Aavikko eli autiomaa on ilmasto- ja kasvillisuusvyöhyke, jonka tyypillinen piirre on kuivuusindeksin mukaan määriteltävissä oleva kuivuus. Lisäksi aavikoilla kasvaa määritelmän mukaan kuivuuteen sopeutunutta kasvillisuutta, joka peittää kuitenkin vain pienen osan alueen maaperästä. Toisinaan aavikoilla tarkoitetaan myös jäätiköiden lähellä olevia kylmyysaavikoita, joilla on vain vähäistä kasvillisuutta. Suurin osa aavikoista sijaitsee hepoasteilla. Autiomaita on kuitenkin myös sisämaassa, vuoristojen kosteudelta eristämillä alueilla ja kuivilla rannikoilla. Tunnetuin aavikko on Sahara Afrikan pohjoisosissa. Aavikoita on viidellä mantereella, ja ne peittävät noin viidenneksen maapallon maapinta-alasta.
Aavikot jaetaan hiekka-, sora- ja kallioaavikkoihin. Niiden pinta on herkkä veden ja tuulen aiheuttamalle eroosiolle. Hiekka-aavikoilla tuuli kasaa dyynejä. Epäsuotuisista olosuhteista huolimatta autiomailla elää eläin- ja kasvilajeja, jotka ovat sopeutuneet hyvin kuiviin ja kuumiin olosuhteisiin. Aavikot eivät ole kuitenkaan täysin vedettömiä, sillä vettä esiintyy keitaissa ja sadekausina myös joissa ja järvissä, jotka kuivuvat myöhemmin suola-aavikoiksi. Aavikot ovat pääsääntöisesti kuumia ja kuivia, mutta lämpötilan vaihtelu voi olla suurta päivän ja yön välillä. Lauhkean vyöhykkeen mantereisilla aavikoilla myös vuodenaikojen välinen lämpötilan vaihtelu on suurta.
Aavikoilla elää myös ihmisiä; perinteisesti aavikoiden kansat ovat olleet nomadeja, kuten beduiinit. Autiomailta saa monia mineraaleja, ja etenkin kuivien alueiden maaöljyvarat ovat merkittävät. Ihmisen toiminta varsinkin aavikoiden reuna-alueilla vaikuttaa aavikoitumiseen eli maan laadun heikentymiseen.
Määritelmä

Aavikot voidaan määritellä muutamalla eri tavalla. Tunnetusti keskeisin määritelmä on kuivuus.[1] Yhden jaottelun teki yhdysvaltalainen maantieteilijä Peveril Meigs vuonna 1953: aavikoita ovat alueet, joilla sataa vettä alle 250 millimetriä vuodessa. Sen sijaan alueet, joilla sataa 250–500 millimetriä vuodessa ovat aroja, joten aavikon ja aron välinen kuivuusraja on 250 millimetriä.[2] Ilmaston kuivuutta voi mitata myös kuivuusindeksillä, joka on vuotuisen sademäärän (P) ja potentiaalisen kokonaishaihdunnan (PET) suhde (P/PET). Seutu lasketaan kuivaksi, jos suhdeluku on alle 0,20. Hyperaridien eli erittäin kuivien aavikoiden suhde on alle 0,05. Sademäärää mitataan säähavaintoasemilla, ja kokonaishaihdunta lasketaan asemien muista mittauksista C. W. Thornthwaiten kehittämän kaavan mukaan.[1]
Aavikko voidaan nähdä myös kasvillisuusvyöhykkeenä, ja kasvillisuus voi määrittää aavikkoa kahdella eri tavalla. Aavikkoekosysteemiksi voidaan laskea ympäristöt, joissa kasvaa erityisiä kuivakkokasveja tai sitten yleisiä kasvilajeja, jotka ovat sopeutuneet jollakin tavalla kuivaan ympäristöön. Vaihtoehtoisesti aavikko voidaan määritellä satelliittikuvien perusteella maanpeittoindeksi NDVI:n mukaan. Aavikoiden kasvillisuuspeite on äärimmäisen pieni.[1]
Eri määritelmien mukaiset aavikkoalueet ovat melko samat ja niiden karttakuvat ovat lähes päällekkäiset. Näiden määritelmien perusteella aavikkobiomi muodostuu maantieteellisistä alueista, joissa on äärimmäisen kuivaa, joiden maaperä on paljasta ja joilla elää erityisen kuivissa olosuhteissa selviytymään sopeutuneita eliöitä.[1]
Maantiede
Aavikoita esiintyy ainakin viidellä mantereella seitsemästä. Kylmyysaavikoita ja Etelämantereen laajoja jääkenttiä ei yleensä pidetä samaan luokkaan kuuluvina kuin varsinaisia aavikoita, vaikka ne ovatkin vähäsateisia.[3] Euroopan ainoaksi todelliseksi aavikoksi sanotaan joskus Espanjassa sijaitsevaa Tabernasin aavikkoa.[4]
Pohjois-Amerikassa aavikoita on mantereen lounaisosassa Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Sonoran ja Chihuahuan aavikot ulottuvat molempiin valtioihin. Great Basin peittää Utahin ja Nevadan osavaltiot lähes kokonaan. Lisäksi Arizonan ja Kalifornian alueilla ovat Mojaven ja Coloradon aavikot. Etelä-Amerikassa Andien ja Tyynenmeren välissä sijaitsevat Perun Sechuran aavikko ja Chilen Atacama. Perun ja Bolivian alueilla on myös Altiplanon ylätasangolla autiomaita, jotka ovat tunnettuja suolatasangoistaan. Argentiinan Patagoniassakin on laajoja kuivia alueita.[3]
Pohjois-Afrikkaa peittää Saharan aavikko, joka ulottuu Atlantilta Punaisellemerelle noin 9000000 neliökilometrin alueelle. Mantereen itärannikolla Keniassa, Sudanissa, Etiopiassa, Eritreassa ja Somaliassa sijaitsevat muun muassa Danakilin, Nubian ja Chalbin aavikot. Eteläisessä Afrikassa suuret alueet Namibiasta, Botswanasta ja Etelä-Afrikasta kuuluvat Namibiin ja Kalahariin.[3] Kalaharia ei kuitenkaan aina pidetä todellisena aavikkona, sillä sen koillisosassa sataa yli puolet enemmän kuin perinteisen aavikon määrittelyn mukaan.[5]
Arabian niemimaan aavikot peittävät Arabian niemimaan melkein kokonaan, ja Saudi-Arabia kuuluu lähes kokonaan aavikkoalueelle. Aavikko yhdistyy pohjoisessa Syyrian aavikkoon.[6] Keski-Aasiassa sijaitsevat Karakum Turkmenistanissa ja Kyzylkum Uzbekistanissa ja Kazakstanissa,[7] ja Länsi-Kiinassa Tarimin altaassa vuoristojen keskellä on Taklimakanin aavikko.[8] Kiinan ja Mongolian alueella sijaitsee Gobi, jonka reunamilla on pienempiä alueita, jotka lasketaan yleensä omiksi aavikoikseen.[9] Lisäksi Iranissa, Pakistanissa ja Intiassa on aavikoita, kuten Thar Intian ja Pakistanin rajalla.[3]
Australian mantereen keskiosassa on useita aavikoita. Merkittävimmät ovat Simpsonin, Tanamin ja Gibsonin aavikot, sekä Iso Victorian aavikko ja Iso Hiekka-aavikko.[3]
Muodostuminen
Nykyisten aavikoiden synty

Kuivuutta on ollut Maassa jo varhain, prekambrikaudelta asti. Varhaisimpia todisteita laajalle levinneestä kuivasta ympäristöstä on löytynyt Kanadan Luoteisterritorioista 1,8 miljardia vuotta vanhoista dyynisedimenteistä.[10]
Nykyiset aavikot ovat geologisesti melko nuoria, sillä ne ovat käytännössä syntyneet viimeisen 65 miljoonan vuoden aikana, kenotsooisella maailmankaudella.[11] Atacama ja Namib ovat kuitenkin vanhempia: edellinen muodostui jo 120 miljoonaa vuotta sitten ja jälkimmäinen 80 miljoonaa vuotta sitten. Pääosa aavikoista muodostui tertiäärikaudella, ja nykyiset kuivuusalueet olivat jo syntyneet noin kolme miljoonaa vuotta sitten, kun mantereetkin olivat jo päätyneet nykyisille paikoilleen.[10]
Aavikot ovat kuitenkin muuttuneet vielä nykyisen kvartäärikaudenkin aikana: ne ovat kokeneet kuivempia ja kosteampia jaksoja sekä laajentuneet ja supistuneet. Afrikassa, Aasiassa ja Australiassa kuivat alueet olivat laajimmillaan viime jääkauden huippukohdan aikaan, noin 21000–18000 vuotta sitten. Samaan aikaan Pohjois-Amerikassa aavikoilla sen sijaan oli kylmempää ja kosteampaa. Laurentidin jäätikkö peitti tuolloin Kanadan ja Yhdysvaltain koillisosan, ja sen vaikutuksesta mantereen lounaisosien aavikoille virtasi kosteampaa ilmaa ja sinne muodostui myös satoja järviä.[12]
Jäätiköiden sulaessa aavikot siirtyivät nykyisille paikoilleen, pohjoisella pallonpuoliskolla pohjoiseen. Samalla monet lauhkeaan ympäristöön tottuneet eliöt joutuivat muuttamaan aavikoiden tieltä. Monille aavikoiden keskellä oleville vuoristoseuduille on kuitenkin jäänyt lajeja, jotka ovat siirtyneet vain vuoristossa korkeammalle. Ne ovat usein jääneet eristyksiin keskelle aavikkotasankoja, ja näin vuoristoihin on jäänyt omaperäinen eliöstö. Tällaisia alueita ovat esimerkiksi Pohjois-Amerikan aavikoiden keskellä olevat vuoristot, Saharan Ahaggar, Tassili n’Ajjer ja Tibestivuoristo sekä Arabian niemimaan Asirvuoristo.[13]
Muodostumiseen vaikuttavat tekijät

Suurin osa maailman aavikoista sijaitsee noin 25–30 astetta päiväntasaajan etelä- ja pohjoispuolella,[14] mikä johtuu ilmakehän kiertoliikkeestä. Päiväntasaajalla auringonsäteet ovat lämpimimmillään, minkä seurauksena ilmamassat lämpiävät, nousevat ylöspäin ja kulkeutuvat sekä pohjoiseen että etelään.[15] Päiväntasaajalla aurinko lämmittää merivettäkin, minkä takia päiväntasaajalla syntynyt ilmamassa on myös kosteata. Kun ilma viilenee matkalla pohjoiseen ja etelään, pilvien vesihöyry tiivistyy ja sataa alas noin 10° pohjoiseen ja 5–10° etelään päiväntasaajasta. Sen jälkeen lähes täysin kuivat ilmamassat liikkuvat vielä eteenpäin. Noin 25° kohdalla ne viilenevät ja laskeutuvat lähemmäksi maanpintaa, jolloin ilmanpaine kasvaa ja tämän seurauksena myös kuiva ilma lämpiää uudelleen ja aiheuttaa suurimman osan maailman aavikoista.[14] Tällaisia aavikoita ovat esimerkiksi Sahara, Arabian niemimaan aavikot, Atacama, Kalahari ja suuri osa Australian aavikoista.[16]

Toinen aavikoiden syntytapa johtuu vuoristoista. Kun mereltä tuleva kostea ilmamassa törmää vuoristoon, se joutuu nousemaan ylöspäin. Samalla ilman vesihöyry viilenee, tiivistyy ja muuttuu pilviksi, jotka nousevat edelleen, viilenevät ja satavat kosteutensa alas.[17] Näin vuoriston tuulenpuoleinen rinne saa runsaasti sadetta, eikä pilvissä ole enää juurikaan kosteutta, kun ne laskeutuvat vuoriston suojanpuoleista rinnettä alas. Vuoriston taakse syntyy näin kuiva alue, jossa ei myöskään ole yhtä pilvistä kuin tuulenpuoleisella rinteellä. Vuorten takana ilmakin kuumenee enemmän, kun pilvet eivät estä auringonsäteiden pääsyä maanpinnalle.[18] Tällaisia aavikoita ovat esimerkiksi Mojave ja Patagonian aavikot.[19]
Kolmanteen aavikkotyyppiin kuuluvat manneraavikot, jotka syntyvät kauas merestä. Mereltä tulevat ilmamassat menettävät hiljalleen kosteuttaan mantereen yllä, elleivät ne ylitä laajaa vesistöä, joka voisi täydentää ilman kosteutta. Etenkin keskellä laajaa Aasian mannerta esiintyy manneraavikoita, sillä ilmamassat eivät tuo mereltä tarpeeksi kosteutta.[20] Aasian aavikoiden syntyyn vaikuttavat mantereisuuden lisäksi myös vuoristot. Taklimakanin aavikkoa ympäröivät Himalaja, Hindukuš ja Tienšan.[21] Neljäs aavikoiden syntyyn vaikuttava tekijä ovat kylmät merivirrat, jotka aiheuttavat rannikkoaavikoita mantereiden länsirannikoille. Vallitsevat tuuliolosuhteet mantereiden länsirannikoilla puhaltavat lämpimät merivirrat ulkomerelle, minkä seurauksena merenpohjasta nousee kylmää vettä pintaan. Tämä heikentää rannikkoilman kykyä sitoa kosteutta.[22]
Aavikoiden syntyyn saattavat vaikuttaa useat tekijät. Esimerkiksi Australian mantereen aavikoihin vaikuttaa kolme tekijää: Australia sijaitsee sopivalla etäisyydellä päiväntasaajasta, itärannikon vuoristo estää kostean ilman pääsyn sisämaahan ja lisäksi Gibsonin ja Simpsonin aavikot sijaitsevat yli tuhannen kilometrin päässä rannikosta.[21]
Ilmasto
Aavikoiden ilmasto

Aavikoilla sataa yleensä vähintään pari kertaa vuodessa, ja normaalisti sadepäiviä on noin 15–20. Paikoin vettä voi sataa todella runsaastikin pienillä alueilla, mutta tällaiset konvektiosolut ovat kuitenkin paikallisia. Vain aavikoiden reuna-alueilla esiintyy laajamittaisia saderintamia. Lähellä päiväntasaajaa suurimmat sateet tulevat kesällä ja lauhkealla vyöhykkeelle talvella.[11] Sademäärä vaihtelee suuresti alueittain. Paikoin esimerkiksi Saharassa ja Etelä-Amerikan rannikkoaavikoilla on mitattu yli 10 vuoden sateettomia jaksoja. Sonoran, Mojaven ja Arabian aavikoiden sisäosissa sataa keskimäärin alle 20 millimetriä vuodessa, kun taas Chihuahuan aavikolla ja Great Basinissa vuoden sademäärä alittaa vain harvoin 200 millimetrin rajan.[23] Kosteutta aavikoille tuovat myös sumu, jota esiintyy rannikkoaavikoilla, ja kaste.[11] Aavikoilla kuivuutta lisää se, että kokonaishaihdunta on suuri. Vettä häviää haihtumalla maasta ja transpiraatiolla kasvien kautta.[24] Köppenin ilmastoluokituksessa aavikot ovat tyyppiä BW.
Kuumat aavikot ovat päivällä hyvin kuumia ja yöllä viileitä tai kylmiä. Päivisin lämpötila saattaa olla noin 40°C:ssa, ja korkein mitattu lämpötila on 58°C Libyassa. Saharassa on myös mitattu päivällä maanpinnan lämpötilaksi 78°C. Lämpöenergia katoaa kuitenkin nopeasti yöllä pilvettömälle taivaalle, ja öisin lämpötila on aavikoilla usein jopa pakkasrajan alapuolella. Vuoden keskilämpötila on 20–25°C.[11] Lauhkean vyöhykkeen mantereisille aavikoille on tyypillistä voimakas vuodenaikojen välinen vaihtelu. Talvisin päivälläkin on viileä ja talven keskilämpötila on –2–4°C, mutta kesällä lämpötila on vastaava kuin kuumillakin aavikoilla. Talvisin myös lumisateet ovat mahdollisia.[25]
Koska aavikoilla ei ole kasvillisuutta hajottamassa pintatuulta, tuulennopeus on keskimääräistä korkeampi. Iltapäivisin tasainen myrskytuuli voi puhaltaa jopa tunteja, mutta öisin on usein tyyntä. Aavikkotuulet ovat usein kuumia ja kuivia, ja ne puhaltavat aavikoilta kosteammille seuduille. Aavikon olosuhteet voivat synnyttää myös voimakasta ja pyörteistä tuulta, joka nostaa helposti kevyttä maa-ainesta ilmaan. Näin muodostuvat esimerkiksi dyynit. Kovat tuulet synnyttävät myös hiekkamyrskyjä sekä pienempiä ja lyhytikäisempiä pölypyörteitä. Raskas hiekka ei yleensä pysy ilmassa kovin kauan, mutta kevytrakenteinen pöly saattaa värjätä pilviä punaisiksi viiden kilometrin korkeudessa. Hiekkamyrskyn vaikutukset voivat olla radikaalit, sillä muutamassa minuutissa kirkas auringonpaiste saattaa muuttua punaruskeaksi sumuksi ja lämpötila laskea jopa 15 astetta.[26]
Globaalin ilmaston vaikutus
Aavikoiden sadannan vuotuiseen vaihteluun vaikuttaa erityisesti niin sanottu eteläinen värähtely: El Niño ja La Niña. Ilmiö toistuu noin 3–7 vuoden välein, kun ensin El Niño alkaa vaikuttaa Tyynenmeren ilmastoon. Sen seurauksena Etelä- ja Pohjois-Amerikan rannikon vedet lämpenevät, mikä puolestaan lisää talvisateiden määrää rannikoilla. Muutaman kuukauden kuluttua El Niño alkaa heiketä ja La Niña voimistua. Sen vaikutus rannikkoekosysteemeihin on päinvastainen. Sykli vaikuttaa myös rannikkoaavikoihin, kuten Atacamaan, Baja Californian aavikkoon, Namibiin ja Länsi-Australiaan. El Niñon aikaan ne saavat normaalia enemmän sateita. Manneraavikoilla, erityisesti Australian sisäosissa ja Tharissa, sateet vähenevät.[27]
Ilmastonmuutos on jo vaikuttanut monien aavikoiden ilmastoon. Aavikoiden keskilämpötila nousi vuosien 1976–2000 välillä 0,5–2,0 astetta – enemmän kuin maailmanlaajuinen keskiarvonousu, 0,45 astetta. Koska korkeilla leveysasteilla sademäärien on oletettu lisääntyvän, niin vastaavasti subtrooppisen vyöhykkeen sadannan on arvioitu vähenevän. Monien subtrooppisten aavikoiden sademäärät vähenivätkin 1900-luvun viimeisen kahden vuosikymmenen aikana. Vaikka joidenkin aavikoiden sadannan oletetaankin kasvavan, vain harvan aavikon kuivuus vähenee, sillä lämpimämmässä ympäristössä myös kokonaishaihdunnan määrä kasvaa. Ilmastonmuutoksen on arvioitu vähentävän kasvillisuutta suurimassa osassa aavikoita, koska kokonaishaihdunta lisääntyy, kosteus vähenee ja kuivuusjaksot pitkittyvät.[27]
Aavikoiden vaikutus muihin ympäristöihin
Aavikot vaikuttavat yllättäen muihin ilmastoihin niitä viilentävästi. Tämä johtuu siitä, että aavikon albedo, heijastuskyky, on suuri. Aavikot heijastavat auringonsäteilystä 20–35 prosenttia takaisin avaruuteen, kun esimerkiksi savannit heijastavat siitä 15 prosenttia ja sademetsät vain 5 prosenttia. Koska aavikoilla ei ole paljoakaan vettä, aurinkoenergiaa ei kulu veden haihduttamiseen, vaan heijastumisen jälkeen jääneet säteet lämmittivät suoraan maanpintaa. Aavikoiden pinnan lämpö säteilee kuivassa ilmassa suoraan ylöspäin. Ilma kuitenkin viilenee nopeasti ylöspäin mentäessä, ja näin aavikot viilentävät niiden yläpuolella olevaa troposfääriä. Sieltä viileä ilmamassa liikkuu tuulten mukana muualle viilentäen varsinkin aavikoiden reunaympäristöjä.[27]
Ympäristö
Maisematyypit
Yleinen mielikuva aavikosta on hiekkatasanko. Kuitenkin vain viidennes kaikkien aavikkojen pinta-alasta on varsinaista hiekka-aavikkoa (erg). Jopa puolet aavikoista voidaan luokitella sora-aavikoiksi (reg). Niitä peittää pääasiassa 4–64 millimetriä halkaisijaltaan oleva sora, mutta myös suurempia, 64–265 millimetrin kiviä esiintyy. Kolmas maisematyyppi on kallioaavikko (hamada), jota peittää suuremmat lohkareet ja paljas kallioperä.[28]
Australian Iso Hiekka-aavikko ja Afrikan Namib koostuvat lähes kokonaan ergistä, ja Pohjois-Amerikan aavikoillakin hiekka-aavikoiden osuus on vain 5 prosenttia. Saharassa ja Arabian aavikoilla on myös runsaasti sora-aavikoita, ja Saharassa hiekka- ja sora-aavikoita on suurin piirtein yhtä laajalla alueella. Kallioaavikoita on erityisesti ylätasangoilla, ja ne ovat vallitsevia Aasiassa.[28][29]
Pinnanmuodot

Aavikoilla on vain vähän kasvillisuutta, joten pinnanmuodot ovat usein selvästi näkyvissä, kuten korkeilla vuorilla ja polaarialueilla. Aavikot ovat samasta syystä myös alttiita eroosiolle. Tuulieroosio vaikuttaa aavikoilla enemmän kuin missään muualla maapallolla, ja harvoin satava vesi saattaa aiheuttaa todella nopeaa vesieroosiota.[30]
Vesi sekä erodoi että kasaa maata. Vuoristoja reunustavilla aavikoilla voi nähdä hyvin veden vaikutukset: vesi virtaa voimakkaasti ja muodostaa syviä, jyrkkäreunaisia ja kapeita kanjoneita. Uoman levetessä ja virran hidastuessa suurimmat kivet kerrostuvat ensin, ja hienojakoisempi aines levittäytyy aavikkotasangolle viuhkamaisena alluviaalikeilana.[31]

Tuulieroosion vaikutus aavikoilla on huomattava, sillä vähäinen kasvillisuus ei tarjoa tarvittavaa suojaa ja kuiva, irtonainen maa-aines nousee helposti tuulen kuljetettavaksi. Lisäksi monet aavikot ovat tasaisia, joten tuuli pääse puhaltamaan vapaasti. Tuulieroosio luo maapallon näyttävimmät kivimuodostumat.[32]
Tunnetuimpia aavikon muodostumia ovat dyynit, joita tuuli kasaa. Hiekka-aavikkojen hiekka on pääasiassa peräisin eradoituneesta hiekkakivestä.[32] Dyynit syntyvät pienestä hiekkakinoksesta ja kasvavat tuulen kuljettaessa kinokseen lisää ainetta. Saharassa 3–4 metriä korkea ja 100 metriä pitkä dyyni on syntynyt noin 40–50 vuodessa. Dyynit eivät välttämättä ole vakaita, ja ne voivat liikkua tuulen kulkusuuntaan jopa 20–30 kilometriä vuodessa. Suurimmat dyynit voivat olla 500 metriä korkeita.[33] Dyynit voidaan jakaa monella tavalla, ja esimerkiksi Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskus jakaa dyynit viiteen perustyyppiin. Yleisimpiä dyynejä ovat puolikuun muotoisen barkaanit. Muita tyyppejä ovat jopa 160 kilometriä pitkät pitkittäisdyynit, tähtidyynit, elliptiset tai pyöreät kupolidyynit ja U:n muotoiset parabelidyynit, joiden haarat osoittavat myötätuuleen, eli päinvastoin kuin barkaaneilla. Näiden lisäksi on olemassa monimutkaisempia yhdistelmädyynejä.[34]
Vesistöt

Aavikotkaan eivät ole täysin vedettömiä. Monet joista, järvistä ja keitaista ovat kuitenkin kausittaisia tai lyhytaikaisia. Pintavettä saattaa esiintyä vain harvoin, mutta myös pohjavesi nousee välillä pintaan lähteissä, keitaissa, kaivoissa ja porausrei'issä.[35]
Suurin osa aavikolla virtaavista joista ei päädy mereen asti, vaan joet kuivuvat aavikolle. Vain suuret joet pystyvät virtaamaan aavikon läpi, kuten Niili ja Niger Saharassa, Tigris ja Eufrat Arabian aavikoilla, Tarim Taklimakanissa, Kerulen Gobissa ja Colorado Sonoran aavikolla. Monilla aavikoilla on kuitenkin jokiuomia, jotka ovat joko kokonaan tai kausittain kuivuneita. Kausittain kuivuneita jokiuomia kutsutaan Afrikassa ja Arabiassa wadeiksi ja Amerikassa arroyoiksi.[35] Jokiuomat tarjoavat eliöille varjoisan ja kostean paikan, sillä kuivinakin kausina uoman pohja säilyy yleensä kosteana. Kuivat joet ovat myös hyviä maamerkkejä.[36]

Jokien tapaan myös suurin osa autiomaiden järvistä on vain väliaikaisia. Järviä syntyy laaksoihin, syvänteisiin ja muihin painaumiin. Aavikon järvet ovat jatkuvassa kiertokulussa: sadekautena ne täyttyvät vedellä mutta kuivuvat nopeasti ja jättävät jälkeensä aavikkojärven, suolajärven tai suolapannun. Botswanassa Kalaharin aavikolla sijaitsee maailman suurin suola-aavikko Makarikari, joka on pinta-alaltaan lähes 40000 neliökilometriä. Se on jäänne muinaisesta Makgadikgadijärvestä, joka oli noin kolme miljoonaa vuotta sitten Afrikan suurimpia järviä.[37]
Aavikoille saattaa muodostua myös kosteita alueita, joita kutsutaan keitaiksi. Niitä muodostuu paikkoihin, joissa vettä johtava kerrostuma ulottuu maan pinnalle asti. Vesi voi kulkeutua keitaille pitkien matkojen päästä. Aavikoiden alla saattaa olla jopa miljardien litrojen pohjavesivarastot, jotka ovat kerääntyneet sinne vuoristoissa imeytyvän sadeveden mukana. Keitaissa pohjavesi muodostaa alueita, jotka pystyvät ylläpitämään runsasta kasvillisuutta keskellä aavikkoa.[38]
Luonto
Kasvillisuus

Aavikoiden kasvillisuus on niukkaa, ja kasvibiomassasta jopa 90 prosenttia on maan alla. Aavikon kasvit ovat joutuneet sopeutumaan monin keinoin kuivuuteen ja aurinkoon.[40] Niiden pitää pystyä keräämään vettä niukoista varoista, säilyttämään sitä huomattavan pitkään ja vähentämään sen haihtumista.[41] Vaikeista olosuhteista huolimatta suurimmassa osassa aavikkoja on kuitenkin kasvillisuutta.
Mehikasvit, kuten kaktukset, tyräkit ja agaavet, ovat sopeutuneet hyvin aavikon olosuhteisiin. Ne pystyvät varastoimaan vettä mehimäisiin osiinsa, niiden juuristo on erikoistunut keräämään nopeasti nestettä ja ne käyttävät CAM-yhteyttämistä.[42] Yhteyttämisessä vesihöyryä häviää ilmarakojen kautta, mutta CAM-kasvit pystyvät sulkemaan ilmarakonsa päivisin. Monet kasvit aukaisevat ilmarakonsa aamulla kaasujen vaihtoa varten ja sulkevat ne lämpötilan noustessa.[43] Monien aavikon kasvien lehdissä on vähemmän ilmarakoja ja ne ovat pienempiä kuin kosteiden alueiden kasveissa. Akaasioihin kuuluva keihäsakaasia on kokonaan lehdetön, ja sillä on vain piikkimäisiä lehtiruoteja, joissa on hyvin vähän ilmarakoja. Akasian lehti on lisäksi pinnaltaan nahkamainen, mikä vähentää haihtumista. Kaktusten lehdet ovat muodostuneet piikeiksi, jotka vähentävät haihtumista ja toimivat myös puolustuskeinona.[44]
Aavikon kasveilla on erityisen laaja juuristo. Osa kasveista kasvattaa pitkiä juuria ja osalla on laaja sateenvarjomainen juuriverkosto. Prosopis-suvun kasvien juuri laskeutuu jopa 15 metriä pystysuorassa alaspäin kosteisiin pohjakerrostumiin, ja kaktuskasveihin kuuluvan Peniocereus greggiin pääjuuri painaa yli 30 kilogrammaa. Monet kaktukset ja tyräkit kasvattavat laajan juuriverkoston, jolla ne ohjaavat sadeveden kasviin ja sitovat itsensä maaperään. Jotkin kasvit, kuten ikilehti, pystyvät keräämään pinnastaan siihen tiivistynyttä usvaa.[41] Kasvien pitää myös pystyä säilyttämään vesi, jota ne keräävät. Monet kuivien alueiden puista ovat kehittäneet rungon, johon pystyy varastoimaan suuret määrät vettä. Apinanleipäpuun pullomainen runko, joka on koostumukseltaan pehmeää ja sienimäistä, on tästä hyvä esimerkki.[45]

Aaloet, tyräkit, monet mehikasvit, puut ja pensaat ovat monivuotisia. Ne elävät useita vuosia, mutta epäsuotuisina aikoina ne eivät kasva ollenkaan. Sopivana aikana nämä kasvit ovat kuitenkin valmiina. Toiset autiomaiden kasvit elävät vain hyvin lyhyen aikaa. Tällaiset lajit kasvavat, kukkivat ja siementävät vain muutamassa päivässä tai viikossa sateen jälkeen. Lopulta kasvi kuihtuu ja jättää jälkeensä vain siemeniä, jotka saattavat olla lepotilassa useitakin vuosia ja odottaa uutta sadetta.[46]
Aavikolla elää myös todellisia kuivakkokasveja, jotka ovat täysin sopeutuneet kuivaan ilmastoon. Näiden solukoissa on erityisen pieni osmoottinen paine, minkä ansiosta ne pystyvät keräämään vettä kuivemmissa olosuhteissa kuin monet muut lajit.[42] Aavikoilla elää todella hyvin kuivuutta kestäviä sammalia ja saniaisia. Yksi tunnetuimmista kuivuutta kestävistä kukkivista kasveista on kreosoottipensas.[43]
Eläimistö

Aavikon eläinten suurimpana ongelmana on kosteuden saaminen ja säilyttäminen kuumassa, kuivassa ja tuulisessa ilmastossa, jossa kosteus haihtuu helposti. Aavikon eläimet ovat sopeutuneet olosuhteisiin kasvien tapaan fysiologisesti, anatomisesti ja morfologisesti. Eläimet pystyvät kuitenkin sopeuttamaan myös käyttäytymistään.[47]
Niveljalkaiset ja matelijat ovat sopeutuneet erityisen hyvin aavikkoympäristöön. Niveljalkaisten kuori ja matelijoiden suomuinen nahka säilyttävät ruumiinnesteet paremmin kuin sammakkoeläinten, lintujen tai nisäkkäiden ohut iho.[48] Ne ovat lisäksi vaihtolämpöisiä, ja niiden aineenvaihduntakin vaihtelee lämpötilan mukaan. Se saattaa olla välillä hyvinkin hidasta, minkä ansiosta vaihtolämpöiset eläimet tarvitsevat vain seitsemäsosan samankokoisen nisäkkään tarvitsemasta energiamäärästä.[49]
Aavikolla vesi on harvinaista ja sen hankkiminen on vaikeaa. Kamelit pystyvät juomaan kerralla niin paljon nestettä, että niiden verestä tulee hyvin laimeata, mikä olisi jo monille muille eläimille hengenvaarallista. Eläimet voivat kerätä nestettä esimerkiksi rannikkoaavikoilla nuolemalla sumun kostuttamia kiviä, ja sammakkoeläimet kykenevät imemään vettä ihonsa läpi. Monet kasvinsyöjät saavat suurimman osan tarvitsemastaan vedestä ravinnostaan. Jotkin mehikasvit ovat kuitenkin huomattavan suolapitoisia. Joillekin linnuille ja matelijoille on tästä syystä kehittynyt erityinen suolarauhanen ja nisäkkäille erikoistunut munuainen, joiden avulla eläimet selviävät suolaisesta vedestä.[47]

Eläimet menettävät merkittävästi nestettä virtsan ja ulosteen kautta. Aavikon jyrsijät pystyvät tuottamaan vahvaa virtsaa, ja linnut, matelijat sekä hyönteiset erittävät pelkästään virtsahappoa, johon tarvitaan huomattavasti vähemmän vettä. Kuivana aikana jyrsijät pystyvät imemään takaisin ylimääräisen nesteen ulosteestaan,[47] ja taskuhyppyrotat syövät omat ulosteensa saadakseen menetetyn veden ja vitamiinit takaisin.[50]Uloshengityksen mukana vapautuu myös vettä. Monilla aavikkoeläimistä on kuitenkin mukautunut hengityselimistö, joka pystyy keräämään muuten hukkaan menevää vettä.[47]
Käyttäytymisellään eläimet pystyvät välttämään aavikoiden rankimpia olosuhteita. Monet linnut ja nisäkkäistä esimerkiksi hanka-antiloopit vaeltavat aavikkotasangoilla, ja ne voivat siirtyä esimerkiksi läheisille vuoristoalueille.[47] Pienemmät eläimet eivät pysty vaeltamaan pitkiä matkoja. Monet lajit ovatkin yöeläimiä, ja päivisin ne piiloutuvat hiekkaan tehtyihin tunneleihin tai kallionkoloihin. Kymmenen senttimetrin syvyydessä olevassa tunnelissa lämpötila on noin 30°C, vaikka ilma olisi 45°C ja maanpinta lähes 90°C. Tunneleita kaivavat useat aavikon pienistä nisäkkäistä.[51] Matelijat ja niveljalkaiset käyttävät myös tunneleita ja koloja, mutta ne eivät yleensä kaivaudu itse vaan hyödyntävät luonnonmuodostumia ja hylättyjä tunneleita. Lämpötilaedun lisäksi tunnelit ovat suhteellisen turvallisia ja kosteita.[52] Usein päiväaktiivisetkin eläimet lepäävät varjoissa kuumimpaan aikaan.[47]
Jotkin eläimet vaipuvat kuivana aikana kesähorrokseen. Esimerkiksi etanat kiinnittävät itsensä kovalle alustalle ja ympäröivät itsensä limalla. Lima muodostaa etanan ympärille vedenpitävän kerroksen, jonka alla eläin pysyy kosteana useita kuukausia. Lisäksi esimerkiksi Scaphiopus-suvun sammakkoeläimet kaivautuvat kuivana kautena syvälle maan alle horrostamaan.[53]
Ihmiset ja aavikko
Kansat

Parhaiten menestyneimmät aavikon kansat ovat olleet nomadeita. Veden, ruoan ja laidunmaan etsiminen on pakottanut myös ihmiset liikkeelle eivätkä he ole pystyneet asettumaan pitkiksi ajoiksi samoille alueille. Aavikon kansat ovat silti kehittäneet rikkaita kulttuureja ilman suuria asutuskeskittymiä.[54]
Varhaisin tunnettu Saharassa elänyt kansa on berberit. Arabit alistivat berberit 600-luvulla ja käänsivät heidät muslimeiksi. Neljä vuosisataa myöhemmin arabipaimentolaiset beduiinit valtasivat Pohjois-Afrikassa berbereiden maat. Monet berberit omaksuivat beduiinien elämäntavan, mutta toiset liittyivät muihin alueella jo eläneisiin kansoihin. Kuuluisin berberiheimo on tuaregit. He hallitsivat pitkään Saharan sisäosaa. Vaikka tuaregitkin kääntyivät islaminuskoon, he ovat säilyttäneet oman kulttuurinsa ja kielensä.[55] Tuaregien yhteiskunta on matrilineaarinen, eli suku lasketaan äidin mukaan, ja feodaalinen. He ovat taitavia sotilaita ja paimentolaisia, jotka kasvattavat lampaita, vuohia ja karjaa.[56] Eteläisen Afrikan tunnetuin aavikkokansa on sanit. Sanit asuivat laajalla alueella eteläisessä Afrikassa ennen kuin bantukansat ja alankomaalaiset siirtolaiset pakottivat heidät väistymään paremmilta mailta. Sen jälkeen sanit ovat sopeutuneet aavikkoelämään Kalaharissa.[57]
Arabian niemimaalla asuvat beduiinit ovat kuuluisimpia arabipaimentolaisia. He jakavat itsensä vielä todellisiin kamelipaimentolaisiin ja niihin, jotka asuvat erämaan laitamilla ja kasvattavat lampaita. Beduiinit olivat tuaregien tapaan taitavia sotilaita ja he olivat usein mukana arabien valloitusretkillä. Beduiinit liikkuivat usein aavikoilla perheklaaneissa, ja pahin rangaistus oli klaanista erottaminen, mikä tarkoitti käytännössä varmaa kuolemaa. Vaikka klaaneilla oli tiukat rajat ja kahakat olivat tavallisia, vierailijoita kohtaan beduiinit olivat usein vieraanvaraisia, sillä he tiesivät aavikon julmuuden.[58] Dromedaari kesytettiin Arabian niemimaalla 2000-luvulle eaa. ja siitä lähtien eläin on ollut tärkeä alueen paimentolaisille. Beduiinikulttuurissa dromedaari on myös merkittävä väline avioliittojen solmimisessa.[59]
Keski-Aasian keidaskaupungit rikastuivat silkkitien varrella. Kauppa silkkitiellä katkesi kuitenkin väliaikaisesti 600- ja 700-lukujen arabivalloituksen jälkeen. Kun Keski-Aasian kuuluisin paimentolaiskansa mongolit perustivat 1200-luvulla valtakunnan, joka laajeni Itä-Aasiasta Euroopan rajoille asti, silkkitie aukeni jälleen ja Marco Polo pystyi matkustamaan Kiinaan.[60]

Aboriginaalit saapuivat Australiaan noin 40000 vuotta sitten. Todennäköisesti he asuttivat kuivat alueet viimeiseksi, 30000–26000 vuotta sitten. Vasta eurooppalaisten saapumisen jälkeen aboriginaaleja alettiin pitää autiomaiden asukkaina, sillä eurooppalaiset valloittivat vehreämmät alueet. Aavikon aboriginaalit olivat sanien tapaan nomadisia metsästäjä-keräilijöitä.[60] Vaikka aboriginaalien omistukset olivat pieniä, he loivat rikkaan kulttuurin monine tapoineen ja uskomuksineen. Yksi merkittävimmistä uskomuksista on uniaika, johon liittyy myös autiomaan laidalla kohoava Uluru.[61]
Pohjois-Amerikan ensimmäisiä aavikkokulttuureita olivat Hohokamin kulttuuri, Mogollonin kulttuuri ja Pueblo-kulttuuri, joka tuli tunnetuksi taidokkaasti rakennetuista kaupungeistaan, puebloista.[62] Apassit ja navajot asettuivat aavikkoalueille 1300-luvulla. Apassit säilyttivät nomadisen metsästyskulttuurinsa, ja navajot asettuivat maanviljelijöiksi. He oppivat maanviljelystaitoja puebloilta. Etelä-Amerikan autiomaissa eli vain vähän ihmisiä. Atacameñot olivat tunnetuimpia Atacaman asukkaita, ja he viljelivät aavikon harvoja keitaita. Patagoniassa asui tehuelcheja, jotka hyötyivät eurooppalaisten saapumisesta alueelle, sillä he saivat eurooppalaisilta hevosia.[63]
Tutkimusmatkat

Eurooppalaiset tutkimusmatkailijat kiinnostuivat myös aavikkoalueista 1700-luvun lopussa.[64] Autiomaita oli tosin tutkittu jo aikaisemmin. Arabi Ibn Battuta oli ensimmäinen, joka teki tarkkoja merkintöjä matkoistaan Afrikan aavikoilla, ja hän tutki muun muassa karavaanireitin Timbuktuun.[65] Gobin autiomaassa venetsialainen Marco Polo teki merkittäviä havaintoja ja merkitsi 28 paikkaa, josta sai vettä.[66]
Afrikassa ja Arabiassa tutkimusmatkoja tehneet eurooppalaiset olivat jatkuvassa vaarassa, sillä tuaregit, beduiinit ja muut muslimit olivat vihamielisiä muiden uskontojen edustajia kohtaan. Saksalainen Friedrich Hornemann, joka teki ensimmäisenä modernin ajan eurooppalaisena laajat muistiinpanot läntisestä Saharasta 1700-luvun lopussa, katosi matkatessaan Tšadjärvelle Saharan poikki nykyisestä Libyasta. Hänen sanotaan kuolleen Niger-joella vuonna 1801. Ensimmäinen eurooppalainen, joka pääsi Timbuktuun asti, oli skotlantilainen Alexander Gordon Laing, mutta hänet murhattiin. Ranskalainen René Caillié pääsi ensimmäisenä myös takaisin Eurooppaan todistamaan matkastaan.[64] Alankomaalaiset tunsivat Afrikan eteläosassa sijaitsevan Kalaharin jo 1760, ja ensimmäisenä eurooppalaisena sen ylitti kuuluisa David Livingstone.[67]
Arabian tutkimusmatkat keskittyivät monesti pyhiinvaellusretkiin muslimien pyhään kaupunkiin Mekkaan. Vasta 1800- ja 1900-luvuilla eurooppalaiset kartoittivat Arabian niemimaan sisäosia. Richard Burton toimi edelläkävijänä.[67] Charles Montagu Doughty ja Wilfrid Scawen Blunt tutkivat Arabiaa laajalti ja asuivat beduiinien kanssa 1870-luvun lopulla. Vasta vuonna 1931 Bertram Thomas onnistui ylittämään niemimaan eteläosan Rub’ al-Khalin. Venäläiset olivat kartoittaneet Keski-Aasian arot ja aavikot valtakunnan laajentamiseksi 1700-luvulta alkaen. Ruotsalainen Sven Hedin oli kuitenkin alueen merkittävin maantieteilijä, sillä hän tutki muun muassa Taklimakanin autiomaata 40 vuoden matkoillaan, jotka alkoivat vuonna 1893. Gobin autiomaan lukuisat dinosaurusluurangot löysi Roy Chapman Andrews.[68]
Espanjalaiset löysivät Amerikan aavikot 1500-luvulla. Pohjois-Amerikan lounasosien aavikoilla vaelsivat ensimmäisinä eurooppalaisina haaksirikkoutunut Álvar Núñez Cabeza de Vaca ja hänen kolme seuralaistaan. Heidän kuulemansa tarinat saivat espanjalaiset etsimään aarteita alueelta, mikä aiheutti samalla pueblokansojen sorron. Ensimmäisenä yhdysvaltalaisena Great Basinin ylitti Jedediah Smith vuonna 1828. Kiinnostus Australian sisämaahan kasvoi 1800-luvun alkupuoliskolla, kun länsi- ja kaakkoisrannikon siirtokuntien välille haluttiin saada yhteys mantereen poikki. Monet tutkimusretket jouduttiin keskeyttämään ja useita ihmisiä kuoli.[68] Charles Sturt saavutti 1840-luvulla ensimmäisenä sisämaan Simpsonin aavikon.[69] Robert O'Hara Burke ja William John Wills kulkivat ensimmäisinä Australian poikki mutta kuolivat paluumatkalla. Vuosien 1861–1862 aikana John McDouall Stuart, joka oli jo aiemmin pystyttänyt Australian keskikohtaan Yhdistyneen kuningaskunnan lipun, kulki Australian poikki Adelaidesta lähelle nykyistä Darwinia.[70]
Aavikot ja tiede

Aavikoita on käytetty tieteellisen tutkimukseen. Koska aavikot muistuttavat muiden planeettojen hedelmättömiä ja kuolleita ympäristöjä, muun muassa NASA on testannut robottejaan Pohjois- ja Etelä-Amerikan aavikoilla. Siellä olosuhteet muistuttavat Kuun ja Marsin pintaa. Tähtitieteen tutkimukselle aavikot ovat hyviä paikkoja, sillä siellä on muun muassa vähän pilviä ja saasteita. Monet suurimmista tähtitieteen laitteista onkin sijoitettu aavikoiden vuoristoalueille. Tällainen on esimerkiksi Euroopan eteläisen observatorion Very Large Telescope, joka on sijoitettu Atacaman aavikolle Paranalin observatorioalueelle.[71]
Aavikoilta on tehty monia geologisesti, paleontologisesti ja arkeologisesti mielenkiintoisia löydöksiä. Aavikoilla on monin paikoin näkyvissä paljasta kalliopintaa, joka ei ole kasvien tai paksun maakerroksen peitossa. Kuivuuden ansiosta fossiilit eivät ole liuenneet veteen. Samoista syistä myös arkeologiset kohteet ovat helpommin löydettävissä, ja ne ovat usein säästyneet muiden ihmisten vaikutukselta. Aavikoiden paleontologisia löydöksiä ovat muun muassa Gobin aavikon liitukautiset dinosaurus- ja nisäkäsfossiilit sekä Egyptin aavikon varhaiset valas- ja sireenieläinfossiilit. Aavikoilta ovat löytyneet myös ensimmäiset aurojen jäännökset ja varhaisimmat kastelujärjestelmät, jotka ovat tukeneet laajamittaista maanviljelyä. Kuolleenmeren kääröt ovat säilyneet 2000 vuotta kuivuuden ansiosta.[72]
Luonnonvarat
Mineraalit

Haihtumisen ansiosta suola-aavikoille saostuu esimerkiksi kipsiä, suoloja, kuten natriumnitraattia ja natriumkloridia, ja boraatteja. Merkittäviä mineraalivaroja löytyy Yhdysvalloista Great Basinin aavikoilta. Boraatista saatava boori on tärkeä aine lasin, keramiikan, emalin, maatalouskemikaalien, vedenpehmentäjien ja lääkkeiden valmistuksessa.[73]
Atacamassa on erityisen suuret suolavarat, ja räjähteissä ja lannoitteissa käytettävää natriumnitraattia on kaivettu Atacamasta jo 1800-luvulla. Ensimmäisen maailmansodan aikana sitä saatiin alueelta lähes kolme miljoonaa tonnia.[73] Maailman aavikoilta löytyy paljon myös muita mineraaleja. Yli kolmasosa maailman bauksiitista kaivetaan Australian autiomaista ja yli puolet kuparista saadaan Chilen, Australian ja Meksikon kuivilta alueilta. Lisäksi aavikoilta kaivetaan timantteja, kultaa, rautamalmia, fosfaattikiveä ja uraania.[74]
Afrikan ja Lähi-idän aavikoilla on laajat öljyvarat. Öljykentät muodostuivat aikoinaan matalissa merissä, mutta ne ovat ilmastonmuutoksen takia nykyään kuivilla alueilla.[73]
Maataloustuotteet
Laajojen kastelujärjestelmien avulla aavikolla voidaan harjoittaa myös maataloutta, mistä saadaan kerättyä tuotteita vientiin. Aavikoiden leudon talven ansiosta kastelujärjestelmien asentaminen on hyödyllistä, sillä satoa saadaan ympäri vuoden.[74] Turkmenistanin ja Uzbekistanin aavikoilla tuotetaan erityisesti puuvillaa, ja Israelissa kasvatetaan taateleita, vihanneksia ja kukkia. Maanviljelyn lisäksi aavikoilla pystyy kannattavasti harrastamaan vesiviljelyä. Arizonan ja Israelin aavikoilla kasvatetaan äyriäisiä ja kaloja. Kiinassa ja Intiassa kerätään myös monia aavikon kasveja yrtteinä ja lääkekasveina.[74]
Energia
Aavikot ovat lupaavia paikkoja aurinkoenergian keräämisen kannalta. Aavikoilla on harvoin pilvistä ja lämpötila on usein korkea, joten sekä lämpöön että auringonsäteisiin perustuvat menetelmät ovat tehokkaita. Suuria aurinkovoimalaitoksia on jo rakennettu Lounais-Amerikkaan, Saharaan, Etelä-Afrikkaan ja Australiaan. Laitokset tuottavat energiaa sekä suoraan auringonsäteistä että kuumentamalla väliainetta keskittävällä aurinkovoimalla.[75]

Uudenlainen aurinkoenergialaitos on aurinkotorni, jonka keskeisin elementti on korkea torni. Aurinkotornin toimintaperiaate perustuu ilman lämpenemiseen. Aurinko lämmittää maanpinnan läheisyydessä olevaa ilmaa, joka nousee ylöspäin. Ilma ohjataan torniin, jossa se pyörittää turbiineita.[75]
Vuonna 2007 esitellyn Desertec-suunnitelman mukaan Eurooppa saisi vuoteen 2050 mennessä kuudesosan energiastaan Saharan aurinkovoimaloista. Samalla voimalat puhdistaisivat juomavettä merivedestä Saharan alueen asukkaille. Saharan aurinkoenergiaa pitäisi saada Eurooppaan vuoteen 2020 mennessä. Suunnitelman mukaan Pohjois-Afrikan rannikolle rakennettaisiin tuhat sadan megawatin laitosta. Saksalaistutkijoiden mukaan Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan aavikkoalueilla tuotettavalla energialla voitaisiin kattaa koko Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän sähköntarve, jos alueen pinta-alasta 0,3 prosenttia käytettäisiin sähköntuotantoon.[76]
Aavikoituminen

Aavikoitumisella tarkoitetaan sitä, että maan laatu heikkenee kuivilla alueilla joko luonnollisen ilmastonvaihtelun tai ihmisen toiminnan seurauksena. Sillä ei kuitenkaan tarkoiteta varsinaisesti aavikoiden leviämistä.[77] Aavikoitumista voikin tapahtua aavikkojen reuna-alueiden lisäksi esimerkiksi pelloilla, kaupunkien ympärillä ja eläinten juottopaikkojen läheisyydessä. Ihminen aiheuttaa aavikoitumista muun muassa laiduntamalla liian suuria määriä karjaa, käyttämällä kestämättömiä viljelymenetelmiä ja hakkaamalla puita.[78]
Savannien ja kuivien pensasmaiden kasvillisuus, joka voi olla muutenkin rasittunut luonnollisesti tai ihmisen toiminnan takia, voi köyhtyä lisää pitkien kuivuusjaksojen aikana. Jos ympäristön paine pysyy pitkään samana, voi ekosysteemi muuttua pysyvästi.[11] Näkyviä merkkejä maan köyhtymisestä ovat muun muassa kasvipeitteen väheneminen ja kasviston muutokset.[78] Aavikoitumisen uhka on suurin Saharan eteläpuolella, Sahelissa, Afrikan itä-, etelä- ja luoteisosissa, suuressa osassa Australiaa, eteläisessä Aasiassa ja Pohjois-Amerikan keskiosissa.[11] Yli 250 miljoonaa ihmistä elää aavikoituvassa ympäristössä, ja yli miljardi ihmistä elää riskialueilla.[79]
Kylmyysaavikko

Kylmyysaavikoiksi sanotaan alueita, joilla sataa alle 250 millimetriä vuodessa ja lämpimimmän kuukauden keskilämpötila on alle 10 astetta.[80] Kylmyysaavikoita on sekä etelän että pohjoisen korkeilla leveysasteilla tundraa kuivemmilla alueilla. Niiden alhaisen lämpötilan ja sademäärän sekä pitkien ja pimeiden talvien vuoksi kasvillisuus on vähäistä. Kylmyysaavikoilla elää vain muutamia kukkivia kasveja, ja ne ovat pääasiassa pieniä heinä- ja sarakasveja. Puita ja korkeita pensaita ei ole ollenkaan, ja pääosan kasvillisuudesta muodostavat sammalet ja jäkälät.[81] Vähäisen kasvillisuuden takia kylmyysaavikoilla tuuli pääsee muokkaamaan ympäristöjä samalla tavalla kuin varsinaisillakin aavikoilla, ja siitä syystä kylmyysaavikoillakin on samantapaisia pinnanmuotoja.[82]
Kylmyysaavikoita ei pidetä kuitenkaan varsinaisina aavikkoina, vaikka niissäkin sataa vähän ja kasvillisuuspeite on pieni. Alhaisen lämpötilan ansiosta veden kokonaishaihdunta on pieni, ja siksi kasvit saavat lumen sulamisvesistä ja sateista enemmän vettä käyttöönsä kuin kuumilla aavikoilla, joilla vettä haihtuu maaperästä huomattavasti enemmän.[83]
Katso myös
Pensasaro
Luettelo aavikoista
Luettelo aavikoista pinta-alan mukaan
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Burroughs, William J. et al.| title = Sää| others = Translated by Sirkka Salonen ja Tuulikki Valta| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 1998| isbn = 951-20-5236-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ezcurra, Exequiel (toim.)| title = Global Deserts Outlook| location = Nairobi| publisher = Yhdistyneiden kansakuntien ympäristöohjelma| year = 2006| isbn = 92-807-2722-2| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Unep.org]| accessdate = 5.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hanski, Ilkka| title = Ekologia| publisher = WSOY| year = 1998| isbn = 951-0-21981-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Harris, Nathaniel| title = Atlas of the World's Deserts| location = New York| publisher = Fitzroy Dearborn| year = 2003| isbn = 1-5795-8310-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jennings, Terry| title = Weather Patterns| location = Lontoo| publisher = Evans Brothers| year = 2005| isbn = 978-0-23752747-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 5.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laity, Julie| title = Deserts and Desert Enviroments| location = Chichester| publisher = John Wiley & Sons| year = 2008| isbn = 978-1-57718-033-3| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 11.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, David M.| title = GREEN Planet: The Story of Plant Life on Earth| location = Cambridge| publisher = Cambridge University Press| year = 1982| isbn = 0-521-24610-5| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, Peter D.| title = Tundra| location = New York| publisher = Infobase Publishing| year = 2008| isbn = 0-8160-5933-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 11.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nicholson, Sharon E.| title = Deserts| location = Dordrecht| publisher = Springer| year = 2005| version = Oliver, John E. (toim.): Encyclopedia of world climatology| isbn = 1-4020-3264-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 5.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rikkinen, Kalevi| title = Maapallon aluemaantiede| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1983| isbn = 951-1-07255-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Robinson, Andrew| title = Earth Shock| location = New York| publisher = Fitzroy Dearborn| year = 2003| isbn = 1-5795-8310-5| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Pohjois-Irlanti (, , ulsterin skotiksi Norlin Airlann) on Irlannin saarella sijaitseva alue, joka on osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa.[1] Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13576 neliökilometriä ja asukkaita on vuoden 2013 arvion mukaan noin 1,8 miljoonaa.[2] Pääkaupunki on Belfast (). Muita  ovat Londonderry eli Derry (), Newry, Armagh ja Lisburn.
Pohjois-Irlannin alue muodostettiin vuonna 1921, kun Britannian parlamentti jakoi Irlannin eteläiseen ja pohjoiseen osaan. Eteläisestä osasta muodostui lopulta itsenäinen valtio Irlanti ja pohjoisesta osasta Pohjois-Irlanti. Osin 1600-luvun alun Ulsterin uudisasutuksen myötä alueiden väestöjen etninen rakenne poikkesi toisistaan.
Pohjois-Irlannista käytetyt nimet

Pohjois-Irlannin virallisena nimenä pidetään Pohjois-Irlantia (, ), mutta alueesta käytetään myös monia muita nimiä. Osa tasavaltaisista käyttää nimitystä ”The Six Counties” (”kuusi kreivikuntaa”) tai jopa ”The Occupied Six Counties” (”miehitetyt kuusi kreivikuntaa”).[3]
Unionistit ja lojalistit käyttävät usein Pohjois-Irlannista nimeä Ulster. Tämä nimi on kuitenkin selvästi epätarkka ja monien mielestä epäkorrekti, koska Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta vain kuusi kuuluu Pohjois-Irlantiin. Unionistit ja lojalistit käyttävät muutenkin poliittisessa kuvastossaan paljon Ulsterin provinssin symboliikkaa, kuten Ulsterin punaista kättä.
Nimellä Pohjois-Irlantikin on ongelmansa, sillä Irlannin saaren pohjoisin kolkka ei sijaitse Pohjois-Irlannissa, vaan Donegalin kreivikunnassa Irlannin tasavallan puolella.
Maantiede
Pohjois-Irlanti sijaitsee Irlannin saaren koillisosissa ja käsittää noin kuudesosan saaren pinta-alasta. Sen erottaa Irlannin tasavallasta noin 480 kilometriä pitkä raja.[4] Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13843 neliökilometriä.[5]
Pohjois-Irlannin keskialueiden maastoa hallitsee Yhdistyneen kuningaskunnan suurimman järven Lough Neaghin tasanko. Sitä reunustavat Sperrins luoteessa, Antrimin ylätasanko koillisessa ja Mournevuoret etelässä. Korkein kohta on Mournevuorilla sijaitseva 852 metrin korkuinen Slieve Donard.[6]
Pohjois-Irlannin ilmasto on samantapainen koko maassa. Atlantin vaikutuksesta Pohjois-Irlannin talvet ovat leutoja ja kesät viileitä. Koko vuoden keskilämpötila alavilla alueilla on 8,5–9,5 astetta. Ylänköalueilla on hieman viileämpää. Helmikuu on yleensä rannikolla vuoden kylmin kuukausi ja heinäkuu lämpimin. Heinäkuun päivän ylin lämpötila on keskimäärin 17–20 astetta. Sademäärät vaihtelevat merkittävästi. Vuoristoalueilla sataa noin 1600 millimetriä vuodessa, Tyronen piirikunnassa maan länsiosissa peräti 1950 millimetriä. Strangford Loughin rannalla itärannikolla ja Lough Neaghin etelä- ja itärannoilla sataa hieman alle 800 millimetriä vuodessa. Sateisimmat kuukaudet koko maassa ovat loka–tammikuussa. Lumisateita rannikolla tulee noin kymmenenä päivänä vuodessa, mutta sisämaan vuoristoissa sataa lunta yli 35 päivänä vuodessa.[6]
Politiikka
Pohjoisirlantilaiset ovat perinteisesti jakautuneet unionisteihin, jotka kannattavat unionia Britannian kanssa, ja nationalisteihin, jotka kannattavat itsenäisyyttä tai liittymistä Irlannin tasavaltaan. Niitä unionisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan lojalisteiksi. Niitä nationalisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan tasavaltalaisiksi (esim. IRA). Unionistit ja lojalistit ovat olleet uskonnoltaan pääosin protestantteja, nationalistit ja tasavaltalaiset katolilaisia. Vuoden 2005 kyselyssä 40 prosenttia pohjoisirlantilaisista nimesi itsensä unionisteiksi, 22 prosenttia nationalisteiksi ja 35 prosenttia ei kummaksikaan.[7]
Puolueet
Pohjois-Irlannin ainoat uskontorajat ylittävät puolueet, Alliance Party, Green Party ja Women's Coalition, ovat tällä hetkellä varsin marginaalisia vaikuttajia. Vaalitaistot käydään pääosin kahden unionistipuolueen ja kahden nationalistipuolueen kesken. Miltei poikkeuksetta nationalistit keräävät tukensa katolisilta ja unionistit protestanteilta. Unionistien äänistä kilpailevat ennen muuta Ulster Unionist Party sekä pastori Ian Paisleyn ja Peter Robinsonin kiivaista kannanotoista tunnettu Democratic Unionist Party. Muitakin unionistipuolueita on, joskaan ne eivät ole onnistuneet keräämään kovinkaan suurta kannatusta. Osalla niistä on likeiset suhteet aseellisiin lojalistiryhmittymiin. Katolisten puolella keskiluokka sekä IRA:n aseellista toimintaa kaihtavat ovat äänestäneet yleensä Social Democratic Labour Partya, joka ei nimestään huolimatta ole erityisen vasemmistolainen tai sosiaalidemokraattinen, nuoret ja työväestö tukevat IRA:ta lähellä olevaa Sinn Féiniä. 2000-luvulla DUP ja Sinn Féin ovat keränneet yhteishallintoprosessin hitauteen kyllästyneiden äänestäjien turhautuneisuuden hedelmät ja ovat nousseet alueen suurimmiksi puolueiksi.[8][9]
Aseellinen toiminta
Britannian armeija saapui vuonna 1969 rauhoittamaan unionistien ja nationalistien ääriainesten välisiä levottomuuksia,[10] jotka olivat pahimmillaan 1970-luvun alussa ja puolivälissä.
Britannian armeija päätti 38 vuotta kestäneen operaationsa Pohjois-Irlannissa 31. heinäkuuta 2007. Pohjois-Irlantiin jäi 5000 hengen rauhanajan varuskunta, kun enimmillään järjestystä ylläpiti 27000 sotilasta.[11][12]
Aseellinen toiminta ei ole 2010-luvullakaan kadonnut kokonaan Pohjois-Irlannin katukuvasta. IRA:n sirpaleryhmittymät CIRA, INLA ja New IRA sekä lojalistien UDA, Ulster Volunteer Force, Ulster Freedom Fighters ja Red Hand Commando jatkavat edelleen toimintaansa.[13]
Väkivalta ei myöskään ole enää poliittisesti motivoitunutta. Useimmat aseelliset ryhmittymät ovat sekaantuneet järjestäytyneeseen rikollisuuteen, ja tämän päivän aseelliset yhteenotot keskittyvät ennen kaikkea toimintareviireistä kamppailemiseen.
Tasavaltalaisryhmittymät ovat mielellään esiintyneet uskontorajat ylittävinä monikulttuurisen yhdistyneen Irlannin puolestapuhujina, mutta käytännössä muun muassa IRA:n terrori-iskut ovat vaatineet runsaasti sivullisia ihmishenkiä ja kohdistuneet sekä katolisiin että protestanttisiin siviileihin. Protestanttien kuolinlukuja lisää myös se, että IRA kohdisti kampanjansa erityisesti poliiseihin ja brittisotilaisiin. RUC:sta (nyttemmin Police Service of Northern Ireland, PSNI) yli 90 prosenttia oli protestantteja. IRA:lle uhrit olivat oikeutettu viholliskohde, mutta protestanteille iskut näyttäytyivät heidän väestönosansa etnisenä puhdistamisena. IRA (kuten muutkin puolisotilaalliset ryhmittymät) on myös surmannut tai vammauttanut huumekauppiaiksi väittämiään henkilöitä, mutta arvostelijat ovat epäilleet IRA:ta omista huumebisneksistä ja kilpailijoiden raivaamisesta tieltä.[14]
Poliisivoimien vinoutuneen "etnisen" rakenteen ja huonon maineen vuoksi IRA on onnistunut esittämään itsensä katolisen työväestön asuinalueiden järjestyksenpitäjänä ja suojelijana, jonka arvovalta on pitkälti perustunut uhkailuun ja ns. rankaisupahoinpitelyihin.
Parlamentti

Vuoden 1998 Belfastin sopimuksen (tunnetaan myös nimellä Pitkänperjantain sopimus) jälkeen Pohjois-Irlanti, jota vuodesta 1972 oli hallittu suoraan Lontoosta, sai oman lakiasäätävän edustajakokouksen (Northern Ireland Assembly) Stormontiin.[15] Edustajakokouksen toiminta on ollut useasti katkolla Pohjois-Irlannin poliittisen tilanteen epävakauden vuoksi. Pisin yhtäjaksoinen katkos alueparlamentin toiminnassa venyi lokakuusta 2002 aina toukokuulle 2007 saakka. Tuona aikana Britannia huolehti aluehallinnosta. Unionistit katsoivat, että Belfastin sopimus ja erityisesti siihen sisältyvä yhteistyö Irlannin tasavallan kanssa on askel kohti yhdistynyttä Irlantia, kun taas Britannian pääministerin Tony Blairin (1997 - 2007) linjanvedot näyttivät heidän mielestään vain sarjalta myönnytyksiä IRA:lle ja Sinn Féinille.
Unionistien veto-oikeus perustuu heidän enemmistöasemaansa Pohjois-Irlannissa, mutta he ovat ottaneet vakavasti koulutetun protestanttiväestön maastamuuton, Sinn Féinin kasvun sekä tasavaltalaisten vihjaukset katolisten suuren syntyvyyden suosiollisesta vaikutuksesta saaren yhdistymiselle. Unionistien enemmistöasema ei ole täten taattu. Tosin kaikki Pohjois-Irlannin katoliset eivät tue saaren yhdistämistä eivätkä uskonnollisten ryhmien voimasuhteet siten johda väistämättömästi tiettyihin poliittisiin seurauksiin. Tasavaltalaisten strateginen IRA:lla kiristäminen on lisännyt DUP:n kannatusta. Äänestäjien mielestä kilpaileva unionistipuolue UUP ei vaatinut tarpeeksi paljon tarpeeksi ajoissa tasavaltalaisilta sekä Britannian ja Irlannin tasavallan hallituksilta. Samaten Paisleyn (1926 - 2014) räväkkä esiintyminen nosti Sinn Féinin kannatuslukuja. Puolueesta on tullut erilaisten vähemmistöjen oikeuksien innokas puolestapuhuja, mikä on vedonnut erityisesti nuoriin äänestäjiin.
Sinn Féin on myös onnistunut esittämään itsensä maltillisena myönnytysten tekijänä ja kompromissien hakijana katolisten ja kansainvälisen median keskuudessa. Tämä asetelma on korostunut erityisesti jokakesäisen marssikauden aikana, jolloin protestanttisen Oranialaisveljeskunnan ehdottomuus on näyttäytynyt vihamielisempänä kuin katolisten väkivaltainen mellakointi. Toukokuussa 2005 pidetyt vaalit osoittivat kuitenkin, että Sinn Féin oli tullut tiensä päähän äänisaaliin kasvattamisessa siihenastisella strategiallaan, ja heinäkuussa IRA ilmoitti lopettavansa aseellisen toimintansa. IRA:sta oli ehtinyt tulla Sinn Féinille taakka erityisesti Irlannin tasavallassa, jossa sen kannatus ei ole vieläkään noussut mainittavaksi. Ryhmittymä alkoi etsiä kunniallista tietä pois aseellisesta toiminnastaan jo 1970-luvulla, mutta sisäiset kiistat ja toisaalta muiden osapuolten linjaukset hidastivat prosessia. 1990-luvulla IRA:n pääasiallisena tehtävänä oli toimia neuvotteluaseena, jotta Sinn Féin saisi aikaan mahdollisimman otolliset olosuhteet saaren yhdistämiselle. Lontoo vastasi IRA:n ilmoitukseen vapauttamalla ”Shankillin pommittajaksi” kutsutun IRA:n jäsenen, kiihdyttämällä joukkojen vetäytymistä alueelta sekä lakkauttamalla erikoisosaston RIR:n (aikaisemmin UDR), jonka jäsenistä enemmistö oli protestantteja. Unionistit ovat suhtautuneet itse ilmoitukseen skeptisesti, mutta Blairin toimiin suorastaan vihamielisesti väittäen, ettei heille kerrottu aiotuista toimista etukäteen. Lisäksi unionistit katsovat, että lisämyönnytyksiä ei tulisi tehdä ennen kuin IRA:n lausunto on todettu paikkansapitäväksi myös pidemmällä aikavälillä. On myös syytä huomata, että IRA ei lakkauttanut itseään kuten Paisley vaati.
Poliittinen sopu saavutettiin marraskuussa 2006 (St. Andrews Agreement), ja kevään 2007 vaalien jälkeen aluehallinto palautui Stormontiin. DUP ja Sinn Féin muodostivat yhteishallituksen, ja Ian Paisley ja Martin McGuinness tulivat tunnetuksi hyvästä yhteistyöstään.[16] Seuraavan kerran poliittinen kriisi kohtasi Stormontin tammikuussa 2017, jolloin hallituskumppaneiden välinen luottamuspula johti ennenaikaisiin vaaleihin. Alueparlamentin uudistus astui samalla voimaan, ja parlamentin edustajanpaikkojen määrää vähennettiin.[17] Vaaleissa tämä koitui Sinn Féinin eduksi, ja DUP:n asema alueen suurimpana puolueena jäi vain yhden paikan varaan.[18] Brexit on vaikeuttanut Pohjis-Irlannin poliittista tilannetta entisestään, eikä aluehallintoon ole löytynyt sopua toukokuuhun 2018 mennessä.
Alueet

Pohjois-Irlanti on jaettu paikallishallinnon tasolla 11 alueeseen (district) vuodesta 2015 alkaen. Jokaista aluetta johtaa valtuusto, council, jossa istuu vaaleilla valittuja valtuutettuja.[19]
Historiallisesti Pohjois-Irlanti on muodostunut kuudesta Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta. Pohjois-Irlantiin kuuluvat Antrim (Aontroim), Armagh (Ard Mhacha), Derry (Doire), Tyrone (Tír Eoghain), Fermanagh (Fear Manach) ja Down (An Dún).
Väestö
Pohjois-Irlanti jakaantuu kahteen uskonnolliseen pääryhmään, protestantteihin (presbyteerit merkittävin suuntaus, toiseksi merkittävin Irlannin kirkko) ja katolisiin.
Uskonnollisesti väestö jakautuu seuraavasti:

Uskonnot Pohjois-Irlannissa 1961-2011Uskonnot1961199120012011[20]Katolisia34,9 %38,4 %40,3 %40,6 %Presbyteerejä29,0 %21,4 %20,7 %19,3 %Irlannin kirkko24,2 %17,7 %15,3 %13,9 %Muut uskonnot9,3 %11,5 %9,9 %9,7 %Uskonnoton0,0 %3,8 %5,0 %9,9 %Ei kerro2,0 %7,3 %9,0 %6,6 %
Yleisen käsityksen mukaan Pohjois-Irlannin protestantit ovat 1600-luvulla maahantuotujen skottien jälkeläisiä, kun taas katoliset ovat alkuperäisväestöä. Iirin kielen pohjoisissa murteissa sana Albanach (skotlantilainen) tarkoittaakin melkein yksiselitteisesti nimenomaan pohjoisirlantilaista protestanttia. Populääri käsitys ei ole aivan yksiselitteisesti totta, koska skottiasutuksen alkuaikoina esiintyi paljonkin kääntymyksiä ja seka-avioliittoja.
Katolisilla on yleensä tyypillisiä irlantilaisia sukunimiä, jotka ovat iirinkielistä tai normandianranskalaista alkuperää. Tämä ei ole tavatonta protestanttisellakaan puolella, mutta silmiinpistävää on, että monilla protestanteilla on englantilaisen tai skotlantilaisen kaupungin nimi sukunimenä – esimerkiksi Paisley. Tämä johtuu siitä, että taistellessaan gaelilaista kulttuuria vastaan Englannin kruunu suositteli tai suorastaan määräsi gaelilais- tai iirinkielisnimiset protestantit ottamaan paikannimen sukunimekseen.
Katoliset ovat yleensä nationalisteja eli kannattavat ainakin periaatteessa Irlannin yhdistämistä yhdeksi valtioksi, protestantit taas ovat unionisteja eli haluavat pysyä Ison-Britannian yhteydessä.
On vaikea sanoa, onko ”katolisuus” ja ”protestanttisuus” Pohjois-Irlannissa uskonnollinen vai etninen identiteetti. Pohjoisirlantilaisen määrittelevät katoliseksi tai protestantiksi monet muutkin tekijät kuin se, missä kirkossa hän käy (tai on käymättä): myös puhetapa (vain katoliset ääntävät h-kirjaimen nimen muodossa [heitš], protestanteille se on [eitš]), asuinpaikka, kotikatu ja ystäväpiiri ovat osa ”protestanttisuutta” tai ”katolisuutta”.
Kielet
Pohjois-Irlannin virallinen kieli on englanti. Vuonna 1998 protestanttien ja katolisten välillä solmitun niin sanotun Pitkänperjantain rauhansopimuksen perusteella sekä iirillä että niin sanotulla Ulsterin skotilla (Ulster Scots) on ainakin jossain määrin virallinen asema. Ulsterin skotti on paikallinen englannin murre, joka eroaa standardienglannista niin paljon, että sitä voidaan pitää miltei erillisenä kielenä. Iiriä on 1900-luvun alkupuolelle asti puhuttu muun muassa Rathlinin saarella (Oileán Reachrann) ja eräissä muissa nykyisen Pohjois-Irlannin osissa, mutta nyt olemassa olevat iirinkieliset yhteisöt ovat syntyneet ennen kaikkea katolisten keskuudessa harjoitetun tietoisen kulttuurityön tuloksena: itse asiassa Pohjois-Irlannin viimeiset alkuperäiset iirinpuhujat olivat etupäässä protestantteja, eivätkä he kyenneet samastumaan katolisen nationalismin elähdyttämään iirinkielisyysliikkeeseen. Belfast on ainoa paikka maailmassa, jossa on pystytty keinotekoisesti luomaan uusi iirinkielinen ”kyläyhteisö” pelkästään kielen harrastajien voimin. Nykyään tässä niin sanotussa ”Shaw’s Road Gaeltachtissa” on jo syntymässä toinen iiriä äidinkielenään puhuva sukupolvi.
Kulttuuri
Pohjois-Irlannin tunnetuimpia kulttuurihahmoja ovat runoilija Seamus Heaney ja laulaja-lauluntekijä Van Morrison.[21]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Irlanti jaettu etelä- ja pohjoisosiin?


Summa theologiae (”Teologian summa”) on Tuomas Akvinolaisen kirjoittama summa-muotoinen teos, joka on nimensä mukaisesti yhteenveto kaikista katolisen kirkon tärkeimmistä teologisista opetuksista, ja pyrkii käsittelemään kaikki olennaiset sekä teologiset että filosofiset kysymykset. Teos on Tuomaan pääteos sekä tomismin eli katolisen kirkon virallisen opin perusta vuodesta 1879 alkaen.
Summa theologiae tunnetaan erityisesti ”viidestä tiestä” (quinque viae) eli viidestä tavasta todistaa Jumalan olemassaolo. Teoksesta tuli niin maineikas, että Trenton kirkolliskokouksessa sitä käytettiin Raamatun ohella etsittäessä vastauksia oppiin liittyviin kysymyksiin, kun protestanttinen kristinusko tuomittiin. Sitä käytettiin myös viimeisten ristiretkien yhteydessä tuomittaessa vääräuskoisia eli niitä, joiden opit poikkesivat summasta.
Summa theologiae on Tuomaan näkemysten laajin esitys. Tuomas työskenteli teoksen parissa paavi Klemens IV:n kaudesta (vuoden 1265 jälkeen) vuonna 1274 tapahtuneeseen kuolemaansa saakka. Teos on kypsempi ja paremmin jäsennelty kuin Tuomaan aiempi teos, Summa contra gentiles. Jälkimmäinen oli luonteeltaan paljon apologeettisempi, ja sen jokainen luku oli tarkoitettu muiden uskontojen tai harhaoppien uskomusten kumoamiseksi.
Rakenne
Teos on järjestetty eri osiin seuraavasti:
Ensimmäinen osa (Prima pars, Ia): Jumala, luominen, ihminen ja luonto
Toisen osan ensimmäinen osa (Prima secundae partis, Ia IIae): Hyveet, paheet, synti ja lainsäädäntö
Toisen osan toinen osa (Secunda secundae partis, IIa IIae): Toivo, hyveellinen toiminta, hyväntekeväisyys ja oikea
Kolmas osa (Tertia pars, IIIa): Syntyminen, Kristuksen elämä, kastaminen ja konfirmaatio
Kolmannen osan lisäosa (Supplementum tertia partis, Supp. IIIa): Avioliitto, katuminen ja pyhät käskyt
Kolmannen osan lisäosa on koottu Tuomaan kirjoituksista hänen kuoltuaan; Tuomas ei ehtinyt itse saada teostaan valmiiksi. Tuomaan kuollessa hän oli päässyt kolmannen osan kysymykseen 90, aiheenaan katumus. Puuttuvat osat lisättiin myöhemmin Tuomaan kommentaariosta Pietari Lombardialaisen Sentensseihin. Lisäosaa ei löydy 1200- ja 1300-lukujen käsikirjoituksista.
Alkuperäiskielellä latinaksi tai italiaksi teos käsittää painettuna noin kahdeksan 500-sivuista kirjaa. Ainoa suomennos on Gaudeamus-kustannuksen 2002 julkaisema J.-P. Renton valikoiden suomentama versio, johon on käännetty alkuperäisteoksesta 630 sivua ensimmäistä sekä toisen osan ensimmäistä osaa, sisältäen Tuomaan jumalatodistukset sekä käytännöllisen filosofian keskeisimmät kohdat.
Muoto
Summa on kirjoitettu skolastisen menetelmän mukaisesti kysymyksittäin (quaestio, kvestio). Kysymysten tarkoituksena on esittää loogisessa järjestyksessä kaikki teologian ja filosofian pääkohdat.
Kysymykset ovat yleisiä, kuten ”sielun ja ruumiin yhtymisestä”. Kysymykset sisältävät alakysymyksiä eli artikloja (articuli), ja jokainen artikla alkaa kysymyksellä (”Yhtyykö ymmärtävä prinsiippi ruumiiseen muotona?”) sekä väitteellä eli jonkinlaisella vastauksella kysymykseen (”Ymmärtävä prinsiippi ei näytä liittyvän ruumiiseen muotona”). Tämän jälkeen esitetään muutamia perusteluja (objectiones), jotka tuntuisivat tukevan kyseistä väitettä (”Filosofi näet sanoo III kirjassa Sielusta, että...”). Perusteet on poimittu ulkopuolisista lähteistä, joita käytetään auktoriteetteina.
Väitteiden jälkeen Tuomas esittää yhden väitteitä suoranaisesti vastassa olevan väitteen (”Sitä vastoin (sed contra) Filosofin Metafysiikan VIII kirjan mukaan...”), joka perustuu samoin lähteisiin ja edustaa yleensä Tuomaan omaa kantaa. Lopulta Tuomas selittää asian (”Vastaan (respondeo dicendum quot), että ymmärryksen, joka on ymmärtävän toiminnan prinsiippi...”) sekä vastaa tämän jälkeen yksityiskohtaisesti kaikkiin alkuperäisen väitteen tueksi esitettyihin perusteluihin.
Vastaukset eivät niinkään ole Tuomaan keksimiä, vaan pohjautuvat suurelti aikaisemmankin katolisen kirkon auktoriteetteina pitämiin henkilöihin ja teoksiin, kuten tietysti Raamattuun sekä toisaalta kirkkoisä Augustinuksen ja Dionysioksen teoksiin. Summa theologiae kuitenkin tiivistää tärkeän muutoksen katolisen kirkon filosofiassa, jota Tuomas itse johti: muutos platonistisista Augustinuksen opetuksista aristoteelisen tomismin suuntaan. Vaikutteita aristoteelisempaan suuntaan Tuomas sai eritoten hänen aikanaan ensimmäistä kertaa latinaksi käännettyjen arabifilosofien kuten Averroëksen ja Avicennan teksteistä.
Teoksessa olevat viittaukset
Summa sisältää paljon viittauksia Tuomaan aikana arvossa pidettyjen kirjoittajien teoksiin. Summa perustuu lähes kokonaisuudessaan lainauksiin näiltä kirjoittajilta, vaikkakin heidän tekemänsä johtopäätökset usein kumotaankin. Merkittävimpiä Tuomaan Raamatun lisäksi käyttämiä auktoriteetteja olivat:
Filosofi: Aristoteles, jota pidettiin kaikkien aikojen terävimpänä filosofina. Hänen katsottiin esittäneen totuudesta enemmän kuin kukaan muu siihen saakka elänyt. Skolastisten teologien päämääränä oli käyttää Aristoteleen täsmällistä teknistä termistöä ja hänen loogista järjestelmäänsä teologian esittämiseksi. Summa viittaa Aristoteleehen vain ”Filosofina”, ikään kuin koko filosofian henkilöitymänä.
Kommentaattori: Averroës, islamilainen skolastikko, tuottelias Aristoteleen kommentaattori.
Opettaja (Magister): Pietari Lombardialainen, joka kirjoitti tuon ajan teologiaa hallinneen teoksen Sentenssit, joka koostui kirkonopettajien kirjoitusten kommentaareista.
Apostoli: Apostoli Paavali, ”kristinuskon ensimmäinen teologi”.
Augustinus: Tuomas siteeraa usein kirkkoisä Augustinusta, jota pidettiin tuolloin suurimpana koskaan eläneenä teologina.
Boëthius: ”Viimeinen roomalainen” filosofi yhdisteli kristinuskoa ja antiikin filosofiaa, ja vaikutti keskiajalla erityisesti teoksellaan Filosofian lohdutus.
Dionysios: Pseudo-Dionysios Areopagita. Tuomas viittaa teoksiin, joiden kirjoittajana pidettiin tuolloin Apostolien teoissa mainittua Dionysios Areopagitaa, apostoli Paavalin oppilasta. Kirjoittaja on todennäköisesti kuitenkin elänyt Syyriassa 400-luvulla ja vain laittanut teoksensa Dionysioksen nimiin.
Rabbi Moses: Moses Maimonides oli juutalainen rabbiininen oppinut, lähes Tuomaan aikalainen. Hän hyödynsi myös skolastista menetelmää, ja kristityt skolastikot löysivät hänen teoksistaan monia hyödyllisiä näkökohtia.
Viisas: Cato.
Juristi: Roomalaisen oikeuden auktoriteetit.
Näkökulmia

Eräitä väitteitä, joita Summa esittää:
Teologia on tieteistä suurin ja kaikkein varmin, koska sen lähde on kaikkitietävä Jumala (Ia 1,5).
Jumalan olemassaolon, hänen täydellisen ykseytensä, hänen ikuisen luontonsa (joka tarkoittaa ajan ulkopuolella olemista ajan ollessa osa luomakuntaa), hänen tietämyksensä, tavan, jolla hänen tahtonsa toimii, sekä hänen voimansa, sen kaiken voi todistaa pelkästään ihmisjärjellä kuka tahansa milloin tahansa (Ia 2–26).
Taivaankappaleet, kuten planeetat, aurinko, kuu ja tähdet, voivat jotenkin saada aikaan fyysisiä vaikutuksia ihmisruumiissa, mikä voi johtaa mielialanvaihteluihin tai muutoksin unissa (Ia 115,6).
Sielun tai mielen luonnollinen halu on ymmärtää jonkin olemus. Kaikkein suurin onnellisuus, taivaan onni, koostuu Jumalan olemuksen näkemisestä (Ia IIae 3,8).
Epäusko on suurin synti (IIa IIae 10,3).
Sota on joskus oikeutettua (IIa IIae 40,1).
Puolustusasianajajat eivät voi puolustaa henkilöä, jonka tietävät syylliseksi (IIa IIae 71,3).
Jonkin myyminen sen arvoa suuremmalla tai pienemmällä hinnalla on kiellettyä (oikeutetun hinnan teoria) (IIa IIae 77,1).
Koron ottaminen lainasta on kiellettyä, koska se on samasta asiasta laskuttamista kahdesti (IIa IIae 78,1).
Homoseksuaalisuus ja eläimiin sekaantuminen ovat raiskausta pahempia rikoksia, koska ne rikkovat suoraan Jumalan tarkoittamaa järjestystä vastaan (IIa IIae 154,12).
Itsetyydytys on syntiä; märät unet eivät, koska henkilö ei itse tiedä mitä tekee (IIa IIae 154).
Munkkina tai nunnana oleminen on aina hyvä asia. Jokainen on kutsuttu uskonnolliseen elämään. Se on helpompaa kuin naimisissa oleminen. Lapsista tulisi tulla munkkeja tai nunnia, vanhemmat eivät voi estää lapsia tulemasta uskonnollisiksi, ja kaikkien tulisi rohkaista muita tekemää niin. Ei tarvita harkintaa sen selvittämiseksi, pitäisikö jonkun ryhtyä munkiksi tai nunnaksi, eikä ole tarpeellista olla jo pyhä tullakseen sellaiseksi (IIa IIae 180).
Mietiskelevä elämä on aktiivista parempi, mutta parhain on mietiskelevä, johon kuuluu aktiivisena muiden kutsuminen mietiskelevään elämään (ts. Tuomaan sääntökunnan dominikaanimunkkien elämäntapa) (IIa IIae 182).
Munkkina oleminen on parempaa kuin naimisissa oleminen, ja jopa parempaa kuin pappina oleminen, vaikkakaan ei yhtä hyvä kuin piispana oleminen. Sekä munkit että piispat ovat täydellisyyden tilassa (IIa IIae 184).
Vaikka juutalaiset saattoivat Kristuksen kuolemaan, pakanat surmasivat hänet, mikä symboloi sitä kuinka pelastus alkoi juutalaisten keskuudessa, mutta levitettiin sitten pakanoille (IIIa 47,4).
Jos henkilö huijataan naimisiin esimerkiksi loitsulla, avioliitto ei ole pätevä (Supp. IIIa 58,2).
Ne, jotka harjoittavat köyhyyttä vapaaehtoisesti, tulevat olemaan apulaistuomareita viimeisellä tuomiolla. Tuomaan mukaan tämä perustui Jobin kirjan jakeeseen 36:6, latinaksi: ”Sed non salvat impios et iudicium pauperibus tribuit” (”Hän ei säästä jumalattomia, ja antaa tuomitsemisen köyhille”). Vuoden 1992 kirkkoraamatussa kohta on tosin käännetty "”Jumalattoman hän ei anna elää, mutta osattomalle hän turvaa oikeuden” (Supp. IIIa 89,2).
Viimeisen tuomion jälkeen kaikki elävä aines on tuhottu ja maailma koostuu pelkästä elottomasta aineksesta (kuten kivistä), jota kuitenkin valaisee tuomion tulien hehku (Supp. IIIa 91).
Marttyyrit, uskon opettajat ja neitsyet saavat taivaassa erityiset kruunut saavutuksistaan, tässä järjestyksessä (Supp. IIIa 96).
Yhteenveto sisällöstä
Osa I: Teologia
Ensimmäinen osa käsittelee Jumalaa, joka on ”ensimmäinen liikuttaja, itsessään liikkumaton” (primum movens immobile) ja on sellaisena olemassa vain teoissa (actu) eli puhtaana aktuaalisuutena ilman potentiaalisuutta, ja näin ilman ruumiillisuutta. Hänen olemuksensa on actus purus et perfectos, "puhdas ja täydellinen akti". Tämä seuraa Tuomaan viisiosaisesta Jumalan olemassaolon todistuksesta, jonka mukaan on oltava ensimmäinen liikkumaton liikuttaja, ensimmäinen syy syiden ketjussa, äärimmäisen välttämätön ja äärimmäisen täydellinen olento ja järjellinen suunnittelija. Tästä johdetaan ajatukset korkeimman olennon ykseydestä, ikuisuudesta, muuttumattomuudesta ja hyvyydestä.
Jumalan henkinen olemus määritellään edelleen ajattelevaksi ja tahtovaksi. Hänen tietämyksensä on äärimmäisen täydellistä, sillä hän tuntee itsensä ja kaikki asiat, koska ne ovat hänen määräämiään. Koska kaikki tietävät olennot pyrkivät lopullista päämäärää kohti, tahtominen seuraa tietämisestä. Koska Jumala tietää itsensä täydellisenä hyvänä, hän haluaa itsensä olevan kaiken loppu. Mutta koska kaikki on Jumalan tahtomaa, hän tuo jumalallisella tahdollaan kaiken itseensä. Jumala siis tahtoo hyvää kaikelle olemassa olevalle eli rakastaa kaikkea: näin rakkaus on siis Jumalan ja muun maailman perustavanlaatuinen suhde.
Kolminaisuutta koskevassa opissaan Tuomas aloittaa augustinolaisella järjestelmällä. Koska Jumalassa on ainoastaan ajattelun ja tahtomisen toiminnot, Isästä voidaan katsoa olevan vain kaksi processiones.
Jumalan olemassaolon todistus
Summa alkaa Tuomaan kuuluisalla jumalan olemassaolon todistuksella. Ensimmäisen kysymyksen toinen artikla koskee todistusta, ja jaetaan yleensä viiteen selitykseen, joilla järki voi viedä päättelijän jumalan olemassaoloon (viisi tietä, quinque viae):
Ensimmäinen liikuttaja: jotkin asiat maailmassa liikkuvat. Liikuttaminen on potentiaalisen saattamista aktuaaliseksi, mutta liikuttaa voi vain itsekin aktuaalinen. Kaiken liikkuvan täytyy olla toisen liikuttamaa. Jos liikuttajia olisi loputtomasti, toista liikuttajaa ei liikutettaisi, koska ei olisi ensimmäistä liikuttajaa. On välttämättä päädyttävä ensimmäiseen liikuttajaan, jota ei liikuta mikään, ja sen kaikki ymmärtävät Jumalaksi.
Ensimmäinen syy: kaikella tapahtuvalla on jokin syy, eikä sellaista olekaan joka aikaansaisi oman syynsä. Syitä ei voi olla loputtomasti (...), joten kaikilla syillä täytyy olla ensimmäinen syy. Tätä syytä kutsutaan Jumalaksi.
Ne asiat, jotka voivat joskus ei-olla, voivat siis syntyä välillä ja välillä tuhoutua. Kaikelle sellaiselle, jolle on mahdollista ei-olla, ei voi olla mahdollista olla aina. Jos siis kaikelle olisi mahdollista ei-olla, maailmassa ei välttämättä joskus olisi yhtään mitään. Jos tämä pitäisi paikkansa, ei nytkään olisi mitään, sillä se, joka ei ole, ei ala olla muuten kuin jonkin olevan avulla. On siis pakko olla jotain, joka on aina, ja tätä sanotaan Jumalaksi.
Kaikilla asioilla on arvojärjestys, ja erilaisten arvojen äärimmäisyydet määrittävät aste-eroja. Esimerkiksi kuumempi on se esine, joka on lähempänä kuumuutta, ja se, joka on suvussaan suurin, on kaikkien sensukuisten syy: tuli on kuumimpana kaikkien kuumien syy. On siis kaiken olemisen, hyvyyden ja täydellisyyden syy, jota kutsutaan Jumalaksi.
Teleologinen tarkoitus: kaikki elollinen luonnossa palvelee jotain tarkoitusta käytöksellään, toimien aina tai useimmiten saavuttaakseen sen, mikä on parasta. Tietämiskykyä vailla oleva ei kuitenkaan suuntaudu päämäärään, ellei joku tietävä ohjaa niitä. Se ymmärtävä, joka ohjaa luontoa päämäärään, on siis Jumala.
Osa II: Etiikka
Toisen osan teemana on ihmisen pyrkimys korkeinta päämäärää kohti. Tämä on visio beata -tilan autuaallisuus. Osassa Tuomas kehittää etiikkansa, joka perustuu Aristoteleeseen. Tahdon tekojen ketjussa ihminen pyrkii korkeinta päämäärää kohti. Ihmisen teot ovat vapaita, koska ihmisellä on itsellään tietämys niiden päämäärästä ja siksi toimimisen perusteet. Koska tahto tahtoo päästä päämäärään, se tahtoo myös päämäärään pääsemiseksi tarvittavia keinoja ja valitsee vapaasti. Se onko teko hyvä vai paha riippuu päämäärästä. ”Ihmisjärki” tuomitsee päämäärän luonteen perusteella, joten se on lakina teoille. Inhimilliset teot ovat kuitenkin ansiokkaita vain sillä perusteella, edistävätkö ne Jumalan tarkoitusta ja hänen kunniaansa.
Hyviä tekoja toistamalla ihminen saavuttaa moraalisen tavan tai luonteenlaadun, joka mahdollistaa sen, että hän tekee hyvää iloisena ja helposti. Tämä pätee kuitenkin ainoastaan älyllisiin ja moraalisiin hyveisiin, joita Tuomas käsittelee Aristoteleen tyyliin. Teologiset hyveet on antanut ihmisille Jumala, ja niistä seuraavat hyvät teot. Teoista tulee pahoja, kun ihminen erkaantuu järjestä ja jumalallisesta moraalilaista. Syntiin kuuluu siis kaksi tekijää: sen perusaines on halu ja sen muoto on poikkeama jumalallisesta laista.
Synnin alkuperä on tahdossa, joka päättää järkeä vastaan suuntautua ”muuttuvaan hyvään”. Koska tahto liikuttaa kuitenkin myös ihmisen muita voimia, synti on asettunut myös niihin. Valitessaan päämääräkseen alemman hyvän, itserakkaus harhauttaa tahtoa niin, että se toimii kaikkien syntien syynä. Jumala ei ole syntien aiheuttaja, koska hän päinvastoin vetää kaikkea puoleensa. Toisaalta Jumala on kuitenkin kaikkien asioiden syy, joten hän on vaikuttavana myös synnissä olemalla actio, mutta ei olemalla ens. Paholainen ei ole suoraan synnin aiheuttaja, mutta hän yllyttää sitä työstämällä ihmisen mielikuvitusta tai aisti-impulsseja. Näin voivat tehdä myös toiset ihmiset.
Synti on perimmäinen. Aadamin perisynti periytyy kaikille ihmisille, koska hän on ihmiskunnan päämies, ja lisääntymisen myötä leviää myös synnin tartunta.
Koska synti on jumalallisen järjestyksen vastainen, se aiheuttaa syyllisyyden ja tarpeen rangaistukseen. Syyllisyys ja rangaistus vastaavat toisiaan, ja koska ihmiskunnan ”luopumus ikuisesta, muuttumattomasta hyvästä on ikuinen”, se aiheuttaa myös ikuisen rangaistuksen.
Jumala toimii kuitenkin myös syntisissä vetämällä heitä päämäärää kohti, ”neuvomalla lain kautta ja avustamalla armolla”. Laki on ”käytännöllisen järjen ohje”, luonnon moraalilaki. Koska ihminen kuitenkin epäonnistuu tällaisen lain noudattamisessa, tarvitaan myös ”jumalallinen laki”.
Jumalallinen laki koostuu vanhasta ja uudesta. Siinä määrin kun jumalallinen laki sisältää myös luonnon moraalilain, se pätee universaalisti. Muissa kohdin se pätee ainoastaan juutalaisille. Uusi laki on ”ensi sijassa armo itsessään”, ”lahja joka on lisätty luonnon päälle armossa”, mutta ei ”kirjoitettu laki”. Se sisältää kuitenkin määräykset ulkoisesta ja sisäisestä käytöksestä, ja näin se on itse asiassa identtinen vanhan lain ja luonnon lain kanssa.
Koska ihminen on syntinen ja luotu, hän tarvitsee armoa päästäkseen lopulliseen päämäärään. Ainoastaan ”ensimmäinen syy” kykenee voittamaan ihmiset tähän päämäärään. Tämä pätee syntiinlankeemuksen jälkeen, mutta se päti myös ennen sitä. Armo on toisaalta ”Jumalan vapaa teko” ja toisaalta tämän teon seuraus, gratia infusa tai gratia creata, habitus infusus joka on vähitellen juurrutettu sielun olemukseen, yliluonnollinen lahja Jumalalta ihmisille. Armo on siis yliluonnollinen eettinen luonne, jonka Jumala on luonut ihmisiin ja sisältää itsessään kaiken hyvän, sekä uskon että rakkauden.
Vanhurskauttaminen armosta koostuu neljästä tekijästä: armon vuodattaminen, vapaan tahdon vaikutus kohti Jumalaa uskon kautta, vapaan tahdon vaikutus mitä tulee syntiin, ja syntien anteeksiantaminen. Kun ihminen luodaan tällä tavoin uudelleen, hän uskoo ja rakastaa, ja synti annetaan anteeksi. Seuraavaksi tulevat hyvät teot, jotka armo saa aikaan.
Kun Tuomas on näin selittänyt moraalin periaatteet, hän käy toisen osan jälkimmäisessä osassa kohta kohdalta ja pikkutarkasti läpi hyveitä koskevan etiikkansa. Erityisen tärkeitä Tuomaalle ovat uskon ja rakkauden käsitteet. Ihminen pyrkii korkeinta hyvää kohti tahdon avulla tai rakkauden kautta. Koska päämäärä täytyy kuitenkin ensin käsittää ymmärryksellä, tieto päämäärästä edeltää rakkautta: ”koska tahto ei voi pyrkiä Jumalaa kohti täydellisessä rakkaudessa ellei ymmärryksellä ole todellista uskoa häneen”.
Osa III: Kristus
Kolmannen osan teemana on Kristus, joka on tie joka johtaa Jumalan luokse. Voidaan esittää, että lihaksituleminen oli täydellinen välttämättömyys. Unio Logoksen ja ihmisluonnon välillä on jumalallisen ja ihmisluonnon välinen suhde, jossa kummatkin luonnot saatetaan yhteen yhdessä persoonassa, Logoksessa. Lihaksitulemisesta voidaan puhua ainoastaan siinä merkityksessä, että ihmisluonto tuli olemaan jumalallisen luonnon ikuisessa olemuksessa. Kristus on siis unum, koska hänen ihmisluonnostaan puuttuu tämä olemus.
Sakramentit
Tuomaan oppi sakramenteista seuraa kristologiaa: sakramentit ”saavat tehonsa lihaksitulleelta Sanalta itseltään”. Ne eivät ole ainoastaan pyhityksen merkkejä, vaan tuovat pyhityksen. On ilmeistä, että sakramentit tuovat hengellisiä lahjoja aistittavassa muodossa, koska ihmisellä on aistiva luonto. Päinvastoin kuin fransiskaanit, jotka opettivat, että sakramentit olivat pelkkiä symboleja joiden tehoon Jumala on liittänyt sakramenttia suoraan seuraavan sielussa tapahtuvan luovan teon, Tuomas liittyi Hugo St. Viktorilaiseen siinä, että sakramentti ”sisältää armon” tai että se ”aiheuttaa armon”.
Eskatologia
Tuomaan eskatologia oli peräisin enimmäkseen hänen Sentenssien kommentaariostaan. Hänen mukaansa ikuinen autuus koostuu Jumalan näkemisestä. Tämä näkeminen ei ole pelkästään abstraktio tai mielessä oleva yliluonnollisesti tuotettu kuva, vaan se koostuu jumalallisen substanssin itsensä näkemisestä, vieläpä niin että Jumala itse on näkemisen muoto — sekä näkemisen objekti että aiheuttaja. Autuaittein täydellisyys vaatii myös, että ruumis palautetaan sielulle, jotta se olisi täydellinen. Koska autuus on operatio, se tulee täydellisemmäksi, kun sielulla on operatio ruumiissa, vaikkakaan autuudelle ominainen teko, Jumalan näkeminen, ei liity mitenkään ruumiiseen.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuomas Akvinolainen| title = Summa theologiae| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2002| version = Valikoiden suomentanut J.-P. Rentto| id = ISBN 951-662-765-X}}
Aiheesta muualla
Teos:
St. Thomas Aquinas: . New Advent. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
St. Thomas Aquinas: . Christian Classics Ethereal Library. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Thomas de Aquino:  Corpus Thomisticum Article ([{{fullurl:{{{1}}}|action=edit}} edit]| [[Talk:{{{1}}}|talk]]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=history}} history]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=protect}} protect]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=delete}} delete]| [{{fullurl:Special:Whatlinkshere/{{{1}}}|limit=999}} links]| [{{fullurl:{{{1}}}|action=watch}} watch]| | )
Muuta:
Kilpeläinen, Tapani: . Yliopisto 4/2003.
Kukkonen, Taneli: . Niin & näin 1/2003. (PDF)
Kunnas, Tarmo: . Helsingin sanomat 24.12.2002.
Luokka:Kirjat kristillisestä teologiasta ja uskonnonfilosofiasta
Luokka:Tomismi
Luokka:Italialaiset tietokirjat
Luokka:Latinankieliset kirjat
Luokka:1200-luvun kirjat


Wolfgang Amadeus Mozart, kastenimeltään Johannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus Mozart () oli itävaltalainen klassismin ajan säveltäjä. Häntä pidetään yhtenä suurimmista eurooppalaisen taidemusiikin säveltäjistä. Mozart sävelsi kaikkia aikansa teostyyppejä. Hänen arvostetuimpia teoksiaan löytyy niin sinfonia-, ooppera- kuin konsertto-, kirkko- ja kamarimusiikinkin puolelta.
Elämä
Lapsuus
Wolfgang Amadeus Mozart syntyi Salzburgissa vuonna 1756. Hän sai nimensä isoisänsä ja pyhimys Johannes Krysostomoksen mukaan: Johannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus Mozart. Myöhemmin hänen isänsä, hovimuusikko Leopold Mozart lyhensi nimen ja käänsi kreikkalaisen Theophiluksen latinalaiseksi Amadeukseksi (Jumalan rakastama). Mozart käytti itse etunimeä Wolfgang ja sen perään kirjoitti Theophiluksen ranskankielisen (Amadé) tai italiankielisen (Amadeo) käännöksen. Hän ei myöskään käynyt koskaan koulua.
Mozartin sisaresta Nannerlista tuli myös muusikko. Tämän ollessa seitsenvuotias isä alkoi opettaa hänelle klaveerinsoittoa. Wolfgang Amadeus Mozart kirjoitti ensimmäiset sävellyksensä nelivuotiaana, ja lapset edistyivät niin nopeasti, että vuosina 1762–1773 perhe kiersi esittelemässä Mozartin sävellyksiä. Pojalla oli tarkka korva ja hän pystyi muistamaan kokonaisia sävellyksiä kertakuulemalta.[1] Mozart matkusti myöhemminkin erittäin paljon Euroopassa, mutta asui suurimman osan elämästään Salzburgissa. Hän sairasteli lapsena usein, mutta Leopold oli huolestuneempi vähentyneistä tuloista kuin lapsensa terveydestä. Mozartin myöhempään terveydentilaan ovatkin saattaneet vaikuttaa jatkuva matkustaminen ja kylmä ilmasto.
Mozart kirjoitti ensimmäisen sinfoniansa (KV 16) kahdeksanvuotiaana vuonna 1764 ja ensimmäisen oopperansa 11-vuotiaana vuonna 1767. Hän työskenteli aluksi Salzburgin arkkipiispa Schrattenbachin palveluksessa. Kun tämä kuoli vuonna 1771, hänen seuraajakseen tuli ankara Hieronymus von Colloredo, joka oli oikea tyranni jopa Wolfgangin isän Leopoldin mielestä. Colloredon hovissa Mozart oli samassa asemassa kuin keittiöhenkilökunta. Mozartin ja Colloredon väliset suhteet olivat kasvavasti jännitteiset johtuen heidän erilaisesta suhtautumisesta musiikkiin. Colloredon näkökulma oli enemmänkin tuotannollinen, kun taas Mozart suhtautui asiaan taiteen luojana. Mozart koki, että työskentely Colloredon alaisuudessa rajoitti liiaksi hänen taiteellista luomistyötään. Lopulta hän päätti vapautua arkkipiispasta – tuosta ”ihmisvihaajasta”, kuten hän Colloredoa nimitti. Virallisesti hän ilmoitti erostaan 10.5.1781.[2]
Vuodet 1775–1788

Vuonna 1775 Mozart sävelsi viisi viulukonserttoaan (KV 207, KV 211, KV 216, KV 218 ja KV 219). Tammikuussa vuonna 1777 hän sävelsi pianokonserton Es-duuri (KV 271).
Vuonna 1777 Mozart rakastui Aloysia Weberiin. Hän olisi halunnut matkustaa Aloysian ja tämän isän kanssa, mutta isänsä määräyksestä Mozart lähti alkuvuodesta 1778 äitinsä Anna Marian kanssa Pariisiin. Matkan aikana syntyi kuuluisa Pariisin-sinfonia (KV 297). Pian äiti kuitenkin sairastui ja kuoli 23. kesäkuuta. Syyskuussa Mozart tapasi Aloysian jälleen, mutta tämä kohteli Mozartia kylmästi. Tammikuussa 1779 Mozart palasi surullisena Salzburgiin.
Vuonna 1781 Mozart erosi arkkipiispan palveluksesta ja muutti vapaaksi säveltäjäksi Wieniin. Arkkipiispa määräsi Mozartille lähtöpäivän käskien tätä kuljettamaan paketin Wieniin, mistä Mozart kuitenkin kieltäytyi. Arkkipiispa raivostui ja sanoi, ettei kukaan palvele häntä Mozartia kehnommin. Lopuksi hän näytti Mozartille ovea sanoen: "Minä en halua enää olla missään tekemisissä tuollaisen viheliäisen kakaran kanssa." Mozart vastasi: "Enkä minäkään teidän kanssanne!" Ensimmäisinä Wienissä asuminaan viikkoina hän kirjoitti isälleen: "Vihaan arkkipiispaa raivoksi asti."
Näinä aikoina Mozart sävelsi esimerkiksi kuuluisan A-duuri-pianosonaatin, jonka päättää ”turkkilainen rondo” (tunnetaan Suomessa ”Turkkilaisena marssina”). Mozartin ensirakkaus, Aloysia Weber, avioitui 1781. Mozart rakastui näihin aikoihin Aloysian sisareen, Constanze Weberiin, jonka kanssa hän avioitui seuraavana vuonna. Samana vuonna valmistui myös ooppera Ryöstö seraljista.
Mozart ystävystyi aikansa suosituimman säveltäjän Joseph Haydnin kanssa, jota usein kutsutaan sinfonian isäksi. Näihin aikoihin hän myös kirjoitti kaksi käyrätorvikonserttoa (KV 417 ja KV 447) sekä kolme pianokonserttoa (KV 413-415). Vuonna 1783 hän sävelsi noin 32 teosta, joista kuuluisin lienee jousikvartetto nro 15 (KV 421). Hän vietti paljon aikaa Haydnin kanssa Wienissä, ja vuonna 1786 valmistui ooppera Figaron häät. Seuraavana vuonna hän sävelsi yhden kuuluisimmista teoksistaan, serenadin nro 13, Eine kleine Nachtmusik (Pieni yösoitto, KV 525). Muutamaa päivää myöhemmin Prahassa esitettiin ooppera Don Giovanni. Oopperan viimeisessä näytöksessä kuollut komtuuri vaati Don Giovannia parantamaan tapansa, minkä on nähty johtuvan Mozartin isän kuolemasta samana vuonna. Vuonna 1788 Mozart sävelsi 43 teosta, joista kuuluisimmat ovat epäilemättä kolme viimeistä sinfoniaa (numerot 39 Es-duuri, 40 g-molli ja 41 C-duuri Jupiter).
Vuodet 1789–1791

Mozartin viimeinen elinvuosi oli kuumeisen luomistyön aikaa. Muiden sävellysten ohella hän sai valmiiksi peräti kaksi oopperaa. Vuonna 1790 esitettiin Così fan tutte ja keväällä 1791 hän alkoi suunnitella Taikahuilu-oopperaa, joka valmistui saman vuoden syyskuussa. Heinäkuussa tuntematon toimeksiantaja – kreivi Franz Walsegg, jolla oli tapana tilata säveltäjiltä teoksia ja esittää niitä ominaan – tilasi vaimonsa muistoksi Mozartilta sielunmessun eli requiemin. Mozart kuitenkin menehtyi ennen kuin ehti saada teoksen valmiiksi, eikä kreivi Walsegg onnistunut saamaan teosta nimiinsä. Mozartin oppilas Franz Xaver Süssmayr viimeisteli messun Mozartin luonnosten pohjalta, mutta muutkin muusikot ovat täydentäneet Mozartin käsikirjoitusta.[1]
Mozartin elämä ei ollut niin hankala kuin usein annetaan ymmärtää. Hän tosin sävelsi usein ilmaiseksi, ja ylellinen elämäntapa kulutti nopeasti muista lähteistä saadut varat. Mozart oli myös velkainen, mutta viimeisenäkään vuonna hän ei ollut köyhä ja unohdettu, vaan historiallisista lähteistä päätellen häntä pidettiin arvostettuna säveltäjänä. Joka tapauksessa hänen terveytensä alkoi hänen viimeisenä elinvuotenaan heiketä. Mozartin lopullisesta kuolinsyystä ei ole varmaa tietoa. Muun muassa reumakuumetta, virtsamyrkytystä, kuppaa, antimonimyrkytystä[3] ja murhaakin on epäilty. Uusin teoria viittaisi akuuttiin munuaistulehdukseen, glomerulonefriittiin, jota aiheutti streptokokki-bakteeritartunta. Wienin kuolinsyiden tutkintaan marraskuusta 1791 tammikuuhun 1792 perustuen Amsterdamin yliopiston tutkijat päättelivät juuri näinä aikoina ollutta epidemiaa todennäköisimmäksi syyksi. Säveltäjän kerrottiin olevan pahasti turvoksissa viimeisinä elinpäivinään. Juuri joulukuun 1791 alussa nuoria miehiä kuoli epätavallisen paljon ödeemaan Wienissä. Koska nuoria miehiä oli sotilassairaalassa, epäillään todennäköisimmin tartunnan lähteneen juuri sieltä.
Mozart eli kaksi viikkoa sairastuttuaan; viralliseksi kuolinsyyksi merkittiin kuume ja ihottuma. Käly Sophie Haibel kirjoitti liki 33 vuotta myöhemmin Mozartin olleen tajuissaan ja aivojen toimintakykyiset loppuun saakka. Hän sävelsi viimeiseen asti viimeistä teostaan, Requiemia. Koska hän oli ollut seuraelämässä ja hyväntuulinen koko syksyn, ei sairautta uskota krooniseksi vaan äkilliseksi tartuntataudiksi.[4] Säveltäjä laskettiin nimettömänä joukkohautaan, mikä 1700-luvulla oli normaali käytäntö keisari Joosef II:n asettamista säännöksistä johtuen. Yksi Mozartin käyttämistä asunnoista on edelleen olemassa osoitteessa Domgasse 5. Sitä kutsutaan nimellä ”Figarohaus”, koska Mozart sävelsi siellä oopperansa Figaron häät.
Mozartin ja Constanzen kuudesta lapsesta kaksi selvisi aikuisikään asti. He olivat pojat Karl Thomas ja Franz Xaver Wolfgang, joista jälkimmäisestä tuli myöhemmin säveltäjä. Molemmat kuolivat naimattomina ja lapsettomina.
Mozartin omalaatuisena pidetty persoonallisuus on kiehtonut ihmisiä. Hänen on väitetty kärsineen muun muassa Touretten oireyhtymästä, mutta väitteen tueksi ei ole esitetty mitään todisteita.[5]
Tyyli
Mozartin teoksia, kuten myös Haydnin, pidetään arkkityyppeinä klassismin tyylistä. Hänen teoksensa on tehty aikana, jolloin kyseinen tyyli muuttui kontrapunkteja hylkivästä galantista tyylistä jälleen myöhäisbarokin monimutkaista kontrapunktitekniikkaa sisältäväksi. Mozartin oma kehitys heijastelee klassismin tyylin kehitystä varsin läheisesti. Monipuolisena säveltäjänä Mozart sävelsi lähes kaikkia tuon ajan tärkeimpiä teostyyppejä, kuten sinfonioita, oopperoita, konserttoja sekä kamarimusiikkia, kuten jousikvartettoja ja pianosonaatteja. Vaikka mikään näistä sävellysmuodoista ei ollut uusi, Mozart vaikutti erityisesti pianokonserton kehitykseen ja suosioon. Mozart sävelsi myös suuren määrän kirkkomusiikkia, kuten messuja sekä monia kevyempiä teostyyppejä kuten tansseja, divertimentoja ja serenadeja.
Kaikki klassisen tyylin keskeiset piirteet voidaan löytää Mozartin musiikista. Selkeys, tasapaino ja läpinäkyvyys ovat kaikki mukana, joskin tuon ajan musiikille tyypillisen hentouden lisäksi Mozartilla on myös voimakkaasti uhkaavansävyisiä teoksia, kuten 20. ja 24. pianokonsertto, g-molli-jousikvintetto, 40. sinfonia ja Don Giovanni. Varsinkin elämänsä viimeisen vuosikymmenen aikana Mozart tutki kromaattista harmoniaa ajalleen poikkeuksellisen syvälliseen tapaan. Tuolloin syntynyt Haydnin suuresti ihailema Dissonanssi-kvartetto (KV 465), jonka aloitus osoittaa erityisen selvästi, ettei Mozartin musiikki ole ainoastaan kepeää ja hyväntuulista.
Varhaisista vuosistaan asti Mozart oli kyennyt jäljittelemään helposti kuulemaansa musiikkia. Koska hän oli matkustanut paljon, hänellä oli paljon musiikillisia kokemuksia, joista hän rakensi oman sävelkielensä. Lontoossa hän oli tavannut Johann Christian Bachin ja kuullut hänen musiikkiaan; Pariisissa, Mannheimissa ja Wienissä hän kuuli niin ikään näiden kaupunkien säveltäjien töitä. Italiassa hän oli tutustunut italialaiseen alkusoittoon ja opera buffaan, ja molemmat vaikuttivat suuresti hänen kehitykseensä säveltäjänä. Italiassa ja Lontoossa Mozartin kohtaama galantti tyyli oli tuolloin kukoistuksessaan: musiikki oli mutkatonta, kevyttä, kadensseja oli runsaasti, rakenteet yksinkertaisia, muodot symmetristä, perussointuja (toonikaa, dominanttia ja subdominanttia) painotettiin vahvasti. Galantti tyyli oli vastareaktiota myöhäisbarokin musiikin monimutkaisuudelle. Mozartin varhaiset sinfoniat ovat galantin tyylin mukaisia italialaisia alkusoittoja: osia on kolme, ja ne ovat usein keskenään homotonaalisia (eli alku- ja loppuosa ovat samassa sävellajissa ja keskimmäinen hidas osa näiden mollisävellajissa). Jotkut Mozartin varhaisista sinfonioista taas jäljittelevät selvästi Johann Christian Bachin tyyliä ja joissain käytetään wieniläisten säveltäjien suosimia pyöristettyjä kaksiosaisia muotoja, joissa on kaksi suunnilleen samanpituista osaa eri sävellajeissa.
Vanhemmiten Mozart alkoi lisäillä musiikkiinsa barokin tyylipiirteitä. Esimerkiksi 29. sinfoniassaan (A-duuri, KV 201) hän käyttää ensimmäisen osan pääteemassa kontrapunktitekniikkaa sekä kokeilee eripituisten fraasien mahdollisuuksia. Joissakin hänen kvartetoissaan vuodelta 1773 finaalit ovat fuugia, mikä on todennäköisesti peräisin Haydniltä, sillä tämä oli juuri julkaissut kvartettonsa opusnumeroltaan 20. Molemmat säveltäjistä saivat musiikkiinsa jotain myös saksalaisen kirjallisuuden tuolloin kokemasta romantiikkaa enteilevästä Sturm und Drang -tyylikaudesta.
Läpi elämänsä Mozart rikastutti useita musiikinlajeja ja sävelsi välillä instrumentaalimusiikkia ja välillä oopperoita. Hän viljeli oopperoissaan kaikkia tuolloin vallinneita tyylejä: opera buffaa (Figaron häät, Don Giovanni, Così fan tutte), opera seriaa (Idomeneo, Tituksen lempeys) ja singspieliä (Taikahuilu). Myöhemmissä oopperoissaan hän muunteli hienostuneesti soitinnusta ja äänenväriä ilmaistakseen tai painottaakseen tiettyjä mielentiloja tai tunnetiloja sekä juonenkäänteitä. Mozartin oopperoiden ja instrumentaaliteosten kesken oli jatkuvaa vuorovaikutusta. Jatkuva orkesterinkäytön hienostuminen sinfonioissa ja konsertoissa tarjosi resurssit, joista hän ammensi oopperoidensa orkestraatioon, ja oopperoiden psykologisten efektien käyttö heijastui niin ikään hänen muihin sävellyksiinsä.
Sävellyksiä

Mozart oli hyvin tuottelias säveltäjä ja sävelsi lähes kaikkia teostyyppejä. Mozart sävelsi elämänsä aikana orkesterille 68sinfoniaa – joista tosin vain 41 on numeroitu – ja 23[6] pianokonserttoa (sisältäen konsertot kahdelle ja kolmelle pianolle), viisi viulukonserttoa, neljä käyrätorvikonserttoa ja viisi muuta puhallinkonserttoa, joista merkittävin on klarinettikonsertto. Kamarimusiikin alalta mainittakoon 36viulusonaattia, 23jousikvartettoa, kuusi jousikvintettoa ja klarinettikvintetto. Mozartin näyttämö- ja vokaalimusiikkiin sisältyy 17messua, sielumessu, 23oopperaa tai oratoriota ja lukuisa määrä lauluja ja konserttiaarioita.
Teoksista arvostetuimpia ovat (Gramophone-lehden levyoppaan mukaan) viimeiset sinfoniat, pianokonsertot nro 20–27, käyrätorvikonsertto nro 4, klarinettikonsertto, serenadi nro 10, klarinettikvintetto, jousikvartetto nro 19, jousikvintetto nro 4, pianosonaatti nro 11, c-molli-messu ja sielunmessu sekä oopperat Don Giovanni, Taikahuilu ja Figaron Häät.[7] Näiden teostyyppien lisäksi Mozart sävelsi esimerkiksi muuta kirkkomusiikkia sekä suuren määrän tansseja, divertimentoja ja muuta oman aikansa kevyempää musiikkia. Kaikista tunnetuimmat Mozartin melodiat, joilta kukaan ei ole voinut välttyä, ovat Serenadin nro 13 (”Pieni Yösoitto”) johdanto, "Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen" aaria Taikahuilu-oopperasta, ”Turkkilainen rondo” 11. pianosonaatin lopusta sekä 40.sinfonian alku. Myös esimerkiksi Figaron häiden alkusoitto, 21. pianokonserton hidas osa ja lukemattomat muut sävelet ovat valtaosalle ihmisistä erittäin tunnistettavia vielä vuosisatoja niiden säveltämisen jälkeen.
Aiemmin tunnistamattomia Mozartin sävellyksiä on 1900-luvun jälkipuoliskolta alkaen löytynyt kymmenkunta.[8] Mozartin sinfonianro37 todettiin jo 1900-luvun alussa Michael Haydnin sävellykseksi. Mozart on säveltänyt siihen vain johdannon.
Muotokuvia

Mozart 14-vuotiaana (1770).
Wolfgang Amadeus Mozart 13-vuotiaana. Saverio dalla Rosan maalaus, (6.–7.1.1771).
Mozart lapsena klaaverin ääressä.
Mozart vuonna 1789.
Mozart vuonna 1790.

Katso myös
Amadeus on Miloš Formanin ohjaama elokuva, joka perustuu Peter Shafferin samannimiseen näytelmään.
Little Amadeus on saksalais-itävaltalainen piirrossarja, jonka fiktiiviset seikkailut kertovat nuoren Mozartin seikkailuista.
Mozart-efekti
Lähteet
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Becker, Max – Schickhaus, Stefan| title = Wolfgang Amadeus Mozart – säveltäjäneron matkassa| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2006| version = Suomentanut Markus Lång. Liitteenä CD-levy| isbn = 951-31-3605-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Everist, Mark| title = Mozart’s Ghosts: Haunting the Halls of Musical Culture| location = Oxford| publisher = Oxford University Press| year = 2012| isbn = 978-0-19-538917-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hildesheimer, Wolfgang| title = Mozart| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2006| version = Suomentaneet Seppo ja Päivi Heikinheimo| isbn = 951-1-11882-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Maasalo, Kai| title = Mozart ja hänen pianokonserttonsa| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-12816-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rumph, Stephen| title = Mozart and Enlightenment Semiotics| location = Berkeley| publisher = University of California Press| year = 2012| isbn = 978-0-520-26086-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wolff, Christoph| title = Mozart and the Gateway to His Fortune: Serving the Emperor, 1788–1791| location = New York| publisher = W. W. Norton| year = 2012| isbn = 978-0-393-05070-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vihinen, Antti| title = Minä ja Mozart| publisher = Into-Kustannus| year = 2014| isbn = 978-952-264-280-6}}
Aiheesta muualla

Poroila, Heikki:  (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen).
 Kootut teokset digitoituna Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Kari Rydmanin radiosarja  Yleisradio Oy
. (PDF) Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Free scores by Wolfgang Mozart at the International Music Score Library Project (IMSLP)
 Mutopia Project

Luokka:Wolfgang Amadeus Mozart
Luokka:Vapaamuurarit
Luokka:Lapsinerot
*
Luokka:Vuonna 1756 syntyneet
Luokka:Vuonna 1791 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Papyrusten huvila () on erään suuren yksityisasunnon rauniot muinaisessa Herculaneumissa. Rakennus peittyi tuhkan ja hohkakiven alle Vesuviuksen purkautuessa vuonna 79. Rakennuksen nimi on peräisin siitä, että sen raunioista on löydetty suuri kirjasto, joka sisältää huomattavan määrän  hiiltyneitä papyruksia.[1] Rakennus on papyrologian kannalta hyvin merkittävä.
Rakennus ja kaivaukset
Huvilan omisti Julius Caesarin appi Lucius Calpurnius Piso Caesoninus. Rakennus oli koko Herculaneumin ja Pompejin alueen ylellisin. Se sijaitsi meren rannalla, sen pituus oli 245 metriä ja siinä oli neljä kerrosta. Siihen kuului uima-altaita, suihkulähteitä ja muita vesiaiheita.
Herculaneumin arkeologiset kaivaukset aloitettiin 1700-luvulla. Papyrusten huvilassa kaivauksia suoritti ensimmäisenä Karl Weber vuonna 1785. Samalla löydettiin rakennuksen papyrusrullia täynnä ollut kirjasto, joka oli oman aikansa mittapuulla huomattavan suuri. Kirjasto on ainoa antiikin ajalta nykyajalle ajalle säilynyt kirjasto.[1]
Rakennuksesta on löydetty myös suuri kokoelma yksityisomistuksessa olleita veistoksia – veistoksia oli 80, ja ne olivat huippulaatuista käsityötä.
Rakennuksesta on edelleen kaivamatta 2800 m². On mahdollista, että rakennus sisältää myös toisen kirjaston, joka olisi ensimmäisen tavoin täynnä papyruskääröjä.[1]
Papyrukset

Papyrusten huvilan kirjastosta on tähän mennessä löydetty yhteensä noin 1800 papyrusrullaa. Papyrukset ovat hiiltyneet läpikotaisin tulivuorenpurkausta seuranneessa kuumuudessa. Hiiltyneet rullat ovat myös niin hauraita, ettei niitä voi avata. Tästä huolimatta papyrukset ovat ainakin osittain luettavissa nykytekniikalla. Tekniikkaa niiden lukemiseksi kerroksittain röntgenkerroskuvantamismenetelmällä kehitetään edelleen.[1][2]
Monet kirjakääröistä olivat peräisin epikurolaiselta filosofilta Filodemokselta, Pison suojatilta. Piso oli korkeasti koulutettu mies, ja filosofien ja runoilijoiden hyväntekijä ja suojelija. On arveltu, että papyrusten joukossa saattaisi olla säilynyt jopa monia tähän asti kadoksissa olleita antiikin ajan teoksia, kuten esimerkiksi Aristoteleen dialogeja. Tällaisten tekstien löytyminen olisi erittäin merkittävä tapaus.[1]
Huvilasta löydettyjä papyruksia säilytetään Napolin kansalliskirjastossa.[1]
Lähteet

Aiheesta muualla

 - tietokanta löydetyistä papyruksista, sisältää skannattuja kuvia papyrusten kopioista Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Antiikin Rooman rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Arkeologiset kohteet Italiassa
Luokka:Entiset rakennukset ja rakennelmat
Luokka:Napolin metropolikaupunki

Kuka Suomessa aloitti papyrologian ensimmäisenä?