Helsingin Jokerit[1] on vuonna 1967 perustettu helsinkiläinen jääkiekkoseura, jonka edustusjoukkue pelaa KHL:ssä. Ennen KHL:ää Jokerit pelasi pääosin Suomen pääsarjassa. Jokerit koostuu kahdesta erillisestä organisaatiosta. Edustusjoukkueen taustayhtiö on Jokerit Hockey Club Oy ja juniorijoukkueiden vastaava Helsingin Jokerit ry. Juniorijoukkueet pelaavat edelleen Suomen sarjoissa.
Helsinkiläinen rakennusmestari Aimo Mäkinen perusti Jokerit vuonna 1967 ostamalla itselleen Töölön Vesa -nimisen urheiluseuran jääkiekkotoiminnan. Mäkisen pelaajahankintojen ansiosta Jokerit nousi nopeasti huipulle ja voitti Suomen mestaruuden vuonna 1973. Seura ajautui kuitenkin talousvaikeuksiin ja lopulta putosi vuonna 1987 pääsarja SM-liigasta I-divisioonaan, jossa se pelasi kaksi kautta ennen nousua takaisin. Harry ”Hjallis” Harkimo osti itselleen Jokerien osake-enemmistön helmikuussa 1991, ja seura voitti Suomen mestaruuden vuosina 1992, 1994, 1996 ja 1997. Sen sijaan 2000-luvulla Jokerien menestys oli resursseihin nähden vaatimatonta, vaikka joukkue voittikin vielä yhden Suomen mestaruuden vuonna 2002. Jokerit siirtyi pääasiassa Venäjällä pelattavaan KHL-sarjaan vuonna 2014, kun Harkimo oli edellisvuonna myynyt 49 prosenttia Jokerien osakkeista sekä kokonaisuudessaan joukkueen kotihallin Hartwall-areenan suomalais-venäläiselle Arena Events Oy:lle.
Historiansa aikana Jokerit on voittanut yhteensä kuusi Suomen mestaruutta, kuusi hopeaa ja kaksi pronssia. Lisäksi se on saavuttanut muun muassa kaksi Euroopan cupin mestaruutta sekä Continental Cupin voiton. KHL:ssä Jokerit on saavuttanut divisioonan mestaruuden vuonna 2016.
Seuran myöhemmällä osakeyhtiöllä on ollut myös jalkapalloseura FC Jokerit, joka toimi vuosina 1999–2004.
Historia

Varhaiset vuodet

Jokerit syntyi vuonna 1967, kun helsinkiläinen rakennusmestari Aimo Mäkinen osti Töölön Vesan jääkiekkotoiminnan ja otti samalla osan seuran veloista vastuulleen.[2][3] Virallisesti Jokerit aloitti toimintansa 27. lokakuuta 1967, jolloin pidettiin perustamiskokous.[4] Sen ensimmäinen ottelu oli 7. marraskuuta käyty harjoitusottelu ylimmällä sarjatasolla pelannutta Upon Palloa vastaan.[5]
Ensimmäiset kaksi kauttaan Jokerit pelasi Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomen sarjassa.[2] Kaudeksi 1969–1970 seura nousi pääsarjatasolle SM-sarjaan.[6] Vaikka Jokerit oli 1960-luvun lopulla kehittänyt Helsinkiin Kanada-sarja-nimisen juniorisarjan, omia kasvatteja ei odoteltu, vaan Aimo Mäkinen hankki joukkueeseen maajoukkuetason tähtipelaajia lähinnä pääkaupunkiseudun ulkopuolelta. Seuran ensimmäisinä vuosina joukkuetta edustivat esimerkiksi Veli-Pekka Ketola, Lauri ja Erkki Mononen, Ilpo Koskela, Jorma Valtonen, Timo Turunen, Pentti Hiiros, Timo Sutinen ja Henry Leppä. Jokerit saavutti heti menestystä. Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan 1969–1970 Jokerit oli viides, keväällä 1971 toinen, keväällä 1972 neljäs ja keväällä 1973 Jokerit saavutti ensimmäisen Suomen mestaruutensa. Kaudella 1972–1973 Jokerit pelasi myös taitokiekkoa, josta tuli osa sen identiteettiä.[7]
Mestaruutta seurasi kymmenen vuoden laskukausi. Uusien mestaruuksien sijaan Jokerit siirtyi taistelemaan sarjapaikastaan. Pohjakosketus oli SM-liigakausi 1977–1978, jolloin Jokerit sijoittui sarjan kymmenenneksi eli viimeiseksi. Joukkue säilytti liigapaikkansa lopulta karsintojen kautta. Seuraa itsevaltiaan tavoin johtanut Aimo Mäkinen ajautui toisinaan pahoihin velkoihin, mikä heikensi joukkuetta.[8] Impulsiivisena luonteena Mäkinen myös erotti valmentajat, mikäli peli ei kulkenut. Jokerien kurssi ei kuitenkaan kääntynyt.[9] Aimo Mäkinen väistyi seuran johdosta elokuussa 1980.[10]
Lopulta keväällä 1983 Jokerit teki Reino Ruotsalaisen valmentamana hetkittäisen nousun, kun se voitti runkosarjan. Joukkue selvitti tiensä SM-finaaleihin paikallisvastustaja HIFK:ta vastaan. Jokerit johti sarjaa 2–0, mutta hävisi sen lopulta voitoin 2–3. Heti kauden 1982–1983 jälkeen Jokerit palasi sarjataulukon häntäpäähän. Huono menestys karkotti yleisön, mikä taas heikensi rahantuloa. Jokerien joukkue koostuikin vaikeassa taloustilanteessa pitkälti nuorista omista kasvateista.[9] Kesällä 1985 Tapani Korpelan johtamaa Jokeriklubin Tukea haettiin kahdesti konkurssiin, mutta tarvittavat varat saatiin lopulta kasaan.[11] Keväällä 1987 Jokerien 18 vuotta kestänyt jakso pääsarjassa päättyi, kun joukkue putosi I-divisioonaan.[9]
Harkimon dynastia
Jokerit vietti I-divisioonassa kaksi kautta, kunnes nousi takaisin SM-liigaan kaudeksi 1989–1990. Joukkuetta vaivasivat kuitenkin talousongelmat, ja kuuden miljoonan markan velat kerännyt seura oli tehdä konkurssin 1990-luvun alussa.[12] Helmikuussa 1991 Harry ”Hjallis” Harkimo osti itselleen Jokerien osake-enemmistön.[13]
Harkimon aikana panostettiin markkinointiin ja pelaajahankintoja suoritettiin harkitun onnistuneesti.[14] Uusien satsauksien avulla Jokerit nousi huipulle ja voitti keväällä 1992 historiansa toisen Suomen mestaruuden, joka oli pitkälti nuorten omien kasvattien ansiota.[15] Joukkueessa pelasivat esimerkiksi vuoden 1988 A-nuorten Suomen mestarit Teemu Selänne, Keijo Säilynoja, Mika Strömberg, Waltteri Immonen, Markus Ketterer, Ari Sulander ja Marko Halonen.[16] Kaudesta 1991–1992 katsotaan myös alkaneen uusi aika seuran historiassa, ja monta vuotta kestäneen ”Jokeri-ilmiön” keulakuvana toimi Teemu Selänne.[17] Myös rahahuolet väistyivät, vaikka Suomessa elettiin vuosikymmenen alussa lama-aikaa.[18] Vuodet 1992–1997 olivat Jokereille sen historian menestyksekkäimpiä, sillä seura voitti Suomen mestaruuden myös vuosina 1994, 1996 ja 1997 sekä SM-hopeaa vuonna 1995.[19] Niiden lisäksi Jokerit voitti Euroopan Cupin vuosina 1995 ja 1996.[20][21]
Muutto Hartwall-areenaan

Kaudeksi 1997–1998 Jokerit siirtyi pelaamaan kotiottelunsa Helsingin jäähallista uuteen Hartwall-areenaan. Nimellisesti vahva joukkue ja hulppeat olosuhteet eivät kuitenkaan osoittautuneet takeeksi menestykselle. Keväällä 1998 Jokerit saavutti pronssia, mutta vuonna 1999 seuran viisi kautta kestänyt mitaliputki katkesi, kun joukkue hävisi puolivälierissä SaiPalle.[22][23] Vuonna 2000 Jokerit ylsi hopealle, mutta vuonna 2001 runkosarjan voittanut joukkue putosi jälleen jo puolivälierissä.[24] Keväällä 2002 Jokerit voitti kuudennen ja viimeisen Suomen mestaruutensa.[25]

