Mika Toimi Waltari (19. syyskuuta 1908 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 26. elokuuta 1979 Helsinki, Suomi) oli merkittävä suomalainen kirjailija. Tavattoman tuotteliaana tunnetun Waltarin julkaisuluettelo käsittää romaaneja, runoja, novelleja, pienoisromaaneja, satuja, näytelmiä, kuunnelmia, propagandamateriaalia, arvosteluja, elokuvakäsikirjoituksia, matkakertomuksia ja sarjakuvariimejä.[1]
Waltarin menestysteoksia ovat olleet kansainvälisille bestseller-listoille nousseet laajat historialliset romaanit, joista tunnetuin on Sinuhe egyptiläinen (1945), nykyaikaan sijoittuvat pienoisromaanit sekä Komisario Palmu -dekkarit, jotka on myös filmattu. Waltarin elokuvakäsikirjoituksista menestynein on Kulkurin valssi (1941).[2]
Elämä
Nuoruus

Waltarin synnyinkoti oli Helsingin Siltasaaressa Saariniemenkatu 6:ssa olleessa talossa. Kuvanveistäjä Jouko Toiviaisen suunnittelemassa muistolaatassa nykyisen talon seinässä lukee: ”Tällä paikalla sijainneessa talossa syntyi 19.9.1908 kirjailija akateemikko Mika Waltari”, ja siinä on myös Waltarin kasvokuva.[3]
Waltarin pappisisä Toimi Waltari kuoli pojan ollessa viisivuotias, jolloin kasvatusvastuu jäi äidille. Mikalla oli kaksi veljeä: Samuel (kutsumanimeltä Samuli) ja Erkki. Samuli oli Mikaa kaksi vuotta vanhempi ja Erkki viisi vuotta nuorempi.[2]
Mikan isä Toimi ja setä Toivo Waltari olivat molemmat teologeja ja julkaisivat lukuisia uskonnollisia kirjoja. Kirjat julkaisi useimmiten Suomen Merimieslähetys.[2]
Waltari kirjoitti 1926 ylioppilaaksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta. Hän oli koulun pilalehden Pillerin toimittaja. Koulun jälkeen Waltari aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi elämänkatsomuksellisen kriisin jälkeen pian filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon.[2] Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1929.[2] Hänen käytännöllisen filosofian pro gradu -tutkielmansa Taivaallinen ja maallinen rakkaus käsitteli uskonnon ja erotiikan välistä suhdetta.[4]

Kirjallisen uran Waltari aloitti 17-vuotiaana Merimieslähetyksen tilaamalla uskonnollisella kertomuksella Jumalaa paossa.[2] Waltari oli mukana myös Tulenkantajien piirissä ja ehti ennen läpimurtoteostaan Suuri illusioni (1928) kirjoittaa runoja ja salanimellä Kristian Korppi kauhunovellikokoelman Kuolleen silmät. Hän piti aluksi itseään nimenomaan runoilijana.[5] Runoilijaryhmänä aloittanut, varsin lyhytaikainen Tulenkantajat ei ollut ohjelmallisesti yhtenäinen ryhmä. Yhteistä siihen kuuluneille oli vain iloinen, vapautunut perusmieliala, luottamus ihmisyyteen ja nuoren tasavallan sekä suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen ja kiinnostus kirjallisuuden ja tekniikan alan uusiin ilmiöihin. Runosta proosaan siirtyneen Waltarin Suuri illusioni ilmensi näitä tunnelmia, ja teoksesta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Toisin kuin muut tulenkantajat, Waltari pystyi nopeasti sopeutumaan enemmistöön ja kirjoittamaan sekä viihdettä että taidetta.[5]
Tammikuussa 1930 Mika Waltari matkusti Rivieralle, jossa oleskeli Nizzassa, Mentonissa ja Monte Carlossa. Helmikuun alussa hän jatkoi matkaansa Pariisiin ja viipyi siellä maaliskuun loppupuolelle asti. Matka auttoi Waltarin eroon kiusallisesta tuttavuudesta Minna Craucheriin. Vuonna 1932 murhattu Craucher oli esikuvana Suuren illusionin madame Spindelille.[1]
Armeija-aika
Waltari aloitti varusmiespalveluksensa 1930 Uudenmaan rykmentissä Santahaminassa, jonne tuolloin kuljettiin meritse.[1] Jo palvelukseen astuessaan Waltari oli kuuluisuus.[1] Hänet määrättiin aliupseerikoulutukseen Parolaan.[1] Reserviupseerikoulussa hän tunsi tiettyä ”aateluuden tuntoa” vastuun lisääntymisen myötä.[7] Upseerikoulutuksessa hän joutui auto-onnettomuuteen. RUK:n kuljetusauton tieltä suistumisessa hän loukkasi päänsä, ja hänet vapautettiin kesken palveluksen. Toinen syy vapautukseen oli hänen sairastamansa kuiva keuhkopussitulehdus.[8]
Waltari kirjoitti asevelvollisuusajastaan armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään (1931) vielä Tilkassa toipuessaan.[7] Toisaalta isänsä ystävälle Jalo Sihtolalle lähettämässään kirjeessä Waltari tekee selväksi, ettei viihdy armeijassa.[9] Waltari-tutkija Panu Rajala on arvellut, että Waltarin yksi vaikutin armeijamyönteisen teoksen tekemiseen oli, että hänen morsiamensa Marjatta Luukkosen isä oli lääkintäkenraalimajuri Emil Luukkonen ja Waltari halusi miellyttää tulevaa appeaan.[10]
Toimittaja ja ammattikirjailija
Waltari meni 1931 naimisiin Marjatta Luukkosen kanssa.[2] Perheeseen syntyi 1932 tytär Satu.[2] Perheensä elättämiseksi Waltari omaksui ammattikirjoittajan työmoraalin.[2] Hänellä oli vakinainen työ Suomen Kuvalehden toimittajana vuoteen 1938 saakka, jolloin hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. 1930-luvulla hän kirjoitti romaaneja, novelleja, satuja, runoja ja 26 näytelmää. Vuosikymmen olikin hänen uutterimpia kirjoittajarupeamiaan, minkä osaltaan mahdollisti opintojen loppuun vieminen jo aiemmin.[1]
Sotien aikana Waltari työskenteli Valtion tiedoituslaitoksessa. Hän osallistui sotapropagandan tekoon muun muassa kirjoittamalla tietokirjat Neuvostovakoilun varjossa (1942, näköispainos 1994), Totuus Virosta, Latviasta ja Liettuasta (1941, salanimellä Nauticus) sekä romaanit Antero ei enää palaa (1940) ja Rakkaus vainoaikaan (1943). Hän kirjoitti paljon lehtiartikkeleita, isänmaallisia reportaaseja rintamalta ja sanomalehtien pääkirjoituksia.[11]
Waltari osallistui lokakuussa 1942 suomalaisten kirjailijoiden vierailuun Weimarin kirjailijakokoukseen, joka pidettiin ministeri Joseph Goebbelsin suojeluksessa.[12]
Syksyllä 1946 hän aloitti Istanbuliin suuntautuneen matkan, jonka aikana hän poikkesi vajaaksi viikoksi Sveitsiin ja tapasi siellä myös Jean-Louis Perret’n, jonka Sinuhe-ranskannoksen ensimmäinen osa ilmestyi 1947–1948 ja nosti Sinuhen maailmanmaineeseen.[2][13]
Kansainvälinen läpimurto
Sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti useita historiallisia romaaneja, kuten Mikael Karvajalka (1948), Mikael Hakim (1949) sekä kristinuskon varhaisvaiheista kertovat Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964).[2]
Vuoden 1964 jälkeen Waltarin innoitus kuihtui. Hän yritteli vielä yhtä historiallista romaania aiheena Maltan ritarikunta, mutta se jäi valmistumatta.[2] Hän pystyi suunnittelemaan päässään kirjan henkilöt ja juonen, mutta kun tuli aika alkaa kirjoittaa tarinaa paperille, hän ei saanut syntymään lainkaan tekstiä. Tämä oli kirjoittamista rakastaneelle Waltarille raskasta.[14]
Kirjailijauran jälkeen
Loppuvuosinaan Waltari nautti arvostusta, jota aktiivivuosina ei aina herunut, sillä häntä pidettiin usein vain viihdekirjailijana. Varsinaisen kirjailijanuran päätyttyä Waltari esiintyi vielä paljon julkisuudessa. Hän oli Suomen Akatemian jäsen, mikä velvoitti hänet auttamaan ja opastamaan nuoria kirjailijoita. Waltari oli aktiivisesti mukana neuvottelemassa kirjojensa käännöksistä sekä suunnittelutyössä, kun hänen vanhoista töistään julkaistiin uusia painoksia ja lyhyempiä tekstejä koottiin kokoelmateoksiksi. Hän muun muassa kirjoitti esipuheita kirjojensa uusintapainoksiin.[15][14]
Maaliskuussa 1972 Mika Waltari ja Väinö Linna osallistuivat näkyvästi WSOY:n yhtiökokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallintoneuvosto päätti tammikuussa erottaa pääjohtaja Hannu Tarmion äänin 5–3, minkä seurauksena kustannusliikkeen kirjailijat kärkiniminään juuri Waltari ja Linna asettuivat puolustamaan Tarmiota. Lopulta yhtiökokous kumosi erottamispäätöksen.[16][17]
Vanhalla iällä Waltarin voimia verotti keuhkosyöpä. Häneltä leikattiin toinen keuhko vuonna 1968, ja sen jälkeen hän oli hauras. Hän ei kuitenkaan lopettanut tupakointia.[18] Kesällä 1979 syöpä uusiutui, ja elokuun 26. päivä Waltari kuoli.[14][19] Hän kieltäytyi kivunlievitykseen tarjotusta morfiinista sanoen: ”Kuolema on niin ainutkertainen, että haluan kokea sen selvällä järjelläni”.[20] Waltari on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.[21]
Perhe ja suku

