oli jo haudan äärellä eivätkä viimeiset olleet vielä päässeet lähtemään vainajan kotitalolta. Kulkuetta johtivat Suomen Kaartin soittokunta ja Ylioppilaskunnan Laulajat, joka lauloi haudalla Fredrik Paciuksen johdolla Runebergin sanoittaman Maamme-laulun. Hautapuheen koko kansan puolesta piti J. V. Snellman, myös Zachris Topelius ja kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Georg Wallgren puhuivat.[14][15] Runebergin vaimo, kirjailija Fredrika Runeberg haudattiin miehensä rinnalle vuonna 1879, hänen nimensä on muistomerkin toisella puolella.[16]

Hautamuistomerkin saamiseksi järjestettiin pian Runebergin kuoleman jälkeen kansalaiskeräys ja vuonna 1879 suunnittelukilpailu, joka oli lajissaan Suomen ensimmäinen. Kilpailu jouduttiin uusimaan vuosina 1880 ja 1885, koska ensimmäisen kilpailun voittanut ruotsalaisen kuvanveistäjä Per Hasselbergin ehdotus osoittautui liian kalliiksi toteuttaa ja toisella kerralla palkintolautakunta ei ollut tyytyväinen jätettyihin ehdotuksiin. Kolmannen kilpailun voitti kuopiolainen arkkitehti Ferdinand Öhman.[17][18] Muistomerkki paljastettiin lopulta 5. toukokuuta 1888. Se on korkea musta graniittipaasi, jonka etusivua koristaa tähti ja takasivua tähti ja lyyra. Siihen on kirjoitettu sanat ”Fosterlandet reste vården”.[19][20]
Perhe
Runebergin puoliso oli kirjailija Fredrika Tengström. Fredrikan setä oli arkkipiispa. Fredrika ja Johan menivät naimisiin tammikuussa 1831. He saivat kahdeksan lasta, joista kaksi kuoli lapsena:[2][21]
Anna Carolina (1832–1833) oli Runebergien ensimmäinen lapsi. Hänellä kerrotaan olleen pitkä, ruskea tukka ja ruskeat silmät. Hän oli koko ajan sairaalloinen ja menehtyi elokuussa 1833 ehdittyään täyttää vuoden. Tytön kuolema oli perheelle traumaattinen, ja Fredrika oli aina lasta odottaessaan toivonut saavansa tyttären.
Ludvig Mikael (1835–1902)
Lorenzo (1836–1919)
Walter Magnus (1838–1920)
Johan Wilhelm (1843–1918)
Jakob Robert (1846–1919)
Edvard Moritz (1848–1851), kuoli tulirokon komplikaatioihin.
Fredrik Karl (1850–1884)
Kirjallinen tuotanto