2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen jälkipuolisko oli Jokereille kaksijakoista aikaa. Vuosina 2005 ja 2007 joukkue saavutti hopeaa, mutta toisena ääripäänä Jokerit sijoittui vuonna 2006 vasta sijalle 11, pudotuspelien ulkopuolelle.[24][26] Jokerit käytti paljon rahaa pelaajahankintoihin, mutta menestys oli satsauksiin nähden vaatimatonta. Talouslehtien mukaan myös seuran talous oli 2010-luvulle tultaessa huonossa kunnossa.[27]
Jokerien 2010-luvun paras saavutus SM-liigassa oli pronssi keväältä 2012.[28] Lisäksi vuoden 2011 European Trophy -turnauksessa joukkue saavutti hopeaa.[29] Kaudella 2012–2013 Jokerit voitti runkosarjan, mutta hävisi puolivälierissä Rauman Lukolle.[30]
KHL-aikakausi
Kesäkuussa 2013 Harry Harkimon ilmoitettiin myyvän Hartwall-areenan suomalais-venäläisille liikemiehille Gennadi Timtšenkolle sekä Arkadi, Boris ja Roman Rotenbergille, joilla oli myös optio ostaa osa Jokereista.[31] Samalla tiedotettiin, että Jokerit siirtyy KHL-liigaan kaudelle 2014–2015 ensimmäisenä suomalaisena seurana.[32] Jokerien toistaiseksi viimeiseksi SM-liigakaudeksi jäi siten 2013–2014, joka päättyi pudotuspelien ensimmäiselle kierrokselle.[33]
KHL:ään siirtyminen merkitsi seuran pelaajabudjetin merkittävää kasvua.[34][35] Ensimmäisellä KHL-kaudellaan 2014–2015 Jokerit sijoittui 28 joukkueen sarjassa kuudenneksi. Runkosarjassa joukkue saavutti 119 pistettä, mikä oikeutti läntisen konferenssin neljännelle sijalle. Se oli paremmin kuin yhdelläkään KHL:n tulokasseuralla koskaan aiemmin. Pudotuspeleissä Jokerit pudotti jatkosta Dinamo Minskin, jolloin Jokereista muodostui historian ensimmäinen konferenssin puolivälieristä jatkoon päässyt tulokasseura. Joukkue putosi jatkosta konferenssin välierissä TsSKA Moskovaa vastaan.[36] Jokerien kotipeleissä kävi runkosarjassa yhteensä 327 972 katsojaa, mikä oli uusi Suomen ennätys.[37] Hyvien peliotteiden ja yleisön suuren kiinnostuksen lisäksi Jokerit oli kauden aikana otsikoissa muun muassa ulkomaisen vedonlyöntiyhtiön, NordicBetin, kanssa solmitun sopimuksen sekä Venäjän poliittisen tilanteen vuoksi.[38]
Toisella KHL-kaudellaan 2015–2016 Jokerit voitti ensimmäisenä Venäjän ulkopuolisena joukkueena divisioonan läntisessä konferenssissa, jossa se sijoittui toiseksi. Koko sarjassa Jokerit keräsi kolmanneksi eniten pisteitä.[39] Pudotuspeleissä joukkue kuitenkin hävisi heti konferenssin puolivälierissä Torpedo Nižni Novgorodille voitoin 2–4.[40]
Kaudella 2016–2017 Jokerit sijoittui runkosarjassa läntisen konferenssin kahdeksanneksi ja putosi konferenssin puolivälierissä TsSKA Moskovalle voitoin 0–4.[41] Maaliskuussa 2017 Jokerit ilmoitti jatkavansa KHL:ssä ainakin seuraavat viisi vuotta.[42]
Kausi 2017–2018 oli Jokerien 50-vuotisjuhlakausi.[43] Jokerit putosi jälleen TsSKA Moskovalle, nyt konferenssin välierissä voitoin 2–4.[44] Sijoitus oli kuitenkin seuran KHL-aikakauden paras: KHL:n viides ja läntisen konferenssin kolmas.[45]
Identiteetti
Seura
Jokerien juuret ovat Helsingin Töölössä, sillä seura polveutuu urheiluseura Töölön Vesasta.[46] Jokereilla on kuitenkin perinteisesti ollut itähelsinkiläinen leima. Mika Wickströmin HIFK–Jokerit – taistelu Helsingin herruudesta -kirjassa todetaan, ettei Jokereista tullut HIFK:n ja HJK:n tapaan kantakaupungin organisaatiota, vaan itähelsinkiläinen, ja ennen kaikkea lähiöön muuttaneiden oma seura. Tähän vaikutti Jokerien organisoima juniorisarja, Kanada-sarja, jota pelattiin pitkälti Helsingin itäisissä kaupunginosissa. Maalta Helsinkiin muuttaneista monet eivät tunteneet toisiaan lähiöissä, mutta Kanada-sarjan myötä heidän oli mahdollista tutustua toisiinsa poikiensa harrastuksen kautta ja siten sulautua osaksi helsinkiläistä väestöä.[47] Näistä 1970-luvulla muualta Suomesta Itä-Helsinkiin muuttaneista suuri osa oli työväenluokkataustaisia, ja Jokerien ja naapuriseura HIFK:n välistä kaksintaistoa käytiin tuolloin kolmella akselilla: itä–länsi, työväenluokka–porvaristo, suomenkielisyys–suomenruotsalaisuus.[46] Viimeiseen viitaten Jokerit kehitti itselleen 1980-luvun alussa sloganin Helsingin suomenkielinen jääkiekkojoukkue.[48] Toiminnan alkuvuosina HIFK puolestaan piti Jokereita ”Helsingin KOO-VEEna”, millä viitattiin sen suosioon työväen ja vasemmistolaisten keskuudessa.[49] Esimerkiksi Jokerien kannattajaksi tunnustautunut vasemmistoliittolainen entinen kulttuuri- ja urheiluministeri Paavo Arhinmäki kertoo, että hänen kannatuksensa perustuu työläisjoukkue Töölön Vesan kannatukseen työläistaustan takia. KHL-Jokereihin hänen kannatuksensa ei yllä.[50][51]
Kun Hjallis Harkimo otti komennon seurajohdossa vuonna 1991, joukkueen uuden identiteetin ytimeksi muuttui Pohjois-Amerikka. Jokereilla oli edelleen Kontulan, Myllypuron ja Vuosaaren suunnalla tuhansia sitoutuneita kannattajia, mutta heidän rooliaan ei Harkimon markkinointisuunnitelmassa korostettu. Jokerit halusi samaistua nyt idän sijasta länteen, Pohjois-Amerikkaan, josta olivat peräisin myös Harkimon liikeideat.[52] Mika Wickström on kirjoittanut, että kun Jokerit muutti Hartwall-areenalle, lakkasi se olemasta leimallisesti itähelsinkiläinen ja varsinkin ”Helsingin suomenkielinen jääkiekkojoukkue”. Jokerit ei ollut enää pelkkä jääkiekkoseura, vaan siitä oli tullut monitoimihallin pyörittäjä ja monitahoinen urheilu- ja viihdeteollisuusyhtymä, jonka liiketoimet ylsivät ulkomaille saakka.[53]
Jokerien siirryttyä KHL:ään vuonna 2014, seura pyrki muuttamaan brändiään pelkästä helsinkiläisyydestä enemmän koko Suomen joukkueeksi. SM-liigassa Jokerien otteluissa käyneestä yleisöstä 70 prosenttia oli kotoisin pääkaupunkiseudulta, mutta ensimmäisellä KHL-kaudella enää 58.[54] Jokereilla ei ollut enää tarvetta asemoida itseään helsinkiläiseksi joukkueeksi, ja se myös halusi välttää vastakkainasettelua HIFK:n kanssa.[55]
Kannattajat
Jokerien 1970-luvulla Itä-Helsingissä tekemä työ tuotti tuloksia myös yleisön muodossa. Jokerien pelejä kävi tuolloin kuitenkin katsomassa ihmisiä ympäri Helsinkiä. He olivat sekä Helsinkiin muuttaneita että kaupungissa pitkään asuneita, sillä seura oli perinyt Töölön Vesan kannattajakunnan. Kannattajat pystyivät myös samaistumaan joukkueeseen, sillä muutaman helsinkiläispelaajan ympärille ostettu pelaajakaarti oli kuin peilikuva Jokerien yleisöstä. Seuran lyhyt ikä ja puuttuvat perinteet eivät häirinneet, sillä kaupunkiin muuttaneilla oli Helsingissä yhtä vähän perinteitä kuin Jokereillakin. Kaupunkiin haluttiin sopeutua ja luoda oma perinne helsinkiläiselle perustalle. Naapuriseura HIFK:n ruotsinkielinen kulttuuri koettiin erityisesti Helsinkiin muuttaneiden Jokeri-kannattajien keskuudessa ylpeäksi, ylenkatsovaksi ja hieman yläluokkaiseksi. Se ei sopinut heidän ajatusmaailmaansa, sillä se ei poistanut heidän uudessa kaupungissa tuntemaansa sivullisuutta ja pienoista alemmuudentunnetta.[56] 1980-luvun alkupuolella Jokerien heikko menestys aiheutti sen, että Itä-Helsinkiä lukuun ottamatta joukkue menetti suosiotaan nuorten keskuudessa. Jatkuva tappiokierre ei houkutellut otteluihin.[57]
Seuran nykymuotoinen fanitoiminta sai alkunsa kaudella 1987–1988, jolloin Jokerit pelasi ensimmäistä kauttaan I-divisioonassa. Vaikeat ajat yhdistivät joukkueen kannattajia.[58] Lisäksi I-divisioonaan putoaminen aiheutti sen, että suurin osa Helsingin jäähallin paikoista oli numeroimattomia. Tällä tavoin nuoret kannattajat pääsivät muodostamaan ryppäitä, jotka tiivistyivät ja laajenivat. Fanitoiminta oli aluksi täysin omaehtoista. Kannattajat matkustivat ja kannustivat keskenään, ja julkaisivat omaa Mahtivärkki-nimistä lehteä. Jokerit Fan Club perustettiin Jokerien noustessa takaisin SM-liigaan. Helsingin jäähallin aikoina Jokerien fanikatsomo sijaitsi katsomossa A3.[59]
1990-luvun alussa Jokerien kannattajien koostumuksessa alkoi tapahtua muutoksia. Seura nautti edelleen suurinta suosiotaan Itä-Helsingissä, mutta vanhat rajat alkoivat murentua. Jokereista alkoi tulla yleisesti koko pääkaupunkiseudun joukkue ja ihmisiä saapui otteluihin tasaisesti ympäri Uusimaata. Jokerien kannatus levisi ympäri Suomea, mikä oli uutta, sillä maaseudulla helsinkiläisyydestä ja helsinkiläisistä joukkueista ei yleensä oltu pidetty. Myös naisten määrä katsomossa lisääntyi. Lisäksi vanha kieliraja HIFK:n kanssa alkoi murentua, sillä Jokerien kannattajiin kuului entistä enemmän ruotsinkielisiä henkilöitä. Tätä kaikkea alettiin kutsua Jokeri-ilmiöksi, joka oli pohjimmiltaan nuorisoliikettä, mutta hurmos iski uudelleen myös iäkkäämpiin kannattajiin, joiden innokkuus oli hieman vähentynyt vaikeina 1980-luvun vuosina.[60]
Nykyisin Jokerien suurin faniorganisaatio on nimeltään Eteläpääty ry. Old Chiefs on puolestaan seuran iäkkäämmille kannattajille tarkoitettu yhdistys. Lisäksi vuosina 2004–2010 oli toiminnassa Ultras Jokerit -niminen kannattajaryhmä, joka sai toisinaan osakseen negatiivista julkisuutta.[61][62]
Stereotyyppisen käsityksen mukaan Jokerien kannattajat asuvat Itä-Helsingissä ja Vantaalla. Vaikka vanhat rajalinjat pitävät edelleen jossain määrin paikkansa, on Helsingin jääkiekkojoukkueiden keskinäinen kannatus pääkaupunkiseudulla nykyisin melko tasaista. Myyttiä rikkoi esimerkiksi Helsingin Sanomien tutkimus helmikuussa 2013. Sen mukaan Helsingin kantakaupungissa Jokerien kausikorttiosuus oli vain parikymmentä kappaletta HIFK:ta alhaisempi, kun taas Itä-Helsingissä IFK:n kannattajia oli lähes puolet. Mika Wickströmin mukaan suomalainen yhteiskunta on muuttunut, ja kansankerrostumat sekoittuneet voimakkaasti toisiinsa.[46]
Vuonna 2012 Jokerien kannattajat perustivat Jokerit FC -nimisen jalkapallojoukkueen, joka on pelannut Suomen alasarjoissa.[63] Faneilla on myös oma salibandyjoukkue nimeltään Jokerit Salibandy, joka osallistuu Suomen Salibandyliiton sarjoihin.[64]
Suosio
Vuonna 2014 tehdyn tutkimuksen mukaan pääkaupunkiseudulla asuu 115000 Jokerit-henkistä kuluttajaa. Kesäkuussa 2013 Jokereilla oli runsaat 60000 Facebook-tykkääjää, yli 7000 Twitter-seuraajaa ja lähes 3000 YouTube-kanavan tilaajaa.[65] SM-liigakaudella 2013–2014 Jokerien kotiottelujen yleisökeskiarvo oli 9 252 katsojaa, kun liigan keskiarvo oli 4 974. Jokerien keskiarvo oli samalla yhdeksänneksi suurin Euroopassa KHL-joukkueet mukaan lukien.[66] Ensimmäisellä KHL-kaudella 2014–2015 keskiarvo kasvoi. Jokerit keräsi ottelua kohden keskimäärin 10 932 katsojaa, mikä oli KHL:n toiseksi ja Euroopan seitsemänneksi eniten.[67] Kauden 2016–2017 jälkeen Jokereilla oli ollut kolme kautta peräkkäin Pohjoismaiden suurin yleisökeskiarvo.[68] Kauden 2017–2018 runkosarjassa Jokerien kotipeleissä kävi keskimäärin 10 415 katsojaa, mikä oli edelleen eniten Pohjoismaissa sekä kolmanneksi eniten KHL:ssä SKA Pietarin ja Dinamo Minskin jälkeen. Koko Euroopan vertailussa Jokerit oli kuudes.[69]
Radio City järjesti huhtikuussa 2014 kyselyn, jossa 1 699 miespuolisen vastaajan voimin selvitettiin Suomen vihatuinta ja rakastetuinta urheiluseuraa. Jokerit voitti ylivoimaisesti vihatuimman seuran tittelin, sillä se keräsi kolme kertaa enemmän ääniä kuin toiseksi sijoittunut HIFK. Rakastetuimman seuran listalla Jokerit sijoittui neljänneksi Kärppien, HIFK:n ja Tapparan jälkeen.[70] Lisäksi elokuussa 2006 Jokerit oli saavuttanut inhotuimman SM-liigaseuran tittelin Iltalehden järjestämässä kyselyssä, johon vastasi 2 500 henkilöä. Voitto oli ylivoimainen, sillä Jokereita äänesti lähes neljä vastaajaa kymmenestä, toiseksi sijoittuneen HIFK:n kerätessä hieman yli 14 prosenttia äänistä.[71]
Vuonna 2017 Jokerit todettiin Kauppalehden tutkimuksessa Suomen kolmanneksi tunnetuimmaksi urheilubrändiksi Suomen jääkiekkomaajoukkueen ja Kimi Räikkösen jälkeen.[72]
Pelityyli
Jokerien pelillisenä tavaramerkkinä on pidetty taitokiekkoa.[73] Päävalmentaja Matti Lampainen toi sen Jokereihin 1970-luvun alussa, ja seura piti siitä vuosien saatossa tiukasti kiinni. Lampaista eivät kiehtoneet kankeat ja isokokoiset fyysiset pelaajat, vaan he saivat olla kuinka pieniä tahansa, kunhan omasivat riittävästi taitoa. Tästä esimerkkinä Jokerien kuuluisa ”nallipyssyketju”: Timo Turunen (164 senttiä), Pentti Hiiros (172 senttiä) ja Timo Kyntölä (171 senttiä).[74] Joukkue luisteli paljon, syötteli tarkasti ja nopeasti, ja pelasi hiottuja kuvioita. Helsinkiläisyleisölle tarjottiin HIFK:n fyysisen pelityylin rinnalle selkeä vaihtoehto.[75] Myös Aimo Mäkinen vetosi näyttävän jääkiekon puolesta:

Lampaisen seuraaja Rauli Virtanen yritti myöhemmin 1970-luvulla muuttaa Jokereita fyysiseksi joukkueeksi. Tämä kuitenkin epäonnistui, kuten kävi myös Matti Väisäsen kohdalla vuosikymmenen lopulla. Virtasen olisi pitänyt vaihtaa kaikki pelaajat, eikä Väisäsenkään joukkueesta löytynyt tarpeeksi fyysistä miehistöä. Jokereilla ei ollut halua muuttaa hyväksi havaittua järjestelmää.[74] Tämän on kuitenkin sanottu aiheuttaneen sen, että vasta 1990-luvulla Jokerit ei enää hävinnyt voimassa ja taklauspelissä millekään SM-liigajoukkueelle.[8] Seppo Aalto kertoi vuonna 1992 ilmestyneessä Jokerit liukkaalla jäällä -kirjassaan, että ”Jokerit on tunnettu taitopelijoukkue, joka ei turhaan tappele ja jäähyile”.[76]
Kotihalli

Jokerien kotihallina seuran perustamisvuodesta 1967 aina vuoteen 1997 asti toimi Helsingin jäähalli, joka sijaitsee Nordenskiöldinkadulla, Taka-Töölössä.[77]
Vuonna 1997 Helsingin Jokerit siirtyi nykyiseen kotihalliinsa, Hartwall-areenaan, joka sijaitsee Keski-Pasilassa.[77] Syyskuussa 2017 Areenan kapasiteetti oli 12946 katsojaa.[78]
Jokerien ensimmäistä KHL-kautta varten Hartwall areenan nimi muutettiin Hartwall Arenaksi. Myös hallin äänentoistojärjestelmää uudistettiin, kaukalon pleksien pystytolpat vaihdettiin uusiin, joissa erikseen ohjattavat led-valot ja areenan sisälle asennettiin NHL:stä tutut areenaa kiertävät led-paneelit.[79] Lisäksi jäähän, keskiympyrän kohdalle tuli suuri Jokerien logo, joka muutettiin seuraavaksi kaudeksi vieläkin isommaksi.[80]
Organisaatio ja talous

