Zarïna Dïas (, s. 18. lokakuuta 1993 Almaty) on kazakstanilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 31 tammikuussa 2015. Hän on voittanut urallaan yhden WTA-turnauksen ja seitsemän ITF-turnausta kaksinpelissä. Grand Slam -turnauksissa Dïasin paras saavutus kaksinpelissä on neljännelle kierrokselle pääsy Wimbledonissa 2014 ja 2015 sekä nelinpelissä puolivälieräpaikka Yhdysvaltain avoimissa 2014.[1]
Tennisura
Nuoruus
Dïas syntyi Kazakstanissa, mutta muutti kuusivuotiaana perheensä kanssa Prahaan, Tšekkiin, missä kävi koulunsa. Hän kiinnostui tenniksestä katsottuaan sitä televisiosta, ja hänen äitinsä vei hänet opettelemaan tennistä. Tšekissä harjoitellessaan hänen valmentajanaan toimi Jaroslav Jandus.[2][3]
Junioriura ja ammattilaisuran alku (2008–2009)
Dïas oli junioreiden maailmanlistalla parhaimmillaan sijalla 17 tammikuussa 2009.[4] Vuonna 2008 Dïas osallistui Astanan ITF-turnaukseen, jossa hän pelasi ensimmäistä kertaa urallaan ITF-turnauksen pääsarjassa. Hän voitti turnauksen oltuaan sillä hetkellä kokonaan ilman WTA-rankingia. Loppuottelussa hän voitti Ukrainan Tetjana Arefyevan.[1]
Kesäkuussa 2009 Dïas voitti Stuttgartin ITF-turnauksen päihitettyään loppuottelussa maailmanlistan sijalla 157 olleen Unkarin Katalin Marosin.[1] Heinäkuussa Dïas eteni uransa ensimmäisessä WTA-turnauksessaan Prahassa puolivälieriin vain 15-vuotiaana voitettuaan muun muassa kahdeksanneksi sijoitetun Petra Kvitován.[5] Hän hävisi puolivälierissä Iveta Melzerille. Yhdysvaltain avointen karsinnoissa Dïas hävisi ensimmäisellä kierroksella. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 206.[1]
WTA-turnauksia ja ITF-turnausvoittoja (2010–2013)
Dïas avasi vuoden 2010 Acapulcon WTA-turnauksella, johon hän pääsi mukaan villillä kortilla. Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Edina Gallovits-Hallille. Ranskan avointen karsinnoissa Dïas eteni toiselle kierrokselle. Kesäkuussa hän hävisi Roomassa ITF-turnauksen loppuottelussa Patricia Mayr-Achleitnerille. Heinäkuussa Dïas sai villin kortin Prahan WTA-turnauksen pääsarjaan, jossa hävisi avauskierroksella kolmessa erässä Patty Schnyderille. Syyskuussa pelatussa Taškentin WTA-turnauksessa Dïas eteni pääsarjaan selvitettyään karsinnat. Hän hävisi kuitenkin avauskierroksella Monica Niculesculle.[1] Moskovan WTA-turnauksessa hän pääsi puolivälieriin voittamalla muun muassa entisen maailmanlistan ykkösen ja turnauksessa ykköseksi sijoitetun Jelena Jankovićin luvuin 6–1, 6–2.[6] Hän hävisi puolivälierissä Marija Kirilenkolle. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 173.[1]
Vuonna 2011 Dïas aloitti kautensa Australian avointen karsinnoilla, joissa hän eteni kolmannelle kierrokselle. Helmikuussa hän osallistui Pattayan WTA-turnauksen karsintoihin ja eteni pääsarjaan, jossa hän kuitenkin hävisi avauskierroksella Nungnadda Wannasukille. Kuala Lumpurin WTA-turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Lucie Šafářoválle. Maaliskuussa Dïas hävisi Kunmingin ITF-turnauksen loppuottelussa Iryna Brémondille. Ranskan avoimissa hän osallistui karsintoihin, mutta hävisi kuitenkin heti ensimmäisellä kierroksella. Bakussa hän hävisi WTA-turnauksen avauskierroksella Jelena Bovinalle. Yhdysvaltain avointen karsinnoissa Dïas pääsi toiselle kierrokselle. Kantonin WTA-turnauksessa Dïas selvitti karsinnat ja pääsi pääsarjassa toiselle kierrokselle, jossa hävisi neljänneksi sijoitetulle Petra Martićille. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 223.[1]
Vuonna 2012 Dïas pelasi lähinnä ITF-turnauksissa. Kesäkuussa hän voitti Buharan ITF-turnauksen. Kesäkuussa hän osallistui Bakun WTA-turnaukseen, jossa hävisi ensimmäisellä kierroksella Alberta Briantille. Kantonin turnauksessa syyskuussa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Volha Havartsovalle. Lokakuussa Dïas pääsi loppuotteluun Taipein ITF-turnauksessa. Lokakuussa hän pelasi samassa kaupungissa WTA-turnauksen pääsarjassa ja eteni puolivälieriin, jossa hävisi Kurumi Naralle. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 265.[1]
Vuonna 2013 Dïas osallistui Australian avointen karsintoihin, jossa hävisi ensimmäisellä kierroksella. Helmikuussa hän eteni Kuala Lumpurin WTA-turnauksessa toiselle kierrokselle voitettuaan Kristýna Plíškován, kunnes hävisi toisella kierroksella Ashleigh Bartylle. Ranskan avointen karsinnoissa hän hävisi avausottelunsa. Suzhoun WTA-turnauksessa elokuussa Dïas eteni toiselle kierrokselle, jossa hävisi Shahar Pe'erille. Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi toisella karsintakierroksella. Lokakuussa Dïas voitti Makinoharan ITF-turnauksen ja pääsi loppuotteluun Taipein ITF-turnauksessa loka-marraskuussa. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 163.[1] Vuoden aikana Dïas muutti Kantoniin, Kiinaan, jossa hänen valmentajanaan toimii Alan Ma.[7]
Grand Slam -debyytti ja maailmanlistan top 50 (2014–2015)
Dïas avasi kauden 2014 Hongkongin ITF-turnauksella, jossa hän hävisi loppuottelussa. Hän teki Grand Slam -pääsarjadebyyttinsä Australian avoimissa, johon hän pääsi mukaan karsintojen kautta. Hän eteni turnauksessa kolmannelle kierrokselle voitettuaan toisella kierroksella maailmanlistan sijalla 52 olleen Marina Erakovicin. Kolmannella kierroksella hän hävisi maailmanlistan sijalla 11 olleelle Simona Halepille. Maaliskuussa Dïas voitti Quanzhoun ITF-turnauksen. Miamin WTA-turnauksessa hän pääsi karsintojen kautta pääsarjaan ja siellä toiselle kierrokselle, jossa hävisi Sloane Stephensille. Turnauksen jälkeen Dïas nousi maailmanlistalla ensimmäistä kertaa sadan parhaan joukkoon. Kuala Lumpurin WTA-turnauksessa hän pääsi puolivälieriin, jossa hävisi maailmanlistan sijalla kymmenen olleelle Dominika Cibulkoválle kolmen erän ottelussa. Toukokuussa hän eteni puolivälieriin Strasbourgin WTA-turnauksessa, jossa hävisi Christina McHalelle luovutettuaan toisessa erässä. Ranskan avoimissa Dïas hävisi ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan sijalla kuusi olleelle Petra Kvitoválle. Kesäkuussa hän pääsi loppuotteluun Nottinghamin ITF-turnauksessa. Birminghamin WTA-turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Coco Vandeweghelle.[1]
Wimbledonissa Dïas pääsi neljännelle kierrokselle voitettuaan muun muassa maailmanlistan sijalla 15 olleen Carla Suárez Navarron. Neljännellä kierroksella hän hävisi maailmanlistan kolmantena olleelle Simona Halepille. Washingtonin WTA-turnauksessa hän hävisi toisella kierroksella Kurumi Naralle luovutettuaan kolmannessa erässä. Cincinnatin WTA-turnauksessa hän hävisi toisella kierroksella Lucie Šafářoválle.[1] Dïas nousi WTA:n maailmanlistalla ensimmäistä kertaa urallaan 50 parhaan joukkoon 18. elokuuta 2014, kun hänen sijoituksensa oli listalla 46:s. Samalla hänestä tuli ensimmäinen alkujaan kazakstanilainen pelaaja, joka on yltänyt top 50:een.[8][9] Yhdysvaltain avoimissa Dïas eteni kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi Jekaterina Makarovalle. Nelinpelissä Dïas pääsi Xu Yifanin kanssa puolivälieriin, jossa he hävisivät kolmanneksi sijoitetulle parille Cara Black ja Sania Mirza.[1]
Kantonin WTA-turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Zhang Lingille. Wuhanin WTA-turnauksessa hän pääsi toiselle kierrokselle voitettuaan Klára Koukalován, kunnes hävisi Angelique Kerberille. Pekingissä Dïas voitti jälleen Koukalován, mutta hävsi toisella kierroksella toistamiseen Kerberille.[1] Lokakuussa pelatussa Osakan WTA-turnauksessa Dïas eteni välieriin ja loppuotteluun ensimmäistä kertaa urallaan.[10] Loppuottelussa hän hävisi Samantha Stosurille, joka voitti Osakan turnauksen kolmannen kerran urallaan.[11] Syys-lokakuussa WTA:n järjestämässä WTA Rising Stars -äänestyksessä Dïas ansaitsi paikan faneiltaan saamilla äänillä WTA-mestaruusturnauksessa Singaporessa järjestettävään WTA Rising Stars -kutsukilpailuun.[12] Siellä Dïas hävisi kaikki kolme pelaamaansa ottelua.[13] Marraskuussa 2014 Dïas oli yksi neljästä WTA:n vuoden tulokas -ehdokkaasta ja sai lopulta toiseksi eniten fanien ääniä.[14][15] Dïas päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 34.[1]
Dias aloitti kauden 2015 osallistumalla Shenzhenin WTA-turnaukseen. Siellä hän eteni puolivälieriin, jossa hävisi kolmessa erässä Zheng Saisaille. Hobartin turnauksessa hän hävisi puolivälierissä Alison Riskelle. Australian avoimissa Dïas eteni kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi Marija Šarapovalle. Dubaissa sekä Indian Wellsissä hän pääsi kolmannelle kierrokselle. Ranskan avoimissa hän hävisi toisella kierroksella Alison Van Uytvanckille.[1] Wimbledonissa Dïas eteni viime vuoden tapaan neljännelle kierrokselle, jossa hävisi Marija Šarapovalle.[16][17] Pohjois-Amerikan turnauksissa hän hävisi kaikissa viidessä pelaamassaan turnauksessa avauskierroksella, mukaan lukien Yhdysvaltain avoimet, missä hän hävisi Polona Hercogille. Sama meno jatkui hänellä syys-lokakuun lopuissa neljässä turnauksessa, joissa hän saavutti vain yhden voiton. Dïas oli kauden päätteeksi maailmanlistan sijalla 52.[1]
Vaisut otteet jatkuvat, listasijoituksen heikkeneminen (2016–)
Dïas aloitti kauden 2016 Shenzhenin turnauksella, jossa hän hävisi tosella kierroksella maailmanlistan sijalla 102 olleelle Kateřina Siniakoválle. Hobartissa ja Australian avoimissa hänen pelinsä päättyivät avauskierrokselle. Maaliskuussa pelatussa Miamin turnauksessa hän pääsi pitkästä aikaa toista kierrosta pidemmälle, kun hän eteni kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi Serena Williamsille. Toukokuussa hän pelasi kahdessa ITF-turnauksessa häviten niissä maailmanlistan sijoilla 154 ja 124 olleille puolivälierässä ja välierässä.[1] Ranskan avoimissa Dïas pääsi toiselle kierrokselle, jossa hävisi Simona Halepille.[18]
Vuonna 2017 Dïas saavutti ensimmäisen kaksinpelin WTA-turnausvoittonsa Japanin avoimissa Tokiossa.[1]
Fed Cup
Dïas pelasi Kazakstanin Fed Cup -joukkueessa ensimmäisen kerran vuonna 2009. Hän on pelannut kahdeksassa maaottelussa ja voittanut kaikki kuusi pelaamaansa kaksinpeliä.[19]
Pelityyli
Dïasin mielestä hänen vahvuuksiinsa kuuluvat voimakas syöttö sekä kämmenlyönti.[2]
Yksityiselämä
Dïasin äiti, Aida Aubelova, asuu Kazakstanissa, ja hänen nuorempi sisarensa, Alisa, opiskelee Englannissa.[3][1] Dïas muutti vuonna 2013 Kantoniin, Kiinaan.[7]
ITF-turnausvoitot
[1][20]

Kaksinpelit (5)

Lähteet

Aiheesta muualla

 at the Women's Tennis Association
 at the International Tennis Federation

Luokka:79.35 Tennis
Luokka:Kazakstanilaiset tennispelaajat
Luokka:Vuonna 1993 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Milloin Zarïna Dïas aloitti pelaamaan tennistä?


