Uraani on alkuaine ja myrkyllinen raskasmetalli, jonka kaikki luonnossa esiintyvät ja keinotekoiset isotoopit ovat radioaktiivisia, useimmiten alfa-säteilijöitä. Jaksollisessa järjestelmässä sen kemiallinen merkki on U (lat. uranium), järjestysluku 92 ja CAS-numero 7440-61-1. Merkittävimmät isotoopit ovat 235U ja 238U, jotka ovat 234U ohella ainoat isotoopit, joita löydetään luonnosta. Luonnonuraanin sulamispiste on 1135°C ja tiheys 19050kg/m³. 235U-isotooppia voidaan käyttää ydinpolttoaineena energiantuotantoon ja ydinaseiden valmistamiseen.
Ominaisuudet

Fysikaaliset ominaisuudet
Uraani on hopeanharmaa metalli, joka on helposti taottavaa ja taipuisaa. Sen sulamispiste on 1135°C ja kiehumispiste 4130°C. Sen tiheys on 19,05g/cm³, joka on suhteellisen suuri. Uraani on paramagneettinen ja huono sähköjohde.[1][2][3]
Kemialliset ominaisuudet
Uraani kuuluu aktinoideihin. Se on kohtalaisen reaktiivinen metalli. Se reagoi hyvin epämetallien, kuten hapen, rikin, fosforin ja halogeenien kanssa. Ilmassa metallinen uraani tummenee muodostaen oksidikerroksen. Uraanidioksidi UO2 on stabiilia ilmassa, ja se onkin tavallisesti muoto, jossa uraania hyödynnetään. Hienojakoinen uraani voi leimahtaa. Se reagoi myös veden kanssa. Se liukenee happoihin, mutta ei emäksiin.[1][4][2]
Uraanilla on kolme allotropista muotoa. Alfamuoto on rombista ja on stabiilia 667,7°C asti. Lämpötilavälillä 667,7–774,8°C uraani on betamuodossa ja se on tetragoninen. Yli 774,8°C uraani on gammamuodossa, jolloin sen kiderakenne on tilakeskinen kuutio. Uraani on parhaiten työstettävissä gammamuodossa.[3] Alfamuodosta tulee suprajohtavaa 0,68K lämpötilassa.[5]
Uraanin tavalliset hapetusluvut ovat +III, +IV, +V ja +VI, mutta se ei esiinny vesiliuoksissa vapaana hapetusluvuilla +V ja +VI, vaan ne hydrolysoituvat nopeasti jopa happamissa olosuhteissa. Samoin U3+ hapettuu nopeasti vapauttaen vetyä vesiliuoksissa.[6]
Uraanin elektronikonfiguraatio on [Rn] 5f36d17s2. Sen ensimmäinen ionisaatioenergia on 597,6kJ/mol.[7]
Yhdisteet
Uraanin yhdisteet ovat tyypillisesti vihreitä tai keltaisia. Uraani muodostaa hyvin monipuolisella stoikiometrilla yhdisteitä hapen kanssa. Musta UO2 on uraanin käytetyin muoto. Sitä käytetään muun muassa polttoaineissa. Lisäksi uraani muodostaa kelta-oranssia uraanitrioksidia (UO3, myös uranyylioksidi) ja vihreää triuraanioktaoksidia (U3O8). Lisäksi uraani muodostaa peroksideja, kuten kidevedellistä UO4 (UO3·H2O2·H2O). Kideveden määrä vaihtelee nollasta neljään. Nämä peroksidit ovat myös ainoita peroksideja, joita on löydetty mineraaleista. Uraani muodostaa hydridin reagoidessaan noin 250°C vedyn kanssa. Korkeammissa lämpötiloissa uraanihydridi (UH3) hajoaa reversiibelisti. Tämän ominaisuuden ansiosta sitä käytetään muun muassa karbidien ja nitridien lähtöaineena. UH3 on pyroforista. Uraanikarbideja ja -nitridejä tunnetaan stoikiometrioilla UX2, UX3 ja U2,X3, jossa X on C tai N. Karbideja voidaan muodostaa myös antamalla hiilen tai hiilimonoksidin reagoida sulan metallisen uraanin kanssa. Nitridejä muodostetaan antamalla typen reagoida korkeassa lämpötilassa uraanin kanssa.[1][3][8]
Uraani muodostaa monipuolisesti yhdisteitä halidien kanssa. Kloorin kanssa se muodostaa tri-, tetra-, penta- sekä heksakloridin.[9] Fluorin kanssa uraani muodostaa sekä tetra- että heksafluoridin. Näistä heksafluoridia käytetään erityisesti uraanin väkevöinnissä. Se on voimakkaan korrosoivaa ja reagoi kiivaasti veden ja öljyn kanssa.[3]
Uraanyylinitraatti UO2(NO3)2 on hyvin myrkyllistä. Uraani muodostaa sulfaatin UO2SO4.[3]
Uraani voi muodostaa kompleksiyhdisteitä hapetusluvuilla +III, +IV, +V ja +VI, ja näistä tyypillisimmät hapetusluvut ovat +III ja +VI. Se on voimakas Lewis-happo, joten se voi muodostaa komplekseja erilaisten ligandien kanssa. Usein ligandina on fluoridi-ioni, ja uraanin fluorokomplekseja tunnetaan esimerkiksi [UF10]4−, [UF8]3− ja [UF7]2−. Usein uraani esiintyy kompleksiyhdisteissään uranyylikationina UO2+ ja UO22+. Toinen yleinen kompleksityyppi on happea tai typpeä sisältävät ligandit. Uraanista tunnetaan myös useita organometalliyhdisteitä, joista pysyvimpiä ovat syklopentadienyylijohdannaiset. Syklopentadienyyliligandin lisäksi näissä yhdisteissä voi olla myös halogeeniligandeja. Uranoseenissa orgaanisena rakenneosana on syklo-oktatetraeeni.[10][11][12]
Uraani muodostaa myös lejeerinkejä. Uraani-rodium-germanium-lejeerinki oli ensimmäinen tunnettu seos, joka muuttui suprajohteeksi voimakkaassa magneettikentässä.[3]
Haitallisuus
Uraani on haitallista niin kemiallisesti kuin radiologisesti. Se tiedetään teratogeneettiseksi ja karsinogeeniseksi aineeksi, eli se voi elimistöön joutuessaan vahingoittaa DNA:ta, myös sukusolun DNA:ta, ja siten aiheuttaa epämuodostumia kehittyvässä alkiossa, keskenmenon riskiä ja alkion kuoleman. DNA-vaurio tai geenimutaatio voi olla myös piilevä ja periytyä usean sukupolven.[3]
Kemiallinen terveysriski eli myrkytysriski muodostuu, jos uraania kertyy munuaisiin, maksaan ja luustoon. Suurina annoksina uraani on erityisen myrkyllistä munuaisille ja luustolle. Uraani vahingoittaa munuaisen proksimaalitiehyttä, minkä seurauksena pienten proteiinien ja glukoosin eritys virtsaan lisääntyy. Suomessa porakaivonkäyttäjät saattavat altistua merkittävälle määrälle uraania, 1–2mg/l (WHO:n ohjearvosuositus 2μg/l), mutta vakavia terveyshaittoja ei ole huomattu.[13][14][15]
Erityisesti Persianlahden sodassa monet sotilaat altistuivat köyhdytetylle uraanille, mutta tutkimuksissa on osoittautunut, että siitä on aiheutunut lähinnä lieviä munuaisongelmia sekä perimämyrkyllisyyttä. Myös uraanin hajoamistuotteet, kuten radon, strontium ja jodi, voivat olla kemiallisesti ja radiologisesti haitallisia terveydelle. REACH-asetuksen mukaan uraani on haitallista.[2][16][7]
Isotoopit ja radioaktiivisuus
Uraani ei ole voimakkaan radioaktiivista. Kaksi tärkeintä isotooppia ovat 235U ja 238U. Luonnosta löydetään myös pieni määrä 234U, jota syntyy 238U hajoamisen seurauksena. Kaikki kolme isotooppia hajoavat alfasäteilyn kautta. Teollisesti merkittävin isotooppi on 235U, jota käytetään ydinpolttoaineena. 238U on uraanin pitkäikäisin isotooppi, jonka puoliintumisaika on 4,468 miljardia vuotta.[3]

1 osuus kaikesta luonnosta löytyvästä uraanista.

Lähde:[17][7]

Historia

Uraanin löytäjänä pidetään saksalaista apteekkaria ja kemistiä Martin Klaprothia. 1780-luvun lopulla Klaproth tutki uraniniittia eli pikivälkettä (, pech huono onni ja blende mineraali). Tuohon aikaan luultiin, että pikivälke sisältää vain rautaa ja sinkkiä. Klaproth huomasi, että osa mineraalista ei käyttäytynyt kuten rauta tai sinkki ja päätteli näin löytäneensä uuden alkuaineen. Hän ehdotti löytämälleen alkuaineelle nimeksi uran, joka oli kunnianosoitus muutama vuosi aikaisemmin löydetylle Uranus-planeetalle. Sittemmin se muotoutui muotoon uranium. Pikivälkettä alettiin lopulta kutsua uraniniitiksi. Syyskuussa 1789 Klaproth esitteli löytönsä Preussin tiedeakatemialle. Todellisuudessa Klaproth löysi uraanidioksidia.[3][1][18]
Vuonna 1841 ranskalainen kemisti Eugène-Melchior Péligot eristi tetraklooriuraanista puhdasta uraania kaliumin avulla. Vuonna 1896 Henri Becquerel havaitsi uraanin radioaktiivisuuden. Toisessa maailmansodassa elokuussa 1945 Yhdysvallat pudotti Hiroshiman kaupunkiin uraaniin perustuvan ydinpommi Little Boyn. Sähköä tuotettiin ensimmäisen kerran uraanin avulla vuonna 1951. Ydinvoimaa hyödynnettiin vuonna 1954 USS Nautiluksella. Ensimmäinen ydinvoimala avattiin lokakuussa 1956 Sellafieldissä.[3][1][18]
Esiintyminen ja eristäminen

Uraanin pitoisuudeksi maankuoressa arvioidaan 1–4 ppm, eli se on yhtä yleistä kuin tina ja bromi. Uraania esiintyy myös vesistöissä noin 3 ppb. Nykyään tunnetut uraanivarat riittävät nykytietämyksen mukaan kymmeniä vuosia. Uraanin teollisesti merkittäviä mineraaleja ovat uraniniitti (pikivälke), karnotiitti, uranofaani ja koffiniitti. Uraanin mineraaleja tunnetaan useita satoja. Uraanin pitoisuuden pitää olla 0,1 prosenttia, jotta malmi olisi kaupallisesti merkittävää. Sen radioaktiivinen hajoaminen on yksi merkittävimmistä maalämmön aiheuttajista.[3][1][19][4][20]
Uraanin suurimmat tuottajat ovat Kanada, Australia ja Niger. Myös Yhdysvalloilla, Venäjällä, Kongolla, Etelä-Afrikalla, Gabonilla ja Kiinalla on merkittävät uraanivarannot. 40 prosenttia maailman tunnetuista uraanivarannoista sijaitsee Australiassa, ja suurin yksittäinen lähde on Olymic Dam Mine -kaivos Etelä-Australiassa. Kanadalainen Cameco on maailman suurin uraania tuottava yritys ja Kanada on suurin uraanin tuottaja. Yhteensä tunnetut uraanivarannot on kolme miljoonaa tonnia, ja arvioidaan, että merissä on viisi miljardia tonnia lisää uraania. Uraanikaivokset ovat tyypillisesti avokaivoksia. Uraania myydään vain maille, jotka ovat ratifioineet ydinsulkusopimuksen eli käyttävät uraania vain rauhanomaisiin tarkoituksiin.[3][21]
Suomessa ei ole tällä hetkellä yhtäkään uraanikaivosta. Suomessa on louhittu uraania 1950- ja 1960-luvuilla Paukkajanvaarassa, Enossa (nykyään osa Joensuuta). Paukkajanvaarasta louhittiin yhteensä 30 tonnia uraania.