Jokerit koostuu hallinnollisesti kahdesta erillisestä organisaatiosta. Edustusjoukkuetta hallinnoi Jokerit HC Oy ja juniorijoukkueita Helsingin Jokerit ry. Molemmilla organisaatioilla on omat johtokuntansa ja hallituksensa.[81]
Osakeyhtiömuotoisena Jokerien edustusjoukkue on toiminut vuodesta 1988, jolloin Jokeri-Hockey Oy osti seuran Jokeriklubin Tuki ry:ltä. Oston taustalla olivat talousvaikeudet ja seuran putoaminen SM-liigasta I-divisioonaan. Jokereista tuli samalla Suomen ensimmäinen osakeyhtiömuotoinen jääkiekkoseura.[82][83]
Nykyisin Jokerien edustusjoukkueen taustaorganisaatio on Jokerit Hockey Club Oy, joka perustettiin keväällä 2013.[84] Lokakuusta 2013 lähtien Jokerit Hockey Club Oy:n osakkeista 49 prosenttia on kuulunut Arena Events Oy:lle, joka omistaa myös seuran kotiareenan. Yhtiön pääomistaja ja puheenjohtaja on liikemies Harry Harkimo.[85][86] Arena Events Oy on venäläisomisteinen viihdealan yritys, joka järjestää musiikki- ja viihdetapahtumia. Arena Events Oy osti Jokerien kotiareenan kesäkuussa 2013 ja kaupan yhteydessä Arena Eventsille myönnettiin osto-optio Jokerit Hockey Club Oy:n osakkeisiin. Etuosto-oikeutensa Arena Events käytti saman vuoden lokakuussa.[87][88] Ennen nykymuotoista omistussuhdetta Jokerien ja sen kotiareenan omistus oli vuosina 2011–2013 Helsinki-Halli Oy:llä.[89]
Viime vuosina Jokerit-konsernin tulos on ollut tappiollinen. Ennen Jokerien sulauttamista Helsinki-Halli Oy:ön, oli Helsinki-Hallin tulos voitollinen. Itse jääkiekkoseura teki vuosina 2000–2014 tappiota yhteensä yli 10 miljoonaa euroa.[84][89][90][91] Kolmesta ensimmäisestä KHL-kaudesta Jokereille kertyi tappiota yli 40 miljoonaa euroa, jonka ovat kuitanneet seuran vähemmistöomistajat.[92] Tilikautena 2017 seuran liikevaihto laski selvästi ja oli pienempi kuin joidenkin SM-liigaseurojen.[93]
Talouden tunnuslukuja

Tunnusluvut 2013–2017TilikausiLiikevaihtoTulos201318 409 000 €–40 000 €20146 889 000 €–3 950 000 €201511 597 000 €–13 399 000 €201610 224 000 €–15 384 000 €2017[94]7 669 000 €–14 867 000 €
2013: Helsinki Halli Oy (sulautettu)[95]
2014–: Jokerit Hockey Club Oy[96]
Tunnukset
Logot
Jokerien alkuperäisen ja nykyisin käytössä olevan logon sunnitteli Ateneumista valmistunut ja Yleisradion kuvittamossa työskennellyt Jorma Hinkka. Jokerien perustamiseen vahvasti osallistunut Töölön Vesa -aktiivi Raimo Kähkönen oli saanut hänestä suosituksen Yleisradiossa työskenneeltä puolisoltaan. Kähkönen antoi Hinkalle nipun erilaisia jokerikortteja, joiden pohjalta hänen piti tehdä oma versionsa. Palkkioksi Hinkka sai vapaalippuja Jokerien kotiotteluihin. Ne jäivät kuitenkin käyttämättä, sillä Hinkka ei ollut kiinnostunut jääkiekosta.[97]
Vuonna 1983 otettiin käyttöön uusi logo, jossa Jokerien perinteinen tunnus oli koristeltu kanadalaistyyppisin vauhtiviivoin. Tapani Korpelan johtama seura pyrki tekemään sillä eron entiseen Aimo Mäkisen Jokereihin. Myös nimenvaihtoa suunniteltiin.[98] Logo oli käytössä vuoteen 1988, jolloin palattiin alkuperäiseen tunnukseen.[99]
Vuonna 1997 The Hockey News valitsi Jokerien logon maailman parhaaksi seuratunnukseksi.[100]

Jokerien vuodesta 2014 lähtien käyttämä logo.
Jokerien vuosina 1967–1983, 1988–1998 ja aiemmin 2000-luvulla käyttämä logo.
Vuosina 1998–2000 käytössä ollut logo.

Peliasut
Jokerien pelipaidat ovat olleet pääasiassa sinisiä, valkoisia tai punaisia. 1990-luvulla joukkue käytti vihreän, liilan ja valkoisen värin yhdistelmää sekä hopeisia kypäriä.[101]
Lokakuussa 2012 Jokerit pelasi 45-vuotisjuhlaottelussaan Ilvestä vastaan punakeltaisessa pelipaidassa. Inspiraation siihen antoivat fanit, jotka olivat tuoneet punakeltaisuutta esille kaikessa toiminnassaan. Seuran kuvaajan Matti Korven suunnittelemaa paitaa käytettiin alun perin vain tässä ottelussa.[101] Lukuisten kannattajien pyyntöjen ja saadun palautteen myötä Jokerit otti punakeltaisen asun kolmospeliasuksi kaudelle 2013–2014. Joukkue käytti sitä lauantain ja sunnuntain kotiotteluissaan.[102] Lisäksi sitä käytettiin vierasottelussa TPS:ää vastaan kauden suurimman fanimatkan kunniaksi.[103]
Vuoden 2014 Talviklassikossa Jokerit kunnioitti edeltäjäänsä Töölön Vesaa pelaamalla sen peliasua muistuttavissa vihreissä paidoissa. Etumuksessa olevan Jokeri-logon lisäksi molempiin olkapäihin oli lisätty Vesan logot. Jokerit esiintyi aikoinaan historiansa ensimmäisessä ottelussa nimenomaan Vesan vanhoissa pelipaidoissa, sillä uudet asut eivät olleet vielä valmistuneet.[104]
Musiikki
Kotiotteluissa jokaisen Jokerien tekemän maalin jälkeen soitetaan pätkä The Rocky Orchestran esittämää kappaletta ”Gonna Fly Now”. Toisinaan maalilauluna on ollut saman kappaleen vaihtoehtoisia versioita, mutta nykyisin (2017) käytössä on jälleen The Rocky Orchestran esitys. Lisäksi kaudella 2003–2004 Jokerien maalilauluna toimi muutaman ensimmäisen pelin ajan Rob Zombien kappale ”Never Gonna Stop”, mutta fanien protestoinnin vuoksi tilalle palautettiin ”Gonna Fly Now”.[105][106]
Eräs seuran tunnuskappaleista on Problems?-yhtyeen esittämä ”Katupoikien laulu”, joka 1980-luvun lopussa soitettiin ennen erien alkua.[105] Eräänlaisen tunnuskappaleen asemaan on noussut myös R.L. Burnsiden ”It’s Bad You Know”, jota on soitettu ennen erien alkua 2000-luvun alusta saakka.[106]
Virallisiin kannustuslauluihin lukeutuu Freud Marx Engels & Jungin vuonna 1991 levyttämä kappale ”Jokerit!”.[106]
Vuonna 2014 suomalaisräppärit Gracias ja Noah Kin tekivät Jokerien KHL-kauden virallisen tunnuskappaleen ”I Am”. Siitä kuvattiin myös musiikkivideo, jolla esiintyi Jokerien pelaajia ja muita seuran toimintaan kuuluvia henkiöitä.[107]
Pelaajat ja valmentajat
Joukkue kaudella 2018–2019
(Tilanne 24. joulukuuta 2018)[108]

Maalivahdit#PelaajaPituusPainoHanskakäsiSopimusSyntymäpaikka1Juho Ratilainen18173L2019Liperi, Suomi30Ryan Zapolski18393L2020Erie, PA, Yhdysvallat38Eetu Mäkiniemi18980L2019Vantaa, Suomi98Jānis Kalniņš18287L2020+1Limbazi, Latvia

Puolustajat#PelaajaPituusPainoKätisyysSopimusSyntymäpaikka3Karl Stollery18082L2019Camrose, Alberta, Kanada4Tommi Kivistö18891L2020Vantaa, Suomi7Oliver Lauridsen197108L2020Gentofte, Tanska18Sami Lepistö (A)18589L2019Espoo, Suomi44Jesper Jensen Aabo18385L2019Rødovre, Tanska50Viktor Lööv19198L2020+1Södertälje, Ruotsi51Alex Grant19195R2020+1Antigonish, Nova Scotia, Kanada52Eetu Torpström18584R2019+1Kuopio, Suomi53Nico Nurmikanta18484L2019Espoo, Suomi56 Santeri Hatakka18479L2019Riihimäki, Suomi63 Roope Reini17981L2019Raisio, Suomi77Eemeli Räsänen20095R2020Joensuu, Suomi

Hyökkääjät#PelaajaPituusPainoKätisyysPaikkaSopimusSyntymäpaikka6Jesse Joensuu (A)19397LVLH2020Pori, Suomi11Steve Moses17579ROLH2020Leominster, MA, Yhdysvallat12Marko Anttila203104ROLH2021Lempäälä, Suomi14Tomi Mäki18187LKH/LH2019Helsinki, Suomi16Geoff Platt17682LVLH/KH2019Mississauga, ON, Kanada21Brian O’Neill (A)17578RKH/OLH2021Yardley, PA, Yhdysvallat22Mika Niemi18687LKH2019+1Pori, Suomi25Pekka Jormakka17484ROLH2019Jyväskylän mlk, Suomi,37John Norman18083LKH2020Tukholma, Ruotsi41Antti Pihlström18082LVLH/OLH2021Vantaa, Suomi48Henri Ikonen18387LVLH/KH2021Savonlinna, Suomi54Erik Embrich18485LKH/VLH2019Helsinki, Suomi64Viliam Čacho18382LKH2019+1Trencin, Slovakia65Sakari Manninen17178LKH/VLH2019Oulu, Suomi71Nicklas Jensen19198LOLH/VLH2019Herning, Tanska72 Aleksi Halme18485LVLH2019Tampere, Suomi76Kristian Vesalainen19294LVLH/OLH2019Helsinki, Suomi81 Joona Monto18585LKH2019Hyvinkää, Suomi84Max Wärn18894LLH2019Helsinki, Suomi93Peter Regin (C)18790LKH2020Herning, Tanska
Joukkueenjohto
Urheilujohto
General manager: Jari Kurri
Pelaajakoordinaattori: Janne Vuorinen
[109]
Valmennusjohto
Päävalmentaja: Lauri Marjamäki
Valmentaja: Raimo Helminen
Valmentaja: Mika Saarinen
Maalivahtivalmentaja ja joukkueenjohtaja: Markus Ketterer
Videovalmentaja ja tilastot: Janne Hietaniemi
[110]
Fysiikkavalmennus ja huolto
Fysiikkavalmentaja ja fysioterapeutti: Hero Mali
Varustepäällikkö: Esa Maunula
Huoltajat: Antti Nuortila, Tuukka Hurskainen
Hieroja: Niko Toivonen
Fysioterapeutti: Kai Turkulainen
Lääkärit: Peter Åström, Mathias Bäck, Aleksi Kallioniemi
Logistiikkajohtaja: Vesa Vilkkula
[111]
Kapteenit

1967–1969: Osmo Kuusisto
1969–1971: Erkki Mononen
1971–1976: Timo Turunen
1976–1977: Pentti Hiiros
1977–1978: Pentti Hiiros, Timo Turunen, Ari Mäkinen
1978–1979: Jari Kapanen
1979–1980: Jari Kapanen, Henry Leppä
1980–1981: Henry Leppä
1981–1982: Jussi Lepistö
1982–1984: Risto Kerminen
1984–1985: Markus Lehto
1985–1986: Jari Lindroos
1986–1987: Jari Lindroos, Jussi Lepistö
1987–1989: Jarmo Koskinen
1989–1991: Anssi Melametsä
1991–1999: Waltteri Immonen
1999–2000: Antti-Jussi Niemi
2001–2002: Ville Peltonen
2002: Antti Törmänen
2002–2003: Ville Peltonen
2003–2004: Sami Helenius
2004–2005: Juha Lind
2005: Petri Varis
2005: Marko Jantunen
2006–2009: Petri Varis
2009–2010: Antti-Jussi Niemi
2010–2014: Ossi Väänänen
2014-2016: Niko Kapanen
2016-: Peter Regin
[112]
Päävalmentajat