Robert Schumann (8. kesäkuuta 1810, Zwickau – 29. heinäkuuta 1856, Endenich) oli saksalainen säveltäjä. Hänen tyylinsä katsotaan edustavan romantiikkaa puhtaimmillaan, ja hänet luetaan kuuluvaksi 1800-luvun suurimpiin säveltäjiin.[1]
Schumannin tunnetuimmat työt orkesterimusiikin alalla ovat hänen neljä sinfoniaansa sekä etenkin pianokonsertto, joka kuuluu esitetyimpien konserttojen joukkoon. Schumannin pianokvintetto- sekä kvartetto taas ovat kamarimusiikin keskeistä ohjelmistoa, ja hänen laulusarjansa Dichterliebe on kaiketi suosituin laulusarja Schubertin kuuluisten laulusarjojen jälkeen.  Saksankielisissä maissa myös Schumannin kuoroteoksia esitetään usein. Schumannin tuotannon selkärankana ovat kuitenkin pianoteokset, joista tunnetuimmat ovat Kreisleriana, Kinderszenen, Carnaval sekä fantasiat.
Elämä ja ura
Lapsuus ja nuoruus

Schumann syntyi Zwickaussa kuopukseksi taiteelliseen perheeseen. Hänen äitinsä oli musikaalinen (vaikkei soittanut mitään instrumenttia), ja hänen isänsä, August Schumann, käänsi Walter Scottin ja Lordi Byronin teoksia saksaksi ja kirjoitti ritariromaaneja. Isä myös omisti veljensä kanssa kirjakustantamon, joka julkaisi ulkomaalaisia kirjoja. Schumannin neljä isoveljeä seurasivat isäänsä kirjankustantajan alalla ja Schumann itsekin oli hyvin kiinnostunut kirjallisuudesta ja kirjoitti paljon. Isä tuki myös lapsiensa musiikkiharrastuksia, ja Schumann saikin jo lapsena käyttöönsä oman flyygelin. Pianonsoittoa opettamaan isä palkkasi lapsilleen säveltäjä Carl Maria von Weberin. Myöhemmin Schumann totesikin saaneensa rakastavan ja huolellisen kasvatuksen.
Isä kuoli vuonna 1826. Tämän jälkeen Schumannin saaman piano-opetuksen taso laski melkein amatöörimäiseksi, ja hän soitti itse opettajiaan paremmin. Tämän seurauksena Schumann alkoi opiskella musiikkia itsenäisesti: hän kävi kuuntelemassa musiikkiesityksiä ja tutki partituureja sekä soitto-oppaita. Hän perusti myös veljensä kanssa kouluun pienen orkesterin ja näytelmäkerhon. Omien sanojensa mukaan Schumann oli säveltänyt musiikkia jo ennen seitsemättä ikävuottaan. Schumannin lailliseksi huoltajaksi valittu vaate- ja rautakauppias Gottlob Rudel ja Schumannin leskeksi jäänyt äiti halusivat, että Schumann ryhtyisi lukemaan lakia. Schumann taipui huoltajiensa tahtoon ja kirjoittautui 29. maaliskuuta vuonna 1828 sisään Leipzigin yliopistoon oikeustiedettä opiskelemaan.
Vaikeat uravalinnat

Leipzigin kaupunki teki Schumanniin vaikutuksen. Hän oli innoissaan monista kaupungin kirjakaupoista ja kuunteli konsertteja, joidenka tasoisista hän ei ollut aikaisemmin saanut nauttia. Schumann pyrki käyttämään aikaansa musiikkiin, kirjallisuuteen ja filosofian luentoihin. Hän sävelsi kappaleita, mutta oikeustieteestä hän ei enää välittänyt.[2]
Vielä samana vuonna Schumann tapasi erään taiteita suosivan professorin luona Friedrich Wieckin. Alun perin teologiaa opiskellut Wieck oli saanut mainetta erinomaisena pianonsoiton opettajana. Schumann alkoi aluksi opiskella innolla Wieckin johdolla, mutta hän pettyi omaan oppimattomuuteensa ja lopetti kohta musiikin opiskelun. Tämän jälkeen Schumann siirtyi Heidelbergin kaupunkiin ja opiskeli lakia kahden lukukauden ajan - tällä kertaa tosissaan. Hän muutti kuitenkin jälleen mielensä ja kirjoitti vuoden 1830 heinäkuussa pitkän sisäisen taistelun jälkeen äidilleen aikovansa sittenkin pianistiksi. Päätökseen oli saattanut vaikuttaa viulutaiteilija Paganinin esityksen näkeminen aiemmin tuona vuonna. Äiti ei voinut muuta kuin suostua ja pyysi Wieckiä kirjeitse kouluttamaan Schumannin pianistiksi kymmenessä vuodessa. Wieck kirjoitti, että Schumannista tulisi suuri pianisti kolmessa vuodessa. Näin Schumann palasi Leipzigiin ja sai huoneen Wieckin talosta.
Schumannin tie pianistiksi katkesi kuitenkin äkisti. Yleisesti tunnetun näkemyksen mukaan syynä tähän oli laite, jonka Schumann oli itse kehittänyt venyttääkseen sormenvälejä. Laitteen käyttö johti oikean käden tilapäiseen halvaantumiseen, jonka jälkeen keskisormi ei enää toiminut soittamisen kannalta riittävän hyvin. Tämä on tunnetuin versio tapahtumista, mutta myöhemmin tutkijat ovat myös esittäneet näkemyksen, jonka mukaan käden halvaus olisi johtunut syfiliksestä.[1] Ainoa Schumannille annettu hoito-ohje hänen loukattuaan kätensä oli liottaa sitä vasta teurastetun eläimen sisälmyksissä.
Onnettomuuden jälkeen Schumann keskittyi säveltämiseen ja alkoi opiskella musiikin teoriaa. Bachin teos Das wohltemperierte Klavier oli hänelle tärkeä inspiraation lähde. Aluksi Schumann keskittyi pianomusiikkiin, ja ensimmäisiin valmistuneisiin töihin kuuluivat esimerkiksi Papillons (opus no. 2) ja Toccata (opus no. 7). Vuonna 1837 syntyivät Sinfoniset etydit, jotka ovat ennemminkin variaatioita kuin varsinaisia etydejä. Sekä musiikissaan että musiikkia käsittelevässä kirjoittamisessaan Schumann pyrki yhdistämään musiikin ja kirjallisuuden keskenään. Esimerkiksi Papillons perustui erääseen kohtaukseen Jean Paulin kirjasta, ja hän käytti kirjallista tyyliä myös musiikkiarvosteluissaan.
Näkemyksellinen journalisti
Friedrich Wieckin ja muutaman muun ystävänsä kanssa Schumann perusti vuonna 1834 musiikkiin keskittyneen aikakauslehden nimeltä Neue Zeitschrift für Musik. Schumann vei kirjoituksissaan eteenpäin E. T. A. Hoffmannin kymmenen vuotta aiemmin aloittamaa tapaa kirjoittaa värikkääseen, miltei runolliseen tyyliin, arvosteluja sävellyksistä ja musiikkiesityksistä. Schumannin lehdestä tuli hyvin tärkeä myöhemmän musiikillisen journalismin kehittymisen kannalta. Sekä Schumannin kirjoituksissa että sävellyksissä esiintyi fiktiivisiä hahmoja, kuten Florestan, Eusebius ja Mestari Raro. Nämä hahmot kuvastivat Schumannin tai hänen tuttaviensa eri luonteenpiirteitä tai mielentiloja, esimerkiksi Mestari Raro oli Friedrich Wieckin hahmoon pohjautuva viisas neuvonantaja. Yksi Schumannin musiikkilehden taka-ajatuksista oli taistella silloin vallinneita musiikillisia mieltymyksiä vastaan. Beethovenin ja Mozartin kaltaiset suuret nimet olivat tuolloin usein jääneet sittemmin unohtuneiden vähäpätöisten aikalaistensa varjoon. Schumann kirjoitti suurten säveltäjien puolesta, eikä hän puolustanut ainoastaan kuolleita säveltäjiä, vaan myös eläviä, kuten Berliozia ja Chopinia.
Vuonna 1833 Schumann oli saanut koottua kasaan nuorten taiteilijoiden seurueen, joka kokoontui Leipzigin eräässä kahvilassa. Seurueen jäsenet näkivät itsensä vastavoimana "filistealaisille" poroporvareille ja kutsuivat itseään nimellä "die Davidsbündler" (Daavidin liitto). Jäsenet käyttivät silloisten salaseurojen tapaan keksittyjä nimiä.

Vaimon hankkiminen
Schumannilla oli ollut vuosien varrella muutamia rakkaussuhteita, joista hän sai kupan. Tämä sairaus oli mahdollisesti varsinaisena syynä hänen aikaiseen kuolemaansa. Sairauden eteneminen tapahtui kuitenkin vuosikymmenien kuluessa hyvin hitaasti. Vuonna 1834, noin 25-vuotiaana, Schumann kihlautui Ernestine von Fricken -nimisen 16-vuotiaan tytön kanssa, joka oli erään rikkaan böömiläisen paronin tytär. Schumannille kuitenkin selvisi kohta, että tytär olikin vain paronin adoptiolapsi, jolla ei ole perintöoikeutta. Kohta tämän jälkeen Schumann purki kihlauksen.

Lokakuussa 1835 Schumann tapasi säveltäjä Felix Mendelssohn Bartholdyn Wieckin talossa, ja ilmaisi tälle ihailunsa. Heidän yhteistyönsä jatkui ajoittain aina Mendelssohnin kuolemaan saakka. Samoihin aikoihin Schumannista ja Friedrich Wieckin tyttärestä, Clarasta, tuli toisilleen lopulta läheiset. Heidän niin ikään vuonna 1835 alkanutta suhdettaan kuitenkin varjosti Friedrich Wieckin täydellisen kielteinen suhtautuminen liittoon. Friedrich pyrki estämään kaiken kanssakäymisen Schumannin ja Claran välillä, joten nuoret joutuivat kommunikoimaan salaa eivätkä voineet enää tavata toisiaan. Vuonna 1840 Schumann ja Clara veivät asian lopulta oikeuteen, eikä Claran isä voinut oikeuden päätöksen jälkeen muuta kuin suostua. Schumann ja Clara vihittiin 12. syyskuuta 1840 Leipzigissä, Schönefeldin tuomiokirkossa. Avioliitosta syntyi kahdeksan lasta. Clara ei kuitenkaan tuntunut sopeutuvan erityisen hyvin lastenhoitajan tehtäviin, kuten Schumann oli toivonut, vaan halusi matkustella esiintyvänä taiteilijana.
Nihkeä vastaanotto teoksille
Kuuluisa pianoteos Kreisleriana valmistui vuonna 1838. Schumann omisti sen E. T. A. Hoffmannille, joka käytti sanaa "Kreisler" salanimenään musiikkia käsittelevissä kirjoituksissaan sekä sisällytti tarinoihinsa myös tuon nimisen fiktiivisen hahmon. Seuraavana vuonna Schumann vieraili Wienissä ja sai tuon matkan aikana käsiinsä Schubertin yhdeksännen sinfonian, joka oli tuolloin vielä tuntematon teos. Schumann piti teosta suurimpana sinfoniana, mitä oli sävelletty Beethovenin kuoleman jälkeen.
Schumann oli omistanut Kreislerianan Chopinille, joka ei kuitenkaan tuntenut suurta vetoa teokseen. Myös muut pianistit suhtautuivat Schumannin teoksiin varauksellisesti. Esimerkiksi Franz Liszt yritti esittää joitakin hänen teoksiaan, mutta vastaanotto ei ollut suotuisa. Yleisölle Schumannin teokset olivat vaikeasti ymmärrettäviä, ja he kuuntelivat mieluummin hieman vanhempaa musiikkia. Yleisön lisäksi myös tuon ajan kriitikot olivat usein kiinni vielä jopa klassismin ihanteissa. Myöskään Clara ei soittanut konserteissaan kuin harvakseltaan miehensä kappaleita. Schumannin pianoteokset, vaikka äärimmäisen vaativia ovatkin, eivät kuitenkaan useimmiten anna pianisteille mahdollisuutta esitellä virtuoosisuuttaan, jollaista Claran kaltaiset esiintymisestä nauttivat taiteilijat suosivat. Nämä taiteelliset erimielisyydet rasittivat Schumannien avioliittoa. Schumann ei myöskään ollut mielissään siitä, että heidän matkatessaan konserttikiertueilla Clara sai esiintyä tähtenä, ja hän itse oli vain mukana seuralaisena.
Vuonna 1840 Schumann epäonnistui musiikki-julkaisunsa perustamisessa Wieniin, koska Itävallassa tuolloin vallinneen sensuurin säädökset olivat hyvin tiukkoja. Varsinainen lupa lehden perustamiseen myönnettiin, mutta ehtona oli ottaa yhtiökumppaniksi mukaan eräs toinen kustantaja, ja lopulta neuvottelut kariutuivat. Wien oli kiinnostanut Schumannia, koska Leipzig oli kulttuurillisesti siihen verrattuna varsin mitätön paikka. Nyt hän kuitenkin luopui ajatuksestaan asettua tähän kaupunkiin.

Ahkera säveltäjä
Samana vuonna Schumann edistyi kuitenkin säveltäjänä huomattavasti. Aiemmin lähinnä pianolle säveltänyt Schumann alkoi kirjoittaa nyt pianon säestämiä yksinlauluja eli liedejä. Pelkästään kyseisenä vuonna 1840 Schumann sävelsi 150 liediä. Hänen tärkeimmät laulusarjansa tältä kaudelta olivat Heinrich Heinen tekstiin sävelletty Dichterliebe (op. 48) sekä kaksi  Liederkreis nimistä sarjaa (op. 24 ja 39), joista toinen perustuu niin ikään Heinen teksteihin ja toinen puolestaan J. von Eichendorff -nimisen runoilijan teksteihin. Myrthen -nimisessä kokoelmassa on käytetty useiden eri runoilijoiden tekstejä. Niin ikään samana vuonna 1840 Schumann sai kunniatohtorin arvon Jenan yliopistossa. Vaikka yleisö ei aina lämmennytkään Schumannin musiikille, oli hänen ansionsa musiikkikriitikkona ja säveltäjänä jo huomattu. Vuonna 1843 Schumannilla oli myös jonkin aikaa hallussaan professorin virka Leipzigin konservatoriossa. Vuonna 1842 Schumannin ensimmäinen sinfonia ja pianokvintetto oli esitetty New Yorkissa, mistä nähdään, että hänet tunnettiin jo säveltäjänä laajalti. Schumannin asuessa Leipzigissä hänen orkesteriteoksiaan esitettiin kaupungissa Mendelssohnin johdolla.
Schumannille tyypillistä oli energian keskittäminen yhteen sävellystyyppiin kerrallaan. Vuonna 1841 hän kirjoitti ensimmäiset kaksi sinfoniaansa. Seuraavana vuonna oli kamarimusiikin vuoro. Tänä vuonna syntyi myös pianokvintetto (op. 44), joka on Schumannin arvostetuin kamarimusiikkiteos. Vuodesta 1844 eteenpäin terveydelliset ongelmat lisääntyivät. Vuoden alkupuolen hän oli vaimoineen Venäjällä. Palattuaan Saksaan hän jätti toimittajan työnsä ja siirtyi Leipzigistä Dresdeniin. Siellä hän kärsi hermostollisesta uupumuksesta, mutta toisaalta sävelsi myös ainoan pianokonserttonsa, joka on hänen kenties arvostetuin orkesteriteoksensa. Vuodesta 1845 Schumann ei enää säveltänyt inspiraation vallassa vaan hitaasti ja usein palaten tekemään korjauksia. Tämän lisäksi hänellä oli vapisemisena ilmeneviä sairauskohtauksia, ja hän poti suurta korkean paikan kammoa. Vuonna 1846 Schumann oli taas tervehtynyt tarpeeksi matkustaakseen talvella Wieniin, ja seuraavan vuoden keväänä Prahaan ja Berliiniin. Vuosina 1847–1848 syntyi Schumannin ainoa ooppera, Genoveva (op. 81), johon Schumann kirjoitti lopulta itse myös libreton, vaikka alun perin hän oli suunnitellut tyytyvänsä tilaustyönä laadittuun tekstiin. Vuosina 1848–1850 Schumann sävelsi varsin tuotteliaasti ja tällä kertaa monipuolisesti keskittymättä mihinkään tiettyyn musiikinlajiin.
Vuoden 1849 toukokuussa tapahtui Dresdenissä Saksan demokratisoimisvaatimuksiin liittynyt kansannousu (kapinaan osallistuivat esimerkiksi Richard Wagner ja Mihail Bakunin). Kapinan takia Schumann muutti läheiseen Kreischa-nimiseen kylään. Saman vuoden elokuussa Goethen syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta, ja tuolloin esitettiin Dresdenissä, Leipzigissa ja Weimarissa otteita Schumannin oratoriosta nimeltä "Kohtauksia Goethen Faustista", joka valmistui lopullisesti vuonna 1853. Itsekin myöhemmin Goethen innoittamana säveltänyt Franz Liszt oli mukana avustamassa kyseisessä projektissa. Liszt oli Schumannin pitkäaikainen ystävä ja saattoi vierailla Schumannien kotona kutsumattakin. Elämänsä loppuvuosina Schumann löysi ystäväkseen tuolloin vielä nuoren Johannes Brahmsin, josta Schumann povasi "uutta Beethovenia".