Talvivaaran kaivosta aiemmin pyörittäneellä yhtiöllä on ollut lupa tuottaa uraania sivutuotteena, mutta kaivoksen pääasialliset louhintakohteet ovat kupari, koboltti, sinkki ja nikkeli. Marraskuussa 2012 Talvivaaran kipsisakka-altaan vuodon seurauksena uraania joutui läheisiin vesistöihin merkittäviä määriä. Suomessa uraanin louhintaa valvoo Säteilyturvakeskus, jolle on ilmoitettava kaikki luonnonvarojen hyödyntäminen, jos uraanin pitoisuus on yli 0,01prosenttia.[22][23]
Uraanikaivos voi olla joko avolouhos tai sijaita maan alla. Uraani eristetään malmistaan tavallisesti kemiallisesti uuttamalla. Uuttamisen jälkeen syntyy lähinnä uraanioksidia U3O8, joka käsitellään typpihapolla. Tällöin syntyy kidevedellistä uranyylinitraattia UO2(NO3)2 · 6 H2O. Sitä kuumennettaessa syntyy uraanitrioksidia UO3, joka voidaan pelkistää vedyn avulla uraanidioksidiksi UO2. UO2 on stabiilia ilmassa. Metallista uraania voidaan tehdä elektrolyysillä uraanitetrafluoridin ja natrium- tai kalsiumkloridiseoksesta. Uraanitetrafluoridia valmistetaan antamalla uraanidioksidin reagoida kaasumaisen vetyfluoridin kanssa. Toinen vaihtoehto on pelkistää sitä metallihalidista alkali- tai maa-alkalimetallista. Hyvin puhdasta metallista uraania voidaan valmistaa hajottamalla uraanihalideja kuumalla hehkulangalla.[4][3][21]
Uraanin väkevöinti

Luonnossa esiintyvästä uraanista suurin osa on isotooppia 238U, joka ei ole reaktiivinen fission kautta. Uraania voidaan väkevöidä, eli 235U-isotoopin suhteellista määrää kasvatetaan sentrifugin tai kaasudiffuusion avulla. Kaasudiffuusiossa uraaniheksafluoridi-kaasu ohjataan puoliläpäisevän kalvon läpi, jolloin raskaampi 238U diffuntoituu hitaammin kuin kevyempi 235U. Puoliläpäisevä kalvo on tyypillisesti hopeaa ja sinkkiä. Sentrifugoinnissa käytetään uraaniheksafluoridia. Sentrifugointi on yleisin väkevöintikeino, kaasudiffuusiota käytettiin erityisesti toisen maailmansodan aikana. Muita keinoja on virittää spesifisti 235U:n ja fluorin välistä sidosta, jolloin vain 238U jää sitoutuneeksi fluoriin ja haluttu 235U saostuu metallisena. Tavallisesti 235U pitoisuus väkevöinnin jälkeen on 2–3prosenttia, joka riittää ydinpolttoaineeksi. Ydinaseita varten uraani väkevöidään siten, että 235U pitoisuus on noin 90prosenttia.[1][2][3]
Käyttö

Uraania on käytetty 2000 vuotta sitten lasin ja keramiikan värjäykseen. Uraanioksidit värjäävät lasin kellanvihreäksi. Uraania on käytetty myös tekstiiliteollisuudessa väriaineen tarttumisen helpottamiseksi. Sitä on käytetty myös hehkulampuissa kiinnittämään hehkulanka lamppuun. Sähkön nopeus uraanissa on pienempi kuin langassa, joten se hidastaa sähkön nopeutta ennen kuin se osuu lamppuun. Tämä estää langan katkeamista ja ylikuumenemista.[1][19]
Nykyään uraanin pääasiallinen käyttökohde on ydinpolttoaineena ydinvoimaloissa. Noin 14 prosenttia kaikesta maailman sähköstä tuotetaan uraanin avulla.[21] Kun neutroni osuu 235U nuklidiin voi tietyllä todennäköisyydellä tapahtua fissio, jossa vapautuu energiaa. Tytärnuklidien ja vapautuvien neutronien kineettinen energia sekä muiden, muun muassa tytärnuklidien, hajoamisenergiat siirtyvät ensiöpiirin veteen, joka ohjataan lämmönvaihtimeen. Toisiopiirin vesi höyrystyy ja pyörittää höyryturbiinia, ja tämä muodostaa generaattorissa sähkövirtaa. Yksi kilogramma neljäprosenttiseksi rikastettua uraanipolttoainetta tuottaa energiaa saman verran kuin 1500 tonnia kivihiiltä eli noin 20 triljoonaa joulea. Polttoaineena käytetään yleensä väkevöityä uraania, jonka 235U pitoisuus on noin kolme prosenttia. CANDU-reaktorissa voidaan käyttää luonnon uraania, joka sisältää huomattavasti vähemmän kuin kolme prosenttia uraanin isotooppia 235U.[1][2][3]
Uraania (90+% 235U) voidaan hyödyntää myös ydinaseessa. Köyhdytettyä uraania voidaan käyttää panssarin läpäisevissä ammuksissa ja panssareissa, sillä uraanilla on hyvin korkea tiheys. Uraania (238U) käytetään myös suojana radioaktiivista säteilyä vastaan. Köyhdytetty uraani on myrkyllistä. Jos uraania sisältävä ammus räjähtää, voi muodostua myös kaasumaisia uraaniyhdisteitä. Jos ammus pirstoutuu tai jauhautuu pölyksi voi uraania ja uraaniyhdisteitä joutua maaperään ja vesistöihin ja aiheuttaa terveysriskejä. Muodostunut pöly on myös pyroforista.[1][19][2]
Isotooppia 238U voidaan muuttaa plutoniumiksi hyötöreaktorissa. Plutoniumia voidaan hyödyntää ydinpolttoaineena.[2][3]
238U(n, γ) → 239U(β−) → 239Np(β−) → 239Pu
Uraania voidaan hyödyntää myös kaikkein pitkäikäisimpien kivien iän arviointiin. Sitä voidaan käyttää röntgensäteilylähteenä. Uraania voidaan käyttää lejeeringeissä tuomaan vahvuutta, sitkeyttä ja vetolujuutta.[3][24]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Grenthe, Ingmar et al.| title = Uranium| number = luku 5| location = Dordrecht| publisher = Springer| year = 2006| version = Teoksessa: Morss, Lester R. et al. (toim.) The Chemistry of the Actinide and Transactinide Elements, 3. painos| isbn = 1402035985| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (PDF)| pages = 253–698}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehto, Jukka & Hou, Xiaolin| title = Chemistry and Analysis of Radionuclides| location = Weinheim| publisher = Wiley-VCH| year = 2011| isbn = 8-3-528-32658-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:54 Kemia
*
Luokka:Myrkylliset kemikaalit
Luokka:Myrkylliset alkuaineet
Luokka:Ydinasemateriaalit

Säteileekö fuusioreaktorista haitallisia aineita luontoon?


Romulus Augustulus tai Romulus Augustus (noin 460 – 507 tai myöhemmin) oli Länsi-Rooman viimeinen keisari. Hänen isänsä, hunni Attilan entinen sihteeri Orestes kohotti hänet valtaan 31. lokakuuta 475, kun oli ensin ajanut edellisen keisarin Julius Nepoksen Italiasta. Romulus oli tuolloin 14-vuotias, ja Orestes käytti poikaansa nukkehallitsijana. Itä-Rooman keisari ei koskaan tunnustanut hänen keisariuttaan. Tyytymättömien sotilaiden Italiaan kutsuma germaani Odovakar tappoi Oresteen ja syrjäytti Romuluksen syyskuun alussa vuonna 476. Romulus muutti huvilalle Napolin rannikolla ja nautti vuosittaista eläkettä. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän palautti keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan.
Romulus Augustuluksen myöhemmistä vaiheista ei ole varmaa tietoa. Vuosina 507 ja 511 Teoderik Suuren sihteerit vahvistivat kirjeitse eläkkeen, jonka Teoderik oli myöntänyt eräälle Romulukselle ja hänen äidilleen Barbarialle. Kirjeissä mainitun Romuluksen on usein arveltu olevan Romulus Augustulus, mutta tätä on mahdotonta todistaa oikeaksi.
Romuluksen nimi on mielenkiintoinen. Alkuperäinen Romulus oli Rooman tarunhohtoinen perustaja, ja Augustus oli Rooman ensimmäinen keisari. Augustulus on tästä diminutiivimuoto, ”pikku-Augustus”. Diminutiivimuoto on historioitsijoiden jälkikäteen lisäämä ironinen ja hieman halventava muoto keisarin nimestä.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Alf Henrikson| title = Antiikin tarinoita 1–2| publisher = WSOY| year = 1993| id = ISBN 951-0-18515-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Arto Kivimäki ja Pekka Tuomisto| title = Rooman keisarit| publisher = Karisto| year = 2000| id = ISBN 951-23-4094-1}}

Luokka:Rooman keisarit


Simpsonit () on Matt Groeningin luoma ja Gracie Films -yhtiön tuottama Emmy-palkittu television animaatiosarja, joka kertoo viisihenkisen yhdysvaltalaisperheen elämästä. Sarjan oikeudet omistaa 20th Century Fox, ja sarjan ensimmäinen jakso esitettiin vuonna 1989.
Simpsonit on Yhdysvalloissa kaikkien aikojen pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut piirrossarja ja tilannekomedia.[1]
Yhdysvalloissa sarjaa esittää Fox-televisiokanava. Sarjasta on Yhdysvalloissa esitetty kesään 2016 mennessä 27 tuotantokautta. Suomessa sarjaa esittävät Sub ja FOX. Aiemmin sarjaa on esitetty myös Kolmoskanavalla ja MTV3 -kanavalla.
Sarjaa pidetään aikuisillekin suunnattujen animaatiosarjojen edelläkävijänä, ja sarja on vaikuttanut aikuisille suunnattujen 1990-luvun tilannekomedioiden syntyyn.[2] Sarja on saavuttanut sekä Yhdysvalloissa että ympäri maailmaa suuren suosion ja on saanut useita TV-palkintoja.
Simpsoneista on tuotettu kokoillan elokuva The Simpsons Movie vuonna 2007.
Yleistä

Sarjassa kuvataan satiirisella tavalla Simpsonin perheen Homerin, Margen, Bartin, Lisan ja Maggien elämää. Perhe seikkailee kuvitteellisessa Springfieldin kaupungissa. Jaksoissa on runsaasti viittauksia amerikkalaiseen populaarikulttuuriin, politiikkaan ja muihin ajankohtaisiin ilmiöihin sekä amerikkalaisen yhteiskunnan ongelmiin.
Hahmot

Simpsonien päähahmoja ovat Simpsonin perheen jäsenet. Nykyisin tärkeimmässä roolissa on Homer-isä, mutta sarjan alkuaikoina perheen ilkikurinen esikoispoika Bart oli keskeinen hahmo. Sarjan markkinoinnissa keskityttiin tuolloin lähinnä Bartiin, ja kaupoissa oli monenlaisia Bart-tuotteita kuten videopelejä ja äänilevyjä. Ensimmäisten kausien jälkeen sarjan painopistettä alettiin siirtää myös muihin perheenjäseniin ja sivuhahmoihin.[3]
Simpsonin perheen lisäksi sarjassa on suuri joukko karrikoituja sivuhahmoja, kuten uskonnollinen naapuri Ned Flanders, ydinvoimalan omistaja, upporikas Mr. Burns, Hassu-klovni, Intiasta kotoisin oleva lähikaupan myyjä Apu sekä iso joukko Simpsonien sukulaisia, tuttavia ja lasten koulutovereita. Hahmot eivät juuri vanhene vuosien ja tuotantokausien varrella.

Simpsonien vakituisia hahmoja ryhmäkuvassa
Päähahmot
Homer Simpson, Bartin, Lisan ja Maggien isä sekä Margen aviomies. Homer on töissä Springfieldin ydinvoimalan 7G-sektorin turvallisuusvalvojana. Vapaa-aikansa hän viettää nukkumalla, katsomalla televisiota, juomalla Duff-merkkistä olutta ja syömällä donitseja. Homerin lempiharrastuksiin kuuluvat myös kaljanjuonti Moen kapakassa ja keilaaminen. Homer katsoo televisiosta yleensä jalkapalloa ja baseballia. — Ääninäyttelijä: Dan Castellaneta.
Marge Simpson, o.s. Bouvier, Bartin, Lisan ja Maggien äiti sekä Homerin vaimo. Marge tunnetaan sinisistä ja korkeista hiuksistaan. Marge on kotirouva, mutta hän on kokeillut ainakin poliisin, kiinteistövälittäjän, kirjailijan, Moen apurin, puusepän ja rinkelinmyyjän ammattia. — Ääninäyttelijä: Julie Kavner.
Bart Simpson, Homerin ja Margen ensimmäinen lapsi, Lisan ja Maggien isoveli. Bart on 10-vuotias poika, joka käy Springfieldin ala-asteen neljättä luokkaa. Hän tekee mielellään kaikenlaisia kepposia isälleen Homerille, opettajilleen ja rehtorillensa. — Ääninäyttelijä: Nancy Cartwright.
Lisa Simpson, Homerin ja Margen toinen lapsi, Bartin pikkusisko ja Maggien isosisko. Lisa pitää saksofoninsoitosta, lukemisesta ja koulunkäynnistä. Hän on koulunsa parhaita oppilaita. Lisa on kasvissyöjä, skeptikko, buddhalainen ja naisasialiikkeen kannattaja. — Ääninäyttelijä: Yeardley Smith.
Maggie Simpson, Homerin ja Margen kolmas lapsi, Bartin ja Lisan pikkusisko. On vauvaiässä ja imee jatkuvasti tuttiaan.
Tapahtumapaikka

Sarjan tapahtumapaikkana toimii yhdysvaltalainen kuvitteellinen Springfieldin kaupunki.[4] Tapahtumat keskittyvät Simpsoneiden kotiin 742 Evergreen Terracelle, Springfieldin ala-asteelle, Moen kapakkaan, sekä Springfieldin ydinvoimalaan. Springfieldin maisemaan kuuluu rannikkoa, aavikkoa, maaseutua ja korkeita vuorenhuippuja. Groening itse on kertonut kaupungin sisältävän samankaltaisuuksia Oregonin Portlandiin, kaupunkiin, jossa hän kasvoi.[5] Kaupungin nimeksi valittiin Springfield sen yleisyyden vuoksi.
Springfieldin sijaintia ei sarjassa ole määritelty.[4] Jaksossa Naurun takana (Behind the Laughter) lukija puhuu Simpsoneista "pohjoiskentuckyläisenä perheenä". Uusinnassa sijainti oli kuitenkin vaihtunut Missouriin.[6]
Avausanimaatio ja tunnusmusiikki