1967–1968: Jorma Salmi
1968–1969: Martti Sarlin, Jorma Kyntölä
1969–1970: Aulis Hirvonen
1970–1973: Matti Lampainen
1973–1974: Rauli Virtanen, Matti Lampainen
1974–1976: Boris Maiorov
1976–1977: Jorma Borgström
1977–1978: Jorma Borgström, Pentti Katainen, Timo Turunen
1978–1980: Matti Väisänen
1980–1982: Olli J. Hietanen
1982–1985: Reino Ruotsalainen
1985–1987: Matti Väisänen
1987–1988: Henry Leppä
1988–1990: Kari Mäkinen
1990–1991: Kari Mäkinen, Boris Maiorov
1991–1993: Boris Maiorov
1993–1994: Alpo Suhonen, Leo Äikäs, Hannu Aravirta
1994–1996: Hannu Aravirta
1996–1997: Curt Lundmark
1997–1998: Sakari Pietilä, Curt Lundmark, Hannu Kapanen
1998–1999: Hannu Kapanen, Leo Äikäs, Timo Lahtinen
1999–2001: Erkka Westerlund
2001–2003: Raimo Summanen
2003–2005: Hannu Jortikka
2005–2006: Waltteri Immonen, Curt Lindström
2006–2008: Doug Shedden
2008–2009: Glen Hanlon
2009–2010: Hannu Aravirta, Hannu Jortikka
2010–2011: Hannu Jortikka, Erkka Westerlund
2011–2012: Erkka Westerlund
2012–2013: Tomi Lämsä
2013–2014: Tomi Lämsä, Tomek Valtonen
2014–2016: Erkka Westerlund
2016–2018: Jukka Jalonen
2018–: Lauri Marjamäki
[113]
Jäädytetyt pelinumerot
5 Esa Tikkanen. Tikkasen numeron jäädytys on saanut rankkaa arvostelua siitä, että Tikkanen ei pelannut Jokerien edustusjoukkueessa kuin vajaan kauden NHL-uransa päättymisen jälkeen, 1999–2000.[114] Lisäksi hän pelasi tuona kautena numerolla 5 ainoastaan jouluun asti, loppukauden ajan hän kantoi selässään numeroa 10.[115] Tikkanen toimi nuorempana seuran ”maskottina” laukomalla kiekkoja maaliin kotiottelujen erätauoilla.[116] Vaikka Tikkanen pelasi juniorina Jokereissa,[115] edusti hän junioreissa myös HIFK:ta, minkä lisäksi hän pelasi samassa seurassa neljä kautta SM-liigaa.[114] Tikkanen oli HIFK:n riveissä voittamassa Suomen mestaruuden kaudella 1982–83, jolloin Jokerit hävisi finaalisarjan otteluvoitoin 2–3.[117] Tikkanen kuitenkin listataan Jokerien kasvatiksi.[118]
Esa Tikkasen paidan jäädyttämisen taustoista kerrotaan vuonna 2012 ilmestyneessä 45 Jokeria pakan päältä -teoksessa. Kirjassa Tikkanen kertoo, kuinka hän oli ollut lapsettomalle Aimo Mäkiselle kuin oma poika. Mäkinen oli aikoinaan toivonut, että Tikkasen maskottipaita numero 5 nostettaisiin Helsingin jäähallin kattoon. Syyskuussa 2001 Harry Harkimo ja Matti Virmanen toteuttivat toiveen osittain.[115] Numero jäädytettiin 13. syyskuuta 2001 ennen runkosarjan ottelua Ilvestä vastaan.[119]
15 Henry Leppä siirtyi Jokereihin kaudeksi 1969–1970 ja vietti seurassa kaikkiaan yksitoista vuotta. Leppä on Jokerien kaikkien aikojen kolmanneksi paras pistemies sekä kolmanneksi tehokkain maalintekijä. Uransa lopussa, kausina 1979–1981, Leppä toimi myös Jokerien kapteenina. Lepän pelinumero jäädytettiin ottelussa Pelicansia vastaan 5. maaliskuuta 2014.[120]
17 Jari Kurri liittyi 9-vuotiaana Jokerien Kanada-sarjan Vuosaaren Toronto Maple Leafsiin, ja voitti 1970-luvulla Jokereissa D- ja C-nuorten Suomen mestaruuden. Edustusjoukkueessa hän kiekkoili vuosina 1977–1980 sekä 1994–1995.[121] Kurri ei edustanut Suomessa muita seuroja kuin Jokereita.[122] Hänen kuuluisa pelinumero 17 jäädytettiin Jokerien 40-vuotisjuhlaottelussa Lukkoa vastaan 27. lokakuuta 2007. Jokereissa Kurri ei tosin koskaan pelannut numerolla 17, vaan numeroilla 11 ja 71.[123]
17 Timo Turunen oli Jokerien alkuvuosina seuran kasvot ja taitokiekon ilmentymä. Hän edusti Suomen pääsarjatasolla vain Jokereita. Pelaamassaan 263 ottelussa hän teki 317 tehopistettä, ja oli joukkueen kapteeni vuodet 1971–1976 sekä osan kaudesta 1977–1978. Turusen pelinumero jäädytettiin samanaikaisesti Henry Lepän numeron kanssa 5. maaliskuuta 2014.[120]
23 Petri Varis on Jokerien kaikkien aikojen pistepörssin kärkinimi tehopistein 200+220=420. Varis pelasi Jokereissa 12 kaudella ja voitti kolme Suomen mestaruutta. Jokerien kapteenina Varis toimi kausina 2005–2009.[124] Jokerit jäädytti Variksen numeron 13. joulukuuta 2013 ennen ottelua TPS:ää vastaan.[119]
24 Waltteri Immonen toimi Jokerien kapteenina lähes koko 1990-luvun.[125] Hän pelasi joukkueessa kaikkiaan 452 SM-liigan runkosarjaottelua.[126] Jokerien kasvatti ei edustanut seuratasolla muita joukkueita.[127] Immosen numero jäädytettiin heti hänen uransa päättymisen jälkeen, 31. elokuuta 1999. Kyseessä oli juhlaottelu, jossa Jokerit kohtasi Suomen maajoukkueen. Se oli samalla Jokerien ensimmäinen jäädytetty numero.[119]
91 Otakar Janecký on kaikkien aikojen eniten pisteitä tehnyt ulkomaalainen SM-liigan historiassa[128] ja Jokerien historian toiseksi tehokkain pelaaja heti Petri Variksen jälkeen.[129] Janecký pelasi kaikkiaan kahdeksan kautta Jokereissa ja voitti tuona aikana neljä Suomen mestaruutta.[130] Janeckýn numero jäädytettiin 7. marraskuuta 2004, ennen TPS-ottelua.[119]
Toistaiseksi jäädyttämättömät, mutta käytöstä poistetut pelinumerot
8 Teemu Selänne pelasi Jokereissa pääsarjatasolla vuosina 1987–1992 ja vuoden 1995 NHL-työsulun aikana. Selänteellä oli myös sopimus Jokereissa kauden 2004–05 työsulun aikana, mutta hän ei pelannut tuolloin otteluakaan. Selännettä pidetään yhtenä kaikkien aikojen suurimmista Jokeri-kasvateista ja hänen Jokereissa käyttämäänsä pelinumeroa 8 ei ole käyttänyt yksikään muu pelaaja Selänteen lähdettyä NHL:ään vuonna 1992.[131][132]
Palkitut

Aarne Honkavaara -palkinto – runkosarjan paras maalintekijä[133]
1991–1992: Teemu Selänne
1996–1997: Petri Varis
1998–1999: Pasi Saarela
2006–2007: Jani Rita
2009–2010: Jukka Hentunen
2010–2011: Janne Lahti
Jari Kurri -palkinto – pudotuspelien paras pelaaja[134]
1993–1994: Ari Sulander
1995–1996: Petri Varis
1996–1997: Otakar Janecký
2001–2002: Kari Lehtonen
Jarmo Wasama -palkinto – paras tulokas[135]
1993–1994: Juha Lind
2010–2011: Teemu Pulkkinen
2011–2012: Teuvo Teräväinen
Kalevi Numminen -palkinto – paras valmentaja[136]
1982–1983: Reino Ruotsalainen
2001–2002: Raimo Summanen

Lasse Oksanen -palkinto – runkosarjan paras pelaaja[137]
2004–2005: Tim Thomas
2007–2008: Ville Leino
2008–2009: Juuso Riksman
Matti Keinonen -palkinto – tehopelaaja[138]
1983–1984: Arto Sirviö
1991–1992: Waltteri Immonen
1992–1993: Erik Hämäläinen
1995–1996: Petri Varis
2006–2007: Martti Järventie
Pekka Rautakallio -palkinto – paras puolustaja[139]
1982–1983: Nikolai Makarov
1992–1993: Erik Hämäläinen
1995–1996: Mika Strömberg
2001–2002: Tom Koivisto
Raimo Kilpiö -palkinto – herrasmiespelaaja[140]
1974–1975: Jari Kapanen
1990–1991: Teemu Selänne
1991–1992: Keijo Säilynoja
1995–1996: Waltteri Immonen
2002–2003: Ville Peltonen

Urpo Ylönen -palkinto – paras maalivahti[141]
1982–1983: Rauli Sohlman
1995–1996: Ari Sulander
1999–2000: Pasi Nurminen
2001–2002: Kari Lehtonen
2002–2003: Kari Lehtonen
2008–2009: Juuso Riksman
Veli-Pekka Ketola -palkinto – pistepörssin voittaja[142]
1996–1997: Petri Varis
2000–2001: Petri Varis
Kultainen kypärä –  pelaajien äänestämä arvokkain pelaaja
1990–1991: Teemu Selänne
2004–2005: Tim Thomas
2007–2008: Ville Leino
2008–2009: Juuso Riksman

Tilastot

Saavutukset
Suomen mestaruus (6): 1973, 1992, 1994, 1996, 1997, 2002[143]
SM-hopeaa (6): 1971, 1983, 1995, 2000, 2005, 2007[143]
SM-pronssia (2): 1998, 2012[143]
Aaro Kivilinna -palkinto – paras seura (6): 1976, 1996, 1998, 1999, 2000, 2003[143]
Harry Lindblad -palkinto – SM-liigan runkosarjan voitto (6): 1983, 1995, 1996, 1997, 2001, 2013[143]
Euroopan Cupin mestaruus (2): 1995, 1996[143]
Euroopan Cupin pronssia (1): 1993[143]
European Trophyn hopeaa (1): 2011[143]
Continental Cupin mestaruus (1): 2003[143]
Maratontaulukot

SarjaSijoitusKaudetOttelutVoitotTasapelitTappiotTMPMPisteetSM-sarja/SM-liiga[144]7.431973956276741692661052519I-divisioona/Mestis[145]35.288501028471355110
Kausittainen sarjamenestys
Tilastossa on esitetty viimeiset kymmenen kautta.

RunkosarjaPudotuspelitKausiSarjaOVJaVJaHHTMPMPYSijaOVHTMPMYSijaLähde2008–2009SM-liiga582846201341329884564.514101780247.[146][147][148][149]2009–2010SM-liiga5822442814415778829510.3121013594510.[150][151][152][153]2010–2011SM-liiga602569201651509684876.7341315134467.[154][155][156][157]2011–2012SM-liiga60248131518316510191736.10642419107643.[155][158][159][160]2012–2013SM-liiga60281071516813611198281.624151680045.[161][162][163][164]2013–2014SM-liiga602558221561459392527.2023856419.[165][166][167][168]2014–2015KHL60355416171136119109324.10552725123826.[45][169][170]2015–2016KHL60315519167140108104685.6241518915210.[45][171][172]2016–2017KHL6023612191491659395958.40461113.[45][173]2017–2018KHL56294815151108103104153.116529245.[45][69]

 Selitteet

KHLSuomen korkein sarjatasoSuomen toiseksi korkein sarjatasoOOttelutVVoitotTTasapelit (varsinainen peliaika)HHäviötJaVJatkoaikavoitotJaHJatkoaikahäviötTMTehdyt maalitPMPäästetyt maalitYKotiotteluiden yleisökeskiarvo

Juniorit

Jokerien junioritoiminnasta vastaa lapsi- ja nuorisojääkiekkoseura Helsingin Jokerit r.y. Joukkueita on G1-junioreista lähtien, ja nuorimmat niistä kootaan pelaajien ollessa noin 6-vuotiaita. Alle kouluikäisille järjestetään ohjelmaa luistelukoulussa. Seura tarjoaa toimintaan mukaan tulleille lapsille mahdollisuuden jääkiekon harrastamiseen. Lapsi opetetaan lajin perustaitoihin, terveisiin elämäntapoihin, toiset huomioivaan ryhmätoimintaan sekä tarjotaan mahdollisuus tasapainoiseen kasvuun osana urheilujoukkuetta. Lopullisena tavoitteena on myös tuottaa uusia pelaajia edustusjoukkueen käyttöön. Seura kuitenkin muistuttaa, että valtaosalle lapsista jääkiekko on vain hyvä harrastus.[174]