Waltarin tytär Satu Waltari, myöhemmin Satu Elstelä, oli myös kirjailija. Satu Waltarin aviomies oli teatteriohjaaja Esko Elstelä, ja heidän poikansa, Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä on julkaissut yhden romaanin ja yhden novellikokoelman.
Waltari asui suurimman osan elämästään Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Tunturikatu 13. Nuoren avioparin vuonna 1932 ostamassa asunnossa on noin 135 neliötä, viisi huonetta, halli, kylpyhuone, WC ja keittiö. Waltari selitti myöhemmin tuotteliaisuuttaan sillä, että hänen täytyi saada poikkeuksellisen suuri asunto maksetuksi ja lisäksi elättää perheensä.[14][22]
Tuotanto
Mika Waltari oli erittäin tuottelias kirjailija, jonka tuotantoon kuuluu yli 25 romaania, viitisentoista pienoisromaania, 34 näytelmää ja lisäksi kuunnelmia, pieniä dialogeja, elokuvakäsikirjoituksia, runoja, matkakertomuksia, novelleja ja lukuisia muita tekstejä.[2] Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli Jumalaa paossa vuonna 1925, ja viimeiset tekstit hän saneli Ihmisen ääni -sarjassa ilmestyneeseen teokseen vuonna 1978. Hänen teoksistaan on otettu jatkuvasti lisäpainoksia ja niitä on julkaistu myös erilaisina kokoelmina; esimerkiksi hänen näytelmänsä julkaistiin yhtenä kokoelmana vasta 1999.[23]
Romaanit
Waltarin läpimurtoteos oli Suuri illusioni, josta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Nuori lukijakunta otti omakseen Pariisissa Hotel de Sueden huoneessa parissa kuukaudessa syntyneen teoksen. Se on yhä käännetyin suomalainen esikoisromaani.[24] Seuraava romaani Appelsiininsiemen (1931) on kertomus aikansa nuorison elämästä.[25]
Vuosina 1933–1935 Waltari kirjoitti kolme romaania – Mies ja haave (1933), Sielu ja liekki (1934) ja Palava nuoruus (1935) – jotka ilmestyivät myöhemmin hieman lyhennettyinä yhteisteoksena nimellä Isästä poikaan (1942). Kuva kolmen sukupolven Helsingistä piirtyy pitkälti Waltarin oman suvun vaiheiden kautta.[2] Surun ja ilon kaupunki (1936) on yhdenpäivänromaani, joka esittää katkelmia 1930-luvun Helsingin asukkaiden elämästä. Markku Envall on arvioinut sen herätteiden tulleen niin F. E. Sillanpään Ihmiset suviyössä -maalaiskuvauksesta kuin Euroopassa tuohon aikaan tunnustetusta unanimismin aatteestakin.[26] Sen vaikutuksesta Waltari tarkastelee kaupunkia eräänlaisena henkisenä yhteisönä, jossa ihmiskohtalot koskettavat toisiaan.[26] Helsinki-romaanien sarjallaan Waltari nosti suomalaisessa kirjallisuudessa esille kaupungin ja nousevan keskiluokan kuvausta.[27]
Sotavuosina Waltari kirjoitti kaksi tendenssiromaania: talvisotaa kuvaavan Antero ei enää palaa (1940) ja välirauhan aikaan sijoittuvan Rakkaus vainoaikaan (1943). Lisäksi hän kirjoitti Ruotsin historiasta kertovan romaanin Kaarina Maununtytär ja 1800-luvun Suomeen sijoittuvan Tanssi yli hautojen.[2]
Myös salapoliisiromaanit Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939) ja Komisario Palmun erehdys (1940) ilmestyivät sotavuosina, ja niitä seurasi yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin Tähdet kertovat, komisario Palmu! (1962).[23]
Waltari oli pitkään ollut kiinnostunut egyptologiasta, ja sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Englanninkielinen käännös pääsi Yhdysvalloissa bestseller-listalle. Sinuhe on ilmestynyt 41 kielellä.[11]
Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti historialliset romaanit Mikael Karvajalka (1948) ja Mikael Hakim (1949). ”Hakimia” Markku Envall pitää länsimaisessa kirjallisuudessa ainutlaatuisena käyntikorttina islamilaiseen maailmaan. Sen tapa kuvata muslimimaailmaa sisältä päin on hänestä ollut radikaali jo ilmestymisaikanaan Suomen kaltaisessa läpeensä luterilaisessa maassa.[28] Myös Johannes Angelos (1952) kertoo kristityn ja islaminuskoisen maailman kohtaamisesta. Teos sijoittuu Konstantinopolin piirityksen aikoihin 1400-luvulle. Johannes Angeloksessa Waltari käytti myös osia vuotta aikaisemmin tekemästään käsikirjoituksesta, joka käsitteli Johanneksen nuoruusvuosia. Käsikirjoitus julkaistiin vasta Waltarin kuoleman jälkeen 1981 nimellä Nuori Johannes.[2]
Manilianus-romaanit Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964) kertovat kristinuskon varhaisvaiheista. Historiallisten romaanien sarjaan kuuluu lisäksi Turms, kuolematon (1955). Tekijä suuntasi historialliset teoksensa yleismaailmalliselle lukijakunnalle; ainoastaan Mikael Karvajalka tapahtuu osittain Suomessa.[2]
Waltarin historiallisille romaaneille tyypillistä on suuri sivumäärä, yleensä noin 800–1000 sivua. Niissä esiintyy kuvitteellisten päähenkilöiden lisäksi usein runsaasti todellisia historian merkkihenkilöitä. Waltari tutustui etukäteen perusteellisesti aikakauteen, johon aikoi romaaninsa sijoittaa, joten niiden ympäristö on yksityiskohtia myöten todenmukainen.[2]
Neljä päivänlaskua (1949) on eräänlainen romaani romaanista. Se sijoittuu aikaan, jolloin Waltari kirjoitti ”kiusallista ja häiritsevää” Sinuhea. Kirjailijan omien sanojen mukaan teos on ”valepukuun verhottu, sentimentaalinen rakkauskertomus”.[29]
Vuonna 1958 ilmestynyttä suppeaa aikalaisromaania Feliks onnellinen Markku Envall pitää parhaana suomalaisena uskonnollisena romaanina. Ilmestymisaikanaan ristiriitaisen vastaanoton saanut kirja pohtii kysymystä, kuinka voi olla kristitty nykyaikana. Envallin arvion mukaan romaani on parhaiten ymmärrettävissä tekijänsä teologisen tiedekunnan aikaisen kurssitoverin Erkki Niinivaaran omintakeista ajattelua vasten.[28]
Pienoisromaanit
Kirjallisesti merkittävimpinä pidetään usein Waltarin niin sanottuja pienoisromaaneja, joille on ominaista voimakas aistillisuus ja erotiikka. Pienoisromaaneja ilmestyi Waltarilta pääasiassa 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa. Pienoisromaanit Ei koskaan huomispäivää (1942) ja Jokin ihmisessä (1944) Waltari julkaisi ensin omakustanteina. WSOY kieltäytyi julkaisemasta Waltarin moraalisesti epäilyttäviksi katsomiaan, rikosta ja kiellettyä rakkautta käsitteleviä teoksia.[30][31] Näissä teoksissa kirjailija saattoi ilmaista itseään ilman menestyskirjailijan paineita, ja näin ihmismielen yöpuolen kartoittaminen sekä elämänfilosofinen ja eksistentiaalinen pohdiskelu kävivät mahdollisiksi.[26] Vuonna 1953 WSOY saattoi julkaista kuuden pienoisromaanin kokoelman Kuun maisema[31]. Kaikkiaan Mika Waltari kelpuutti 13 teostaan yhteisniteeseen Pienoisromaanit.[26]
Tunnetuimpia pienoisromaaneja on Vieras mies tuli taloon, jolla Waltari voitti WSOY:n pienoisromaanikilpailun 1937.[26] Markku Envall pitää kirjaa osoittelevuudessaankin eräänlaisena suomalaisvastineena D. H. Lawrencen Lady Chatterleyn rakastajalle.[26] Teos oli Waltarin ensimmäinen käännösmenestys[30].
Fine van Brooklynissa (1941) kokematon tiedemies matkustaa Bretagneen ja joutuu siellä laskelmoivan naisen valtaan. Jokin ihmisessä sijoittuu päällisin puolin alamaailmaan ja lienee luettavissa kirjailijaa kiinnostaneen kalvinismin valossa. Ei koskaan huomispäivää on kolmiodraama rikoksesta ja sen tunnustamisesta. Samalla se on kuvaus levottomasta ajasta kahden maailmansodan välissä.[32]
Näytelmät
Waltari kirjoitti uransa aikana myös kolmisenkymmentä näytelmää. Jotkut niistä toimivat suurten romaanien esitöinä, kuten Sinuhe Egyptiläisen kanssa samaan ajanjaksoon sijoittuva Akhnaton, auringosta syntynyt (1936) ja 1500-lukua kuvaava Paracelsus Baselissa (1943). Osa näytelmistä oli poliittisia, kuten Yö yli Euroopan (1934), joka kertoo aikansa poliittisista aatteista ja niiden välisistä jännitteistä. Keveämmistä näytelmistä monet ovat tulleet tunnetuksi myös elokuvina, kuten Kuriton sukupolvi (1936), Gabriel, tule takaisin (1945), Noita palaa elämään (1946) ja Huhtikuu tulee (1949). Näytelmistä on myöhemmin julkaistu kokoelma Mika Waltarin näytelmät (1999).[23]
Elokuvakäsikirjoitukset
Waltari oli ahkera elokuvakäsikirjoittaja. Ehdottomasti tunnetuin hänen käsikirjoittamistaan elokuvista on T. J. Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941). Muita ovat esimerkiksi Helmikuun manifesti (1939) ja Oi, kallis Suomenmaa (1940). Suunnitellessaan elokuvaa Maailman kaunein tyttö (1953) Armi Kuuselan kunniaksi ohjaaja-tuottaja Veikko Itkonen antoi lehdille haastattelun, jossa hän sanoi, että elokuvan käsikirjoituksen tulee tekemään Mika Waltari. Waltari itse sai tietää tästä suunnitelmasta ensimmäistä kertaa lukiessaan Itkosen haastattelua lehdestä. Kilttinä miehenä hän kuitenkin suostui käsikirjoittajaksi.[33]
Waltarin teosten pohjalta on tehty 33 elokuvaa. Suomalaisille tunnetuimpia lienevät Matti Kassilan ohjaamat Komisario Palmu -elokuvat ja näytelmien pohjalta tehdyt komediat, kuten Gabriel, tule takaisin. Pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää pohjalta on tehty elokuva Verta käsissämme. Vieras mies tuli taloon on filmattu kahdesti, ja sen nimestä on tullut lentävä lause.[26]
Näytelmänsä Omena putoaa... pohjalta tekemästään elokuvan Omena putoaa käsikirjoituksesta Waltari sai Jussi-palkinnon.[34] Jo heti ensi-illan jälkeen käsikirjoitusta kiitettiin Waltarin parhaaksi, samoin sen dialogia.[35]
Kansainväliselle yleisölle tunnetuin Waltarin romaanin pohjalta tehty elokuva on kuitenkin Michael Curtizin ohjaama Sinuhe, egyptiläinen (1954), jonka käsikirjoituksen tosin tekivät Philip Dunne ja Casey Robinson.[36]
Runot
Waltari kirjoitti nuoruudessaan paljon runoja, ja hän pitikin itseään aluksi ennen kaikkea runoilijana.[37] Hänen ensimmäiset runonsa ilmestyivät Nuoren Voiman Liiton antologiassa Nuoret runoilijat vuonna 1926 nimellä Kristian Korppi, ja nopeassa tahdissa sen jälkeen ilmestyivät Sinun ristisi juureen (1927) ja Muukalaislegioona (1929) ja Valtatiet (1928) yhdessä Olavi Laurin (Olavi Paavolainen) kanssa. Myöhemmin Waltarin runoja ilmestyi kokoelmissa Runoja 1925–1945 ja Pöytälaatikko.[23]
Muu tuotanto
Waltari kirjoitti matkakertomuksia. Yksinäisen miehen juna, vuonna 1929 ilmestynyt saman vuoden kesään sijoittuva matkakertomus, kuvaa vastavalmistuneen kandidaatin matkaa Konstantinopoliin. Matkakirjassa Lähdin Istanbuliin (1948), joka kuvaa sodanjälkeistä Eurooppaa, Waltari kirjoittaa matkasta, jonka hän teki Sinuhen ilmestyttyä löytääkseen aineistoa seuraavia historiallisia romaanejaan varten. Waltarin lehdissä ilmestyneitä matkakertomuksia on julkaistu Rudy de Casseresin ja Raimo Salomaan toimittamassa kokoelmassa vuonna 1989.[38]
Asevelvollisuusajastaan Waltari kirjoitti armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään 1931. Teosta on sanottu oikeiston ”tilaamaksi” vastineeksi Pentti Haanpään armeijakriittiselle Kentälle ja kasarmille. Markku Envall on luonnehtinut sitä 1984 Kirjailijoiden kentät ja kasarmit -teoksessa edelleen myönteisimmäksi varusmieselämän kuvaukseksi Suomen kirjallisuudessa.[39]
Waltarin välityönään pitämä aloitteleville kirjailijoille tarkoitettu opas Aiotko kirjailijaksi? ilmestyi 1935. Muun muassa Kalle Päätalo on maininnut oppaan merkityksen oman kirjailijauransa alkuvaiheessa.[40]
Waltari ryhtyi vuonna 1934 kirjoittamaan runomuotoiset tekstit Asmo Alhon piirtämään sarjakuvaan Kieku ja Kaiku, joka ilmestyi Kotiliedessä vuoteen 1975. Näitä riimittelyjä on arvioitu Waltarin kotimaassa luetuimmiksi teksteiksi[41].
Waltarin alun perin eri lehtiin kirjoittamia novelleja on myöhemmin julkaistu kokoelmissa Novelleja ja Viisi ässää ja muita kertomuksia. Hän kirjoitti myös satuja, joita on julkaistu muun muassa kokoelmissa Dshinnistanin prinssi ja Kiinalainen kissa.[23]
Vuonna 1978 ilmestyi Ihmisen ääni -sarjassa Ritva Haavikon toimittama Waltarin tekstien retrospektiivinen valikoima. Kirjaan Ihmisen ääni. Nöyryys − intohimo koottiin Waltarin kirjoituksia eri vuosikymmeniltä tuotannon alusta lähtien ja näin pyrittiin luomaan yhtenäinen kuva Waltarin maailmankatsomuksesta.[42] Kirja sisältää muun muassa lyhennelmän hänen pro gradu -tutkielmastaan vuodelta 1928.[43] Osan kirjoituksista Waltari laati erityisesti tätä kirjaa varten sen ilmestymisvuonna 1978, ja ne jäivät hänen viimeisiksi kirjallisiksi töikseen.[44]
Vasta Waltarin kuoltua ilmestyivät teokset Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978 (1979) ja Kirjailijan muistelmia (1980) Haavikon toimittamina. Haavikko haastatteli 1970-luvulla Waltaria hänen elämästään ja työstään. Haastattelut olivat pitkiä, ja niiden pohjalta Haavikko toimitti artikkelimuotoisen 370-sivuisen Waltarin elämäkerran Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen, joka valmistui 1982.[44][45] Waltarin tytär Satu Elstelä on todennut, ettei muistelmien antama kuva aina vastaa todellisuutta. Ongelmaa on käsitellyt Markéta Hejkalová kirjoittamassaan elämäkerrassa Mika Waltari. The Finn sekä Waltari-tutkija Juha Järvelä.[46][47]
Kirjailijakuva
Waltari oli ammattikirjoittaja ja otti huomioon toiveet, joita tekstien tilaajat hänelle esittivät. Esimerkiksi Gabriel, tule takaisin -komedia sai alkunsa Helge Raninin pyynnöstä. Hän toivoi kiertueella esitettäväksi nelinäytöksistä hauskaa näytelmää, jossa on yksi lavastus, kolme naisroolia ja suuri miesrooli.[48]
Waltari oli kirjoittajana monipuolinen, hän hallitsi niin kevyet komediat kuin vakavat ja pohdiskelevat teokset. Hänet muistetaan myös ahkeruudestaan: vain harva suomalainen kirjailija on pystynyt samanlaiseen kirjoitusnopeuteen ja julkaisutiheyteen. Kriitikoitaan hämätäkseen – ja ehkä nolatakseenkin – Waltari osallistui kirjoituskilpailuihin usein salanimillä.[2]
Viihteellisimpiä kirjojaan ja novellejaan Waltari julkaisi myös salanimillä, ehkä siksi ettei itsekään arvostanut niitä kovin paljon tai sitten vain kätkeäkseen tuotteliaisuuttaan.[2][49]
Henkilökuva