Simpsonien avausosiossa on vakituisen sisällön lisäksi vaihtuvaa sisältöä: liitutaulukohtaus, saksofonisoolo ja sohvakohtaus. Avausanimaatio alkaa Bartin liitutaulukohtauksella. Itse kohtaus on joka jaksossa erilainen, ja teksti on aina rangaistusmuotoinen. Lisan saksofonisoolo on vaihdellut joissakin jaksoissa. Lisan saksofonista on kuultu muun muassa Frank Zappan, James Brownin ja Charlie Parkerin säveliä.[7] Myös Lisan saksofonin väri on vaihdellut. Sohvakohtauksessa Simpsoneiden perhe syöksyy sohvalle, jolloin tapahtuu jotakin kummallista tai vitsikästä. Kohtausten realistisuus vaihtelee laidasta laitaan, ja niitä kierrätetään silloin tällöin.[8] Viime vuosina avausta on lyhennetty aiemmasta, ja usein kuva siirtyy suoraan sohvakohtaukseen ohjelman alkamisen jälkeen.
Avausosiossa soivan tunnusmusiikin sävelsi Danny Elfman Matt Groeningin pyynnöstä.[9]
Kulttuuriset viittaukset
Simpsonit on täynnä viittauksia länsimaiseen yhteiskuntaan, populaarikulttuuriin ja historiaan. Siinä on vieraillut kymmeniä aikansa tunnetuimpia julkisuuden henkilöitä. Jaksojen juonet ovat joskus mukaelmia tunnetuista tarinoista esimerkiksi Mark Twainilta tai Edgar Allan Poelta. Etenkin avausosion sohvavitsissä on usein suoria viittauksia populaarikulttuurin historiaan, niin animaatioon kuin muuhunkin.[10]
Satiiri
Simpsonien satiiri pyrkii usein tekemään kaikista osapuolista tasapuolisesti naurettavan.[11] Jo avausosion liitutaulukohtauksessa Bartin kirjoittamassa lauseessa on joskus purevaa yhteiskuntakritiikkiä. Ilmestymisaikanaan Simpsonit haastoi Yhdysvalloissa vallitsevan ilmapiirin, jossa korostettiin perinteisiä perhearvoja ja käsitystä siitä, millainen on toimiva perhe. Ristiriidan seurauksena jopa presidentti Bush arvosteli sarjan perhekäsitystä, mihin Bart pian vastasi sarjassa.[12]
Perhearvojen satirisoinnista huolimatta Simpsonien arvot voidaan myös nähdä perinteisen amerikkalaisina: sarjassa kehotetaan epäilemään hallitusta ja poliitikkoja, luottamaan omaan neuvokkuuteen ja taistelemaan yksilönvapauksien puolesta sortoa ja mielivaltaa vastaan.[13]
Historia
Tausta
Simpsonit syntyi aikana, jolloin yhdysvaltalainen animaatio oli aallonpohjassa niin televisiossa kuin elokuvateattereissakin. Televisiossa näytettiin vain lapsille suunnattuja animaatioita, ja piirrosohjelmista oli lasten suojelemiseksi karsittu kaikki väkivaltaan viittaavakin, eikä niissä ollut aiempaa pilkallisuuttakaan.[14][15] Animaation uutta nousua siivittivät Simpsonien ohella elokuva Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (1988) ja juuri ennen Simpsonien oman sarjan alkua julkaistu Disneyn menestysanimaatio Pieni merenneito (1989).[15]
Synty

Simpsonit saivat alkunsa kun televisio- ja elokuvatuottaja James L. Brooks halusi piristää tuottamaansa televisiosarjaa The Tracey Ullman Show'ta lyhyillä animaatiokatkelmilla mainoskatkojen edellä ja jälkeen. Sarjan piirtäjäksi Brooks halusi Matt Groeningin, sillä hän piti Groeningin piirtämästä Elämä on helvettiä -sarjakuvasta, joka ilmestyi Los Angeles Reader -lehdessä. Brooks otti Groeningiin yhteyttä vuonna 1985. Groening ei suostunut siirtämään olemassa olevaa sarjakuvaansa animaatioksi, joten hän keksi Simpsonien perheen ja luonnosteli sen varttitunnin aikana odottaessaan pääsyä Brooksin puheille. Hahmojen nimet hän otti omasta perheestään, paitsi Bartin, joka oli anagrammi sanasta brat, 'kakara'.[16]
Brooks hyväksyi Groeningin ajatuksen, ja Tracey Ullman Show'ta alettiin tehdä yhdessä Groeningin animaatioiden kanssa. Animaatioiden käskirjoituksesta vastasi Groening itse, ja niitä piirsi Yhdysvalloissa Klasky-Csupon animaatiostudiolla yhteensä neljä animoijaa, yleensä kaksi kerrallaan. Useimmat ääninäyttelijät otettiin Tracey Ullman Show'sta.[17] Hahmojen keltaisen värin keksi luultavasti animaatiostudion Gyorgi Peluci.[18]
Simpsonit esiintyivät ensimmäisen kerran sarjan kolmannessa jaksossa 19. huhtikuuta 1987. Simpsonien jakso nimeltä Hyvää yötä (”Good night”) kesti alle kaksi minuuttia.[19] Simpsonit-lyhytelokuvia tehtiin kolmen kauden aikana yhteensä 48 kappaletta. Mukana olivat kaikki nykyiset perheenjäsenet ja muutama sivuhahmo. Hahmojen persoonallisuudet eivät vielä olleet täysin kehittyneet: esimerkiksi Lisa ei ollut älykkö vaan samankaltainen kuin Bart.[20] Hahmot olivat vielä varsin karkeasti piirrettyjä ja muistuttivat nykyisiä muotojaan vasta etäisesti. Groening lähetti raakaluonnokset animaattoreille sellaisinaan ja oletti heidän siistivän niitä. Animaattorit kuitenkin vain jäljensivät Groeningin piirrokset.[21]
Simpsonien suosio kasvoi nopeasti, heidän osuutensa piteni, ja animaation taso parani. Sarjan kolmannen kauden jälkeen Simpsonien oman sarjan valmistelut olivat jo käynnissä, eikä heitä enää nähty Tracey Ullman Show'ssa.[22]
Oman sarjan alku
Simpsonit sai oman puolituntisen prime time -ohjelmapaikkansa nuorelta Fox-kanavalta vuonna 1989. Fox ehdotti vain neljää jaksoa, mutta Brooks onnistui saamaan sopimuksen kolmestatoista. Samalla hän sai läpi vaatimuksensa siitä, että määräysvalta ohjelman sisällöstä pysyy Brooksin omalla tuotantoyhtiö Gracie Filmsillä. Näin Simpsonien omintakeisen tyylin säilyminen oli suojattu kanavan johtajien vaatimuksilta. Sarjan päätuottajaksi Brooksin ja Groeningin lisäksi tuli Sam Simon. Tämä kolmikko vaikutti suuresti sarjan muotoutumiseen sen alkukausina. Brooksin osa oli sarjan kehittelyssä ja ohjauksessa, ja Groening ja Simon olivat tuotantovaiheen vetovastuussa.[23]
Sarjaan palkattiin iso joukko uusia käsikirjoittajia, kuten Jon Vitti, John Swartzwelder, Al Jean ja Mike Reiss. Sarjasta haluttiin tehdä realistinen ja uskottava aikuisten tilannekomedia, toisin kuin venyvät ja paukkuvat animaatiot sitä ennen. Naururaita päätettiin jättää pois.[24] Animaatiostudiolle palkattiin Wes Archerin ja David Silvermanin avuksi runsaasti lisävoimia, kuten Rich Moore ja Brad Bird. Yhteensä animaattoreita Los Angelesissa oli 50. Lopullinen värianimaatio päätettiin teettää Akom-yhtiössä Etelä-Koreassa, missä laatu oli korkea mutta kustannukset alhaiset.[25] Myös ääninäyttelijöitä palkattiin lisää, sillä sarjan hahmokavalkadi oli kasvanut.[26]
Ensimmäisen kauden ensimmäiseksi tarkoitetun jakson Lapsenvahti animointi oli heikkolaatuista, joten se siirrettiin esitettäväksi vasta kauden viimeisenä.[27] Simpsonien ensimmäinen jakso "Joulurauha" esitettiin Yhdysvalloissa sunnuntaina 17. joulukuuta 1989. Se sai heti innostuneen vastaanoton.[28] Sarja oli Yhdysvalloissa vuoden 28. katsotuin sarja 13,4 miljoonalla viikottaisella katsojallaan. Se sai vuonna 1990 parhaan animaatiosarjan Emmyn ja TCA:n parhaan komediasarjan palkinnon. Sarjan ensimmäinen globaali faniyhteisö alt.tv.simpsons perustettiin Usenetiin maaliskuussa 1990.[29]
Tuotantokaudet
Yhdysvaltain televisiossa

Suomen televisiossa
Suomessa Simpsonit nähtiin ensi kertaa Kolmoskanavalla 26. elokuuta 1991.[70] Jaksojen esitysjärjestyksessä siirryttiin alun jälkeen Yhdysvaltojen esitysjärjestykseen. Vuodesta 1993 lähtien televisiouudistuksen yhteydessä sarjan esittäminen siirtyi MTV3-kanavalle. Vuoden 2010 kevätkaudella Simpsonit siirtyivät kokonaan Subille.[71] Uudet jaksot esitetään Suomessa yleensä puolesta puolentoista vuoden viiveellä alkuperäiseen USA:n esitysajankohtaan verrattuna.
Sarjan suomenkielisenä tekstittäjänä oli yli 20 vuotta Sari Luhtanen, joka joutui lopettamaan syksyllä 2012, kun MTV ulkoisti käännöstoimintonsa ja vanhat kääntäjät irtisanoutuivat protestiksi.[72] Kaikki suomenkieliset hahmojen nimet (mm. Hassu-klovni, Tikku ja Takku, Läski-Tony) ovat Luhtasen keksimiä.[73]
Tuotanto
Tuottajat ja show runnerit

Matt Groening ja James L. Brooks ovat olleet ohjelman johtavia tuottajia läpi sarjan. Tuottajaa tärkeämpi osa jakson teossa on show runner, vastaava valvoja ja tuottaja, joka on myös jakson johtava käsikirjoittaja. Yleensä nämä johtajat pysyvät mukana sarjassa useiden tuotantokausien ajan.
Läpi sarjan palvelleet show runnerit:
Kaudet 1–2: Matt Groening, James L. Brooks & Sam Simon
Kaudet 3–4: Al Jean & Mike Reiss
Kaudet 5–6: David Mirkin
Kaudet 7–8: Bill Oakley & Josh Weinstein
Kaudet 9–12: Mike Scully
Kaudet 13–: Al Jean
Joillain tuotantokausilla on yksittäisissä jaksoissa ollut poikkeava show runner. Esimerkiksi 23. kaudesta alkaen jokainen kausi on sisältänyt muutaman jakson, joissa Matt Selman on toisena show runnerina Al Jeanin kanssa.
Käsikirjoittaminen
Uuden tuotantokauden käsikirjoittaminen alkaa vuodenvaihteen tienoilla, kahdeksasta kymmenen kuukautta ennen ensimmäisen jakson ensiesitystä. Käsikirjoittajaryhmä kokoontuu päätuottajan johdolla ja kehittää kauden jaksoille perusjuonet. Kokoontumisen jälkeen kukin kirjoittaja alkaa kehitellä yksittäisiä perusjuonia noin 25-sivuiseksi luonnokseksi. Saatuaan luonnokselle hyväksynnän käsikirjoittaja valmistelee sen täyspitkäksi eli noin 50-sivuiseksi jaksoksi. Täyspitkät juonet tuodaan takaisin kirjoittajaryhmälle, joka voi muuttaa, poistaa ja lisätä vitsejä tai kohtauksia. Valmiissa käsikirjoituksessa alkuperäisen kirjoittajan aineistoa on jäljellä 10–75%, joten muiden kuin nimetyn käsikirjoittajan osuus työstä on aina suuri.[74]
Sarjassa on joskus ollut vierailevia käsikirjoittajia. Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta on käsikirjoittanut yhdessä vaimonsa Deb Lacustan kanssa kahdeksan jaksoa vuodesta 2000 alkaen, ääninäyttelijä Harry Shearer käsikirjoitti yhden jakson 28. tuotantokaudelle vuonna 2016 ja sarjan pitkäaikainen ohjaaja David Silverman yhden jakson 29. tuotantokaudelle vuonna 2018.
Äänitys
Puolivalmista käsikirjoitusta aletaan työstää jaksoksi tilaisuudessa, jossa ääninäyttelijät lukevat sen ääneen läpi. Sitten käsikirjoitusta vielä muokataan, kunnes se on valmis lähetettäväksi äänitysstudiolle. Siellä jakson repliikit äänitetään kaikkien päänäyttelijöiden ollessa paikalla samassa huoneessa. Vierasäänet voidaan äänittää erikseen.[75][76]
Animointi
Simpsonit animoidaan Film Romanissa. Kolme ensimmäistä tuotantokautta animoi Gábor Csupón perustama Klasky Csupo -studio.[77] Kun ääninauha on toimitettu animaatiostudiolle, kolme taiteilijaa alkaa työstää jaksolle 200-sivuista kuvakäsikirjoitusta. Sen pohjalta jaksolle määrätty animoijaryhmä luonnostelee jakson kohtaukset mustavalkoisin piirroksin hahmoineen ja tapahtumaympäristöineen. Luonnokset kuvataan ja yhdistetään ääniraitaan luonnosanimaatioksi. Aineisto lähteteään Etelä-Koreaan studiolle, missä lopullinen värianimaatio tehdään. Kuvat väritetään nykyisin tietokoneella. Kahden–neljän kuukauden kuluttua valmis värianimaatio lähetetään takaisin Film Romanille, ja se viimeistellään oikean pituiseksi. Joskus myös repliikkeihin tehdään pieniä muutoksia.[78]
Musiikki
Äänitehosteet ja musiikki lisätään jaksoon viimeisenä.[79] Simpsonien musiikki on Alf Clausenin käsialaa. Hän tekee musiikkinsa Matt Groeningin pyynnöstä korostamaan hahmojen tunnetiloja eikä ruudulla näkyvää toimintaa, kuten perinteisissä piirretyissä. Clausen johtaa sävellystyön lisäksi myös noin 35-henkistä orkesteria.[80]
Ääninäyttelijät
Ääninäyttely suoritetaan Simpsoneissa huolellisesti. Hahmon äänenä pyritään aina käyttämään samaa näyttelijää. Mikäli se ei ole tilapäisesti mahdollista, näyttelijä kuolee tai poistuu muuten vain sarjasta, hahmo saatetaan jättää sarjasta pois. Päänäyttelijöiden osalta näin ei ole vielä käynyt, mutta esimerkiksi Phil Hartmanin, Doris Graun ja Marcia Wallacen kuoltua sekä Maggie Roswellin jäätyä palkkakiistan vuoksi väliaikaisesti tauolle heidän hahmonsa on jätetty pois sarjasta. Ainoa Graun näyttelemä hahmo tosin palautettiin sarjaan yli kymmenen vuotta myöhemmin uudelleenroolitettuna.
Päänäyttelijät
Simpsonien päänäyttelijät ja heidän tärkeimmät hahmonsa:

Muita vakituisia näyttelijöitä

Vierailevat tähdet

Simpsonit on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan eniten vierailevia kuuluisuuksia keränneenä animaatiosarjana. Sarjassa ovat vierailleet omilla äänillään ja hahmoillaan esimerkiksi Tony Blair, Meryl Streep, Aerosmith, Magic Johnson, Paul ja Linda McCartney, Britney Spears ja Michael Jackson.[81] Monet sarjaan piirretyt julkisuuden henkilöt ovat kuitenkin esiintyneet imitaattorien äänillä. Sarjassa on esiintynyt myös useita muualta tunnettuja fiktiivisiä hahmoja.
Televisiointi
Simpsoneita on televisioitu lukuisissa maissa useilla eri kanavilla, ja yhteensä Simpsoneita katsotaan yli 70 maassa. Valmiit jaksot toimitetaan ensimmäisenä sarjan tuottajakanavalle, amerikkalaiselle Foxille. Suomessa televisiointioikeudet omistaa MTV3 ja sen sisarkanava Sub. Jaksot tekstitetään Pohjoismaissa ja muutamassa muussa maassa, mutta myös dubbaaminen on yleistä useissa Manner-Euroopan maissa, kuten Ranskassa, Saksassa, Espanjassa ja Italiassa.
Erikoisjaksot
”Kauhujen talo” -jaksot
Lähelle halloweenia osuvasta jaksosta tehdään joka vuosi erikoisjakso, niin sanottu ”Kauhujen talo” (Treehouse of Horror). Jaksossa on aina kolme kauhutarinaa, joissa on joskus viittauksia kuuluisiin elokuviin ja kirjallisuuteen. Tämä perinne alkoi toisella tuotantokaudella.[82]
Trilogiajaksot
”Kauhujen talo” -jaksojen ohella sarjassa on toisinaan myös muita ns. trilogiajaksoja, jotka koostuvat kolmesta erillisestä tarinasta eivätkä kuulu sarjan normaaliin juonijatkumoon. Tarinat ovat usein parodioita klassikkokirjoista, saduista, historiasta tms. ja niissä on jokin yhdistävä teema.
Leikejaksot
Neljännestä kaudesta alkaen sarjassa on toisinaan esitetty vanhoista kohtauksista koostettuja leikejaksoja (clip show). Näitä jaksoja on tehty, jotta kauteen saataisiin lisää jaksoja työllistämättä tuotantotiimiä enempää.[83] Toistaiseksi viimeisin leikejakso oli 13. tuotantokaudella.
Takauma- ja tulevaisuusjaksot

Takaumajaksot on toistuva jaksotyyppi, jossa kurkistetaan hahmojen menneisyyteen. Takaumissa on kerrottu ainakin Margen ja Homerin tapaamisesta, perheen lasten syntymistä ja Homerin bändiurasta.
Takaumajaksojen vastakohtana sarjassa katsotaan joskus myös Simpsoneiden tulevaisuuteen. Jaksoissa on näytetty esimerkiksi Lisa Yhdysvaltain presidenttinä ja Bart tulevaisuuden ammatissaan sekä kerrottu tarinoita Bartin ja Lisan ensirakkauksista.
Vaikutus
Seuraajat
Simpsonien menestyksen myötä alettiin tehdä muitakin uusia animaatiosarjoja, joista osassa oli mukana Simpsonien aiempia tekijöitä. Näistä ensimmäisiä olivat The Critic (1994), Family Dog (1993), Fish Police (1992) ja Capitol Critters (1992). Nämä sarjat olivat lyhytikäisiä, mutta Beavis ja Butt-head (1993), Kukkulan kuningas (1997), South Park (1997), Futurama (1999) ja Family Guy (1999) menestyivät hyvin.[84]
Hokemat
Homer Simpsonin kuuluisin lausahdus ”D'oh!” on päässyt englannin kielen sanakirjaan Oxford English Dictionaryyn.[85] Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta sanoo lainanneensa lausahduksen edesmenneeltä Jimmy Finlaysonilta, jonka näyttelemä sivuhenkilö Ohukainen ja Paksukainen -elokuvissa töksäytti usein jonkin mennessä pieleen ”douu”.[86] Simpsonien käsikirjoittajien keksimä kuvitteellinen sana, Jebediah Springfield -hahmoon liittyvä verbi ”embiggen” (’isontaa’) hyväksyttiin puolestaan vuonna 2018 arvostettuun Merriam-Webster-sanakirjaan.[87]
Palkinnot

Simpsonit-sarja on palkittu useaan otteeseen erilaisilla palkinnoilla. Simpsonit on voittanut 23 Emmy-palkintoa, 22 Annie-palkintoa ja yhden Peabody-palkinnon. Tammikuussa 2000 sarja pääsi kuululle Hollywoodin Walk of Famelle. Ensimmäinen yksittäiselle jaksolle myönnetyn Emmy-palkinnon voittanut jakso oli 1. tuotantokauden jakso ”Sulhanen”. Tämän jakson lisäksi yhdeksän muuta Simpsonit-jaksoa on voittanut yksittäisen jakson Emmyn, viimeisimpänä 19. tuotantokauden jakso ”Muistinmenetys”.
Tämän lisäksi yhdysvaltalainen Time-lehti on valinnut Simpsonit vuosisadan parhaaksi sarjaksi[88] ja samainen lehti valitsi sarjan hahmot Bart ja Lisa Simpsonin 50 parhaan piirroshahmon joukkoon.[89] Sen lisäksi Time on valinnut Bartin vuonna 1998 100 merkittävimmän 1900-luvun henkilön joukkoon luettelon ainoana kuvitteellisena henkilönä.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa Simpsonit pääsi kärkipaikalle kolmessa Channel 4:n teettämässä katsojakyselyssä. Sarja äänestettiin 1. sijalle sekä 100 parhaan lastensarjan että 100 parhaan animaation listauksessa.[90][91] Homer Simpson taas valittiin parhaaksi televisiohahmoksi.[92]
Arvostelua
Sisällön arvostelu
Simpsonit käsittelee arkojakin aiheita ja sen huumori on roisia, minkä johdosta se on vuosien varrella saanut kriittistä katsojapalautetta niin yksittäisiltä katsojilta kuin monilta ryhmittymiltä ja organisaatioiltakin. Valitukset ovat joskus johtaneet yhden sanan vaihtoon tai puolittaiseen anteeksipyyntöön. Tekijät ovat puolustaneet esimerkiksi etnisiä vitsejä sillä, että kaikki ryhmät saavat niistä osansa. Sarjan väkivalta on tarkoitettu parodiaksi, mitä katsojat eivät aina ymmärrä. Joskus jaksoihin tehdään muutoksia ennakkosensuurin johdosta jo ennen ensiesitystä, mutta aina tekijät eivät välitä sensorien ohjeista. Suomessa sarjaa ei sensuroida, mutta esimerkiksi Britanniassa ennakkosensuuri on vielä Yhdysvaltojakin tiukempi.[93]
Sarja herätti alkuaikoinaan keskustelua lasten vanhempien keskuudessa, sillä Bart Simpson kuvattiin kapinallismielisenä häirikkönä, joka ei koskaan jäänyt kiinni kepposistaan. Vanhempainyhdistykset pitivät Bartia huonona roolimallina lapsille. Presidentti George H. W. Bush sanoikin, että amerikkalaisperheiden kuuluisi muistuttaa enemmän Waltonin TV-perhettä kuin Simpsoneita.[94] Myös Bushin vaimo Barbara Bush oli haukkunut Simpsonit muutamaa vuotta aiemmin mutta sittemmin perui puheitaan.
Laadun huononemisen arvostelu
Sarja on saanut faneiltaan kritiikkiä laadun huononemisesta.[95] Tämän on väitetty liittyvän käsikirjoittajien vaihdoksiin. Huonontuvien jaksojen ilmiö on näkynyt myös siinä, miten erilaiset fanien ja kriitikoiden tekemät äänestykset parhaista jaksoista antavat tuloksina vain 1990-luvun jaksoja. Erään fanien tekemän "top-15 parhaat jaksot" -äänestyksen uusin jakso on vuodelta 1997, ja itse sarjan käsikirjoittajien vuonna 2003 tekemän listauksen tuorein jakso oli vuodelta 2000.[96][97] Vuonna 2004 sarjan ääninäyttelijä Harry Shearer sanoi 2000-luvun tuotantokausien olleen huonoja. Hän piti neljättä tuotantokautta erityisen hyvänä.[98]
Juonien muuttumisen arvostelu
Sarjan jaksot olivat alkuaikoinaan vielä arkisella tasollakin juoneltaan maanläheisiä ja realismiin pyrkiviä, mutta sittemmin jaksoissa on ollut toistuvasti epäloogisempia piirteitä ja sarja on mennyt yhä mielikuvituksellisempaan suuntaan. Epärealismi ilmenee myös siten, että uudemmissa jaksoissa takaumat ja paljastukset hahmojen menneisyydestä ovat monesti rikkoneet aiemmin luotua juonijatkumoa.
Suomi-viittaukset
Simpsonien joissakin jaksoissa on ollut viittauksia Suomeen. Esimerkiksi 9. kauden jaksossa ”Haaksirikko” Martin Prince esittää koulun YK-päivänä Suomen edustajana saamelaisasussa "Suomen kansallistanssin", 16. kauden jaksossa ”Vauvakuumetta” Montgomery Burns mainitsee juoksija Paavo Nurmen, 21. kauden jaksossa ”Kurvailua curling-radalla” nähdään takauma Agnes Skinneristä seiväshyppääjänä vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa ja 22. kauden jaksossa ”Isäainesta” vilahtaa "A-Team of Finland" -nimisen tiedustelupalvelun edustajia.[99]
Sarjan roolittajana alusta alkaen työskennellyt Bonita Pietila on suomalaista sukujuurta.
Oheistuotteet
Simpsonit-aiheisia oheistuotteita on paljon myynnissä. Fanimyymälöissä ja vähittäistavarakaupoissa myydään myynnissä muun muassa Simpsonit-jaksoja videoina ja DVD:inä, aiheeseen liittyviä tietokonepelejä sekä lukuisia sarjakuvia ja fanituotteita, kuten figuureja, pullonavaajia, vaatteita, pehmoleluja ja avaimenperiä.
Lisäksi Yhdysvalloissa liikennöivällä lentoyhtiöllä Western Pacific Airlinesilla on ollut[100] käytössään Simpsoneiden hahmoilla koristeltu Boeing 737 -lentokone.
Oheistuotteita kuten T-paitoja, joihin oli painettu Bart Simpsonin iskulause "Underachiever (And proud of it, man!)", (suom. "Alisuoriutuja (ja ylpeä siitä!)"), myytiin sarjan alkuaikoina kahden miljardin dollarin edestä.[94]
Simpsoneiden tuotemerkistä ovat yrittäneet hyötyä pienemmätkin yritykset. Esimerkiksi Krusty O’s -aamiaismuroja on ilmestynyt kauppojen hyllyille Yhdysvalloissa. Lisäksi eräs australialainen panimo alkoi aikoinaan markkinoimaan Duff-merkkistä olutta, mutta oikeudessa juoman myyminen sittemmin kiellettiin. Sen sijaan jo myyntiin ennättäneistä tölkeistä tuli haluttuja keräilykohteita.
Vuonna 2009 Yhdysvaltain posti julkaisi Simpsoneista viiden postimerkin sarjan. Postimerkeissä esiintyvät Homer, Marge, Bart, Lisa ja Maggie.[101]
Kirjat ja sarjakuvat
Simpsoneista julkaistu sekä virallisia että epävirallisia kirjoja vuodesta 1990 alkaen. Viralliset kirjat kulkevat Matt Groeningin nimen alla ja useimmat niistä sisältävät uutta, kirjoja varten käsikirjoitettua materiaalia runsaan värikuvituksen kera. Etenkin englanninkielisillä markkinoilla on runsaasti myös epävirallisia kirjoja, jotka tekijänoikeussyistä lähes pelkän tekstin keinoin keskittyvät valaisemaan tv-sarjan taustoja ja sen kytköksiä yhteiskuntaamme. Ensimmäiset suomeksi julkaistut viralliset kirjat olivat Simpsonien joulukirja (1991) ja Sadepäivän hupikirja (1992).[102] Simpsonien viisauksien kirjasto -sarjaan kuuluvat Homerin, Bartin, Lisan ja Moen omat kirjat, joita on julkaistu vuodesta 2007 alkaen. Ensimmäinen kokonaan kotimaista alkuperää oleva epävirallinen kirja, sarjan historiaa valottava Jouni Paakkisen teos Simpsonit – Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä julkaistiin vuonna 2008.
Simpsoneista on myös tuotettu useita eri sarjakuvalehtiä, esimerkiksi Simpsons Comics, Simpsons Comics and Stories ja Bartman. Nykyään niitä julkaisee lähinnä Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa amerikkalainen sarjakuvakustantaja Bongo Comics, joka on nimetty Groeningin Elämä on helvettiä -sarjakuvan Bongo-jäniksen mukaan. Sarjakuvia on koottu myös kirjoiksi. Like Kustannus on julkaissut näitä sarjakuvakokoelmia suomeksi vuodesta 2007 alkaen. Sarjakuvien suomentaja on Henrik Laine[103].
Videopelit