Saavutukset
A-juniorit
Suomen mestaruus (4): 1988, 1996, 1999, 2000
SM-hopeaa (5): 1972, 1980, 1998, 2003, 2012
B-juniorit
Suomen mestaruus (7): 1976, 1999, 2002, 2008, 2012, 2013, 2014
SM-hopeaa (5): 1974, 1987, 1996, 2001, 2003
SM-pronssia (9): 1977, 1979, 1985, 1986, 1998, 2004, 2005, 2006, 2015
C-juniorit
Suomen mestaruus (8):  1976, 1977, 1978, 1997, 2000, 2006, 2009, 2010
SM-hopeaa: (5): 1990, 1993, 1995, 1998, 2008
SM-pronssia (4): 1979, 1986, 2005, 2007
[175][176][177][178]
Katso myös
Luettelo Jokereissa pelanneista jääkiekkoilijoista
Luettelo Jokereissa, KHL:ssä pelanneista jääkiekkoilijoista
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Aalto, Seppo| title = Jokerit liukkaalla jäällä – 25 vuotta jokeri-kiekkoa| location = Jyväskylä| publisher = Team-Erica| year = 1992| id = ISBN 952-9743-01-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hannula, Matti| title = 45 Jokeria pakan päältä| location = Helsinki| publisher = Print Line Helsinki| year = 2012| id = ISBN 978-952-93-1225-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kostiainen, Pasi| title = Jokerit – Suomalaisen jääkiekkoilun tuhkimotarina| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1997| id = ISBN 951-0-22191-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mennander, Ari| title = Hjallis – Hartwall Areena| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1997| id = ISBN 951-1-14874-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mennander, Ari & Mennander, Pasi| title = Leijonien tarina| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 2003| id = ISBN 951-20-6455-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mennander, Ari & Mennander, Pasi| title = Liigatähdet| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 2004| id = ISBN 951-20-6684-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wickstöm, Mika| title = HIFK–Jokerit – taistelu Helsingin herruudesta| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2012| id = ISBN 978-951-31-6869-8}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Zarïna Dïas (, s. 18. lokakuuta 1993 Almaty) on kazakstanilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 31 tammikuussa 2015. Hän on voittanut urallaan yhden WTA-turnauksen ja seitsemän ITF-turnausta kaksinpelissä. Grand Slam -turnauksissa Dïasin paras saavutus kaksinpelissä on neljännelle kierrokselle pääsy Wimbledonissa 2014 ja 2015 sekä nelinpelissä puolivälieräpaikka Yhdysvaltain avoimissa 2014.[1]
Tennisura
Nuoruus
Dïas syntyi Kazakstanissa, mutta muutti kuusivuotiaana perheensä kanssa Prahaan, Tšekkiin, missä kävi koulunsa. Hän kiinnostui tenniksestä katsottuaan sitä televisiosta, ja hänen äitinsä vei hänet opettelemaan tennistä. Tšekissä harjoitellessaan hänen valmentajanaan toimi Jaroslav Jandus.[2][3]
Junioriura ja ammattilaisuran alku (2008–2009)
Dïas oli junioreiden maailmanlistalla parhaimmillaan sijalla 17 tammikuussa 2009.[4] Vuonna 2008 Dïas osallistui Astanan ITF-turnaukseen, jossa hän pelasi ensimmäistä kertaa urallaan ITF-turnauksen pääsarjassa. Hän voitti turnauksen oltuaan sillä hetkellä kokonaan ilman WTA-rankingia. Loppuottelussa hän voitti Ukrainan Tetjana Arefyevan.[1]
Kesäkuussa 2009 Dïas voitti Stuttgartin ITF-turnauksen päihitettyään loppuottelussa maailmanlistan sijalla 157 olleen Unkarin Katalin Marosin.[1] Heinäkuussa Dïas eteni uransa ensimmäisessä WTA-turnauksessaan Prahassa puolivälieriin vain 15-vuotiaana voitettuaan muun muassa kahdeksanneksi sijoitetun Petra Kvitován.[5] Hän hävisi puolivälierissä Iveta Melzerille. Yhdysvaltain avointen karsinnoissa Dïas hävisi ensimmäisellä kierroksella. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 206.[1]
WTA-turnauksia ja ITF-turnausvoittoja (2010–2013)
Dïas avasi vuoden 2010 Acapulcon WTA-turnauksella, johon hän pääsi mukaan villillä kortilla. Hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Edina Gallovits-Hallille. Ranskan avointen karsinnoissa Dïas eteni toiselle kierrokselle. Kesäkuussa hän hävisi Roomassa ITF-turnauksen loppuottelussa Patricia Mayr-Achleitnerille. Heinäkuussa Dïas sai villin kortin Prahan WTA-turnauksen pääsarjaan, jossa hävisi avauskierroksella kolmessa erässä Patty Schnyderille. Syyskuussa pelatussa Taškentin WTA-turnauksessa Dïas eteni pääsarjaan selvitettyään karsinnat. Hän hävisi kuitenkin avauskierroksella Monica Niculesculle.[1] Moskovan WTA-turnauksessa hän pääsi puolivälieriin voittamalla muun muassa entisen maailmanlistan ykkösen ja turnauksessa ykköseksi sijoitetun Jelena Jankovićin luvuin 6–1, 6–2.[6] Hän hävisi puolivälierissä Marija Kirilenkolle. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 173.[1]
Vuonna 2011 Dïas aloitti kautensa Australian avointen karsinnoilla, joissa hän eteni kolmannelle kierrokselle. Helmikuussa hän osallistui Pattayan WTA-turnauksen karsintoihin ja eteni pääsarjaan, jossa hän kuitenkin hävisi avauskierroksella Nungnadda Wannasukille. Kuala Lumpurin WTA-turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Lucie Šafářoválle. Maaliskuussa Dïas hävisi Kunmingin ITF-turnauksen loppuottelussa Iryna Brémondille. Ranskan avoimissa hän osallistui karsintoihin, mutta hävisi kuitenkin heti ensimmäisellä kierroksella. Bakussa hän hävisi WTA-turnauksen avauskierroksella Jelena Bovinalle. Yhdysvaltain avointen karsinnoissa Dïas pääsi toiselle kierrokselle. Kantonin WTA-turnauksessa Dïas selvitti karsinnat ja pääsi pääsarjassa toiselle kierrokselle, jossa hävisi neljänneksi sijoitetulle Petra Martićille. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 223.[1]
Vuonna 2012 Dïas pelasi lähinnä ITF-turnauksissa. Kesäkuussa hän voitti Buharan ITF-turnauksen. Kesäkuussa hän osallistui Bakun WTA-turnaukseen, jossa hävisi ensimmäisellä kierroksella Alberta Briantille. Kantonin turnauksessa syyskuussa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Volha Havartsovalle. Lokakuussa Dïas pääsi loppuotteluun Taipein ITF-turnauksessa. Lokakuussa hän pelasi samassa kaupungissa WTA-turnauksen pääsarjassa ja eteni puolivälieriin, jossa hävisi Kurumi Naralle. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 265.[1]
Vuonna 2013 Dïas osallistui Australian avointen karsintoihin, jossa hävisi ensimmäisellä kierroksella. Helmikuussa hän eteni Kuala Lumpurin WTA-turnauksessa toiselle kierrokselle voitettuaan Kristýna Plíškován, kunnes hävisi toisella kierroksella Ashleigh Bartylle. Ranskan avointen karsinnoissa hän hävisi avausottelunsa. Suzhoun WTA-turnauksessa elokuussa Dïas eteni toiselle kierrokselle, jossa hävisi Shahar Pe'erille. Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi toisella karsintakierroksella. Lokakuussa Dïas voitti Makinoharan ITF-turnauksen ja pääsi loppuotteluun Taipein ITF-turnauksessa loka-marraskuussa. Hän päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 163.[1] Vuoden aikana Dïas muutti Kantoniin, Kiinaan, jossa hänen valmentajanaan toimii Alan Ma.[7]
Grand Slam -debyytti ja maailmanlistan top 50 (2014–2015)
Dïas avasi kauden 2014 Hongkongin ITF-turnauksella, jossa hän hävisi loppuottelussa. Hän teki Grand Slam -pääsarjadebyyttinsä Australian avoimissa, johon hän pääsi mukaan karsintojen kautta. Hän eteni turnauksessa kolmannelle kierrokselle voitettuaan toisella kierroksella maailmanlistan sijalla 52 olleen Marina Erakovicin. Kolmannella kierroksella hän hävisi maailmanlistan sijalla 11 olleelle Simona Halepille. Maaliskuussa Dïas voitti Quanzhoun ITF-turnauksen. Miamin WTA-turnauksessa hän pääsi karsintojen kautta pääsarjaan ja siellä toiselle kierrokselle, jossa hävisi Sloane Stephensille. Turnauksen jälkeen Dïas nousi maailmanlistalla ensimmäistä kertaa sadan parhaan joukkoon. Kuala Lumpurin WTA-turnauksessa hän pääsi puolivälieriin, jossa hävisi maailmanlistan sijalla kymmenen olleelle Dominika Cibulkoválle kolmen erän ottelussa. Toukokuussa hän eteni puolivälieriin Strasbourgin WTA-turnauksessa, jossa hävisi Christina McHalelle luovutettuaan toisessa erässä. Ranskan avoimissa Dïas hävisi ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan sijalla kuusi olleelle Petra Kvitoválle. Kesäkuussa hän pääsi loppuotteluun Nottinghamin ITF-turnauksessa. Birminghamin WTA-turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Coco Vandeweghelle.[1]
Wimbledonissa Dïas pääsi neljännelle kierrokselle voitettuaan muun muassa maailmanlistan sijalla 15 olleen Carla Suárez Navarron. Neljännellä kierroksella hän hävisi maailmanlistan kolmantena olleelle Simona Halepille. Washingtonin WTA-turnauksessa hän hävisi toisella kierroksella Kurumi Naralle luovutettuaan kolmannessa erässä. Cincinnatin WTA-turnauksessa hän hävisi toisella kierroksella Lucie Šafářoválle.[1] Dïas nousi WTA:n maailmanlistalla ensimmäistä kertaa urallaan 50 parhaan joukkoon 18. elokuuta 2014, kun hänen sijoituksensa oli listalla 46:s. Samalla hänestä tuli ensimmäinen alkujaan kazakstanilainen pelaaja, joka on yltänyt top 50:een.[8][9] Yhdysvaltain avoimissa Dïas eteni kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi Jekaterina Makarovalle. Nelinpelissä Dïas pääsi Xu Yifanin kanssa puolivälieriin, jossa he hävisivät kolmanneksi sijoitetulle parille Cara Black ja Sania Mirza.[1]
Kantonin WTA-turnauksessa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Zhang Lingille. Wuhanin WTA-turnauksessa hän pääsi toiselle kierrokselle voitettuaan Klára Koukalován, kunnes hävisi Angelique Kerberille. Pekingissä Dïas voitti jälleen Koukalován, mutta hävsi toisella kierroksella toistamiseen Kerberille.[1] Lokakuussa pelatussa Osakan WTA-turnauksessa Dïas eteni välieriin ja loppuotteluun ensimmäistä kertaa urallaan.[10] Loppuottelussa hän hävisi Samantha Stosurille, joka voitti Osakan turnauksen kolmannen kerran urallaan.[11] Syys-lokakuussa WTA:n järjestämässä WTA Rising Stars -äänestyksessä Dïas ansaitsi paikan faneiltaan saamilla äänillä WTA-mestaruusturnauksessa Singaporessa järjestettävään WTA Rising Stars -kutsukilpailuun.[12] Siellä Dïas hävisi kaikki kolme pelaamaansa ottelua.[13] Marraskuussa 2014 Dïas oli yksi neljästä WTA:n vuoden tulokas -ehdokkaasta ja sai lopulta toiseksi eniten fanien ääniä.[14][15] Dïas päätti kauden WTA-maailmanlistan sijalla 34.[1]
Dias aloitti kauden 2015 osallistumalla Shenzhenin WTA-turnaukseen. Siellä hän eteni puolivälieriin, jossa hävisi kolmessa erässä Zheng Saisaille. Hobartin turnauksessa hän hävisi puolivälierissä Alison Riskelle. Australian avoimissa Dïas eteni kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi Marija Šarapovalle. Dubaissa sekä Indian Wellsissä hän pääsi kolmannelle kierrokselle. Ranskan avoimissa hän hävisi toisella kierroksella Alison Van Uytvanckille.[1] Wimbledonissa Dïas eteni viime vuoden tapaan neljännelle kierrokselle, jossa hävisi Marija Šarapovalle.[16][17] Pohjois-Amerikan turnauksissa hän hävisi kaikissa viidessä pelaamassaan turnauksessa avauskierroksella, mukaan lukien Yhdysvaltain avoimet, missä hän hävisi Polona Hercogille. Sama meno jatkui hänellä syys-lokakuun lopuissa neljässä turnauksessa, joissa hän saavutti vain yhden voiton. Dïas oli kauden päätteeksi maailmanlistan sijalla 52.[1]
Vaisut otteet jatkuvat, listasijoituksen heikkeneminen (2016–)
Dïas aloitti kauden 2016 Shenzhenin turnauksella, jossa hän hävisi tosella kierroksella maailmanlistan sijalla 102 olleelle Kateřina Siniakoválle. Hobartissa ja Australian avoimissa hänen pelinsä päättyivät avauskierrokselle. Maaliskuussa pelatussa Miamin turnauksessa hän pääsi pitkästä aikaa toista kierrosta pidemmälle, kun hän eteni kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi Serena Williamsille. Toukokuussa hän pelasi kahdessa ITF-turnauksessa häviten niissä maailmanlistan sijoilla 154 ja 124 olleille puolivälierässä ja välierässä.[1] Ranskan avoimissa Dïas pääsi toiselle kierrokselle, jossa hävisi Simona Halepille.[18]
Vuonna 2017 Dïas saavutti ensimmäisen kaksinpelin WTA-turnausvoittonsa Japanin avoimissa Tokiossa.[1]
Fed Cup
Dïas pelasi Kazakstanin Fed Cup -joukkueessa ensimmäisen kerran vuonna 2009. Hän on pelannut kahdeksassa maaottelussa ja voittanut kaikki kuusi pelaamaansa kaksinpeliä.[19]
Pelityyli
Dïasin mielestä hänen vahvuuksiinsa kuuluvat voimakas syöttö sekä kämmenlyönti.[2]
Yksityiselämä
Dïasin äiti, Aida Aubelova, asuu Kazakstanissa, ja hänen nuorempi sisarensa, Alisa, opiskelee Englannissa.[3][1] Dïas muutti vuonna 2013 Kantoniin, Kiinaan.[7]
ITF-turnausvoitot
[1][20]

Kaksinpelit (5)

Lähteet

Aiheesta muualla

 at the Women's Tennis Association
 at the International Tennis Federation

Luokka:79.35 Tennis
Luokka:Kazakstanilaiset tennispelaajat
Luokka:Vuonna 1993 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Milloin Zarïna Dïas aloitti ammattilaisuransa?