Mika Waltaria kuvaillaan usein rauhalliseksi, ystävälliseksi ja lämpimäksi ihmiseksi. Waltarin elämään kuului kuitenkin myös dipsomania-tyyppinen alkoholismi sekä vaikeita unettomuus- ja masennuskausia, jotka pakottivat hänet monesti sairaalahoitoon.[2] Tapahtumat seurasivat toisiaan yleensä tietyssä järjestyksessä: työn loppuun saattaminen, masennus, juomaputki, suhde tai ihastuminen, oivallus uudesta aiheesta ja työhön palaaminen.[24]
Selvinä kausina juopotteluretket nolottivat Waltaria, ja hänen suhteensa alkoholiin oli ongelmallinen. Hän kuitenkin puhui asiasta melko avoimesti vanhemmalla iällä. Waltari kertoi julkisesti myös mielisairaalakokemuksistaan lehtihaastattelussa 1970-luvulla. Tekoa pidettiin melko rohkeana, sillä tuolloin mielisairauksia pidettiin usein häpeällisenä ja salailtavana asiana.[50]
Suhde uskontoon
Mika Waltari oli saanut ankaran kristillisen kasvatuksen ja kamppaili koko ikänsä kristinuskon kanssa. Vaikka hän keskeytti teologian opintonsa, hän osallistui säännöllisesti kurssinsa vuosijuhliin. Turms, kuolematon -romaanissa Waltari saattoi luonnostella omaa käsitystään uskonnosta, koska etruskien uskonnosta ei tiedetä paljoa. Reijo Vahtokarin mukaan Turmsissa on nykyajan käsittein suorastaan new age -piirteitä. Sen jälkeen kirjailija kuitenkin palasi kotoiseen Helsinkiin ja kristinuskoon kirjassa Feliks onnellinen.[24]
Usko tarjosi Waltarille perusteen myönteisen elämänkatsomuksen omaksumiselle ihmisten aiheuttamista pettymyksistä huolimatta. Tästä huolimatta kirjailija esiintyi toistuvasti alituisena skeptikkona. Waltari tunnusti, ettei ihminen voi elää ilman uskoa, mutta ajatteleva ihminen ei voi myöskään elää ilman epäilyä. Siitä huolimatta Waltarin myöhäistuotanto osoittaa kirjailijan löytäneen kristinuskosta sellaista toivoa ihmiskunnan tulevaisuudelle, joka tuntui tyystin hävinneen hänen pääteoksestaan Sinuhe egyptiläisestä (1945).[51]
Poliittiset näkemykset
Mika Waltaria pidetään usein oikeistolaisena, kuitenkin liberaalina ja suvaitsevana.[52] Katri Vala kutsui Waltaria ”kokoomuslaiseksi moralistiksi ja äitienpäiväpuhujaksi”.[53] Waltari kuvaili vuonna 1972 olevansa ”harhaileva äänestäjä”, jonka äänestysvalinta perustuu enemmän henkilöön kuin puolueeseen. Hän kertoi myös äänestävänsä aina naista, koska naiset ovat hänen mielestään paljon miehiä järkevämpiä.[54]
Waltari suomensi kansallissosialistien kulttiteoksen, Hanns Heinz Ewersin kirjoittaman Horst Wesselin elämäkerran Horst Wessel: Eräs saksalainen kohtalo (WSOY, 1933).[1] Muistelmissaan Waltari kertoo, ettei tuohon aikaan tuntenut kansallissosialistista aatetta kovin hyvin.[9] Vuonna 1939, ennen toisen maailmansodan alkua, hän kirjoitti matkastaan Euroopassa artikkelin, jossa kuvaili natsi-Saksaa melko myönteiseen sävyyn.[55]
Kiinnostus kuvataiteeseen
Mika Waltarin tekstit ovat hyvin visuaalisia, ja kuvataide vaikutti hänen kirjoittamiseensa. Waltari on kertonut ympäröineensä itsensä kuvataiteella. Taulut olivat hänelle ystäviä ja seuralaisia. Hän oli myös ahkera taidenäyttelyissä ja museoissa kävijä. Waltarin itsensä mukaan:[56]
Ateneumin taidemuseossa syksyllä 2008 esitettyyn näyttelyyn koottiin Mika Waltarille tärkeiden Eemu Myntin, Yrjö Saarisen, Otto Mäkilän, Mauno Markkulan ja Aimo Kanervan teoksia. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin muun muassa kirja, johon on koottu kaikki Waltarin kirjoitukset näyttelyn viidestä taiteilijasta. Kirjan muut artikkelit kertovat Waltarin suhteesta kuvataiteeseen.[56]
Huomionosoituksia

Waltari palkittiin vuonna 1952 Pro Finlandia -mitalilla. Waltarin kunniaksi Suomen Kirjailijaliitto myöntää vuosittain Waltari-palkinnon ansioituneille nuorille kirjailijoille[57].
Helsingin Etu-Töölössä on lähellä Waltarin kotia Mika Waltarin muistomerkki. Veikko Hirvimäen veistos Kuningasajatus on saanut ideansa Turms kuolemattomaan sisältyvästä lauseesta ”Ihmisessä itsessään ovat pisimmät matkat.”[58] Aikoinaan käytiin kiivasta keskustelua, millainen sen tulisi olla. Monet olisivat halunneet näköispatsaan. Waltari itse totesi, että kun hänestä aika jättää, hänen muistokseen voitaisiin rakentaa Helsingin keskustaan julkinen pisoaari[59].
Kirjailijan muistoa vaalii vuonna 2000 perustettu Mika Waltari -seura, joka muun muassa julkaisee Illusioni-nimistä vuosikirjaa.[60]
Helsingin Töölön kirjaston neljännen kerroksen monitoimitila avattiin Mika Waltari -saliksi nimettynä kirjailijan syntymän 99-vuotispäivänä 19. syyskuuta 2007.[61]
Waltarille omistettuja nimikkotaivaankappaleita ovat asteroidi n:o 4266 (Mika Waltari) ja asteroidi n:o 4512 (Sinuhe).[62]
Vuosi 2008 oli Waltarin syntymän satavuotisjuhlavuosi, ja Waltaria muistettiin monissa tilaisuuksissa, lehtiartikkeleissa sekä radio- ja televisio-ohjelmissa. Rahapaja julkaisi Waltarin kunniaksi nimellisarvoltaan 10 euron hopeisen juhlarahan. Sinuhe egyptiläinen äänestettiin tuolloin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi.[63] Syksyllä WSOY julkaisi Panu Rajalan kirjoittaman 850-sivuisen Waltarin elämäkerran Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset sekä Marketa Hejkalován kirjoittaman englanninkielisen teoksen Mika Waltari the Finn, joka on käännös tšekin kielestä.[64] Aku Ankka -lehdessä julkaistiin sarjakuvataiteilija Kari Korhosen laatima, Waltarille omistettu 11-sivuinen juhlasarjakuva, jossa esiintyvät myös itse Waltari sekä ”vanhentuneet” Kieku ja Kaiku.[65]
Teosvalikoima