Mielenterveys alkaa pettää
Vuonna 1850 Schumannista tuli Düsseldorfin kaupungin musiikillinen johtaja. Tästä virasta hän kuitenkin luopui pian, koska hänellä ei ollut kapellimestarin työhön vaadittavaa luonnetta. Schumannia ei muutenkaan pidetty säveltäjänlahjoistaan huolimatta etevänä kapellimestarina, ja hänen sanottiin kerran jopa jatkaneen orkesterin johtamista vielä kauan sen jälkeen, kun teoksen viimeinen nuotti oli soitettu. Vuosina 1851–1853 Schumann matkusteli Sveitsissä ja Belgiassa. Matkoilta palattuaan hän rupesi toimittamaan painosta kootuista teoksistaan. Aiemmin vaivanneet sairaudet palasivat nyt kuitenkin entistä pahempina. Jo aikaisemmin Schumann oli väittänyt A-sävelen soivan hänen päässään. Nyt hän sanoi kuulevansa myös muunlaisia ääniä. Schumannin mielenterveys alkoikin heiketä. Hänen viimeinen tunnettu työnsä syntyi siten, että hän yöllä väitti Schubertin ja Mendelssohnin lähettäneen hänelle teeman, jonka hän kirjoitti ylös. Tämän teeman pohjalta syntyi teos, Viisi variaatiota pianolle.
Itsemurhayritys ja kuolema
Vuoden 1854 helmikuussa, Düsseldorfin perinteisten kansanjuhlien aikaan, Schumann romahti lopullisesti, ja hän hyppäsi Reiniin pelkkä yöpuku päällään. Paikalle ehättäneet veneilijät pelastivat hänet, mutta Schumannin mielenterveys oli viimeistään nyt lopullisesti menetetty. Samoin hänen syfiliksensä oli kehittynyt pahaan vaiheeseen asti. Schumann vietiin Bonnin lähellä sijaitsevaan Endenich-nimiseen paikkaan, jossa hän pysyi kuolemaansa 29. heinäkuuta 1856, asti. Clara ja Johannes Brahms tuhosivat osan Schumannin jälkeensä jättämistä viimeisistä töistä, joiden he otaksuivat olevan hulluuden saastuttamia. Schumann haudattiin Bonniin. Clara eli 40 vuotta miestään kauemmin, ja hänet haudattiin kuolemansa jälkeen miehensä viereen. Claran ja Brahmsin välille muodostui koko elämän läpi jatkunut ystävyys, mikä ei kuitenkaan johtanut koskaan parisuhteeseen.
Schumannin myöhempi maine

Schumann tunnetaan nykyään yhtenä taidemusiikin tärkeimmistä säveltäjistä. Romantiikkaa mahdollisesti puhtaimmillaan edustanut Schumann tunnetaan suhteellisen edistyksellisenä säveltäjänä, jonka merkitystä ei hänen eläessään vielä täysin ymmärretty. Toisaalta voidaan sanoa, että taiteellisesta rohkeudestaan huolimatta Schumann ei kuulunut aikansa radikaaleimpiin säveltäjiin: Lisztin, Wagnerin ja Brucknerin edustamaan modernimpaan sukupolveen hän ei lukeutunut, eikä hän ihastunut Lisztin hänelle omistamasta h-molli-pianosonaatista, josta on tullut yksi tuon ajan musiikin kehityksen virstapylväistä. Musiikillisten ansioidensa lisäksi Schumann muistetaan edelleen myös edistyksellisenä musiikkikriitikkona.
Sävellyksiä
Sinfoniat
Sinfonia nro 1, B, "Kevät", op. 38
Sinfonia nro 2, C, op. 61
Sinfonia nro 3, Es, "Reiniläinen", op. 97
Sinfonia nro 4, d-molli, op. 120 (sävelletty ensimmäisen jälkeen, mutta julkaistu viimeisenä)
Konsertot
Pianokonsertto, a-molli, op. 54
Sellokonsertto, a-molli, op. 129
Viulukonsertto, d-molli, op. posth
Muut orkesteriteokset
Konserttikappale neljälle käyrätorvelle ja orkesterille, op. 86
Manfred, taustamusiikki, op. 115
Julius Caesar -alkusoitto, op. 128
Hermann und Dorothea -alkusoitto, op. 136
Kamarimusiikki
Triot pianolle ja jousille op. 63, op. 80 ja op. 110
Pianokvartetto, op 47
Jousikvartetot, op. 41, n:ot 1–3
Pianokvintetto, op. 44
Pianoteokset
Papillons, op. 2
Carnaval, op. 9
Kolme pianosonaattia, op. 11, op. 14 ja op. 22
Fantasiakappaleita, op. 12 ja op. 111
Fantasia C-duuri op.17
Sinfoniset etydit, op. 13
Kinderszenen, op. 15 (sisältää Träumerein)
Kreisleriana, op. 16
Album für die Jugend, op. 68
Albumblätter, op. 124
Laulusarjat
Dichterliebe, op. 48
Liederkreis, op. 24 (Heinrich Heinen runoihin)
Liederkreis, op. 39 (Joseph Eichendorffin runoihin)
Frauenliebe und -leben, op. 42
Oopperat
Genoveva, op. 81
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Geck, Martin| title = Robert Schumann: The Life and Work of a Romantic Composer| location = Chicago| publisher = The University of Chicago Press| year = 2013| version = (Robert Schumann: Mensch und Musiker der Romantik, 2010.) Translated by Stewart Spencer| isbn = 978-0-226-28469-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Levas, Santeri| title = Suuren säveltäjän rakkaus: Robert ja Clara Schumannin elämäntarina| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1952}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Müller, Anette| title = Komponist und Kopist: Notenschreiber im Dienste Robert Schumanns| location = Hildesheim| publisher = Georg Olms Verlag| year = 2010| isbn = 978-3-487-13840-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Poroila, Heikki:  (koko sävellystuotanto listattuna)

 — Schumannin laulujen nuotteja
Free scores by Robert Schumann at the International Music Score Library Project (IMSLP)
 — Mutopia Project

Luokka:Saksalaiset säveltäjät
Luokka:Saksalaiset oopperasäveltäjät
Luokka:Romantiikan säveltäjät
Luokka:Vuonna 1810 syntyneet
Luokka:Vuonna 1856 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Päiväntasaaja eli ekvaattori on Maan pinnalla, napojen puolivälissä sijaitseva ympyrä, jonka kehä on maapallon ympärysmitta. Toisin sanoen päiväntasaaja on Maan pyörimisakselia vastaan kohtisuora isoympyrä. Maantieteellisinä koordinaatteina ilmaistuna päiväntasaajan leveysaste on nolla, ja se on samalla pisin leveyspiiri. Muut leveyspiirit ovat päiväntasaajan suuntaisia, napoja lähestyttäessä yhä pienempiä ympyröitä. Päiväntasaajan pituus on noin 40075 kilometriä. Päiväntasaajalla ei ole päivän ja yön pituuden vaihtelua, vaan kumpikin on aina kaksitoista tuntia pitkä – tästä on peräisin sen suomenkielinen nimi. Päiväntasaaja sijaitsee suurimmaksi osaksi merialueilla.
Myös kaikilla muilla akselinsa ympäri pyörivillä taivaankappaleilla voidaan sanoa olevan päiväntasaaja (ja sen kautta kulkeva taso), joka on puolivälissä pyörimisakselia ja kohtisuorassa sitä vastaan.

Päiväntasaaja on abstrakti käsite, jota ei vastaa mikään maanpiirre. Kevätpäiväntasauksen ja syyspäiväntasauksen aikana Aurinko on keskipäivällä päiväntasaajalla zeniitissä, suoraan yläpuolella. Lisäksi päivä ja yö ovat silloin samanpituiset kaikkialla maapallolla etelä- ja pohjoisnapa-alueita lukuun ottamatta eli noin 12 tuntia pitkät. Yöllä tähdet nousevat kohtisuoraan ylös taivaalle ja näennäisesti jättävät peräänsä puoliympyräjäljet, joiden keskikohta on zeniitin kautta kulkevalla taivaankaarella etelästä pohjoiseen.
Maapinnan pyörimisliike on nopeinta päiväntasaajalla. Siellä maanpinnalla kehänopeus Maan akselin suhteen on runsaat 1650 km/h eli 463 m/s. Myös nopeuden aiheuttama keskipakovoima on siellä suurimmillaan, mikä on auttava tekijä avaruusaluksia ja satelliitteja matkaan lähetettäessä.
Päiväntasaajan ilmasto
Tropiikissa ja ekvaattorilla vuodenajat poikkeavat huomattavasti vuodenajoista ja lämpötiloista, joita esiintyy muualla maapallolla, varsinkin navoilla. Monilla trooppisilla alueilla ihmiset tuntevat kaksi vuodenaikaa, kostean ja kuivan, mutta useimmissa paikoissa lähellä päiväntasaajaa on kosteaa ympäri vuoden, vaikkakin eri tekijät, kuten etäisyys mereen ja korkeus meren pinnasta, voivat aiheuttaa eroja vuodenaikojen välillä.
Jotkut klimatologit määrittelevät tietyn paikan ilmaston ekvaattoriseksi eivätkä pelkästään trooppiseksi, jos keskilämpötilat poikkeavat lämpimimmän ja kylmimmän välillä 3°C tai vähemmän. Klimatologi Vladimir Köppen asetti alun perin ekvaattorisen ilmaston vuosittaisen lämpötilavaihteluvälin rajaksi 5°C. Hän sijoitti i kirjaimen soveltuvien luokittelunimien jälkeen (Af, Am, Aw tai As) niille ilmastoille, jotka täyttivät edellä mainitun lämpötilavaihteluehdon. Tämä lämpötilavaihteluväli kavennettiin myöhemmin 3 °C:een, jotta ilmastovyöhykkeet "ekvaattorinen ilmasto" ja "trooppinen ilmasto" olisivat maantieteelliseltä kooltaan lähempänä toisiaan.

Päiväntasaajalla sijaitsevat valtiot ja meret
Päiväntasaaja kulkee 14 valtion alueen ja kolmen valtameren kautta. Ne ovat lännestä itään luettuina seuraavat, alkaen päivämäärärajalta:

Päiväntasaajan Guinea ei nimestään huolimatta sijaitse päiväntasaajalla. Siihen kuuluva Annobónin saari on päiväntasaajan eteläpuolella, muu osa maata sen pohjoispuolella.
Katso myös
Lämpöpäiväntasaaja
Kravun kääntöpiiri
Kauriin kääntöpiiri
Taivaanekvaattori
Aiheesta muualla

Luokka:Leveyspiirit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


The Vampire Diaries on L. J. Smithin kirjoittama nuorille suunnattu vampyyriaiheinen kauhukirjasarja. Tarina keskittyy Elena Gilbertiin, high school -oppilaaseen, joka rakastuu vampyyriveljeksiin. Sarjan alkuperäinen trilogia julkaistiin vuonna 1991, mutta lukijoiden painostuksen vuoksi Smith kirjoitti sarjaan neljännen osan The Dark Reunion, joka julkaistiin seuraavana vuonna. Useiden vuosien jälkeen L. J. Smith julkaisi vuonna 1998 sarjaa jatkavan uuden sisartrilogian; The Vampire Diaries: The Return, joka kertoo tarinaa Damonin näkökulmasta. Trilogia koostuu romaaneista The Return: Nightfall, (10. tammikuuta 2009), The Return: Shadow Souls (16. toukokuuta 2010) ja The Return: Midnight (15. maaliskuuta 2011).
L. J. Smith on äskettäin allekirjoittanut sopimuksen toiseen Vampyyripäiväkirja trilogiaan. Tulevan sarjan ensimmäisen kirjan nimi tulee olemaan Phantom.[1] Seuraavien trilogian osien nimiksi on alustavasti annettu Evensong ja Eternity. Smith on kertonut uusien kirjojen keskittyvän Elenaan ja tämän ystäviin collegessa.
The Vampire Diaries -kirjasarjan pohjalta on tehty samanniminen televisiosarja, jonka esittäminen alkoi Yhdysvalloissa 10. syyskuuta 2009 ja Suomessa 12. elokuuta 2010.[2]
Juoni