Autuas Kaarle Suuri (, , ) oli frankkien kuningas 768–814 ja langobardien kuningas vuodesta 774 lähtien. Vuosina 768–771 hän hallitsi yhdessä veljensä Kaarlomanin kanssa, ja tämän kuoleman jälkeen vuodesta 771 hän oli frankkien ainoa kuningas. Paavi kruunasi hänet Rooman keisariksi vuonna 800. Kaarle Suuri oli länsimaisen keisarivallan uudistaja. Nykyään sekä Saksa että Ranska pitävät häntä valtioidensa perustajana. Kaarle Suuri julistettiin pyhimykseksi vuonna 1166.
Kaarle uudisti voimakkaasti lainsäädäntöä. Vakaissa oloissa myös talouselämä edistyi voimakkaasti: Kaarle oli ensimmäinen länsieurooppalainen hallitsija Rooman keisareiden jälkeen, joka lyötätti suuressa mitassa kultarahaa.
Suurin osa Kaarlea koskevista, säilyneistä tiedoista on hänen hovinsa oppineiden ja neuvonantajien kirjoittamia. Niiden paikkansapitävyyttä on paljon pohdittu. Mestari Einhardin kirjoituksista on löytynyt puutteita, ja teksti on ehkä liiankin ylistävää. Hallinnollisia asiakirjoja on säilynyt, samoin löytyy kirkkojen seinämaalauksia Kaarlesta sekä aikaisemmin mainittu häntä esittävä pronssipatsas. Kaarle Suuren ajalta on tallella paljonkin frankkien käyttö- ja koriste-esineitä, rahoja, rakennuksia ja aseita. Muun muassa Rolandin laulu sisältää tietoja Kaarlesta, mutta ne ovat usein varsin liioittelevia ja epätarkkoja, vanhan suullisen tiedon myöhempiä kirjallisia tallenteita.
Sukutausta ja varhainen elämä

Kaarle polveutui vanhasta frankkilaisesta suvusta ja oli ensimmäisen karolingikuninkaan Pipin Pienen vanhin poika ja Kaarle Martelin pojanpoika. Pipinin kuoltua frankkien valtakunta jaettiin Kaarlen ja hänen veljensä Kaarlomanin kesken. Kaarloman kuoli 4. joulukuuta 771 ja jätti koko valtakunnan veljelleen.
Kaarle Suuri syntyi luultavimmin vuonna 742 (eräiden arvioiden mukaan vuonna 747 tai 748), perinteisenä syntymäpäivänä on pidetty 1./2. huhtikuuta. Syntymäpaikkaa ei tiedetä.
Vaikkei Kaarle Suuri  ollutkaan syntyessään kuninkaallinen, kasvatettiin hänet lapsesta asti hallitsijan tehtäviin. Olivathan hänen esi-isänsä jo viisi sukupolvea ennen häntä olleet yhteiskunnan johtotehtävissä ja valtionhoitajina, muun muassa korkeassa major domuksen virassa eli frankkien tosiasiallisina hallitsijoina. Yksi Kaarlen menestyksen tae saattoi olla se, ettei hänen aikanaan ilmennyt erityisiä kruununperimyskiistoja. Veli oli kuollut nuorena, ja onkin esitetty epäilyjä, että Kaarle olisi myötävaikuttanut tähän.
Kaarlen isä, major domus Pipin syrjäytti viimeisen merovingikuninkaan paavin siunauksella vuonna 751 ja kruunautti itsensä uudeksi frankkien kuninkaaksi, ja näin Kaarlesta tuli frankkien toinen kruununperijä yhdessä veljensä kanssa. Pipinin kuoltua Kaarlen ja tämän veljen Kaarlomanin suhteet huononivat; kumpikin koki olevansa laillinen kuningas, Kaarle sen tähden, että oli vanhempi, Kaarloman siksi, että Kaarlen huhuttiin syntyneen ennen vanhempiensa avioliittoa. Veljesten väitetään juonitelleen toisiaan vastaan. Kaarlomanin  äkillinen kuolema vain noin 20-vuotiaana esti tilanteen kärjistymisen perimyskiistaksi tai jopa sodaksi.
Henkilökuva

Vaikka hänen isänsä oli erityisen lyhyt, tuli Kaarlesta 184 cm pitkä[1][2]. Häntä on kuvailtu väkivahvaksi, mutta varsin usein hänen fyysisiä voimiaan on reippaasti liioiteltukin. Kaarlen ulkonäköä ei täsmällisesti tiedetä. Hänestä on myöhempinä aikoina laadittu kuvia ja patsaita, joiden mallina on yleensä käytetty 800-luvulta säilynyttä, häntä esittävää pronssista ratsastajapatsasta. Kaarlea pidettiin miellyttävänä ja humoristisena seuramiehenä, joka kuitenkin oli luonteeltaan hyvin kiivas. Sotapäällikkönä hän sitä vastoin oli sitkeä ja ehdoton.
Kaarlea kiinnostivat opillisten harrastusten ja sotimisen ohella metsästys ja uinti. Hän oli myös perehtynyt maanviljelyyn, ja ruokaan hänellä oli suuri kiintymys (tästä aiheutui kiitettävän kokoinen maha), mutta juopottelua hän ei sitä vastoin voinut sietää. Hänen sanottiin arkisin pukeutuneen hyvin yksinkertaiseen pellavaiseen asuun, mutta juhlatilaisuuksissa tilanne oli toisenlainen. Kaarlella oli elämänsä aikana viisi puolisoa, toisin kuin katolisen kirkon periaatteet määräsivät. Kuitenkin Kaarle suhtautui uskontoon erittäin myönteisesti. Myös lapsia hänelle elämän aikana kertyi useita, eri lähteiden mukaan 14–20 lasta[3].
Kaarle kuninkaana
Vuonna 772 paavi Hadrianus I pyysi Kaarlelta apua langobardeja vastaan. Kaarle piiritti ja valtasi Pavian ja teki itsestään langobardien kuninkaan vuonna 774. Palattuaan pääkaupunkiinsa Aacheniin Kaarle aloitti frankkien valtakunnan laajentamisen kukistamalla saksit. Kaarlen valloittamien alueiden pakanakansat pakkokäännytettiin kristinuskoon.
Vuonna 778 Kaarle soti Espanjassa maureja vastaan. Paluumatkalla baskit hyökkäsivät frankkien kimppuun. Taistelussa kuolleesta kreivi Rolandista (Hruotland) kirjoitettiin myöhemmin kuuluisa Rolandin laulu. Akvitaniasta tehtiin alaikäiselle pojalle, Ludvigille oma alakuningaskuntansa. Paavi kruunasi ja voiteli hänet vuonna 781 yhdessä Italian alakuninkaaksi nimitetyn veljensä Pippinin kanssa. Vuonna 788 myös Baijeri liitettiin lopullisesti valtakuntaan. Suurin osa Länsi-Euroopan kristityistä oli yhdistetty yhteen valtakuntaan.
Kruunaus Rooman keisariksi

Joulupäivänä vuonna 800 paavi Leo III kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi.[4]  Viimeinen Länsi-Rooman keisari Romulus Augustulus oli luopunut vallasta vuonna 476. Aika oli hyvin valittu: Bysanttia hallitsi tällöin keisarinna, basileios Irene, jota ei lännessä hyväksytty. Tämä oli ensimmäinen kerta kun paavi oli ottanut itselleen oikeuden nimittää keisarin. Tästä lähtien Euroopassa olikin kaksi keisaria, lännessä ja idässä.
Paavi Leo III:n asema oli vaikea. Leo III oli aluksi tukeutunut enemmän Bysanttiin kuin frankkeihin, mutta nyt Bysantissa oli vallassa Irene, jonka asema ensimmäisenä naispuolisena hallitsijana oli epävarma, eikä Bysantilla monen mielestä ollut keisaria lainkaan. Leo III oli jo vuonna 799 joutunut pakenemaan roomalaisia vihollisiaan Kaarle Suuren luokse, joka Alkuinin neuvosta auttoi hänet takaisin valtaan. Onkin selvää, että Kaarlen kruunaaminen keisariksi lähti paavin aloitteesta. Näin paavi turvasi omaansa ja kirkon valtiollista asemaa.[5]
Joulupäivänä vuonna 800 Kaarlen rukoillessa Pietarinkirkossa ilmestyi paavi ylimyksineen ja kruunasi Kaarlen Rooman keisariksi (Imperator Romanorum). Tästä tapahtumasta historiantutkijat ovat montaa mieltä. Kaarlen on sanottu yllättyneen kruunauksesta ja että hän olisi jättänyt saapumatta kirkkoon, jos olisi tiennyt siitä. Eräiden historioitsijoiden mielestä paavi ei kuitenkaan olisi uskaltanut kruunata Kaarlea yllättäin.[6]
Ilman Bysantin hyväksyntää kruunaus Rooman keisariksi oli laiton, oikeastaan vallankumouksellinen teko. Kaarle Suuren on kerrottu hakeneen Bysantin hyväksyntää pyrkimällä avioitumaan Irenen kanssa, jolloin frankkien alueet olisivat yhdistyneet Bysanttiin ja Kaarle noussut sen keisariksi. Jos tällaisia suunnitelmia oli, ne kariutuivat viimeistään Irenen viraltapanoon 802. Se tarkoitti, että Kaarle hallitsi keisarina ainoastaan Rooman herttuakuntaa ja entistä eksarkaattia. Muilla alueilla hän oli ainoastaan frankkien ja langobardien kuningas. Kruunauksen tarkoituksena ei ollut keisariuden jakaminen läntiseen ja itäiseen, vaan se johti siihen välillisesti. Vaikka Bysantin Mikael I tunnusti heikosti menneen sodan jälkeen Kaarlen keisariuden vuonna 812, kyse oli vain keisariudesta, ei Rooman keisariudesta. Bysantti katsoi edelleen olevansa Rooman keisariuden ainoa perillinen.[5]
Michael Hart pitää teoksessaan Ihmiskunnan 100 suurinta Rooman keisarin arvonimeä sopimattomana niillä perustein, ettei Kaarle ollut syntyperältään, kulttuuriltaan eikä ulkonäöltään roomalainen, eikä hänen valtakuntansa pääkaupunkina ollut Rooma vaan Aachen, eikä valtakunta muutenkaan ollut antiikin Rooman suuruinen. Tosin Kaarle ihaili ja elvytti antiikin kulttuuria, yhdisti Eurooppaa sekä oli tuolloin Euroopan vahvin johtaja.
Perhe
Kaarle avioitui langobardin Himiltruden kanssa ilmeisesti vuoden 768 tienoilla. Suhde oli kuitenkin lyhytaikainen, sillä noin 769–771 hänen puolisonsa oli nimeltään tuntematon langobardikuninkaan tytär. Häntä seurasivat Hildegard (n. 771–783), Fastrada (783–794) sekä Luitgard (n. 774/796–800).
Kaarle kruunasi poikansa Ludvig Hurskaan frankkien kuninkaaksi vuonna 811.
Vaimot
Himiltrude
langobardi Desiderata, kuningas Desideriuksen tytär.
svaabilainen Hildegard (naimisiin n. 771) (758–783)
itäfrankkilainen Fastrada (naimisiin 784) (kuoli 794)
alemanni Luitgard (naimisiin 794) (kuoli 800)
Luitgardin kuoleman jälkeen Kaarlella oli kolme jalkavaimoa, saksilainen Gersuinda sekä Regina ja Adelind.
Lapset
Pipin (kuoli 811), avioton lapsi
Kaarle Nuorempi, Neustrian kuningas (772–811)
Pipin, Italian kuningas (773–810)
Ludvig Hurskas (778–840)
Lothar (kuoli 780)
Tyttäret Rotrud, Bertha ja Gisla Hildegardin kanssa.
Tyttäret Theoderata ja Hiltrud Fastradan kanssa.
Tytär Rotheid, erään jalkavaimon kanssa.
Jalkavaimojen kanssa hänellä oli myös tytär Adaltrud ja pojat Drogo, Hugo ja Theoderik.
Vanhuus ja kuolema
Vanhuuden päivänsä Kaarle sai viettää sodilta rauhassa. Hänellä oli hyvä terveys, mutta viimeisten neljän elinvuoden aikana se rappeutui. Tuolloin hänellä ilmeni usein kuumetta, ja kävely muuttui ontumiseksi. Lasten kuolemat heikensivät Kaarlen mielentilaa, ja hän kuoli ankaraan kuumeeseen 28. tammikuuta 814 valtakunnan pääkaupungissa Aachenissa[7]. Kyseistä tammikuun 28. päivää pidetään edelleenkin Kaarle Suuren muistopäivänä. Hänen maallisia jäännöksiään säilytetään Aachenin tuomiokirkossa[8].
Kaarlen kunnollisista pojista vain heikoin, Ludvig, oli isänsä kuollessa vielä hengissä ja hän peri valtakunnan. Kun vahvaa johtajaa ei ollut, alkoivat sekasorron ajat valtakunnassa. Paavin asema vahvistui selvästi ja viimein Verdunin sopimuksessa vuonna 843 valtakunta jaettiin kolmeen osaan Kaarlen pojanpoikien kesken.
Frankkien valtakunnan taustaa

Germaanisiin kansoihin kuuluvat frankit siirtyivät suurten kansainvaellusten aikaan Reinjoen yli Galliaan. Vuonna 481 frankkilainen Klodovig sai valtaistuimen, taistellen myöhemmin menestyksekkäästi monia Euroopan kansoja, muun muassa roomalaisia vastaan. Klodovigin puoliso oli kristitty, ja hän sai vähitellen myös miehensä kääntymään pakanuudesta.
Klodovigin jälkeen frankkilaiskuninkaiden eli merovingien vallanpito alkoi taantua, ja tosiasiassa valtakuntaa hallitsivat sitten ylimmät hovivirkamiehet eli major domukset. Eräs major domus, Kaarle nimeltään, voitti arabialaiset vuonna 732 Poitiers'n taistelussa ja sai lisänimen Martell ("vasara"). Kaarle Martellin poika Pipin Pieni (tai Pipin Lyhyt) nousi viimein valtaistuimelle nimellisen kuninkaan sijaan, ja hänen vanhimmasta pojastaan Kaarlesta oli tuleva keisari, jonka mukaan heidän sukunsa hallintoaikaa kutsuttaisiin karolingiseksi ajaksi.
Kaarlen sodat
Sota langobardeja vastaan
Kaarlesta tuli veljensä Kaarlomanin kanssa frankkien kuningas heidän isänsä kuoltua vuonna 768. Kun myös Kaarloman jonkin ajan kuluttua kuoli, oli Kaarle yksin valtakunnan huipulla ja aloitti valtakuntansa laajentamistoimet[9].