Citation error, replace with{{cite book| title = Jumalaa paossa| publisher = Suomen merimieskirkko| year = 1925| isbn = 978-951-98549-4-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri illusioni| publisher = WSOY| year = 1928| isbn = 978-951-0-03814-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Yksinäisen miehen juna| publisher = WSOY| year = 1929| isbn = 978-951-0-34016-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Appelsiininsiemen| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 978-951-0-34013-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Siellä missä miehiä tehdään| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 951-0-21470-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Isästä poikaan| publisher = WSOY| year = 1942| version = Yhteislaitos Helsinki-trilogiasta 1933–35| isbn = 978-951-0-34014-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Aiotko kirjailijaksi?| publisher = WSOY| year = 1935| isbn = 951-0-19264-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Surun ja ilon kaupunki| publisher = WSOY| year = 1936| isbn = 978-951-0-34015-81}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmeellinen Joosef| publisher = WSOY| year = 1938| isbn = 951-0-18835-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kuka murhasi rouva Skrofin?| publisher = Otava| year = 1939| isbn = 978-951-1-23273-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Komisario Palmun erehdys| publisher = WSOY| year = 1940| isbn = 951-0-32099-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nainen tuli pimeästä ja muita novelleja| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-15019-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Fine van Brooklyn| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 978-951-0-34017-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kaarina Maununtytär| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 951-0-18930-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Rakkaus vainoaikaan| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-19679-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tanssi yli hautojen| publisher = WSOY| year = 1944| isbn = 978-951-0-35682-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Sinuhe egyptiläinen| publisher = WSOY| year = 1945| isbn = 951-0-20749-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Neljä päivänlaskua| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-28426-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lähdin Istanbuliin| publisher = WSOY| year = 1948| isbn = 978-951-0-34018-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Karvajalka| publisher = WSOY| year = 2004| version = 1948| isbn = 951-0-20748-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Hakim| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-20747-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nuori Johannes| publisher = WSOY| year = 1981| isbn = 951-0-20746-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Johannes Angelos| publisher = WSOY| year = 1952| isbn = 951-0-20745-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Turms, kuolematon| publisher = WSOY| year = 1955| isbn = 951-0-22633-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Vallaton Waltari| publisher = WSOY| year = 1957| isbn = 978-951-0-34055-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Feliks onnellinen| publisher = WSOY| year = 1958| isbn = 978-951-0-35683-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Valtakunnan salaisuus| publisher = WSOY| year = 1959| isbn = 951-0-20751-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tähdet kertovat, komisario Palmu!| publisher = WSOY| year = 1962| isbn = 951-0-32100-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmiskunnan viholliset| publisher = WSOY| year = 1964| isbn = 951-0-20744-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Pienoisromaanit| publisher = WSOY| year = 1966| isbn = 951-0-03805-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lukittu laatikko ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1978| isbn = 951-0-28427-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978| publisher = WSOY| year = 1979| isbn = 951-0-28425-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = 10 Waltaria| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-12890-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Joulutarinoita| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-20722-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Matkakertomuksia – Mika Waltarin matkassa 1927–1968| publisher = WSOY| year = 1988| isbn = 951-0-28005-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Viisi ässää ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23843-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mika Waltarin näytelmät| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23508-3}}
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Envall, Markku| title = Suuri illusionisti: Mika Waltarin romaanit| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| id = ISBN 951-0-19650-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva| title = Mika Waltari, valloittaja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-32484-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva (toim.)| title = Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1982| id = ISBN 951-0-11565-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hejkalová, Markéta| title = Mika Waltari: The Finn| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-34335-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järvelä, Juha| title = Waltari ja sukupuolten maailmat| location = Helsinki| publisher = Avain| year = 2013| id = ISBN 978-951-692-972-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lindstedt, Risto & Vahtokari, Reijo| title = Mika Waltari: Muukalainen maailmassa| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-32457-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nummelin, Juri| title = Unohdettu Waltari| location = Helsinki| publisher = BTJ| year = 2008| id = ISBN 978-951-692-712-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Noita palaa näyttämölle: Mika Waltari parrasvaloissa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-23014-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-31137-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Kirjailijan muistelmia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1980 (4. painos 1998)| version = Toimittanut Ritva Haavikko| id = ISBN 951-0-10083-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Mika Waltarin mietteitä| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1982| version = Toimittanut Kalevi Haiko| id = ISBN 951-0-11433-2}}
Aiheesta muualla

. Ylen Elävä arkisto.
.
.
Helena Pilke:  Kirja-arvio teoksesta: Järvelä, Juha: Waltari ja sukupuolten maailmat. Helsinki 2013. (Agricolan arvostelujulkaisu 22.4.2013)

 Jukka Kemppinen 2007
Lasse Lehtinen:  SK 20/2016

*
Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1908 syntyneet
Luokka:Vuonna 1979 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


The Rasmus (kolmen ensimmäisen levynsä aikana ”Rasmus”) on suomalainen rock-yhtye. Se on kansainvälisesti menestyneimpiä suomalaisia yhtyeitä. Yhtye on saanut lukuisia palkintoja, saavuttanut lukuisia kulta- ja platinalevyjä useissa maissa, sekä sen levyjä on myyty maailmanlaajuisesti yli viisi miljoonaa kappaletta. Euroopan lisäksi The Rasmus on päässyt musiikkilistoille muun muassa Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Meksikossa ja Japanissa.
Yhtyeen keulahahmo on laulaja ja perustajajäsen Lauri Ylönen. Hän oli vuosina 2005–2006 Suomen eniten ansaitseva kulttuurihenkilö. Yhtyeen tyyli on muuttunut vuosien saatossa jonkin verran. 1990-luvulla julkaistuissa kolmessa albumissa on rockin lisäksi vaikutteita funkista, hip hopista ja popista, jokainen albumi huomattavasti eri tyylillä, kun taas 2000-luvun albumit ovat lähempänä puhtaampaa rockia, raskaampia ja tummasävyisempiä. The Rasmuksen seitsemäs albumi, 24. syyskuuta 2008 julkaistu Black Roses, oli aiempia tuotoksia elektronisempi. 25. marraskuuta 2009 julkaistiin kokoelmalevy Best of 2001–2009. Levyllä on muun muassa Lauri Ylösen ja Anette Olzonin duetto ”October & April”.
The Rasmus alkoi nauhoittaa uutta levyä heinäkuun 2011 alussa, kun ulkomailla asuvat basisti Eero Heinonen ja kitaristi Pauli Rantasalmi palasivat Suomeen. Albumi äänitettiin Tukholmassa ja se ilmestyi keväällä 2012.[1] Uuden albumin ensimmäinen single oli ”I'm a Mess”. Kappaleen maailman ensiesitys oli Uuden Musiikin Kilpailun finaalissa 25. helmikuuta 2012.[2] The Rasmus julkaisi pitkän hiljaiselon jälkeen uuden ”Paradise”-nimisen singlen 31. maaliskuuta 2017.[3]
Historia
The Rasmus perustettiin 1994 yhtyeen jäsenten ollessa yläasteikäisiä. Alkuaikoina ilman ”The”-etuliitettä esiintynyt Rasmus soitti Red Hot Chili Peppers -vaikutteista funk-rockia. Yhtyeen loivat nykyään laulaja-solistina toimiva Lauri Ylönen ja basisti Eero Heinonen. Silloin Lauri soitti vielä rumpuja, kunnes hänen sisarensa Hanna "pakotti" hänet kokeilemaan laulamista. Yhtyeen nimi oli aluksi Anttila, mutta se sekoitettiin usein samannimiseen tavarataloon. Toinen ehdotus oli myös Sputnik, mutta lopulta yhtye päätyi nimeen Rasmus. Yhtyeen ensimmäinen single ”1st” julkaistiin vuonna 1995.
Peep (1996)

Rasmus teki levytyssopimuksen Warner Music Finlandin kanssa vuonna 1996, jolloin ensimmäinen albumi Peep julkaistiin Suomessa, Venäjällä, Virossa ja Japanissa. Levyn myynti ylitti Suomessa kultarajan myyden yli 21000 kappaletta. Rasmusta kuitenkin arvosteltiin runsaasti jäsentensä nuoruuden takia, sillä heillä oli vielä koulu kesken. Lauri jätti opiskelunsa Sibeliuslukiossa, jotta voisi keskittyä musiikin tekemiseen. Singlet ”1st”, ”2nd” ja ”3rd” on nimetty yksinkertaisesti järjestysnumeroin ja ne sisältävät Peepin kappaleita. ”Funky Jam” -kappaleesta tehtiin itse ohjattu video. Peepin musiikkityyliä voitaneen kutsua funk-vaikutteiseksi poprockiksi.
Playboys (1997)
Yhtyeen toinen albumi Playboys myi sekin vuorostaan kultaa. Siltä julkaistiin singlet ”Kola”, ”Blue”, ”Playboys” ja ”Ice”. ”Blue” myi kultaa, jääden vajaan 400 kappaleen päähän platinasinglestä. ”Playboys”-kappaleesta yhtye teki itse videon. Playboysin myötä yhtye sai lisää uskottavuutta ja mainetta. Albumin musiikki on hyvin monipuolista. Sillä on niin energistä pop-vaikutteista rockia kuin jazz- ja reggaevaikutteita.
Hell of a Tester (1998)
Kolmas albumi Hell of a Tester myi sekin kultaa kuten sen single ”Liquidkin”. Siitä yhtye teki videon ja se myös valittiin vuoden singleksi. Toinen single on ”Swimming with the Kids”. Hell of a Testerin soundi on aiempia albumeita seesteempi ja aiempia pop-vaikutteisempi.
Yhtye jäi tauolle Hell of a Testerin jälkeen. Rumpuja soittanut Janne lähti Intiaan, joten uutta rumpalia alettiin etsiä. Yhtyeen kolmen albumin sopimus Warnerilla päättyi ja uutta levy-yhtiötä etsittiin. Yhtye ei ollut edes varma siitä, jatkaako uraansa. Lopulta nykyinen rumpali Aki Hakala luopui paitamyyjän töistään ja aloitti yhtyeessä. Rasmus aloitti ruotsalaisessa Playground Music-yhtiössä. Myös nimi vaihtui muotoon The Rasmus, jotta yhtyettä ei sekoitettaisi Ruotsissa toimineeseen DJ Rasmus-nimiseen artistiin.
Into (2001)
Vuonna 2001 yhtye julkaisi tauon jälkeen Into-albumin. Se sai hurjan menestyksen. Albumi äänitettiin Nord Studios</i>illa Tukholmassa ja sen tuottivat Mikael Nord Andersson ja Martin Hansen, jotka ovat tuottaneet myös kaksi seuraavaa The Rasmuksen levyä. Into julkistettiin koko Skandinaviassa ja Suomessa se myi yli tuplaplatinaa (67 000 kpl). Ensimmäinen single ”F-F-F-Falling” muodostui suureksi hitiksi; se voitti MTV Nordicin katsojaäänestyksen ja myi platinasinglen verran. Myös single ”Chill” menestyi hyvin, ja myi kultaa. Vuoden 2002 Emma-gaalassa The Rasmus voitti 4 Emmaa: Vuoden bändi, Vuoden biisi (F-F-F-Falling), Vuoden pop/rock-albumi sekä Vuoden albumi. Albumilta julkaistiin singlet ”F-F-F-Falling”, ”Chill”, ”Madness” ja ”Heartbreaker / Days”. Intoa voidaan vaikutteiltaan kutsua rockiksi, jossa on hieman pop-vaikutteita. Into on myös ensimmäinen levy, jolla rumpuja soittaa Aki Hakala. Musiikkivideot kuvattiin kappaleista F-F-F-Falling ja Chill. Näistä jälkimmäisen ohjasi yhtye itse ja ensimmäisen Miikka Lommi.
Hell of a Collection -kokoelma-albumi (2001)
Inton menestyksen myötä The Rasmus halusi esitellä uusillekin faneilleen vanhempaa tuotantoaan. Hell of a Collection julkaistiin marraskuussa 2001 ja se sisälsi Peepin, Playboysin ja Hell of a Testerin kappaleita ja lisäksi Inton kaksi menestyssingleä ”F-F-F-Falling” ja ”Chill”. The Rasmuksen ensimmäinen kokoelma-albumi myi 50 000 kappaletta eli platinalevyn ja sen päälle kultalevyn.
Dead Letters (2003)
Vuoden 2003 Dead Letters-albuminsa myötä The Rasmus teki lopullisen kansainvälisen läpimurtonsa ja nousi listoille useissa maissa (kuten Saksassa sijalle yksi). Historiaa se teki päästessään ensimmäisenä suomalaisena albumina Ison-Britannian virallisen albumilistan kymmenen kärkeen. Kansainvälisesti albumi myi kahdeksan kultalevyä ja viisi platinalevyä. Dead Letters-albumi erosi tyylillisesti yhtyeen aikaisemmista levytyksistä The Rasmuksen musiikillisen linjan ja sanoitusten vaihtuessa synkemmiksi ja soundin tummemmaksi.
Albumin single ja suurhitti ”In The Shadows” oli MTV Europen soitetuin video ja nousi Britteinsaarten singlelistan kolmanneksi keväällä 2004. Kymmenen parhaan joukkoon se nousi yli kymmenessä maassa. Muut albumin singlet ovat ”In my Life”, ”First Day of My Life”, ”Funeral Song (the Resurrection)” ja ”Guilty”. Näistä viidestä singlestä yhtye teki myös musiikkivideot, ”In the Shadowsista” kolme eri versiota. Albumi Dead Letters oli kymmenen myydyimmän joukossa noin kymmenessä maassa, kaiken kaikkiaan sitä myytiin yli 1,5 miljoonaa kappaletta ja 77 000 kappaletta Suomessa. Dead Letters on tähän mennessä eniten myynyt The Rasmuksen albumi.
Live Letters -live-DVD (2004)
Vuonna 2004 yhtye julkaisi ensimmäisen DVD-julkaisunsa Live Lettersin. Se sisältää 21. elokuuta 2004 taltioidun konsertin Gampel Open Airista, Sveitsistä, kaikki Dead Lettersin 7 musiikkivideota sekä lisämateriaalia, muun muassa musiikkivideoiden tekemistä kulissien takaa esitteleviä dokumentteja. Konsertti nauhoitettiin 5.1-äänellä ja se sisältää 11 kappaletta.
Hide from the Sun (2005)
The Rasmuksen kuudes studioalbumi Hide from the Sun ilmestyi Suomessa sekä Skandinaviassa, Keski-Euroopassa, Isossa-Britanniassa ja Japanissa 9. syyskuuta 2005. Levy menestyi hyvin ympäri Eurooppaa ja albumi ylsi albumilistan ykköseksi Suomen lisäksi myös Meksikossa. Hide from the Sun myi Suomessa platinaa (37 500 kappaletta) ennakkoon. Hide from the Sun vei The Rasmuksen soundia vielä tummemaksi ja synkemmäksi. Vaikutteita metallistakin on kuultavissa. Albumista julkaistiin oma versio myös Yhdysvaltoihin lokakuussa 2006. Tämä julkaisu sisältää albumin alkuperäiskappaleiden lisäksi myös albumin eri versioista kerättyjä bonuskappaleita sekä Immortalin aiemmin julkaisemattoman videon.
Musiikkivideot on ilmestynyt kappaleista ”No Fear”, ”Shot”, ”Sail Away” ja ”Immortal”. Singlet yhtye on julkaissut muista em. kappaleista, paitsi Immortalista. Lisäksi kappaleesta ”Keep Your Heart Broken” julkaistiin radiosingle. Monet kriitikot ovat arvostelleet Hide from the Sunin Dead Lettersiä paremmaksi ja monipuolisemmaksi, mutta Dead Lettersin myyntilukuihin albumi ei yltänyt.
Yhtye lähti albumin tiimoilta puolitoistavuotiselle Hide from the Sun -kiertueelle, jossa yhtye kiersi 38 maassa soittaen reilut 200 konserttia. Kiertue alkoi kahdella konsertilla Helsingissä, Nosturissa ja Tavastialla ja ulottui moniin yhtyeelle uusiin maihin, kuten Intiaan, Etelä-Afrikkaan ja Siperiaan. Kiertueen alkupuoli oli sekä yhtyeelle että kiertuehenkilökunnalle alkoholiton. Kiertueen jälkeen väsynyt yhtye painui puolitoistavuotiselle tauolle, jonka ajan he valmistelivat uutta albumiaan.
Black Roses (2008)