The Awakening
Elena Gilbert on Robert E. Lee high schoolin kaunein ja suosituin tyttö. Vanhempiensa kuoleman jälkeen Elena aloittaa senior-vuotensa koulussa ja haluaa olla paras kaikessa. Kun Elena huomaa komean uuden oppilaan, Stefan Salvatoren, Elena haluaa tämän omakseen. Stefan kuitenkin välttelee Elenaa kuin tarttuvaa tautia, ilman syytä.
Kuukausien välttelyn jälkeen Stefan pelastaa Elenan Tyler Smallwoodin kynsistä Homecoming Dance-tanssiaisten iltana. Stefan vie Elenan kotiinsa ja pian pari jakaakin ensisuudelmansa. Parin rakastuessa, Fell's Churchin kaupunkia terrorisoi arvoitukselliset ja kauhistuttavat "eläinhyökkäykset".  Liian pian Elenan ja Stefanin rakkaus kohtaa suuren vihollisen: kaikki pitävät Stefania hyökkäysten aiheuttajana.
Kun Elena yrittää lähennellä Stefania, hän saa selville Stefanin synkän salaisuuden: Stefan on vampyyri, joka syntyi Italian renessanssin aikana 1500-luvun lopulla. Stefan ei kuitenkaan ole murhaaja, vaan syyllinen on hänen pirullinen veljensä Damon Salvatore, joka elää tehdäkseen Stefanin elämästä kurjan. Veljekset muutti vampyyreiksi keimaileva saksalainen Katherine, jota he molemmat rakastivat. Katherine lähetettiin asumaan Stefanin ja Damonin perheen luo toipumaan "sairaudesta". Kun Stefan ja Damon riitelivät Katherinesta ja pyysivät tätä valitsemaan toisen. Seuraavana aamuna Katherinen mekko ja sormus löydettiin tuhkakasasta puun alta. Damon ja Stefan alkoivat tapella ja lopulta tappoivat toisensa. Myöhemmin he heräsivät haudasta. Syy miksi Stefan oli aluksi vältellyt Elenaa oli se, että Elena muistutti niin paljon Katherinea. Samasta syystä Damon alkoi myös tavoitella Elenaa.
Damonin viettelytavat olivat pelottavan romanttisia: hän seurasi Elenaa variksen muodossa ja tunkeutui tämän uniin. Elena kuitenkin torjuu Damonin lähentelyn ja pysyy lojaalina Stefanille.
Elenan torjunta vihastuttaa Damonin. Raivon kourissa hän yllyttää Stefanin tappeluun.
Taistelun jälkimainingeissa Stefan katoaa. Fell's Churchin asukkaat uskovat katoamisen kertovan, että Stefan on hyökkäysten takana. Elena on kuitenkin varma siitä mitä oikeasti tapahtui. Hän ajattelee Damonin olevan vastuussa Stefanin katoamisesta ja tietää Stefanin olevan suuressa vaarassa.
The Struggle
The Awakening kirjaa seuraten, Elena lähestyy Damonia Stefanin olinpaikkaa koskien. Mutta Elenan torjuessa Damonin romanttiset lähentely-yritykset, Damon kieltäytyy auttamasta Stefanin löytämisessä. Elenan täytyy kääntyä parhaiden ystäviensä, Bonnie McCulloughin ja Meredith Sulezin puoleen. Bonnie, joka uskoo omaavansa psyykkisiä voimia, käyttää taikaa jäljittääkseen Stefanin. Tytöt saavat selville, että Stefan on loukussa kaivon pohjalla, ja kuolemaisillaan. Stefanin pelastuksen jälkeen, Elena tarjoaa tälle omaa vertaan, jotta tämä paranisi.
Kaupunki uskoo yhä, että Stefan on hirveiden hyökkäysten aiheuttaja ja niinpä Stefan joutuu vielä pelastuksensa jälkeen kohtamaan kaupungin vihamielisyyden. Kaupungin muistopäivän lähestyessä, Elena tavoittaa murtumispisteensä.
Elenan vihollinen, Caroline Forbes varasti Elenan päiväkirjan. Elena vuodatti kaikki salaisuutensa päiväkirjaansa, ja sen sisältö voidaan tulkita todisteksi Stefanin väkivaltaisiin rikoksiin. Huolissaan Stefanin henkisestä hyvinvoinnista, Elena pyytää ystäviensä apua päiväkirjan takaisin saamiseen. Bonnie, Meredith ja Elena murtautuvat Carolinen taloon etsiäkseen päiväkirjaa, ilman menestystä. Carolinen perheen palatessa kotiin Elena eksyy toisista tytöistä ja on pudota ikkunasta kun Damon vetää tämän turvaan. Damon tarjoaa apuaan kirjan etsimiseen - jos Elena antaa tälle vertaan vastalahjaksi. Elena kieltäytyy.
Vampyyrit voivat astua talon sisälle vain jos heidät kutsutaan sisään ja sen jälkeen he voivat tulla ja mennä oman mielensä mukaan. Päästäkseen Elenan kotiin, Damon saa Elenan sedän Robertin kutsumaan itsensä kiitospäivänpäivälliselle. Myöhemmin samana iltana Elena kuulee Damonin murtautuvan talon sisälle. Elena kuitenkin tietää olevansa turvassa, sillä hänen huoneensa on talon vanhemmassa osassa (puolet Elenan kodista paloi satoja vuosia sitten ja rakennettiin uudelleen). Mutta Damonin uhatessa Elenan pikkusiskoa, Elena uhraa itsensä. Damon painostaa Elenan verien vaihtoon.
Pian Elena kertoo Stefanille päiväkirjastaan. Stefan kertoo Elenalle, että vaikka Caroline paljastaisikin Elenan päiväkirjan sisällön koko kaupungille, Stefan ei pakene ja taistelee syyttömyytensä vuoksi, koska hän rakastaa Elenaa. Stefan kosii Elenaa ja he vaihtavat veriä.
Kaupungin muistopäivänä Elena ja hänen ystävänsä tekevät parhaansa varastaakseen Elenan päiväkirjan, mutta heidän yrityksensä on hyödytön. Kun Caroline aikoo lukea otteen Elenan päiväkirjasta selviää, että päiväkirjoja on vaihdettu - Caroline on aikomassa lukea omaa päiväkirjaansa. Damon varasti Elenan kirjan takaisin.
Damon hyväksyy omahyväisesti Elenan kiitoksen, mutta hänen mielihyvänsä muuttuu pian vihaksi kun hän kuulee Elenan kihlauksesta. Elenan täti ja setä eivät myöskään ole asiasta innoissaan. Turhautuessaan heidän reaktioihinsa, Elena syöksyy ulos, lainaten ystävänsä autoa.
Elena ajaa vihaisesti Stefanin asunnolle, mutta päästyään perille, Stefan ei ole kotona ja säätilassa on jotain outoa. Elena ajattelee Damonin voimien olevan vastuussa. Mutta säätila muuttuu armottomammaksi ja se haluaa Elenan kuolevan... Elena tuntee jonkin vaanivan pimeässä. Hän palaa takaisin autolleen ja yrittää ylittää virtaavan veden, jonka hän uskoo pitävän itsensä turvassa. Silta kuitenkin rikkoutuu ja Elena joutuu veden varaan. Hän hukkuu autoon.
Stefan, Bonnie ja Meredith löytävät Elenan kuolleena joesta. Stefan jättää hänet pajupuun alle ja lähtee etsimään Damonia, uskoen tämän olevan vastuussa Elenan kuolemasta. Elena kuitenkin herää vampyyrinä juotuaan aikaisemmin tarpeeksi Stefanin ja Damonin verta aloittaakseen muutoksen.
The Fury
Kirjan alussa juuri "muutettu" Elena katselee Damonin ja Stefanin taistelua. Hän ei kuitenkaan tunnista veljeksiä hämmentyneen tilansa vuoksi, mutta pian hän tajuaa rakastamansa henkilön olevan pulassa ja tarvitsevan häntä.
Lukijaa johdatetaan uskomaan, että Elena viittaa Stefaniin, jonka kanssa tällä on intohimoinen suhde. Elena kuitenkin hyökkää tämän kimppuun aikoen tappaa Stefanin, tämän satutettua Damonia. Tunnistettuaan Elenan, Stefan ei taistele vastaan vaan antaa tämän purra itseään. Damon kuitenkin lopulta käskee Elenaa lopettamaan ja vie tämän etsimään ihmisverta. Stefan on huolissaan mahdollisista uusista ihmisruumiista, mutta tietää että Elenan täytyy juoda ihmisverta suorittaakseen muutoksen loppuun. Stefan selittää Mattille mitä Elenalle on tapahtunut, jolloin Matt antaa Elenan juoda omaa vertaan.
Myöhemmin Damon piilottaa Elenan Alaric Saltzmanin ullakolle ja levättyään hänen muistonsakin alkavat palata. Elena on surullinen hyökkäämisestään Stefanin kimppuun ja livahtaa ulos Alaricin talosta kuultuaan keskustelun joka viittaa siihen, ettei historian opettaja ole sitä miltä vaikuttaa. Yrittäessään sulattaa kaiken uuden tiedon, Elena kävelee keskelle omaa muistotilaisuuttaan. Hänen kokemansa suuri ahdistus tuo paikalle myös Stefanin ja Damonin. Stefan on helpottunut huomatessaan Elenan muistavan heidän rakkautensa ja Damon on raivoissaan. Kolmikko kuitenkin hämmentyy huomatessaan kaupungin asukkaiden lemmikkikoirien oudon käytöksen. Koirat istuvat, kuin odottaen käskyä, kunnes erään koiran omistaja yrittää lähestyä koiraansa, jolloin lauma hyökkää tämän kimppuun. Stefan kuitenkin pelastaa tämän.
Uudet oudot tapahtumat johtavata kolme vampyyriä, Bonnien, Meredithi, Mattin ja Alaricin avulla selvittämään, ett Voima joka pakotti Elenan pois sillalta on yhä kaupungissa ja että sen kohteena ovat erityisesti kaikki Elenan rakkaat. Selviää, että Katherine, vampyyri joka muutti Damonin ja Stefanin, lavasti oman kuolemansa 500 vuotta aikaisemmin yrittäessään saada veljekset lähentymään. Hänen suunnitelmansa kuitenkin epäonnistui ja vielä enemmän toisiaan vihaavat veljekset päätyivät tappamaan toisensa. Katherine oli raivoissaan veljesten kaunasta, joten hän pakeni itsensä muuttaneen vampyyrin, Klausin luo. Katherine sai yhä enemmän voimia ja muuttui hyvin epävakaaksi, tappaen oppi-isänsä Klausin. Lopulta Elena unohtaa vihansa Damonia kohtaan saadessaan selville, ettei tämä ole paha vaan erilainen.
Katherine sai tietää Stefanin rakastuneen Elenaan. Kateudesta hän juoni kostoa, aloittaen Stefanin systemaattisesta kidutuksesta. Lopulta hän sai Damonin, Stefanin ja Elenan sidottuina maanalaiseen kryptaan, jossa hän aikoi kiduttaa ja lopulta paljastaa heidät auringolle. Katherinen  miettiessä parhainta järjestystä ja metodia heidän tappamiselleen, Elena saa itsensä irti köysistä ja pakottaa Katherinen kohtaamaan auringon valon otettuaan tämän suojaavan korun ensin itselleen. Elena pitää Katherina valossa kunnes tämä murenee tuhkaksi. Koska Katherine oli aikaisemmin ottanut Elenan suojaavan sormuksen, myös Elena paloi pahoin auringossa. Stefan vetää Elenan takaisin varjoihin, mutta liian myöhään; Elena kuolee Stefanin käsivarsille saatuaan ensin Stefanin lupaamaan pitää hyvää huolta Damonista. Kirja loppuu Bonnien päiväkirja merkintään, jossa hän myöntää ettei Elena ollut täydellinen eikä pyhimys, mutta hän teki ratkaisevan uhrauksen pelastaakseen kaupungin.
The Dark Reunion
Bonnie näkee unia Elenasta Toisessaa maailmassa, mutta unet muuttuvat pian pelottaviksi. Voiman lähde on soluttautunut Fells Churchin kaupunkiin, jolloin kaupungin asukkaat ovat vaarassa. Tietämättä mitä tehdä Meredith, Matt ja Bonnie käyttävät kutsumisloitsua ottaakseen yhteyttä Stefaniin ja Damoniin - mutta kummalla puolella Damon on? Romaani laajentaa käsitystä Bonniesta ja Meredithistä hahmoina Bonnien ottaessa paikan kertojana kirjoittaessaan päiväkirjaansa. Hänen ja Matt Honeycuttin välille syntyy myös mahdollinen suhde. Tutkiessaan kirjoja kirjastossa, Stefan tajuaa Tyler Smallwoodin olevan ihmissusi. He muodostavat suunnitelman houkutella Tyler hautausmaalle. Uhatessaan tätä, Tyler paljastaa hätkähdyttävää tietoa tappajasta. He saavat selville, että Klaus, vampyyri joka muutti Katherinen vampyyriksi, on tappaja ja ottanut Carolinen vangikseen. Nelikko saa selville Meredithin hullulta isoisältä, että ainoa asia mikä voi heikentää Klausia on valkosaarni. Klaus tekee sopimuksen Stefanin kanssa "Tule yksin tai tyttö kuolee." Bonnie, Meredith ja Matt yrittävät saada Stefanin juomaan heidän vertaan ennen lähtöään tehdäkseen tästä vahvemman, mutta Stefan kieltäytyy ja kieltää heitä seuraamasta. He kuitenkin sivuuttavat hänen käskynsä ja seuraavat. He näkevät Stefanin valkosaarnikeppi kädessään ja Bonnie tajuaa kaiken olevan ansaa ja huutaa Stefanille, ennen kuin tämä loukkaantuu. Pian syttyykin tappelu vanhalla Francherin paikalla syvällä Vanhassa metsässä. Stefan, Matt, Meredith ja Bonnie ovat häviämässä taistelun ja Stefan on kuoleman partaalla. Damon kuitenkin ilmestyy paikalle ja todistaa lojaaliutensa yrittäessään tappaa Klausin. Vaikka Klaus onkin pahasti loukkaantunut hän onnistuu haavoittamaan Damonia. Bonnie huutaa apuun Elenaa. Elena ilmestyy mukanaa hehkuva usva sisällissodan sotilaiden henkiä, jotka taistelivat ja kuolivat Fell's Churchin kaupungissa. He hyökkäävät Klausin kimppuun ja vievät tämän pois. Loppu onkin erittäin yllättävä Elenan ystäville tämän melkein lähtiessä ikuisiksi ajoiksi, mutta saaden kuitenkin mahdollisuuden palata takaisin. Elena päättää haluta elää.
The Return: Nightfall
Elenan uhrattua itsensä pelastaakseen vampyyriveljekset, jotka rakastivat häntä -komean Stefanin ja vaarallisen Damonin- hänelle myönnettiin kohtalo kuoleman takaa kunnes voimakas yliluonnollinen voima veti hänet takaisin. Nyt Elena on vain ihminen. Hänellä on voimia ja lahjoja, jotka hän sai elämänsä jälkeen ja hänen verensä sykkii musertavalla ja ainutlaatuisella voimalla, joka tekee hänen verestään vastustamattoman kaikille vampyyreille. Stefan haluaa löytää keinon pitää Elena turvassa, jotta he voivat elää yhdessä. Mutta Fell's Churchin kaupunki on jälleen vaarassa. Kaksi taianomaista kettuhenkeä, nimeltä Shinichi ja Misao ovat saapuneet kaupunkiin. Nämä kaksi olentoa, joita kutsutaan Kitsuneiksi saavat Damonin valtaansa, käyttäen Malachia, jolla he saavat tämän ruumiin valtaansa. Heidän vaikutuksestaan Stefan houkutellaan pois kaupungista kuolevaisuuden houkutuksella. Hän jättää viestin Elenan tietokoneelle selittäen tälle syyt lähtöönsä. Hän aikoo tappaa itsensä ja käskee luottaa ystäviinsä kunnes hän palaa. Damon, Malachin ja Kitsunen vallan alla, muuttaa viestin sanoman, että Stefan ei aio palata ja jättää Damonin tämän suojeliaksi. Myöhemmin Matt saa tietää Damonin muuttaneen viestiä tietokoneen tiedostojen avulla. Saatuaan selville, että Damon muuttanut viestiä he yrittävät selvittää miksi ja saavat tietää että hän on ollut koko ajan Malachin vallassa. Elena auttaa Damonia muistama kuka tämä oikeasti on, vetämällä Malachin tämän sisältä. Kun he kaksi kohtaavat Kitsunen, Shinichi suostuu kertomaan heille paikan, jossa Stefan on vankina vain jos hän saa poistaa kaikki Damonin viimeisimmät muistot Elenan kanssa vietetystä ajasta. He suostuvat. Vasta Shinichin poistettua muistot, Elena tajuaa miksi tämä oli niin kova hinta maksaa. Damon unohtaa oman katumuksensa ja heidän ystävyytensä sekä liittoutumisen Elenan, Bonnien, Meredithin ja Mattin kanssa. Kirjan lopussa Damon, Elena ja Matt ajavat etsimään Stefania.
The Return: Shadow Souls
Demonihenget ovat vanginneet Stefanin Pimeään ulottuvuuteen, jossa ihmisorjat palvelevat vapaana vaeltavia vampyyreita ja demoneja.
Vapauttaakseen vampyyrirakkaansa Elena Gilbertin on soluttauduttava tuohon pimeään maailmaan ja pyydettävä oppaakseen veljeään vihaavan Damonin.
Fell´s Chrussissa Elenan ystävät, Bonnie ja Meredith, ovat saaneet selville erittäin arvokasta tietoa. He seuraavat Elenaa Pimeään ulottuvuuteen ja joutuvat vaarallisimpaan seikkailuun.
Vaikka Damon himoitsee Elenan ruumista kuin sieluakin, Elena uskoo itsensä tämän käsiin. Mikään ei estäisi Elenaa pelastamasta Stefania.
Ei edes se, että hän tuntee päivä päivältä enemmän vetoa vaaralliseen Damoniin.
Elenan on pian päätettävä kumman hän oikeasti veljeksistä haluaa.
The Return: Midnight
Vampyyrikolmiodraama saa loppuhuipentumansa tässä The Vampire Diaries kirjasarjan viimisessä osassa. Elena Gilbert palaa pimeästä ulottuvuudesta, pelastettuaan vampyyripoikaystävänsä Stefanin. Stefanin pelastuksella oli epätavalliset seuraukset: Stefanin vampyyri veli, Damon muuttui ihmiseksi. Kolmikon täytyy tämän yllättävän käänteen ohella selvitä Fell's Churchin kaupungin vallanneista demoneista. Meredith tekee kammottavan löydön taustatutkimuksissaan ja Bonnie saa oudon kokemuksen, joka saattaan selittää kaiken hävityksen joka on meneillään. Matt kohtaa Carolinen ja samaan aikaan Elenan täytyy kohdata elämänsä tärkein kysymys: kenen vierelle hän oikeasti kuuluu? Stefanin vai Damonin? Vaikka kuinka pimeaä yö onkin, aina on onnellinen loppu. Keskiyö vie Elenan, Stefanin ja Damonin.