Runeberg kirjoitti koko tuotantonsa ruotsiksi. Hänen tunnetuin teoksensa on Vänrikki Stoolin tarinat, johon kuuluu yhteensä 35 runoa. Runot kertovat vuosien 1808–1809 Suomen sodan sankareista. Fredrik Paciuksen säveltämänä kokoelman avausrunosta "Maamme" ("Vårt land") tuli Suomen kansallislaulu.[2] Yksi Vänrikki Stoolin tarinoissa toistuva ja ilmeisesti Runebergille läheinen teema on köyhien ja vähäisten ihmisten vilpitön isänmaanrakkaus ja siitä seuraava onni, joka kompensoi heidän osattomuuttaan.[22]
Hirvenhiihtäjät (Elgskyttarne, 1832) on yhdeksän laulua käsittävä heksametrirunoelma, joka kuvaa kansanelämää. Sen aiheena on hirvenajo, johon kietoutuu myös kosiotarina. Itse tapahtumilla ei kuitenkaan ole itsenäistä merkitystä. Ne muodostavat kuvauksen kehykset.[23] Kukin henkilöistä edustaa jotakin yleistä ideaa, joka esitetään epiteettinä (”toimekas Anna” ja ”mielevä Pekka”).[2][24]
Runeberg oli hyvin huomattava lyyrillinen ja eepillinen runoilija; häntä arvostettiin jo 1830-luvulla Ruotsissa ja Venäjällä. Suomalaisten silmissä Runebergin merkitystä lisäsi aikakausi, jona hän toimi. Yhdessä Elias Lönnrotin kanssa hän oli luomassa suomalaista kulttuuria sen omissa ja muiden silmissä. Hän loi 1830- ja 1840-luvulla ihannekuvan Suomen kansasta ja Suomen luonnosta ja antoi Vänrikki Stoolin tarinoissa Suomelle moraalisen identiteetin.[2]
Tyyli
Runeberg aloitti eurooppalaisena romantiikan runoilijana: erityisesti kokoelmissa Runot Runebergin runominä löytää itsensä luonnosta. Hän käytti runoissaan puhujana myös naisia, mikä johtuu hänen kiinnostuksestaan Kantelettareen. Runosarjan Idyllejä ja epigrammeja myötä Runeberg muutti tyylinsä kansainvälisestä kansalliseksi romantikoksi. Kokoelmassa ilmestyi muun muassa runo ”Saarijärven Paavo”, jossa kansanmies taistelee luonnonvoimia vastaan, jolloin muodostui sitkeän suomalaisen identiteetti. Runeberg naamioi isänmaalliset ajatukset luonnonkauden ylistykseen. Runeberg korosti runoissaan paljon järviä ja korkeita paikkoja. Hän kirjoitti myös romanttis-traagisia runoja, kuten sarjassa Mustasukkaisuuden öitä ja runoelmassa Nadeschda. Hirvenhiihtäjät oli Runebergin kansallinen eeposrunoelma. Hän käytti tuolloin heksametristä runomittaa. Toinen klassinen eepos on Hanna. Hannassa ja Salamiin kuninkaat -näytelmässä on vaikutteita antiikin Kreikan runoudesta. Runebergin isänmaallinen runous vetosi akateemiseen suomenkieliseen eliitin.[25][26]
Runebergin varhaisista, kouluvuosina, tehtyjen runojen esikuvana ovat 1700-luvulla toimineet Anna Maria Lenngren, Carl Michael Bellman, Michael Choraeus ja Frans Mikael Franzén. Yliopistoaikana hän tutustui modernimpiin ruotsalaisiin runoilijoihin ja eurooppalaisiin kirjailijoihin. Häneen vaikuttivat suuresti Johann Gottfried von Herder ja Henrik Gabriel Porthan. Antiikin runoilijoista Runberg oli perehtynyt Homerokseen.[8]
Kunnianosoitukset

