Daimler Company Ltd, vuoteen 1910 asti Daimler Motor Company Ltd, oli brittiläinen ajoneuvoja valmistanut yhtiö. Liikemies Harry J. Lawson perusti yhtiön Lontooseen vuonna 1896. Myöhemmin pääkonttori ja ajoneuvojen valmistus siirtyivät Coventryyn, luoteis-Englantiin. Lawson hankki oikeudet Daimler-nimen käyttöön sekä Gottlieb Daimleriilta että Daimler-Motoren-Gesellschaftilta.
Vuonna 1960 Jaguar Cars osti kaikki Daimlerin osakkeet niiden silloiselta haltijalta Birmingham Small Arms Company Ltd:ltä (BSA). Vuonna 1961 esitelty Daimler DR450 oli viimeinen yhtiön omaa suunnittelua ollut malli, sen jälkeen mallit olivat Daimlerin ulkoisilla tunnuksilla varustettuja Jaguareja. Daimler on merkkinä edelleen Jaguar Land Rover Ltd:n omistuksessa. Sen emoyhtiö on Jaguar Land Rover Automotive PLC, jonka omistaa intialainen Tata Group.
Jaguar jakaa oikeudet "Daimler"-nimen käyttöön saksalaisen ajoneuvojen valmistajan Daimler AG:n kanssa. Jaguar teki vuonna 2007 sopimuksen, jonka mukaan saksalaisella sopimuskumppanilla on oikeus käyttää nimeä "Daimler" yhtiön ja sen tuotteiden yhteydessä. Näitä oikeuksia ei saksalaisilla aiemmin ollut. Sopimus ei rajoita Jaguarin oikeuksia valmistaa Daimler-nimisiä autoja.
Vuosina 2005–2007 Jaguar käytti Daimler-nimeä yhden ajoneuvonsa, Daimler Super Eightin yhteydessä.
Yhtiön alkutaival

Nimeä "Daimler" ovat käyttäneet kaksi toisistaan erillistä ajoneuvovalmistajaa. Molempien juuret ovat lähtöisin saman henkilön, saksalaisen insinöörin ja keksijän Gottlieb Daimlerin patenteista. Hän valmisti ensimmäisen nelipyöräisen, moottorikäyttöisen autonsa vuonna 1889.
Cannstatt
Saksalainen yhtiö, joka on lähtöisin Stuttgartin lähistöllä sijaitsevasta Cannstattista, oli perusta niille liiketoimille, joista ensin muodostui vuosina 1890–1926 toiminut Daimler-Motoren-Gesellschaft. Tämän jälkeen siitä tuli osa Daimler-Benz-yhtiötä, joka valmisti autoja Mercedes-Benz -nimellä, vuosina 1926–1998. Vuosina 1998–2007 yhtiön nimi oli DaimlerChrysler ja nykyisin Daimler AG. Yhtiö ei kuitenkaan ole vuoden 1908 jälkeen valmistanut yhtään ajoneuvoa "Daimler"-nimellä.[1]
Coventry

Britanniassa liiketoiminnan Daimlerin patenttien alaisilla tuotteilla aloitti insinööri ja liikemies Frederick Simms. Simmsin vanhemmat olivat englantilaista syntyperää, mutta hän oli syntynyt ja kasvanut Hampurissa. Näin saksalainen teknologia oli hänelle tuttua ja suhteet saksalaisiin insinööreihin ja tekniikan alan ihmisiin läheiset. Simms rakensi vuoden 1889 Bremenin messuille suunnittelemansa, ilmakaapelivaunun esittelyä, kun hän tutustui samaisessa näyttelyssä Daimlerin valmistamaan polttomoottorikäyttöiseen raitiovaunuun, joka teki häneen suuren vaikutuksen. Daimler, joka oli kiihkeä anglofiili, oli työskennellyt Englannissa syksystä 1861 kesään 1863, höyryvetureita valmistaneen Beyer, Peacock & Company -yhtiön palveluksessa ja piti Englantia teknisen kehityksen kehtona. Näin miehet, joiden elämänpiiri oli saksalais-englantilaisen kulttuurin värittämä ja kiinnostuksen kohteena lupaava tulevaisuuden tekniikka, ystävystyivät, huolimatta siitä että Simms oli lähes kolmekymmentä vuotta Daimleria nuorempi.[2][3]
Simms aloitti Daimlerin moottoreiden Britannian maahantuonnin vuonna 1890 ja ne esiteltiin aluksi vene- ja paikallismoottorikäyttöön. Sopimuksella joka on päivätty 18. helmikuuta vuonna 1891, hän sai oikeudet Daimlerin patenttien alaisten tuotteiden valmistukseen ja myyntiin Brittiläisen imperiumin alueella. Tätä tehtävää varten hän perusti heinäkuussa 1891 Lontooseen Simms & Co Consulting Engineers -yhtiön. Simms perusti toukokuussa 1893 Daimler Motor Syndicate Ltd:n, jonka alaisuuteen kaikki Daimleriin sidoksissa olleet toiminnot ja sopimukset siirrettiin.[4] Heinäkuussa 1895 hän aloitti Daimlerin moottoreita voimanlähteenään käyttävien Panhard & Levassor -autojen edustuksen Britanniassa. Simms pyysi ystävänsä Gottlieb Daimlerin uuteen yritykseen konsultoivaksi insinööriksi.
Samoihin aikoihin liikemies Harry J. Lawson oli tutkinut mahdollisuutta autojen kaupalliseen valmistamiseen ja hän hankki haltuunsa kaikki alaan liittyvät patentit, jotka vain kykeni. Vuonna 1895 hän osti Simmsiltä Daimler-moottoreiden valmistamisen patenttioikeudet sekä tämän yhtiön ja muutti Daimler Motor Syndicate Ltd:n British Motor -syndikaatiksi.[5] Lawson näki tulevaisuuden olevan moottorikäyttöisten vaunujen ja pääeste niiden kaupallisen myynnin kasvulle oli laki, joka määräsi ajoneuvon edessä kulkemaan henkilön punaista varoituslippua heiluttaen. Laki oli peräisin vuodelta 1865, ja se oli säädetty itseliikkuvien höyrykäyttöisten koneiden ihmisille ja hevosille aiheuttaman vaaran välttämiseksi. Lawson sai vaikutusvaltaisten suhteidensa ansiosta vaikutettua lakiasäätäviin elimiin ja vuonna 1896 ajoneuvojen suurimmaksi sallituksi nopeudeksi sallittiin 12 mailia tunnissa (n. 19km/h). Lakimuutoksen kunniaksi Lawson organisoi autoilla ajettavan Lontoo–Brighton-retkeilyajon (Emancipation Day drive), joka ajetaan edelleen vuosittain.[4]
Autojen valmistus alkaa
pienoiskuva|1897 Daimler 6hp "Shooting brake"
Lawson oli perustanut Great Horseless Carriage Company -nimisen yhtiön, joka oli itse asiassa British Motor -syndikaatin kulissiyhtiö, jonka alaisuuteen moottorialan patentteja kerättiin. Tarkoituksena oli, että yhtiön ja syndikaatin hallussa olisi kaikki tärkeimmät patentit siten, että Britanniassa ei valmistettaisi yhtään autoa, ilman että syndikaatti saisi siitä osinkoja. Simms alkoi etsiä sopivaa paikkaa autojen ja moottoreiden tuotannon aloittamiseksi ja löysi mielestään loistavan paikan tehtaalle Cheltenhamista, lounais-Englannista. Siellä olisi ollut tarvittavat konepajan työkalut ja työvoimaa tarjolla. Lawsonilla oli kuitenkin tiedossaan liikekumppaninsa omistuksessa ollut vanha kutomorakennus Coventryssä, luoteis-Englannissa ja Lawson sekä British Motor -syndikaatti sopivat kaupat Coventryn tehtaasta. Daimler Motor Companyn perustamisen ja tehtaan hankkimisen myötä lausuttiin brittiläisen autoteollisuuden syntysanat.[6]
Simmsillä oli ollut Panhard & Levassorin autojen edustukseen liittyvä ehto, jonka mukaan Daimler-Cannstatt saa jokaisesta Britanniassa myydystä autosta 10 prosentin komissiopalkkion.
Vuosi 1896 kului ainoastaan Panhardin ja Peugeotin autoja myyden. Cannstatt tuntui olevan kyvytön tai haluton toimittamaan tilattuja moottorien osia tai sopimuksen mukaisia piirustuksia. Vuoden aikana valmistui neljä koekappaletta, joista osan moottoreissa oli Coventryn tehtaan uudelleen suunnittelemia yksityiskohtia.
Ensimmäinen auto valmistui tehtaalta tammikuussa 1897 ja se oli varustettu Panhard-moottorilla. Ensimmäinen coventrylaisella Daimler-moottorilla varustettu auto valmistui maaliskuussa 1897. Vuoden puolivälin paikkeilla valmistustahti oli kolme omaa autoa viikossa. Näiden ohessa tehdas valmisti lisenssillä Léon Bollée-autoja.[7]
Ensimmäisen kahdeksan toimintakuukautensa aikana yhtiö valmisti 89 kappaletta valmiita ajoneuvoja. Simmsiä ei oltu nimetty uuden yhtiön johtajistoon, hänellä oli siellä ainoastaan konsultin paikka. Hän kuitenkin istui saksalaisen Daimler-Motoren-Gesellschaftin johtokunnassa. Vuonna 1897 Simms sanoutui irti Daimler Coventryn konsultintoimestaan, keskittyäkseen työhönsä Saksan Daimlerin johdossa. Myös Lawson irtisanoutui yhtiöstä saman vuoden aikana. Syyksi hän ilmoitti liiallisen työtaakan, mutta hänellä oli myös niskassaan huomattavia velkoja ja petossyytteitä, joista hän sai tuomion vuonna 1904.[6]
1897–1900

Alkuperäisen suunnitelman mukaan Coventryssa oli tarkoitus valmistaa autoja, joiden voimanlähde perustuisi Saksan Daimlerin moottoreihin. Sopimuksesta huolimatta Cannstattin tehdas oli vastahakoinen toimittamaan tarvittavia piirustuksia, joten Coventryssä purettiin muutama Panhardin moottori palasiksi ja niiden mukaan tehtiin tarvittavat piirustukset. Vaikka myös Panhardin moottorit olivat alkuperäiseen Daimler-moottoriin perustuvia, olivat ne saaneet osakseen jo paljon kehitystä. Myös Coventryssa valmistetut moottorit saivat osakseen parannuksia, alkuperäisiin verrattuna.
Vuonna 1898 Lawsonin omistama, Daimlerille koreja valmistanut Great Horseless Carriage Company joutui selvitystilaan ja siitä muodostettiin uusi yhtiö, Motor Manufacturing Company. Yhtiö perusti Daimlerilta vuokratuille maille konepajan ja alkoi omien moottoreiden ja alustojen valmistuksen. Samana vuonna alkuperäisen patentinhaltijan, Daimler Motor -syndikaatin jälkeen muodostetusta British Motor -syndikaatista tuli British Motor Company eli virallinen yhtiö. Yhtiö kävi kovaa kamppailua pitääkseen elinkelpoisina patentit, jotka Harry Lawson oli Simmsiltä ostanut ja lisensoinut Daimler Motor Companylle ja muille moottoreiden valmistajille. Ajonevo- ja moottoriteknologia eteni kuitenkin jättiharppauksin ja kalliit patentit vanhenivat nopeasti.[8]
Heinäkuussa 1899 tapahtui Britannian ensimmäinen raportoitu kuolemaan johtanut auto-onnettomuus. Kuljettaja eli koneenkäyttäjä ja hänen matkustajansa  menettivät henkensä, kun heidän ajoneuvonsa, 6HP Daimlerin, toinen takapyörä hajosi kappaleiksi ja kuljettaja menetti ajoneuvonsa hallinnan. Vuoden 1900 puolivälissä Simms ehdotti Daimler-Coventryn ja Daimler-Cannstattin fuusiota, mutta Daimler Motor Companyn johtokunta ei lämmennyt ajatukselle.[8]
1900-luvun alku

Simms oli yhdessä saksalaisen insinöörin ja keksijän, Robert Boschin kanssa, kehittänyt polttomoottorien sytyshetken tarkempaan asettamiseen suunnitellun matalajännitemagneeton. Coventryssa ei laitteesta ja sen toiminnasta oltu kovin vakuuttuneita, mutta se luvattiin ottaa testikäyttöön. Boschin matalajännitemagneetto ei saavuttanut moottorivalmistajien keskuudessa suurta suosiota, ja myös Daimler-Coventry hylkäsi sen. Yhtiön piirtäjänä toiminut insinööri E.W. Lewis oli kehittänyt oman, katkojan kärkiin perustuvan sytytyslaiteiston, joka asennettiin ensimmäisenä Iso-Britannian kuninkaalle, Edward VII:lle toimitettuun autoon. Lewis siirtyi myöhemmin Rover Companyn palvelukseen ja suunnitteli yhtiön ensimmäisen moottoripyörän ja ensimmäisiä autoja. Motor Manufacturing Company joka toimi Daimlerilta vuokratulla maalla oli taloudellisissa vaikeuksissa ja vuonna 1905 Daimler otti yhtiön haltuunsa. Tähän mennessä Daimler oli valmistanut autoja 8-, 12-, 16- ja 22-hevosvomaisilla moottoreilla, 6'6" sekä 7'6" (1981mm ja 2286mm) akselivälin alustoille. Vuonna 1906 tarjolla olevat moottoritehot kasvoivat lukemiin 28-, 30- ja 35-hevosvoimaa, moottorien iskutilavuuksien ollessa vastaavasti 6787cm³, 7247cm³ ja 8462cm³. Johtokunta hyväksyi myös 10,5 litran iskutilavuudella olleen, 50-hevosvoimaisen moottorin suunnitelmat. Aikakautena ennen sähköstartteja tällaisen moottorin kammella käyntiin pyöräyttäminen vaati koneenkäyttäjältä voimaa ja vankkaa rakennetta.[9]
Jäähdytinkenno
Vuodesta 1903 lähtien jäähdyttäjän kennon päätysäiliöiden nesteputket ja jäähdytinsiivekkeet ovat olleet Daimlerin näkyvä tunnusmerkki. Myöhemmin, kun jäähdytinkenno piilotettiin maskin taakse, suojaan vaurioilta, kennon nesteputkia imitoiva teema jäi Daimlerin designin tunnusomaiseksi piirteeksi. Jäähdyttimen päätysiivekkeet ovat selvästi nähtävillä vuoden 1903 Daimler Tonneauta esittävässä kuvassa.
Luistiventtiilimoottori

"Silent Knight"-moottorin ominaisuuksista viehättyneenä Daimlerin pääjohtaja otti yhteyttä amerikkalaiseen keksijään, Charles Knightiin, joka asettui kutsun myötä asumaan Coventryn lähistölle vuonna 1907. Daimler palkkasi liikemies, insinööri ja keksijä Frederick Lanchesterin konsultoimaan uuden Knight-moottorin valmistus- ja asennussovelluksia. Lanchesterin teknisiä innovaatioita on muun muassa moottorin värinöitä vaimentava ja vääntömomenttia parantava kampiakselin vauhtipyörä. Daimler osti moottorin valmistuksen Britannian Imperiumia koskevat oikeudet ja jakoi Euroopan oikeudet belgialaisen Société Anonyme Minerva Motorsin kanssa. Knight-luistiventiilimoottorien myötä Daimler pudotti lautasventtiileillä varustettujen moottoreiden valmistuksen täysin ohjelmastaan.[10]
Daimlerin luistiventtiili-moottorit olivat mekaanisilta käyntiääniltään hiljaisia, mutta haittana niillä oli korkea moottoriöljyn kulutus. Tästä aiheutui palavalta öljyltä tuoksuva, sininen pakokaasu. Oman aikansa moottoreiden käyttöominaisuuksissa äänettömyys painoi kuitenkin vaakakupissa enemmän kuin raskaat pakokaasupäästöt.
Daimler käytti luistiventtiilimoottoreita 1930-luvun puoliväiin. Ensimmäisenä lautasventtiileillä varustetun moottorin sai vuonna 1933 valmistajan alemman hintaluokan malli Fifteen.
BSA-fuusio vuonna 1910

Daimler Motor Companyn ja Birmingham Small Arms Company Ltd:n fuusion isänä toimi BSA:n silloinen hallituksen puheenjohtaja  Dudley Docker. Dockerin tarkoituksena oli saada vaikeuksissa rämpivä BSA:n autonvalmistus kannattavaksi Daimlerin tietotaidon ja varojen avulla. Hänen poikansa, Sir Bernard Docker, ja hänen järjestyksessä toinen vaimonsa, Lady Norah Docker, tulisivat näyttelemään merkittävää roolia Daimlerin värikkäässä historiassa.
Syyskuussa 1910 Daimler Motor Company Ltd:n osakkeenomistajat suostuivat järjestelyyn, jossa BSA maksoi Daimlerin kauppahinnan käteisellä sekä oman yritysryhmänsä osakkeilla. BSA oli näennäisen vakaa monialayhtiö, joka valmisti tuliaseita, autoja, polku- ja moottoripyöriä ja omisti monia metallinjalostusyhtiöitä. Daimlerin hallitus näki suuryhtiön vakaana selkänojana, koska Britannian hallituksen asettama hevosvoimavero kuritti nimenomaan Daimlerin kaltaisia, suurimoottoristen autojen valmistajia. Veron voimaantulon jälkeen Daimlerin myynti oli lähtenyt rajuun laskuun. Fuusiossa ei haettu mitään etuja päällekkäisyyksien karsimisella vaan BSA:n autonvalmistus vain yksinkertaisesti siirrettiin saman katon alle Daimlerin Coventryn tehtaille. Vuonna 1912 tehtaalla työskenteli 5000 henkilöä valmistaen vuodessa 1000 autoa. Tämä suhde kertoi sen, että hallinto ei kyennyt uudelleenorganisoimaan tuotantoa järkevällä tavalla.
Ensimmäinen maailmansota
Iso-Britannian aloitettua sotatoimet Euroopan mantereella vuonna 1914 myös Daimler siirtyi sotatuotantoon. Ajoneuvojen valmistuksen painopiste siirrettiin kuorma- ja linja-autojen valmistukseen. Lisäksi tuotantokapasiteettia nostettiin ja tehtaat alkoivat valmistaa moottoreita myös muille ajoneuvovalmistajille, tykinvetäjiin ja uuteen keksintöön, tankkiin. Lisäksi yhtiö valmisti lentokoneiden tähtimoottoreita ja kokonaisia lentokoneita sekä kenttätykkien kranaattien kuoria.[11]

Brittien Mark IV -tankki, jonka voimanlähteenä toimi Daimlerin 105hevosvoiman moottori
Yksi monista Daimlerin valmistamista lentokonemoottoreista, RAF 1 V8.
12-tuumaisia tykin kranaatin kuoria
Daimler-kuljetuskalustoa länsirintamalla
105-hevosvoimainen Daimler-Foster -tykinvetäjä

Sotien välinen aikakausi

pienoiskuva|1933 Daimler Fifteen drophead coupé

Suuren sodan päättyminen aiheutti autoteollisuudelle suuria vaikeuksia. Sotatuotannon päätyttyä tehtailla oli runsaasti tarpeetonta työvoimaa ja inflaatiosta johtuen vähän tilauksia. Euroopassa monarkioiden kaatuminen merkitsi korkealaatuisten autojen markkinoiden huomattavaa kaventumista. Daimlerille tilanne oli erittäin vaikea. Henkilöautojen myynti laski tasaisesti 1920-luvun kuluessa ja romahti 1927–1928, josta johtuen yhtiö ei maksanut lainkaan osinkoja vuosien 1929–1936 välisenä aikana. Luistiventtiilimoottori alkoi olla vanhentunut, samoin Daimlerin autojen valmistuksen toimintatavat. Mallisto oli suorastaan yliampuvan laaja, mikä aiheutti ylimääräisiä kuluja esimerkiksi materiaalihankinnoissa. Vuonna 1925 Daimlerin nimen alla oli seitsemän perusmallia ja BSA:n nimellä kuusi. Teknistä kehitystä toki tapahtui ja vuonna 1925 Daimlerin moottorit saivat toimintavarmuutta lisäävän sytytyksen kaksoisjärjestelmän ja nokka-akselin painevoitelun.[12]
Vuonna 1926 Associated Equipment Company (AEC) ja Daimler perustivat yhteisyrityksen nimeltä Associated Daimler Company (ADC). Yhtiön oli määrä valmistaa hyötyajoneuvojen alustoja, joissa voimanlähteenä olisi joko Daimlerin valmistama luistiventtiilimoottori tai AEC:n lautasventtiileillä varustettu. Yhteistyö ei päässyt edes kunnolla alkuun, kun yhtiö jo saman vuoden aikana purettiin. Daimlerille jäi oikeus ADC-nimeen. Samana vuonna esiteltiin ensimmäinen eurooppalainen autokäyttöön sovellettu V12-moottori, Daimler Double-Six.[12]
Vuonna 1929 yhtiö sulki oman korinvalmistusosastonsa ja siirsi autojen korituksen ulkopuolisille toimijoille. Vuonna 1930 esiteltiin uusi 30HP-malli, jonka moottorin karstanpoistoväli oli jopa 40000 mailia; aiemmin karstanpoisto oli suoritettu 8000 mailin välein tai jopa useammin.[12]
Vuonna 1930 Daimler luopui tytäryhtiöstään, Daimler Hire:sta, joka oli tarjonnut limousiineja kuljettajineen vuokrapalveluna. Suuren sodan jälkeen palvelukonseptiin oli liitetty lentotaksi-palvelu, joka asiakkaan tilauksen mukaan lensi haluttuihin kohteisiin Britaniassa ja manner-Euroopassa. Lisäksi yhtiö luopui osuuksistaan Singer Motorsissa mutta samaan aikaan siihen liitettiin BSA:n omistukseensa hankkima Lanchester Motor Company. Alkuun yhtiöt valmistivat autoja selkeästi eri merkeillä eri hinta- ja kokoluokkiin ja vain Lanchesterin suurimmat mallit nimettiin Daimlereiksi. 1930-luvun puolivälin paikkeilla nämä kaksi merkkiä kuitenkin jakoivat komponentteja keskenään ristiin ja esimerkiksi vuoden 1936 Lanchester 18 ja Daimler Light 20 eroavat toisistaan vain varusteiden ja maskin osalta.
Tällainen markkinointitapa oli saanut alkunsa jo BSA-autojen yhteydessä ja käytäntöä jatkettiin aina Lanchesterin ja BSA:n autojen valmistuksen loppuun. Jos Lanchesterin isoimmat mallit saivat nimen Daimler, toimi kuvio myös toisinpäin ja ison Daimlerin keulalla saattoi komeilla Lanchesterin maski. Daimler-yhtiön sarjauotantomallisto 1930-luvulla oli äärimmäisen sekava, tarjoten erilaisia kuusi- ja kahdeksansylinterisillä moottoreilla varustettuja autoja eri merkkisinä.
Vuonna 1933 oma koritehdas otettiin takaisin käyttöön koska Daimler ei ollut täysin tyytyväinen kaikkien korittajien laatuun. Vuoden 1933 aikana yhtiö valmisti 5000 kappaletta pientä Lanchester Ten-mallia, 1100 kappaletta keskiluokan Daimler Fifteen-mallia, 850 kappaletta kappaletta keskiluokan Lanchester Eighteen-mallia ja 150 kappaletta suuremmalla moottorilla varustettuja Daimler Twenty-malleja.[12]
Vuonna 1934 esieltiin Daimlerin Straight-Eight, joka oli moderni työntötankomoottori. Daimlerin linja-autojen valmistus oli ollut läpi 1930-luvun jatkuvassa kasvussa. Niitä valmistettiin yksi- ja kaksikerrosversioina ja voimanlähteenä niissä käytettiin Gardner-, AEC- ja Armstrong Saurer-dieselmoottoreita. Vuonna 1937 perustettiin uusi yhtiö, Daimler Transport Vehicles, valmistamaan sähköjohdinbusseja. Vuonna 1938 Daimler esitteli uuden "New Fifteen"-mallin joka jakoi alustansa ja korinsa Lanchester Roadrider -mallin kanssa. Vuonna 1939 esiteltiin 2,5 litraisella, 90 hevosvoimaisella moottorilla varustettu Daimler DB 18 Special Sports.[12]

1920 Daimler Type 45 all-weather-tourer
Kuningas Yrjö V:n 1923 Daimler 57hp 9.4 Litre Hooper Limousine
1925 Daimler 30hp limousine
1928 Daimler 35/120 Landaulette
1936 Daimler 32hp Straight Eight limousine
1936 Daimler Fifteen sports saloon Mulliner 4-light
1937 Daimler New Fifteen saloon 6-light
 1939 Daimler EL24 Limousine Windovers 6-light
1940 Daimler Eighteen 4-dr tourer

Nestekytkin ja puoliautomaattivaihteisto

Daimler tuli tunnetuksi voimansiirrossa käyttämistään Wilson-esivalintavaihteistosta sekä nestekytkimestä. Ne esiteltiin ensi kertaa, vuoden 1930 lopulla, Light Double-Six -uutuusmallin valinnaisena varusteena ja pian ne olivat käytösä kaikissa Daimlerin ajoneuvoissa, pienimmistä henkilöautoista kuorma- ja linja-autoihin. Tämä sovellus oli käytössä aina 1950-luvun puoliväliin asti, jolloin täysautomaattinen Borg-Warner tuli Daimlerin autojen vaihteistoksi. Lanchesterien automaattivaihteistoksi kaavailtiin myös Hobbs-vaihteistoa, mutta nämä suunnitelmat eivät toteutuneet.[13]
Toinen maailmansota

Britannian valmistautessa sotatoimiin hallitus pyysi Daimleria rakentamaan uusia tehtaita. Näin teollisuuden tuotantoa saataisiin nostettua, samalla kun tuotantolaitokset olisivat hajautettuna ja ilmapommitusten aiheuttamat vahingot olisivat mahdollisimman vähäiset. Vuonna 1939 Coventryssa aloitti toimintansa tehdas, joka valmisti Bristol Hercules -lentokonemoottoreita. Nykyisin tällä alueella toimii Jaguarien päätehdas. Vuonna 1938 Daimler teki sopimuksen nelivetoisen tiedusteluajoneuvon kehittämisestä. Ajoneuvon tulisi kyetä kiipeämään ja laskeutumaan 1:2 jyrkkyyden omaavia rinteitä ja kulkemaan sekä etu- että takaperin 60 mailin tuntinopeudella (96km/h). Daimler Dingo saatiin tuotantoon kolme kuukautta sen jälkeen, kun Britannia oli julistanut sodan Saksalle. Ajoneuvosta kehitettiin myös tykkitornilla varustettu raskaampi versio Daimler Armoured Car. Sodan aikana Daimler valmisti yli 6600 kevyttä tiedusteluajoneuvoa ja 2700 tykkitornilla varustettua panssariautoa. Näiden lisäksi yhtiö valmisti 50800 lentokonemoottoria sekä tarpeellisen määrän osia 9500 moottorin valmistamiseen, 14356 raskaan pommikoneen tykkitornia Browning-konekivääreineen, 74000 Bren-konekivääriä sekä lisäksi kaksikerrosbusseja, sotatarvikkeiden valmistusta ja toimituksia koordinoivan ministeriön tilausten mukaisesti. Tämän kaiken ohessa Daimler oli sodan loppuun mennessä saanut valmiiksi oman 8,6-litraisen dieselmoottorinsa suunnitelmat. Moottorilla oli tarkoitus kyetä 250000 mailia vastaavaan käyttötuntimäärään ennen kuin se olisi tarpeellista peruskunnostaa.[14]
Sodan jälkeen

Sodan päätyttyä autoteollisuuden oli käynnistettävä siviilituotantonsa sotaa edeltäneillä malleilla – vasta 1940-luvun lopulla valmistajat saivat markkinoille moderneja malleja. Uusi Lanchester 10 näytti samanlaiselta kuin kilpailijan malli, Ford Prefect, jonka koripellit tulivat samalta valmistajalta. Uutena mallina esiteltiin Eighteen, jossa käytettiin teräspulan takia runsaasti alumiinia. Malli oli jatkokehitetty ennen sotaa valmistetusta New Fifteen-mallista. Varustepuolella tapahtui hieman kehitystä. Isot DE27- ja DE 36-mallit olivat ensimmäiset sarjatuotantona valmistetut autot, jotka oli varustettu sähkötoimisilla lasinnostimilla.
Autokauppa kangerteli, koska ostajat odottivat väliaikaiseksi nimetyn, korotetun autoveron laskua. Vuonna 1951 esitellyn luksusmallin 3-litre Regencyn valmistus lopetettiin seuraavana vuonna vain 52 valmistuneen auton jälkeen. Yhtiö sinnitteli eteenpäin ja pudotti kaikkien malliensa hintoja saadakseen aikaan edes jollakin lailla riittävää myyntiä. Yhtiön henkilöstökulut olivat melkoiset, koska palkkalistoilla oli tuolloin yli 4000 henkilöä. BSA:n johtajana toisen maailmansodan alkuvuosista asti toiminut Sir Bernard Docker otti vastuulleen myös Daimlerin johtamisen vuonna 1953.
Helpotusta Britannian autoteollisuuden ahdinkoon toi hallituksen ilmoitus autoveron poistamisesta huhtikuussa 1953. Daimler esitteli toukokuussa uuden, maltillisemman kokoisen Conquest-mallin. Conquest oli periaatteessa sama auto kuin nelisylinterinen Lanchester Fourteen / Leda LJ200, mutta kuusisylinterisellä moottorilla ja Daimlerin maskilla.[15]
BSA:n nimellä varustettujen autojen valmistus oli päättynyt toisen maailmansodan alkaessa, mutta Daimlerin ja Lanchesterin ongelmana oli edelleen liian monen mallin tarjonta. Mallisarjat olivat valmistusmäärältään pieniä ja lyhytikäisiä, joten niiden myyntiluvut jäivät alle kannattavuuden. Lisäksi Daimlerin autojen imago oli vanhanaikainen, mutta toki ylellinen. Autojen valmistus Lanchester-merkin alla lopetettiin vuonna 1954.
Bernard Dockerin puoliso, Lady Norah Docker kehotti miestään suunnittelemaan Daimlerin markkinnointistrategian täysin uusiksi. Lady Docker suunnitteli markkinointia tehostaakseen mallit, jotka olivat sodanjälkeisessä Britanniassa kuin toiselta planeetalta tulleita. Ne olivat aikansa brittiläisille, konservatiivisille aristokraateille aivan liian mauttomia, jopa rahvaanomaisia, mutta jotka designiltaan vetävät vertoja mille tahansa kuuluisalle custom-autolle.[16]
Lady Dockerin Daimlerit

1951 "Golden Daimler" touring limousine, 36 Straight-Eight (DE36)-alusta: Korin väri sametin musta. Kaikki perinteiset kiiltävät osat, kuten koristekapselit, maski, puskurit, ovien kahvat, pakoputken pää ja polttoainesäiliöbn korkki, olivat kullatut. Auton kyljissä oli noin 7000 kultaista tähteä. Istuin- ja kattoverhoilut olivat kultakirjailttua brokadi-kangasta. Auton varustukseen kuului mustaksi värjättyä krokotiilinnahkaa olevat matkalaukut, kullatuin metalliosin sekä mustan ja kullan yhdistelmää oleva teeastiasto.
1952 "Blue Clover" 2-ovinen coupé, 36 Straight-Eight (DE36)-alusta: Kaksisävyinen sininen, vaaleilla kyljillä, joihin on maalattu kultaisia neliapiloita. Nahkaverhoillut istuimet, tummansinisillä reunuksilla ja laventelin-sinisillä keskiosilla. Verhoilun tehosteena on siniseksi värjättyä liskonnahkaa, jolla myös ohjauspyörä ja takaosan taittuvat lisäistuimet on päällystetty. Varuustukseen kuului kaiverruksin koristellut lasisarja ja pullo sekä hopeinen teeastiastiasto. Vaseemmanpuoleisesta ovilokerosta löytyi manikyyrisetti, sinisessä liskonnahka-kotelossa. Kojeladan tavarahyllyltä löytyi hopeinen peili, kampa, vaateharja, kaksi hopeista purkkia sekä puuterirasia. Sivuikkunat olivat sähkötoimiset. Kattoikkuna oli lasinen.
1953 "Silver Flash" 2-ovinen coupé, Regency (DF300)-alusta: Sisäverhoilu punaiseksi värjättyä krokotiilinnahkaa.
1954 "Stardust" touring limousine, Regina (DF400)-alusta
1955 "Golden Zebra" 2-ovinen coupé, DK400-alusta: Kullatuilla korin kiilto-osilla ja seeprannahkaisella verhoilulla.
Britit eivät oikein lämmenneet tällaisille autoille, jotka Atlantin toisella puolella olisivat, saadun julkisuuden myötä, täyttäneet myös tilauskirjat. Julkisuutta autot toki Britanniassakin saivat, mutta eivät välttämättä toivotunlaista. Kun saman aikaan Lady Docker oli lehdistön hampaissa, loisteliaan elämäntapansa ansiosta ja verottajan tutkimuksien kohteena, kirjattuaan Monte Carlon kasinokulujaan yhtiön tileihin, alkoi yhtiön johtokunnassa olevien pankkiirien mitta olla täysi, ja Dockerit saivat lähteä.[16]

1946 36 Hooper touring limousine
1947 18 saloon, 2522cm³
1948 36 Hooper all-weather tourer
 1951 18 Hooper Empress drophead coupé
1951 Consort 6-light saloon, 2522cm³
1952 Regency, Hooper Empress II saloon
1952 Special Sports, Barker drophead coupé
DR450 Majestic Major 4½-litre V8 limousine
1955 One-O-Four saloon
1955 Conquest saloon, 2433cm³
1957 Sportsman
3348cm³ sports saloon
1957 DK400 4½-litre 6-syl., Hooper limousine
1960 Majestic 3,8-litre saloon
1961 Majestic Major V8 saloon

Muutosten aikakausi
Vuonna 1954 Daimler esitteli vuosikymmenien tauon jälkeen urheilullisemman malliston, Conquest DJ250-sarjan. Lanchesterin oli tarkoitus aloittaa 1,6-litraisella moottorilla varustetun Spriten valmistus. Voimansiirto oli aikomus toteuttaa Hobbsin Mechamatic-automaattivaihteistolla, nestekytkimen sijaan, mutta teknisiä ongelmia kasautui niin paljon, että jo 15:n valmistuneen Spriten jälkeen hanke hylättiin ja Lanchesterien valmistus lopetettiin. Vuonna 1955 Daimler esitteli Regencyyn perustuvan, 137 hevosvoimaisen, One-O-Four DF310 -mallin, joka saavutti sadan mailin tuntinopeuden. Jack Sangster, joka oli myynyt moottoripyöriä valmistaneet yhtiönsä, Ariel Motorcyclesin ja Triumph Engineering Co Ltd:n BSA:lle vuonna 1951, siirtyi Bernard Dockerin paikalle Daimler Companyn johtoon vuonna 1956. Vuonna 1957 nestekytkimen käyttö Daimlerin henkilöautoissa lopetettiin ja yhtiö siirtyi käytämään täysautomaattisia vaihteistoja. Hyötyajoneuvojen tuotannossa nestekytkin pysyi edelleen voimalinjan rakenteena. Viimeinen nestekytkimellä varustettu henkilöautomalli oli DK400.[15]
Daimler V8-moottorit

Daimlerin henkilöautoyksikköön kuului 1950-luvun loppupuoliskolla Daimlerin henkilöautot, Lontoon takseja valmistanut Carbodies sekä Ariel-, Triumph- ja BSA-moottoripyörät. Tämän yksikön johtoon Sangster nimitti luottomiehensä Edward Turnerin. Moottoripyörien suunnittelijana toiminut Turner oli kuulunut jo Triumph Engineering Co:n johtajistoon ja hän suunnitteli Daimlerille kevyet, hemi-kantiset, 2,5- ja 4,5-litraiset Daimler V8-moottorit. Pienempi moottoreista otettiin käyttöön 2+2-paikkaisen urheilumalli Dart / SP250:n voimanlähteenä ja suurempi Majestic Major DQ450-mallin moottorina.[17]
Daimlerin V8-moottorit olivat käytössä aina British Leyland Motor Corporation Ltd:n muodostamisen alkuaikoihin asti. Isompi moottoreista pudotettiin pois valmistuksesta vuonna 1968 ja pienempi vuotta myöhemmin.
Jaguar-aikakausi 1960–1966

pienoiskuva|1969 Daimler Sovereign, Jaguarin 4,2 rivikuutosella
Vuonna 1959 esitellyt uutuusmallit eivät tehneet kauppaa odotetunlaisesti. Majestic Major -mallia, joka oli Britannian markkinoiden nopein kuusipaikkainen auto, ei kyseisenä vuonna myyty yhtä ainoaa ja rivakkaa lasikuitukorista Dart/SP250-malliakin vain 110 kappaletta. Daimlerin kohtalo näytti jo melkein sinetöidyltä, mutta vuonna 1960 Daimlerin johtaja Jack Sangster sekä Jaguarin johtaja Sir William Lyons saivat neuvoteltua sopimuksen, jolla Daimler Companyn työkalut, tuotantolaitokset sekä nimi siirrettiin Jaguar Carsin omistukseen. Ensimmäinen fuusion myötä syntynyt Daimler oli vuonna 1962 esitelty 2.5 V8, jossa Jaguar MK II:n koriin oli istutettu Daimlerin V8-moottori. Tästä mallista tuli kaikkien aikojen myydyin Daimler ja se peittosi suosiossa samaa koria käyttäneen, 2,4 litran rivikuutosella varustetun Jaguarin.[18]
Daimler SP250 pysyi tuotannossa vuoteen 1964 ja Majestic Major vuoteen 1968. Molempien voimanlähteenä oli Daimlerin V8-moottori. Vuonna 1961 esiteltiin Daimler DR450, joka oli Majestic Majorista kehitetty limousine-versio, pidemmällä alustalla ja korkeammalla korilla. Nämä mallit olivat viimeiset, jotka olivat puhtaasti Daimlerin omaa suunnittelua. DR450:n seuraajaksi vuonna 1968 esitelty Daimler DS420 oli raskaalla kädellä modifioitu Jaguar 420G.
British Leyland -aikakausi
pienoiskuva|1988 Daimler Six 3,8
Vuonna 1966 tehdyssä fuusiossa Jaguar Cars myytiin British Motor Corporation Ltd:lle ja tämän tuloksena syntyi autonvalmistuksen suuryhtiö British Motor Holdings. Vuonna 1968 BMH yhdistyi Leyland Motors Ltd:n kanssa ja tuloksena oli jättimäinen British Leyland Motor Corporation.
Sovereign
Vuonna 1966 Jaguar esitteli S-Type:lle sukua olleen 420:n,, jonka ylellisemmin varustettu versio oli Daimler Sovereign. Malli oli valmistuksessa vuosien 1966–1969 ajan. Daimler Sovereign oli mallinimenä käytössä vuosina 1966–1983. Jaguar 420:n valmistuksen loputtua Daimler Sovereign XJ6 oli Jaguar XJ-malleihin perustuva. Kehitysversiot ja valmistusvuodet olivat vastaavat kuin Jaguarilla: Series I 1968–1972, Series II 1973–1979. Series III oli Jaguarista poiketen tuotannossa vain  vuosina 1979–1983 (Jaguar 1979-1992). Sovereign-mallinimi annettiin tällöin Jaguarin käyttöön ja huippumalli oli yksinkertaisesti nimeltään Daimler. Joillain markkina-alueilla ei käytetty laisinkaan Daimler-nimeä, vaan autot olivat nimeltään joko Vanden Plas tai Jaguar Vanden Plas. Jaguarin XJ40-mallin myötä kuutoskoneinen Daimler oli nimeltään Six.
Double-Six
Vuodesta 1972 Jaguarin 5,3 litran V12-moottori tuli tarjolle XJ-sarjan voimanlähteeksi, ja Daimler otti oman versionsa nimeksi perinteikkään, vuosina 1926–1938 käytössä olleen Double-Sixin. Tämä mallinimi oli käytössä Series III:n valmistuksen loppumiseen asti, vuoteen 1992. Jaguarin esiteltyä XJ40-mallista version XJ81, jonka keulalle mahtui 6 litran V12-moottori, tehtiin myös tästä mallista Daimler Double-Six-versio, joka oli tuotannossa 1993–1994. XJ:n tavoin myös Daimler sai kevyen kasvojenkohotuksen ja mallikoodin X305 vuonna 1994. mallin valmistus jatkui vuoteen 1997 asti, jolloin V12-moottori pudotettiin pois valikoimasta.
Ford-aikakausi

Vuonna 1982, British Leylandin lopullisen pilkkomisen yhteydessä, Jaguarin ja Daimlerin valmistus siirtyi Jaguar Car Holdings -yhtiölle. Vuonna 1984 Jaguar Car Holdings -yksiköstä muodostettiin Jaguar Cars -yhtiö, joka listattiin pörssiin. Sen omistajaksi tuli 1989 Ford Motor Company. Vuonna 1992 Daimler (Ford) lopetti DS420 Limousinen valmistuksen.
Daimler pysyi edelleen Jaguarin lippulaivana kaikkialla muualla, paitsi Yhdysvaltain markkinoilla, jossa auton nimi oli "XJ Vanden Plas". Daimler-nimen käytöstä Yhdysvaltain markkinoilla oli luovuttu jo vuonna 1967.
Century

Daimlerin 100-vuotista taivalta ajoneuvojen valmistajana juhlistettiin vuonna 1996, valmistamalla 100:n kappaleen sarja Double Six- ja 100:n kappaleen sarja rivikuutosella varustettuja "Century"-erikoisversioita.

Daimler Super V8

Vuosi 1997 oli kuusisylinteristen moottorien viimeinen. Ne korvattiin Jaguarin esittelemällä V8-moottorilla ja auton mallinimeksi tuli tällöin Mark II XJ. Double Sixin korvaajaksi tuli mekaanisella ahtimella varustettu Super V8.

Daimler Super Eight
Vuonna 2005 esiteltiin uusi Daimler Super Eight, joka pohjautui Jaguar XJ (X350)-malliin. Alumiinikorinen malli oli varustettu mekaanisesti ahdetulla, 4,2 litran V8-moottorilla, joka tuotti tehoa  291kW (396hv), suurimman vääntömomentin ollessa 533Nm. Malli oli tuotannossa Daimler-nimisenä vuoteen 2007.

Daimler Super Eight
Vuonna 2005 esiteltiin uusi Daimler Super Eight, joka pohjautui Jaguar XJ (X350)-malliin. Alumiinikorinen malli oli varustettu mekaanisesti ahdetulla, 4,2 litran V8-moottorilla, joka tuotti tehoa  291kW (396hv), suurimman vääntömomentin ollessa 533Nm. Malli oli tuotannossa Daimler-nimisenä vuoteen 2007.[19]
Tata Motors
Marraskuun 25. päivänä, vuonna 2008 julkistettiin virallisesti tieto, että intialainen monialayhtiö Tata Group ja sen ajoneuvoja valmistava tytäryhtiö Tata Motors on ostanut Jaguarin, Daimlerin ja Lanchesterin nimi- ja valmistusoikeudet. Tätä artikkelia kirjoitettaessa, vuonna marraskuussa 2015, Daimler- ja Lanchester-merkkien alla ei valmisteta ajoneuvoja. Saksalainen Daimler AG omisti Tata Motorsista 5,34 prosenttia 2010 vuoteen asti.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Brittiläiset yritykset
*

Milloin Jaguar F-Typeä on aloitettu valmistamaan?


Normandian maihinnousu oli läntisten liittoutuneiden armeijoiden Pohjois-Ranskaan tekemä suuri maihinnousu toisessa maailmansodassa vuonna 1944. Sitä kutsuttiin nimellä Operation Overlord. Natsi-Saksa oli miehittänyt tuolloin Ranskan ja menetti alueitaan itärintamalla. Liittoutuneet pyrkivät avaamaan uuden rintaman Saksaa vastaan. Saksalaiset olivat rakentaneet pitkää "Atlantin valliksi" kutsututtua puolustusketjua jo vuodesta 1940. Saksassa tiedettiin, että maihinnousu tulisi, muttei sen tarkkaa aikaa ja paikkaa. Iso-Britannian sotilas- ja tiedusteluviranomaiset harhauttivat saksalaiset uskomaan, että maihinnousu tapahtuisi Calaisin lähellä. Liittoutuneet pommittivat Pohjois-Ranskaa kuukausia ennen maihinnousua ja pudottivat laskuvarjojoukkoja joihinkin kohtiin jo yöllä. Pari tuntia ennen hyökkäystä laivatykistö ja pommikoneet alkoivat moukaroida Atlantin vallin asemia. Aamulla 6. kesäkuuta kello 6:30 1944 koitti D-Day:ksi kutsuttu hetki, jolloin liittoutuneiden maihinnousualukset rantautuivat Normandiaan monessa eri kohtaa[1]. Yhdysvaltain, Iso-Britannian, Kanadan ja Vapaan Ranskan armeijat onnistuivat siirtämään jo ensimmäisen hyökkäyspäivän aikana noin 150000 miestä erillisiin sillanpäihin. Saksalaiset viivyttelivät apujoukkojen siirrossa 12 tuntia. Suuria tappioita tuli liittoutuneille kahdella kaistaleella, Juno Beachilla ja Omaha Beachilla. Liittoutuneet kykenivät yhdistämään sillanpään eri asemat 13. kesäkuuta. Sitten hyökkäys juuttui pitkäksi aikaa lähes paikoilleen saksalaisten ankaran vastarinnan ja rikkonaisen maaston takia. Mutta toisaalta saksalaisten voimat eivät riittäneet sillanpään tuhoamiseen. Saksalaisilla oli parempi panssari- ja tykistöaseistus ja taitoa torjua liittoutuneiden tankkeja, mutta mies-, tarvike- ja ammuspulaa. Saksan armeijan pääosa oli sidottu itärintamalle. Liittoutuneilla oli ilmaylivoima ja he saattoivat täydentää joukkojaan.
Normandian rintama alkoi liikkua vasta heinäkuun lopussa, kun Yhdysvaltain "operaatio Cobra" menestyi. Saksalaisten tuolloinen vastahyökkäys muuttui joukkopaoksi. Vasta elokuussa liittoutuneiden hyökkäykset etenivät kauas sisämaahan. Liittoutuneet vapauttivat Pariisin syyskuussa.  Vuodenvaihteessa saksalaiset yrittivät vastahyökkäystä Ardenneilla, mutta se hiipui hyvän alkumenestyksen jälkeen.
Maihinnousuun osallistui Yhdysvallat, joka oli liittynyt sotaan verrattain myöhään. Normandian maihinnousu on tapahtuma, jossa Yhdysvaltojen joukot tulivat Eurooppaan. Tapahtuma oli merkittävä sodan kulun kannalta, sillä natsi-Saksa oli tuleva joutumaan kahden rintaman sotaan eli sekä itärintamalla että länsirintamalla sodittiin samaan aikaan. Lännestä päin joukot etenivät kohti Berliiniä ja myöhemmin sota päättyi Berliinin valloittamiseen ja natsi-Saksan antautumiseen.
Tarkka ajoitus

Poliittisesti maihinnousua Länsi-Euroopan mantereelle oli ajanut Josif Stalin keventääkseen puna-armeijan tappioita jo vuodesta 1942 alkaen, mutta länsiliittoutuneet olivat torjuneet toiveet. Kun Teheranin konferenssissa oli sovittu maihinnoususta varsinainen ajoitus operaatiolle riippui säästä.
Operaation aloittamiselle kriittisenä reunaehtona oli oikea säätila, jota arvioivat niin brittiläiset kuin yhdysvaltalaisetkin meteorologit. Operaatiota suunniteltiin toukokuuksi tai kesäkuun alkupäiviksi. Ylipäällikkö Eisenhowerin päämeteorologina toimi skotlantilainen tohtori James Stagg, joka oli tehtäväänsä varten ylennetty Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien everstiksi. Sääennusteita laativan ryhmän ennusteiden toimivuuden kokeilemiseksi oli huhtikuusta 1944 alkaen sotilasjohdolle annettu maanantaisin kolmen vuorokauden sääennuste, jota verrattiin toteutuneeseen säähän.[2]
Maihinnousuun valmistautumiseksi tietoturvallisuuden vuoksi 17. huhtikuuta 1944 oli diplomaattista koskemattomuutta periaatteessa nauttiva ulkomaisten diplomaattien tietoliikenne alistettu sensuurille. Lisäksi britit suorittivat lukuisia hämäysoperaatiota, jotteivät saksalaiset olisi keskittäneet puolustustaan todennäköisimmille alueille, vaan jakaisivat voimansa. Hämäyksiä suunnitteli keskitetysti XX-komitea (), jonka aikaansaannoksia olivat muun muassa operaatio Fortitude.[3]
Operaatio suunniteltiin aloitettavaksi 2. kesäkuuta, mutta 1. kesäkuuta Scapa Flow’n sääasemien havaintojen mukaan Pohjois-Atlantille oli kehittymässä syviä matalapaineita. Sateinen ja pilvinen sää olisi voinut vaarantaa hyökkäyksen ensimmäisen aallon 130000 sotilaan ja toisen aallon 45000 sotilaan suunnitellut operaatiot, koska ilmatuen toimittaminen olisi ollut vaikeaa ja myös  merenkäynti olisi ollut haitaksi.[4]
Vaikuttavuus
Normandian maihinnousu on sotahistorian suurin meritse tapahtunut valtausoperaatio. Se alkoi aamuyöllä laskuvarjojoukkojen laskeutumisella, massiivisella pommituksella ja laivaston tykkitulella. Varhain aamulla alkoi maajoukkojen hyökkäys maihinnousualuksin.
Maihinnousua seurannut taistelu Normandiasta jatkui yli kaksi kuukautta, minkä aikana liittoutuneet varmistivat ja laajensivat sillanpääasemiaan ja murtautuivat niistä ulos. Taistelu päättyi Pariisin valtaukseen ja Chambois’n motin antautumiseen.
Normandian maihinnousun onnistumisen syynä pidetään merkittävää mies- ja materiaaliylivoimaa. Joukkoja kuljetettiin sillanpääasemiin suuria määriä D-Dayn jälkeen ja kesäkuun loppuun mennessä Normandiassa oli asemissa noin miljoona liittoutuneiden sotilasta – enimmäkseen yhdysvaltalaisia, brittejä ja kanadalaisia.
Operaation onnistuminen avasi Euroopan sotanäyttämölle toisen rintaman. Sen seurauksena Saksan sotavoimien oli siirrettävä itärintamalta ja Italian rintamilta joukkojaan Ranskaan muodostuneelle uudelle rintamalle. Operaation katsotaan nopeuttaneen Saksan kukistumista ja sitä pidetään yhtenä toisen maailmansodan tärkeimmistä taisteluista.
Tausta

Aina Saksan hyökkäyksestä Neuvostoliittoon vuonna 1941 (operaatio Barbarossa) lähtien puna-armeija oli hoitanut suurimman osan Saksan-vastaisen sodan taisteluista Manner-Euroopassa. Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt ja Britannian pääministeri Winston Churchill olivat luvanneet Josif Stalinille, että amerikkalaiset ja britit avaavat ”toisen rintaman” Eurooppaan helpottaakseen Neuvostoliiton sotaponnisteluja. Lupaus annettiin alun perin vuonna 1942 ja toistettiin 1943.
Välttääkseen ensimmäisen maailmansodan kokemukset suorasta hyökkäyksestä vihollisen joukkoja vastaan britit kannattivat ensin hyökkäystä Euroopan reuna-alueille, mutta Yhdysvaltain painostuksesta suunnitelma vaihdettiin suoraksi hyökkäykseksi kohti Ranskaa yli Englannin kanaalin. Kaksi suunnitelmaa tehtiin ennen Overlordia: Operation Sledgehammer vuoden 1942 maihinnousuksi ja Operation Roundup suurempaa hyökkäystä varten vuonna 1943. Jälkimmäinen suunnitelma jatkoi elämäänsä operaatio Overlordissa, tosin sen toteutusta lykättiin vuoteen 1944. SHAEF aloitti suunnittelutyön tammikuussa 1943.
Normandian maihinnousun suunnitelmaa varjostivat pitkään poliittiset kiistat ja liittoutuneiden keskinäinen omien etujen ajaminen. Ajoituksesta, komentorakenteesta ja paikasta oli paljon erimielisyyksiä. Koska länsiliittoutuneet eivät lupauksistaan huolimatta olleet avanneet toista rintamaa helpottamaan puna-armeijan sotaponnisteluita idässä, liittoutuneiden välille oli syntynyt paljon kitkaa. Stalin oli painostanut liittoutuneita jo vuodesta 1942 lähtien. Winston Churchill oli ollut tätä suunnitelmaa vastaan ja olisi käynnistänyt maihinnousun vasta, kun epäonnistumisen mahdollisuus olisi eliminoitu ja hyökkäykset suoritettu Italiassa ja Pohjois-Afrikassa. Churchill oli ollut päättämässä kohtalokkaasta Gallipolin maihinnoususta ensimmäisessä maailmansodassa Britannian meriministerinä ja oli myös siksi epäileväinen maihinnousun suhteen.
Amerikkalaiset arvostelivat Montgomeryn nimittämistä johtoon. Montgomeryllä itsellään oli vastaavasti ennakkoluuloja Eisenhowerin nimitystä kohtaan, koska tällä ei ollut juuri ollenkaan kenttäkokemusta. Hyökkäyksen aikana Montgomery ja Eisenhower toimivat kuitenkin hyvin yhteistyössä, heidän tunnetut ristiriitansa nousivat esiin vasta myöhemmin.
Normandia oli keskeinen logistinen ongelma. Ainoa käyttökelpoinen satama alueella oli Cherbourg ja saksalaiset olivat linnoittaneet sen huolellisesti. Komentorakenteen yläpäässä monet argumentoivat, että Pas-de-Calais olisi huomattavasti parempi maihinnousupaikka.
Poliittisesti Normandian maihinnousu synnytti jännittyneen tilanteen Ranskan valtionpäämieheksi pyrkineen eversti Charles de Gaullen ja vanhanaikaista imperialismia vastustaneen Franklin Rooseveltin kesken. Roosevelt ei mitenkään halunnut tukea de Gaullea pyrkimyksissä käyttää Normandian maihinnousua syynä tulla Ranskan autoritääriseksi valtionpäämieheksi ilman Ranskassa järjestettäviä vapaita vaaleja. Se, että Rooseveltin hallinto kieltäytyi antamasta de Gaullelle virallista tunnustusta tai tehdä siihen viittaavia toimia, jotta tämä olisi tunnustettu osapuoleksi brittien tapaan, aiheutti de Gaullen näkökulmasta tilanteen, jossa liittoutuneiden vapauttamaa Ranskaa olisi hallinnut brittien ja yhdysvaltalaisten vallitsema liittoutuneiden miehitettyjen alueiden sotilashallitus (englanniksi AMGOT - the allied military government of occupied territories) siksi, kunnes Ranska olisi kokonaan vapautettu ja vaalit kyettäisiin järjestämään.[5]
Maihinnousun tavoitteet
Ensimmäisen 40 päivän tavoitteet olivat:
Luoda sillanpääasema, johon kuuluisivat Caenin ja Cherbourgin kaupungit, etenkin Cherbourg, koska siellä sijaitsi syväsatama.
Murtautua eteenpäin sillanpääasemalta ja vapauttaa Bretagne ja sen Atlantin-puoleiset satamat ja edetä rintamalinjalle arviolta 200 kilometriä Pariisista lounaaseen, Le Havresta läpi Le Mansin Toursiin.
Kolmen kuukauden tavoite oli kontrolloida aluetta Loiren ja Seinen välissä.
Valmistelut
Maihinnousupaikan valinta
Maihinnousupaikan sijaintia rajoittivat suuresti liittoutuneiden hävittäjien toimintasäteet. Maantieteelliset seikat rajoittivat vaihtoehdot kahteen: Pas-de-Calais’hen ja Normandian rannikkoon. Doverinsalmen rannikolla sijaitseva Pas-de-Calais oli lyhyimmän matkan päässä Britteinsaarilta, rannikko oli siellä soveliain maihinnousulle ja etenemisreitti Saksaan suorin. Saksalaisten arveltiin kuitenkin ymmärtäneen samat seikat ja linnoittaneen alueen sen vuoksi parhaiten. Tämän takia maihinnousupaikaksi valittiin Normandia.
Suurelta osin kanadalaisten aiemmin suorittaman katastrofaalisen Dieppen maihinnousun opettamana liittoutuneet päättivät olla hyökkäämättä suoraan ranskalaiseen satamaan. Normandian leveään rintama-alueeseen rantautuminen mahdollisti samanaikaisen uhan kahdelle meritukikohdalle, Cherbourgille ja pohjoisemman Bretagnen rannikkotukikohdille, sekä hyökkäysreitin maitse Pariisiin ja kohti Saksan rajaa. Normandia oli vähemmän puolustettu rannikko ja odottamaton, mutta strateginen paikka, jota hyödyntämällä oli mahdollista sekoittaa ja hajaannuttaa puolustavia saksalaisia joukkoja.
Hyökkäyksessä käytettävät voimavarat

Joulukuussa 1943 liittoutuneiden siirtoarmeijan ylimmäksi komentajaksi nimettiin kenraali Dwight D. Eisenhower ja hän sai täten yleisvastuun liittoutuneiden Euroopan joukoista. Tammikuussa 1944 kenraali Bernard Montgomerysta tehtiin operationaalinen johtaja maihinnousun maajoukoille.
Tässä vaiheessa suunnitelma edellytti kolmen divisioonan maihinnousua ja kahden prikaatin pudotusta laskuvarjoin. Montgomery nosti joukkojen määrää viiteen mereltä tulevaan divisioonaan ja kolmeen ilmasta tulevaan. Yhteensä 47 divisioonaa olisi sidottuna Normandian taisteluun: 26 brittiläistä, kanadalaista ja muuta eurooppalaista divisioonaa sekä 21 amerikkalaista divisioonaa.
Operaatio Neptunus

Operaatio Neptunus () sisälsi Kanaalin ylityksen ja rantautumisen Normandian rannikolle. Operaatioon liittyivät operaatio Taxable, jossa kuninkaallisten ilmavoimien Avro Lancaster -pommikoneet pudottivat Cap d'Antiferissa alumiinisuikaleita kuvaamaan ilmahyökkäystä saksalaisten tutkille. Laivojen osalta hinattiin moottori- ja torpedoveneillä heijastinilmapalloja kuvaamaan laivojen Englannin kanaalin ylitystä Ranskaan. Operaatio Taxablen tapainen oli operaatio Glimmer, jossa Short Stirling -pommituskoneista pudoteltiin alumiinisuikaleita Boulognea vastapäätä.
Yli 6000 alusta olisi mukana invaasiossa amiraali Sir Bertram Ramsayn alaisuudessa – mukaan lukien vajaat 5000 maihinnousualusta, kuusi taistelulaivaa, neljä panssaritykkivenettä, kaksikymmentäkolme risteilijää, 104 hävittäjää sekä 152 saattoalusta.[6]
Ilmamarsalkka Sir Trafford Leigh-Malloryn alaisuudessa oli 12000 lentokonetta, jotka oli määrätty tukemaan maihinnousuja. Vahvuuteen kuului myös 1000 kuljetuskonetta kuljettamaan laskuvarjojoukkoja. Saksan joukkojen vastarinnan murtamiseen oli varattu 5000 tonnia pommeja.
Operaatio Cork

Operaatio Corkissa parannettiin maihinnousualusten ja niitä tukevien alusten selviämistä saksalaisten sukellusveneistä. Rannikkopalvelun 19. prikaati ja 9. prikaati hyökkäsivät pommikonein saksalaisten sukellusveneiden kimppuun niiden ollessa pinta-ajossa ja syöksymällä pyrkivät konekivääritulella estämään hätäsukellukset surmaamalla tai haavoittamalla kannella olevia saksalaisia merisotilaita, jotta upoksiin pommittaminen olisi ollut mahdollista. Operaatio Corkin kohteena oli neljäkymmentä saksalaista sukellusvenettä, joista 224. laivueen Ken Mooren ohjaamalla Liberator-pommikoneella upotettiin kaksi 22 minuutin kuluessa 7. kesäkuuta 1944.
Operaatio Fortitude

Saksalaiset pitivät Kanaalin kapeinta kohtaa, Pas-de-Calais’n ympäristöä todennäköisimpänä maihinnousukohtana, ja keskittivät puolustuksensa painopisteen alueelle. Harhauttaakseen saksalaiset uskomaan, että hyökkäys todella tulisi Pas-de-Calais’hen, liittoutuneet valmistelivat massiivisen harhautussuunnitelman nimeltä Operation Fortitude. Liittoutuneet loivat kokonaisen kuvitteellisen Ensimmäisen yhdysvaltalaisen armeijaryhmän tukikohtineen, valerakennuksineen, materiaalivarastoineen ja väärennettyine radioliikenteineen.
Vastapäätä Pas-de-Calais’ta Englannin kaakkoisrannikolle lavastettiin kulisseista maihinnousuarmeijan tukikohta-alue. Rannoille oli keräilty maihinnousuun sopivia matalia proomuja, joissa työskenneltiin jatkuvasti. Vilkas ajoneuvo- ja tavarajunaliikenne antoi kuvan armeijan varustamisesta. Lavasteeksi rakennetulla leirialueella parakki- ja telttakylissä liikkui ja harjoitteli jatkuvasti miehiä. Varastoalueelle oli koottu kulisseina rakennettuja tykkejä, ajoneuvoja ja ammuslaatikoita. Tosiasiassa parakit ja teltat olivat pääosin tyhjiä, niissä majaili vakituisesti vain noin pataljoonan verran miehiä, jotka ajoittain vaihtoivat päälleen eri univormuja antaakseen kuvan suuresta armeijasta. Katselmuksia varten paikalle haalittiin silloin tällöin kymmenisen tuhatta vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön Home Guardin kansalliskaartilaisia, lähinnä eläkeikäisiä tai rintamapalveluksesta vapautettuja miehiä, sekä sotainvalideja.
Saksalaiset olettivat myös, että kenraali George S. Patton johtaisi maihinnousua. Patton mainittiinkin armeijaryhmän komentajana ja hän matkusti eteläiseen Englantiin ikään kuin johtamaan armeijakuntaa.
Saksalaiset olivat lähettäneet laajan vakoiluverkoston eteläiseen Englantiin saadakseen tietoja maihinnousuvalmisteluista. Liittoutuneet olivat kuitenkin paljastaneet ja vanginneet agentit, ja lähettivät heidän nimissään viestejä, joiden mukaan hyökkäys tulisi todennäköisesti Pas-de-Calais’hen. Jotta harhautus pysyisi yllä mahdollisimman kauan, sitä jatkettiin, vaikka taistelut Normandiassa olivat alkaneet, tekemällä Pas-de-Calais’ssa häirintähyökkäyksiä tutka-asemia ja muita kohteita vastaan. Harhautussuunnitelman ansiosta saksalaiset odottivat maihinnousua Pas-de-Calais’hen vielä elokuussa ja olettivat, että hyökkäys Normandiaan on vain harhautus.
Erikoisvalmistelut

Erikoisempiin valmisteluihin kuuluivat liittoutuneiden erityisesti tätä hyökkäystä varten suunnitellut panssariajoneuvot. Näistä erikoisimpia oli Yhdysvalloissa kehitetty Sherman DouplexDrive (DD), jolla oli täysi uimakyky. Muita amerikkalaisten kehittelemiä pioneerivaunuja olivat miinanraivausvaunu Sherman Crab (rapu), Shermannin alustalle rakennettu siltapanssarivaunu. Lisäksi englantilaiset kehittelivät Churchill AVRE (Armoured Vehicle Royal Engineers), joka oli aikansa edistyksellisin pioneeripanssarivaunu. AVRE kyettiin varustamaan muun muassa sillalla, miinanraivauslaitteilla, puskuterällä, ”risukimpulla” sekä matolla (katso myös Hobart Funnies).
Suunnitelmaan kuului myös kahden keinotekoisen sataman (koodinimeltään Mulberry) rakentaminen, tavoitteena saada tärkeät tarvikkeet maihinnousujoukoille muutamina ensimmäisinä viikkoina ennen kuin syväsatamia saataisiin vallattua, sekä operaatio Pluto, joka sisälsi vedenalaisten polttoaineputkien rakentamisen Englannista maihinnousujoukoille.
Saksalaisten puolustusvalmistelut
Marraskuussa 1943, kun Adolf Hitler päätti, ettei maihinnousun uhka Ranskaan ollut enää sivuutettavissa, sotamarsalkka Erwin Rommel nimitettiin rannikkopuolustuksen tarkastajaksi ja myöhemmin johtamaan armeijaryhmä B:tä, johon kuuluivat pohjoisen Ranskan maajoukot. Rommel uskoi vakaasti, että ainoa mahdollisuus voittaa hyökkäys olisi panssarivaunuin tehtävä vastahyökkäys rannoille mahdollisimman aikaisin ja halusi ainakin jonkin verran panssareita sijoitettavan tarpeeksi lähelle rantoja valmiina vastahyökkäykseen. Eteen työnnetyn puolustuksen ajatus perustui siihen, että mikäli panssarivaunut olisivat strategisessa reservissä keskitettynä kaukana maihinnousurannikosta, niiden tuominen taistelualueelle tulisi mahdottomaksi siksi, että liittoutuneet ilmaylivoimallaan pyrkisivät estämään siirron, minkä vuoksi puolustus tulisi rakentaa etukäteen arvioidulle alueelle. Rommel oli Afrika Korpsissa tutustunut liittoutuneiden ilmaylivoimaan komentajana. Esikuntapaikakseen Rommel valitsi Rochefoucauldin herttuan kodin, La Roche-Guyonin linnan, alimmat kerrokset Val-d'Oisen departementissa. Rommelin näkökulmasta todennäköisin maihinnousualue oli Pas-de-Calais ja toiseksi todennäköisin Normandia. Rommel vaati puolustushaarojen yhdistämistä alueellisesti yhden operatiivisen sotilasjohdon alaisuuteen. Ilmavoimien ja laivaston alistaminen rannikon puolustuksen johdolle ei käynyt ilmailuministeri Herman Göringille eikä suuramiraali Karl Dönitzille.[7]
Rommelin auktoriteetti oli kuitenkin rajallinen, koska hän ei ollut läntisten saksalaisten joukkojen ylin komentaja, vaan se virka oli sotamarsalkka Gerd von Rundstedtilla. Von Rundstedt – jota tuki läntisten panssarijoukkojen komentaja Geyr von Schweppenberg, jota vastaavasti tuki Saksan panssarivoimien ylitarkastaja, kenraalieversti Heinz Guderian – suosi panssarien sijoittamista kauemmas sisämaahan niin, että vihollisen rintamalinja voitaisiin paikantaa ja sitten toteuttaa vastahyökkäys.

Operationaalinen väittely heijasti saksalaisten sodanjohtajien eriäviä kokemuksia. Von Runstedt ja Guderian olivat saaneet suurimman osan kokemuksestaan aikana, jolloin Luftwaffe kontrolloi taivasta, tai itärintaman laajoilla alueilla, joissa kummallakaan osapuolella ei ollut mahdollisuutta ilmaherruuden saavuttamiseen koko rintaman alueella.
Rommelin kokemukset olivat täysin erilaiset. Hän oli saanut havaita liittoutuneiden taktisten ilmavoimien tehokkuuden jo Afrikassa. Rundstedt ja Guderian eivät koskaan ajatelleet liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuutta suhteuttamalla sitä 1939–1941 Luftwaffeen – olihan Luftwaffen vahvuus vähentynyt huomattavasti Britannian taistelussa – ja lisäksi liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuus oli vielä moninkertainen tähän verrattuna. Rommel ymmärsi tämän, mutta muut komentajat eivät.
Ratkaistakseen kiistan Hitler jakoi kuusi pohjoisessa Ranskassa käytössä olevaa panssaridivisioonaa ja sijoitti niistä kolme suoraan Rommelin käyttöön. Kolme muuta sijoitettiin etäälle rannikosta, ja niitä ei voinut siirtää ilman Hitlerin sodanjohdon suoraa hyväksyntää.
Saksan ilmapuolustus rannikolla koostui vain 169 hävittäjästä, koska liittoutuneiden ilmahyökkäykset olivat tuhonneet Luftwaffen taisteluvoiman pohjoisen Ranskan lentokentillä. Tämän vuoksi Luftwaffen taistelulentojen lukumäärä oli 6. kesäkuuta kaksi lentoa.
Viime hetken valmistelut
Ennen taistelua liittoutuneet olivat tarkasti kartoittaneet ja testanneet maihinnousualueen, kiinnittäen erityistä huomiota Englannin kanaalin sääolosuhteisiin. Valaistus ja vuorovesi vaati ehdottomasti täysikuuta. D-Dayn alkuperäinen päivämäärä oli 5. kesäkuuta, mutta huono sää siirsi maihinnousua. 6. kesäkuuta sää oli vielä rajalla, mutta Eisenhower ei halunnut odottaa seuraavaan täysikuuhun. Tämä päätös auttoi yllättämään saksalaiset joukot valmistautumattomina, koska he eivät uskoneet maihinnousuun niin huonossa säässä. Rommelin poistuminen Ranskasta Saksaan hänen vaimonsa 50-vuotispäivien johdosta 4. kesäkuuta heikensi Saksan puolustusta Normandiassa.
Ryhmitykset
Liittoutuneet

Taistelusuunnitelman mukainen joukkojen ryhmitys maihinnousupäivänä:
Laskuvarjojoukot:
Brittiläinen 6. laskuvarjodivisioonan 3. laskuvarjoprikaatin 8. ja 9. laskuvarjopataljoona ja 1. kanadalainen laskuvarjopataljoona pudotetaan laskuvarjoin ja liitokonein itään Ornejoesta suojelemaan vasenta sivustaa.
Yhdysvaltain 101. laskuvarjodivisioona pudotetaan Viervillen ympärille.
Yhdysvaltain 82. laskuvarjodivisioona pudotetaan Sainte-Mère-Églisen läheisyyteen suojaamaan oikeaa sivustaa.
Maihinnousurannat idästä länteen, 21. armeijaryhmä:
Brittiläinen 2. armeija
Yhdysvaltalais-kanadalainen 1. erikoisjoukkoprikaatin 3., 4. ja 6. kommando sekä brittien merijalkaväen 45. kommando nousee maihin Ouistrehamissa Queen Red -sektorilla (läntisin). 4. kommandoa vahvistetaan ranskalaisilla 1. ja 8. komppanialla kansainvälisestä 10. kommandosta.
Sword beach, brittiläinen I armeijakunta:
Brittiläinen 3. jalkaväkidivisioona ja 27. panssariprikaati nousevat maihin Quistrehamista Lioniin.
Brittien kuninkaallisen merijalkaväen 41. kommando (osa merijalkaväen 4. erikoisjoukkoprikaatia yhdessä 46., 47. ja 48. kommandon kanssa) nousee maihin Sword-rannan oikeassa sivustassa.
Juno beach, brittiläinen I armeijakunta:
Kanadalainen 3. jalkaväkidivisioona, 2. panssariprikaati ja brittiläinen 48. kommando nousevat maihin St. Aubinista La Riviereen.
Merijalkaväen 46. kommando kiipeää ylös kallioita Ornen vasemmalla puolella ja tuhoaa tykkipatterin (patterin tulitus todettiin hyödyttömäksi, joten 46. kommando pidettiin merellä reservinä).
Gold beach, brittiläinen XXX armeijakunta:
Brittiläinen 50. divisioona ja 8. panssariprikaati nousevat maihin La Rivierestä Arromanchesiin.
Merijalkaväen 47. kommando nousee maihin läntisellä sivustalla.
Yhdysvaltain 1. armeija:
Omaha beach, Yhdysvaltain V armeijakunta:
Yhdysvaltain 1. ja 29. jalkaväkidivisioona nousevat maihin St. Hondrainistä Vierville sur Meriin.
Yhdysvaltain 2. Ranger-pataljoona valtaa Pointe du Hocin tykistöasemat.
Utah beach, Yhdysvaltain VII armeijakunta:
Yhdysvaltain 4. jalkaväkidivisioona nousee maihin Pouppevillen ja La Madeleinen ympärillä.
Myös Ranskan vastarintaliikkeen, Maquisien toiminta, voidaan lukea liittoutuneiden ryhmittymiseen, koska se auttoi häiritsemään saksalaisten joukkojensiirtoja ja viestiliikennettä.
SOE:n mukaan se oli yhteydessä Ranskan vastarintaliikkeen 137 radioasemaan ja että Ranskan vastarintaliikkeen kokonaisvahvuus oli keväällä 1944 noin 350000 jäsentä, joista 100000:lla oli tuliaseita ja 10000:lla enemmän ammuksia kuin mikä tarvittaisiin yhdeksi taistelupäiväksi. Vastarintaliike ei olisi kyennyt taistelemaan, mutta se tuki maihinnousua tuhotöillä ja tiedustelulla. Tuhotöiden tekemisessä oli keskeisellä sijalla Ranskan vastarintaliikkeen rautateiden vastarintaliike, Résistance-Fer, joka arvioi saksalaisten toimittamia joukkojensiirtoja divisioonan tarkkuudella sotilasjunien määrien perusteella. 12. SS-panssaridivisioona Hitlerjugend arvioitiin miltei täysvahvuiseksi sillä perusteella, että sen kuljetuksiin oli tarvittu 84 tavarajunaa.[8]
Tuhotoiminnan ansiosta raideliikenne seisahtui Bourgognessa ja Itä-Ranskassa Suur-Saksan valtakunnan rajalle saakka. Dijonin seudulla katkaistiin 37 rautatielinjaa. Vastatoimina Résistance-Ferin toiminnalle saksalaiset teloittivat Ranskan rautatieläisiä ja kolmetuhatta heistä lähetettiin Saksaan leireille. Saksalaiset joutuivat korvaamaan Ranskan rautatieläisten puutteen tuomalla 2500 saksalaista rautatieläistä Ranskan rautateille.[9] Rautateiden pommittaminen tai rautatien tuhoaminen pakotti panssarijoukot siirtymään maitse, joka lisäsi siirron polttoainekulutusta ja myös telaketjujen kulumista.
Osana taloudellista sodankäyntiä Yhdysvaltain 8. ilmavoimat pommittivat öljynpumppaamoja ja öljynjalostamoja, joilla aiheutettiin moottoroiduille joukoille polttoainepulaa.[10]
Vastarintaliikkeelle annettiin myös muita saksalaisia puolustajia haittaavia tehtäviä suoritettaviksi. Plan tortue (suomeksi suunnitelma kilpikonna) mukaan piti huoltoajoneuvojen käyttämille teille sirotella nastoja ja lasinsiruja, jotta sotilasajoneuvojen renkaat puhkesivat. Plan violetissa puolestaan kenraali Alphonse Antoinen suunnitelman mukaan PTT:n, posti-, lennätin- ja puhelinlaitoksen, henkilökunnan piti vahingoittaa maanalaisia tietoliikenneyhteyksiä saksalaisten vahingoksi, jotta heidän sotilaallinen tehokkuutensa vähenisi ja jotta he kaapeliyhteyksiä radioyhteyksillä korvatessaan joutuisivat alttiiksi liittoutuneiden signaalitiedustelulle ilmateitse.[10]
Saksalaiset

Saksalaiset olivat linnoittaneet ranta-alueen laajalti osana Atlantin vallin puolustusta. Tämä sai liittoutuneet siirtämään hyökkäyksensä ajankohtaa laskuveden aikaan. Ranta-aluetta vartioi 4 divisioonaa, joista ainoastaan yksi (352.) oli kokenut. Monet muut koostuivat saksalaisista, jotka eivät yleensä lääketieteellisistä syistä olleet kelvanneet vakinaispalvelukseen itärintamalle, sekä muista kansallisuuksista (pääasiassa venäläisistä), jotka olivat tarjoutuneet vapaaehtoisiksi taistelemaan saksalaisten puolella sotavankileirin sijaan. 21. panssaridivisioona vartioi Caenia, ja 12. SS-panssaridivisioona oli sijoitettu kaakkoon. Sen sotilaat oli suoraan värvätty Hitler-Jugendista 16-vuotiaina, ja se tulisi saamaan tulevassa taistelussa maineen sitkeänä taisteluyksikkönä. Jotkut Utah Beachin takana olevista alueista olivat saksalaisten toimesta tulvaveden peitossa laskuvarjohyökkäyksen varalta.
Joukot, rintamalohkot ja rintamasektorit

Alkuperäisissä operaatiokartoissa ovat alueiden nimet ovat Utah-alue, Omaha-alue, Gold-alue, Juno-alue ja Sword-alue, englanniksi Utah area, Omaha area, Gold area, Juno area ja Sword area. Kuitenkin lehdistössä ja sitten kirjallisuudessa alettiin käyttää nimitystä Utah-ranta, Omaha-ranta, Gold-ranta, Juno-ranta ja Sword-ranta, englanniksi Utah Beach, Omaha Beach, Gold Beach, Juno Beach ja Sword- Beach. Suomenkielisesti on käytetty usein rantojen englanninkielistä nimeä, mutta Jorma-Veikko Sappisen vuoden 2009 Antony Beevorin kirjan Normandia 1944 -käännöksessä nimien yleisnimiosa on suomeksi.
Liittoutuneiden hyökkäykset
Maahanlasku Caenin-Cabourgin seudulle
Liittouneista britit suorittivat maahanlaskun Horsa-liitolentokoneilla Orne- ja Dives-jokien väliselle alueelle Caenin, Troarnin, Cabourgin ja Quistrehamin väliselle alueelle Sword-rannan Montgomeryn komentamien joukkojen tulevalle vasemmalle sivustalle. Amfrevilleen maahanlaskettiin kuudes prikaati ja Bréville-les-Montsin lounaispuolelle viides laskuvarjoprikaati Hernouvilettestä Ranvilleen johtavan tien pohjoispuolelle. Brittien joukoissa taistellut kanadalainen yhdeksäs laskuvarjoprikaati maahanlaskettiin Varavillen luoteispuolelle ja kahdeksas laskuvarjoprikaati eteläisimmäksi Touffrévillen lounaispuolelle.[12]
Maahanlaskuun liittyi hämäysoperaatio Titanic, jossa kuninkaallisten ilmavoimien neljäkymmentä pommituslennostojen Lockheed Hudson -, Handley Page Halifax - ja Short Stirling -pommikonetta pudotti alumiinisuikaleita saksalaisten tutkien hämäämiseksi sekä vielä valelaskuvarjohyppääjiä. Valelaskuvarjohyppääjistä kaksisataa pudotettiin Carentanin eteläpuolelle, viisikymmentä Divesjoen itäpuolelle ja viisikymmentä Caenin lounaispuolelle. Koska valelaskuvarjohyppääjät maahan tultuaan räjähtivät ja syttyivät tuleen, saksalaiset kutsuivat niitä räjähdenukeiksi (saksaksi eine Explosivpuppe). Valelaskuvarjohyppääjien uskottavuuden lisäämiseksi SAS lähetti myös pieniä oikeita laskuvarjohyppääjiä aiheuttamaan lisää sekaannusta saksalaisten joukoissa.
Valelaskuvarjohyppääjien pudotusalueen äärirajojen pinta-ala oli suurempi kuin viidennen laskuvarjoprikaatin, kuudennen prikaatin ja seitsemännen, kahdeksannen ja kanadalaisen yhdeksännen laskuvarjoprikaatin maahanlaskualueen alue.
Pegasus-silta

6. brittiläinen laskuvarjodivisioona oli ensimmäinen joukko-osasto, joka aloitti toiminnan, kymmenen minuuttia yli keskiyön. Sen tavoitteena oli Orne-joen itäpuolinen alue. Laskuvarjodivisioonan ensimmäinen Halifax-pommituslentokoneilla ilmaan hinattu ja Horsa-liitolentokoneilla Cabourgin rantalomakeskuksen lähelle maahanlaskettu yksikkö oli majuri John Howardin johtama 2. pataljoonan D-komppania.
Sen kohteena oli Pegasus-silta ja muut maihinnousualueen itäisen sivustan jokien ylityspaikat, Orne-joen ja Caenin kanavan sillat sekä tämän lisäksi tykkipatteri Mervillessä. Tykit tuhottiin ja sillat vallattiin ja pidettiin, kunnes kommandot vapauttivat heidät tehtävästään myöhään 6. kesäkuuta. Caenin kanavan silta, Pegasus-silta. Pegasus-sillan valtaukseen käytettiin kahta joukkuetta, josta ensimmäisen joukkueenjohtaja luutnantti Den Brotheridge kaatui kaulaansa saamastaan haavasta joukkueen ennätettyä siltaa pitkin vastarannalle ja saksalaisten ryhdyttyä aktiivisesti ampumaan. Toista joukkuetta johti luutnantti Dennis Fox.
Ouistreham
4. kommandojoukko rantautui vapaan Ranskan joukkojen johtamana. Näitä joukkoja johti komentajakapteeni Philippe Kiefer. Noustuaan maihin joukot suuntasivat itään, sillä heillä oli erilliset kohteet Ouistrehamissa, ranskalaisilla bunkkeri ja Kasino ja briteillä kaksi patteria, jotka vartioivat rantaa. Bunkkeri osoittautui liian vahvaksi kommandojen PIAT-singoille, mutta Kasino vallattiin Centaur-panssarin avustuksella. Brittikommandot pääsivät molempien patterien luo, vain huomatakseen, että tykit oli siirretty pois. Jättäen loppusiivoukset jalkaväelle, kommandot vetäytyivät Ouistrehamista liittyäkseen muihin 1. erikoisjoukkoprikaatin joukkoihin, jotka etenivät sisämaahan liittyäkseen kuudenteen laskuvarjojoukkoon.
Osamaihinnousut rannoille

Sword Beach
Laivasto valmisteli hyökkäystä tykistötulella 30 minuutin ajan klo 6.45–7.15. Tulivalmistelun jälkeen hyökkäysjoukot rantautuivat Sword Beachille noin klo 7.20. 40:stä amfibiopanssariajoneuvosta 28 pääsi rannalle ja ne jatkoivat annettua tehtäväänsä. Operaation miestappiot olivat 630 henkeä.[13] Ranskan kommandojoukot jatkoivat matkaa kohti Ouisterhamin kaupunkia ja brittijoukot saivat kosketuksen 6. divisioonan maahanlaskujoukkoihin. He kuitenkin epäonnistuivat odotetussa etenemisessä ja olivat edenneet päivän loppuun mennessä noin 8 kilometriä. Asetettu tavoite Caen jäi kuitenkin edelleen saksalaisten käsiin.
Juno Beach

Kanadalaiset nousivat maihin aikataulustaan jäljessä, ja saivat siksi kärsiä nousuvedestä ja rannan miinoista. Tämän vuoksi menetettiin suurin osa ensimmäisen aallon kalustosta ja kärsittiin noin 50% tappiot. Coursellesissa käytiin kiivaita katutaisteluita sillanpäätä lähestyvää 12. SS-panssaridivisioonaa vastaan.
Junolla maihinnousseet kanadalaiset joukot joutuivat kohtaamaan vahvat saksalaiset joukot. Saksalaisilla oli 11 raskasta 155mm tykkipatteria, yhdeksän keskiraskasta 75mm tykkipatteria, sekä konekivääripesäkkeitä, bunkkereita ja muita betonivarustuksia ja kaksi kertaa Omaha Beachin merivallin korkuinen este.
Esteistä huolimatta kanadalaiset olivat edenneet rannalta ja aloittivat etenemisensä sisämaahan. 6. kanadalainen panssarirykmentti eli 1. husaarirykmentti oli ainoa liittoutuneiden yksikkö, joka saavutti 6. päivän tavoitteensa ylittäessään Caen—Beyeux -moottoritien 15km sisämaassa.
D-Dayn loppuun mennessä 14000 kanadalaista oli onnistuneesti rantautunut ja 3. kanadalainen divisioona oli tunkeutunut syvemmälle Ranskaan kuin mikään muu liittoutuneiden joukko, kohdaten Omahaa lukuun ottamatta kovinta vastarintaa. Ensimmäinen saksalaisten vastahyökkäys maihinnousua kohti kohdistui Sword ja Juno Beachien väliin ja kanadalaiset sinnittelivät useiden 12. SS-panssaridivisioonan rankkojen vastahyökkäysten armoilla 7. ja 8. kesäkuuta. Junon kokonaistappiot olivat 875 miestä.[13]
Gold Beach
Goldilla tappiot olivat 400 miestä.[13] Osasyy oli se että uivien Sherman-amfibiopanssareiden saapuminen viivästyi. Saksalaiset olivat linnoittaneet vahvasti rannalla olevan kylän ja tappioita kärsittiin siitä huolimatta, että laivasto tuhosi osan asemista sulkutulellaan. 50. divisioona kuitenkin voitti vaikeutensa ja eteni Bayeux’n-Caenin tielle päivän loppuun mennessä. Kukaan ei päässyt lähemmäksi tavoitteitaan.
Laivaston tulivalmistelu alkoi klo 5.10 risteilijä HMS Orionin ampuessa ensimmäiset laukaukset. Saksalaisten 155mm patteri vastasi tuleen mutta se hiljennettiin täysosumalla klo 8.45. Joukot nousivat maihin klo 7.25 alkaen. Päivän päättyessä lähes 25000 sotilasta oli noussut tällä rannikkokaistaleella maihin.
47. kommando oli viimeinen brittien kommando, joka nousi maihin. Sen tehtävänä oli edetä sisämaahan ja sitten kääntyä länteen ja suorittaa 16km:n marssi läpi vihollisen alueen hyökätäkseen rannikkosatamaan Port en Bessinissä. Tämä pieni satama oli hyvin kalkkikivikallioiden suojassa.
Omaha Beach

Omaha Beachillä Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioona kärsi suuret miestappiot eikä edennyt kauas ensimmäisen päivän aikana. Suurin osa uivista Sherman-tankeista upposi ennen rantaan pääsyä myrskyssä.
Vastassa oleva Saksan 352. divisioona oli puolustajien parhaiten koulutettu divisioona. Se oli asemissa jyrkkien, rantaa vartioivien kallioiden päällä. Kyseinen divisioona oli ollut edellisenä yönä harjoittelemassa maihinnousun torjuntaa. Ilmapommitukset ja laivatykistön tulitus eivät olleet osuneet täällä saksalaisten tulipesäkkeisin. Saksalaiset pyyhkivät rantaa konekiväärillä ja maihinnousualuksia repi keveiden tykkien tuli.
Virallinen tieto kertoo, että ”10 minuutissa, kun rampit oli laskettu, johtavasta komppaniasta oli tullut johtajaton ja täysin toimintakyvytön. Jokainen upseeri ja kersantti oli kuollut tai haavoittunut. Siitä oli tullut kamppailu selviämisestä ja pelastumisesta.” Divisioona menetti uusimpien tutkimusten mukaan noin 4300–6000 sotilasta.  Niinpä Omahan kaistalla ei kyetty etenemään kolmea kilometriä kauemmas ensimmäisenä päivänä. Mutta maihin nousseet joukot silti järjestäytyivät, eivätkä saksalaiset täälläkään kyenneet torjumaan maihinnousua.
Massiivinen betoninen, kallion päällä sijainnut tykkiasema Pointe du Hoc oli amerikkalaisen toisen Ranger-pataljoonan kohde. Heidän tehtävänsä oli kiivetä noin 30 metriä korkeita kallioita ylös vihollisen tulituksessa ja sitten hyökätä ja tuhota tykit, jotka olisivat voineet pommittaa Omaha- ja Utah-maihinnousualueita. Kiipeämiseen käytetyt rakettihaat olivat kastuneet, ja miehet joutuivat kiipeämään pääosin kallioon pistettyjen tikarien avulla[14].
Joukot pääsivät asemaan ja tykit, jotka oli siirretty todennäköisesti edeltävän pommituksen takia lähistölle suojaan, löydettiin ja tuhottiin. Ranger-joukkojen menetykset olivat raskaat, 225 miehestä kaatui 135.
Utah Beach
Utah Beachillä tappiot olivat 23000 maihinnousseesta 197, vähäisimmät kaikista rannoista. Myös nämä joukot etenivät kohti sisämaata ja onnistuivat saamaan kontaktin laskuvarjodivisioonien osiin.
Yhdysvaltalaisten maahanlasku Viervilleen ja Sainte-Mère-Égliseen
82. ja 101. laskuvarjodivisioonat olivat vähemmän onnekkaita. Osaksi kokemattomien lentäjien ja osaksi maaston vaikeuden takia he tekivät maahanlaskun pahasti hajaantuneena. Jotkut putosivat mereen tai tahallaan tulvitetuille alueille. 24 tunnin jälkeen 101. laskuvarjodivisioonan miehistä vain 3000 oli saatu kokoon. Monet jatkoivat harhailemista ja taistelua vihollisen rintamien takana päiväkausia. 82. laskuvarjodivisioona valtasi Sainte-Mère-Églisen varhain 6. kesäkuuta, tehden siitä ensimmäisen maihinnousussa vapautetun kylän.
Mulberry-satamat
Kun hyökkäysjoukot olivat varmistaneet sillanpääaseman, kaksi koottavaa satamaa hinattiin osissa yli Englannin kanaalin. Satamat sijoitettiin Arromachesiin ja Omaha Beachille. Noin viikko maihinnousun jälkeen puhkesi kanaalissa pahin kesämyrsky 30 vuoteen ja tuhosi Omahan sataman 16. kesäkuuta. Tämän johdosta myös tarvikkeiden saaminen Normandiaan ja haavoittuneiden siirto kanaalin yli takaisin Englantiin oli pysähdyksissä. Osapuilleen 9000 tonnia materiaalia saatiin rantaan Arromanchesin satamassa elokuun loppuun mennessä, jolloin Antwerpenin ja Cherbourgin satamat olivat jo liittoutuneiden hallussa ja saatiin käyttöön.
Saksalaisten puolustustoimet
Rannalla asemissa olleet saksalaiset puolustajat tekivät ainoastaan vähäistä vastarintaa — he olivat huonosti koulutettuja, heiltä puuttui kuljetuskalustoa ja varusteita. Lisäksi heitä oli pommitettu melkein viikko. Poikkeus oli 352. jalkaväkidivisioona, joka puolusti Omaha Beachiä — ja puolustuksen vahvuus siellä selittää suurelta osin kärsittyjä tappioita. Saksalaisilta komentajilta kesti useita tunteja saada varmistus, että kyse oli maihinnoususta eikä sarjasta hyökkäyksiä. Heidän kommunikaatiovaikeuksiaan pahensi se, että useat avainkomentajat eivät olleet paikalla. Amerikkalaisten laskuvarjojoukkojen hajaantuminen ja toiminta rintaman takana lisäsi tilanteen sekavuutta, kun joka puolelta Pohjois-Normandiasta tuli raportteja vihollisen joukoista.
Huolimatta tästä, 21. panssaridivisioona teki suunnitellun vastahyökkäyksen Swordin ja Junon väliin, ja lähes onnistui pääsemään merelle asti. Panssaritorjuntatykkien tiukka vastarinta ja pelko mottiin joutumisesta pakotti joukot kuitenkin vetäytymään ennen kesäkuun 6:nnen loppua. Joidenkin raporttien mukaan laskuvarjojoukkojen ylilentävissä aalloissa oli tärkeä syy saksalaisten vetäytymiseen.
Maihinnousun jälkeen
Maihinnousun suunnitelmat olivat tähdänneet Caenin ja Bayeux'n kaupunkien valtaamiseen ensimmäisenä päivänä ja kaikkien sillanpääasemien yhdistämiseen lukuun ottamatta Utahia. Tarkoitus oli työntää rintama 10–16 kilometrin päähän rannoista, mutta käytännössä yksikään näistä tavoitteista ei täyttynyt. Tappiot eivät kuitenkaan muodostuneet niin suuriksi, kuin pessimistisissä arvioissa oli odotettu. Esimerkiksi Churchill oli pelännyt 20000 miehen tappioita, kun ne olivat todellisuudessa 10000 miestä. Sillanpäät olivat myös kestäneet kaikki saksalaisten vastahyökkäykset.

Seuraavien päivien tavoitteet olivat yhdistää sillanpääasemat, ottaa Caen haltuun ja valloittaa Cherbourgin syväsatama huoltoreitiksi.
Saksalaisten 12. SS-panssaridivisioona hyökkäsi kanadalaisten kimppuun 7. ja 8. kesäkuuta ja aiheutti suuret tappiot, mutta se ei saanut aikaan läpimurtoa liittoutuneiden sillanpääasemaan. Samaan aikaan eri sillanpääasemien joukot liittyivät toisiinsa. Sword yhdistyi 7. kesäkuuta, Omaha 10. kesäkuuta ja Utah 13. kesäkuuta. Liittoutuneet jopa vahvistivat rintamaa nopeammin kuin saksalaiset. Vaikka liittoutuneiden oli tuotava maihin kaikki tarvitsemansa materiaali, ilmaherruus ja Ranskan vastarintaliikkeen rautateille tuottama tuho teki saksalaisten joukkojen siirtämisen hitaaksi ja vaaralliseksi.
Alue Utahin ja Omahan takana oli tyypillistä normandialaista bocageksi kutsuttua maaseutua ja lehtomaastoa – vanhoja penkereitä ja pensasaitoja, jotka olivat jopa kolmen metrin paksuisia. Ne muodostivat tilkkuja, joiden seinämien läpi eivät edes panssarit päässet. Ne myös kestivät tulitusta ja tarjosivat näkösuojaa. Maasto oli ihanteellista saksalaisille puolustautumiseen. Yhdysvaltalainen jalkaväki etenikin hitaasti ja kärsi suuria tappioita edetessään kohti Cherbourgia. Maahanlaskujoukot kutsuttiin toistuvasti apuun käynnistämään uudestaan saksalaisten vastarinnan pysäyttämää etenemistä. Hitler oletti Cherbourgin kaupungin varuskunnan puolustautuvan loppuun asti ja estävän liittoutuneita saamasta satamaa haltuunsa. Sen sijaan, pyydettyään että yksi laukaus ammuttaisiin kohti porttia, Cherbourgin komentaja antautui 26. kesäkuuta. Saksalaiset kuitenkin tuhosivat ja miinoittivat kaupungin syväsataman niin tehokkaasti, että liittoutuneet kykenivät hyödyntämään sitä kunnolla vasta elokuussa.
Montgomery uskoi, että Caen olisi taistelun kannalta keskeinen kaupunki ja teki siitä kolmen erillisen hyökkäyksen kohteen 7. kesäkuuta – 1. heinäkuuta, ennen kuin se viimein piiritettiin ja pommitettiin rankasti 7. heinäkuuta. 18.–20. heinäkuuta Montgomery aloitti suurhyökkäyksen Caenin alueella kaikilla kolmella brittien panssaridivisioonalla tavoitteenaan tehdä läpimurto avoimeen maastoon, joka johtaisi Pariisiin. Hyökkäys oli ensin onnistua, mutta pysähtyi sitten saksalaisten improvisoituun vastarintaan, jossa 1. ja 12. panssaridivisioona puolustautui pioneerien toimiessa jalkaväkenä. Brittien panssaritappiot olivat suuret, mutta samalla saksalaisten reservejä sidottiin taisteluun ja amerikkalaisten 24. heinäkuuta käynnistämä hyökkäys onnistui etelässä. Suurin osa saksalaisten vastarinnasta eliminoitiin lopulta 21. elokuuta, kun kanadalaiset ja puolalaiset joukot sulkivat Chambois’n motin. Pariisin vapautukseen tähdännyt operaatio käynnistettiin muutama päivä tämän jälkeen.
Kronologia
6. maaliskuuta RAF:n pommikoneet hyökkäävät ensi kertaa Ranskan rautatieverkkoa vastaan. Chatresista Pariisin kulkeva rautatie vaurioituu toimintakyvyttömäksi, ja pommikoneet palaavat öiseltä lennoltaan ilman tappioita[15].
29. huhtikuuta 1944: ilmaoffensiivi Ranskassa sijaitsevia rautateitä ym. vastaan alkaa[16]. De Gaulle vastustaa sitä siviiliuhrien takia. Pommitukset tappavatkin yli 3000 ranskalaista siviiliä. Mutta pommitukset katkaisevat lähes kaiken rautatieliikenteen ja tuhoavat useimmat tärkeät sillat.
28. toukokuuta 1944: liittoutuneiden tekemät aseiden maahanpudotukset vastarintaliikkeen tukemiseksi lisääntyvät[17].
2. kesäkuuta liittoutuneiden keskiraskaat pommittajat pommittavat jatkuvasti
maihinnousurannikon tutka-asemia. Monia pommittajia putoaa saksalaisten it-tulessa.
4. kesäkuuta 5300 aluksen laivasto lähtee liikkeelle Englannista[18] ja kokoontuu "Piccadilly Circus":iksi ristitylle alueelle.
5. kesäkuuta. illalla Englannin kanaalissa raivonnut myrsky tyyntyy.  21:30 BBC lähettää salasanoman, minkä mukaan Ranskan vastarintaliike tekee yli 1000 iskua saksalaisille tärkeisiin kohteisiin. SS kostaa tämän mm. tekemällä ratsioita ranskalaisiin kyliin. Noin kello 20.30 maihinnouslaivasto lähtee liikkeelle "Piccadilly Circusista".
Maihinnousu alkaa, kun britit pudottavat laskuvarjosotilaita Caenin lähelle kello 23:55.
5.–6. kesäkuuta – Yhdysvaltalaisten 82. ja 101. laskuvarjodivisioona ja brittien 6. laskuvarjodivisioona tekevät maahanlaskun. Kello 3:14 liittoutuneet aloittavat saksalaisten asemiin raskaan ilmapommituksen, joka on osin epätarkkaa. Kello 5:16 jälkeen laivasto alkaa tulittaa saksalaisten asemia.
6. kesäkuuta – Mereltä tulevat D-Dayn maihinnousut kello 6.30–7.45. Utahin kaistalla tapahtuva ensimmäinen sujuu melko hyvin. Amerikkalaiset kärsivät Omahan ja kanadalaiset Junon kaistalla tuhansien miesten tappioita. Kello 12.00–13.00 liittoutuneet nousevat tasangolle ja avaavat tien sisämaahan, mutta Omaha-rannalla edetään päivän aikana vain 1,5 km. Liittoutuneet eivät saavuta tavoitteitaan, yhtenäistä sillanpäätä. Saksalaiset alkavat siirtää joukkoja vasta 17.00. Saksalaisten 21 PsD:n vastahyökkäys eräässä kohdassa etenee lähelle rantaa 19:00, mutta saksalaiset vetävät panssarinsa pois 21:00. Yön alkaessa maihin on noussut viisi divisioonaa.
7. kesäkuuta britit valtaavat Bayeuxin.
12. kesäkuuta englantilaiset etenevät pisimmälle siihen asti, Caumontiin. Normandiassa 326000 liittoutuneiden sotilasta.
12.–13. kesäkuuta liittoutuneet yhdistävät sillanpääaseman erilliset saarekkeet.
13. kesäkuuta vastaisena yönä ensimmäiset V-pommit putoavat Englantiin.
14. kesäkuuta amerikkalaiset murtavat soisen maaston rintamalinjan.
16. kesäkuuta amerikkalasiet Saint Sauveuriin
18. kesäkuuta liittoutuneilla sillanpäässä 619000 sotilasta.
18.–21. kesäkuuta amerikkalaiset valtaavat suuren osan Cotentinin niemimaasta[19]
19. kesäkuuta brittien liikuteltava Mulberry-satama tuhoutuu myrskyssä[20]. Britit valtaavat viimein Tillyn kylän.
20.–21. kesäkuuta amerikkalaiset saartavat Cherbourgin[21].
25.–29. kesäkuuta – Operaatio Epsom, hyökkäys lännessä Caenista, jonka saksalaiset torjuvat.
24. kesäkuuta 28. kesäkuuta amerikkalaiset valtaavat Cherbourgin, vastarintaa vielä 3. heinäkuuta[22]. Saksalaiset olivat miinoittaneet Cherbourgin sataman.
1. heinäkuuta saksalaisten torjuntajoukkojen komentajaksi von Kluge.
20. heinäkuuta saksalaiset kenraalit yrittivät murhata Hitlerin pommilla.
8.–9. heinäkuuta britit valtaavat Caenin pohjoispuoliskon
18.–22. heinäkuuta operaatio Goodwood, loput Caenista briteille. Britit etenevät 5–10 km, mutta kärsivät suuria tappioita.
17. heinäkuuta – Erwin Rommel haavoittuu vakavasti, kun hänen autonsa joutuu liittoutuneiden ilmahyökkäyksen kohteeksi.
18.–19. heinäkuuta amerikkalaiset etenevät Saint Lohon[23]
24. heinäkuuta Yhdysvaltain operaatio Cobra alkaa, menestyy alussa huonosti, mutta läpimurto syntyy seuraavana päivänä raskaan pommituksen ja tykistötulen ansiosta.[24] Britit ja kanadalaiset menestyvät rintamillaan huonommin ja etenevät hitaasti.
28. heinäkuuta amerikkalaiset Coutancesissa.
30. heinäkuuta amerikkalaiset valtaavat Avranchesin.
1. elokuuta amerikkalaisilla koko Cotentinin niemimaa  edenenet Seinelle.
3. elokuuta liittoutuneiden joukot edenneet syvälle Bretagneen.
6. elokuuta liittoutuneet etenevät syvälle etelään.
7. elokuuta saksalaisten vastahyökkäys Mortainin alueella. Liittoutuneiden ilmavoimat pysäyttävät sen 10 km etenemisen jälkeen.
7.–13. elokuuta Brittien operaatio Totalize kohtaa suuria tappioita ja juuttuu.
12. elokuuta liittoutuneet valtaavat Alenconin.
noin 13. elokuuta liittoutuneet melkein saartavat saksalaisten päävoimat Falaisen lähistöille
15. elokuuta liittoutuneet nousevat meihin myös Etelä-Ranskassa
16. elokuuta amerikkalaiset Chartresissa ja Orleansissa.
17. elokuuta saksalaisten uusi komentaja Model määrää joukkonsa pois osin saarretusta Falaisesta, joka jää kanadalaisille.
18. elokuuta kanadaiset etenevät Chamboisiin, amerikkalaiset hyökkäävät kohti Pariisia.
20. elokuuta saksalaisten viimeinen yritys murtautua ulos Falaisen motista[25]
21. elokuuta Falaisen motti sulkeutuu.
21.–30. elokuuta saksalaiset vetäytyvät Seinen yli.
25. elokuuta Pariisin saksalainen komentaja antautuu
26. elokuuta britit Seinellä.
30. elokuuta saksalaisten vastrinta Seinellä pysähtyy, Normandian taistelut päättyvät
2. syyskuuta liittoutuneet Belgian rajalla.
4. syyskuuta liittoutuneet valtaavat Antwerpenin.
17.–27.9. liittoutuneiden operaatio Market garden, yritys edetä nopeasti Reinin yli, päättyy epäonnistumiseen huonon tiedustelun, valmistelujen ja saksalaisten odotettua voimakkaamman vastarinnan takia.
Normandian maihinnousuun liittyvät operaatiot
Normandian maihinnousu oli laaja kokonaisuus, jota valmistelemaan, toimeenpanemaan ja jonka jatkoksi tehtii useita eri operaatioita.

Ensimmäisten päivien tappiot
Normandian maihinnoususta esitettiin monenlaisia suuria tappioennusteita ja pelättiin, että sen ensimmäinen vaihe, operaatio Neptunus, voisi epäonnistua. Kuitenkin saksalaisten vastatoimien viipyessä lähinnä panssarijoukkojen käytöstä johtuneen linjariidan vuoksi liittoutuneet onnistuivat pitämään asemiaan, vaikka Caenin kaupungin valtaaminen viivästyi. 6. kesäkuuta 1944 saksalaiset lähettivät vastahyökkäykseen 21. Ps.D.:n, joka pääsi Englannin kanaalin rantaan jakaen liittoutuneiden maihinnousujoukot kahtia illalla noin kello 20. Kuitenkaan voima ei riittänyt laajentamaan aukkoa maihinnousijoiden rintamassa ja saksalaiset joutuivat vetäytymään.

Ensimmäisten päivien aikana, noin 6. kesäkuuta – 10. kesäkuuta 1944 oli kaaos joukkojen keskuudessa niin suuri, ettei mitään tappiolukuja kyetty muodostamaan hyväksyttävällä tarkkuudella. Kadonneiksi uskottuja sotilaita oli liittynyt muihin joukko-osastoihin ja osa haavoittuneista oli lähetetty hoidettavaksi Englantiin ilmoittamatta siitä, minkä seurauksena haavoittuneita pidettiin kadonneina.[26]
Saksalaiset joukot
Jalkaväkijoukot
36 jalkaväkidivisioonaa
Normandian sektori
Saksan LXVII (68. armeijakunta)
kenraali Gustav-Adolf von Zangen
Saksan 346. jalkaväkidivisioona
kenraaliluutnantti Erich Diester
Saksan 857. jalkaväkirykmentti
Saksan 858. jalkaväkirykmentti
Saksan 346. tiedustelupataljoona
Saksan 346. tykistörykmentti
Saksan 346. panssarintorjuntapataljoona
Saksan 711. jalkaväkidivisioona
kenraaliluutnantti Josef Reichert
Saksan 731. jalkaväkirykmentti
Saksan 744. jalkaväkirykmentti
Saksan 711. panssarintorjuntakomppania
Saksan 1711. tykistörykmentti
Saksan 719. rannikkodivisioona
kenraaliluutnantti Karl Sievers
Saksan LXXXIV (84.) armeijakunta
kenraaliluutnantti (kuolemansa 12. kesäkuuta 1944 jälkeen 24. kesäkuuta 1944 tykistökenraali) Erich Marcks
Kanaalisaaret
Saksan 319. jalkaväkidivisioona
Panssarijoukot ja panssarijääkärijoukot
Brittien rintamalohko
Panzerlehr-panssaridivisioona
kenraaliluutnantti Fritz Bayerlein[27]
2. panssaridivisioona
kenraaliluutnantti vapaaherra Heinrich von Lüttwitz[27]
21. panssaridivisioona Panzerkampfwagen IV:illa varustettuna
kenraaliluutnantti Edgar Feuchtinger[27]
 1. SS-panssaridivisioona Leibstandarte Adolf Hitler (saksaksi 1. SS-Panzer-Division Leibstandarte SS Adolf Hitler)
 12. SS-panssaridivisioona Hitler Jugend (saksaksi 12. SS-Panzer-Division Hitler Jugend)
 9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen (saksaksi 9. SS-Panzer-Division Hohenstaufen)
 10. SS-panssaridivisioona Frundsberg (saksaksi 10. SS-Panzer-Division Frundsberg)
kaksi Panzerkampfwagen VI ”Tiger”-pataljoonaa
Yhdysvaltalaisten rintamalohko
 17. SS-panssarijääkäridivisioona Götz von Berlichingen (saksaksi 17. SS-Panzergrenadier-Division „Götz von Berlichingen“)
 2. SS-panssaridivisioona Das Reich (saksaksi 2. SS-Panzer-Division „Das Reich“)
Seuraukset

Sillanpää, jonka liittoutuneet loivat Normandiaan, oli keskeinen länsiliittoutuneille, jotka siten saivat vietyä sodan saksalaisten omalle maaperälle. On esitetty, että Neuvostoliiton asevoimat olisivat kyenneet Saksan voittamiseen ilman läntisiä asevoimia ja että tämä taistelu oli tarpeeton sotilaallisen voiton saavuttamiseksi Saksasta.
Toisaalta on esitetty, että ilman toista rintamaa Neuvostoliitto olisi miehittänyt koko Manner-Euroopan. Länsiliittoutuneiden läsnäolo Länsi-Euroopassa auttoi luomaan länsiliittoutuneille aseman sodanjälkeisessä kylmässä sodassa ja esti Neuvostoliiton hallintomallin käyttöönoton keskeisessä Euroopassa. Tästä näkökannasta Normandian maihinnousu on nähtävä jo osana toista maailmansotaa seurannutta kylmää sotaa.[1]
Maihinnousun muisto
Normandiassa nykyään käyvä vierailija löytää paljon muistoja vuoden 1944 tapahtumista. Huomattavimpia ovat rannat, jotka ovat edelleen tunnettuja invaasion koodinimillään. Seuraavaksi tulevat laajat hautausmaat – rivikaupalla identtisiä valkoisia hautaristejä ja Daavidin tähtiä, huolellisesti hoidettuina, muistuttaen liittoutuneiden tappioista. Rantojen lähellä olevat tiet on nimetty niillä taistelleiden yksiköiden mukaan ja siellä täällä olevat muistomerkit muistuttavat merkittävistä sattumuksista. Keskeisissä paikoissa, kuten Pointe du Hocilla ja Pegasus-sillalla, on muistomerkkejä tai pieniä museoita. Mulberry-satama on edelleen Arromanchesin edustalla meressä. St. Mère-Églisessä laskuvarjosotilasnukke roikkuu kirkontornista. Juno Beachille Kanadan hallitus on rakentanut massiivisen muistomerkin ja tietokeskuksen, kunnioittaen yhtä Kanadan armeijan historian keskeisimmistä taisteluista. Joka vuosi sotineiden maiden valtionpäämiehet käyvät muistotilaisuudessa Normandian rannalla.
Ranska lyötti vuonna 2014 Normandian maihinousu 70 vuotta (1944-2014) - juhlarahan.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley, M. J.| title = Battleships of World War Two - an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1998| id = ISBN 1-85409-386-X| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Beevor, Antony| title = Normandia 1944: Maihinnoususta Pariisin vapauttamiseen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2009| version = (D-Day: The battle for Normandy, 2009.) Suomentanut Jorma-Veikko Sappinen| isbn = 978-951-0-35306-6}}
Viitteet

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Luokka:Toisen maailmansodan länsirintaman taistelut
Luokka:Toisen maailmansodan sotilasoperaatiot
Luokka:Normandia
Luokka:Maihinnousut
Luokka:Saksan taistelut
Luokka:Yhdysvaltain taistelut
Luokka:Kanadan taistelut
Luokka:Ranskan taistelut
Luokka:Puolan taistelut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:1944

Minä vuonna Tanska kaatui toisessa maailmansodassa?