Kirja saatavilla maaliskuussa 2011
The Spirit Hunter: Phantom
Juonta ei ole vielä julkaistu.
The Spirit Hunter: Evensong
Juonta ei ole vielä julkaistu.
The Spirit Hunter: Eternity
Juonta ei ole vielä julkaistu.
TV-sarjan tie-in kirjat
Seuraavat kirjat ovat tie-in kirjoja Vampyyripäiväkirjat televisiosarjalle, eivätkä ole L. J. Smithin kirjoittamia.
Stefan's Diaries: Origins

Sisällisodan aikaan, loisteliaan kartanon tiloille, valtaviin rikkauksiin ja kuolettaviin salaisuuksiin sijoittuvat teos kertoo kolmesta nuoresta, jotka joutuvat polttavaan kolmiodraamaan, joka kestää ikuisuuden.
Stefan ja Damon Salvatore ovat erottamattomat, kunnes he taapavat hurmaavan ja mysteerisen Katherinen, naisen joka kääntää heidän elämänsä ylösalaisin. Veljekset muuttuvat vihollisiksi ja kilpailevat Katherinen huomiosta, saadakseen vain selville tämän loisteliaan silkin ja kimaltelevien korujen kätkevän alleen synkän salaisuuden: Katherine on vampyyri. Ja hän aikoo muuttaa molemmat veljekset vampyyreiksi voidakseen olla heidän kanssaan - ikuisesti.
Kirja saatavilla 2. marraskuuta 2010.
Kirjan kannessa Stefanin kasvot.
Stefan's Diaries: Bloodlust
Stefan ja Damon Salvatore ovat nyt vampyyreitä ja heidän täytyy kestää kohtalonsa seuraukset. He pakenevat pienestä kotikaupungistaan Mystic Fallsista, jonka vampyyrien metsästäjät ovat vallanneet ja matkustavat New Orleansiin. Stefanin paljastaessa voimansa, Damon jatkaa Katherinen suremista. Mutta New Orleans tarjoaa houkutuksia ja vaaroja. Stefan rakastuu ihmiseen ja hänen tahdonvoimansa joutuu koetukselle. Damon päätyy pahan valtaamaksi, sadistiseksi vampyyrisaalistajaksi. Stefan tietää, että hänen täytyy pelastaa veljensä, mutta maksaako se hänen uuden rakkautensa?
Kirja saatavilla 4. tammikuuta 2011.
Kirjan kannessa Damonin kasvot.
Stefan's Diaries: The Craving
Stefan Salvatore on vihdoin hyväksynyt vampyyriytensä viimekuukausien selvitettyä hänen päänsä ja verenhimon laannuttua. Hän matkustaa New York Cityyn aloittaakseen uuden elämän, jossa hänen ei tarvitsisi tappaa ihmisiä selviytyäkseen. Sen sijaan Stefan ruokkii itsensä Keskuspuiston eläimillä. Mutta hiljaiselo, jonka Stefan kuvitteli loppuu hänen törmätessään veljeensä Damoniin, joka on vakuuttanut New Yorkin hienostopiireille olevansa Italian kuninkaallisten sukua. Stefanin yrittäessä saavuttaa ihmisyyttään, Damon menettää täysin omansa. Stefan tekee mitä tahansa suojellakseen Damonia itseltään, mutta lähistöllä on myös toinen vihollinen: vampyyri, joka hamuaa kostoa kuolemasta, josta vastuussa ovat Salvatoren veljekset. Stefanin ja Damonin täytyy toimia yhdessä voittaakseen tähän asti pahimman vihollisensa.
Kirja saatavilla 3. toukokuuta 2011.
Kansikuvaa ei vielä julkaistu.

Henkilöt
Elena Gilbert: Kirjasarjassa viitataan alituisesti Elenan näyttävän aivan enkeliltä. Hän on kaunis, hoikka, kalpea ja hänellä on pitkät vaaleat hiukset sekä siniset, "lapis Lazulin"(lasuuri kiven) väriset silmät. Elenan vanhemmat kuolivat auto-onnettomuudessa, jonka jälkeen hän muutti tätinsä Judithin luo asumaan. Kirjasarjan aikana Elena muuttuu 'jääkuningattaresta' avarakatseisemmaksi ihmiseksi. Bonnie kommentoi Elenan päiväkirjaan Elenan ensimmäisen kuoleman jälkeen tämän olleen kaukana täydellisestä ja vaikkei hän koskaan ollutkaan enkeli, hän kuoli hyvänä ihmisenä. Elena eroaa Matt Honeycuttista koulun alkaessa, tuntien että tästä on tullut enemmän kuin yksi hänen monista kierrätettävistä poikaystävistään; Elena rakastaa tätä kuin ystävää tai veljeä. Elena on hyvä johtamaan ja aloittamaan toimintaa, mutta voi olla yliaggressiivinen. Elena on rakastunut Stefan Salvatoreen vaikka huomaa omaavansa tunteita myös Damonia kohtaan. Aluksi Stefan yritti olla huomioimatta Elenaa, koska tämä näyttää aivan Stefanin entiseltä tyttöystävältä Katherinelta, vaikka pian tajuaakin ettei heissä ole mitään samaa. Elenalle maine koulussa on tärkeää, joten hän keksii itselleen poikaystävän piilotellakseen Stefanin torjuneen hänet. Elena kuolee kirjasarjassa useita kertoja, muuttuen ihmisestä vampyyriksi ja taas ihmiseksi, joka kuitenkin omaa supervoimia. Elenalla on vahva romanssi Stefanin kanssa, joka toimiikin kirjasarjan pohjana, vaikka myöhemmissä kirjoissa Elena alkaa rakastua myös Damoniin. Kirjasarjan televisioinnissa Elenalla on ruskeat hiukset ja silmät, tummahko iho ja hänet on adoptoitu Gilbertien perheeseen. Hänet kuvataan myös mieluisempana ihmisenä kuin kirjoissa.
Stefan Salvatore: Stefania kuvataan kirjoissa erittäin komeaksi ja kalpeaksi ja hänellä kerrotaan olevan laineikaat tummanruskeat hiukset, hienoluontoiset piirteet ja syvän vihreät silmät. Stefan ei ole mahdottoman pitkä, mutta kuitenkin veljeään Damonia pidempi, vaikka onkin heikompi kuin veljensä valittuaan olla juomatta ihmisverta toisin kuin veljensä. Stefan elää eläinten verellä, mutta vaihtaa usein verta Elenan kanssa. Stefan pystyy voimiensa ansiosta lukemaan erittäin nopeasti. Stefan on rakastunut Elenaan ja on valmis tekemään mitä tahansa suojellakseen tätä, vaikka tappamaan oman veljensä. Stefanilla on myös vaikeuksia luottaa Damoniin, vaikka hän syyttääkin itseään Damonin tappamisesta ja täten suorittamalla tämän muodonmuutoksen vampyyriksi. Stefan tulee kunnioitetusta suvusta ja oli isänsä suosikki ja käyttäytyi aina kuin herrasmies.
Damon Salvatore: Stefanin moraaliton isoveli. Kirjojen The Fury ja Dark Reunion tapahtumat kuitenkin todistavat, että hän kykenee myös lojaaliuteen ja hyväntahtoisuuteen, vaikka hänet ymmärretäänkin usein väärin. Damon on erittäin komea ja seksikäs, hänellä on mustat hiukset ja silmät, kalpea iho ja hän on hoikka, mutta lihaksikas. Muun muassa Bonnie ja Elena kuvailevat hänen olevan "melkein paremman näköinen kuin Stefan". Koko kirjasarjan ajan Damonin kuvaillaan olevan erittäin synkkä ja viettelevä persoona. Hän näyttää tunteitaan Elenaa ja Bonnieta kohtaan ja Bonnie olikin ensimmäinen jolle Damon näytti olevansa yhä syvällä sisimmässään ihminen. Bonnien ja Damonin välillä on selvä yhteys, vaikka tämä osoittaakin enemmän huomiota Elenaa kohtaan. Damonin moraali on aina kyseenalaistettuna - ja hänen oletetaan aina olevaa iheuttamassa pahaa. Kirjassa The Fury Katherine tarjoaa Damonille tilaisuuttaa elää kanssaan varjoissa, mutta Damon kieltäytyy ja käskee tämän "painua helvettiin". Damonia kuvaillaa äärimmäisen säälimättömäksi, mutta hän ei kuitenkaan ota vihaa liian vakavasti ja omaa synkän huumorintajun. Damonilla on syviä tunteita Elenaa kohtaan ja myöehmmissä kirjoissa paljastuu, että myös Elena on alkanut rakastua Damoniin. Koska Damon ei kerro tunteistaan kellekkään, kaikki Elenan ystävät luulevat tämän vain käyttävän Elenaa hyväkseen.
Bonnie McCullough: Yksi Elenan parhaista ystävistä. Bonnie on pienikokoinen ja ruskeasilmäinen ja hänellä on sydämen malliset kasvot, ruskeat hiukset ja tumma iho. Bonnie on noita, ja yrittää saada selvilleen voimiensa laajuuden ilman suurta onnistumista. Bonnie alkaa muodostaa tunteita Damonia kohtaan, vaikka pitääkin myös Mattista. Bonnien viitataan usein olevan kissanpennun söpö, pieni ja harmiton, vaikka hänellä onkin suuret psyykkiset voimat.
Meredith Sulez: Meredith on pitkä ja hänellä on tummat silmät, tuuheat ripset ja mustat hiukset. Elenan mukaan hän ei koskaan käytä meikkiä, koskei tarvitse sitä. Häntä kuvaillaan myös erittäin elegantiksi ja kauniiksi, rauhalliseksi ja kollektiiviseksi. Meredith vaikuttaa myös yhdeltä kaikkein herkimmältä hahmolta ja toimii myös usein "järjen äänenä".
Matt Honeycutt: Elenan ex-poikaystävä, joka on tyypillinen amerikkalaisnuorukainen vaaleine hiuksineen, sinisine silmileen ja ruskettuneine ihoineen. Matt on yhä hänen ja Elenan erottua hyvin suojelevainen tätä kohtaan, kateellinen Stefanille, mutta näyttää myös tunteitaan Bonnieta kohtaan. Matt on anteeksiantavainen, lojaali ja ystävällinen.
Caroline Forbes: Caroline on pitkä, kurvikas ja ruskettunut; kuin Voguen malli. Hänellä on laineikkaat kullanruskeat hiukset, kissamaiset kirkkaan vihreät silmät ja käyttää usein paljastavia vaatteita.
Alaric Saltzman: Uusi nuori historian opettaja, jonka epäiltiin olevan vampyyrintappaja, koska tämä oli tutkinut vampyyreitä ja sai selville niiden oleva oikeita. Hänellä on vaaleat hiukset, ruskeat silmät ja vaalea iho. Alaric rakastuu Meredithiin ja pari aloittaa suhteen vaikka Alaric lähteekin muualle opiskelemaan.
Lähteet

Aiheesta muualla
Vesa Sisättö: . Helsingin Sanomat 1.3.2011.
Reetta Kandolin: . Mesta.net 9.9.2011.