Yhtye alkoi säveltää uutta albumiaan Black Roses loppuvuodesta 2006 lähtien, jolloin yhtye tapasi arvostetun tuottajan Desmond Childin, Dominikaanisessa tasavallassa Hide from the Sun -kiertueen konserttinsa yhteydessä. Ylönen ja Rantasalmi sävelsivät Childin kanssa uusia kappaleita mm. Kreikassa. Albumin 11 kappaleen nauhoitukset alkoivat syyskuussa 2007 Helsingissä, jonka jälkeen albumia nauhoitettiin Yhdysvaltain Nashvillessa ja neljässä muussa maassa. Levyn miksasi Michael Wagener.
Black Roses on teema-albumi, joka käsittelee yhden henkilön tarinaa erosta itsensä etsimiseen, taisteluun ja marttyyriuteen. Albumin ensimmäinen single ”Livin' in a World Without You” esitettiin ensimmäisen kerran livenä Berliinissä 5. heinäkuuta ja radiossa 25. heinäkuuta. Sen Tukholmassa kuvatun videon ohjasi Niclas Fronda ja se julkaistiin elokuun puolivälissä. Fyysinen single kappaleesta julkaistiin 10. syyskuuta. Black Roses julkaistiin Suomessa 24. syyskuuta ja Keski-Euroopassa kaksi päivää myöhemmin. Myöhemmin loppuvuodesta singlenä julkaistavaksi tuli myös ”Justify”, joka on hidas ja tunnelmallinen kappale.[4] Tyyliltään albumi sekoittaa Inton kaltaista kevyempää rockia ja raskaampia soundeja ja on kaikkiaan vaihtelevampi kuin yhtyeen aiemmat albumit.
Vuonna 2008 yhtye esiintyi muutaman saksalaisen promokeikan lisäksi vain Skandinaviassa. Suomessa yhtyeellä oli pitkästä aikaa 3.–12. lokakuuta 2008 Dynasty Tour 2008 -kiertue, joka kattoi kahdeksan kaupunkia. Heidän kanssaan kiertueella olivat Von Hertzen Brothers ja Mariko. Black Roses -maailmankiertueelle yhtye lähti tammikuussa 2009 aloittaen Euroopasta.
Albumi on ollut yhtyeen kaikkien aikojen kallein tuotanto, mutta siitä huolimatta se on saavuttanut vähemmän suosiota. Albumia on myyty Suomessa alle kultarajan eli 20 000 kappaletta.
Best of 2001–2009 -kokoelma-albumi (2009)
Marraskuussa 2009 The Rasmus julkaisi toisen kokoelma-albuminsa. Albumilla on yksi uusi kappale, Anette Olzonin kanssa tehty duetto  ”October & April”. Se julkaistiin myös singlenä. Albumilla on yhteensä 17 kappaletta.[5]
The Rasmus (2012)
Yhtye julkaisi nimeään kantavan studioalbumin huhtikuussa 2012. Levyltä julkaistiin kaksi singleä, I'm a mess ja Stranger.
Dark Matters (2017)
Maaliskuussa 2017 The Rasmus julkaisi uuden single ”Paradise”. Se on yhtyeen ensimmäinen julkaisu viiden vuoden levytystauon jälkeen.[6] Musiikkivideo singlelle julkaistiin 7. toukokuuta. Uusi albumi Dark Matters julkaistiin 22. syyskuuta 2017. Keväällä 2017 yhtye julkaisi myös kesän kiertueaikataulunsa. Se käynnistyy juhannuksena Virosta ja sisältää 12 konserttia. Lontoon konsertin liput myytiin hetkessä loppuun.
Kokoonpano
Nykyiset jäsenet
Lauri Ylönen, laulu (s. 23. huhtikuuta 1979 Helsinki)
Aki Hakala, rummut (s. 28. lokakuuta 1979 Espoo)
Pauli Rantasalmi, kitara (s. 1. toukokuuta 1979 Helsinki)
Eero Heinonen, basso (s. 27. marraskuuta 1979 Helsinki)
Entiset jäsenet
Janne Heiskanen rummut 1995–1998 (26. tammikuuta 1979, Helsinki)
Diskografia