Simpsoneiden suuren suosion takia sarjasta on tuotettu useita videopelejä. Ensimmäinen peli oli kaikille aikansa suosituimmille pelilaitteille käännetty toimintaseikkailu Bart vs. Space Mutants. Samoihin aikoihin ilmestyi The Simpsons -kolikkopeli, joka on lajityypiltään tappelupeli. Pian ilmestyi myös toinen tietokonepeli, Bart vs. World, jossa liikuttiin ympäri maailmaa. Pelit eivät olleet suuria arvostelumenestyksiä, joskaan eivät floppejakaan, vaan saivat hyväksyvän vastaanoton.
3D-kauden pelejä ovat muun muassa painimispeli The Simpsons Wrestling, autopeli The Simpsons Road Rage, rullalautailupeli The Simpsons Skateboarding ja hiekkalaatikkopeli The Simpsons Hit & Run. Viimeisin Simpsonit-peli tuli vuoden 2012 alussa myyntiin Playstation Network -palveluun nimeltä The Simpsons Arcade joka on ollut vain tietyissä amerikkalaisissa pelihalleissa
Elokuva

Ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Simpsonit-elokuva The Simpsons Movie sai ensi-iltansa 27. heinäkuuta 2007. Elokuvan ohjasi David Silverman, ja käsikirjoittajien joukossa oli Matt Groening. Elokuva noudattaa televisiosarjan tyyliä niin animaatioltaan kuin tarinaltaankin.[104] Elokuvan kävi Suomessa katsomassa ensi-iltapäivänä animaatioelokuvalle ennätysmäisesti yli 30000 katsojaa ja ensimmäisellä viikolla 176543 katsojaa.[105][106] Suomen lisäksi elokuva oli viikonlopun katsotuin myös kotimaassaan Yhdysvalloissa, jossa se keräsi avausviikonloppunaan yli 70 miljoonan dollarin tulot.[107]
Musiikkialbumit
Simpsoneista on julkaistu useita musiikkialbumeita. Sarjan innoittamia lauluja sisältänyt The Simpsons Sing the Blues -musiikkialbumi julkaistiin 4. joulukuuta 1990. Lauluja esittivät sarjan ääninäyttelijät yhdessä vierailevien solistien kanssa. Michael Jacksonin salaa kirjoittamasta ja Nancy Cartwrightin Bartin äänellä laulamasta singlestä "Do the Bartman" tuli listahitti, ja albumi myi Yhdysvalloissa tuplaplatinaa.[108] Albumille levytettiin pian "jatko-osa" The Yellow Album, joka kuitenkin saatiin julkaistua vasta vuonna 1998. Itse sarjassa kuultuja lauluja ja taustamusiikkia on julkaistu kolmella soundtrack-albumilla: Songs in the Key of Springfield (1997), Go Simpsonic with The Simpsons (1999) ja The Simpsons: Testify (2007).
DVD-julkaisut

Simpsoneiden jaksoja on ollut myynnissä myös VHS-kaseteilla, mutta DVD:n yleistyttyä sarjan kokonaisia tuotantokausia on tullut myyntiin DVD-bokseina ja sittemmin myös blu-ray-kokoelmina. Jaksoja on julkaistu myös erilaisina, muun muassa halloween- ja jouluaiheisina teemakokoelmina. Vuonna 2001 julkaistusta ensimmäisestä tuotantokaudesta tuli siihen mennessä parhaiten myynyt televisiosarjan DVD; tosin Chappelle's Show'n ensimmäinen tuotantokausi ohitti sen vuonna 2004.[109]
Twentieth Century Fox ilmoitti keväällä 2015, että Simpsonien kausijulkaisuja ei tulevaisuudessa enää julkaistaisi DVD:llä eikä blu-raylla. Seitsemästoista tuotantokausi, jonka kokonaisjulkaisu ilmestyi joulukuussa 2014,[110] sai kuitenkin jatkoa vuoden 2017 lopulla, kun julkaisutoimintaa päätettiin jatkaa ja kahdeksastoista tuotantokausi ilmestyi DVD:llä.
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtinen, Jari| title = Animaation historia| location = Helsinki| publisher = Finn Lectura| year = 2013| isbn = 978-951-792-572-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| version = 2. tark. laitos| isbn = 978-951-796-581-1}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010| version = 3. tarkistettu painos: Atschi!-pokkari| isbn = 978-951-796-639-9}}
Aiheesta muualla

 Suomalainen fanisivusto.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Simpsonit sarjaa näytettiin Suomen televisiossa ensimmäisen kerran?


Sergei Pavlovitš Djagilev (; 31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1872 Selištši, Venäjän keisarikunta – 19. elokuuta 1929 Venetsia, Italia) oli venäläinen taidekriitikko, baletti-impressaario, lähinnä Euroopassa toimineen Venäläisen baletin, Ballets russes, perustaja ja Mir iskusstvan johtohahmo. Hänen balettiryhmästään nousi useita merkittäviä tanssijoita ja koreografeja. Vaikka Djagilev ei ollut balettitanssija eikä koreografi, hänen vaikutuksensa baletin 1900-luvun kehitykselle on merkittävä.
Varhainen elämä ja ura
Sergei Djagilev syntyi aristokraattiseen venäläiseen perheeseen ja opiskeli perinteen mukaisesti oikeustiedettä Pietarin yliopistossa. Opintojensa loppuvaiheessa hän opiskeli myös Pietarin musiikkikonservatoriossa laulua ja musiikkia yleisesti. Yliopistosta valmistuttuaan hän antautui unelmalleen sävellystyöstä. Hänen opettajansa Nikolai Rimski-Korsakov sanoi hänelle, että hänellä ei ole lainkaan musikaalisia lahjoja. Hän kuitenkin liittyi aikaa myöten taiteilijaryhmä "Taiteen maailman" («Мир иску́сства») jäseneksi, kuten monet muut hänen aikalaisensa, esimerkiksi Alexandre Benois, Walter Nouvel, Konstantin Somov, Vladimir Dmitrijevitš Filosofov ja Léon Bakst. Benois auttoi Djagilevia tuntemaan paremmin sekä venäläistä että länsimaista taidetta. Kahden vuoden ajan hän seurasi uutta intohimoaan ja matkusteli paljon opintojensa vuoksi. Hänestä tuli yksi ryhmän arvotetuimmista taiteentuntijoista.
Bolšoi-teatterin johtajan Savva Ivanovitš Mamontovin sekä ruhtinatar Marija Teniševan taloudellisella taustatuella ryhmä perusti Maailman taide («Мир иску́сства») -aikakauslehden vuonna 1898. Lehti teki tunnetuksi ajankohtaisia virtauksia länsimaisessa taiteessa ja kohdisti huomionsa myös niihin venäläisiin taiteilijoihin, jotka ryhmän mielestä osoittivat erinomaista luovuutta ja omaperäisyyttä. Lehti ilmestyi kuusi vuotta ja teki merkittävän työn venäläisen taiteen, kuten myös venäläisen tajunnan kehittämiseksi.

Vuonna 1899 Djagilev ryhtyi ruhtinas Sergei Mihailovitš Volkonskin avustajaksi, juuri kun tämä oli saanut johdettavakseen kaikki keisarilliset teatterit. Hyvin pian, vuonna 1900, Djagilevista tuli teattereiden vuosikirjan toimittaja, ja hän tarjosi parhaalle ystävälleen, taidemaalari Léon Bakstille puvustuksen suunnittelua ranskalaiseen näytelmään "Markiisittaren sydän" (), ja toiselle ystävälleen Alexandre Benois’lle hän antoi tilaisuuden tuottaa Sergei Tanejevin oopperan Cupidon kosto.
Vuonna 1905 Djagilev järjesti Pietarissa muotokuvia esittelevän näyttelyn, ja saman näyttelyn hän järjesti seuraavana vuonna Pariisin Pienessä palatsissa (). Tämä oli vasta alkua hänen tärkeälle Ranskan-suhteelleen. Vuonna 1907 hän järjesti viisi venäläisen musiikin konserttia, ja seuraavana vuonna hän järjesti Opéra Garnier'ssa Modest Musorgskin ainoan valmistuneen oopperan Boris Godunovin esityksen, jonka tähtenä oli itse Fjodor Šaljapin.
Tapahtuman suuri menestys kannusti Djagilevia palaamaan venäläisen baletin suurten nimien, kuten Anna Pavlovan, Vera Karallin ja Vatslav Nižinskin kanssa. Heti ensimmäinen esiintyminen 19. toukokuuta 1909 oli sensaatiomainen menestys.
Venäläinen baletti – Ballets russes – Djagilevin baletti
Ballets russes syntyi, kun Djagilev halusi viedä venäläistä balettia Pariisiin 1909. Ensimmäistä Saison Russeä varten hän kokosi ryhmän eturivin venäläisiä tanssijoita, kuten Tamara Karsavinan, Vatslav Nižinskin, Mihail Mordkinin ja myös kuuluisan Anna Pavlovan, esittämään ohjelmistoa, jonka perustan loivat nuoren koreografin Mihail Fokinin uudistukselliset pienoisbaletit. Menestyksekäs kiertue sai jatkoa heti 1910, ja Ballets Russes jatkoi toimintaansa aina Djagilevin kuolemaan 1929 saakka. Tsaarin suojeleman Keisarillisen balettiteatterin jähmeä byrokratia ja pysähtynyt taiteellinen kehitys sai nuoret venäläistaiteilijat hakemaan uusia mahdollisuuksia lännestä ja liittymään seurueeseen.
Mihail Fokinin teoksia Venäläisen baletin ohjelmistossa olivat muun muassa Les Sylphides (säv. Frédéric Chopin), Tulilintu (säv. Igor Stravinski), Šeheradzade (säv. Nikolai Rimski-Korsakov), Ruusu-unelma ja Petruška (säv. Igor Stravinski).

Djagilev tilasi balettimusiikkia sellaisilta säveltäjiltä kuin Nikolai Tšerepnin (Narcisse et Echo, 1911, kor. Mihail Fokin),  Claude Debussy (Jeux, 1913, kor. Vatslav Nižinski), Maurice Ravel (Daphnis et Chloë, 1912, kor. Mihail Fokin), Erik Satie (Parade, 1917, kor. Léonide Massine), Richard Strauss (Josephs-Legende, 1914, kor. Mihail Fokin), Sergei Prokofjev (Tuhlaajapoika, 1929, kor. George Balanchine) Ottorino Respighi (La Boutique Fantasque, 1918, kor. Léonide Massine), Francis Poulenc (Les Biches, 1923, kor. Bronislava Nižinska) ja näiden lisäksi monelta muultakin säveltäjältä. Ensimmäisen koreografinsa Mihail Fokinin seuraajina Djagilev nosti esiin myös useita muita uusia koreografilupauksia kuten Vatslav Nižinskin, Léonide Massinen, Bronislava Nižinskan ja George Balanchinen.
Venäläisen baletin taiteellisena johtajana toimi taidemaalari Léon Bakst. Yhdessä Djagilevin kanssa hän kehitti yhä monimuotoisempia baletteja, ja niissä oli paljon myös show-osioita, joiden tarkoituksena oli vedota tavalliseen yleisöön, huomattavasti vähemmän kuin sofistikoituun aristokratiaan. Balettiyleisö ei nimittäin enää koostunut pelkistä taiteenalan asiantuntijoista ja balettomaaneista. Varsinkin alkuaikojen ohjelmistolle tyypillisten eksoottisten piirteidensä pohjalta Venäläisellä baletilla oli vaikutus myös taidesuuntaus fauvismin sekä art deco -tyylisuunnan syntyyn. Myöhemmissä teoksissa käsiteltiin baletissa uusia moderneja aiheita, ja Balanchinen Apollo aloitti uuden neoklassismiksi kutsutun balettisuuntauksen. Uutta oli myös teosten kokonaistaiteellinen ilme, jossa niin musiikki, liikekieli kuin visuaalinen ilme oli suunniteltu aiheenmukaisiksi ja palvelemaan samaa päämäärää. Ballet Russes'n lavastajina ja pukusuunnittelijoina toimi monia huomattavia ajan avantgardea edustaneita taiteilijoita kuten Benois, Roerich, Gontsarova, Larionov, Picasso, Gris, Braque, Matisse, Derain, de Chirico ja Roualt. Kuvataiteen kulloinkin muodissa olleet virtaukset otettiin heti myös balettipuvustuksen ja -lavastuksen käyttöön. Paradessa oli kubistinen lavastus ja puvut ja Le Train Bleun uima-asut olivat Chanelin suunnittelemia. Myös kirjailija Jean Cocteaulla oli kiinteä yhteys seurueeseen.
Djagilevin kanssa yhteistyötä tehneistä säveltäjistä oli ehkä kaikkein mainittavin venäläinen Igor Stravinski. Djagilev oli kuullut eräitä Stravinskin teoksia, kiinnostui niistä ja pyysi tätä sovittamaan eräitä Frédéric Chopinin teoksia Venäläiselle baletille. Vuonna 1910 hän tilasi Stravinskiltä ensimmäisen teoksen ”Tulilintu”, ja tätä seurasivat ”Petruška” (1911) ja ”Kevätuhri” (1913, kor. Vatslav Nižinski). Sekä Stravinski että Djagilev työskentelivät yhdessä myös balettien ”Pulcinella” (1920) ja ”Les Noces” (1923) luomiseksi. George Balanchinen ja Stravinskin välille kehittyi merkittävä yhteistyö- ja ystävyyssuhde, joka jatkui vielä Ballets russes'n jälkeenkin.
Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Djagilev jäi pysyvästi ulkomaille. Neuvostohallitus ei sallinut hänen paluutaan takaisin ja teki hänestä esimerkin porvarillisesta rappiosta. Neuvostoliiton taidehistoria ei häntä juuri maininnut, ja hän pysyi yli 60 vuotta tavallisten venäläisten tietämättömissä.
Djagilev työsti Pjotr Tšaikovskin  teoksen Prinsessa Ruusunen (opus 66, baletti) Lontooseen vuonna 1921 nimellä The Sleeping Princess (kor. Marius Petipa, Bronislava Nižinska). Yleisö otti esityksen vastaan myönteisesti, mutta taloudellista menestystä siitä ei tullut. Lontoon esityksen esittäjäjoukossa oli myös kuuluisa ballerina Olga Spessivtseva. Viimeisinä toimintavuosinaan Venäläistä balettia pidettiin liian ”intellektuellina”, liian ”taiteellisena”. Toisaalta seuruetta repivät sisäiset ristiriidat sekä vaivasivat ainaiset rahavaikeudet. Viimeiset esiintymiskaudet Pariisissa ja Lontoossa 1929 olivat kuitenkin menestyksekkäitä. Djagilevin kuoleman jälkeen seurue kuitenkin hajosi. Monet Djagilevin Venäläisen baletin jäsenet olivat kuitenkin nuoria ja he levittivät Ballets russes'n perintöä ympäri maailmaa jatkaessaan uraansa muualla. Heidän mukanaan syntyi vahva tanssitraditio etenkin Yhdysvaltoihin, jossa vaikutti George Balanchine sekä Britteinsaarille, jossa vaikuttivat eritoten tanssijat Ninette de Valois sekä Marie Rambert. Seurueen viimeisestä  miestanssijatähdestä Serge Lifarista tuli Pariisin oopperan baletin pitkäaikainen johtaja.