Italian pohjoisosassa asuivat langobardit, jotka uhkasivat paavin hallitsemaa Kirkkovaltiota. Aluksi Kaarlen ja langobardien välillä vallitsi rauha, ja Kaarle jopa nai langobardikuningas Desideriuksen tyttären. Tätä paavi Hadrianus I ei missään nimessä hyväksynyt, mutta jo tällöin tuli ilmi Kaarlen päättäväisyys ja luja ote katolista kirkkoa ja paavia kohtaan, kun hän tuohon naimakauppaan ryhtyi[10].
Ei tiedetä tarkemmin, miksi Kaarle hylkäsi vaimonsa vuoden kestäneen liiton jälkeen. Varmastikin hän oli laskelmoinut, mitä erosta oli seuraava. Langobardit, suuttuneina erosta, hyökkäsivät kostona toden teolla paavin kimppuun[11]. Siinä tilanteessa paavi kutsui Kaarlen joukkoineen apuun. Kaarle lähtikin sotaretkelle, kukistaen pian koko langobardivaltakunnan sekä pelastaen paavin. Langobardiprinsessa saattoikin toimia vain Kaarlen suunnitelmien välikappaleena. Nyt kun Kaarle oli saanut joukkonsa Kirkkovaltion ympäristöön ja paavin liittolaisekseen, kruunautti hän itsensä Italian kuninkaaksi vuonna 774.
Sodat sakseja vastaan
Jo Kaarle Suuren isoisä Kaarle Martell oli taistellut valtakuntansa pohjois- ja koillisrajalla Rein- ja Elbejokien välillä asuneita pakanallisia saksiheimoja vastaan. Kaarle Suuri jatkoi isoisänsä työtä ja halusi yhdistää valtapiiriinsä saksit. Saksit olivat pakanoita, ja se puute Kaarlen oli korjattava. Hän varmastikin uskoi saavansa heistä liittolaisen.
Sakseja oli yritetty käännyttää aikaisemminkin, mutta tuloksetta. Saksit koostuivat erillisistä heimoista, jotka sodassa yhdistivät voimansa yhteistä vihollista vastaan.
Tehtyään saksien kanssa jonkinlaisen sopimuksen Kaarle palasi kotiin ja lähti sitten aikaisemmin mainitulle sotaretkelle langobardien maille. Mutta loukatut saksit rikkoivat sopimuksen ja hävittivät Kaarlen valtakuntaa. Palattuaan Italiasta hän sitten lähti uudelleen sakseja vastaan ja sai heidät suurimmalta osalta kukistettua. Vain eräs saksilaispäällikkö, Widukind nimeltään, piti sitkeästi puoliaan[12]. Hän oli arvossa pidetty mies ja sai sytytettyä sakseihin kapinanliekin Kaarlen lähdettyä Espanjanretkelleen. Kapinalliset tuhosivat lähinnä kirkkoja ja yleensä kaikkea, mikä liittyi kristinuskoon kostoksi Irminsul-puun kaatamisesta. Siitä alkoi pitkällinen sota frankkien ja saksien välillä. Vuorotellen osapuolet kokivat voittoja ja tappioita. Viimein Kaarle sortui virheeseen: hän teloitutti 4 000 soturia, jotka saksit olivat pakon edessä hänelle luovuttaneet. Saksien kapinainto vain yltyi tästä.
Vuosia kestäneet sodat olivat kuluttaneet molempia osapuolia, ja viimein Widukind, huomattuaan taistelujen tuloksettomuuden, kääntyi vuonna 785 kristinuskoon[13]. Kaarle Suuri kohteli sakseja lopulta suopeasti. Widukindille hän luovutti lukuisia lahjoja ja sai tästä ystävän ja liittolaisen. Widukind tuli olemaan yksi Kaarlen tärkeimmistä päälliköistä. Näin tulivat hajanaiset heimot yhdistetyiksi. Sodat olivat lopultakin tuottaneet tulosta, mutta täydellisesti saksit rauhoittuivat vasta vuonna 804[14].
Muita Kaarle Suuren sotia
Langobardien ja saksien kanssa käytyjen sotien lisäksi Kaarle valloitti pieniä alueita Espanjasta  sekä sai hallintaansa Reinin varrella asuneet friisit, joka oli tunnettu kauppakansa. Myös avaareja, sekä slaaveja ja tanskalaisia vastaan Kaarle taisteli menestyksekkäästi. Vuonna 809 Kaarle alisti myös osia Itä-Roomasta hallintaansa. Kaikkiaan Kaarle teki elämänsä aikana 54 sotaretkeä, ja monet sodat olivat hyvinkin pitkällisiä. Kukistetut kansat kapinoivat myös aika ajoin.
Kaarlen suhde uskontoon ja kirkkoon
Kaarle piti itseään heikkojen ja apua tarvitsevien suojelijana, ja hänelle tärkeää oli juurruttaa kansaan lähimmäisenrakkaus. Hän rankaisi ankarasti niitä, jotka eivät tätä periaatetta noudattaneet. Kaarle suosi kirkkoa ja pappeja. Näillä oli suuri merkitys kansaa yhdistävän henkisen sivistyksen levittämisessä. Kuitenkin kirkolle hän oli samalla kertaa sekä suojelija että ankara hallitsija. Kirkonmiesten oli oltava kuuliaisia ja ehdottoman kristillisiä. Kelvottomat papit, jotka niskuroivat ja käyttivät aikaansa huveihin Kaarle erotti tehtävistään. Ei kuitenkaan ollut helppoa pitää näitä "saastaisia" kurissa, sillä heillä itsellään oli rikkauksia ja aseistettuja seurueita sekä ylhäisiä sukulaisia tukenaan.
Vanhuudenpäivillään Kaarle Suuri ilmeisesti oli huomannut kirkon epäkohdat, sillä uskonpuhdistukseen viittaavia muistiinpanoja on löytynyt. Nämä sisältävät kysymyksiä, joita oli ilmeisesti tarkoitus esittää jossakin kirkolliskokouksessa. Kysymyksissään hän viittaa muun muassa anekauppaan. Myös pyhäinjäännösten keräilyyn Kaarle suhtautui kielteisesti. Kirkon epäkohtien korjaamiseen keisarin kehotukset eivät riittäneet vaan tarvittiin uusi laki, jolla anekaupassa perintönsä menettäneet saivat sen takaisin.
Kaarle oli harras kristitty, joka ei kuitenkaan sokeasti noudattanut niitä katolisen kirkon oppeja, jotka hän itse katsoi vääriksi. Hän tunsi oikeutensa, ja hänellä oli lujempi ote kirkkoon kuin kirkolla häneen. Tähän varmasti vaikutti se, että frankit olivat jo vuosisatoja olleet kristittyjä. Kaarlen isoisän isoisä, Arnulf, oli toiminut Metzin kaupungin piispana. Kaarle oli siis pyhempi mies kuin monet kirkon papit ja piispat. Hän käytti kuitenkin ajan henkeen kuuluen hyvin raakoja jumalantuomioita, muun muassa vesikoetta.
Kaarle havaitsi myös uskonnon ja valtion välisen yhteistyön hyödyllisyyden ja osasi käyttää sitäkin valtakuntansa hyväksi, kunnioittaen kuitenkin uskonnon periaatteita. Kaarlen hallintotapaan sopi kristinuskon vaatimus, jonka mukaan yksilön oli oltava kuuliainen esivallalle. Murrosvaihe, jossa Eurooppa siirtyi pakanuudesta kristinuskoon oli todella tärkeä tekijä Kaarlen menestykselle ja valtakunnan kasvulle. Hänen oli miekan avulla voitettava pakanakansat ja käännytettävä ne kristityiksi. Tämä oli myös paavin tavoite, jolloin Kaarle sai toimilleen runsaasti hyväksyntää. Jos Euroopassa frankkien naapurikansat olisivat jo olleet kristittyjä, olisi Kaarle joutunut ristiriitaan kirkon kanssa ja joutunut keksimään toimilleen muita oikeutuksia kuin käännyttämisen.
Frankkien valtakunnan hallinnon järjestäminen
Lait ja oikeus
Kaarle Suuri sääti lakejaan eli kapitulaareja (kappaleiksi jaettuja säädöksiä) taatakseen oikeuden, rauhan ja järjestyksen valtakunnassaan. Lakiehdotuksensa hän esitti valtiokokouksen pohdittaviksi. Näitä kokouksia pidettiin kahdesti vuodessa, keväällä ja syksyllä. Lait rajoittivat ylimystön vallan paisumista ja turvasivat köyhemmän kansan oikeuksia, estivät rikollisuutta ja määräsivät kaupankäyntiä koskevat mitat ja painot.
Lakeja oli pari tuhatta, ja ne koskivat mitä erilaisimpia elämänaloja. Rangaistukset tuohon aikaan olivat kovia, erityisesti kirkkoa ja uskoa kohtaan tehdyissä rikkomuksissa. Toisaalta ankarat rangaistukset tehosivat hyvin. Esimerkiksi kirkkoon väkivaltaisesti tunkeutuneet, kirkkoja ryöstäneet tai polttaneet tuomittiin kuolemaan roviolla, paastosäädösten noudattamatta jättämisestä seuraa kuolemantuomio, samoin piispan tai papin tappamisesta kuolemantuomio tai vaikkapa polttohautauksesta.
Lakeja valvomaan Kaarle nimitti kreivejä, jotka kreivikunnan tilojen hallitsemisen lisäksi keräsivät veroja. Kreivit edustivat hallitsemaansa aluetta ja olivat alueidensa sotaväen päällikköinä sekä tuomioistuinten johtajina. Kreivien tottelemattomuutta ja laittomia tekoja ehkäistiin valtakunnantarkastajien avulla. Kansa sai valittaa näille tarkastajille, jos oli tarpeen, ja asiat pyrittiin korjaamaan.
Tuomareita kohtaan Kaarle oli ehdoton: he eivät saaneet ottaa lahjuksia. Lahjuksien otto olikin valtakunnassa suuri ja laajamittainen ongelma. Kaarle itse oli korkein tuomari, ja kansa ei epäillyt hänen oikeudenmukaisuuttaan. Tuomareiden lisäksi myös todistajat oikeudessa olivat usein epärehellisiä. Syytettykin pystyi käyttämään lahjottuja todistajia hyväkseen. Kun oikeudellista ongelmaa ei pystytty ratkaisemaan todistajien avulla, käytettiin yleensä jumalantuomioita.
Läänityslaitos
Sotaisat heimot uhkasivat tilallisia, ja nämä joutuivat tästä syystä usein luovuttamaan maansa voimakkaammin varustautuneelle maanomistajalle päästäkseen tämän suojelukseen. Näin omaisuuttaan kasvattaneet suurtilalliset omistautuivat enimmäkseen sotimiseen ratsuväkineen ja luovuttivat tiloja takaisin tilallisille lääneiksi, kunhan nämä vain sitoutuivat suorittamaan ratsupalvelusta. Viljelystyöt jäivät maaorjien asemassa olleille talonpojille. Vähitellen hallitsijatkin alkoivat jakaa läänityksiä saadakseen ratsuväkeä.
Kaarle Suuren valtakunnan talous perustui pääasiassa maatalouteen, joten hän käytti juuri tätä läänityslaitosta valtakunnassaan, ja kansa oli selvästi jaettu eri luokkiin: työntekijöihin, taistelijoihin sekä rukoilijoihin. Hän antoi kunnostautuneille miehille läänejä määräajoiksi eli heistä tuli suurvasalleja. Heidän alaisuudessaan puolestaan toimivat alavasallit.
Läänityslaitoksen haitta oli se, että valtiosta tuli hajanainen, suurvasallien päättäessä itse varsin merkittävistäkin asioista kreivikunnassaan. Tämä saattoi johtaa vasallien keskinäisiin sotiinkin, ellei voimakas valtiollinen johtaja saanut pidettyä heitä kurissa. Kaarle oli riittävän vahva siihen, ja hänen kuoltuaan läänityslaitos muuttuikin taas perinnölliseksi feodaalilaitokseksi, mikä edisti valtion hajoamista enemmän kuin määräaikainen läänityslaitos.
Asepalvelus
Edellä mainitussa kevätkokouksessa tarkastettiin myös sotaväki niin sanotuilla toukokuun kentillä. Aikaisemmin olivat kaikki valtakunnan miehet olleet asevelvollisia, mutta Kaarlen säädöksellä sotapalveluksesta tuli ainoastaan maanomistajien velvollisuus. Suurtilalliset saattoivat varustaa suurenkin sotilasmäärän, mutta pientilalliset valitsivat yhdessä keskuudestaan yhden sotamiehen ja hankkivat tälle aseet ja ruoan. Kuitenkin sotapalvelusvelvollisuus tuntui pienviljelijöistä raskaalta, ja Kaarlen oli jaettava suurvasalleille lisää läänityksiä pitääkseen voimakas ja valtakunnalle välttämätön ratsuväki kunnossa. Suurin uhka valtakunnalle saattoi tulla sen sisältä, sillä pääasiassa ylimystö muodosti voimakkaimmat joukot. Suurvasallit kuitenkin kunnioittivat mahtavaa johtajaansa, ja Kaarlella oli taito käsitellä heitä ja pitää heidät tyytyväisinä.
Kaarlen sivistyksellinen työ
Vaikka Kaarle Suuren oma opillinen sivistys oli heikko, halusi hän parantaa sitä ja koko valtakuntansa sivistystasoa. Hän ihaili antiikin sivistystä ja harjoitteli ahkerasti kirjoittamista sekä latinan ja kreikan kieliä ja perusti kirjastoja. Kuitenkin vasta vanhuudessaan hän osasi jotenkuten kirjoittaa. Tuo suosiollinen asenne tieteitä kohtaan tuli lopulta olemaan alulle panevana voimana nykyiselle länsimaiselle sivistykselle, jonka juuret ulottuvat muinaisen antiikin kulttuureihin asti.
Kaarle ymmärsi valtansa alle joutuneiden kansojen kulttuurien arvokkaita puolia eikä halunnut hävittää tietoa näiden kansojen menneisyydestä. Hän merkityttikin muistiin muinaisajan sankareista ja urotöistä kertovia vanhoja germaanisia lauluja. Nämä kirjoitukset kuitenkin tuhoutuivat hänen poikansa ja seuraajansa Ludvig Hurskaan pakanuuden hävittämiseen kohdistuvan innon seurauksena.
Kaarle uudisti myös valtakuntansa koululaitoksen. Näin saivat tavallisetkin kansalaiset oikeuden ja mahdollisuuden saada oppia. Luostarien yhteydessä toimivat luostarikoulut ja tuomiokirkkojen yhteydessä katedraalikoulut. Kaarlen hovissa Aachenissa toimi palatsikoulu. Muut, kuin papeiksi aikovat opiskelivat niin sanotussa ulkokoulussa. Ensimmäisenä opetettiin luku- ja kirjoitustaitoa, laulua, laskemista sekä latinan kielen alkeita. Kaarle kävi usein tarkastamassa oppilaitoksiaan ja oli varsin ankara laiskoja oppilaita kohtaan.
Kaarle Suuri kokosi lähipiiriinsä oppineistoa tuon ajan muutoin karussa ja raa’assa vallanhimon ympäristössä. Valtakunta ei pysynyt koossa pelkin sotataidoin. Henkinen ja hengellinen kulttuuri mahdollistivat hallintojärjestelmän kehittymisen. Kaarlen sanotaan olleen yhtä iloinen onnistuessaan hankkimaan oppineen miehen hoviinsa kuin valloittaessaan kaupungin. Kaarlen hovissa oppineet muodostivat akatemian, jonka keskusteluihin hän innokkaasti otti osaa. Kaikki asiat oli selvitettävä hänelle perusteellisesti. Antiikin kirjoituksia kopioitiin, ja hänen tahtonaan oli luoda frankkien valtakunnasta ”uusi Ateena”, josta piti tulla vielä alkuperäistäkin parempi, kristillinen kulttuurin kehto. Vallitsi karolinginen renessanssi.
Kaarlen valtakunnan olemassaolon tae, sivistyksellinen ja kulttuurillinen pohja oli jo valmiina ja se oli antiikin kulttuuri. Tuo kulttuuri oli alkanut taantua, mutta oli kuitenkin vielä muistissa. Sen säilymiselle olivat keskiajan luostarit tärkeitä, ja munkit suorittivat kulttuurin levittämistä. Kaarle itse ihaili monia antiikin tapoja ja otti esimerkkiä niistä. Hän muun muassa kutsui ystäviä, sukulaisia ja muita vieraita kylpyläänsä ja keskusteli siellä heidän kanssaan tärkeistäkin asioista. Myös rakennuskulttuurissa Kaarle seuraili Rooman tapoja ja pani alulle 800-luvun ajan vallinneen karolingisen arkkitehtuurin tyylisuunnan[15].
Kaarle käytti valistuneita, oppineita henkilöitä hyväkseen valtakuntansa kehittämisessä ja koossapitämisessä. Kaarle oli taitava puhuja ja neuvottelija, hän osasi ilmaista mielipiteensä selkeästi ja pystyi reagoimaan nopeasti vastapuolen toimiin. Vaikka hän oppikin vasta myöhemmällä iällä välttävän kirjoitustaidon, hän oli kuitenkin kielellisesti lahjakas.

Einhard ja Alcuin

Tärkeimmät Kaarlen hovin oppineista olivat frankkilainen Einhard ja anglosaksinen munkki Alcuin. He osaltaan toimivat Kaarlen oppi-isinä. Ilman heitä olisi suuri osa antiikin ajan tietämyksestä (erityisesti matemaattiset opit) jäänyt pimentoon nykypolvilta.
Mestari Einhard kuului Kaarlen luotetuimpiin neuvonantajiin, ja oli hän oli huomattavan lahjakas matematiikan ja arkkitehtuurin alalla. Hän vastasi hallituskaupunki Aachenin tuomiokirkon sekä Aachenin ja Ingelheimin palatsien suunnittelusta, sekä toimi diplomaattisissa tehtävissä. Hänen tärkein työnsä on Kaarle Suuren elämäntyöstä kertova Vita Caroli Magni ("Kaarle Suuren elämä"). Sitä pidetään koko keskiajan jakson parhaana elämäkertakirjoituksena. Suurin osa Kaarle Suurta koskevista tiedoista on juuri Einhardin kirjoittamia. Hänen käsialaansa ovat myös Annales Empirium Carlovingi ("Karolingien Keisarikunnan Vuosikirjat").
Kaarlen elämäkerran Vita Caroli Magni kirjoitti hänen kirjurinsa Einhard, joka tietoisesti jäljitteli roomalaisen Suetoniuksen tyyliä ns. karolingisen renessanssin hengessä.[16]
Munkki Alcuin puolestaan kehitti roomalaisen kirjaimiston paremmin matemaattisiin tarkoituksiin sopivaksi. Myös hän oli lahjakas arkkitehti ja diplomaatti. Alcuin toimi Kaarlen palatsikoulun johtajana Aachenissa ja kirjoitti oppikirjoja aikana, jolloin opillinen sivistys Euroopassa oli vasta aluillaan.
Rolandin laulu
Kaarle Suurella on keskeinen osa Ranskan kansalliseepoksessa Rolandin laulussa. Teos kertoo Kaarle Suuren suurvasallista, Bretagnen kreivistä Rolandista, joka kaatui Roncevaux´n taistelussa saraseenien väijytykseen[17]. Eräs Kaarlen kreiveistä, Ganelon nimeltään, petti hänet.
Juoni
Kun Kaarle joukkoineen oli palaamassa menestyksekkäältä Espanjan retkeltään, hyökkäsivät saraseenit jälkijoukon ja sitä johtaneen Rolandin kimppuun. Roland miehineen taisteli urheasti ylivoimaista vihollista vastaan, suostuen liian myöhään puhaltamaan Olifant-nimiseen norsunluiseen torveensa kutsuakseen kuninkaansa auttamaan häntä. Roland sai surmansa, mutta Kaarle kosti runoelmassa parhaan sankarinsa kuoleman raskaasti ja petollinen Ganelon sai osansa kostosta.
Kaarle Suuren merkitys

Kaarle Suuren valtakunnasta muodostuivat myöhemmin suuret kansallisvaltiot Ranska, Saksa ja Italia. Kaarle Suuren vaikutus länsimaiseen sivistykseen oli merkittävä. Ilman häntä Keski-Eurooppa olisi mitä ilmeisimmin vetänyt puoleensa voimakkaita ja sotaisia kansoja idästä. Lähin valtiollinen uhka oli Itä-Rooma. Ilman Kaarle Suurta katolisen kirkon ja paavin merkitys olisi voinut jäädä varsin vähäiseksi.
Länsimaisen oikeuskäytännön pohjana on ns. roomalainen oikeus, joka on välittynyt nykyaikaan saakka Kaarle Suuren hallinnon ansiosta. Tuon oikeuskäsityksen luomat normit yhdistävät nykyisiäkin Euroopan valtioita.
Universaalimonarkian ajatus
Keisarin arvonimi ja ajatus kaikki länsimaiden kristityt yhdistävästä universaalimonarkiasta kesti pitkään Kaarle Suuren jälkeen.  Erityisesti universaalimonarkiaa yritettiin toteuttaa sydänkeskiajalla Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa sekä 1500- ja 1600-luvuilla, jolloin Espanjaa ja Itävaltaa hallitsevat Habsburgit pyrkivät yhdistämään Euroopan.  Universaalimonarkian ajatus haudattiin lopullisesti vasta ensimmäisessä maailmansodassa.
Katso myös
Frankkien valtakunta
karolinginen renessanssi
Karlspreis, Aachenin kaupungin myöntämä eurooppalainen palkinto
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Carl Grimberg| title = Kansojen historia| publisher = WSOY| year = 1956–59}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Frankkien kuninkaat
Luokka:Keskiajan henkilöt
Luokka:Vuonna 742 syntyneet
Luokka:Vuonna 814 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Pyhimykset


Suomen keskiaikaiset kivikirkot ovat luonnonkivestä rakennettuja keskiaikaisia kirkkoja, joiden pohjakaava on useimmiten suorakaiteen muotoinen. Rakennusaineena on yleensä ollut graniitti. Suomen vanhimmat kivikirkot on rakennettu Ahvenanmaalle 1200-luvun lopussa. Vanhin niistä on 1275–1285 rakennettu Jomalan kirkko, joka on samalla koko Suomen vanhin kivirakennus.[1] Manner-Suomessa ryhdyttiin rakentamaan kivikirkkoja 1400-luvun alussa, aluksi Varsinais-Suomeen ja Uudellemaalle.
Varhaiset kivikirkot saivat vaikutteita Gotlannin kirkoista, ja kirkkojen perustyyppi lienee vakiintunut 1300-luvulla. Suorakaiteen muotoisten kirkkojen pohjoissivulla oli sakaristo ja eteläsivulla asehuone. Sisäkattona oli aluksi puinen tynnyriholvi, tiiliholvit yleistyivät vasta 1400-luvulla. Sisätilaltaan kirkot ovat joko yksi-, kaksi tai kolmilaivaisia. Päätykolmiot on muurattu tiilistä ja koristeltu myöhäisgoottilaisin komeroaihein. [2]
Kivikirkkojen ajoitus
Aikalaislähteet kertovat Suomen keskiaikaisista kivikirkoista mitättömän vähän. Ainoastaan muutamia kirjallisia tietoja on säilynyt, joista useimmat ovat kirkkojen rakenteissa itsessään. Yli 95 prosenttia kirkoista joudutaan ajoittamaan muilla keinoilla. Luonnontieteellisten keinojen lisäksi rakennuksia voidaan ajoittaa rakennusten tyyli- ja muiden piirteiden perusteella, mikä vaatii kirkkojen huolellista tarkastelua. Ilman tätä tuntemusta rakennuksista ei voi myöskään ottaa tieteellisesti perusteltuja näytteitä luonnontieteellisen ajoituksen pohjaksi.[3]
Ensimmäisen kerran kirkkoja tutki Suomen muinaismuistoyhdistys, jonka retkikunta tarkasteli Varsinais-Suomen ja Ahvenanmaan kirkkoja vuonna 1871. Retkikunnan johtaja Emil Nervander julkaisi myöhemmin esityksen, jossa hän jakoi kirkkoja ryhmiin kansainväliseen tyylitutkimukseen tukeutuen. Hänen mukaansa pyörökaariaukkoiset kirkot edustivat vanhaa romaanista tyyliä, kun taas suippokaariaukot edustivat uudempaa gotiikkaa. Nervander antoi kirkoille vuosilukuajoituksen tämän jaon perusteella. Hämmennystä tosin aiheutti se, että esimerkiksi hänen vanhimpina pitämissään Nousiaisten ja Maarian kirkoissa oli vääränmuotoisia, suippokaarisia aukkoja. Nousiaisten kirkko oli Nervanderin mukaan rakennettu piispa Henrikin ajalla 1150-luvulla.[3]
Keskiaikaisista kirkoista tuli 1800- ja 1900-luvun taitteessa kansallisia muistomerkkejä, joilla oli kansallisen identiteetin kannalta merkitystä vertailtaessa sivistyksen tasoa länsimaiden ja erityisesti Skandinavian maiden kanssa. Markus Hiekkasen mukaan nationalistisista syistä kivikirkkojen oli suotavaa olla mahdollisimman vanhoja, ellei ollut täysin kiistattomia perusteita sille, että jotkut kirkot osoittautuivat nuoremmiksi. Jo 1800-luvulla oli pyritty todistamaan suurimman osan kivikirkoista kuuluvan 1100- ja 1200-luvuille.[3]
Iikka Kronqvist tutki Suomen keskiaikaista rakentamista 1920-luvulta 1940-luvun alkuun hyvin paljon. Hän arvosteli voimakkaasti aikaisempaa tutkimusta ja toi esiin oman tulkintansa. Kronqvistin mukaan kirkoissa näkyvät rakennussaumat olisivat olleet osoituksia erittäin pitkistä rakennusajoista ja rakennustyö olisi alkanut monella paikkakunnalla jo vuoden 1300 paikkeilla. Kronqvistin teoria julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1948, eikä teoriasta esitetty juuri lainkaan arvostelua, vaan se oli 1990-luvun alkuun asti yleisesti hyväksytty malli. Vasta myöhemmät tutkimukset ovat osoittaneet, että muuraussaumat merkitsivät ainoastaan sitä, että kivikirkon rakentaminen oli jaettu teknisiin osiin, jotka kuitenkin oli tehty nopeasti toisensa jälkeen. Myös luotettavat ajoitusmenetelmät, kuten vuosirengasajoitus ovat osoittaneet monet kirkot luultua nuoremmiksi.[3]
Arkeologi ja keskiajan tutkija Markus Hiekkanen on 1990-luvun puolivälistä lähtien esittänyt kivikirkoille ajoituksia, joiden mukaan kivikirkot ovat huomattavasti nuorempia kuin aikaisemmin on arvioitu. Hiekkanen on koonnut kivikirkkojen rakennuselementeistä uudenlaisen, kattavan typologian ja perustellut arvionsa vuosirengasajoituksella. Hiekkanen on saanut osakseen arvostelua muun muassa Åsa Ringbomilta, joka on ajoittanut Ahvenanmaan kirkkoja suhteellisen uudella kalkkilaastimenetelmällä. Ålands kyrkor -hankkeessa on menetelmän avulla jotkut kirkot ajoitettu Hiekkasen esittämiä arvioita vanhemmiksi. Laastiajoitusmenetelmä on kuitenkin vielä kehitysasteella, eikä sitä toistaiseksi voida pitää varmana luonnontieteellisenä ajoitusmenetelmänä.[4]
Katso myös
Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista
Lähteet
Nurminen, Maija (toimituspäällikkö): Spectrum tietokeskus: 11. osa. WSOY, 1976. ISBN 951-0-07250-8.
Citation error, replace with{{cite book| author = Hiekkanen, Markus| title = Suomen keskiajan kivikirkot| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2007| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1117| id = ISBN 978-951-746-861-9}}
Viitteet

Aiheesta muualla
Juha Sinivaara: .
.

*