Luokka:Kirjasarjat
Luokka:Nuortenkirjat
Luokka:Vampyyrit kirjallisuudessa

Kuinka monta kirjasarjaa L. J. Smith on kirjoittanut?


Osama bin Laden (koko nimeltään , Usāma ibn Muḥammad ibn `Awad ibn Lādin) (10. maaliskuuta 1957 Riad, Saudi-Arabia – 2. toukokuuta 2011 Abbottabad, Pakistan[1][2]) oli saudiarabialainen terroristi, terroristijärjestö al-Qaidan perustaja ja johtaja, joka tunnetaan syyskuun 11. päivän terroritekojen epäiltynä suunnittelijana. FBI ei näytön puutteesta johtuen etsintäkuuluttanut häntä kyseisistä iskuista. Osama bin Laden itse kiisti osallisuutensa,[3] mutta myöhemmin otti vastuun niistä.[4][5][6]
Syyskuun 11. päivän iskujen lisäksi Osama bin Ladenia pidettiin vastuullisena vuonna 1998 tehdyistä pommi-iskusta Yhdysvaltain suurlähetystöihin Dar es Salaamissa ja Nairobissa, Keniassa sekä lukuisista muista terrori-iskuista ympäri maailmaa. FBI oli luvannut 25 miljoonan dollarin palkkion Osama bin Ladenin kiinni saamiseen johtavista vihjeistä.[7]
Osama bin Ladenin olinpaikasta ja terveydentilasta liikkui syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen erilaisia tietoja. Marraskuussa 2008 CIA:n johtaja arvioi, että Osama bin Laden elää, mutta on syrjässä aktiiviterrorismista. CIA piti Osaman kiinnisaamista silti ensiarvoisen tärkeänä hänen symboliarvonsa vuoksi.[8] Osama piileskeli pitkään Pakistanissa, vaikka hänen uskottiin erääseen aikaan olevan yhä Tora Boran vuoristossa missä hänet nähtiin viimeksi. Osama kuoli Yhdysvaltain laivaston erikoisjoukkojen iskuun 2. toukokuuta 2011, 40 minuuttia kestäneen tulitaistelun jälkeen.[9][10][11]
Osama bin Laden haudattiin mereen Yhdysvaltojen ilmatukialuksen kannelta 24 tunnin sisällä kuolemastaan.[12] Mikään riippumaton, ulkopuolinen taho ei ehtinyt todistaa Osama bin Ladenin ruumiin olemassaoloa.
Nimi
Osaman nimi voidaan translitteroida eri kieliin useilla tavoilla, kuten Usāma ibn Lādin (SFS 5755:n mukainen suomenkielinen muoto), Usama bin Laden (FBI:n ja BBC:n käyttämä englanninkielinen muoto).
Tausta
Osama bin Laden vietti suurimman osan lapsuudestaan ja nuoruudestaan Saudi-Arabiassa Jeddassa. Hänen isänsä oli jemeniläissyntyinen Muhammad bin Ladin (k. 1968) ja äitinsä syyrialaissyntyinen Alya Ghanim.[13]
Vanhemmat erosivat pian Osaman syntymän jälkeen, ja hän jäi äitinsä luokse Saudi-Arabiaan. Hän oli vanhempiensa ainoa poika, mutta hänellä on yli 50 sisarpuolta isänsä avioliitoista 10–20 naisen kanssa. Kun isä kuoli, Osama peri ensi arvioiden mukaan noin 300 miljoonan Yhdysvaltain dollarin omaisuuden; myöhempien arvioiden mukaan omaisuus olisi vajaan 25 miljoonan arvoinen.
Osama bin Laden opiskeli Jeddassa Al Thagherin Model School -lukion oppilaana. Hänen uskotaan omaksuneen uskonnollisen vakaumuksensa opiskeluaikoinaan islamistisen veljeskunnan tapaamisissa. Hän on itse kertonut opiskelleensa taloushallintoa Kuningas Abdulazizin yliopistossa.[13] Eri lähteissä Osama bin Ladenilla kerrotaan olevan joko rakennusinsinöörin tai julkishallinnollisen alan tutkinto tai ei kumpaakaan tai molemmat.[14]
Toiminta

Osama bin Laden siirtyi syntymämaastaan Saudi-Arabiasta Afganistaniin vuonna 1979 22-vuotiaana[15] liittyäkseen Neuvostoliiton miehitysjoukkoja vastaan CIA:n ja ISI:n tuella taistelevien muslimisissien riveihin.[16] Vuoteen 1984 mennessä hän oli perustanut Maktab al-Khadamat -peiteorganisaation (MAK), joka toimitti aseita, rahaa ja taistelijoita Afganistanin sotaa varten.
Hän antoi elokuussa 1996 lontoolaisessa Al-Quds al-Arabi -lehdessä julkaistun sodanjulistuksen ”kahden pyhän paikan maata miehittäviä amerikkalaisia vastaan”.[17]
Vuonna 1988 Osama erosi MAKista ja perusti uuden al-Qaida-nimisen ryhmän, johon liittyi useita MAKin äärijäseniä. Neuvostoliitto vetäytyi Afganistanista 1989, ja Osamasta tuli Saudi-Arabiassa sankari. Persianlahden sodan aikoihin hän kuitenkin kritisoi Saudi-Arabian riippuvuutta Yhdysvaltain armeijasta ja vaati kaikkien ulkomaalaisten poistumista maasta. Hän arvosteli kuningaskuntaa ja joutui lopulta pakenemaan Sudaniin 1991, jossa hän aloitti uudet operaatiot. Elokuussa 1998 hän organisoi terroristi-iskut Yhdysvaltain Kenian ja Tansanian suurlähetystöihin. Iskuissa kuoli yli 200 ihmistä. Tämä isku toi Osaman länsimaiden tietoisuuteen. Varsinaisesti lehtien etusivuille Osama nousi syyskuun 11. päivän iskuissa 2001.
Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen 2001 Yhdysvallat aloitti kiivaan jahdin terroristijohtajan löytämiseksi, mutta Osama onnistui pysymään piilossa. Hänen olinpaikakseen epäiltiin Afganistanin ja Pakistanin rajaseudun al-Qaidalle myötämielistä heimoaluetta. Toisaalta Osaman epäiltiin myös kuolleen.
Huhtikuussa 2006 julkaistiin ääninauha, jossa Osama bin Ladeniksi esitelty mies vaati länsimaisia ja yhdysvaltalaisia tuotteita boikottiin profeetta Muhammadista julkaistujen pilakuvien takia.
Huhujen mukaan Osama bin Laden olisi kuollut elokuun lopulla 2006. Asiasta kertoi ranskalaislehti L’Est Républicain verkkosivullaan. Tiedot on kiistetty.[18] Lehti sanoi saaneensa tietonsa salaiseksi luokitellusta asiakirjasta, jonka oli laatinut Ranskan tiedustelupalvelu DGSE. Raportin tiedot on lehden mukaan välitetty presidentti Jacques Chiracille, pääministeri Dominique de Villepinille ja Ranskan sisä- ja puolustusministereille. ”Tavallisesti luotettavan lähteen mukaan sauditiedustelu on nyt vakuuttunut siitä, että Osama bin Laden on kuollut.” raportissa todetaan. Raportin mukaan Osama olisi 23. elokuuta 2006 sairastunut harvinaisen ärhäkkään lavantautiin, mikä aiheutti hänen sisäelintensä lamaantumisen. Sauditiedustelu olisi saanut tietää tapahtumasta ensi kertaa 4. syyskuuta 2006.
8. syyskuuta 2007 tuli julki video, jossa Osama muun muassa kehotti kannattajiaan tekemään iskuja Irakissa olevia yhdysvaltalaisjoukkoja vastaan. Video oli ensimmäinen lähes kolmeen vuoteen.
20. maaliskuuta 2008 tuli julki äänitallenne jossa Al-Qaida-johtaja Osama bin Laden uhkaa Euroopan unionia ”vakavalla rangaistuksella” Muhammed-pilapiirrosten uudelleenjulkaisun vuoksi. Osama sanoo internetiin välitetyllä ääninauhalla tanskalaisten ja muunmaalaisten lehtien julkaisemien piirrosten olevan osa ”ristiretkeä”, johon myös paavi on osallisena. Äänitallenne Osaman puheesta julkaistiin al-Qaidan viestejä aiemminkin julkaisseella islamistisella verkkosivulla ja on suunnattu EU:ta vastaan. Viestin kesto on runsaat viisi minuuttia ja sen yhteydessä näytetään still-kuvaa Osamasta. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:n mukaan ääninauha on aito.[19]
Osallisuus syyskuun 11. päivän iskuihin

Osama bin Laden kielsi aluksi osallisuutensa iskuihin lausunnossa, jonka qatarilainen al-Jazeera -satelliittikanava lähetti 16. syyskuuta 2001.[20] Joulukuussa 2001 Yhdysvaltain hallitus julkisti videonauhan, jossa bin Laden iloitsi iskuista ja kertoi tienneensä niistä etukäteen. Viranomaisten mukaan nauha oli tehty syyskuussa Kandaharissa.[21] Samassa kuussa al-Jazeera lähetti uuden videon, jossa bin Laden ylisti Yhdysvaltoja vastaan tehtyjä terrori-iskuja ja kehotti iskemään erityisesti talouselämää vastaan. Hän ei kuitenkaan sanonut olevansa itse iskujen takana.[22] Lokakuussa 2004, neljä päivää ennen Yhdysvaltain presidentinvaaleja, al-Jazeera lähetti nauhoituksen, jossa bin Laden myönsi osallisuutensa syyskuun 11. päivän iskuihin. Al-Jazeera ilmoitti nauhan olevan peräisin Pakistanista, ja Yhdysvaltain turvallisuusviranomaiset pitivät sitä aitona.[23][24] Nauhoituksessa bin Laden sanoo muun muassa: ”Olimme sopineet komentaja Attan kanssa – Allah olkoon hänelle armollinen, – että kaikki operaatiot pitäisi toteuttaa 20 minuutissa, ennen kuin Bush ja hänen hallintonsa huomaavat”. Hänen mukaansa vahinkoja olisi tullut vähemmän, jos Bush olisi toiminut nopeammin. ”Mutta nyt, Jumalan kiitos, meillä oli kolme kertaa enemmän aikaa”.[24][25]
Syyskuussa 2002 al-Jazeera lähetti haastattelun, jossa Khalid Sheikh Mohammed ja Ramzi Binalshibh kertoivat iskujen suunnittelusta. Heidän kertomansa mukaan iskuista oli päätetty vuoden 1999 alussa ja bin Laden sai tietää tarkan päivämäärän 6. syyskuuta 2001.[26]
Kuolema

Paikallistaminen
Yhdysvaltain tiedustelujoukot paikallistivat bin Ladenin noin 50 kilometriä Islamabadista pohjoiseen, alle 140 kilometrin päässä Pakistanin heimoalueilta sijaitsevasta Abbottabadin keskisuuresta kaupungista. Bin Laden asui siellä aidatussa ja vartioidussa ylellisessä rakennuksessa, joka oli valmistunut vuonna 2005.[27] Yhdysvaltain tiedustelujoukot olivat tarkkailleet rakennuksia elokuusta 2010 lähtien.[28]
Isku
Nimettömänä pysyttelevä yhdysvaltalainen viranomainen kertoi Yhdysvaltain salanneen operaation valmistelun Pakistanilta. Lähteen mukaan Yhdysvallat ei turvallisuussyistä paljastanut suunnitelmaansa etukäteen millekään muulle maalle. Vielä ei ole selvää, onko Pakistanin poliisilla ollut tietoa Osama bin Ladenin olinpaikasta.[29]
Osama bin Laden surmattiin Yhdysvaltain laivaston erikoisjoukkojen johtamassa iskussa.[30] Operaation toteutti parikymmentä erikoisjoukkojen jäsentä. Isku tapahtui 2. toukokuuta 2011 noin klo 1.30 paikallista aikaa. Käskyn oli antanut presidentti Barack Obama.
Iskun tehnyt erikoisryhmä 6 oli koulutettu varta vasten terrorismin vastaiseen taisteluun.[31][32]
Iskun tavoitteena ei ollut vangita vaan tappaa Osama bin Laden.[33] Iskuun Abbottabadiin päädyttiin, kun eräs Osama bin Ladenille läheinen lähetti jäljitettiin sinne neljän vuoden etsintöjen jälkeen. Itse operaatio kesti noin 40 minuuttia. Iskussa yhdysvaltalaiset joukot tappoivat kolme miestä, joiden joukossa oli aseeton[34] Osama bin Laden ja tämän poika. Surmansa sai myös ristituleen joutunut nainen. Alun perin Yhdysvallat tiedotti virheellisesti, että naista käytettiin ihmiskilpenä, mutta myönsi tiedon myöhemmin täysin vääräksi.[35] Yksi yhdysvaltalaisten helikopteri sai operaatiossa osumia ja joutui tekemään pakkolaskun, jonka päätteeksi erikoisjoukot tuhosivat sen. Sotilaat sen sijaan säilyivät vahingoittumattomina iskun aikana.[29]
Tunnistus
Osama bin Ladeniksi oletettu ruumis tunnistettiin alustavasti kasvontunnistustekniikoiden avulla.[36] Yhdysvaltain hallitus päätti kuitenkin salata kuolleesta Osama bin Ladenista otetut kuvat.[37] Suoritetut DNA-testit varmistivat nopeasti Abbottabadissa kuolleen miehen 99,9 prosentin varmuudella Osama bin Ladeniksi. Vertailussa käytettiin Osama bin Ladenin jo aikaisemmin kuolleen sisaren DNA:ta.[38][39]
Hautaus mereen
Yhdysvaltalaisjoukot ottivat mukaansa bin Ladenin ruumiin,[40] kuljettivat sen ensin Afganistaniin,[41] ja hautasivat sen samana päivänä mereen Arabianmeren pohjoisosassa. Yhdysvaltain puolustusministeriö ilmoitti, että sekä ruumiin valmistelussa että hautauksessa oli noudatettu mahdollisimman tarkasti islamilaisia tapoja.[42][43]
Yhdysvaltain viranomaiset päätyivät hautaamaan bin Ladenin mereen, sillä he olettivat ettei yksikään maa halunnut hänen hautaansa alueilleen. Haudasta ei myöskään haluttu pyhiinvaelluspaikkaa.[44] Merihautaus ei kuitenkaan tyydytä sunnimuslimeja, joiden tärkeimmän uskonoppineiden keskus ilmoittaa, ettei ruumiin laskeminen mereen ole islamin mukaista, eikä kunnioittavaa ruumiin kohtelua.[45]
Tiedonannot