Peep (1996)
Playboys (1997)
Hell of a Tester (1998)
Into (2001)
Dead Letters (2003)
Hide from the Sun (2005)
Black Roses (2008)
The Rasmus (2012)
Dark Matters (2017)
Palkintoja
Emma-palkinto
1996:
vuoden tulokas
2000:
pop/rock-albumi: Into
2001:
vuoden yhtye
vuoden albumi: Into
vuoden pop/rock-albumi: ”Into”
vuoden biisi: ”F-F-F-Falling”
2003:
vuoden yhtye
vienti-Emma
2004:
Mtv's Emma Gaala award parhaana videona: ”Funeral Song”
2012:
Emma-Gaala award parhaana videona: ”I'm a Mess”
Vuoden albuminkansi: The Rasmus
NRJ Radio Awards
2004:
paras pohjoismainen artisti
suomalainen artisti
pohjoismainen kappale
suomalainen kappale
2005:
paras pohjoismainen bändi
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Rasmus, The
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Francina Elsje ”Fanny” Blankers-Koen (26. huhtikuuta 1918 Baarn, Alankomaat – 25. tammikuuta 2004 Hoofddorp, Alankomaat) oli hollantilainen yleisurheilija, joka kilpaili erityisesti pikamatkoilla sekä pituus- ja korkeushypyssä. Hänen uransa huippuhetki osui Lontoon olympialaisiin 1948, jolloin hän voitti 30-vuotiaana kahden lapsen äitinä neljä olympiakultaa, vaikka hän ei edes osallistunut hyppylajeihin. Olympiamitalien lisäksi Blankers-Koen voitti kahdeksan EM-mitalia, joista viisi oli kultaisia, ja teki useita maailmanennätyksiä. Kansainvälinen yleisurheiluliitto valitsi vuonna 1999 naisten yleisurheilun asemaa muokanneen Blankers-Koenin 1900-luvun parhaaksi naisyleisurheilijaksi.
Nuoruus
Francina Koen syntyi 26. huhtikuuta 1918 Baarnissa, Lage Vuurschen kylässä. Hän oli perheen ainoa tytär, ja hänellä oli sekä kaksi vanhempaa että nuorempaa veljeä.[1][2] Hänen isänsä Arnold Koen oli kilpaillut kiekonheitossa ja kuulantyönnössä ja innosti tytärtään urheilun pariin.[3] Fanny kävi koulunsa Hoofddorpissa ja harrasti muun muassa voimistelua, uintia ja yleisurheilua. Koulun johtajan neuvosta Fanny päätti keskittyä yleisurheiluun ja liittyi amsterdamilaiseen naisten yleisurheiluseuraan.[1]
Kilpaura
Alkuvaiheet
Koen osallistui vuonna 1935 Groningenissa ensimmäiseen kilpailuunsa, mutta hän ei sijoittunut 200 metrin juoksussa korkealle.[4] Vaikka ensimmäinen kilpailu ei sujunutkaan hyvin, Koen osallistui vuoden aikana muihinkin kilpailuihin. Vielä saman vuoden aikana hän voitti 800 metrillä Alankomaiden-mestarin ja teki matkan uuden Alankomaiden-ennätyksen. Juoksu vakuutti Alankomaiden yleisurheilukomission, joka päätti ottaa Koenin Berliinin olympialaisiin valmistautuvaan ryhmään. Samalla Koenin valmentajana aloitti Jan Blankers, joka oli itse kilpaillut olympiatasolla kolmiloikassa.[5]
800 metrin juoksu oli kielletty olympialaisissa naisilta, mutta Koen valittiin edustamaan Alankomaita korkeushypyssä. Olympialaisia edeltäneissä juoksukilpailuissa hän osoitti nopeutensa, ja hänet otettiin myös Alankomaiden viestijoukkueeseen. Olympialaisissa Koen ylitti korkeushypyssä 1,55 metriä ja sijoittui kuudenneksi. 4×100 metrin viestijoukkue sijoittui puolestaan viidenneksi.[5] Myöhemmin Koen muisteli, että Jesse Owensin nimikirjoituksen saaminen oli hänelle kisojen arvokkain hetki.[6]
Olympialaisten jälkeen Blankers alkoi hioa Koenin pikajuoksutekniikkaa. Seuraavan vuoden aikana Koen voitti jokaisen pikajuoksukilpailun Alankomaissa ja kaksi Saksassa.[7] Koenin ensimmäinen maailmanennätys syntyi 1938, kun hän juoksi 100 jaardin matkan 11 sekuntiin. Samana vuonna hän voitti ensimmäiset arvokisamitalinsa, kun hän sijoittui Wienissä järjestetyissä Euroopan-mestaruuskilpailuissa pronssille 100 ja 200 metrin juoksuissa.[3] Vuoden 1938 EM-kilpailut olivat ensimmäiset, joihin naiset hyväksyttiin mukaan, vaikkakin kilpailut järjestettiin eri kaupungissa kuin miesten kilpailut.[6]
Koen alkoi harjoittelussaan tähdätä vuoden 1940 Helsingin olympialaisiin ja keskittyi korkeushyppyyn ja 100 metrin juoksuun.[5] Alankomaissa lehdistö odotti menestystä olympialaisista, mutta kansainvälinen kilpailutoiminta keskeytettiin 1939 toisen maailmansodan puhkeamisen jälkeen.[3]
Maailmanennätyksiä ja perheenlisäystä sota-aikana
Alankomaat oli toisen maailmansodan aikana Natsi-Saksan miehittämänä, mutta Koen jatkoi sodan aikana harjoittelemista ja osallistui kansallisiin kilpailuihin.[6] Saksa valtasi Alankomaat toukokuussa 1940. Koen oli pari viikkoa aikaisemmin mennyt kihloihin valmentajansa Blankersin kanssa, ja he menivät naimisiin 29. elokuuta. Heidän esikoisensa Jan Blankers nuorempi syntyi elokuussa 1941, eikä Blankers-Koen pystynyt kilpailemaan vuoden 1941 aikana. Hän aloitti harjoittelun sisäradalla kuitenkin jo kolme kuukautta pojan syntymän jälkeen. Vuoden 1942 aikana Blankers-Koen päätti keskittyä myös 80 metrin aitoihin ja sivusi vielä saman vuoden aikana matkan maailmanennätysaikaa 11,3.[5]
Blankers-Koen rikkoi sota-aikana useita maailmanennätyksiä ja voitti esimerkiksi vuonna 1942 jokaisen juoksunsa. Hän ylitti 30. toukokuuta 1943 korkeushypyssä maailmanennätyskorkeuden 1,71 metriä ja teki 19. syyskuuta pituushypyssä maailmanennätystuloksen 6,25 metriä.[5] Seuraavana vuonna Blankers-Koen juoksi 100 jaardin matkan maailmanennätysaikaan 10,8 ja oli mukana tekemässä 4×110 jaardin ja 4×200 metrin maailmanennätyksiä.[8]
Talvi 1944–1945 oli ankara Alankomaissa. Blankers-Koenin perhe selviytyi kuitenkin Hongerwinter-nimellä tunnetusta talvesta, jonka aikana saksalaisten blokin takia maassa kärsittiin paikoin ankarasta nälänhädästä.[3] Sota loppui toukokuussa 1945, eikä Blankers-Koenilla ollut suunnitelmia palata kilpaurheiluun. Hän päätti kuitenkin jatkaa uraansa kuultuaan, että Oslossa järjestettäisiin EM-kilpailut vuonna 1946.[8]
Toisen maailmansodan jälkeen
Nelinkertaiseksi olympiavoittajaksi Lontoossa
Blankers-Koen synnytti helmikuussa 1946 Fanneke-nimen saaneen tyttären. Hän jatkoi harjoittelua kaksi kuukautta myöhemmin, osallistui elokuussa Alankomaiden-mestaruuskilpailuihin ja voitti niissä viisi mestaruutta. Oslon EM-kilpailuissa Blankers-Koen ei kuitenkaan pärjännyt odottamallaan tavalla. Korkeushypyn finaali ja 100 metrin välierät järjestettiin samana päivänä, eikä hän pystynyt täysin keskittymään kumpaankaan. Hän sijoittui korkeushypyssä lopulta neljänneksi, mutta 100 metrillä hän kaatui ja karsiutui loppukilpailusta. Kisojen aikana Blankers-Koen voitti kuitenkin kultaa 80 metrin aitajuoksussa ja 4×100 metrin viestissä.[8]
Blankers-Koen harjoitteli kovaa talvella 1946–1947, ja vuoden 1947 tulokset olivatkin lupaavia: hän paransi edellisen vuoden tuloksiaan ja voitti Alankomaiden-mestaruuskilpailuissa peräti kuusi lajia (100 ja 200 metrin juoksut, 80 metrin aitajuoksun, korkeushypyn, pituushypyn ja kuulantyönnön). Vuoden loppupuolella Blankers-Koen ja hänen valmentajamiehensä päättivät tähdätä Lontoon olympialaisissa vain pikamatkoille ja jättää epävarmemmat hyppylajit väliin.[8] Ratkaisu tehtiin osittain pakosta, sillä naiset saivat osallistua vain kolmeen henkilökohtaiseen lajiin.[6]
Blankers-Koen keskittyi talvella 1947–1948 ensimmäisen kerran urallaan vain juoksulajien harjoitteluun, ja hänen tuloksensa ennen olympialaisia olivatkin erinomaisia. Hän rikkoi 200 metrin Alankomaiden-ennätyksen, sivusi Helen Stephensin 100 metrin maailmanennätysaikaa 11,5 sekuntia ja muutama viikkoa myöhemmin juoksi 80 metrin aidat 11 sekunnissa, 0,3 sekuntia alle vanhan maailmanennätyksen.[8]
Vaikka Blankers-Koenin nimissä olivat 100 metrin, 80 metrin aitojen, korkeushypyn ja pituushypyn maailmanennätykset, hän sai paljon kritiikkiä osallistumisestaan kisoihin. Monet epäilivät, että hän olisi 30-vuotiaana kahden lapsen äitinä liian hidas kisoihin.[4] Lisäksi Blankers-Koen sai kirjeitä, joissa häntä neuvottiin lopettamaan kilpauransa ja keskittymään lastensa kasvattamiseen.[3]

Lontoon olympialaisissa Blankers-Koenin ensimmäinen laji oli 100 metrin juoksu. Hän voitti sekä oman alkueränsä, välieränsä että lopulta finaalijuoksun. Finaalin voittoaika oli 11,9 sekuntia. Seuraavassa lajissa, 80 metrin aitajuoksussa Blankers-Koen rikkoi kahdesti olympiaennätyksen. Ensimmäisen kerran ensimmäisessä alkuerässä ajalla 11,3 sekuntia ja toisen kerran finaalissa ajalla 11,2 sekuntia.[8] Aitajuoksun ratkaisu syntyi vasta maalikameratarkastelun jälkeen, kun Maureen Gardner oli saanut saman ajan. Juoksu oli ollut Blankers-Koenilta vaikea, sillä hän oli saanut huonon lähdön ja vielä törmännyt viidenteen aitaan.[3] Blankers-Koen rikkoi 200 metrillä olympiaennätyksen jälleen kahdesti: alkuerässä ajalla 25,7 ja välierässä ajalla 24,3 sekuntia. Loppukilpailussa hän juoksi ajan 24,4 ja voitti toiseksi tulleen Audrey Williamsonin 0,7 sekunnilla.[8] Viimeisessä lajissaan Blankers-Koen juoksi ankkuriosuuden viestijoukkueessa, johon kuuluivat Xenia Stad-de Jong, Gerda van der Kade-Koudijs ja Nettie Witziers-Timmer. Blankers-Koenin saadessa viestikapulan Alankomaat oli vasta neljäntenä, mutta hän pystyi nostamaan joukkueen ankkuriosuudella voittoon.[3]
Blankers-Koenista tuli Lontoossa ensimmäinen naisurheilija, joka voitti neljä kultamitalia olympialaisista.[9] Hän oli kuitenkin kisojen aikana jättämässä olympialaiset koti-ikävän takia kahdesti. Hän tunsi voittaneensa tarpeeksi ennen 200 metrin juoksua ja kaipasi lapsiaan. Jan Blankers onnistui kuitenkin suostuttelemaan vaimonsa mukaan myös 200 metrille.[3] ”Lentävä kotirouva” nimen saanut Blankers-Koen sai kotona Alankomaissa loisteliaan vastaanoton: hänet ja hänen perheensä kuljetettiin Amsterdamin halki neljän valkoisen hevosen vetämässä avoimessa vaunussa.[6]
Uran loppuvuodet
EM-kilpailuissa 1950 Blankers-Koen oli jälleen voitokas. Hän onnistui voittamaan kultaa 100 ja 200 metrillä sekä 80 metrin aidoissa, vaikka Saksa oli palannut kilparadoille ja Neuvostoliitto osallistui ensimmäisen kerran arvokisoihin. Viestimestaruutta Alankomaat ei onnistunut uusimaan, vaan se jäi siinä hopealle. EM-kilpailujen jälkeen Blankers-Koen lisäsi valikoimaansa myös viisiottelun, joka ei ollut kuitenkaan vielä naisten arvokisalajina. Siinä hän teki maailmanennätyksen vuonna 1951.[6]
Blankers-Koen osallistui vielä Helsingin 1952 olympialaisiin. Paise vaikeutti kuitenkin hänen valmistautumistaan kisoihin, ja hän joutui vetäytymään pikajuoksuista ja viestistä.[6] Blankers-Koen juoksi jatkoon 100 metrin alkueristä ja puolivälieristä, mutta ei osallistunut enää välieriin.[10] Aitajuoksussa Blankers-Koen pääsi finaaliin, mutta sen hän keskeytti osuttuaan pahasti toiseen aitaan.[6] Olympialaisten jälkeen Blankers-Koen jatkoi vielä uraansa, vaikkei osallistunutkaan enää arvokisoihin. Uransa hän lopetti 37-vuotiaana vuonna 1957. Kansainvälisen menestyksen lisäksi Blankers-Koen voitti uransa aikana 58 Alankomaiden-mestaruutta.[9]
Kilpauran jälkeen

Blankers-Koen jatkoi vielä kilpauransa jälkeen yleisurheilun parissa. Hän toimi Alankomaiden yleisurheilujoukkueen johtajana Rooman 1960, Tokion 1964 ja Méxicon 1968 olympialaisissa.[6]
Jan Blankers kuoli heinäkuussa 1977, ja muutaman vuoden päästä Blankers-Koen päätti muuttaa Amsterdamista entiseen kotikaupunkiinsa Hoofddorpiin. Hän joutui viimeisinä vuosinaan psykiatriseen hoitokotiin, kun hänen terveytensä oli heikentynyt Alzheimerin taudin ja aivoinfarktin seurauksena.[11] Blankers-Koen kuoli 85-vuotiaana tammikuussa 2004.[6]
Tunnustukset ja merkitys
Kansainvälinen yleisurheiluliitto valitsi vuonna 1999 vuosisadan yleisurheilijat. Blankers-Koen valittiin 1900-luvun parhaaksi naisyleisurheilijaksi ja Carl Lewis miesyleisurheilijaksi.[12] Blankers-Koenin vaikutus naisyleisurheiluun oli suuri. Hänen kilpauransa aikana naisyleisurheilu oli käytännössä vain miesten kilpailujen oheisaktiviteettia. Lisäksi naisten ei uskottu pystyvän kilpailemaan huipputasolla enää 30-vuotiaana. Blankers-Koenin pitkä ja ansiokas ura kuitenkin pakotti monien ajattelemaan uudelleen naisurheilun asemaa.[6]
Lähteet
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = Woolum, Janet| title = Outstanding Women Athletes| location = Phoenix, Arizona| publisher = Oryx Press| year = 1998| isbn = 1-57356-120-7| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 24.2.2014}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:79.1 Yleisurheilu
Luokka:Alankomaalaiset pika-aitajuoksijat
Luokka:Alankomaalaiset pikajuoksijat
Luokka:Alankomaalaiset korkeushyppääjät
Luokka:Alankomaalaiset pituushyppääjät
Luokka:Alankomaalaiset olympiavoittajat
Luokka:Vuonna 1918 syntyneet
Luokka:Vuonna 2004 kuolleet

Kuinka pitkä Francina Elsje ”Fanny” Blankers-Koen on?


Taistelu Norjasta, Norjan taistelu tai Norjan miehitys oli konflikti, jossa Saksa valloitti Norjan toisessa maailmansodassa huhti–kesäkuussa 1940. Operaation päätavoitteena oli varmistaa Saksan sotateollisuudelle tärkeän rautamalmin saanti Ruotsista. Operaatio eteni nopeasti ja Norja yllätettiin pahasti. Liittoutuneet saapuivat norjalaisten avuksi, ja vaikka vastaiskut maan eteläosissa jäivät tuloksettomiksi, Pohjois-Norjassa saksalaiset kokivat koko sodan ensimmäisen tappionsa Narvikin taistelussa.[1][2] Saksan hyökkäys Ranskaan toukokuussa 1940 kuitenkin sai liittoutuneet vetäytymään Norjasta, jonka jälkeen maan oli antauduttava saksalaisille, ja sen hallitus lähti maanpakoon Lontooseen. Norja pysyi miehitettynä toukokuuhun 1945, jolloin brittijoukot saapuivat maahan, ja saksalaisjoukot antautuivat ilman vastarintaa.[3]
Taustaa

Valesota ja talvisota
Toinen maailmansota oli alkanut 1. syyskuuta 1939 Saksan hyökätessä Puolaan. Iso-Britannia ja Ranska julistivat hyökkäyksen johdosta sodan Saksalle 3. syyskuuta, mutta eivät ryhtyneet mihinkään suuriin sotatoimiin. 17. syyskuuta myös Neuvostoliitto hyökkäsi Puolaan ja valtasi sen itäosat, jotka Saksa oli sille luvannut Molotov-Ribbentrop-sopimuksessa. Puola kukistui reilussa kuukaudessa, ja tämän jälkeen alkoi niin sanottu valesota, jonka aikana liittoutuneet ja Saksa olivat sodassa keskenään, mutta eivät käyneet suuria sotatoimia. Sen sijaan Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen, joka oli myös Molotovin-Ribbentropin sopimuksessa asetettu sen etupiiriin, 30. marraskuuta. Neuvostoliiton hyökkäys sujui kuitenkin huonosti, ja joulukuussa sen päähyökkäys pysähtyi suomalaisten Mannerheim-linjalle.[4]
Neuvostoliiton hyökkäys Suomeen herätti närkästystä kaikkialla maailmalla. Liittoutuneiden johto oli asenteellisesti selkeästi suomalaisten puolella, mutta varsinaista apua Suomi ei saanut.[4] Suomeen lähetettiin jonkin verran aseapua, mutta ei vapaaehtoisten lisäksi  sotajoukkoja. 5. helmikuuta 1940 liittoutuneet päättivät kuitenkin lähettää joukkoja Norjaan ja edetä sieltä Suomen avuksi. Päätöksen taustalla oli  todennäköisesti liittoutuneiden halu estää Saksan pääsy Ruotsin malmivaroihin, joita kuljetettiin Norjan kautta Saksaan. 28. maaliskuuta Iso-Britannia ja Ranska sopivat miinoittavansa Norjan vedet pakottaakseen rautamalmia kuljettavat saksalaislaivat avomerelle ja liittoutuneiden maaleiksi. Tätä ei kuitenkaan ehditty toteuttaa ennen 9. huhtikuuta. Myöskään liitoutuneiden Suomen avuksi tarkoitettu siirtoarmeija ei koskaan osallistunut talvisotaan, sillä se ehti päättyä 13. maaliskuuta Moskovan rauhaan.[4]
Samaan aikaan saksalaisilla oli oma suunnitelmansa Norjan varalle. Adolf Hitler aikoi vallata Norjan, jotta Ruotsin malmi pääsisi jatkossakin saksalaisten käyttöön. Hyökkäyksessä aiottiin käyttää Puolan offensiivissa hyväksi todettua salamasotaa. Operaatio sai nimekseen Weserübung. Eräs tärkeä syy hyökkäykselle oli myös tapaus, jossa brittilaivasto kaappasi saksalaisen rahtialus Altmarkin Norjan Jössinfjoridssa.[1] Tämä sai Hitlerin raivostumaan, ja antoi hänelle kuvan ettei Norja aikonutkaan pysyä puolueettomana.[1]
Norjan tilanne
Norja oli muiden Pohjoismaiden tapaan päättänyt pysytellä maailmansodassa puolueettomina.[5] Maassa toimi pieni mutta äänekäs äärioikeistolainen puolue Nasjonal Samling, jonka puheenjohtajana toimi Vidkun Quisling. Puolue oli erittäin myötämielinen natseja kohtaan, ja Quisling tapasi Hitlerin henkilökohtaisesti kahdesti. Hitler kertoi Quislingille pitävänsä Norjan puolueettomuutta parhaana vaihtoehtona, mutta puuttuvansa tilanteeseen aseellisesti heti, jos britit osoittaisivat mitään aikeita nousta maihin Norjaan.[1]
Norjan asevoimat olivat toisen maailmansodan alkaessa pienet ja erittäin puutteellisesti aseistetut. Panssarivoimia ei ollut lainkaan, ei myöskään raskasta tykistöä. Panssarintorjunta- ja ilmatorjuntakalusto oli aivan riittämätöntä. Maavoimien, laivaston ja ilmavoimien vähäinen kalustus oli sekin vanhentunutta.[1] Norjalaiset myös reagoivat saksalaisten hyökkäyksen lisääntyvään uhkaan hitaasti - Norjan armeijan yleisesikunnan päällikkö kenraali Hatledal oli vaatinut armeijan täyttä liikekannallepanoa jo 5. huhtikuuta, mutta tähän ei annettu lupaa. Norjalaiset olivatkin saksalaisten hyökätessä täysin valmistautumattomia taisteluun.
Taistelut
Saksalaisten hyökkäys

Saksalaiset joukot tukenaan noin 1000 lentokonetta hyökkäsivät Tanskaan ja Norjaan aikaisin yöllä 9. huhtikuuta 1940. Tanska vallattiin muutamassa tunnissa. Kaikkien aikojen ensimmäinen maahanlaskuhyökkäys tehtiin Oslon ja Stavangerin lentokentille Norjassa. Laivat laskivat sotilaita kuuteen eri kohteeseen. Norjan kuudella divisioonalla ei ollut panssarijoukkoja eikä tehokasta tykistöä, ja maan rannikkopuolustus oli huonosti varustettu. Kun Norjan armeijan ylipäällikkö Kristian Laake sai tiedon että saksalaiset sotalaivat liikkuivat Oslonvuonoa pitkin kohti Norjan pääkaupunkia Osloa, hän ei aluksi suhtautunut tähän kovin vakavissaan. Useimmat Oslonvuonon linnakkeet (jotka olivat vanhoja ja puutteellisesti aseistettuja) antautuivat ilman vastarintaa tai vallattiin nopeasti, mutta ikivanha linnake Oscarsborg onnistui tykistötulella ja torpedoilla upottamaan raskaan risteilijä Blücherin, joka vei mukanaan satoja sotilaita, jotkut arviot ovat puhuneet jopa tuhannesta saksalaisesta.[1][6] Henkiinjääneet saksalaiset uivat rantaan, missä norjalaiset vangitsivat heidät hetkeksi. Vangiksi joutui myös Oslon hyökkäystä komentava kenraali Erich Engelbrecht.[6] Tämä viivästytti hieman saksalaisten Oslon valtausta, ja Norjan kuningas Haakon pystyi tämän seurauksena pakenemaan Elverumiin hallituksensa kanssa. Saksalaisia laskuvarjojääkäreitä lähetettiin Elverumia kohti vangitsemaan kuningas ja maan tärkeimmät poliitikot,[1] mutta he joutuivat norjalaisten väijytykseen ja pakenivat sekasorrossa, menettäen komentajansa, kapteeni Eberhard Spillerin.[1][7]
Narvikin edustalla kaksi vanhaa norjalaista rannikkopuolustusalusta, Eidsvold ja Norge, tekivät vastarintaa kolmelle saksalaislaivalle, joka kuljetti kenraali Eduard Dietlin joukkoja Narvikiin. Eidsvold ampui varoituslaukauksen saksalaista Heidkampia kohti. Saksalaissaattuetta komentava Friedrich Bonte lähetti norjalaisalukseen neuvottelijan. Norjalaiset kieltäytyivät päästämästä saksalaisia satamaan.  Saksalaisten neuvottelija lähti Eidsvoldista, ja tämän jälkeen Heidkamp upotti aluksen ampumalla siihen kolme torpedoa. Norge alkoi tämän jälkeen tulittaa toista saksalaisalusta, Arminia, mutta tuloksettomasti. Armin laukaisi torpedoja, jotka upottivat myös Norgen. Taistelussa kuoli satoja norjalaisia uppoavien laivojen mukana.[1] Tämän jälkeen saksalaiset ajoivat Narvikin satamaan.[1] Narvikissa oli vain heikko maapuolustus, ja kaupungin oli antauduttava ilman taistelua. Seuraavina päivinä Kuninkaallinen laivasto teki Narvikin edustalla yllätyshyökkäyksiä Saksan laivasto-osastoja vastaan (Narvikin ensimmäinen taistelu 10. huhtikuuta ja Narvikin toinen taistelu 13. huhtikuuta).
Varmistettuaan ensimmäiset sillanpääasemansa saksalaiset käynnistivät varsinaisen Norjan valloituksen. Norjalaiset puolustautuivat sitkeästi Mjøsajärvellä ja Glomman laaksossa.
Liittoutuneiden vastatoimet Keski- ja Etelä-Norjassa
Norjan hallitus neuvotteli, pitäisikö heidän lähteä maasta Ruotsiin. Pääministeri kannatti tätä, mutta kuningas Haakon kieltäytyi ehdottomasti. Norjan hallitus siirtyikin väliaikaisesti Lillehammeriin ja päätti jatkaa taistelua.[7] Laake oli murtunut henkisesti, mutta hänen tilalleen Norjan armeijan ylipäälliköksi nimitettiin kenraali Otto Ruge jota pidettiin edeltäjäänsä tarmokkaampana.[8] Kun Norjan armeija pantiin liikekannalle, kutsuun vastasi noin 40000 miestä. Armeijan aseistus oli erittäin huono, mutta taisteluhenki sitä vastoin hyvä - aseisiin saapuneet olivat pääosin intohimoisia patriootteja.[7]
14. huhtikuuta varsinainen liittoutuneiden siirtoarmeija, noin 10000 miestä, joka muodostettiin alun perin auttamaan Suomea, nousi maihin Namsoksessa (operaatiot Henry ja Maurice), Åndalsnesissa, Ålesundissa ja Moldessa (operaatiot Primrose ja Sickle) sekä Narvikissa (operaatio Rupert). Tarkoitus oli vallata takaisin Trondheim, jotta Norjaan saataisiin suuri sillanpääasema. Joukot olivat huonosti valmistautuneet taisteluun eivätkä yhteydet norjalaisiin toimineet. Liittoutuneiden joukot eivät kyenneet yhteistoimintaan, eikä niitä oltu koulutettu sodankäyntiin pohjoisessa.[8]
Operaatio Henryn eli Namsoksen maihinnousu alueen varmistaminen Trondheimin pohjoispuolella tapahtui 14. huhtikuuta, kun etukomennuskunta nousi maihin Namsoksessa. Kuninkaallisen merijalkaväen kapteenin Eddin komentama 350 merimiehen ja merijalkaväen sotilaan joukko varmisti alueelle tulevan tien sillan ja miinoitti sataman laitteet.
Varsinainen maihinnousu eli operaatio Maurice tehtiin 16.–17.huhtikuuta. Pääjoukkona oli brittiläinen 146. Prikaati (Pataljoonat Lincolnshiren, King’s Own Yorkshire Light Infantry-, York- ja Lancaster-rykmenteistä) komentajanaan kenraali Carton de Wiart, joka saapui paikalle lentoveneellä. Lisäjoukkoina alueelle toimitettiin ranskalaisia alppijääkäreitä sekä jonkin verran kevyttä tykistöä sekä ilmatorjuntatykkejä.
Hyökkäys Trondheimiin alkoi 20. huhtikuuta. Saksalaiset pitivät asemansa ja odottivat  lisäjoukkoja. Saksan ilmavoimat tuki puolustajia. Lopulta 30. huhtikuuta raskaita tappioita kärsineet liittoutuneet perääntyivät.