Runeberg sai pian kuolemansa jälkeen osakseen lukuisia kansallisia kunnianosoituksia. Varhaisimpia näistä oli hänen Porvoon keskustassa sijainneen Runebergin kodin muuttaminen Suomen ensimmäiseksi kotimuseoksi. Museo avattiin yleisölle vuonna 1882, vain viisi vuotta J. L. Runebergin kuoleman jälkeen ja kolme vuotta hänen vaimonsa Fredrika Runebergin kuoleman jälkeen.[2] Se kuuluu edelleen Porvoon merkittävimpiin matkailunähtävyyksiin.[27]
Suomessa on useita Runebergille pystytettyjä patsaita tai muistomerkkejä. Näistä vanhimmat ja huomattavimmat ovat vuonna 1885 paljastetut Helsingin ja Porvoon patsaat, molemmat runoilijan pojan Walter Runebergin veistämiä. Esplanadin puistossa sijaitsevassa Helsingin patsaassa on kaksi pronssista hahmoa: Korkean jalustan huipulla seisova, lyseonlehtorin virka-asussaan kuvattu Runeberg sekä hänen jalkojensa juuressa oleva Suomi-neito, joka kannattelee kuparitauluun kaiverrettuja Maamme-laulun sanoja. Porvoon Runeberginpuiston patsas on kopio Helsingin patsaasta, mutta pienemmässä koossa ja ilman Suomi-neidon hahmoa.[28]
Runebergin synnyinkaupungissa Pietarsaaressa paljastettiin vuonna 1904 patsas, joka on niin ikään Walter Runebergin käsialaa.[29] Lisäksi kaupungin ulkopuolella sijaitseva kalastusmaja, jossa Runeberg vietti lapsena kesiään vanhempiensa kanssa, on museoitu ja tunnetaan Runebergin tuvan nimellä.[30] Ruovedellä paljastettiin vuonna 1954 Runebergin muistomerkki, ja kunnan tärkeimpiin nähtävyyksiin kuuluu Runebergin lähde, jonka partaalla tämän väitetään kirjoittaneen tunnetun runonsa ”Sua lähde kaunis katselen”.[31] Turussa Runeberg on ikuistettu Harry Kivijärven veistämään patsaaseen Runeberg, Lönnrot, Snellman, lempinimeltään ”Kolme vekkulia”. Patsas paljastettiin vuonna 1968 näiden kolmen Turun Akatemiassa opiskelleen suurmiehen muistoksi ja sijaitsee Turun yliopiston päärakennuksen edessä.[32]
Runebergillä on nimikkokatuja, -aukioita ja -puistoja useissa suomalaisissa kaupungeissa ja Tukholmassa. Huomattavimpia ovat Helsingin Kampissa ja Töölössä sijaitseva Runeberginkatu sekä Porvoon ja Pietarsaaren Runeberginpuistot. Hänen mukaansa on nimetty myös Runeberg-projekti, pohjoismaisen kirjallisuuden elektroninen julkaisuprojekti, ja Runeberg-palkinto, yksi Suomen huomattavimmista kirjallisuuspalkinnoista. Suomenruotsalaista kirjallisuutta ja kulttuuria vaaliva Svenska litteratursällskapet i Finland perustettiin vuonna 1885 Runebergin muistoa kunnioittamaan. Vuonna 2004 lyötiin Runebergin kunniaksi nimellisarvoltaan kymmenen euron hopeinen juhlaraha.[2][33][34][35]
Näkyvin Runebergin osakseen saamista kunnianosoituksista on Runebergin päivä, jota vietetään vuosittain runoilijan syntymäpäivänä 5. helmikuuta ja joka on vakiintunut liputuspäivä.[2] Päivää juhlistetaan syömällä runebergintorttuja, makeita leivonnaisia, joita Runebergin kerrotaan mielellään nauttineen.[36]
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Runebergin kuvan yhden lentokoneensa pyrstöön.[37]
Teokset

Runebergin teoksia:[2]
Dikter, runoja, 1830
Serviska folksånger, ruotsinnoksia serbialaisista kansanrunoista, 1830
Hirvenhiihtäjät, runoelma, 1832
Hanna, runoelma, 1836
Dikter II, runoja, 1833
Friaren från landet, näytelmä, 1834
Nadeschda, runoteos, 1841
Jouluilta, runoteos, 1841
Dikter III, runoja, 1841
Kuningas Fjalar, runoeepos, 1844
Vänrikki Stoolin tarinat, runoteos, ensimmäinen osa 1848, toinen osa 1860
Kan ej, näytelmä, 1862
Salamiin kuninkaat, näytelmä, 1863
Katso myös
Lauantaiseura
Suomi-kuva
Puolan malja
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kannisto, Päivi| title = Suolatut säkeet: Suomen ja suomalaisten diskursiivinen muotoutuminen 1600-luvulta Topeliukseen. E-kirja| publisher = Ellibs, Turku| year = 2007| version = Painettu väitöskirja: Rantanen Päivi, Suolatut säkeet, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKS), Helsinki 1997. ISBN 951-71794-7-2| isbn = 978-952-99867-3-6 (PDF)| format = [ kirja verkossa]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Karkama, Pertti| title = Vapauden muunnelmat: J. L. Runebergin maailmankatsomus hänen epiikkansa pohjalta| location = Helsinki| publisher = SKS| year = 1982}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kirstinä, Leena| title = Kirjallisuutemme Lyhyt Historia| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2000| isbn = 951-26-4513-0}}

Citation error, replace with{{cite book| author = Varpio, Yrjö & Huhtala, Liisi| title = Suomen kirjallisuushistoria 1, Hurskaista lauluista ilostelevaan romaaniin| location = Helsinki| publisher = SKS| year = 1999| isbn = 951-71788-6-7}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Majamaa, Raija & Paulaharju, Marjut J. L. Runeberg. Suomen runoilija. SKS 2004. ISBN 951-746-585-8
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Johan Ludvig Runebergin  e-kirjoja Kansalliskirjaston   sekä

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

*
Luokka:Vuonna 1804 syntyneet
Luokka:Vuonna 1877 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä kaupungissa J. L. Runeberg syntyi?