Presidentti Obama ilmoitti vielä samana päivänä julkisesti pienen erikoisyksikön onnistuneen surmaamaan bin Ladenin.
Al-Qaida julkaisi 6. toukokuuta 2011 tiedonannon perustajansa Osama bin Ladenin kuolemasta ja levitti tietoa islamistisesti suuntautuneilla keskustelupalstoilla.[46]
Lähteet
Helsingin Sanomat 29.1.2006 ”Näin puhuu Osama”.
Iltalehti 23.9.2006
Viitteet

Aiheesta muualla

, 3. toukokuuta 2011, julkaistu 7. toukokuuta 2011, Kavkaz Center Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Zero Dark Thirty
Kirjallisuus
Peter L. Bergen: Holy War, Inc.: Inside The Secret World of Osama Bin Laden

Luokka:Al-Qaidan jäsenet
Luokka:FBI:n etsintäkuuluttamat terroristit
Luokka:Saudiarabialaiset henkilöt
Luokka:Vuonna 1957 syntyneet
Luokka:Vuonna 2011 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Vapaustaistelijat


Silmän evoluutio: Nisäkkäiden monimutkaisen silmän uskotaan kehittyneen evoluution kautta monien välivaiheiden kautta. Erilaisia ihmisen silmää yksinkertaisempia silmiä on monilla alkeellisemmilla eliöillä. Nämä silmät voidaan asettaa kehitysjärjestykseen. Silmä näyttää kehittyneen eliön ihon pinnassa olevista valoa aistivista soluista ensin kuoppamaiseksi, sitten neulanreikäkameraa muistuttavaksi. Lopulta silmä meni täysin umpeen esimerkiksi suojaksi loisia vastaan, ja siihen kehittyi värinäkö ja linssi havaitsemisen laadun parantamiseksi.
Silmä alkoi tutkijoiden mukaan kehittyä nopeasti kambrikaudella noin 540 miljoonaa vuotta sitten, jolloin merieliöt kehittyivät räjähdysmäisen nopeasti. Mustekalalla on lähes yhtä mutkikas silmä kuin nisäkkäillä, mutta sen rakenne on hieman erilainen.
Silmän evoluutio

Yksisoluisella Euglena-eliöllä oli valoa aistiva piste, jonka ansiosta eliö saattoi vaeltaa kohti valoisaa paikkaa yhteyttämään.
Ensimmäiset silmäfossiilit on löydetty kambrikaudelta 540 miljoonan vuoden takaa, jolloin tutkijoiden mukaan monisoluisten eliöiden "kambrin räjähdys" synnytti muutamien kymmenien miljoonien vuosien sisään valtavan määrän uusia eliöiden pääjaksoja ja lajeja.
Eliöiden kahdella suurelle haaralle, Protostomeille ja deuterostomeille kehittyi kummallekin oma silmätyyppinsä. Protostomeja ovat mm. nilviäiset, nivelmadot ja niveljalkaiset.
Protostomeilla on rhambdomeeriset solut, joiden valoa aistivaa puoli on ikään kuin kampamainen ja ruohikkomainen, eli monta vierekkäistä piikkiä pystyssä. Deuterostomeja ovat selkäjänteiset ja piikkinahkaiset.
Deuterostomeilla näkösolut ovat ciliaarisia, ja muistuttavat puun runkoa oksineen, eli akselista lähteviä piikkejä, tai vaikkapa tikapuumainen systeemi.[1].
Arvioiden mukaan pistemäiset silmät ovat kehittyneet jopa 40–65 eri kertaa. Valon suunnan muutaman asteen tarkkuudella aistiva silmä on kehittynyt suhteellisen harvoille eliöryhmille ehkä vain 6–30 kertaa, siis melko harvoin, mutta nämä eliöt kattavat 96% kaikista eliöistä.
Esimerkiksi eri nilviäislajeja tutkittaessa nähdään hyvin erilaatuisia silmiä, joista toiset ovat mutkikkaita, toiset yksinkertaisempia.[2][3].
Valoa aistiva pigmenttitäplä
Yksinkertaisin monisoluinen silmä on valoa aistiva pigmenttitäplä eliön pinnassa. Siinä hermosolut ja valoa aistivat solut saattavat vuorotella[2]. Tämän tyyppisiä pintasolukosta kehittyneitä silmiä on kastemadoilla[4], joillain kotiloilla[5] ja monilla värysmadoilla eli laakamadoilla[6][7]. Esimerkiksi värysmatojen silmä ei aisti kuvaa, mutta havainnoi valon määrää ja tulosuuntaa.

Kuoppamainen silmä
Avoimet, kuoppamaiset silmät eli pigmenttikupit ovat esim. laakamatoihin kuuluvalla lattanalla eli Planarialla ja halkikuorisilla nilviäisillä [8]. Kuoppasilmät olivat myös kambrikauden etanalla. Kuoppasilmällä on yhä melko vaikea havaita valon suuntaa, paremmin sillä havaitsee onko valoa vai ei.
Silmä ei aina vaadi mutkikasta hermostoa. Esimerkiksi eräillä medusoilla on silmä, muttei keskushermostoa, ja silmä ohjaa suoraan lihasta.
Neulanreikäsilmä, peilisilmä
Kambrikaudella silmä ja siihen liittyvä kuvaa käsittelevä keskushermosto kehittyivät nopeasti, ja neulanreikäkameraa muistuttava neulanreikäsilmä ilmestyi helmiveneelle (Nautilus). Ainakin nykyajan Nautiluksen silmä on linssitön ja sarveiskalvoton[9]. Tämä neulanreikäsilmä oli veden täyttämä, mutta kudosten hyvin suojaama. Neulanreikäsilmällä saattoi havaita valon suuntaa ja hahmojakin. Muun muassa suojaksi loisia vastaan kehittyi silmän eteen läpinäkyvä kalvo. Yhtä mutkikas kuin neulanreikäsilmä on peilisilmä, jollainen on eliöryhmällä Pecten. Hyönteisille kehittyi verkkosilmä, joka onkin hyödyllinen lentäville pienille eliöille.
Linssi ja värinäkö
Merietanalla Murex on silmässään linssi, vaikka sen silmä ei ole yhtä mutkikas kuin ihmisen silmä.
Edelleen selkärankaisille ja mustekalalle kehittyi silmä, jossa on linssi.
Selkäjänteisten linssi kehittyi viimeistään 500 miljoonaa vuotta sitten, nahkiaisella on värinäkö ja tarkentuva linssi[10].
Värinäöstä oli hyötyä ruokakasvien havaitsemisessa, parittelukumppanin etsinnässä, saaliin tunnistamisessa ja petojen havaitsemisessa.
Monentyyppisiä silmiä samoilla eliöillä
Cubozoa-eläimiin kuuluvilla kuutiomeduusoilla on monia silmiä. Kuutiomeduusoja ovat muun muassa australiankuutiomeduusa (Chironex fleckeri). Kuutiomeduusan silmiä on neljä sarjaa, joissa kussakin on kuusi silmää. Kuuden silmän ryhmästä on neljä yksinkertaisia valon aistimia, ja lisäksi kaksi kamerasilmää, joista ylemmässä on iiris. Kamerasilmissä on verkkokalvo ja linssi. Kuutiomeduusan silmä on kaukonäköinen ja näkee läheltä olevat kohteen epäterävänä. Sillä ei ole mutkikasta keskushermostoa, joka käsittelisi silmän tuottamaa kuvaa. Näin ollen tutkijat olettavat, että kuutiomeduusan melko yksinkertainen hermostoverkko käsittelisi pitkälle kehittyneestä silmästä tulevaa tietoa.
Silmän evoluutiota koskevat matemaattiset laskelmat

Silmän evoluutiota ovat Lundin yliopiston tutkijat tutkineet laskemalla tietokoneella silmän muodonmuutosta silmätyypistä toiseen[11][12]. Laskelmien pohjana on eliöillä havaittu litteä pigmenttisilmä, kuppisilmä, neulanreikäsilmä ja niin edelleen.
Dan Nilsson väittää laskelmiinsa nojaten, että silmän kehitys litteästä valoa aistivasta levystä veisi noin 350000 sukupolvea, mutta varmaa tämä aikamäärä ei liene, koska se perustuu esiasetettuihin oletuksiin[13][14].
Katso myös
Tekoelämä
Lähteet

Aiheesta muualla

 Video about the model proposed by Zoologist Dan-Eric Nilsson
 Video from the National Center for Science Education on the evolution of the eye

Luokka: Evoluutio
Luokka: Silmät

Kuinka monta reseptoria on ihmisen silmässä?


Nikita Sergejevitš Hruštšov (, ; vanhentunut translitteraatio Hruštšev) (15. huhtikuuta (J: 3. huhtikuuta) 1894 Kalinovka, Kurskin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 11. syyskuuta 1971 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen poliitikko, kenraali ja kommunistisen puolueen pääsihteeri eli Neuvostoliiton tosiasiallinen johtaja 1953–1964. Hän saavutti Neuvostoliiton johtajuuden Josif Stalinin kuoleman jälkeisessä valtakamppailussa puolueen sisällä. Hän oli myös ministerineuvoston puheenjohtaja 1958–1964. Hruštšov oli etnisesti venäläinen, mutta hänellä oli lämmin suhde Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan.[1]
Nuoruus ja perhe
Nikita Hruštšov syntyi 15. huhtikuuta 1894 Kalinovkan kylässä, Kurskin kuvernementin alueella (nykyinen Kurskin alue). Vuonna 1908 hänen vanhempansa muuttivat Jusovkaan joka on nykyisen Ukrainan alueella. Kolme vuotta Hruštšov oli Bossen tehtaassa asentajaoppilaana ja työskenteli kaivoksissa. Vuoteen 1914 mennessä hän oli menestyvä ja hyvin palkattu metallityöläinen, oli nainut suhteellisen varakkaasta perheestä. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän tutustui ammattiyhdistysliikkeeseen ja bolševikkien vallankumouksen jälkeen hän liittyi Puna-armeijaan osallistuen sisällissodan taisteluihin.
Hän liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918 ja toimi sen eri tehtävissä Donbassissa ja Kiovassa. Sodasta sekavan nuoren Neuvosto-Venäjän kansa eli vuosia nälänhädässä, ja myös Hruštšovin ensimmäinen vaimo Galina kuoli nälkään. Lapset Leonid ja Julina jäivät isän yksinhuollettaviksi, kunnes hän 1924 meni naimisiin Nina Petrovnan kanssa.
Ukrainassa kommunistipuolueen johdossa oli Lazar Kaganovitš, joka oli Josif Stalinin tukija. Hän otti nuoren Hruštšovin huomaansa, jonka jälkeen hänen uransa lähti nousuun.
Vuonna 1929 Hruštšov lähti opiskelemaan Stalinin mukaan nimettyyn teollisuusakatemiaan Moskovassa. Hänestä tuli koulun puolueosaston johtaja, 1931 kahden Moskovan kaupunginosaneuvoston johtaja ja 1932 Moskovan puolueen toinen sihteeri ja 1934 puolueen Moskovan kaupungin komitean (gorkom) pääsihteeri. Moskovan puoluejohtajana Hruštšov lähetti osana Stalinin puhdistuksia 8500 "petturia" ammuttavaksi ja 33000 vankileireille. Vuonna 1934 hänestä tuli varajäsen kommunistisen puolueen keskuskomiteaan ja politbyroon jäseneksi hän nousi vuonna 1939.
Vuonna 1938 hänestä tuli Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean pääsihteeri. Hän pyysi Moskovasta lupaa vangita 30000. Vuosina 1938–1941 Hruštšov toimi Ukrainassa Stalinin ”varakuninkaana”, ja sai huomattavasti omaa toimintavaltaa tottelevaisuutensa ansiosta. Hän vietti runsaasti aikaa Ukrainassa ja näytti ja pyrki näyttämään ukrainalaiselta. Tämä rooli on voinut olla hänelle avuksi noustessaan hierarkiassa ylöspäin aikana, jolloin Stalinin puhdistukset koskettivat monia. Tapansa mukaan Stalin nöyryytti häntä, kuten muitakin käskyläisiään, muun muassa laittamalla hänet tanssimaan ukrainalaisia kansantansseja vieraille.
Hruštšovin poika Leonid katosi ja todennäköisesti kuoli 1943. Tämän tytär Julia jäi Hruštšovin hoitoon ja Hruštšov adoptoi hänet. Julia Hruštšova jäi 77-vuotiaana junan alle kesäkuussa 2017 ja kuoli.[2]
Toinen maailmansota
Vuonna 1939 Ukrainaan liitettiin Stalinin ja Hitlerin jakaman Puolan itäosat, jotka yhtenäistettiin muuhun Ukrainaan. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Hruštšov toimi kenraaliluutnantin arvoisena poliittisena upseerina. Tässä roolissaan hän loi suhteita Neuvostoliiton armeijan kenraaleihin kuten seuraajaansa Leonid Brežneviin, joka toimi samanarvoisena poliittisena upseerina.
Kesällä 1941 Hruštšov koordinoi omalla tasollaan paikallisena puoluejohtajana Ukrainan puolustusta. Katastrofaalisten Kiovan ja Harkovan antautumisten jälkeen hänet kutsuttiin Moskovaan. Hän palasi rintamalle Stalingradin taistelussa ja sen jälkeen hän toimi eteläisen rintaman johtavana poliittisena upseerina. Kiovan valtauksen jälkeen hän osallistui niiden ukrainalaisten likvidointiin, jotka olivat toimineet saksalaisten puolella.
Hruštšov työskenteli Ukrainassa aina vuoteen 1949 asti, maan uudelleenrakentamisen johdossa. Hän yritti saada Moskovasta avustusta sodan jälkeiseen vuoden 1946 nälänhätään, joka jälleen piinasi Ukrainaa.
Valtaannousu
Vuonna 1949 Stalin kutsui Hruštšovin Moskovaan vastapainoksi Georgi Malenkoville ja Lavrenti Berijalle. Vuosia Hruštšov vaikutti vähiten todennäköiseltä vanhenevan Stalinin seuraajaksi.
Kun Stalin kuoli 5. maaliskuuta 1953, alkoi Neuvostoliitossa vallan uusjako. Hruštšov toimi puolueen ensimmäisenä sihteerinä, ministerineuvoston puheenjohtajana (pääministerinä) toimi Georgi Malenkov ja korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi (presidentiksi) valittiin marsalkka Kliment Vorošilov. Malenkov luopui paikastaan puolueen sihteeristössä vallan jakamiseksi. Vjatšeslav Molotov oli edelleen ulkoministeri ja Berija sisäministeri ja salaisen poliisin päällikkö.
Presidiumissa alkoi kuitenkin pian valtataistelu. Berija vangittiin kesäkuussa ja teloitettiin pian. Pian vangittiin muitakin tiedustelupalvelun johtajia. Valtiollisen poliisin valtaa vähennettiin ja se alennettiin ministeriöstä komiteaksi (KGB). Malenkov astui alas helmikuussa 1955 syytettynä virheistä. Hän joutui sähkölaitosministeriksi. Pääministeriksi tuli marsalkka Nikolai Bulganin.