Yksityiselämä
Djagilev solmi elämänsä aikana useita homoseksuaalisia suhteita. Eräs heistä oli Boris Kochno, joka toimi Djagilevin yksityissihteerinä vuodesta 1921 lähtien aina tämän kuolemaan saakka. Suhteiden joukkoon kuului myös Djagilevin serkku Dima Filasofov sekä neljä Venäläisen baletin miestanssijaa: Vatslav Nižinski, Léonide Massine, Anton Dolin ja Serge Lifar. Hänellä oli myös läheinen platoninen suhde kahden naisen kanssa, jotka olivat Misia Sert ja tanssija Tamara Karsavina. Molempien naisten kanssa Djagilev sanoi voivansa vaikka avioitua.
Djagilev tunnettiin vaativana ja tarpeen tullen tiukkanakin impressaarina. Eräät naistanssijat, esimerkiksi Ninette de Valois, kertoivat pelänneensä häntä - ja jopa ilmettä hänen kasvoillaan. George Balanchinen mukaa Djagilevilla oli aina harjoituksissa mukanaan kävelykeppi, jota hän heilutti vihaisesti, kun oli tyytymätön näkemäänsä.
Ehkä elämänsä suurimman takaiskun Djagilev koki vuonna 1913, kun Vatslav Nižinskin avioitumisen myötä heidän suhteensa päättyi. Tanssija sai lähteä Venäläisestä baletista. Vaikka Nižinski palasi esiintymään seurueeseen lyhyesti myöhemmin, ei miesten suhde enää palannut entiselleen. He tapasivat viimeisen kerran, kun Nižinski oli jo sairastunut skitsofreniaan eikä enää tunnistanut entistä rakastajaansa.
Tanssijat, kuten Alicia Markova, Tamara Karsavina, Serge Lifar ja Lydija Sokolova, muistavat Djagilevia hellyydellä, ankarana mutta eräänlaisena isähahmona, joka asetti tanssijoiden edun aina oman etunsa edelle. Kuten Lifar on todennut, Djagilev kuoli kaksi palttoota päällään, mutta ei killinkiäkään pankkitilillään.
Sergei Djagilev kuoli 19. elokuuta 1929 Venetsiassa, jonne hän oli matkustanut vastoin lääkärin ohjeita. Hänet on haudattu Venetsian alueella sijaitsevalle Isola di San Michelen saarelle, jonka hautausmaalla lepäävät myös Igor Stravinsky, Joseph Brodsky ja Ezra Pound.
Taiteessa
Vuonna 1948 valmistui brittiläinen elokuva Punaiset kengät, joka kuvaa Venäläisen baletin elämää ja toimintaa. Elokuvan roolihenkilö Boris Lermontov pohjaa Djagileviin.[1]
Vuonna 1972 Maurice Béjart loi koreografian Pjotr Tšaikovskin ja Pierre Henryn musiikkiin, ja siten syntyi teos Nijinski, clown de Dieu, joka sai ensi-iltansa Kahdennenkymmenen vuosisadan baletin esittämänä Brysselissä. Teos kertoo Sergei Djagilevin ja Vatslav Nižinskin suhteesta.
Katso myös
George Balanchine
Lincoln Kirstein
Lähteet

Richard Buckle: Diaghilev.  Weidenfeld & Nicolson, 1979
Citation error, replace with{{cite book| author = Clarke & Crisp| title = Ballet - An Illustrated History| year = 1973}}
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 sivuilla  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 sivuilla  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 sivuilla MSN Encarta Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 sivuilla . Web Archive 2005 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead..
 sivuilla  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Venäläiset henkilöt
Luokka:Venäjän baletti
Luokka:Taidekriitikot
Luokka:Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Luokka:Vuonna 1872 syntyneet
Luokka:Vuonna 1929 kuolleet


Ava Lavinia Gardner (24. joulukuuta 1922 Smithfield, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat – 25. tammikuuta 1990 Lontoo, Englanti) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja oman aikansa seksisymboli. Häntä pidetään yhtenä Hollywoodin kulta-ajan legendaarisimmista näyttelijöistä, ja Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi hänet kaikkien aikojen 25. merkittävimmäksi naisnäyttelijäksi.[1][2]
Gardner allekirjoitti sopimuksen elokuvayhtiö Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa vuonna 1941 ja näytteli studion elokuvissa usein pieniä sivurooleja. Vuonna 1946 ensi-iltansa saanut Tappajat teki hänestä tähden.[3] Gardner sai uransa aikana yhden Oscar-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta elokuvassa Mogambo (1953).[4][5] Hän näytteli elokuvauransa aikana useissa menestyselokuvissa, joita ovat muun muassa Teatterilaiva (1951), Kilimanjaron lumet (1952), Paljasjalkakreivitär (1954), Viimeisellä rannalla (1959), Liskojen yö (1964) ja Maanjäristys (1974).
Gardner tunnettiin tulisesta kauneudestaan, ja hän näytteli erityisesti femme fatale -rooleja, kohtalokkaita ja vahvoja naisia.[6][7] Häntä pidetään nykyäänkin yhtenä Hollywoodin historian kauneimmista näyttelijöistä.[8] Hän näytteli elokuvissa ja televisiossa aina vuoteen 1986 asti.[2] Gardner oli aviossa kolme kertaa, mutta kaikki hänen avioliittonsa päättyivät eroon.[8] Hän kuoli 67-vuotiaana vuonna 1990 kotonaan Lontoossa.[6]
Varhainen elämä
Ava Lavinia Gardner syntyi seitsenlapsisen perheen kuopukseksi Pohjois-Carolinan Smithfieldin kunnan Grabtownin maalaiskylässä jouluaattona 1922.[8][5][9] Hänen vanhempansa olivat Jonas Bailey (1878–1938) ja Mary Elizabeth ”Mollie” Gardner (o.s. Baker; 1883–1943). Hänellä oli neljä sisarta: Beatrice ”Bappie” (1903–1993), Elsie Mae (1904–1987), Inez (1906–1981) ja Myra (1915–2005) sekä kaksi veljeä, varhaislapsuudessaan kuollut Raymond (1908–1911) ja Melvin Jonas ”Jack” (1911–1981). Ava oli iltatähti; hänen kuusi sisarustaan olivat syntyneet melko lyhyin välein, kun taas Avan syntyessä hänen vanhempansa olivat jo nelikymmenvuotiaita. Perheen toiseksi nuorin eli Myra oli Avan syntyessä seitsemänvuotias. Raymond-veli menehtyi kaksivuotiaana kotona sattuneessa räjähdeonnettomuudessa.[10][8] Gardnerin vanhemmat olivat köyhiä puuvilla- ja tupakkaviljelijöitä, ja hänellä oli skotlantilaisia, irlantilaisia, englantilaisia, ranskalaisia ja tuscaroralaisia sukujuuria.[3][2]
Gardner kasvatettiin äidin puolelta tulevan baptismin oppien mukaan, vaikka hänen isänsä oli katolilainen.[3][11] Hänen perheensä menetti maatilan vuonna 1924,[6][5] jolloin Jonas-isä joutui sahalle töihin, ja Mollie-äiti alkoi työskennellä kokkina ja taloudenhoitajana läheisen Brogdenin koulun opettajien asuntolassa.[3][2] Vuonna 1935 perhe muutti Virginian Newport Newsiin paremman elämän toivossa.[5] Mollie löysi töitä kaupungin merimiesten asuntolasta.[5] Kun Gardner oli 15-vuotias, hänen isänsä sairastui ja kuoli keuhkoputkentulehdukseen.[5] Isän kuoleman jälkeen perhe muutti Pohjois-Carolinan Rock Ridgen kylään, joka sijaitsee lähellä Wilsonin kaupunkia.[5] Wilsonissa Mollie-äiti työskenteli jälleen opettajien asuntolassa. Gardner kävi koulua Rock Ridge High Schoolissa, josta hän valmistui vuonna 1939.[5] High schoolin jälkeen hän kävi noin vuoden ajan sihteerikursseilla Wilsonin Atlantic Christian Collegessa.[3][5] Hän kuitenkin haaveili elokuva- ja laulajanurasta. Hänen nuoruudenidolinsa oli näyttelijä Clark Gable.[3] Gardner oli lapsena ja teini-ikäisenä ujo, naiivi ja poikamainen tyttö, joka viihtyi avojaloin.[3][12]
Ura
Uran alku

Kun Gardner vieraili Beatrice-sisarensa luona New Yorkissa kesällä 1941, tämän valokuvaajana työskennellyt aviopuoliso Larry Tarr otti hänestä kasvokuvan.[13][3] Tarr oli niin tyytyväinen tulokseen, että laittoi valmiin valokuvan esille studionsa ikkunaan.[3][5] Loews Theatresin lakivirkailija ja Metro-Goldwyn-Mayerin kykyjenetsijä Barnard ”Barney” Duhan huomasi Gardnerin kuvan studion ikkunassa ja kehotti Tarria lähettämään Gardnerin tiedot MGM:lle.[3][5]
18-vuotias Gardner matkusti pian Wilsonista New Yorkiin, missä hän meni MGM:n New Yorkin kykyjenetsijätoimiston johtajan Al Altmanin haastatteluun.[3] Altman testasi muun muassa hänen kävelyään kameroiden kuvatessa. Gardnerin puhetta ei testattu, sillä hänen etelän murteestaan oli lähes mahdoton saada selvää. Nähtyään koekuvauksen studiojohtaja Louis B. Mayer lähetti Altmanille telegrammin: ”Hän ei osaa laulaa, ei näytellä eikä puhua. Hän on loistava!” MGM tarjosi Gardnerille tavallista sopimusta, johon sisältyi 50 dollarin viikkopalkka.[5][6] Gardner allekirjoitti sopimuksen, ja elokuun lopulla 1941 hän keskeytti koulunsa ja lähti Hollywoodiin siskonsa Beatricen kanssa.[3][6] Hollywoodissa MGM järjesti Gardnerille ensimmäiseksi puhevalmentajan, jotta hän pääsisi eroon paksusta etelävaltiolaisesta carolinalaisaksentistaan.[3][6][7]
Gardner aloitti uransa lyhytelokuvissa, ja hänen ensimmäinen pitkä elokuvansa oli Pettävä varjo kummittelee (1941). Seuraavan viiden vuoden aikana hänen elokuvaroolinsa olivat pieniä sivuosia, joita hän teki muun muassa elokuvissa Niin tapahtui Pariisissa (1942), Minun majesteettini (1943) ja Kolme sydäntä epätahdissa (1944).
Uran huippuvuodet
Vuonna 1946 Gardner teki ensimmäisen suuren roolinsa film noir -tyylisessä jännityselokuvassa Rohkeita otteita,[5] mutta myöhemmin samana vuonna ilmestynyt Universal Picturesin menestynyt film noir -elokuva Tappajat osoittautui läpimurroksi. Hän esiintyi siinä tyypillisessä femme fatalen roolissa, jonka myötä hänestä tuli niin kriitikoiden kuin elokuvayleisön suosikki.[5][6] MGM ei koskaan mieltynyt hänen näyttelemäänsä ”pahaan tyttöön” Tappajat-elokuvassa, vaan kotistudio yritti roolittaa Gardneria ”kilttien ja sympaattisten” tyttöjen rooleihin.[4] Vuonna 1947 hän näytteli Clark Gablen ja Deborah Kerrin kanssa elokuvassa Saippuakauppias, joka heikoista arvosteluista huolimatta sai kaupallista menestystä.
1950-luvun alussa Gardner näytteli romanttisessa musikaalielokuvassa Teatterilaiva (1951), joka toi hänelle Utah Film Critics Association -palkintoehdokkuuden. Teatterilaiva oli vuoden 1951 katsotuimpia elokuvia.[14] Vuonna 1952 hän palasi yhteistyöhön Clark Gablen kanssa lännenelokuvaan Kohtalon tähti, ja myöhemmin samana vuonna Gardner näytteli Gregory Peckin kanssa Kilimanjaron lumet -elokuvassa, josta tuli vuoden 1952 suurimpia yleisö- ja arvostelumenestyksiä.[15]
Vuonna 1953 Gardner palasi westernin pariin elokuvassa Ratsasta, vaquero!, jossa hän näytteli Robert Taylorin kanssa. Taylorin kanssa hän näytteli myös samana vuonna ilmestyneessä historiallisessa elokuvassa Pyöreän pöydän ritarit, joka oli ensimmäinen MGM:n tekemä Cinemascope-elokuva.[7][4] Gardnerin suurin menestyselokuva vuonna 1953 oli John Fordin ohjaama Mogambo, josta tuli MGM:n suurin ilmestymisvuotensa lippukassamenestys. Arvostelijat suorastaan ylistivät Gardnerin roolisuoritusta.[7] Mogambo on uudelleenfilmatisointi vuonna 1932 ilmestyneestä Saigonin kaunottaresta, jossa Gardnerin Mogambon vastanäyttelijä Clark Gable oli myös näytellyt miespääosan Jean Harlow’n ollessa naispääosassa.[5] Gardner sai suorituksestaan ainoaksi jääneen parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuutensa, mutta palkinnon sai lopulta Audrey Hepburn.[6][3]