Trondheimin operaation epäonnistuttua liittoutuneet evakuoivat Namsoksen ja Åndalsnesin 1.–2. toukokuuta. Yli puolet Norjasta oli nyt saksalaisten käsissä ja toukokuun alussa tilanne vakiintui asemasodaksi Narvikin eteläpuolelle.
Operaatio Rupert – hyökkäys Narvikiin
Vaikka liittoutuneiden vastarinta oli murtunut eteläisessä Norjassa, pohjoisessa tilanne oli erilainen. Koko operaation tärkeimpiä tavoitteita oli ollut Narvik ja sen malmisatama, jonka kautta tuleva ruotsalainen malmi oli elintärkeää Saksan sotateollisuudelle. Saksalaiset olivat miehittäneet Narvikin jo heti operaation alussa, mutta heidän puolustuslinjansa kaupungin ympärillä olivat hyvin heikot, ja toukokuun alussa kenraali Eduard Dietlin komentamien saksalaisjoukkojen tilanne alkoi olla Narvikissa todella tukala. Heitä vastassa oleva kenraali Fleischerin komentama Norjan 6. divisioona oli norjalaisten ainoa mobilisoitu divisioona, ja sitä tukivat brittijoukot.[1]
Norjalaiset olivat koetelleet saksalaisten puolustuskykyä jo toukokuun alusta lähtien, jolloin he alkoivat edetä kohti Narvikia. Hitler oli eräässä vaiheessa paniikissa Narvikin tilanteen vuoksi ja ehdotti, että kenraali Dietlin joukot haettaisiin lentoteitse turvaan Narvikista. Operaatio olisi kuitenkin ollut mahdoton toteuttaa.[1]

Saksan suurhyökkäyksen lännessä alkaessa molemmat osapuolet keskittivät joukkojaan Ranskaan. Norja oli nyt ”piikki lihassa” liittoutuneille, koska se sitoi heidän voimiaan. Churchill antoi käskyn vallata Narvik, mutta vain hämäykseksi, jonka jälkeen liittoutuneet saatettaisiin evakuoida Norjasta turvallisesti. Norjalaisille ei kerrottu suunnitelmasta, sillä heidän pelättiin antautuvan heti, jos kuulisivat liittoutuneiden aikomuksesta, eikä evakuointi tällöin välttämättä onnistuisi. Rugelle tosin kerrottiin asiasta, mistä hän aluksi raivostui mutta hyväksyi lopulta liittoutuneiden suunnitelman.[8]
Toukokuun alussa liittoutuneet saivat Narvikin rintamalle ensimmäiset panssarivaununsa ja maihinnousukalustonsa, ja Narvikia alettiin saartaa. 7. toukokuuta norjalaiset valtasivat strategisesti tärkeän ylängön, josta oli jo näköala Narvikiin.[2] Ranskan muukalaislegioona nousi maihin 12. toukokuuta ja valtasi Bjerkvikin. Bjerkvikissä saksalaiset tekivät vastarintaa. Kylä kärsi taistelussa pahoja vaurioita ja lukuisia siviilejä kuoli. Øyjordin liittoutuneet sen sijaan saivat haltuunsa ilman vastarintaa, sillä saksalaiset olivat paenneet.[2] Tämän jälkeen Narvikin saksalaisjoukot oli saarrettu. Etelämpänä kenraali Feuersteinin saksalainen 2. vuoristodivisioona lähti etenemään kohti pohjoista, tarkoituksenaan auttaa eristyksissä olevaa kenraali Dietliä. Saksalaisten hyökkäys etenikin, ja pakotti liittoutuneet kiirehtimään Narvikin valtausta. Britit ja norjalaiset hidastivat Feuersteinia räjäyttämällä siltoja ja käyden viivytystaisteluja.[1]
Kenraali Feuerstein ei ehtinyt ajoissa Dietlin avuksi, vaan kenraalien Fleischer ja Auchinleckin johtamat norjalaiset, ranskalaiset, puolalaiset ja britit valtasivat Narvikin ja pakottivat saksalaiset perääntymään kaupungista kohti Ruotsin rajaa.[1][2][9] Taistelu Narvikista oli ensimmäinen suuri maataistelu toisessa maailmansodassa, jonka liittoutuneet voittivat.[2]  Dietlin joukkojen rippeet ajettiin pienelle alueelle Bjørnefjellin ympärille, lähelle Ruotsin rajaa. Norjan 6. divisioona lähestyi niitä vääjäämättä, kun Hitler antoi Dietlille luvan vetäytyä rajan yli Ruotsiin. Sieltä heidät oli määrä evakuoida junilla.[1][2]
Tämä ei kuitenkaan koskaan tapahtunut, sillä liittoutuneet toteuttivat suunnitelmansa ja norjalaisten yllätykseksi alkoivat vetäytyä rannikolta. Norjan armeija ei olisi pystynyt jatkamaan taistelua ilman täydennyksiä liittoutuneilta, ja sen olikin voitostaan huolimatta antauduttava, suojattuaan ensin liittoutuneiden evakuoinnin.[2][9]
Liittoutuneiden evakuointi

Liittoutuneiden joukkojen evakuoinnin suunnittelu eli Operaatio Alphabet oli alkanut toukokuun puolivälissä. Evakuointi oli tarkoitus toteuttaa pääosin Narvikin ja Harstedin satamien kautta 4.–10. kesäkuuta ja siihen oli tarkoitus käyttää useita suuria joukkojenkuljetukseen soveltuvia aluksia, jotka oli koottu eri satamiin. Laivoja olivat muun muassa Atlantis, Arandora Star, Duchess of York, Franconia, Georgic, Lancastria, Monarch of Bermuda, Orama, Ormonde, Oronsay, Royal Ulsterman, Ulster Prince sekä puolalaiset Batory ja Sobieski. Näiden alusten lisäksi oli laivaston tukialuksia sekä aseistettu maihinnousualus Van Dyck. Huolto- ja tankkilaivoina operaatiossa olivat Acrity, Blackheath, Cotswold, Couch, Cromarty Firth, Glenaffaric, Glengarry, Harmattan, Oil Pioneer, Oligarch ja Theseus. Viiden vuorokauden aikana evakuoitiin noin 25000 miestä ja heidän kalustoaan.
Vetäytymisen yhteydessä myös Narvikin malmisatama tuhottiin, jotta estettäisiin rautamalmikuljetukset Saksalle pitkäksi aikaa. Kuningas Haakon VII ja hänen hallituksensa lähtivät Isoon-Britanniaan 7. kesäkuuta samaan aikaan, kun viimeiset liittoutuneet evakuoitiin Norjasta. Norjalaisten ylipäällikkö Ruge oli kieltäytynyt lähtemästä maasta ja vaati saada jäädä miestensä kanssa sotavangiksi.[8] Suuri määrä norjalaisia sotilaita lähti maasta osallistuakseen sotaan liittoutuneiden joukoissa.[8]
Admiral Hipper upotti 8. kesäkuuta tykkitulella ja laukaisemalla lopuksi torpedon Orient Linen Oraman (19840 t). Aluksen upotessa hukkui 19 merimiestä ja 280 miestä vangittiin yhtenä Oraman päällikkö Sherburne. Samana päivänä upotettiin British Oil Shipping Company Limitedin tankkerin Oil Pioneerin (5666 t) Narvikin ulkopuolella ().
Lisäksi alueella upotettiin lentotukialus HMS Glorious ja sen saattajana olleet hävittäjät HMS Acasta ja HMS Ardent. Ja toisaalla vielä aseistettu maihinnousualus Van Dyck upotettiin.
Loppu
9. kesäkuuta kuningas käski norjalaisia lopettamaan taistelun. Taistelu Norjasta oli ohi ja saksalaiset valtasivat pian myös pohjoisimman Norjan. Kuitenkin tämänkin jälkeen, Norjan vastarintaliike toimi aktiivisena.
Operaation jälkeen
Verraten vähäisten miestappioiden takia konfliktia kutsutaan joskus ”Norjan miehitykseksi”, mutta taistelujen paikoittaisen rajuuden vuoksi sitä kutsutaan myös nimellä ”taistelu Norjasta”.

Vaikka saksalaisten tappiot olivatkin pienet maataisteluissa, meritaisteluissa ne olivat kuitenkin paljon tuntuvammat. Saksan laivasto ei toisen maailmansodan aikana enää toipunut kunnolla Norjassa kärsimistään tappioista, eikä kyennyt missään vaiheessa haastamaan Iso-Britannian Kuninkaallista laivastoa.[1]  Brittien laivastotappiot olivat suunnilleen yhtä suuret, mutta he kestivät ne paremmin. Myös Luftwaffe oli menettänyt paljon arvokasta kuljetuskalustoa.[1]
Norjan valtauksen myötä Saksa sai varmistettua malmin saannin Ruotsista. Lisäksi he saivat Norjasta käyttöönsä runsaasti rannikkotukikohtia, joilla mm. häirittiin brittien mahdollisuuksia valvoa Atlantin laivaliikennettä. Nämä tukikohdat tulivat erityisen tärkeiksi Operaatio Barbarossan alkaessa, kun liittoutuneiden saattueet alkoivat kulkea Neuvostoliittoon, kuljettaen tälle sota-apua. Norjan strateginen merkitys pieneni, kun saksalaiset saivat haltuunsa myös Ranskan länsirannikon, jonka tukikohdista oli suora pääsy Atlantille.[1]
Norjan miehitys kuitenkin nieli Saksan sotilaallisia voimavaroja melkoisesti. Hitler oli vakuuttunut, että Norja oli erittäin tärkeä sodan kannalta ja maa olikin erittäin vahvasti miehitetty, siellä oli parhaimmillaan 400 000 saksalaista sotilasta - yksi saksalainen kymmentä asukasta kohti.[3]
Osana Natsi-Saksan ydinohjelmaa Norjassa toimi myös raskasvesitehdas. Tehdas kärsi kovia vaurioita liittoutuneiden sabotaasi-iskussa  helmikuussa 1943 (Operaatio Gunnerside), jossa SOE:n kouluttamat norjalaiskommandot tuhosivat räjäyttämällä suuria osia tehtaasta.[10] Iskun jälkeen saksalaiset päättivät siirtää loput raskaasta vedestä sekä tehtaan Saksaan. Tämä suunnitelma kuitenkin epäonnistui, kun Norjan vastarintaliike upotti kuljetusaluksen.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Antony Shaw| title = Toinen maailmansota| publisher = Gummerus| year = 2003| id = ISBN 951-20-6370-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Chris Mann & Christer Jörgensen| title = Hitlerin sota pohjoisessa| number = Norjan valloitus| publisher = Gummerus| year = | id = ISBN 978-951-20-6369-7| pages = 33-61}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Max Hastings| title = Maailma tulessa - rivisotilaiden ja siviilien toinen maailmansota| others = Translated by Panu Väänänen| publisher = Docendo| year = 2011| id = ISBN 978-952-5912-39-5| pages = 45-56}}

Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:1940
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan taistelut
Luokka:Ranskan taistelut
Luokka:Puolan taistelut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Nasjonal Samling -puolueen tavoite?