Hruštšov tuki puolueen jäsenistöön ja XX puoluekokous kutsuttiin koolle helmikuussa 1956. Puolueen keskuskomitean jäsenistöstä vaihdettiin puolet. Puoluekokouksen lopuksi Hruštšov arvosteli voimakkaasti Stalinia nelituntisessa puheessaan ”henkilökultista ja sen seurauksista”. Puhe esitteli termin ”henkilökultti”. Lehdistö ei julkaissut puhetta, mutta se luettiin puolueen johtaville jäsenille ja levisi pian kansan tietoon. Stalinismista luopuminen merkitsi käännekohtaa Neuvostoliiton historiassa. Puheen motiiveista on monenlaisia tulkintoja. Sitä on kiitelty rohkeaksi yritykseksi uudistaa Neuvostoliittoa. Samalla Hruštšov pönkitti omaa valtaansa ja hyökkäsi kilpailijoitaan vastaan.
Puhe johti monenlaisiin reaktioihin. Puheen vaikutuksesta kerrotaan useamman kokousedustajan pyörtyneen ja kahden tehneen itsemurhan. Stalingradissa ja Gruusiassa puhkesi mellakoita Stalinin häpäisyn jälkeen. Kiinan ja Neuvostoliiton suhteet ajautuivat välirikkoon ja vuoden 1956 kuluessa seurasi muitakin reaktioita, kuten Unkarin kansannousu. Molotovin mukaan Neuvostoliitolla ei ollut enää koskaan yhtä paljon ystäviä kuin ennen. Stalinin rikosten myöntämisen on arvioitu laittaneen liikkeelle prosessin, joka lopulta johti Neuvostoliiton hajoamiseen.
Hruštšovin ja Bulganinin palattua Suomesta kesäkuussa 1957 heidät yritettiin syrjäyttää. Presidiumi vaati ensimmäisen puoluesihteerin, Hruštšovin vaihtamista. Hän kutsui nopeasti koolle koko keskuskomitean ja teki yrityksen tyhjäksi. Malenkov, Kaganovitš ja Šepilov menettivät ministerin paikkansa. Heidän tilalleen keskuskomiteaan nousivat Leonid Brežnev ja ehdokasjäsen Aleksei Kosygin. Stalinin kuoltua kenraali Žukov oli noussut apulaispuolustusministeriksi (1953) ja sitten puolustusministeriksi (1955). Hän tuki Hruštšovia ”puolueen vastaisen ryhmän” hyökkäystä vastaan. Kesäkuussa 1957 Žukovista tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean täysjäsen. Lokakuussa 1957 Hruštšov kuitenkin vapautti hänet ministerin tehtävistä ja erotti keskuskomiteasta. Kun Hruštšov siirrettiin, Žukov palasi julkisuuteen vuonna 1964.
Hruštšov otti maaliskuussa 1958 myös ministerineuvoston puheenjohtajuuden Bulganinilta, jolloin hänellä oli sama valta-asema kuin Stalinilla sekä puolueen että valtion johdossa.
Talous
Talonpoikainen Hruštšov piti itseään maatalouden asiantuntijana. Hän käynnisti niin sanotun neitseellisen maan ohjelman, jonka puitteissa raivattiin valtava määrä viljelyalaa Kazakstanissa ja Siperiassa. Muutamassa vuodessa raivattiin 42 miljoonaa hehtaaria peltoalaa. Kazakstaniin perustettiin jättimäisiä kolhooseja, joiden keskikoko oli 100000 ha. Tuotanto nousikin, mutta jo vuoden 1963 kadon jälkeen jouduttiin turvautumaan viljan tuontiin, eikä maatalouden ongelmista päästy eroon.
Taloutta pyrittiin jälleen muutenkin keskittämään ja teollisuuteen perustettiin maanlaajuinen korkein suunnitteluneuvosto. Lisääntynyt byrokratia tosin leikkasi talouskasvua.
Erityisesti asuntojen rakentamiseen käytettiin voimavaroja. Massamainen asuntotuotanto tuotti valtavia määriä viisikerroksisia kerrostaloja ympäri koko Neuvostoliiton, taloja kutsutaan nimellä hruštšovka.(Tuolloin Neuvostoliitossa yleensä kuusikerroksisiin taloihin vaadittiin hissi.) Sanotaan Hruštšovin saaneen ajatuksen nähtyään vastaavanlaista asuntotuotantoa Pariisin vierailullaan. Asunnoissa oli suihku pienessä keittiössä ja ne olivat kevytrakenteisempia kuin Stalinin ajan asunnot, joissa seinäpaksuus on erittäin suuri. Armenian maanjäristyksessä joulukuussa 1988 Stalinin ajan talot pysyivät tämän vuoksi hruštšovkia paremmin pystyssä.
Vuonna 1961 puoluekokous julisti silloisen neuvostosukupolven tulevan elämään kommunismissa vuodesta 1980, jolloin ohjelman mukaan piti saavuttaa kommunismin aineellinen ja tekninen perusta. Neuvostoliiton yhteiskunnallista kehittymistä kuvaamaan otettiin käyttöön termi ”kehittynyt sosialismi”.
Kulttuuri
Hruštšovin puhetta seurasi niin sanottu suojasää. Kulttuuripolitiikkaa on luonnehdittu: ”kaksi askelta eteenpäin ja yksi taaksepäin.” Aleksandr Solženitsynin Ivan Denisovitšin päivä sai julkaisuluvan ja Dostojevski tuli jälleen sallituksi. Ivan Denisovitšin päivää seurasi vyöry samankaltaisia leirikuvauksia, jotka kuitenkin jätettiin julkaisematta.
Tieteessä sallittiin jälleen Stalinin aikana kielletyt tutkimusalat ja tiedemiehet saivat mahdollisuuden kansainvälisiin suhteisiin. Vuonna 1953 Neuvostoliitto oli räjäyttänyt ensimmäisen vetypommin. Avaruusaika alkoi vuonna 1957 Sputnik 1:n lennolla, jota seurasivat Laika-koiran lento, Gagarinin lento ja Kuun ”pimeän puolen” kuvaaminen avaruusluotaimella.
Ulkopolitiikka

Kapitalismin ja sosialismin taistelu siirtyi kolmanteen maailmaan eli kehitysmaihin. Hruštšov kannatti ”rauhanomaista rinnakkaiseloa”, mikä merkitsi luopumista maailmanvallankumouksesta tarvittaessa sotilaallisin keinoin. Kilpailu lännen kanssa jatkui aatteellisena ja taloudellisena.
Merkittävä muutos oli välien katkeaminen Kiinaan, joka ei hyväksynyt yhteistyötä porvarillisten valtioiden kanssa ja syytti Neuvostoliittoa revisionismista. Itä-Eurooppa pysyi tyytymättömänä. Jo kesällä 1953 panssarit kukistivat Itä-Saksan kansannousun ja 1956 Puolan Poznańissa syntyi levottomuuksia. Stalinin syrjäyttämä Władysław Gomułka nousi taas maan johtoon. Unkarissa johtoon nousi Imre Nagy, jonka uudistukset uhkasivat kommunistipuolueen yksinvaltaa ja vetää maan Varsovan liitosta. Varsovan liiton joukot valtasivat maan ja Imre Nagy vangittiin ja teloitettiin. Suezin kriisi vei Hruštšovin onneksi huomion pois Itä-Euroopasta.
Kesällä 1955 Bulganin ja Hruštšov tapasivat Yhdysvaltain presidentin Dwight D. Eisenhowerin Genevessä liennytyksen hengessä. Liittoutuneet olivat vain pari kuukautta aikaisemmin päättäneet Itävallan miehityksen. Vuonna 1955 Neuvostoliitto sopi myös välinsä Josip Broz Titon Jugoslavian kanssa. Neuvostoliitto esitti ulkomaalaisista sotilastukikohdista luopumista ja luopui hyvän tahdon eleenä Porkkalasta Suomessa. Syksyllä 1958 Suomen ja Neuvostoliiton suhteita kuitenkin häiritsi Hruštšovin yöpakkasiksi nimeämä kriisi, jossa Neuvostoliitto ei antanut hyväksyntäänsä Suomen uudelle hallitukselle
Vuonna 1959 Hruštšov vieraili ensimmäisenä neuvostojohtajana Yhdysvalloissa. Liennytyksen kuitenkin päätti Gary Powersin ohjaaman U-2-vakoilukoneen alasampuminen 1. toukokuuta 1960 Neuvostoliiton yllä. Pariisin kokouksen aikana 16. toukokuuta 1960 Hruštšov vaati Eisenhowerilta anteeksipyyntöä U-2-vakoilulennoista Neuvostoliiton yllä. Tapaus päätti konferenssin.
Elokuussa 1961 Hruštšovin ja Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn tuloksettoman tapaamisen jälkeen pystytettiin Berliinin muuri. Vuonna 1962 Hruštšov pyrki asettamaan ohjuksia Kuubaan, jonka johdosta Yhdysvallat oli johtaa maailman ydinsodan partaalle.
Syrjäyttäminen
Hruštšovin kilpailijat puolueessa syrjäyttivät hänet keskuskomitean tapaamisessa 14. lokakuuta 1964. Hänen syykseen luettiin muun muassa epäonnistumiset maataloudessa, suhteiden kärjistyminen Kiinan kanssa, Kuuban ohjuskriisin nöyryytys sekä itsevaltainen ja oikukas johtaminen.
Hruštšov kuoli Moskovassa 11. syyskuuta 1971 seitsemän vuoden kotiarestin jälkeen ja haudattiin Novodevitšin hautausmaalle Moskovassa ilman valtionpäämiehelle kuuluvia kunnianosoituksia. NKP:n pää-äänenkannattaja Pravda julkaisi kuolemasta pienen ilmoituksen ilman kuvaa.
Luonteenpiirteitä
Hruštšov tunnettiin humoristisena, maanläheisenä ja koreilemattomana miehenä. Hän puhui usein sanankääntein, jotka olivat vieraita politiikan ja diplomatian vakiintuneelle kielenkäytölle. Jo politbyroon rivijäsenenä hän hauskuutti väkeä eräällä diplomaattisella vastaanotolla esittelemällä itsensä ja Malenkovin: ”Minä olen raskas teollisuus, pam, pam! Ja Georgi tässä taas on kevyt teollisuus, piip, piip!”[3]
Hruštšovin ronskit lausunnot aiheuttivat myös väärinkäsityksiä ja jopa selkkauksia. Marraskuussa 1956 hän ilmoitti Puolan suurlähetystöön Moskovaan kokoontuneille lännen lähettiläille: ”Me hautaamme teidät”[4]. Ilmaisu ei niinkään uhannut ydinsodalla, kuten lännessä asia ymmärrettiin, vaan ilmaisi vain kannan että sosialismi voittaisi kapitalismin. Myöhemmin hän tarkensi sanomaansa ollessaan vierailulla Jugoslaviassa: ”emme hautaa teitä lapiolla, vaan teidän oma työväenluokkanne hautaa teidät.”[5].
Berliinin asemaa hän kuvaili: ”Berliini on ruoto Euroopan kurkussa” ja ”Berliini on lännen kivekset: jos niistä puristaa, saa lännen kirkumaan”[6]. YK:ssa hän uhosi että ”Neuvostoliiton asetehtaat sylkevät mannertenvälisiä ohjuksia kuin makkarakoneet nakkeja”.
Yhdysvaltain ensimmäisessä vientinäyttelyssä Moskovan Sokolnikissa 1959 Hruštšov kehuskeli Richard Nixonille, että Neuvostoliitto saavuttaa ja ohittaa Yhdysvallat. Viestin perillemenoa hän ryyditti lopettamalla: ”näytämme teille närhen munat!”[7]
Poliittiset vastustajat pitivät Hruštšovia sivistymättömänä moukkana, jolla oli tapa keskeyttää puhujat pilkatakseen heitä. Kuuluisin tapaus sattui YK:n kokouksessa 12. lokakuuta 1960, jolloin filippiiniläinen edustaja Lorenzo Sumulong kysyi Hruštšovilta miten tämä voi protestoida länsimaista kapitalistista imperialismia vastaan, kun Neuvostoliitto samaan aikaan piti Itä-Euroopan valtioita hallussaan. Hruštšov raivostui ja haukkui kokousedustajan ”imperialistien kätyriksi ja syljennuolijaksi”, otti kengän jalastaan aikoen lyödä sen pöytään[8]. Tapauksesta ei ilmeisesti ole olemassa alkuperäistä valokuvaa, vain jälkeenpäin tehtyjä manipulaatioita.
Lähteet

Kirjallisuutta
Adzubei, Aleksei: Pelon hinta. Suomentanut Eero Balk.  Helsinki: SN-Kirjat OY, 1988. ISBN 951-615-691-6
Crankshaw, Edward: Hruštšev. Suomentanut Seppo J. Loponen.  Helsinki: Otava, 1967.
Seppänen, Esa: Miekkailija vastaan tulivuori: Urho Kekkonen ja Nikita Hruštšev 1955-1964. Helsinki: Tammi, 2004. ISBN 951-31-2628-5
Talbott, Strobe: Hruštšev muistelee. Suomentanut Antti Nuuttila.  Helsinki: WSOY, 1971.
Citation error, replace with{{cite book| author = Taubman, William| title = Hruštšov. Mies ja hänen aikakautensa| location = Helsinki| publisher = Art house| year = 2007| version = (Khrushchev. The Man and His Era, 2003.) Suomentanut Matti Rosvall| id = ISBN 978-951-884-429-0}}
Aiheesta muualla

.

. CNN. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 (RIA Novosti) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Kansan Uutisten viikkolehti.

Luokka:Neuvostoliittolaiset ministerit
Luokka:Neuvostoliiton johtajat
Luokka:Sosialistisen työn sankarit
Luokka:Vuonna 1894 syntyneet
Luokka:Vuonna 1971 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit