Tupac Amaru Shakur (16. kesäkuuta 1971 Harlem, Manhattan, New York, Yhdysvallat – 13. syyskuuta 1996 Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen hip hop -artisti ja näyttelijä.[1] Shakur käytti artistinimenään lyhennettä 2Pac (joskus myös pelkästään Pac) ja yhdellä albumilla myös nimeä Makaveli. Hän oli osa Thug Life ja Outlawz -yhtyeitä.
Shakur syntyi New Yorkissa mutta siirtyi Baltimoren kautta Kaliforniaan ollessaan nuori. Köyhistä oloista ponnistanut Shakur julkaisi esikoisalbuminsa 2Pacalypse Now vuonna 1991 ja debytoi pääosan näyttelijänä vuoden 1992 elokuvassa Juice.[2] Hänen toinen studioalbuminsa Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z... (1993) nosti hänet tähdeksi.[2][3] Kolmannen sooloalbuminsa Me Against the World (1995) jälkeen Shakurin uraa leimasi tuolloinen julkinen riita rap-kulttuurissa länsi- ja itärannikon välillä. Vuonna 1996 julkaistiin Shakurin tupla-albumi All Eyez on Me, josta tuli hänen menestynein levynsä.[2] Myöhemmin samana vuonna hän menehtyi tultuaan ammutuksi Las Vegasissa vain 25-vuotiaana, hieman ennen The Don Killuminati: The 7 Day Theory-albumin julkaisua. Tämän jälkeen Shakurin jäljelle jääneestä materiaalista on tehty useita postuumisti julkaistuja albumeita.[4]
Guinness World Recordsin mukaan Shakur on eniten levyjä myynyt rap-artisti maailmassa: levyjä on myyty Yhdysvalloissa yli 50 miljoonaa kappaletta ja maailmanlaajuisesti yli 75 miljoonaa kappaletta. Todellisuudessa lukemat ovat suuremmat, koska Shakurin levyistä ei ole enää vuosiin pidetty tarkkaa kirjaa.[5]
Shakur oli MTV:n järjestämän äänestyksen kaikkien aikojen parhaimpien MC:den listalla sijalla kaksi. Hän sijoittui Vibe-lehden kaikkien aikojen parhaimman rap-artistin äänestyksessä sijalle 1. Rolling Stone valitsi hänet kaikkien aikojen 86:nneksi parhaaksi artistiksi.[6] Tupacille on omistettu lukuisia lauluja muun muassa Meek Millin ja Rick Rossin ”Tupac back”[7] sekä Naughty by Naturen tekemä ”Mourn You Till I Join You” kappale.
Elämä
Nuoruus

Tupac Amaru Shakur syntyi köyhään perheeseen New Yorkin itä-Harlemissa Manhattanilla. Hänen äitinsä Afeni Shakur[8][9] oli Mustien panttereiden jäsen.[10] Hän antoi pojalleen ensin nimeksi Lesane Parish Crooks,[11][8] mutta muutti nimen hyvin pian intiaanivapaustaistelijan mukaan Tupac Amaru Shakuriksi, joka on siis hänen virallinen ja oikea nimensä.[12]
Shakur eli lapsuutensa ilman isää. Hänellä oli sisarpuoli Sekyiwa Shakur ja äitinsä uuden avioliiton kautta myös velipuoli Mopreme Shakur, joka on myös luonut uraa rap-artistina. Shakur aloitti räppäämisen 15-vuotiaana, mutta jo sitä ennen hän oli kirjoittanut runoja. Hänellä ei lapsuudessaan ollut jengi- tai rikollistaustaa. Shakur sanoi dokumentissa Tupac: Resurrection, että lapsuus naisvaltaisessa perheessä sai hänet kunnioittamaan naisia. Tämä näkyi muun muassa kappaleissa ”Dear Mama” ja ”Keep Ya Head Up”, joista ensimmäinen on ylistys hänen äidilleen, mutta myös muille äideille.
Perhe muutti ensin Baltimoreen[8] Marylandiin, minkä jälkeen Shakurin taiteellisuus alkoi ilmetä. Koulussa hän opiskeli muun muassa balettia, runoutta, jazzia ja näyttelemistä.[13] Siellä hän tutustui Jada Pinkettiin ja muodosti hänen kanssaan läheisen ystävyyssuhteen joka kesti Shakurin kuolemaan saakka.[14][15] Myöhemmin perhe muutti Marin Cityyn Kaliforniaan lähelle San Franciscoa. Shakur muutti pois kotoa 17-vuotiaana saatuaan tietää äitinsä käyttävän crack-huumetta.[16] Tästä ei kuitenkaan tullut mitään. Sen jälkeen Shakur tutustui manageri Leila Steinbergiin, joka oli kuullut hänen musiikkiaan ja vakuuttunut taidoista. Steinberg esitteli Shakurin rap-ryhmä Digital Undergroundin[8] keulahahmo Shock G:lle. Shock G otti Shakurin mukaan ryhmäänsä ensin tanssijaksi ja roudariksi. Työ ei ollut loisteliasta, mutta hän pääsi mukaan isompiin rap-piireihin ja keikoille muun muassa New Yorkiin.[8]
Nousu kuuluisuuteen
Shakurin rap-ura alkoi Digital Underground -yhtyeessä.[8] Shakur esiintyi ensimmäistä kertaa yhtyeen kanssa vuonna 1991 julkaistussa kappaleessa ”Same Song”, josta kuvattiin myös musiikkivideo. Myöhemmin samana vuonna julkaistiin ensialbumi 2Pacalypse Now, joka myi kultaa[17] singlen ”Brenda’s Got a Babyn” ansiosta. Albumi sai julkisuutta myös siksi, että Yhdysvaltain varapresidentti Dan Quayle hyökkäsi sitä vastaan. Quayle totesi muun muassa, ettei albumilla ole mitään sijaa amerikkalaisessa yhteiskunnassa.[18] Quaylen sanat toivat Shakurille lisää julkisuutta ja lisäsivät levynmyyntiä. Esikoislevyn ilmestymisen aikoihin Shakur sai kiinnityksen ensimmäiseen elokuvarooliinsa Ernest Dickersonin ohjaamassa elokuvassa Juice, jonka ensi-ilta oli vuonna 1992.
Thug Life

Loppuvuodesta 1993 Shakur perusti Thug Life -yhtyeen. Siihen kuului hänen kaverinsa Big Syke, Macadoshis, Rated R ja hänen velipuolensa Mopreme Shakur. Yhtye julkaisi ensialbumin Thug Life Vol. 1 26. syyskuuta 1994. Albumin singlen ”Pour Out a Little Liquor” tuotti Johnny Jackson, joka tuotti myös useita kappaleita Shakurin albumilla All Eyez on Me. Yhtye esiintyi konserteissa ilman Shakuria.
Vaikeudet alkavat
Vuosi 1993 oli Shakurille vaikea. Hän julkaisi toisen soololevynsä Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z..., joka myi platinaa[17] ja toisen elokuvansa Poetic Justice (ohjaaja John Singleton ja vastanäyttelijänä Janet Jackson). Kesällä Menace 2 Society -elokuvaan kiinnitetty Shakur riitaantui elokuvan ohjanneen Allen Hughesin kanssa ja pahoinpiteli tämän.[19] Shakur joutui 15 päiväksi vankilaan ja sai potkut elokuvasta. Saman vuoden lokakuussa sattui selkkaus Atlantassa. Shakur näki autosta, kuinka kaksi valkoihoista siviilipukuista poliisia pahoinpitelivät tummaihoista miestä. Shakur yritti mennä väliin, mutta toinen poliiseista uhkasi häntä aseella, jolloin Shakur otti itsekin aseen esiin ja ampui poliiseja kohti. Molemmat poliisit loukkaantuivat.[20] Tapaus vahvisti Shakurin ”gangsta”-imagoa ja antoi vahvistusta mielikuvalle, että hän todellakin elää niin kuin kappaleissaan räppää. Oikeudenkäyntien aikana Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z... lähestyi myyntiluvuissa platinalevyn rajaa. Levyn myyntiä edistivät top-10 R&B -listatkin vallanneet hittisinglet ”Keep Ya Head Up” ja ”I Get Around”, jotka molemmat myivät kultaa.
Thug Lifen ensimmäinen albumi Thug Life Vol. 1 julkaistiin syyskuussa 1994. Albumi ei ollut yhtä suosittu, kuin Shakurin kaksi ensimmäistä sooloalbumia, mutta se myi kuitenkin kultaa lähes olemattomasta markkinoinnista huolimatta.[21] Marraskuussa 1994 Shakur oli menossa tapaamaan Bad Boy Recordsin edustajia näiden päämajaan New Yorkissa. Odotellessaan hissiä rakennuksen ala-aulassa kaksi miestä tuli ja ampui Shakuria samalla ryöstäen[8] kaikki hänen kultaketjunsa ja -korunsa. Kahdesta päähän osuneesta luodista huolimatta Shakur selvisi hyökkäyksestä hengissä. Laukauksia ammuttiin yhteensä seitsemän, joista viisi osui Shakuriin.
Marraskuussa 1993 nainen syytti Shakuria ja tämän seurassa olleita miehiä raiskauksesta hotellihuoneistossa.[22] Shakur sai 1,5–4,5 vuoden vankeustuomion, joskaan häntä ei tuomittu raiskauksesta vaan naisen luvattomasta kourimisesta.[23][22] Shakur itse kiisti kaikki syytökset.[23] Myös läsnä ollut Charles Fuller tuomittiin seksuaalisesta hyväksikäytöstä,[23] joskaan hän ei naisen mukaan osallistunut raiskaukseen.[22] Lisäksi paikalla ollut Jacques "Haitian Jack" Agnant oli syytettynä, mutta hän sai erillisen oikeiskäsittelyn eikä tullut tuomituksi.[24][25] Huoneessa oli ollut myös mies, jota ei tavoitettu eikä näin ollen tuomittu.[24] Shakur oli neljä päivää aiemmin tavannut raiskauksesta syyttäneen naisen yökerhossa Manhattanissa ja ollut seksisuhteessa tämän kanssa.[26][27][28] Väitetty raiskaus tapahtui naisen tultua uudestaan Shakurin hotellihuoneistoon, jolloin paikalla oli myös muita miehiä, kuten Jacques "Haitian Jack" Agnant.[29] Shakur oli naisen hierottavana makuuhuoneessa, kun muut miehet tulivat huoneeseen.[27][28] Naisen mukaan tässä vaiheessa Shakur ja muut miehet raiskasivat hänet.[27][29][28] Shakurin mukaan hän kuitenkin poistui makuuhuoneesta muiden tultua paikalle ja meni nukkumaan toiseen huoneeseen.[28] Kertomansa mukaan Shakurin herättyä nainen itki hysteerisesti ja syytti häntä siitä, että antoi muiden raiskata tämän.[30]
Vankilassa ollessaan jotkut Shakurin vankitovereista kertoivat hänelle, että hänen ystävänsä rap-artisti The Notorious B.I.G. olisi tiennyt ampumisesta etukäteen. Hän alkoi uskoa, että The Notorious B.I.G., Sean ”Puff Daddy” Combs[8] sekä muutamat muut Bad Boy Recordsista tiesivät, että hänet tultaisiin ampumaan ja ryöstämään, mutta eivät varoittaneet häntä. Vankeustuomion aikana ilmestyi kaksinkertainen platina-albumi Me Against the World. Albumi on kautta aikain ensimmäinen listaykkönen, jonka esittäjä on samaan aikaan istunut vankilassa. Shakurin päästyä vankilasta, hän työsti 20 biisiä kahdessa viikossa[8]
Vuonna 1994 Shakur seurusteli pop-tähti Madonnan kanssa.[31]
Vuoden 1994 ampuminen
30. marraskuuta 1994 Shakur oli Quad Recording Studiosin aulassa Manhattanilla, kun kaksi maastokuvioisiin vaatteisiin pukeutunutta miestä alkoivat ampua häntä kohti. Shakuriin osui kaiken kaikkiaan viisi luotia, joista kaksi päähän, kaksi nivusiin ja yksi käteen.[32] Hänet vietiin Bellevue Hospitaliin. Hän syytti tapauksesta Jacques "Haitian Jack" Agnantia ja James "Jimmy Henchman" Rosemondia[30] sekä Bad Boy Recordsin jäseniä The Notorious B.I.Giä, Andre Halleria, Sean Combsia, Kimi Haleyita ja Samuel Sunia.
30. marraskuuta 1995 eli päivälleen vuosi Shakurin ampumistapauksen jälkeen Shakurin läheinen ystävä Randy ”Stretch” Walker murhattiin teloitustyyliin Queensissa, New Yorkissa.
27. maaliskuuta 2007 LA Times -lehti pyysi Combsilta anteeksi hänen syyttämisestä kyseisestä tapauksesta. Artikkelin mukaan Shakur johdatettiin studioon, jossa häntä ammuttiin.[33]
15. kesäkuuta 2011 mies nimeltä Dexter Isaac väittää, että hän ampui Shakuria samalla ryöstäen tämän. Tekoon Isaacin palkkasi James ”Jimmy Henchman” Rosemond, joka lupasi maksaa 2500 dollaria jos Isaac ryöstäisi Shakurin. Isaac väittää pystyvänsä todistamaan tekonsa, koska hänen mukaansa hänellä on vieläkin tallessa ryöstöstä saatu kaulakoru. Isaac istuu tällä hetkellä elinkautista vankeutta muun muassa murhasta ja ryöstöstä, eikä häntä pystytä enää syyttämään teosta.[34]
Kesäkuussa 2012 James "Jimmy Henchman" Rosemond myönsi ampuneensa Shakuria ryöstön yhteydessä. Rosemond pidätettiin mm. huumekaupoista ja hän samalla myönsi ampumisen. New Yorkin osavaltion lakien mukaan rikos on jo vanhentunut, jolloin häntä ei voida enää syyttää teosta.[35]
Death Row Records

Death Row- ja Interscope-levy-yhtiöt maksoivat 1,4 miljoonaa dollaria[8] saadakseen Shakurin ulos vankilasta syksyllä 1995. Ehtona oli, että hän tekee kolme levyä Death Rowlle.
Helmikuussa 1996 ilmestyi Shakurin viides albumi, yhdeksänkertaista platinaa myynyt ja ensimmäinen rap-musiikin tupla-cd All Eyez on Me. Albumi pääsi Rock And Roll Hall of Famen listalla sijalle 90.[36] Levyllä vieraili ensimmäistä kertaa Shakurin perustaman Tha Outlawz -yhtyeen jäseniä. Myös rap-artistit Snoop Dogg, Nate Dogg ja Dr. Dre vierailevat albumilla.
Shakur juonsi MTV:n tilaisuuden, jossa hard rock -yhtye Kiss palasi alkuperäiskokoonpanossa ja maskeissa julkisuuteen. Shakur kertoi samalla pitävänsä Kissin musiikista ja ihailevansa Gene Simmonsia ja Ace Frehleytä.
Musiikin ohella hän jatkoi elokuvien tekemistä. Vain videolevitykseen päässyt trilleri Bullet[8] ilmestyi kuukausi Shakurin murhan jälkeen. Samoihin aikoihin Shakur näytteli myös elokuvissa Gridlock'd[8] ja Gang Related, joka jäi miehen viimeiseksi elokuvaksi. Elokuvat saivat ensi-iltansa vuonna 1997.
Kuolema

Shakuria ammuttiin 7. syyskuuta 1996 Las Vegasissa, ja hän kuoli saamiinsa vammoihin kuuden päivän kuluttua lasvegasilaisessa sairaalassa. Ampumavälikohtaus tapahtui muutama tunti Mike Tysonin ja Bruce Seldonin välisen raskaan sarjan WBA liiton mestaruusottelun jälkeen.[37] Shakur oli tullut seuraamaan ystävänsä Tysonin paluuottelua yhdessä Death Row -seurueen kanssa.[38] Tyson voitti ottelun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Ottelun jälkeen Shakur hyökkäsi Death Row -ryhmän kanssa Southside Crips -jengin jäsenen Orlando ”Baby Lane” Andersonin kimppuun. Shakur, Marion ”Suge” Knight ja muutama muu pahoinpitelivät Andersonin, koska hän oli ollut huhujen mukaan mukana varastamassa erään Death Row -artistin arvokasta kaulakorua.[38] Hetken kestänyt pahoinpitely tapahtui kello 20.50 MGM-hotellin aulassa. Tappelun jälkeen Shakur seurueineen suuntasi kohti Death Row’n omistamaa klubia Club 662[39] (nykyisin ravintola-klubi tunnetaan nimellä Seven).
Shakurin seurue pysähtyi kello 22.55 punaisiin liikennevaloihin. Shakur avasi ikkunan ja valokuvaaja otti hänestä kuvan.[38] Kuva on viimeinen, jossa Shakur on elossa. Kello 23.00–23.05 poliisit pysäyttivät Sugen ajaman auton Las Vegas Blvd. kadulla.[38] Syynä oli liian kovaa soinut musiikki. Autossa ei myöskään ollut rekisterikilpiä. Kello 23.10 Knightin ajama musta BMW 750iL -sedan pysähtyi Maxim Hotellin edessä East Flamingo Roadin ja Koval Lanen risteykseen liikennevaloihin. Vasemmalta puolen auton lähelle tuli omalla autollaan kaksi naista, joiden kanssa Shakur vaihtoi muutaman sanan ja kutsui heidät juhlimaan Club 662:een. Kello 23.15 oikealta puolen takaa lipui hiljalleen valkoinen, tummennetuin lasein varustettu Cadillac, johon kukaan ei kiinnittänyt huomiota. Cadillacin takapenkiltä ammuttiin drive-by -tyyliin 12-13 laukausta kohti Sugen BMW:tä.[40] Apukuskin paikalla istuneeseen Shakuriin osui neljä luotia;[41][42] kaksi rintaan, yksi käsivarteen ja yksi reiteen.[43][44] Yksi luodeista lävisti Shakurin oikean keuhkon.[45] Suge lähti kuljettamaan Shakuria sairaalaan. Koko matkan sairaalaan Shakur toisti: ”I can’t breathe, I can’t breathe”.[46] Sugen ohjaama auto osui keskikaiteeseen ja kaksi rengasta puhkesi. Suge soitti paikalle ambulanssin. Kun ambulanssi saapui ja oli lähdössä, Shakur sanoi Sugelle: ”I’m dying, man”.[47]. Suge väitti, että häntä osui päähän luoti, mutta lääkärin kuvauksen mukaan vammat johtuivat Sugen päähän osuneista lasinsiruista.[48] Poliisit tulivat paikalle, ja poliisin kysyessä Shakurilta kuka häntä ampui, Shakur vastasi ”Fuck you”.[49] Tämän jälkeen hän vaipui tiedottomaan tilaan.[49]
Poliisit veivät Shakurin ja Sugen Etelä-Nevadan yliopistolliseen keskussairaalaan.[8][45] Shakurin ystävän mukaan heidän ollessaan sairaalassa hän sai kuulla Death Row’lta, että ampujat olivat ilmoittaneet tulevansa viimeistelemään Shakurin sairaalaan.[39] Perjantaina 13. syyskuuta 1996, kuusi päivää myöhemmin kello 16.03[8] Shakur todettiin kuolleeksi. Hän oli kuollessaan 25-vuotias.[50] Hänet polttohaudattiin seuraavana päivänä.[51] Kerrottiin, että Outlawzin jäsenet sekoittivat osan Shakurin tuhkista marihuanaan ja polttivat ne sätkässä.[52]
Myöhemmin selvisi, että sätkässä ei ollut Shakurin tuhkia.[53]
Orlando Anderson

Monet uskovat Orlando Andersonin olleen mukana Shakurin murhassa. Anderson ja Shakurin seurue olivat kahakassa MGM Grand Hotelliin aulassa vain kolme tuntia ennen kuin Shakuria ammuttiin 7. syyskuuta 1996. Tämän takia monet uskovat Andersonin ampuneen Shakuria myöhemmin tuona yönä. Huhujen mukaan Anderson kerskui räppärin ampumisella, minkä hän kuitenkin kielsi haastatteluissa. Las Vegasin poliisi piti Andersonia syyllisenä, mutta he eivät onnistuneet todistamaan häntä syylliseksi. Shakurin äiti, Afeni Shakur haastoi Andersonin oikeuteen, mutta jutun käsittely lopetettiin, koska Anderson kuoli ennen sen alkamista.[54]
Kuoleman jälkeen
Tupac Shakurin murhaajia ei ole saatu kiinni, vaikka ammuskelun sattuessa kadulla vilisi ihmisiä ja Sugen auton takana oli vielä muita seurueeseen kuuluneita autoja. Ainoa, joka olisi pystynyt kuvasta tunnistamaan murhaajan, oli Shakurin lapsuudenystävä ja Tha Outlawz -yhtyeen jäsen Yafeu ”Kadafi” Fula. Fulaa ammuttiin kasvoihin 10. marraskuuta 1996,[8] ja hän kuoli vammoihinsa heti. Myöhemmin selvisi, että ampuja oli hänen serkkunsa. Poliisi ei ehtinyt näyttää hänelle kuvia epäillyistä.[55]
Shakurin kuudes albumi The Don Killuminati: The 7 Day Theory ilmestyi pari kuukautta hänen kuolemansa jälkeen.[8] Hän käytti albumilla nimeä Makaveli italialaisen filosofin Niccolò Machiavellin mukaan. Levy valmistui jo ennen kuolemaa, joten se julkaistiin sellaisena kuin hän halusi. Myöhemmin julkaistuille levyille kappaleita on muutettu niin, etteivät ne enää täysin vastaa alkuperäisiä äänityksiä joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta.
Loppuvuodesta 2003 Afeni Shakur perusti Makaveli-vaatemerkin[56]. Vuonna 2005 Death Row julkaisi CD:n ja DVD:n Live at the House of Blues. Elokuussa 2006 julkaistiin Jamal Josephin kirjoittama Tupac Shakur Legacy. Shakurin kuudes postuumi studioalbumi Pac’s Life oli alun perin tarkoitus julkaista Shakurin kuoleman kymmenvuotispäivänä, mutta albumin julkaisu viivästyi ja julkaistiin vasta marraskuussa. Hän oli edelleen vuonna 2006 yksi suosituimmista artisteista.[57].
Vuoden 2008 syyskuussa aikakauslehti Blender kirjoitti Shakurin olevan musiikkimaailman yliarvostetuin henkilö.[58]
Vuonna 1998 julkaistu kokoelma-albumi Greatest Hits on myynyt yli 10 miljoonaa kappaletta ollen näin ensimmäinen Shakurin albumi, mikä on saavuttanut timantti rajapyykin.[17]
Shakurista tehtiin Broadway-musikaali Holler If Ya Hear Me vuonna 2014, mutta sen esittäminen lopetettiin jo 55 kerran jälkeen.[59]
16. kesäkuuta 2017, joka olisi ollut Shakurin 46. syntymäpäivä, Shakurista julkaistiin elämäkertaelokuva All Eyez on Me. Demetrius Shipp Jr. esitti Shakuria.[60]
Tyyli ja vaikutteet
Shakurin musiikki ja filosofia juontaa juurensa amerikkalaisiin, afroamerikkalaisiin ja yleismaailmallisiin aatteisiin, kuten Mustiin panttereihin, mustaan nationalismiin, egalitarismiin ja vapausaatteeseen. Shakurin ensialbumista 2Pacalypse Now tuli esille hänen yhteiskunnallisesti tiedostava puolensa. Hän otti albumin kappaleissa ”Brenda’s Got a Baby”, ”Trapped” ja ”Part Time Mutha” kantaa yhteiskunnalliseen epäoikeudenmukaisuuteen, köyhyyteen ja poliisiväkivaltaan. Hän sai tyyliin albumilla vaikutteita hip-hopissa 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa levinneestä yhteiskunnallisesta tiedostamisesta ja afrosentrismista. Ensimmäisiin julkaisuihinsa Shakur otti tyylillisiä vaikutteita eri rap-ryhmistä, kuten Boogie Down Productions, Public Enemy, X-Clan ja Grandmaster Flash, kun hänestä tuli ensimmäinen tiedostava rap-muusikko länsirannikolla.[61]
Toisessa nauhoituksessaan Shakur jatkoi laulamista afroamerikkalaisia kohtaavista yhteiskunnallisista epäkohdista kappaleilla ”The Streetz R Deathrow” ja ”Last Wordz”. Hän myös näytti inhimmillisen puolensa kappaleella ”Keep Ya Head Up”, mutta toisaalta näytti tunnetun aggressiivisuutensa Strictly 4 My N.I.G.G.A.Z... -albumin nimikappaleella, jossa hän mainitsi Digital Undergroundin kappaleessa ”I Get Around”. Shakurin myöhemmillä albumeilla ilmenee koko uran ajan nähtävillä ollut aggressiivisuus.[61]
Shakurin työhön vaikuttivat ristiriitaiset teemat yhteiskunnallisesta eriarvoisuudesta ja epäoikeudenmukaisuudesta, hillitön aggressio, myötätunto, leikillisyys ja toivo jatkuivat kaikki , kuten hänen vuoden 1995 Me Against the World -albumista huomaa. Vuonna 1996 Shakur julkaisi albumin All Eyez on Me. Kriitikot ovat luokitelleet klassikoiksi monet albumin kappaleista, esimerkkeinä ”Ambitionz Az a Ridah”, ”I Ain’t Mad at Cha”, ”California Love”, ”Life Goes On” ja ”Picture Me Rollin’”. Albumilla All Eyez on Me Shakurin tyyli muuttui aikaisemmista albumeista. Albumi sisälsi aikaisemman tyylin lisäksi myös meneviä bilekappaleita ja oli muutenkin iloisempi kuin aikaisemmat. Shakur kuvaili albumia ”elämän ylistykseksi”, ja albumi oli myyntimenestys.[61]
Shakur luki runsaasti kirjallisuutta ja sai vaikutteita monilta tunnetuilta kirjailijoilta, kuten Niccolo Machiavelli, Donald Goines, Sun Tzu, Kurt Vonnegut, Mikhail Bakunin, Maya Angelou, Alice Walker, ja Khalil Gibran.[61]
National Recording Registry
Tupacin kappale Dear Mama on päässyt erittäin arvostettuun seuraan, sillä kappale valittiin Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -arkistoon. Kyseinen arkisto säilyttää musiikkia tuleville sukupolville. Arkistoon valitaan joka vuosi 25 kappaletta ja albumia, yleisön ja asiantuntijoiden valitsemina. Tupac on kolmas rap-artisti, joka on päässyt kyseiseen arkistoon. Muut ovat Grandmaster Flash ja Public Enemy.[62]
Seksivideoskandaali
15 vuotta Shakurin kuoleman jälkeen julkisuuteen on vuotanut seksivideo, jossa Shakur ja tuntematon nainen harrastavat suuseksiä.[63] Video on kuvattu vuonna 1991 ja sen kesto on noin viisi minuuttia. Videolla esiintyy myös Digital Underground -yhtyeen jäsen Money B, jonka kanssa Shakur juttelee suuseksin aikana. Videon aikana taustalla soi Tupacin julkaisematon kappale, jonka oikeuksista on tarjottu yli miljoona dollaria. Tarjouksen on jättänyt yhdysvaltalainen NOHO-yhtiö, jonka toimitusjohtaja haluaa sen virvoitusjuomansa mainoskampanjaan.
Hologrammiesiintyminen
15. huhtikuuta 2012 Coachella-musiikkifestivaaleilla Shakur esiintyi 2D-tekniikkaa käyttäen hologrammina yleisölle. Shakur liikkui lavalla musiikin tahtiin ja esiintyi yhdessä Snoop Doggin kanssa, esittäen kaksi tunnettua kappalettaan ”Hail Mary” ja ”2 of Amerikaz Most Wanted”. Hologrammin loihti Digital Domain Media Groupin johtaja Ed Ulbrich. Hahmon luomiseen meni aikaa noin neljä kuukautta ja toteuttaminen maksoi yhtiölle noin 100000–400000 dollaria. Dr. Dre on visioinut mahdollista kiertuetta Tupacin hologrammin ympärille.[64] Myöhemmin Dr. Dre kertoi, ettei kiertuetta tehdä.
Yksityiselämä
Shakur kertoi uskovansa jumalaan, mutta hän ei harjoittanut mitään uskontoa.[65]
Shakur avioitui Keisha Morris-Shakurin kanssa huhtikuusta 1995. Pari erosi kymmenen kuukauden päästä.[66]
Shakur oli näyttelijä-malli Kidada Jonesin kanssa kihloissa. He elivät yhdessä neljän kuukauden ajan, kunnes Shakur kuoli syyskuussa 1996.[67]
Diskografia

Shakurin kuoleman jälkeen julkaistussa albumissa The Don Killuminati: The 7 Day Theory kannessa lukee Makaveli tavallisen 2Pac:n sijaan.[68] Nimi on otettu italialaisesta filosofista Niccolo Machiavellista. Kaiken kaikkiaan Shakurilla on albumeita 23, joista viisi on studioalbumeja, kahdeksan postuumisti julkaistu, kahdeksan kokoelma-albumia ja kaksi livealbumia 2Pac Live ja Live at the House of Blues. Hänen musiikkiaan on myös kuuden elokuvan soundtrackilla, joista neljässä hän on näytellyt. Shakurin musiikkia löytyy myös dokumentista Tupac: Resurrection, joka sisältää vanhojen klassikkokappaleiden lisäksi kolme uutta kappaletta.
Studioalbumit

Postuumit studioalbumit

 (mukana Outlawz)

[69]
Muut albumit

Soundtrackit

Elokuvaura
Shakur teki elokuvadebyyttinsä jo vuonna 1991, kun hän näytteli elokuvassa Nothing but Trouble pientä sivuroolia. Ensimmäisen ison roolin hän sai elokuvaan Juice vuonna 1992. Elokuvassa Shakur näytteli ”pahista”. Toisen ison roolin hän sai elokuvassa Poetic Justice, jossa hän näytteli Janet Jacksonin kanssa. Vuonna 1994 julkaistussa, koripallomaailmaan sijoittuvassa elokuvassa Above the Rim hän näytteli rikollista. Kolme seuraavaa elokuvaa, vain video levitykseen päässyt trilleri Bullet sekä Gridlock'd ja Gang Related julkaistiin vasta Shakurin kuoleman jälkeen. Gridlock’d:ssa Shakur näyttelee narkomaania joka yrittää päästä kaikinkeinoin irti huumeista. Gang Relatedissa () Shakur esittää korruptoitunutta poliisia. Shakur on näytellyt myös muutamassa sarjassa kuten ”In Living Color”.
Hänelle oli myös rooli elokuvassa Menace II Society, mutta hänet erotettiin elokuvasta, koska hän pahoinpiteli ohjaajan Allan Hughesin. Ohjaaja John Singleton kirjoitti elokuvaan Baby Boy Shakurille roolin, mutta Shakur kuoli ennen elokuvan kuvaamista ja hänen paikan elokuvassa otti Tyrese Gibson. Baby Boy julkaistiin vuonna 2001.
Filmografia

Dokumentit
Tupac Shakur: Thug Immortal (1997)
Tupac Shakur: Words Never Die (TV, 1997)
Tupac Shakur: Before I Wake… (2001)
Tupac Shakur: Thug Angel: The Life of an Outlaw (2002)
Biggie & Tupac – Totuus murhien takaa (2002)
2Pac 4 Ever (2003)
Tupac: Resurrection (Oscar-ehdokas, virallinen elämäkertadokumentti, 2003)
Tupac vs. (2004)
Tupac: The Hip Hop Genius (TV, 2004)
So Many Years, So Many Tears (2006)
Tupac: Assassination (2007)
Tupac: Assassination II: Reckoning (2009)
Who Killed Tupac? (2017)
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Hoye, Jacob| title = Tupac:Resurrection| location = Yhdysvallat| publisher = Atria| year = 2003| id = ISBN 9780743474351}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Joseph, Jamal| title = Tupac Shakur Legacy| location = Yhdysvallat| publisher = Simon & Schuster| year = 2006| id = ISBN 978-0-7432-8611-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Monjazue, Molly & Cox, Gloria & Robinson, Staci| title = Tupac Remembered| location = Yhdysvallat| publisher = Chronicle Books| year = 2008| id = ISBN 9781932855760}}
Citation error, replace with{{cite book| author = White, Armond| title = Rebel for the Hell of It| location = Yhdysvallat| publisher = Thunder's Mouth Press| year = 2002| id = ISBN 9781560254614}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Legg, Barnaby & McCarthy Jim & Flameboy| title = Death Rap Tupac Shakur| location = Yhdysvallat| publisher = Omnibus Press| year = 2006| id = ISBN 9781844497270}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Alexander, Frank & Cuda, Heidi Siegmund| title = Got Your Back: The Life of a Bodyguard in the Hardcore World of Gangsta Rap| location = Yhdysvallat| publisher = St. Martin's Press| year = 1998| id = ISBN 9780312181116}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Back in the Day: My Life and Times With Tupac Shakur| year = | id = ISBN 9780306812958}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Scott, Cathy| title = The Killing of Tupac Shakur| location = Yhdysvallat| publisher = Huntington Press| year = 2002| id = ISBN 9780929712208}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gee, Alex & Teter, John| title = Jesus and the hip-hop prophets: spiritual insights from Lauryn Hill and Tupac Shakur| location = Yhdysvallat| publisher = InterVarsity Press| year = 2003| id = ISBN 9780830832347}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sandy, Candace & Daniels, Dawn Marie| title = How Long Will They Mourn Me?: The Life and Legacy of Tupac Shakur| location = Yhdysvallat| publisher = One World| year = 2006| id = ISBN 9780345494832}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Dyson, Michael Eric| title = Holler If You Hear Me: Searching for Tupac Shakur| location = Yhdysvallat| publisher = Basic Civitas Books| year = 2001| id = ISBN 9780465017553}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Daughtry Herbert Sr. & Seaburn Publishers & Daughtry, Herbert Jr.| title = Dear 2Pac: Letters to a Son| location = Yhdysvallat| publisher = Seaburn Publishers| year = 2001| id = ISBN 9781885778901}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Skinner, Quinton| title = All Eyez on Me: The Life and Times of Tupac Shakur| location = Yhdysvallat| publisher = Simon & Schuster| year = 2009| id = ISBN 9780743448888}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Brown, Sam| title = Tupac: A Thug Life| location = Yhdysvallat| publisher = Plexus Publishing| year = 2005| id = ISBN 9780859653756}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Olson, Nathan| title = Tupac Shakur| location = Yhdysvallat| publisher = Capstone Press| year = 2004| id = ISBN 9780736827034}}
Citation error, replace with{{cite book| author = McClairne, Denard| title = Tupac and Elvis (Inevitably Restless)| location = Yhdysvallat| publisher = Trafford Publishing| year = 2003| id = ISBN 9781553956914}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Golus, Carrie & Cosgrove, Martha| title = Tupac Shakur: Just the Facts| location = Yhdysvallat| publisher = Lerner Publications| year = 2006| id = ISBN 9780822566090}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Dright, Jimmy & Chopmaster J.| title = Static: My Tupac Shakur Story| location = Yhdysvallat| publisher = Herb N' Soul Media| year = 1999| id = ISBN 9780967395906}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Brown, Jake| title = Tupac Shakur in the Studio: The Studio Years (1989-1996)| location = Yhdysvallat| publisher = Amber Books Publishing| year = 2006| id = ISBN 9780976773504}}
Runoteokset
Citation error, replace with{{cite book| author = Shakur, Tupac| title = The Rose that Grew from Concrete| location = Yhdysvallat| publisher = Pocket Books| year = 1999| id = ISBN 9780671028442}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Shakur, Tupac & Ardis, Angela| title = Inside a Thug's Heart| location = Yhdysvallat| publisher = Kensington Publishing| year = 2004| id = ISBN 9780758207890}}
Katso myös
Thug Life
Tha Outlawz
Digital Underground
Dramacydal
Suge Knight
Randy "Stretch" Walker
Death Row Records
Amaru Entertainment
Makaveli Branded
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Vuonna 1971 syntyneet
Luokka:Vuonna 1996 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Afroamerikkalaiset


Aro eli steppi on luonnonvaraisen heinä- ja ruohokasvillisuuden ja joskus myös pensaiden peittämä verrattain kuiva ja puuton kasvillisuusvyöhyke. Tunnettuja aroja ovat Venäjän sisäosien arot, Argentiinan pampa, Amerikan preeria ja Unkarin pusta. Unkarista Keski-Aasian kautta Kiinan Mantšuriaan saakka ulottuva alue muodostaa laajan yhtenäisen aroalueen, Euraasian aron.
Aroja tavataan usein lauhkealla ja subtrooppisella ilmastovyöhykkeellä ja ne ovat usein tasankoja, joskus myös vuoristoissa, joilla ei kuivuuden vuoksi vilja menesty. Keväisin arotkin kukkivat, kun sipuli- ja mukulakasvit puhkeavat kukkaan lyhyen kevään aikana kun lumet sulavat.
Arot ryhmitellään usein vallitsevan kasvillisuuden mukaan ruoho-, heinä- ja pensasaroihin. Varsin tavallinen ruoho- ja heinäarojen jako on ryhmittely kosteampiin pitkäruohoisiin ja kuivempiin lyhytruohoisiin aroihin, ja näiden välisiin sekaruohoaroihin. Pensasaro eli puoliaavikko on usein aavikoiden reunamaita. Aro voi esimerkiksi taitamattoman viljelyn ja kuivuuden yhteisvaikutuksesta aavikoitua nopeasti.
Maaperä ja kasvillisuus
Aromaannos on kosteilla aroilla viljavaa mustamultaa (tsernotseemi, tšernotsem) ja kuivemmilla lyhytruohoisemmilla aroilla kastanjanruskeaa aromaannosta. On myös kolmannen tyyppistä kostean aron maannosta, jota on lähellä metsänrajaa. Niittyaro on kostein arolaji. Pitkäheinäinen aro on kosteampaa kuin lyhytheinäinen. Pensasaro on kuiva aron ja aavikon välimuoto, puoliaavikko, jollainen on myös suola-aro.
Aroilla kasvaa monivuotisia heiniä ja maahan ravintoa varastoivia kasveja, sipuleita ja juurakoita. Rehevilläkin niittyaroilla juurissa on 80-85 % biomassasta ja puoliaavikoita lähestyvillä kuivilla aroilla yli 90 %. Suuri osa kasvien biomassasta vaihtuu joka vuosi. Keski-Argentiinan pampalla kasvaa nykyään monia eurooppalaisia heiniä ja ruohoja, mutta tämäkin alue on laajalti viljelty. On myös kylmää, kuivaa aromaista kasvillisuutta, joka on lähinnä tundraa tai vuoristokasvillisuutta.
Arot maailmassa
Maailmalla laajoja aroalueita on Unkarista Etelä-Venäjän ja Siperian kautta aina Tyynellemerelle asti. Muita suuria aroalueita ovat Pohjois-Amerikan preeriat ja Etelä-Amerikan pampat. Pampan itäosa on yksi Argentiinan vehreimpiä alueita. Amerikan preeriakin jakautuu kuivuutensa puolesta kosteampaan läntiseen ja kuivempaan itäiseen aroon. Aasiassa on laaja aroalue, steppi, Unkarista Mantšuriaan. Tällä arolla on monin paikoin hienojakoista lössiä. Ukrainassa on mustan mullan eli tsernotsemin alue. Etelä-Afrikassa on veldi ja Australiassa ja Uudessa-Seelannissa downs. Puoliaavikkoa on esimerkiksi Kaspianmerestä itään. Vuoristojen ruohoisia aroalueita ovat Andien Puna (punja) ja Keski-Aasian vuoristojen Pamir. Trooppisten alueiden savannit muistuttavat joskus aroja.
Aasian arot
Aasian arovyöhyke ulottuu suunnilleen Ukrainasta Kirgistanin ja Etelä-Venäjän kautta Mantsuriaan.
Pohjoisin aro on metsäaro, jossa puita ja metsäsaarekkeita kasvaa ruohoisen avoimen kasvillisuuden keskellä. Eteläisen metsäaron maannos ei ole sateiden lajittamaa tai podsolisoitunutta, jolloin se sisältää jopa 15 % humusta 120 cm paksussa mustamultakerroksessa[1]. Tämä mahdollistaa monenlaisten ruohokasvien ja kukkien kasvun.
Tyypillisellä arolla kasvaa Stipa festuca -heiniä, ja mustamullan paksuus on 40-60 cm, humusta 4-6 %[1]. Tästä etelään on erilaisia ruskomaannosvyöhykkeitä kuivasta arosta puoliaavikkoon. Varsinainen kastanjanruskea maannos on jo pohjoista puoliaavikkoa, jossa kasvaa Artemisia, Stipa, Festuca ja Artemisia, Festuca, kun humusta on 2,5-4 % 20-25 cm kerroksessa[1]. Eteläisellä puoliaavikolla kasvaa hajanaisesti lähinnä Artemisiaa ja vaivaispensaita, maannos on ruskeaa puoliaavikon maannosta, jossa humusta 1,5-2,5 % 10-15 cm yläkerroksessa[1]. Mutta esim. Kaspian alamaiden ja Kazahstanin kukkuloiden  puoliaavikoiden painumissa saattaa olla kosteaa ja kasvaa noin 30 cm korkeaa arokasvillisuutta 75-90 % peitolla[2]. Painumien kasvillisuus on tyypillisesti heiniä Festuca sulcata, Stipa lessingiana, S. capillata, Koeleria cristata ja Agropyron pectiniforme[2]. Painumat kattavat Kaspian puoliaavikoista noin 25 %[2]. Painumien reunat kattavat myös noin 25 % ja kasvavat muun muassa sipulinurmikkaa Poa bulbosa. Loppuosa Kaspian puoliaavikosta onkin tyypillistä marunavoittoista matalaa puoliaavikon kasvillisuutta. Puoliaavikko kattaa Kaspian alueesta 50-60 % ja kasvaa 15-20 cm korkeaa pensasmaista Artemisia pauciflora ja Kochia prostrata tai Camphorosma mon-speliacum kasvillisuutta 20-45 % peitolla.[2]
Kosteampia Sisä-Aasian aroja luonnehtivat paikalliset metsäsaarekkeet ja monet kukat mm. Salvia pratensis[3]. Tyypillinen Aasian arojen kasvi on kuivuutta kestävä neularuohoinen heinä Stipa[3].
Etelän lyhytruohoisia Aasian aroja luonnehtivat ruohokasvien lisäksi myös maruna Artemisia ja Seriphidum[3]. Aro rajoittuu puoliaavikkoon ja aavikkoon. Savikat Chenopodiaceae ovat jo aavikon kasveja. Myös Artemisia on savikaavikoiden kasvi[3].
Esimerkiksi Kirgiisienarolla kasvillisuus vaihtelee vuodenaikojen mukaan, ja niinpä kasvukaudella on kuusi selvästi erottuvaa kasvillisuusaaltoa. Yleensä kasvit kukkivat siellä keväällä, jolloin saadaan eniten sadetta. Näitä ovat mm, Poa biulbosa, Valeriana tuberosa jne.[4].
Ilmasto

Aroilmasto on  mannerilmasto: kesät ovat suhteellisen kuivat ja kuumat, talvet taas tuulisia ja kylmiä. Aroilmaston tyyppi on Köppenin ilmastoluokituksessa BS.
Aroilmasto on kuiva ilmasto, joka erotetaan metsästä ja aavikosta kuivuusrajojen perusteella. Kuivuusraja riippuu haihtumisesta, joka riippuu lämpötilasta. Jos subtrooppisen aavikon sademäärä on noin 250 millimetriä, aron sademäärä on 250-500 millimetriä.
Aron ja aavikon raja saadaan kaavasta R = 160 + 9*T, jossa R on aron ja aavikon sademääräraja (mm) ja T vuoden keskilämpötila (°C). Monia muita kuivuusrajojen laskukaavoja on kehitelty, joissa sademääräkynnys riippuu siitä, kuinka paljon sadetta tulee nimenomaan lämpiminä kuukausina eli lämpimänä vuosipuoliskona (huhti-syyskuu pohjoisella, loka-maaliskuu eteläisellä pallonpuoliskolla).
Aro ekosysteeminä
Aron primaarinettotuotanto on vuodessa noin 400 g/m²/v[5], mutta määrä vaihtelee huomattavasti alueittain muun muassa veden imeytymisen mukaan. Tämä mahdollistaa suurten kasvinsyöjäeläinten, kuten biisonien, elämisen arolla. Arolle on tyypillistä suuri maanalaisen biomassan osuus, biomassa on mm. juurakoissa, sipuleissa ja mukuloissa.
Katso myös

Preeria
Lähteet
The Guinness guide to plants of the world, D. M. Moore, Peter Haggett, Guinness books 1991, ISBN 0-85112-518-2
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Björklund, Tom & Vuokko, Seppo| title = Mammutin aika - useimmat jääkauden lajit elävät yhä| publisher = Tammi| year = 2009| id = ISBN 978-951-31-4113-4}}
Euroopan luonto, Milos Andera, H. F. Ullmann 1998, ISBN 978-3-8331-4735-7

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Final Fantasy X-2 () on Squaren (nyk. Square Enix) kehittämä ja alun perin 2003 PlayStation 2:lle julkaisema Final Fantasy -sarjan roolipeli.
Peli on tarinallisesti 2001 julkaistun Final Fantasy X-pelin jatko-osa. Pelin tarina seuraa Yunaa Final Fantasy X:stä, yhdessä Final Fantasy X:n Rikkun ja uuden hahmon Painen kanssa, heidän etsiessään ratkaisuja Spiraa kohtaaviin ongelmiin.
Final Fantasy X-2 siirsi syrjään useita oletuksia Final Fantasy-sarjalta, ollessaan ensimmäinen suora jatko-osa, pelimuotoinen jatko-osa ja toinen koko Final Fantasy-nimeä kantava jatko-osa Final Fantasy: Legend of the Crystals-animen jälkeen. Se oli ensimmäinen sarjan peli, jossa oli ainoastaan kolme pelattavaa hahmoa, vain naispuolisia pelattavia hahmoja ja aikainen pääsy suurimpaan osaan pelin alueista. Lisäksi se sisältää muunnelman Final Fantasyn hahmoluokista, yhdestä sarjan klassisista peliominaisuuksista, ja on yksi muutamasta pelistä sarjassa, jolla on useampi loppu.
Peli oli positiivisesti kriitikoiden vastaanottama ja mainonnallisesti onnistunut. Yhdeksän kuukautta julkaisunsa jälkeen Japanissa, se myi miljoona kopiota Pohjois-Amerikassa ja arviolta neljä miljoonaa kopiota maailmanlaajuisesti. Final Fantasy X-2 oli äänestetty kaikkien aikojen 32. parhaaksi peliksi Famitsun lukijoiden kesken. Englanninkielinen versio pelistä voitti Academy of Interactive Arts & Sciences:n "Uskomaton Saavutus Hahmonäyttelyssä"-palkinnon vuonna 2004. Peli sai 86%-arvosanan Game Rankings:ssa ja 85%-arvosanan Metacritic:ssa.
Pelaaminen
Vaikkakin Final Fantasy X-2 on suora jatko-osa Final Fantasy X:lle, se ei kopioi edeltäjänsä pelitekniikkaa; sen sijaan se muokkaa perinteisiä elementtejä. Kuten Final Fantasy X:ä edeltäneissä peleissä, hahmot kehittyvät "level up"-tekniikalla tietyn taistelumäärän jälkeen, kerättyään roolipeleille ominaisia ominaisuuspisteitä. Final Fantasy X:n vuoropohjainen taistelujärjestelmä on korvattu nopeatempoisemmalla variaatiolla Final Fantasy-sarjan perinteisestä Active Time Battle-järjestelmällä, mikä oli alun perin Hiroyuki Iton suunnittelema, ja ensi kertaa esillä Final Fantasy IV:n järjestelmänä. Satunnaisvihollisiin törmätessä ATB-järjestelmä on käytössä. FF X-2:n uudistetussa ATB:n versiossa pelattavat hahmot saattavat hyökätä vihollisen kimppuun sen valmistautuessa hyökkäykseen, vihollisen vuoron loppumisen odottamisen sijaan. Siten on mahdollista, että sekä hahmot että viholliset voivat hyökätä ketjussa aiheuttaakseen isompaa vahinkoa.
Pelissä liikkuminen ja tehtävät
Toinen eroavaisuus Final Fantasy X:n pelaamiseen verrattuna on navigointijärjestelmä: pelaajat voivat vierailla lähes kaikissa Spiran osissa aikaisin pelissä ilmalaiva Celsiuksen kautta. Tämä on poikkeus koko Final Fantasy-sarjassa, jonka peleissä tehokkaimman kulkuvälineen saa yleensä käyttöönsä vasta pelin loppupuolella.
Nämä kaksi muutosta antavat pelaajalle mahdollisuuden valita vähemmän lineaarisen tarinan. Toisin kuin Final Fantasy X:ssä, jossa pelin maailman paikat avautuvat melko suoraviivaisesti, Final Fantasy X-2:ssa on lähes täysin vapaa kartta. Peli koostuu viidestä luvusta, joissa jokaisessa paikassa on ainakin yksi kohtaus tai tehtävä lukua kohden. Viisi lukua kokoavat yhteen pelin sivujuonet, joita kutsutaan pelissä Episodeiksi. Vain muutamat kohtaukset luvussa liittyvät pelin pääjuoneen, ja ne on merkattu navigointisysteemiin "Hotspotteina" ("Active Links" japanilaisversiossa). Mennessään vain Hotspot-paikkoihin, pelaaja pääsee nopeasti läpi pelin tarinan tekemättä sivutehtäviä.
Peli laskee pelaajan tarinasta suorittaman prosenttiosuuden, joka nousee vierailemalla kohtauksissa joka Episodessa. Jos pelaaja saavuttaa sadan läpipeluuprosentin, pelissä on vaihtoehtoinen loppu, "Good Ending". Pelin juonessa on haarautumia: pelaajan tekemät valinnat vaikuttavat hänen näkemiinsä kohtauksiin ja prosenttimäärään. Pelissä on tämän vuoksi mahdotonta nähdä kaikkea yhdellä pelikerrala. Sataprosenttisen läpipeluumäärän voi saada yhdellä pelaamiskerralla valitsemalla tietyssä kohdassa peliä "Youth League"-vaihtoehdon. Valitsemalla "New Yevon":n ja tekemällä kaiken muun täysin, pelin lopussa on mahdollista saavuttaa vain 99.8:n läpimenoprosentti. Kun peli on läpäisty, aukeaa mahdollisuus New Game Plus-vaihtoehdon, joka aloittaa pelin alusta siten, että aikaisemmin saavutetut tavarat, Garment Gridit, Dresspheret ja läpipeluuprosentti säilyvät. Hahmojen kehitystaso (level) pysyy entisellään.
Kartallaetenemistapa on pysynyt lähes muuttumattomana kymmenennestä osasta, se koostuu pääosin yhä kolmiulotteisista ja suurimmaksi osaksi eteenpäin vievistä kohteista. Muutamia päivityksiä on lisätty: pelaaja voi vuorovaikuttaa ympäristönsä kanssa hyppimällä, kiipeämällä ja pyörittämällä kamerakulmia.
Pelin sivutehtävät koostuvat pienistä tehtävistä, vapaaehtoisista pomotaisteluista ja luolastokentistä, ja suurimmasta koskaan Final Fantasy-sarjassa nähdystä minipelimäärästä. Näitä minipelejä ovat mm. Gunner's Gauntlet, ammuskelupeli, jota voidaan katsoa kolmannen tai ensimmäisen persoonan näkökulmasta ja Sphere Break, matemaattinen kolikkopeli, joka perustuu yhteenlaskuun ja kertotauluun. Lisäksi Final Fantasy X:n fiktiivinen vedenalainen urheilulaji Blitzball on mukana, mutta eri tavalla ohjautuvana. Ohjaaja Motomu Toriyama on kertonut, että suuren minipelivalikoiman kehittäminen oli yksi tärkeistä aiheista pelin kehitysprosessissa, jotta "jos Final Fantasy X-2:n ostaa, ei tarvitse muita pelejä".
Dressphere- ja Garment Grid-järjestelmät
Final Fantasy X-2 käyttää uudelleen sarjan klassista hahmoluokkajärejstelmää (mikä olin nähty aikaisemmin Final Fantasy III:ssa, Final Fantasy V:ssa ja Final Fantasy Tactics:ssa) dressphere-järjestelmän kautta. Koska pelattavassa ryhmässä ei ole koskaan enempää kuin kolme hahmoa, hahmoja ei tarvitse vaihtaa taistelussa. Sen sijaan pelaaja voi vaihtaa hahmoluokkia, joissa kullakin on omat ominaisuutensa. Pelattavat hahmot voivat käyttää yhtä Dresspherea kerrallaan, saaden käyttöönsä erilaisia taitoja. Hahmot voivat oppia uusia taitoja (Abilities) kullekin Dresspherelle taitopisteiden (Ability Points, Ap) avulla. AP:ta kertyy vihollisten voittamisesta ja erilaisten tavaroiden ja kykyjen käyttämisestä kullekin Spherelle. Opeteltavat taidot valitaan päävalikosta. Taisteluiden aikana kertyneet AP-pisteet menevät valitun taidon oppimiseen, kunnes hahmo oppii taidon. Kukin hahmo voi kerrallaan valita taistelussa jopa kuuden Dresspheren väliltä, riippuen käytössä olevan Garment Grid:n paikkojen määrästä. Garment Grid on eräänlainen pelilauta, johon Dresspherejä asetetaan. Hahmo saa valittavakseen sen Garment Gridin hahmoluokat, joka on sille asetettu.
Kuten asetettavat tavarat, Garment Grid:n mukana hahmon käyttöön tulee erilaisia lisäyksiä ja kykyjä. Pelistä löytyy useita salaisia Garment Grideja ja Dressphereja, joita löytää pelissä edetessään. Jokainen hahmo voi käyttää mitä tahansa normaalia Dressphereä, mutta jokaiselle kolmelle hahmollee on myös oma erikoinen Dresspherensä, jota vain he voivat käyttää. Nämä Dresspheret saa käyttöönsä, kun on vaihtanut jokaisen Garment Gridissä olevan Dresspheren läpi yhdessä taistelussa. Kun hahmo aktivoi tällaisen Dresspheren, muut hahmot korvaantuvat hahmon lisäksi ohjattavilla osilla.
Juoni

Alkuasetelma
Kun Final Fantasy X:n alkuasetelma oli suhteellisen vaatimaton, Final Fantasy X-2 esittelee päähahmonsa heti alussa Charlien Enkelit-tyylisessä muodostelmassa. Pelissä on myös sarjalle epätyypillinen nopeatempoinen alku, mitä on yleisesti pidetty varsin yllättävänä. Spira-maailma itsesään on pysynyt lähes muuttumattomana siinä kahdessa vuodessa, mikä on kulunut kymmenennen osan tapahtumista. Alkuperäiset alueet ovat tallella (lukuun ottamatta Omega Ruinsia ja Baaj Templea), ja peliin on tullut muutama uusi paikka. Ainoat huomattavat muutokset ovat Kilika-kylän uudelleenrakentuminen ja Mount Gagazetin huipun sumun hälveneminen, mikä on paljastanut unohdetut rauniot. Lisäksi St. Bevellen palatsiin pääsee läpi pelin, ei vain yksittäisissä tarinakohtauksissa. Vaikka FF X:n Siniä ei enää ole, pelissä on yhtä paljon vihollisia kuin ennenkin, mutta ne eivät ole täysin samanlaisia; monien vihollisten nimet ovat vaihtuneet käännetyiksi ja niiden ominaisuudet ovat erilaisen taistelujärjestelmän vuoksi erilaisia. Lisäksi mukana on uusia vihollisia ja pomoja.
Päällisistä muutoksista huolimatta, Spiran ihmisten ideologioissa on suuri ero. Sinin päihittämisen jälkeen saapui "Ikuisen Rauhan" (The Eternal Calm) aikakausi. Yevon-uskonnon papit päättivät paljastaa totuuden järjestelmästään, antaen väen päättää itse miten elää maailmassa ilman kyseistä uskontoa, ja ilman Siniä. Kehittynyt teknologia ja Al Bhed-kansa ovat nyt osa yhteiskuntaa ja monet ovat alkaneet harrastaa huvituksia, kuten musiikkikonsertteja ja Blitzball-urheilulajia. Toiset ovat ryhtyneet muinaisten aarteiden metsästäjiksi, aina Bikanel Islandin hiekkoihin hautautuneista koneidenkappaleista ja kolikoista luoliin ja raunioihin unohdettuihin Sphereihin. Viimeksi mainittua harjoittavat tunnetaan "sphere hunter":na, joista on muodostunut monia ryhmiä.
Sinin ja Yevonin maesterien tuhoutumisesta huolimatta Spira ei ole vailla ongelmia. Erityisesti nuoremmat ihmiset ovat alkaneet toimia nopeasti Yevonin oppien hylkäämisessä ja ennen kiellettyjen koneiden (pelissä kutsustaan nimellä machina) käytön omaksumisessa, innokkaana näkemään Spiran kehittyvän, kun taas toiset, erityisesti vanhemman sukupolven ihmiset, tuntevat kulttuurin muutosten tapahtuvan liian nopeasti. Spiran kohdatessa uusia käytäntöjä ja oppeja, uusia poliittisia ryhmiä muodostui. Merkittävimmät niistä oli Meyvn Noojin johtama Youth League ja New Yevon-ryhmittymä, jota johti ennen katoamistaan entinen pappi Trema, myöhemmin Preetori Baralai. Youth League koostuu pääosin nuorista ihmisistä, jotka ovat halukkaita saamaan Spiran hylkäämään kokonaan entiset uskomuksensa, kun taas New Yevon-ryhmä koostuu sekä vanhoista että nuorista, jotka tuntevat, että muutosten tulee olla vähittäisiä; heidän mottonsa on "Yksi asia kerrallaan" ("One thing at the time").
Sekä Youth League, että New Yevon, toivovat High Summoner Yunan tukea poliittisen vaikutusvaltansa voimistamiseksi. Hän päättää kuitenkin pysytellä puoluettomana ja liittyä Gullwingseihiin, Sphere hunter-ryhmään, johon hänen serkkunsa Rikku ja Brother kuuluvat. Hän alkaa myös toimia Machine Faction-ryhmittymän tutkimusryhmää auttaakseen. Machine Faction on puolueeton Al Bhed-ryhmä, mikä pyrkii kehittämään machina-teknologiaa, ja jota johtaa nuori Gippal.
Ajan kuluessa Youth Leaguen ja New Yovin väliset jännitteet alkavat luisua väkivaltaisuuksien puolelle. Sillä välin Yuna näkee spheret, joiden hän toivoo johtavan hänet Tidusin, hänen menetetyn rakkautensa, joka haihtui Final Fantasy X:n lopussa, luokse. Sinin päihittämisen jälkeen Yuna vetäytyi väliaikaisesti elämään hiljaiseloa Besaidin saarille, järjestäen päivittäisiä tapaamisia spiralaisten kanssa. Rikku kuitenkin toi Yunalle videospheren, jonka Yunan entinen vartija Kimahri, nyt Ronso-heimon Elder (johtaja), oli löytänyt Mt. Gagazetilta. Sphere esitti paljon Tidusta muistuttavaa nuorta mistä, ilmeisesti vankiselliin lukittuna. Wakkan, nyt naimisissa lapsuudenystävänsä Lulun kanssa, vastusteluista huolimatta Rikku vakuutti Yunan siitä, että hän oli täyttänyt tehtävänsä Spiralle ja ansaitsi seurata sydämensä ääntä. Yuna lähti sitten Besaidista liittyäkseen Gullwingseihin ja jahtaamaan lisää vihjeitä spherellä näkyneen miehen identiteetistä siinä toivossa, että se saattaisi olla Tidus.
Kun Final Fantasy X oli täynnä vaikutteita japanilaisesta perinnekulttuurista ja aasialaisesta ympäristöstä, Final Fantasy X-2 sisältää paljon elementtejä japanilaisesta pop-kulttuurista. Tosin Trainer-dressphere, johon sisältyy pelattavien hahmojen vierellä taistelvat koira, apina ja lintu, kolme eläintä, joihin japanilainen kansantarusankari Momotaro ystävystyi vanhassa tarussa. Lisäksi pelissä on saatavilla Samurai-dressphere.
Tarina
Tarina alkaa, kun Yuna, Rikku ja Paine hankkivat takaisin Yunan varastetun Garment Gridin ensimmäisten Leblanc Syndicatea vastaan käytävien taisteluiden aikana. Pelin kohtauksien välissä kuullaan Yunan Tidukselle suuntaama yksinpuhelua, samankaltaisesti kuin Tidusin ajatuksia kuvattiin Final Fantasy X:n kohtausten välissä. Yunan tehtävänä pelissä on löytää johtolankoja, jotka saattaisivat johtaa hänet Tidusin luo. Kuitenkin iso osa pelin tarinasta seuraa Eternal Calm:n saavuttua muodostuneiden ryhmittymien välisiä erimielisyyksiä, sekä salattuja tietoja Spiran muinaisesta historiasta. Merkittävän suuri osa pelin tapahtumista eivät ole välttämättömiä pääjuonen läpäisemiseksi. Paljon tarinaa syventävistä osuuksista, hahmokehityksestä ja taustayksityiskohdista ovat vapaaehtoisia läpipelattavia.
Pelin edetessä jännitteet Youth Leaguen ja New Yevonin välillä saavuttavat huippunsa. Sill ävälin Gullwingsit löytävät muinaisen sepheren, joka sisältää kuvaa valtavasta machina-aseesta nimeltään Vegnagun, mikä oli salaisesti haudattu Bevellen kaupunging alle. Vegnagunilla on riittävästi voimaa olla uhaksi koko Spiralle, ja myöhemmin pelaajalle paljastuu, ettei Vegnagun kykyene erottamaan ystävää vihollisesta, jahka se on käynnistetty. Gullwingsit liitoutuvat yhteen Leblanc Syndicaten kanssa tutkiakseen maanalaisia Bevellen alueita aikomuksenaan tuhota kone, ennen kuin jompikumpi puoli käyttää sitä tulevassa kahakassa. He löytävät kuitenkin suuren tunnelin, joka on juuri kaivettu aseen kammion lattiaan, ja he tajuavat Vegnagunin ilmeisesti liikkuneen kuolleitten sielujen entiselle asuinsijalle, Farplanelle, joka sijaitsee Spiran keskuksessa.
Spiran ryhmittymien väliset erimielisyydet keskeytyvät pian Baralain, Noojin ja Gippalin - New Yevonin, Youth Leaguen ja Machine Factionin johtajien, samanaikaisen katoamisen myötä. Palatessaan Bevellen maanalaisille alueille, Gullwingsit löytävät kadonneet ryhmänjohtajat keskustelemassa Vegnagunista ja kuulevat, että koneen tekoäly antaa sille kyvyn havaita liikettä ja vastata siihen aktivoimalla itsensä ja pakenemalla. Lisäksi paljastuu, että Nooj oli tullut aikaisemmin Bevelleen aikomuksenaan tuhota Vegnagun, aiheuttaen sen pakenevan Farplanelle. Sitten pelaaja saa kuulla Painen olleen kerran ystäviä kaikkien kolmen miehen kanssa, työskennellessään heidän sphere-nauhoittajanaan heidän ollessaan Crimson Squadin kandidaatteja kaksi vuotta aikaisemmin. Crimson Squadin tarkoituksena olisi ollut olla eliittijoukko, jonka piti johtaa Crusader-joukkoja halki Spiran.
Kaksi vuotta aikaisemmin Mushroom Rock Roadin luolan alla olevassa luolassa, nimeltään "Den of Woe", juuri ennen epäonnistunutta Operaatio Mi'iheniä, ryhmän viimeinen harjoitus oli käynnissä. Luolassa useat ryhmän kandidaatit joutuivat pyrefliejen uhreiksi ja ajatuneet tappamaan toisiaan. Ainoat selviytyneet olivat Paine, Baralai, Gippal ja Nooj, jotka joutuivat Yevonin joukkojen kohteeksi paljastettuaan nähneensä kangastusmaista kuvaa Vegnagunista luolassa. Pian Nooj ampui selviytyneitä tovereitaan ja jätti heidät kuolemaan, pettäen ryhmällä olleen ystävyyden. Tässä vaiheessa peliä kuitenkin paljastuu, ettei hän ollut toiminut omaksi eduskeen ampuessaan heitä. Tunteiden, jotka ajoivat ryhmän jäseneet tappamaan toisensa, paljastuvat olleen pelin antagonistin, Shuyinin, joka kuoli tuhat vuotta aikaisemmin. Ennen kuin neljä selviytyjää olivat päässet pois luolasta, Shuyinin henki, etsien ruumista toimiakseen fyysisessä maailmassa, oli ottanut valtaansa Noojin, ja myöhemmin pakottanut hänet ampumaan kumppaninsa. Siitä saakka Shuyin oli pikku hiljaa saanut yllytettyä Noojin tiedostamattomalle tasolle, pakottaen hänet lähestymään Vegnagunia, jotta hän voisi käyttää Noojin kehoa sitä kontrolloidakseen.
Noojin tahto oli liian luja, jotta Shuyin olisi voinut täysin kontrolloida häntä, ja hänen halunsa tuhota suuri kone sai sen pakenemaan. Nyt haluten uutta isäntää, Shuyin poistuu Noojin kehosta ja ottaa haltuunsa Baralain, ajaen Vegnagunia takaa Farplanelle. Nooj ja Gippal liittyvät takaa-ajoon, pyytäen Yunan pitämään asioista huolta maan päällä. Tehdäkseen niin, pelaajan täytyy taistella jokaista Yunan Final Fantasy X:n aeonia vastaan, niiden henkien ollessa turmeltuneet Shuyin surusta Farplanella. Tämän tehtävän aikana Yuna putoaa Farplanlle ja tapaa Shuyinin, joka sekoittaa hänet Lenne-nimiseen naiseen. Tuntien läheisyyttä, joka ei ole hänen omaansa, Shuyinia kohtaan, ja huomaten, ettei halua lähteä poispäin hänestä, Yuna kuuntelee kuinka Shuyin kuvaa "heränneensä" kuolemansa jälkeen, yksin ja löytämättä Lenneä. Hän ilmaisee myös, etteivät Spiran asukkaat ole vielä ymmärtäneet sitä sydänsurua, jonka sota voi tuottaa, ja paljastaa, että hän on kehittänyt suunnitelman käyttääkseen vanhaa, mutta yhä toimintakykyistä Vegnagunia tuhotakseen koko Spiran, päättäen sodan mahdollisuuden ikiajoiksi. Hän uskoo niin tehdessään tekevänsä maailmasta paremman paikan.
Pelaaja kuulee, että tuhat vuotta ennen pelin tapahtumia, Shuyin oli kuuluisa blitzball-pelaaja teknologisesti kehittyneessä Zanarkindin suurkaupungissa, ja suositun laulajattaren ja summonerin - Lennen, rakastaja. Shuyinin muisti muodosti siten Tidusin Dream Zanarkandissa Final Fantasy X:n tapahtumissa. Shuyin ja Lenne elivät Zanarkandin ja voimakkaamman Bevellen välisen sodan aikaan, ja sodan syttyessä Zanarkand määräsi kaikki summonerit riveihin, erottaen parin toisistaan. Uskoen, että Lenne kuolisi taistelussa, Shuyin päätt, että ainut tapa pelastaa hänet oli soluttautua Bevelleen, ottaa Vegnagun haltuunsa ja käyttää sitä tuhoamaan Zanarkandin viholliset. Kutienkin, Lenne aavisti Shuyinin aikomukset, ja vastahakoisena sallimaan hänen viedä monien muiden hengen, hän seurasi Shuyinia. Kun hän saavutti Shuyinin Bevellessä, hän oli juuri aikonut operoida Vegnagunin ohjauspaneelia, urkumaista laitetta, joka oli asetettu sen päähän. Ennen kuin hän ehti käyttämään valtavaa tykkiä, joka sijaitsi sen suussa, tuhotakseen kaupungin, Lenne pyysi huutaen häntä lopettamaan. Shuyin teki, kuten hän pyysi, mutta ryhmä Bevellen sotilaita saapui hetki myöhemmin ja ampui pariskunnan. Kuolettavasti haavoittuneena, Shuyin ei kuullut Lennen sanovan rakastavansa häntä ennen kuin he kuolivat.
Tuhannen vuoden ajan Shuyinin suru ja katkeruus hänen epäonnistuttuaan pelastamaan Lennen oli sitoutunut pyreflieihin, ja ne saivat hänet kokemaan jatkuvasti tuon hetken epätoivon. Ajan kuluttua hänen surustaan tuli niin voimakasta, että se alkoi toimia itsekseen, ja hän alkoi uskao, että - lisäksi, että hän auttaisi maailmaa - hän voisi haihtua pois Lennen kanssa, jos hän tuhoaisi Spiran.
Nyt ymmärtäessään Shuyinin vihan sotaa kohtaan, Yuna onnistuu palaamaan pinnalle ja Gullwingsit järjestävät konsertin, johon jokainen spiralainen kutsutaan, sekä Youth Leaguen, että New Yevonin kannattajat. Lisäksi Songstress (Laulajatar)-dressphere, jota Yuna käyttää, paljastuu Lennen muistoista tehdyiksi. Sekä Yunan, että dresspheren kautta ilmestyvän Lennen esittämä 1000 Words-kappale heijastuu kaikille konsertin läsnäolijoille. Nähdessään kuvia Shuyinin ja Lennen viimeisistä hetkistä, Spiran kansalaiset alkavat ymmärtää heidän väittelyidensä hyödyttmyyden. Pelaaja saa kuulla, että Lennen muistojen vuoksi Shuyin oli sekoittanut Yunan Lenneen, ja siksi Yuna oli tuntenut läheisyyttä Shuyinia kohtaan.
Vaikkakin ryhmien välinen taisto on laantunut, Shuyin on lähes onnistunut suunnitelmassaan käyttää Vegnagunin tykkiä tuhotakseen planeetan sen maankuoren alta. Liittyen yhteen Leblanc Syndicaten kanssa jälleen kerran, Gullwingssit matkaavat Farplanen keskustaan, ja löytävät Gippalin ja Noojin taistelevan Vegnagunia vastaan. Yhteistyöllä he onnistuvat lamaannuttamaan valtavan koneen ennen kuin sen tykki tulittaa Spiraa. Viimein Shuyinin kohdatessaan, Lennen mieli irtautuu Songstress-dresspherestä ja hän pyytää Shuyinia hylkäämään suunnitelmansa ja olemaan rauhassa. Kiittäen Yunaa, Lenne ohjaa Shuyinin hengen Farplanen rauhaan.
Seuraavaksi Bahamutin fayth, joka kerran sijaitsi Bevellessä, ilmestyy Yunan eteen ja hänkin kiittää Yunaa. Sitten hän kysyy, joko Yuna haluaisi nähdä "hänet" (Tidusin) jälleen kerran. Jos pelaaja vastaa "Kyllä", ja merkittävä osuus pelin vapaaehtoisesta juonesta on suoritettu, fayth kerää Tidusin hajanaisina lentelevät pyrefliet uudelleen ja lähettää ne Besaidiin, jossa ne muodustuvat uudelleen; ja näin Yuna palaa kotiin, jossa hän ja Tidus saavat jälleen toisensa. Pelaajat, jotka saavuttavat sadan prosentin suoritusprosentin Tidusin palauttamisen lisäksi, näkevät jälleennäkemiskohtauksen Zanarkandissa pelin lopun jälkeen. Kaikkiaan pelissä on kuusi erilaista loppua. Pelin jälkeen pelin voi pelata uudestaan New Game+-moodissa ja kerätä puuttuvat prosentit. Bestiary-listat, spheret, dresspheret ja niihin opitut taidot säilyvät New Game +:ssa.
Vaatekehät (Garment Grid)
Pelaaja voi koko pelin ajan vaihdella hahmojensa dressphereja vaatekehien avulla niin taistelun aikana kuin normaalissa liikkumistilassakin. Vaatekehä on eräänlainen lauta, jolle dresspheret voi sijoittaa haluamaansa järjestykseen. Pelin edetessä pelaaja saa haltuunsa erilaisia vaatekehiä, joilla on erilaisia ominaisuuksia: esimerkiksi Ice Queen -vaatekehä sisältää jäätaikoja ja -suojia, joista osan hahmo saa käyttöönsä jo pelkästään käyttämällä kyseistä kehää, osan taas vain vaihtamalla asua vaatekehää käyttäen. Vaatekehien ominaisuudet vaihtelevat melko pitkälti laidasta laitaan: yhdellä ei välttämättä ole minkäänlaisia erityisominaisuuksia, toinen tarjoaa parantavia loitsuja, kolmas suurta voimalisää ja neljäs jonkun tietyn dresspheren taistelutaitoja.
Ääninäyttelijät

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 at MobyGames
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

Luokka:PlayStation 2 -pelit
Luokka:PlayStation 3 -pelit
Luokka:PlayStation 4 -pelit
Luokka:PlayStation Vita -pelit
Luokka:Windows-pelit
Luokka:Final Fantasy -pelit
Luokka:Vuoden 2003 videopelit

Mikä on Final Fantasy X-2 ikärajasuositus?


Tintin seikkailut (), lyhyemmin pelkkä Tintti, on belgialaisen sarjakuvataiteilija Hergén luoma sarjakuva. Tintti on yksi 1900-luvun tunnetuimmista ja luetuimmista eurooppalaisista sarjakuvista: sitä on myyty yli 200 miljoonaa kappaletta ja käännetty yli 50 kielelle.
Päähenkilö Tintti on nuori lehtimies ja matkailija, jonka rinnalla kulkevat uskollinen koira Milou, kapteeni Haddock, professori Tuhatkauno ja monet muut hahmot.
Hergéä on kehuttu selkeästä mutta silti ilmeikkäästä piirrostyylistään, mukaansatempaavista tarinoista ja myöhempien kirjojen tarkasta taustatutkimuksesta. Sarja sisältää monia eri lajityyppejä, kuten meriseikkailua (Yksisarvisen salaisuus ja Rakham Punaisen aarre) ja tieteisfantasiaa (Päämääränä kuu ja Tintti kuun kamaralla). Kaikille Tintti-kirjoille, poliittisiin tarkoituksiin tehtyä ensimmäistä Tinttiä Neuvostojen maassa lukuun ottamatta, on ominaista tilannekomiikan runsaus, jonka rinnalle myöhemmissä kirjoissa tulee myös hienostuneempaa satiiria.
Ensimmäisissä Tinteissä seikkailun juoni on hyvin yksinkertainen, ja Tintti lähinnä törmäilee paikasta toiseen vieraalla maaperällä. Myöhemmissä Tinteissä kertomusten juonet ovat monimutkaisempia ja niissä on tehty seikkailun ympäristöä koskevaa taustatyötä realistisuuden lisäämiseksi. Mielenkiintoinen kokeilu on sarjan osa Castafioren korut, jossa tapahtumapaikkana toimii jatkuvasti kapteeni Haddockin kotikartano ja joka ei ole muiden Tintti-kirjojen tapaan seikkailukertomus.
Henkilöhahmot
Tintti

Tintti on Tintin seikkailujen päähenkilö. Hän teki ensiesiintymisensä belgialaisessa sanomalehdessä 10. tammikuuta 1929 ja perustui suurelta osin Hergén aiempaan Totor-partiolaishahmoon. Tintti on nuori belgialainen lehtimies, joka sekaantuu vaarallisiin tapauksiin ja selvittää ne sankarillisesti. Vaikka Tintti esitetään tunnettuna toimittajana, hänet harvemmin nähdään varsinaisessa työssään. Tintti on asenteiltaan suhteellisen neutraali ja muita henkilöhahmoja värittömämpi puhtoinen sankarityyppi. Tintin henkilö muuttuu jonkin verran myöhemmissä kirjoissa, alkaen Castafioren koruista. Hän ei enää aktiivisesti hakeudu seikkailuihin, vaan joutuu niihin ympäristön vaikutuksesta. Etenkin tämä näkyy kirjoissa Lento 714 ja Tintti ja Picarot.
Milou

Milou on Tintin valkoinen karkeakarvainen kettuterrieri, joka seuraa häntä kaikkialle. Tintin ja Miloun suhde on erittäin syvä, ja he toistuvasti pelastavat toinen toisensa hengen. Milou kommentoi seikkailuja omalla maanläheisellä tavallaan, mutta lukuun ottamatta Tinttiä Neuvostojen maassa, muut eivät Miloun kommentteja kuule - kyseessähän on koira. Kapteeni Haddockin tavoin Milou on perso alkoholijuomille, ja toikkaroi humalassa lähes joka seikkailussa. Milou pitää myös luista ja ruuasta, jota se häikäilemättä varastelee. Milou on vahvasti slapstick-tyyppinen hahmo, jolla on kliseeksi asti taipumusta törmäillä kulkiessaan esteisiin. Myös Miloun kissajahdeista, hämähäkkipelosta ja hassunkurisista ilmeistä ja eleistä revitään jatkuvasti huumoria. Milouta on myös helppo pitää sympaattisena tämän jouduttua pulaan.
Miloun nimi tulee Hergén ensimmäisen tyttöystävän nimestä Marie-Louise. Milou on kuitenkin uroskoira.
Kapteeni Haddock

Kapteeni Archibald Haddock on Tintin paras ystävä. Hän on merikapteeni, joka esiintyy ensimmäisen kerran kirjassa Kultasaksinen rapu. Ensimmäisessä kirjassaan Haddock on säälittävä alkoholisti, jonka juoppohulluuskohtaukset ovat useamman kerran suistaa Tintin turmioon. Myöhemmissä kirjoissa Haddock on voimakkaampi ja saa jopa sankarillisia piirteitä. Haddockin liiallinen juominen tosin jatkuu satunnaisesti. Haddockin inhimilliset piirteet ja sarkastisuus toimivat vastapainona Tintin sankarillisuudelle.
Haddockilla on taipumusta äkkipikaisuuteen ja hän käyttää värikästä kieltä parjatessaan hänet suututtaneita henkilöitä, eläimiä tai jopa asioita. Haddockin mielijuoma on Loch Lomond -merkkinen viski. Haddock asuu esi-isälleen kuuluneessa Moulinsartin linnassa, jonka professori Tuhatkauno ostaa hänelle kirjan Rakham Punaisen aarre lopussa.
Haddockin nimi tulee Hergén vaimonsa kanssa käymästä keskustelussa, jossa vaimo mainitsi että haddock on "surkea englantilainen kala" (englannin sana haddock merkitsee koljaa). Hergé poimi nimen välittömästi.
Professori Teophilus Tuhatkauno

Professori Teophilus Tuhatkauno on huonokuuloinen keksijä, joka esiteltiin alun perin Rakham Punaisen aarteessa. Tuhatkauno on ydinfysiikassa, kemiassa, mekaniikassa ja biologiassa ansioitunut tiedemies, joka kehittää monet tarinoiden keskeisistä laitteista, kuten hainmuotoisen pienoissukellusveneen Rakham Punaisen aarteessa, kuuraketin Tintissä kuun kamaralla ja yliäänilaitteen Tuhatkaunon tapauksessa. Tuhatkaunon keksinnöt heijastelevat oman aikansa teknologista kehitystä, esimerkiksi kuuraketti edusti 1950-luvun tiedemiesten optimistisia näkemyksiä avaruustoiminnan läpimurrosta ja sekä Syldavian että Bordurian tiedustelupalvelujen havittelema yliäänilaite oli Hergén satiirinen viittaus Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton väliselle asevarustelulle.
Tuhatkaunon huonokuuloisuus on ollut hahmon ensiesiintymisestä lähtien yksi Tintti-sarjakuvien toistuvista vitseistä. Tuhatkaunon kyvyttömyys ymmärtää muiden puhetta saattaa äkkipikaisen kapteeni Haddockin raivon partaalle, ja Rakham Punaisen aarteessa myös suvaitsevainen Tintti ärsyyntyi professorin huonokuuloisuudesta. Tuhatkauno kuulee hänelle lausutut sanat väärin ja yleensä täysin päinvastaisessa merkityksessä, mikä saa hänet reagoimaan omalaatuisilla lausahduksilla kuulemiinsa sanoihin. Tuhatkauno ei tiedä, että hänellä on kuulovamma, vaan hän selittää "vasemman korvansa olevan hieman huonokuuloinen". Tarinassa Päämääränä Kuu Tuhatkaunolle annettiin kuulokoje, joka on hänellä käytössä myös sarjakuvan jatko-osassa Tintti kuun kamaralla, mutta kahden tarinan jälkeen hän luopuu kuulokojeesta. Kuulokojeella varustettu Tuhatkauno on vakavamielisempi hahmo verrattuna muihin tarinoihin, jossa hän on vahvasti humoristinen henkilö. Tuhatkaunon huonokuuloisuuteen pohjautuvia kielellisiä vitsejä ei ole täysin voitu kääntää suomennoksiin, joten suomenkielisessä käännöksissä hän toisinaan vaikuttaa kuulevan dialogin kannalta epäolennaisia sanoja.
Tuhatkaunon hahmon esikuva oli Hergén mukaan sveitsiläinen fyysikko Auguste Piccard, johon Bianca Castafiore sotkee Tuhatkaunon Castafioren koruissa. Tuhatkaunon esikuvia olivat myös edellisten Tintti-seikkailujen omalaatuiset tiedemiehet, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Nestor Halambique ja Salaperäisen tähden Kustaa Kalisteinen.
Dupont ja Dupond

Dupont ja Dupond ovat identtisiltä kaksosilta näyttävä poliisietsiväpari, jotka eivät kuitenkaan ole sukua toisilleen.[1] Dupont ja Dupond ovat vahvasti humoristisia hahmoja. He ovat työssään täysin epäpäteviä ja tyypillisesti päätyvät pidättämään vääriä henkilöitä, mutta saavat siitä huolimatta jatkuvasti merkittäviä ja kansainvälisiä tehtäviä. Dupontin ja Dupondin erottaa vain viiksien muodosta: Dupontilla viiksien päät kaartuvat hieman ulospäin.
Dupondtit ovat saaneet sekä olomuotonsa, vaatetuksensa että kävelytyylinsä ilmeisesti esikuvansa Charlie Chaplinin kulkuri-hahmolta. Dupontilla ja Dupondilla on yleensä mustat puvut, knallit ja kävelykepit, paitsi milloin he kansainvälisissä tehtävissä pukeutuvat valepukuihin "sulautuakseen joukkoon". Tällöin valeasut ovat täysin kliseenomaisia ja herättävät paikallisissa vain huomiota ja huvittuneisuutta. Epäpätevyyden ja hölmöyden lisäksi Dupontin ja Dupondin huumori perustuu erilaisiin törmäilyihin. Tyypillinen kuvio on, että kaksikosta toinen loukkaa itsensä, jonka jälkeen toinen moittii tätä tai nauraa tälle, mutta vain pienen hetken päästä toiselle osapuolelle käy aivan vastaavasti.
Tavanomainen sattumus on Dupontin ja Dupondin knallien uppoaminen iskun seurauksena niin syvälle päähän, että Tintti tai muu ulkopuolinen joutuu kiskomaan ne irti. He myös sotkeutuvat jatkuvasti sanoissaan, varsinkin silloin kun he yrittävät puhua turhan hienosti. Dupond ja Dupont saavat usein kuulla kunniansa kapteeni Haddockilta, joka ei voi sietää heidän hölmöilyjään.
Sivuhahmot

Näiden ohella Tintissä on useita sivuhahmoja, jotka esiintyvät useammassa kuin yhdessä seikkailussa. Näistä merkittävimpiä ovat Khemedin emiiri Ben Kalish Ezab ja hänen ilkikurinen poikansa Abdullah, santheodoroslainen kenraali Alcazar, konnamainen merimies Allan, diivamainen italialainen oopperalaulajatar Bianca Castafiore, portugalilainen kauppias Oliveira da Figueira, roistomainen saksalaistohtori J. W. Müller, Moulinsartin linnan hovimestari Nestor, rikollispäällikkö Roberto Rastapopoulos ja vakuutusyhtiö Turman johtaja Seraphin Lampion.
Kuvitteellisia maita
Myöhempiin seikkailuihin Hergé loi useita kuvitteellisia maita. Tintti-tarinoiden valtioista yksityiskohtaisimmin kuvattu lienee Balkanin niemimaalla sijaitseva rauhanomainen Syldavian kuningaskunta, jonka esikuvana on Hergén itsensä mukaan toiminut Albania. Syldavian vihamielinen ja valloitushaluinen rajanaapuri on erilaisten sotilashallitusten hallinnoima Borduria (pääkaupunkinaan Szohôd), joka tarinassa Kuningas Ottokarin valtikka edustaa silloista natsi-Saksaa; Tuhatkaunon tapauksessa Borduria on kuitenkin muuttunut stereotyyppiseksi itäblokin kommunistidiktaaturiksi. Kuningas Ottokarin valtikassa Tintti puolustaa Syldaviaa Borduriaa vastaan, mutta Tuhatkaunon tapauksessa Syldavia onkin siirtynyt "pahojen puolelle" tavoittelemaan Tuhatkaunon kehittämää asetta.
Etelä-Amerikassa sijaitseva San Theodoros on satiirinen parodia tyypillisestä banaanitasavallasta, jossa vallankaappaukset ovat jokapäiväisiä ja sotilaat vaihtavat jatkuvasti puoliaan. Seikkailussa Tintti ja Picarot ulkovallat sekaantuvat San Theodorosin sisäisiin asioihin: Neuvostoliiton kaltainen Borduria kannattaa kenraali Tapiocan hallintoa, ja kapitalistinen International Banana Company taasen tukee kenraali Alcazarin johtamaa Picarot-sissiliikettä. Maan rajanaapuri Nuevo Rico on hyvin samankaltainen maa. Särkyneessä korvassa molemmat maat käyvät kilpailevien brittiläisen ja yhdysvaltalaisen öljy-yhtiön yllytyksen seurauksena keskenään sodan öljyrikkaan Gran Chapon maa-alueen hallinnasta. San Theodorosin ja Nuevo Ricon välinen sota on parodia Bolivian ja Paraguayn vuosina 1932–35 käydystä Chacon öljysodasta, jossa sotivia maita tukivat Standard Oil ja Shell.
Tintti-seikkailuissa Mustan kullan maa ja Seikkailu Punaisella merellä nähdään myös Arabian niemimaalla sijaitseva Khemed, jonka hallitsijan emiiri Ben Kalish Ezabin valtaa uhkaa jatkuvasti vallanhimoinen šeikki Bab El Ehr. Salaperäisen tähden uusitussa versiossa Yhdysvallat on vaihdettu São Ricoksi, joka nimestään päätellen sijaitsee San Theodorosin ja Nuevo Ricon tavoin Etelä-Amerikassa. Faaraon sikareissa ja Sinisessä lootuksessa esiintyy Rawhajpoutahlahin maakunta Intiassa. Sinisessa lootuksessa myös pikaisesti mainitaan Poldomoldaquen ja Poldavian kuvitteelliset valtiot. Lennossa 714 Rastapopoulosin kätyreinä toimii joukko vapaustaisteilijoita, jotka ovat kotoisin sisällissodan kouriin joutuneesta Sondonesiasta.
Tintin ideologia
Ensimmäinen Tintti-kirja, Tintti Neuvostojen maassa, oli poliittinen satiiri Neuvostoliiton oloista. Tarinan sisällön on sanottu olleen pitkälti Norbert Wallezin, Tintin julkaisseen lehden syvästi katolisen päätoimittajan tilaama, mutta Hergé ei pannut asiassa vastaan, vaan sanoi myöhemmin katsoneensa olevansa oikealla puolella. Tintti Neuvostojen maassa julkaistiin suomeksi vasta 1986. Lähteenä albumissa oli käytetty vain Belgian entisen Neuvostoliiton konsulin Joseph Douillet'n kirjaa.
Seuraavaksi Hergé olisi halunnut sijoittaa tarinan Yhdysvaltoihin, maahan joka kiehtoi häntä, mutta Wallez oli eri mieltä: hän ei pitänyt protestantismin ja liberalismin hallitsemasta Amerikasta. Sen sijaan hän tilasi Hergéltä Belgian Kongoon sijoittuvan seikkailun, koska siirtomaa tarvitsi siihen aikaan valkoisia työläisiä. Lopputulos Tintti Afrikassa heijasti aikansa kolonialistisia asenteita. Vuoden 1946 väriversioon Hergé muutti pahiten ajastaan jälkeenjääneitä kohtia: esimerkiksi kongolaisten lasten Belgian historian oppitunti vaihdettiin matematiikantunniksi. Kirjan isällinen suhtautuminen kongolaisiin lienee ollut kuitenkin enemmän naiivi kuin rasistinen, ja joka tapauksessa albumi toi sarjakuvaan tärkeän elementin: kansainvälisen kaupan.
Käännekohdat
Tintti Amerikassa merkitsi käännekohtaa. Amerikka-kuvaus oli kylläkin edellisten tapaan vielä hyvin karrikoitu, johtuen pitkälti Hergén vähäisestä Amerikka-tietämyksestä: Amerikka oli Al Caponen, cowboyiden ja "suurten asioiden" maa. Hergé kuitenkin otti puolustavan kannan työläisten, intiaanien ja mustien oikeuksia kohtaan. Hän arvosteli lynkkayksia, intiaanien maiden viemistä ja Yhdysvaltain liike-elämän raakuutta.
Vielä käänteentekevämpi oli Kiinaan sijoittunut viides albumi, Sininen lootus. Zhang Chongren, Brysselissä opiskellut kiinalainen, oli kuullut Hergén suunnittelevan Kiinaan sijoittuvaa seikkailua, ja vetosi Hergéen, jotta tämä ei kuvaisi kiinalaisia perinteisten eurooppalaiskliseiden mukaisiksi. Zhangin opastuksella Hergé teki ensimmäistä kertaa myöhemmin leimalliseksi tullutta tarkkaa tutkimustyötä, jonka johdosta kuvaus vieraasta maasta on huomattavasti aiempia tarkempi. Kirja kritisoi voimakkaasti japanilaisten ja länsimaalaisten sekaantumista Kiinan asioihin ja kiinalaisiin kohdistettua rasismia.
Toinen maailmansota
Toinen maailmansota vaikutti useisiin Tintti-albumeihin, sekä itsessään että Belgian natsimiehityksen kautta. Vaikka Hergé itse oli lähellä Belgian äärioikeistolaista rexististä liikettä, oli Kuningas Ottokarin valtikka selvästi natsivastainen: Bordurian tukema Musstler (Muss</b>olini-Hi<b data-parsoid='{"dsr":[15982,15992,3,3]}'>tler) pyrkii kaappaamaan vallan Syldavian kuninkaalta Muskar XII:lta. Tarina perustuu hyvin suoraan Itävallan Anschlussiin eli Saksaan liittämiseen vuonna 1938.
Kiistellympi tapaus on miehityksen aikana kirjoitettu Salaperäinen tähti, joka kertoo kahdesta kilpailevasta tutkimusryhmästä tavoittelemassa Jäämerelle pudonnutta meteoriittia. Hergé pyrki valitsemaan niin sadunomaisen aiheen kuin suinkin välttääkseen sensuurin. Kuitenkin Tintin ryhmä on valittu yksinomaan akselivaltojen tai neutraalien maiden tiedemiehistä, kun taas kilpaileva ryhmä koostuu amerikkalaisista. Kilpailevan ryhmän taustalla olevalla häikäilemättömällä Blumenstein-pankkiirilla on lisäksi juutalainen nimi ja stereotyyppisen juutalaisen elkeet. Myöhemmässä versiossa pankkiirin nimi muutettiin Bohlwinkeliksi ja Amerikka-viittaukset vaihdettiin kuvitteelliseen Sao Ricon eteläamerikkalaiseen valtioon. Vaikka nimi "Bohlwinkel" pohjautuikin belgialaiseen makeiskauppaa merkitsevään bolwinkel-sanaan, myöhemmin Hergélle ilmeni, että "Bohlwinkel" oli myös suosittu sukunimi Israelissa.
Loput natsimiehityksen aikana kirjoitetut tarinat välttivät kannanottoja: Yksisarvisen salaisuus, Rakham Punaisen aarre ja Seitsemän kristallipalloa ovat epäpoliittista aarteenetsintää kaukaisissa maailmankolkissa.
Sodan jälkeen
Sodanjälkeiset kirjat ovat poliittisesti vähemmän kiisteltyjä. Ensimmäinen sodan jälkeen ilmestynyt kirja, Auringon temppeli, on jatkoa Seitsemälle kristallipallolle. Myöhemmissä kirjoissa tyypillisiä teemoja ovat ihmisoikeudet, antirasismi ja antitotalitarismi. Seikkailu punaisella merellä tosin toi rasismisyytöksiä, jonka johdosta Hergé uusi kirjan dialogia myöhempiin versioihin. Muita teemoja ovat muun muassa öljypolitiikka, huumeet, kansainvälinen kauppa ja aseiden salakuljetus.
Hergé sivusi natsiteemoja tarinassa Tuhatkaunon tapaus, jossa esitellyn Bordurian valtion poliisit käyttävät olkavarressaan punaisia nauhoja, joiden valkoisen kehän sisälle on sijoitettu musta, viiksiä muistuttava symboli. Myös Szohodin militaristinen asennoituminen maailmanpolitiikkaan on viittaus natseihin.
Uransa alkuaikoina Hergé teki Tintistä silloiseen poliittiseen tilanteeseen sopivan, ja toimi samoin uransa lopulla. Näin Hergé dokumentoi 1900-luvun aikana tapahtuneita muutoksia.[2]
Jatkumo
Tintti-tarinoiden jatkumo alkoi Faaraon sikareista, jolle Hergé teki suoran jatko-osan Sininen lootus. Faaraon sikareissa Hergé teki juonesta ensimmäisen kerran yhtenäisen tarinan edellisten seikkailujen episodimaisen rakenteen sijasta, ja Sinisestä lootuksesta lähtien hän pyrki kuvaamaan hahmot ja ympäristön todenmukaisesti. Kolmeen ensimmäiseen tarinaan Tintti Neuvostojen maassa, Tintti Afrikassa ja Tintti Amerikassa ei ole tehty viittauksia myöhemmissä tarinoissa, joten niiden tapahtumia ei ole tunnustettu Faaraon sikareiden jälkeisissä kertomuksissa. Kultasaksisessa ravussa Hergé esitteli kapteeni Haddockin, Yksisarvisen salaisuudessa hän toi tarinoihin Moulinsartin kartanon ja sen jatko-osassa Rakham Punaisen aarteessa esiteltiin professori Tuhatkauno. Moulinsartin linnasta Hergé teki tarinoiden keskeisimmän tapahtumaympäristön, ja esimerkiksi Castafioren koruissa kaikki juonen tapahtumat sijoittuvat Moulinsartin tontin sisäpuolelle. Hän myös muokkasi hahmoja myöhemmissä tarinoissa; esimerkiksi Kuningas Ottokarin valtikassa hän antoi etsiväkaksikolle nimet "Dupont" ja "Dupond", vaikka edellisten tarinoiden alkuperäisissä painoksissa heiltä olivat puuttuneet nimet. Hergé myös esitteli tarinoissa kuvitteellisia maita, joissa päähahmot seikkailevat myös myöhemmissä tarinoissa.
Tyypillinen kerrontatapa sarjakuvien jatkumossa on esitellä hahmoja, jotka ovat tehneet ensiesiintymisensä edellisissä seikkailuissa. Osasta hahmoista Hergé teki sarjan vakiohahmoja, kuten Kuningas Ottokarin valtikan Bianca Castafioresta ja Yksisarvisen salaisuuden Nestorista. Faaraon sikareiden etsiväkaksikosta Dupontista ja Dupondista,  Kultasaksisen ravun kapteeni Haddockista Rakham Punaisen aarteen professori Tuhatkaunosta Hergé päätti tehdä sarjan keskeiset hahmot Tintin ja Miloun rinnalle. Ensimmäisen kerran Hergé esitteli useita edellisissä tarinoissa esiteltyjä hahmoja Seitsemässä kristallipallossa, jossa nähdään Castafioren ja Nestorin ohella myös Särkyneen korvan kenraali Alcazar. Eniten vanhoja hahmoja Hergé esitteli Seikkailussa Punaisella merellä, jossa ovat mukana Nestorin, Castafioren ja Alcazarin ohella myös Ben Kalish Ezab, Abdullah ja Bab El Ehr Mustan kullan maasta, Dawson Sinisestä lootuksesta, Oliveira da Figueira Faaraon sikareista ja Mustan kullan maasta, J. W. Müller Mustan saaren salaisuudesta ja Mustan kullan maasta, Allan Kultasaksisesta ravusta, Roberto Rastapopoulos Faaraon sikareista ja Sinisestä lootuksesta ja Seraphin Lampion Tuhatkaunon tapauksesta.
Tunnelman ja juonijatkumon pysyvyyden takia Hergé kuvasi hahmojen reaktioita edellisten seikkailujen jäljiltä; esimerkkinä Lennossa 714 Tintti hämmentyy nähdessään pääkonnan Rastapopoulosin, joka oli viime kerralla tarinan Seikkailu Punaisella merellä loppuratkaisussa lavastanut oman kuolemansa. Vastaavasti tarinan Tintti kuun kamaralla jälkeisissä seikkailussa tehdään viittauksia Tintin ja hänen kumppaneidensa kuumatkaan: Tuhatkaunon tapauksessa Bordurian pääkaupungin Szohôdin lentoaseman poliisi onnittelee Tinttiä ja Haddockia onnistuneesta kuumatkasta, ja Lennossa 714 Haddock kertoo olevansa kumppaneidensa kanssa matkalla kansainväliseen avaruuskonferenssiin Sydneyssä, koska he ovat kunniavieraita ensimmäisinä kuumatkailijoina.
Viimeinen valmiina julkaistu Tintti-tarina Tintti ja Picarot voidaan nähdä eräänlaisena jatkumon huipentumana. Tarina viedään Särkyneessä korvassa esiteltyyn San Theodorosin banaanitasavaltaan, jossa esitellään tarinan hahmoista Alcazar, Pablo, tohtori Ridgewell ja edellisissä tarinoissa vain mainittu kenraali Tapioca. Pääkonnan rooliin nousee Tuhatkaunon tapauksesta tuttu Szohôdin poliisipäällikkö Sponsz, joka tahtoo kostaa nöyryytyksensä Tintille. Bordurian diktaattorin Plekszy-Gladzin viiksistihallinto on liitossa Tapiocan hallituksen kanssa, joten Tuhatkaunon tapauksessa nähdyt Plekszy-Gladzin viiksisymbolit tekevät myös paluun. Haddockin lempijuoman, Loch Lomond -viskin valmistajalla on myös oma sivuroolinsa Tapiocan hallitusta kannattavien yritysten joukossa.
Sovinismi
Hergéä on toisinaan syytetty sovinismista, koska naishahmot puuttuvat lähes tyystin tai ovat hyvin kliseisiä. Hergé kiisti syytökset ja sanoi, "minusta naiset eivät kuulu Tintin maailmaan, joka on miehisen ystävyyden valtakuntaa...".
Uudelleenpiirtämisistä
Tintti-sarjakuvia piirrettiin Hergén studioilla uusiksi kansainvälistä levitystä varten. Esimerkiksi Salaperäisen tähden vihamielisen retkikunnan Yhdysvaltain lippu vaihtuu Sao Ricon lipuksi ja Mustan kullan maan brittisotilaat arabeiksi. Samalla Hergé "ajankohtaisti" yksityiskohtia. Faaraon sikareissa Tintti hämmästyy suuresti, kun šeikki esittelee hänelle Päämääränä Kuu -albumin, seikkailun, jonka Tintti kokee vasta paljon myöhemmin.
Koska Hergé piirsi Tinttiä jo 1920-luvulta saakka, sarjakuva on kokenut julkaisu- ja piirrosasussa useita muutoksia. Ensin Hergé piirsi tarinansa jatkokertomuksiksi lehtiin ja myöhemmin ne julkaistiin kirjoina. Ensimmäinen Tintti-kirja Tintti neuvostojen maassa ilmestyi vuonna 1930. Hergén tyylin kehitystä voi seurata tämän albumin suomennoksesta, sillä poliittisen asenteellisuuden vuoksi tätä seikkailua ei ole muutettu lainkaan vuoden 1930 asusta.
62 sivua
Toisen maailmansodan aikaan paperin hinta Keski-Euroopassa nousi huomattavasti ja Tintin ranskalainen kustantaja Casterman hankki uuden offsetpainokoneen. Kustantaja pyysi Hergéä tekemään uudet albuminsa 62-sivuisiksi paperin kulutuksen vähentämiseksi. Aikaisemmat kirjathan olivat olleet 120–140-sivuisia. Uusi painokone mahdollisti nelivärisyyden, joten uudeksi Tintti- ja sarjakuvaformaatiksi yleensäkin tuli 62-sivuinen nelivärinen albumi.
1930-luvulla julkaistuilla Tintin seikkailuilla oli menekkiä 1940-luvullakin. Hergé palkkasi jo sodan aikana piirtäjiä vanhojen albumien muutostöitä tekemään. Tästä piirtäjäryhmästä kehittyi vuonna 1950 perustettu Studios Hergé -osakeyhtiö. Piirtäjäryhmään kuuluivat muun muassa Bob De Moor, Roger Leloup ja Edgar P. Jacobs, jotka itsekin ovat luoneet menestyksekkäitä sarjakuvahahmoja. Viimeksi mainittu on kuvattu Faaraon sikareiden kannessa muumioituna egyptologina.
Mustan saaren salaisuus
Mustan saaren salaisuus on kohdannut vuosien varrella eniten muutoksia: se on piirretty uudelleen kolmeen kertaan. Ensimmäinen mustavalkoinen 124-sivuinen albumi ilmestyi vuonna 1938, ja 62-sivuiseksi ja neliväriseksi seikkailu muuttui vuonna 1943. 1960-luvulla seikkailu piirrettiin jälleen kokonaan uudelleen Tintin brittiläisen kustantajan pyynnöstä. 1950-luvun viimeisinä vuosina Tintti löi itsensä läpi saarivaltiossa ja koska Mustan saaren salaisuus tapahtuu Brittein saarilla olisi albumi ollut omiaan siellä julkaistavaksi. Vuoden 1943 versiossa oli kuitenkin runsaasti Isoa-Britanniaa koskevia asiavirheitä, joten Hergé suostui kustantajan pyyntöön ja uusi versio ilmestyi ranskaksi vuonna 1965 ja englanniksi vuonna 1966.
Jotta yksityiskohdat uuteen Mustan saaren salaisuuteen tulisivat varmasti oikein, Hergé lähetti kollegansa Bob de Moorin Brittein saarille kokoamaan aineistoa. Erityisesti de Moorin tuli tutustua Sussexin kallioiden erityismuotoihin, rekisterikilpiin ja rautatiesiltoihin. Hän vieraili muun muassa Scotland Yardissa, paloasemalla ja Edinburghin poliisin räätäliosastolla, josta hän sai mukaansa täydellisen skottipoliisin univormun. Englantilaisen ja skotlantilaisen poliisin virka-asut kun poikkesivat hieman toisistaan.
Uudelleenpiirtämisen yhteydessä Hergé ajanmukaisti monta yksityiskohtaa, mutta tarinan juoni jäi entiselleen. Belgialaisen tutkijan Benoît Peetersin silmään on erityisesti jäänyt palolaitos. Hergé vaihtoi palokärryjen tilalle nykyaikaiseen paloauton. Paloaseman lukkoa ei kuitenkaan ole uusittu ja se on edelleen avattava 1930-luvun suurella avaimella. Ajanmukaistaminen toi mukanaan pieniä anakronismeja.
Vuonna 1996 Ranskassa julkaistiin uudelleen myös vuoden 1943 Mustan saaren salaisuus. Tintin seikkailujen digitalisointi aloitettiin tästä albumista. Alkuperäisten painofilmien käsittelyn yhteydessä on korostettu ajan haalistamia mustia viivoja. Hergéhän on niin sanotun selkeän viivan koulukunnan perustaja, joten viivojen korostus on ollut taiteelliselta kannalta erittäin olennainen.
Vielä 1980-luvulla sarjoja korjailtiin uusissa painoksissa. Tintti Amerikassa -albumin ensimmäisessä suomenkielisessäkin painoksessa oli vielä tummaihoisia sivuhahmoja, jotka myöhemmissä painoksissa on muutettu valkoihoisiksi.
Tintti Suomessa
Nykyään Tintti kumppaneineen on yleismaailmallisesti tunnettu, mutta maailmanmaine ei kuitenkaan syntynyt hetkessä. Tintti löi itsensä läpi Suomessa ja suuressa osassa muutakin maailmaa vasta 1970-luvulla, vaikka Tinttiä oli yritetty tuoda esiin jo aiemmin. 1950-luvulla sarjakuvaa julkaistiin nimellä Tim Uudessa kuvalehdessä. Vuosina 1961–62 WSOY julkaisi suomeksi neljä Tintti-albumia. Nämä kovakantiset sarjakuvakirjat eivät löytäneet suomalaista ostavaa yleisöä ja kustantaja jätti julkaisemisen sikseen. 1960-luvun taitteessa Tinttiä yritettiin markkinoida kansainvälisesti myös ranskaa puhumattomiin maihin - Suomen lisäksi markkinointi epäonnistui muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa. Eräänä syynä saattoi olla väärin arvioitu kohderyhmä: Tinttiä markkinoitiin Suomessa ja Ruotsissa nimenomaan lapsille, mistä syystä esimerkiksi sopimattomaksi katsotun viskin nimi vaihdettiin "malspiikiksi". Kun kovakantisia albumeita kuitenkin myytiin vain kirjakaupoissa, eivät kohderyhmä ja tarjonta kohdanneet.
Sen sijaan esimerkiksi Isossa-Britanniassa ja Tanskassa Tintti otettiin mielihyvällä vastaan. Varsinaisen läpilyönnin Tintti teki Suomessa 1970-luvun alussa, jolloin Otava alkoi julkaista Tintin seikkailuja. Otava sai vinkin julkaisemiseen Ruotsista, jossa Tintin menestys oli alkanut paria vuotta aiemmin.[3] Otava julkaisi 2000-luvulla Tintit värillisinä kovakantisina versioina sekä myöhemmin
mustavalkoiset versiot alkupään albumeista.
Tintti-albumien suomentajina toimivat Heikki ja Soile Kaukoranta sekä Jukka Kemppinen. Vuonna 2015 Otava alkoi julkaista Heikki Kaukorannan suomennoksia varhaisten Tintti-seikkailujen alkuperäisistä mustavalkoisista versioista uutena sarjana nimellä Lehtimies Tintti seikkailee.
Vuoden 2011 elokuva
Steven Spielbergin ohjaama Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus -animaatioelokuva tuli esitykseen 2011. Elokuvan tarina perustuu albumeihin Kultasaksinen rapu, Rakham Punaisen aarre ja Yksisarvisen salaisuus.[4] Elokuvassa käytetään liikkeentunnistustekniikkaa, jolla näyttelijöiden liikkeet siirretään tietokoneelle kolmiulotteisen animaation liikkeiden pohjaksi. Tinttiä esittää Jamie Bell[5] ja Kapteeni Haddockia Andy Serkis.
Tintti-albumit alkuperäisessä ilmestymisjärjestyksessä
Tintti Neuvostojen maassa, 1930
Tintti Afrikassa, 1931
Tintti Amerikassa, 1932
Faaraon sikarit, 1934
Sininen lootus, 1936
Särkynyt korva, 1937
Mustan saaren salaisuus, 1938
Kuningas Ottokarin valtikka, 1939
Kultasaksinen rapu, 1941
Salaperäinen tähti, 1942
Yksisarvisen salaisuus, 1943
Rakham Punaisen aarre, 1944
Seitsemän kristallipalloa, 1948
Auringon temppeli, 1949
Mustan kullan maa, 1950
Päämääränä kuu, 1953
Tintti kuun kamaralla, 1954
Tuhatkaunon tapaus, 1956
Seikkailu Punaisella merellä, 1958
Tintti Tiibetissä, 1960
Castafioren korut, 1963
Lento 714, 1969
Tintti ja Picarot, 1976
Tintti ja aakkostaide, 1986
Muut albumit
Tintti ja nollapiste, Hergén hylkäämä sarjakuva-albumiprojekti, jonka käsikirjoitus ei ollut hänen
Tintti Haijärvellä, samannimisestä animaatioelokuvasta tehty sarjakuva-albumi, joita kumpaakaan Hergé ei ollut tekemässä
Un jour d'hiver, dans un aéroport, Hergen keskeneräinen kolmisivuinen luonnos [6]
Tintti-animaatiot
Le crabe aux pinces d'or (1947), stop motion -animaatioelokuva
Les Aventures de Tintin, d'après Hergé (1957–1962), animaatiosarja
Tintti ja auringon temppeli (1969), animaatioelokuva
Tintti Haijärvellä (1972), animaatioelokuva
Tintin seikkailut (1991), animaatiosarja
Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011), animaatioelokuva
Lisäksi Tintistä on tehty kaksi tavallista elokuvaa, Tintti ja merirosvon aarre (1961) sekä Tintti ja siniset appelsiinit (1964).
Lähteet
Reijo Valta. Brestin jyräys! WSOY:n Tintit. Ok Jyväs-Ainola 2005.
Erkki Vettenniemi, Juha Petäjä, "Maailman tunnetuin lehtimies lähti Neuvostojen maahan 75 vuotta sitten", Helsingin Sanomat, 10. tammikuuta 2004.
Jukka Rislakki: "Tintti poliittisena eläimenä", Näköpiiri 8/1979.
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sotamuseo on Helsingissä sijaitseva Maanpuolustuskorkeakoulun alainen valtakunnallinen sotahistoriallinen erikoismuseo ja puolustusvoimien keskusmuseo. Sotamuseo kerää, säilyttää, tutkii ja asettaa näytteille Suomen puolustusvoimiin sekä sota- ja asehistoriaan liittyvää esineistöä ja muuta perinnettä. Se tuottaa näyttelyitä ja harjoittaa opetustoimintaa, julkaisee sotahistoriaa esitteleviä teoksia ja toimii asiantuntijana ja lausunnonantajana erilaisissa sotahistoriaa koskevissa kysymyksissä. Museo ohjaa eri puolella Suomea sijaitsevien aselajimuseoiden toimintaa ja tekee yhteistyötä niiden kanssa. Sotamuseo palvelee puolustusvoimia, muita viranomaisia ja sotahistoriasta kiinnostunutta suurta yleisöä.
Sotamuseon yleisölle avoinna olevat näyttelykohteet, Sotamuseon Maneesi, Sotamuseon Tykistömaneesi ja sukellusvene Vesikko, sijaitsevat Suomenlinnassa. Sotamuseon kohteissa vierailee vuosittain yli 75 000 kävijää.[1].
Sotamuseon toimistotilat ja kokoelmapalvelut ovat Kruununhaassa, mutta siellä sijainnut perusnäyttely Hakkapeliitoista rauhanturvaajiin suljettiin 1.5.2016.
Historia
Sotamuseo perustettiin 25. marraskuuta 1929 ja avajaiset järjestettiin Liisankatu 1:ssä Kruununhaassa seuraavan vuoden lokakuun 18. päivänä. Ennen museon perustamista Suomen sotahistoriallista perintöä ja kokoelmia oli ollut esillä mm. Valtion historiallisen museon Suomen sodan satavuotisnäyttelyssä vuonna 1908. Vuosina 1918–1919 syntyi Kansallismuseoon lähinnä lahjoitusten kautta vapaussotaan liittynyt kokoelma. Lisäksi Helsinkiin vuonna 1918 perustettuun Sota-arkistoon oli kertynyt sotahistoriallista esineistöä, joka loi pohjan Sotamuseon kokoelmille.[2]
Tammikuussa 1933 Sotamuseo muutti puolustusministeriön määräyksellä Liisankadun tiloista Suomenlinnaan bastioni Carpelaniin, jossa se oli aina talvisodan alkuun saakka. Sotamuseon johtajaksi valittiin luutnantti Reino Wilhelm Palmroth. Avajaiset Carpelanissa järjestettiin 11. kesäkuuta 1933 ja kävijöitä riitti vuosittain arviolta 9000 henkilöä. Sotamuseon näyttely oli jaettu aselajeittain jääkäri-, pioneeri-, ase-, ja laivasto-osastoihin. Lisäksi näyttelyssä oli esillä sisällissodan esineistöä.[3]
Syksyllä 1939 Sotamuseo Suomenlinnassa suljettiin, henkilöstö siirrettiin sotilastehtäviin, ja museon esineistöä varastoitiin ympäri Suomea. Myös museon toimisto jouduttiin siirtämään pois Helsingistä vuoden 1944 pommitusten aikana.[3]  Talvi- ja jatkosodan aikana Sotamuseo järjesti kuitenkin Messuhallissa näyttelyitä, joista ensimmäinen oli Sotasaalisnäyttely helmikuussa 1940. Tätä seurasivat vuonna 1941 Sotamuistonäyttelyt I ja II sekä 1941–43 kiertonäyttelyt Suomen maakunnissa. Toimintaa laajennettiin vuosina 1942–43 aina Ruotsiin asti. Sodan aikaisilla näyttelyillä oli muitakin pyrkimyksiä kuin pelkästään esitellä rintamaesineistöä yleisölle. Samalla kerättiin esimerkiksi varoja sotainvalideille sekä pyrittiin korottamaan kotirintaman mielialaa.[2] Vuonna 1944 perustettiin Sotamuseon toimintaa tukemaan Sotamuistoyhdistys, myöhempi Suomen Sotahistoriallinen Seura.[4]
Sotien jälkeisinä vuosina Sotamuseo oli hetkellisesti ilman näyttelytiloja, mutta tilanne muuttui, kun se sai käyttöönsä tilat Kruununhaasta. Sotamuseo sijaitsee Evert Lagerspetzin vuonna 1883 suunnittelemassa tiilikasarmissa Maurinkatu 1:ssä. Kasarmissa oli vuosina 1883–1901 majoitettuna Suomen vanhan sotaväen 1. Uudenmaan tarkk`ampujapataljoona.[5] Sotamuseon näyttelytoimintaa laajennettiin 1990-luvun puolivälissä jälleen myös Liisankadulle, jossa oli esillä muun muassa Hakkapeliitoista rauhanturvaajiin-näyttely.
Sotamuseon toiminta Suomenlinnassa oli keskeytynyt talvisodan kynnyksellä. Bastioni Carpelanin kokoelmat oli siirretty jatkosodan aikana mantereelle ja tilat oli sittemmin luovutettu Armfelt-museon käyttöön. Toisaalta sodan jälkeisinä vuosina 1946–1948 oli käyty keskusteluja Rannikkotykistömuseon perustamisesta Suomenlinnaan.[6] Rannikkotykistömuseo avattiinkin joulukuun alussa 1948 ja sen näyttely kattoi ajanjakson autonomian loppuvuosilta sekä itsenäisyyden ajalta. Myöhemmin museoon tehtiin parannuskorjauksia ja se avattiin uudelleen 12.5.1988. Rannikkotykistömuseo suljettiin vuonna 2007 tilojen huonon kunnon vuoksi.[7]
Sotamuseon Laivasto-osasto avattiin Suomenlinnassa 6. marraskuuta 1948. Museon tehtäviin kuului esitellä itsenäisyyden ajan meripuolustusta. Laivastomuseo jäi kuitenkin lyhytikäiseksi, kun se jouduttiin kosteusongelman vuoksi sulkemaan jo vuonna 1963, eikä se saanut hankittua uusia näyttelytiloja.[8]
Sotamuseon siirtämisestä Suomenlinnaan käytiin keskusteluja 1970-luvun ensimmäisellä puoliskolla, mutta ehdotuksista huolimatta sen pääsy linnoitetulle saarelle evättiin. Sukellusvene Vesikko avattiin kuitenkin museotilana Tykistölahdella 1973. Vuonna 1975 valtioneuvosto teki päätöksen Suomenlinnan menneisyyttä esittelevästä museotoiminnasta. Puolustusvoimien esityksestä ja Suomenlinnan Hoitokunnan sekä Museoviraston kannattaessa ehdotusta luvat näyttelytiloille saatiin elokuun lopussa 1980. Näyttelytilaksi saatiin Maneesi, joka oli ollut vuodesta 1974 lähtien Sotamuseon varastotilana. Sen peruskorjaus aloitettiin 1986 ja avajaisia vietettiin kolme vuotta myöhemmin, 1.6.1989.[9]
Vuodesta 1962 lähtien Sotamuseo on järjestänyt yli 30 erikoisnäyttelyä tiloissaan. Näihin sisältyy muun muassa Puolustusvoimien 40- ja 90-vuotisnäyttelyt vuosina 1958 ja 2008 sekä useita talvisota-aiheisia näyttelyitä.[4] Toukokuussa Suomenlinnan näyttelytiloihin avattiin Puolustusvoimat – 100 vuotta sodan ja rauhan töissä -juhlanäyttely Puolustusvoimien merkkivuoden kunniaksi.
Kokoelmat
Sotamuseon kokoelmat käsittävät yli 200000 esinettä, joista vain pieni osa on pysyvästi näytteillä. Valtaosa esineistöstä on tutkimuskokoelmissa tai varastoituna. Sotamuseon esinekokoelmiin kuuluu esimerkiksi kunniamerkkejä, aseita, univormuja, sota-aiheista taidetta ja lippuja sekä sota-aluksia, ajoneuvoja ja lentokoneita. Ajallisesti kokoelmat ulottuvat Ruotsin vallan ajasta nykypäivään, mutta painopiste on itsenäisyyden ajassa. Valokuvakokoelmat koostuvat yli 200 000 valokuvasta. Kuva-arkisto palvelee näyttely-, tutkimus- ja julkaisutoimintaa.
Julkaisut
Sotamuseolla on oma julkaisusarja, jossa ilmestyy eri aihepiirejä kuten aselajien historiaa käsitteleviä teoksia. Museo julkaisee yhdessä Suomen Sotahistoriallinen seura ry:n kanssa vuosittain ilmestyvää Sotahistoriallista aikakauskirjaa. Sotamuseo julkaisi 4. kesäkuuta 2008 Suomen Puolustusvoimien joukko-osastoperinteet -kirjan osana Puolustusvoimien 90-vuotisjuhlavuotta. Museo on ollut myös tuottamassa sisältöä erilaisiin multimediajulkaisuihin mm. talvisodasta.
Näyttelyt ja kohteet
Sukellusvene Vesikko, Maneesi ja Tykistömaneesi

Sotamuseolla on Suomenlinnassa kaksi kohdetta. Sukellusvene Vesikko on ainoa Suomen viidestä sodanaikaisesta sukellusveneestä jäljelle jäänyt: muut myytiin romutettavaksi vuonna 1953. Talvi-ja jatkosodan aikana Vesikko toimi lähinnä partiointi-ja varmistustehtävissä Suomenlahdella ja Ahvenanmerellä. Vesikko suoritti sodan aikana yhden onnistuneen hyökkäyksen vihollisaluksia vastaan, kun se 3. heinäkuuta 1941 torpedoi Neuvostoliiton Vyborg-rahtialuksen Suursaaren lähettyvillä. Jatkosodan päätyttyä Vesikon palveluskäyttö loppui, sillä Pariisin rauhansopimus kielsi Suomelta sukellusveneet vuonna 1947. Vesikko saatiin kuitenkin säästettyä ja siitä kaavailtiin harjoitusvenettä Merivoimille. Vesikolle ei kuitenkaan löytynyt käyttöä ja se siirrettiin Katajanokan telakalle. Sukellusveneen myymistäkin harkittiin, mutta se onnistuttiin lopulta säästämään ja siirrettiin 1960-luvun alussa Suomenlinnaan Tykistölahdelle. Vesikko avattiin heinäkuussa 1973 museona yleisölle ja siitä on tämän jälkeen tullut Sotamuseon suosituin vierailukohde.
alt=|pienoiskuva|Sotamuseon Maneesi
Sotamuseon Maneesin Puolustusvoimat sodan töissä -näyttely esittelee Suomen itsenäisyyden ajan neljä sotaa, sisällissodasta aina Lapin sotaan asti, eli vuodet 1918-1945. Näyttelyssä on esillä Suomen, Neuvostoliiton sekä Saksan sodanaikaisia univormuja, aseita sekä esineistöä. Näyttelyn kuriositeetteihin kuuluvat muun muassa Simo Häyhän lahjakivääri, Mauno Koiviston pikakivääri sekä Lauri Törnin mitalit. Lisäksi tilaan on rakennettu pommisuoja ja viestikorsu.
Sotamuseon Tykistömaneesin Puolustusvoimat rauhan töissä -näyttely kertoo Puolustusvoimien historiasta sotien päättymisestä aina nykypäivään saakka. Näyttely kattaa vuodet 1946-2018. Näyttelyssä voi tutustua varusmiespalveluksen suorittamiseen nykypäivänä, Suomen rauhanturvaaja organisaatioon sekä kokeilla istua Draken lentosimulaattorin ohjaksiin.
Puolustusvoimat – 100 vuotta sodan ja rauhan töissä -näyttely avattiin Sotamuseon Maneesissa ja Tykistömaneesissa toukokuussa 2018. Autonomiasta Atalantaan -näyttely Suomen sotahistoriasta avattiin toukokuussa 2012 ja suljettiin lokakuussa 2017. Tätä ennen Maneesissa oli talvi-, jatko- ja Lapin sotia esittelevä ja pääasiassa raskaampaa materiaalia sisältänyt näyttely, joka avattiin rakennuksen näyttelytilaksi avaamisen yhteydessä kesäkuussa 1989. Tilassa on järjestetty useita erikoisnäyttelyitä, kuten Suomalaiset sukellusveneet -näyttely, joka oli esillä vuosina 2003 ja 2004, sekä toukokuusta elokuuhun 2011 nähtävillä ollut Vesikko-näyttely. Suomenlinnan venäläiskaudelta peräisin oleva Maneesi on alun perin rakennettu 1880-luvulla tykkivarastoksi.
Liisankatu 1 – Hakkapeliitoista rauhanturvaajiin -perusnäyttely suljettiin 1.5.2016

Maurinkatu 1:n vanha perusnäyttely korvattiin 8. maaliskuuta 2013 Liisankatu 1:ssä avatulla "Hakkapeliitoista rauhanturvaajiin" -näyttelyllä. Liisankatu 1:n näyttelytilassa oli tätä ennen esillä talvisota-aiheinen näyttely. Hakkapeliitoista rauhanturvaajiin -näyttely on ollut suljettu 1.5.2016 lähtien.
Yhteistyömuseot
Sotamuseon kanssa yhteistyössä toimii kahdeksan aselajimuseota. Merkittävä osa näiden yhteistyömuseoiden esineistöstä kuuluu Sotamuseon kokoelmiin. Sotamuseon rajallisten resurssien ja näyttelytilojen vuoksi sotahistoriallisia kokoelmia on hajautettu alueellisesti ja aselajeittain. Erikoismuseoiden syntyyn vaikutti kuitenkin erityisesti eri joukko-osastojen omien kokoelmien kasvu.[2] Erikoismuseot toimivat usein säätiöiden ylläpitäminä ja niitä on perustettu vuodesta 1945 lähtien, erityisesti 1960–70-lukujen aikana. Museoita ovat Panssarimuseo, Ilmatorjuntamuseo, Suomen Ilmailumuseo, Jalkaväkimuseo, Sotilaslääketieteellinen museo, Mobilia, Forum Marinum ja Museo Militaria, joka koostuu Pioneerimuseosta, Tykistömuseosta ja Viestimuseosta.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Enqvist, Ove & Härö, Mikko| title = Varuskunnasta maailmanperinnöksi – Suomenlinnan itsenäisyysajan vaiheet| publisher = Suomenlinna ry, Uudenkaupungin Sanomat Oy| year = 1998}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Helsingin museot
Luokka:Suomen puolustusvoimat
Luokka:Maanpuolustuskorkeakoulu
Luokka:Sotatieteelliset erikoismuseot
Luokka:Suomen sotahistorialliset museot