Gardner näytteli Joseph L. Mankiewiczin ohjaamassa, tuottamassa ja käsikirjoittamassa draamaelokuvassa Paljasjalkakreivitär (1954) viettelijätär Maria Vargasia, vastanäyttelijänään Humphrey Bogart. Elokuva on niin kutsuttu ”ryysyistä rikkauksiin” -tarina, joka kaikui vahvasti Gardnerin omasta elämäntarinasta.[3] Gardnerin roolisuoritus sai hänen siihen astisen uransa parhaat arvostelut. Paljasjalkakreivitärtä pidettiin tuoreeltaan ”glamour-elokuvana” ja se oli myös vuoden 1954 suurimpia yleisömenestyksiä.[7] Vuonna 1956 ensi-iltansa saaneesta Risteysasema-elokuvasta Gardner sai arvostelijoilta kehuja ja brittiläisen BAFTA-ehdokkuuden.[7][16] Vaikka Risteysasema sai hyvän vastaanoton arvosteluissa, se ei saavuttanut kaupallista menestystä. Vuoden 1958 aikana Gardnerin sopimus MGM:n kanssa päättyi, minkä jälkeen hänestä tuli freelancer.[3][6] Espanjaan muuton myötä hän alkoi näytellä yhdysvaltalaisten elokuvien ohella myös eurooppalaisissa elokuvissa.[3] Vuonna 1959 Gardner näytteli Stanley Kramerin ohjaaman Viimeisellä rannalla -elokuvan naispääosan. Elokuva kertoo ydinsodan jälkeisestä maailmasta, ja hänen vastanäyttelijänään oli jälleen Gregory Peck.[3] Elokuva ei menestynyt kaupallisesti, mutta Gardnerin roolityö sai suitsutusta arvostelijoilta ja toi hänelle toisen BAFTA-ehdokkuutensa.[7][16]
1960-luku alkoi Gardnerilla heikosti, sillä vuonna 1960 ilmestynyt Punainen enkeli oli yksi MGM:n sen vuoden suurimmista flopeista.[17] Seuraavan elokuvansa hän teki vasta kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 1963 ilmestynyt historiallinen spektaakkelielokuva 55 päivää Pekingissä oli aikaansa nähden hyvin kallis tuotanto, jossa Gardner näytteli yhtä pääosaa Charlton Hestonin ja David Nivenin rinnalla.[3] 55 päivää Pekingissä sijoittuu vuoteen 1900, jolloin Kiinassa on käynnissä boksarikapina.[3] Vaikka 55 päivää Pekingissä oli yleisömenestys ja pääsi vuoden 1963 20:n menestyneimmän elokuvan joukkoon, se oli siitä huolimatta suuri taloudellinen pettymys.

Vuonna 1964 Gardner näytteli poliittisessa jännityselokuvassa Toukokuun 7 päivää, joka oli arvostelumenestys.[18] Tässä miesvaltaisessa elokuvassa hänellä oli vastanäyttelijöinään Burt Lancaster, Kirk Douglas ja Fredric March. Samana vuonna ilmestynyt John Hustonin ohjaama Liskojen yö oli todellinen huippumenestys Gardnerille. Elokuva perustuu Tennessee Williamsin samannimiseen näytelmään,[5] ja hänen vastanäyttelijöinään olivat Richard Burton ja Deborah Kerr.[3] Liskojen yö menestyi sekä arvosteluissa että lippukassoilla, ja Gardner sai roolisuorituksestaan BAFTA- ja Golden Globe -ehdokkuudet sekä elokuvauransa parhaimmat arvostelut.[7][5][16]
Kahden vuoden kuluttua Gardner pyrki rouva Robinsonin rooliin elokuvassa Miehuuskoe (1967). Kertoman mukaan hän oli soittanut elokuvan ohjaajalle Mike Nicholsille ja sanonut: ”Haluan tavata sinut! Haluan puhua tästä Miehuuskoe-jutusta!” Vaikka Nichols ei koskaan vakavissaan harkinnut häntä rooliin, hän kuitenkin kävi tapaamassa Gardneria tämän hotellissa.[19] Nichols palkkasi rooliin 44-vuotiaan Gardnerin sijasta 35-vuotiaan Anne Bancroftin. Vuonna 1966 Gardner näytteli Raamatun Saaraa spektaakkelielokuvassa Raamattu – alussa loi Jumala..., josta tuli arvostelumenestys. Elokuva oli vuoden 1966 katsotuin, ja ensi-illan jälkeen Gardner sanoi, ettei ollut koskaan nauttinut yhdenkään aikaisemman elokuvan tekemisestä yhtä paljon.[20] Hänen viimeinen 1960-luvulla ilmestynyt elokuvansa Mayerling sai ensi-iltansa vuonna 1968.[3] Mayerling sai ilmestyessään hyvän vastaanoton niin yleisöltä kuin kriitikoiltakin, ja Gardner näyttelee elokuvassa historiallista keisarinna Elisabetia.[3]
Uran loppuvuodet

1970-luvulla Gardner näytteli katastrofielokuvissa Maanjäristys (1974), Kassandran silta (1976) ja Kaupunki liekeissä (1979). Maanjäristys menestyi niistä parhaiten, ja 52-vuotias Gardner teki siinä itse omat stunttinsa. Hän esiintyi myös Lillie Langtryna lännenelokuvan Roy Bean – piru mieheksi (1972) lopussa. Vuonna 1976 hän oli mukana George Cukorin ohjaamassa fantasiaelokuvassa Lintu sininen, jossa esiintyivät myös Elizabeth Taylor ja Jane Fonda. Gardnerin viimeiseksi elokuvaksi jäi saksalais-italialainen draamaelokuva Regina Roma (1982).
1980-luvulla Gardner näytteli pääosin televisiossa. Hänellä oli roolit muun muassa televisioelokuvissa Pitkä kuuma kesä (1985) ja Harem – väkivallan valtakunta (1986). Hän näytteli myös Julia Agrippinaa viisiosaisessa minisarjassa Anno Domini (1985). Vuoden 1985 aikana Gardner näytteli Ruth Galvestonia saippuaoopperan Knots Landing seitsemässä jaksossa. Hänen viimeiseksi roolityökseen jäi Diane Webb televisioelokuvassa Maggie (1986). Samana vuonna Gardner halvaantui aivoinfarktin seurauksena liikuntakyvyttömäksi, ja elokuvaura sai jäädä.
Koko 45 vuotta kestäneen uransa aikana Gardner näytteli niin elokuvissa, televisiossa kuin radiossakin. Vaikka hän oli aikanaan Hollywoodin suosituimpia tähtiä, hän ei arvostanut elokuvauraansa järin korkealle, eikä mieltänyt itseään näyttelijäksi. Gardnerin ainoa sääntö näyttelemisessä oli, että hän luotti ohjaajaan. Varsinaisten näyttelijänlahjojen puuttuessa Gardnerin kauneudesta luotiin hänen tuotemerkkinsä, ja esimerkiksi Paljasjalkakreivittären ensi-illan kynnyksellä studio mainosti häntä ”maailman kauneimpana eläimenä”. Varsinkin uransa alkuaikoina Gardner ujosteli esiintymistä kameralle, ja saattoi tämän vuoksi joskus nauttia etukäteen alkoholia rauhoittaakseen hermojaan.[21]
Gardner totesi myöhemmin urastaan puhuttaessa: ”Olisin ollut hiton paljon parempi näyttelijätär jos olisin suhtautunut siihen vakavammin. Minulla ei ollut todellista kunnioitusta näyttelemiseen. Melko usein opin repliikkini matkalla studioon.” Hollywoodia ja studiotaan Metro-Goldwyn-Mayeria hän kutsui ”orjatyöksi, joka kesti 17 vuotta”.[22]
Yksityiselämä
Avioliitot
Saavuttuaan Los Angelesiin Gardner tapasi MGM:n sopimusnäyttelijä Mickey Rooneyn.[3][5] He avioituivat vuoden tapailun jälkeen 10. tammikuuta 1942,[3][12] kun Gardner oli 19- ja Rooney 21-vuotias. Hääseremonia pidettiin Ballardissa, Kaliforniassa. MGM:n johtaja Louis B. Mayer oli huolissaan Rooneyn Andy Hardy -elokuvasarjasta, sillä hän pelkäsi ihailijoiden hylkäävän Rooneyn, jos avioliitto tulisi ilmi.[12] Rooney tutustutti Gardnerin Hollywoodin eliittiin,[23] ja Lana Turnerista tuli Gardnerin läheisin ystävä.[24] Gardner haki avioeroa Rooneysta vuonna 1943 tämän syrjähyppyjen takia.[12][25] Rooney oli pettänyt vaimoaan tämän ollessa sairaalassa toipumassa umpilisäkkeen poistosta.[24] Gardner lupasi olla paljastamatta avioeron syytä, jottei Rooneyn ura kärsisi.[12] Heidän avioeronsa myönnettiin 21. toukokuuta 1943.[12] Ensimmäisen avioeronsa jälkeen Gardnerin maine yhä lisääntyvästä alkoholinkäytöstä, tupakoinnista ja juhlimisesta kasvoi.[6]

Gardner avioitui toisen kerran jazzmuusikko ja yhtyeenjohtaja Artie Shaw’n kanssa 17. lokakuuta 1945.[3] Shaw oli jättänyt entisen vaimonsa Gardnerin vuoksi.[24] Avioliiton aikana Shaw kritisoi Gardneria paljon tämän koulutuksen puutteesta.[3][24] Myös tämä liitto jäi lyhyeksi Shaw’n jätettyä Gardnerin toisen naisen takia,[24] ja avioero tuli voimaan ensimmäisen vuosipäivän jälkeen 25. lokakuuta 1946.[9][8] Avioliiton ja -eron rasitus aiheutti Gardnerille alkoholin liikakäyttöä.[3]
Gardnerin kolmas ja viimeinen avioliitto oli laulaja ja näyttelijä Frank Sinatran kanssa.[3] He tapasivat ensimmäisen kerran tuottaja Darryl F. Zanuckin kotona Palm Beachilla syksyllä 1949.[3] He seurustelivat siitä lähtien ja avioituivat 7. marraskuuta 1951.[3][13] Sinatra oli Gardnerin takia jättänyt entisen vaimonsa ja lapsensa, mikä sai paljon huomiota lehdistössä.[24][3] Sinatraa soimasivat juorukolumnistit Hedda Hopper ja Louella Parsons, Hollywoodin auktoriteetit, katolinen kirkko ja ihailijat, kun hän oli jättänyt ”hyvän ja kiltin” vaimonsa ”kuuluisan ja eksoottisen femme fatalen” takia.[3] Kertoman mukaan Gardner käytti vaikutusvaltaansa saadakseen aviomiehensä Angelo Maggion rooliin elokuvassa Täältä ikuisuuteen (1953).[3][7]  Sinatra voitti suorituksestaan Oscar-palkinnon, mikä elvytti hänen uraansa.[3][7]
Gardner tuli avioliiton aikana kahdesti raskaaksi.[24] Hän teki molemmilla kerroilla abortin, vaikka oli aina halunnut lapsia.[24][3] Hän kertoi syyksi myöhemmin, että MGM:llä oli sopimussakkopykäliä yhtiön näyttelijöiden lapsien saamisen suhteen, ja että hänen ja Sinatran suhde oli tuolloin hyvin epävakaa.[3] Vuosia myöhemmin hän sanoi: ”Emme edes pystyneet pitämään huolta itsestämme. Miten olisimme voineet pitää huolta lapsesta?”[3] Gardner teki elämänsä aikana yhteensä kolme kertaa abortin, eikä hän saanut koskaan lapsia.[9] Gardner ja Sinatra ottivat asumuseron vuonna 1953, mutta palasivat yhteen ja erosivat yhä uudelleen koko 1950-luvun puolen välin.[3][6] Heidän myrskyisä avioliittonsa, joka oli täynnä riitoja, epäluottamusta ja mustasukkaisuutta, päättyi lopulta eroon 5. heinäkuuta 1957.[3][9] Avioerosta huolimatta Gardner ja Sinatra pysyivät hyvinä ystävinä aina Gardnerin kuolemaan asti.[3][24] Gardner kertoi myöhemmin omaelämäkerrassaan, että Sinatra oli hänen elämänsä ainoa todellinen rakkaus.[3][24][13] Sinatra oli antanut hänelle hellittelynimen ”Angel” ().[11] Myöhemmin People-lehti luonnehti Sinatran ja Gardnerin avioliittoa yhdeksi ”vuosisadan romansseista”.[5]
Rakkaussuhteet

Gardner ystävystyi liikemies, lentäjä ja miljardööri Howard Hughesin kanssa vuonna 1943, ja heidän ystävyyssuhteensa kesti aina Hughesin kuolemaan 1976 asti.[7] Heillä epäiltiin olleen rakkaussuhde, mutta Gardner kumosi huhut omaelämäkerrassaan Ava: My Story sanoen, ettei ollut koskaan rakastunut Hughesiin.[24] Omaperäinen Hughes oli vaihtelevasti mukana Gardnerin elämässä, ilmestyen silloin tällöin ja poistuen samalla tavalla. Heidän ystävyytensä kesti, koska Hughesilla oli luottamusta Gardneria kohtaan. Hughes maksoi muun muassa Gardnerin kuolemansairaan äidin sairauskulut. Gardner luonnehti Hughesia ”tuskallisen ujoksi, täysin arvoitukselliseksi ja eksentrisemmäksi” kuin kukaan, jonka hän oli koskaan tavannut.[24]
Gardnerilla oli romanssi avioliitossa olleen Robert Mitchumin kanssa hänen tapaillessaan Sinatraa.[24] Gardner kertoi asiasta Mitchumille, joka lopetti romanssin.[24] Espanjassa vieraillessaan Gardnerilla oli rakkaussuhde Luis Miguel Dominguín -nimisen härkätaistelijan kanssa vuonna 1954, ollessaan väliaikaisesti erossa Sinatrasta.[3][13] Muutettuaan Espanjaan 1950-luvun lopulla hän seurusteli yhdysvaltalaisnäyttelijä Benjamin Tatarin kanssa.[26] Tatar työskenteli Espanjassa jälkiäänitysohjaajana, ja hän ja Gardner myös asuivat jonkin aikaa yhdessä.[26] Vuonna 1961 Gardner aloitti vuoden kestäneen rakkaussuhteen eurooppalaisen playboyn ja ranskalaisen ravintolan La Tour d’Argentin omistajan Claude Terrailin kanssa. Lopetettuaan suhteen Terrailin on kerrottu sanoneen, että Gardner oli ”liian vaarallinen” hänelle.[3][13]
Gardnerilla kerrotaan olleen suhteet myös muun muassa John Hustonin, Clark Gablen, Robert Taylorin ja George C. Scottin kanssa.[12] Vuonna 1964 Gardnerilla oli Scottin kanssa myrskyisä ja alkoholin varjostama suhde, jonka aikana Scott pahoinpiteli Gardnerin sairaalakuntoon.[25][24]
Muu yksityiselämä
Erottuaan Sinatrasta vuonna 1957 Gardner muutti Alcobendasin kaupungin La Moralejan kaupunginosaan Espanjaan, missä hän oli käynyt pari kertaa aiemminkin.[3] Hänestä oli tullut Espanjan ydinkulttuurin, härkätaistelun ja flamencon, suuri ihailija kuvatessaan Paljasjalkakreivitärtä.[5][13] Espanjassa Gardner ystävystyi 1950-luvun lopulla kirjailija Ernest Hemingwayn kanssa,[3] ja myöhemmin oleili tämän huvilalla Cotorrossa, Kuubassa.[27] Heillä ei ollut romanttista suhdetta, ja Hemingway kutsuikin Gardneria ”tyttärekseen”.[11] Espanjassa Gardner asui Alcobendasin lisäksi myös vuokra-asunnossa Madridissa.[5] Hän otti espanjan kielen tunteja, kävi katsomassa härkätaisteluja ja tanssi flamencoa paikallisissa yökerhoissa.[5][8] Espanjaan muutettuaan Gardner tunsi ensimmäistä kertaa olevansa kotona Pohjois-Carolinasta lähdettyään.[5]
Gardner muutti Espanjasta Iso-Britanniaan Lontoon Westminsteriin vuonna 1968,[6][5] koska espanjalaiset veroviranomaiset väittivät hänen olleen valtiolle velkaa miljoonan dollarin edestä veroja.[3] Lisäksi Gardnerilla oli tullut naapurinsa, Argentiinan entisen diktaattorin Juan Perónin, kanssa erimielisyyksiä.[5] Vapaa-aikanaan Lontoossa hän kävi Royal Albert Hallin konserteissa, lenkkeili koiransa kanssa Hyde Parkissa ja kävi ostoksilla Harrodsin tavaratalossa.[5] Muutettuaan Lontooseen Gardner kävi valinnaisessa kohdunpoistoleikkauksessa Chelsea Hospital for Women -sairaalassa,[9] sillä hänen äitinsä oli kuollut kohtusyöpään.[3] Kohdunpoiston myötä hänen huolensa omasta kohtusyöpään sairastumisesta lieventyivät.[3] Yksityisihmisenä Gardner oli vapaasieluinen ja sangen ronskipuheinen, kaksimielinenkin. Hän itse sanoi olevansa ”pohjimmiltaan todella pinnallinen”.[28]
Vaikka Gardner asui elämästään yli 35 vuotta ulkomailla, hän piti Yhdysvaltain kansalaisuutensa. Asuessaan ulkomailla hän kävi Yhdysvalloissa töiden merkeissä, ja vieraili perheensä luona Pohjois-Carolinan Smithfieldissä niin usein kuin oli mahdollista.[5] Viimeisen kerran hän kävi kotonaan Smithfieldissä toukokuussa 1985.[5] Gardner on maininnut Clark Gablen lisäksi Gregory Peckin yhdeksi suosikkinäyttelijöistään, ja teki molempien kanssa kolme yhteistä elokuvaa.[11] Lempiruokinaan hän piti kookospähkinäkakkua ja paistettua broileria.[11] Elokuvan Pandora ja lentävä hollantilainen kuvausten aikana flamenco-tanssista tuli hänen suosikkiharrastuksensa.[11] Gardner rakasti welsh corgi -rotuisia koiria, joita hänellä oli useita lemmikkinään.[29]
Loppuvuodet

Loppuvuosinaan Gardner kärsi vakavista terveysongelmista. Hän käytti myös edelleen runsaasti alkoholia.[23] Alkoholismin ohella Gardner alkoi elinikäisen tupakoinnin seurauksena kärsiä keuhkolaajentumasta.[3] Hänelle tuli myös tunnistamaton autoimmuunihäiriö.[3] Vuonna 1986 Gardner sai kaksi aivohalvausta, joiden seurauksena vasen puoli hänen kehostaan halvaantui ja hän joutui vuoteenomaksi.[3][23] Gardnerin entinen aviomies Frank Sinatra halusi maksaa hänen kaikki sairauskulunsa.[8] Sinatra maksoi myös hänen käyntinsä asiantuntijalla Yhdysvalloissa.[3] Viimeiset vuotensa Gardner vietti suurelta osin eristäytyneenä ylellisessä Lontoon asunnossaan.[29] Viimeisinä kuukausinaan hän kuunteli erityisesti Sinatran levytyksiä.[3]
Omaelämäkerta
Vuoden 1988 alussa Gardner oli kysynyt puhelimitse brittiläistä journalistia Peter Evansia haamukirjoittamaan hänen omaelämäkertansa Ava: My Story (1990).[23] Hän oli sanonut Evansille: “Joko kirjoitan sen kirjan tai myyn jalokiveni. Ja olen aika tunteellinen jalokivieni suhteen.”[24][23] Gardneria uhkasi varattomuus 1980-luvun lopulla,[23] mutta hän sai rahoitusta kirjaansa varten vuonna 1988.[25] Evans epäili Sinatran maksaneen Gardnerin kirjakustannukset.[24] Omaelämäkerran teon merkeissä Gardner ja Evans tapasivat toisiaan säännöllisesti, mutta Gardner sai lopulta tietää Sinatran joskus haastaneen Evansin ja BBC-yhtiön oikeuteen. Gardnerin ja Evansin ystävyys viileni myöhemmin, ja Evans jätti projektin.
Gardnerin pyynnöstä Ava: My Story julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.[24][8] Kirjassa hän paljastaa asioita elämästään, ja kirjaa on kuvailtukin “legendan kuolinvuodetunnustukseksi”.[24] Peter Evans julkaisi ennen kuolemaansa vuonna 2012 kirjan Ava Gardner: The Secret Conversations, joka sisältää hänen ja Gardnerin välisiä keskusteluja. Kirja sisältää sellaista materiaalia, mitä Ava: My Story -kirjaan ei laitettu.[24]
Kuolema
Viikkoa ennen kuolemaansa Gardner putosi pahasti sängystään, ja hän makasi yksin lattialla kykenemättä liikkumaan, kunnes hänen ecuadorlaissyntyinen ja pitkäaikainen taloudenhoitajansa Carmen Vargas löysi hänet.[29][13] Gardner kuoli 67-vuotiaana keuhkokuumeeseen kotonaan Ennismore Gardensissa Lontoon Westminsterissä torstaina 25. tammikuuta 1990.[13][5] Hänen viimeiset sanansa Vargasille olivat: ”Olen hyvin väsynyt.”[30] Aamulla Vargas oli tuonut hänelle tarjottimella aamiaisen, jonka jälkeen Gardner oli käynyt nukkumaan.[13] Vargas huomasi Gardnerin hengityksen pysähtyneen ollessaan hakemassa aamiaistarjotinta tämän huoneesta myöhemmin aamupäivällä.[13] Tämän jälkeen Vargas soitti itkien Gardnerin lääkärille ja kahdelle lähimmälle ystävälle, jotka tulivat kiireesti paikalle.[13]
Gardnerin ruumis kuljetettiin takaisin Yhdysvaltoihin hänen kotiinsa Pohjois-Carolinan Smithfieldiin. Vargas järjesti ruumiin kuljetuksen.[8][29] Gardnerille pidettiin sateisena aamuna 29. tammikuuta yksityiset hautajaiset, joihin osallistui 50 sukulaista ja ystävää.[13][8] Hautajaisiin tuli myös yli 3 000:n ulkopuolisen ihmisen saattoväki, joka pidettiin köysiaitojen takana hautaustilaisuuden ajan.[13] Gardner haudattiin Pohjois-Carolinan Smithfieldissä sijaitsevalle Sunset Memorial Parkin hautausmaalle sukuhautaan, jonne on haudattu hänen perheestään vanhemmat Jonas ja Mollie, veljet Raymond ja Melvin sekä sisaret Beatrice, Elsie Mae ja Inez.[5][13] Ainoastaan Gardnerin perheestä viimeiseksi jäänyt Myra-sisar on haudattu muualle.
Frank Sinatra maksoi entisen vaimonsa hautajaiskulut, mutta ei osallistunut hautajaisiin henkilökohtaisesti vaan lähetti ainoastaan kukkia.[7][30] Gardnerin pitkäaikainen ystävä Gregory Peck ja tämän vaimo palkkasivat Vargasin taloudenhoitajakseen Kaliforniaan.[8][29] Gardnerilta jäi Morgan-niminen welsh corgi -koira, jonka Vargas otti mukaansa.[8][29]
Perintö

Gardner muistetaan etenkin Hollywood-glamouristaan ja sensuellista kauneudestaan sekä terävästä kielenkäytöstään. Ollessaan Australiassa kuvaamassa Viimeisellä rannalla -elokuvaa hän paikallisen lehdistön mukaan ”kiroili kuin rekkakuski”. Gardnerin ominaispiirteitä olivat tummat hiukset, vihreät silmät sekä kuoppa leuassa. Noustuaan tähteyteen Tappajat -elokuvan myötä lehdistö alkoi kutsua häntä ”Hollywoodin kauneimmaksi tytöksi” ja ”uudeksi tähdeksi, joka toisi glamourin takaisin Hollywoodiin”. Lisäksi Gardner muistetaan myrskyisästä yksityiselämästään, johon kuului kolme kuuluisaa aviomiestä sekä lukuisat romanssit. Varsinkin hänen ja Frank Sinatran skandaalintäyteinen suhde ja avioliitto saivat paljon julkisuutta.[3]
Gardner ikuisti käden- ja jalanjälkensä sekä kirjoitti nimikirjoituksensa märkään betonilaattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalle 21. lokakuuta 1952.[31] Hän sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuudessa tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 1560 Vine Street 8. helmikuuta 1960.[2]
Smithfieldiin avattiin Gardnerille omistettu museo vuonna 1981.[32][3] Kesällä 1998 Gardnerin näyttelemästä Pandora-hahmosta pystytettiin pronssiveistos hänen kunniakseen Espanjan Tossa de Marin kylään, jossa Gardner kuvasi elokuvansa Pandora ja lentävä hollantilainen (1951).[3][7] Elokuvalehti Empire valitsi Gardnerin sadan seksikkäimmän naisen listalle sijalle 68 vuonna 1995.[8]
Ava Gardner on esiintynyt useiden naisnäyttelijöiden roolihahmona elokuvissa ja televisiotuotannoissa. Vuonna 1992 ilmestyneessä minisarjassa Sinatra häntä näytteli Marcia Gay Harden, ja Deborah Kara Unger näytteli Gardneria HBO:n televisioelokuvassa Rat Pack (1998). Howard Hughesista kertovassa elämäkertaelokuvassa Lentäjä (2004) Gardneria tulkitsee Kate Beckinsale, ja viimeisimpänä Anna Drijver italialaisessa televisioelokuvassa Walter Chiari – Fino all’ultima risata (2012).[33]
Filmografia

Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

Kirjallisuutta
Cannon, Doris Rollins, Grabtown Girl: Ava Gardner’s North Carolina Childhood and Her Enduring Ties to Home, Down Home Press, 2001; ISBN 1-878086-89-8
Fowler, Karin, Ava Gardner: A Bio-Bibliography, Greenwood Press, 1990; ISBN 0-313-26776-6
Gardner, Ava, Ava: My Story, Bantam, 1990; ISBN 0-553-07134-3
Gigliotti, Gilbert, Ava Gardner: Touches of Venus, Entasis Press, 2010; ISBN 978-0-9800999-5-9
Grobel, Lawrence, Conversations with Ava Gardner, CreateSpace; 2014
Rivers, Alton, Love, Ava: A Novel, St. Martin’s Press, 2007; ISBN 0-312-36279-X
Server, Lee, Ava Gardner: Love is Nothing, St. Martin’s Press, 2006; ISBN 0-312-31209-1
Mims, Bryan, artikkeli ”Our Ava” aikakauslehdessä Our State Magazine, 2014
Wayne, Jane Ellen, Ava’s Men: The Private Life of Ava Gardner, Robson Books, 2004; ISBN 1-86105-785-7
Lähteet
Viitteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Vuonna 1922 syntyneet
Luokka:Vuonna 1990 kuolleet
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisionäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset mallit
Luokka:Hollywood Walk of Fame

Mikä oli Ava Gardner ensimmäinen elokuva?