Suomenlinna () on Helsingin edustalla sijaitseva merilinnoitus. Historiallisena muistomerkkinä ja nähtävyytenä sen kulttuurillinen arvo on merkittävä, ja se on vahva osa Helsingin identiteettiä. Suomenlinnan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1748 ja se tunnettiin vuoteen 1918 asti ruotsinkielisen nimensä Sveaborg pohjalta suomeksi Viaporina. Suomenlinna liitettiin vuonna 1991 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Suomenlinna on Suomen suosituimpia matkailukohteita. Linnoituksessa on vuosittain satoja tuhansia kävijöitä; vuonna 2013 tehty kävijäennätys oli 828000 vierailijaa.[1] Suomenlinnassa järjestetään useita konsertteja ja kulttuuritapahtumia. Saarilla sijaitsee runsaasti erilaisia kahviloita ja ravintoloita. Suomenlinnaa kunnostaa ja ylläpitää Suomenlinnan hoitokunta, joka on opetus- ja kulttuuriministeriön alainen virasto. Nykyisin ainoa sotilaallinen laitos saarilla on Pikku-Mustalla sijaitseva Merisotakoulu.
Suomenlinnassa, Ison-Mustasaaren eteläkärjessä, sijaitsee myös Rikosseuraamuslaitoksen alainen, vuonna 1971 perustettu Suomenlinnan vankila. Keskeinen osa muurien, vallien ja rakennusten korjaustyöstä tehdään vankityönä. Suomenlinnassa on paikkoja noin 100 vangille.[2]
Maantiede

Linnoitus sijaitsee viidellä Suomenlinnan kaupunginosan kahdeksasta saaresta. Ne ovat Kustaanmiekka, Susisaari, Iso Mustasaari, Pikku-Musta ja Länsi-Musta, jotka ovat joko sillan tai maakannaksen ansiosta yhteydessä toisiinsa. Susisaaren ja Kustaanmiekan välillä aikoinaan ollut salmi on täytetty. Näiden saarten muodostaman ryhmän itäpuolitse kulkee Kustaanmiekan salmi ja länsipuolitse Särkänsalmi, jotka ovat tärkeimmät avomereltä Helsingin Kruunuvuorenselälle ja Eteläsatamaan johtavat laivaväylät.[3] Suomenlinnan maapinta-ala on 2,21 neliökilometriä.[4]
Nähtävyyksiä
Etenkin kesäiseen aikaan Suomenlinna on erityisen suosittu nähtävyys Helsingissä vieraileville turisteille, kuten myös Helsingin asukkaille. Kesäpäivän viettoa ja auringonottoa varten linnoitussaarilla on uimaranta, useita nurmikoita sekä lukuisia kulttuurihistoriallisesti tärkeitä kohteita.
Kuninkaanportti on Suomenlinnan eteläkärjessä, Kustaanmiekan salmen rannalla sijaitseva portti Suomenlinnaan. Se oli alkuaan Suomenlinnan linnakkeen ensisijainen sisäänkäynti, ja sitä pidetään yleisesti Suomenlinnan tunnuksena. Sen kuva oli vuosina 1986–2002 myös tuhannen markan setelissä.[5][6]
Suuri linnanpiha Susisaaressa ympäröivine rakennuksineen on linnoituksen vanha hallinnollinen keskus. Bastionien Ekeblad ja Höpken väliin jäänyt osa muutettiin 1750-luvun alussa Suomen ensimmäiseksi myöhäisbarokin sommitteluperiaatteita soveltavaksi monumentaaliaukioksi.[7] Keskellä aukiota on Augustin Ehrensvärdin hautamuistomerkki, jonka hautaholvin päätekiven Kustaa III muurasi itse 5. heinäkuuta 1783. Graniittipaaden veisti Nils Stenstam.[7] Osa aukiota ympäröineistä rakennuksista tuhoutui Krimin sodan tykistötulituksissa, mutta jäljelle jäi muun muassa komendantin talo, jossa on nykyisin Ehrensvärd-museo. Linnanpihaa reunustaa myös vuonna 1756 valmistunut Paikallismajurin talo, joka on Suomenlinnan ja koko Helsingin vanhin alusta asti asuinkäytössä ollut kerrostalo.[8][9]
Suomenlinnan kirkko sijaitsee Isossa Mustasaaressa. Se rakennettiin 1850–1854 ortodoksiseen tyyliin sipulitorneineen, mutta muutettiin 1920-luvulla nykyiseen luterilaiseen asuunsa.[10] Kirkon tornissa on majakka, joka vilkuttaa neljää lyhyttä välkähdystä, joka on Morse-aakkosina H kuten Helsinki.[11]
Museosukellusvene Vesikko on sijoitettu Susisaaren kaakkoiskärkeen. Vesikko valmistui vuonna 1933 ja palveli Suomen merivoimissa talvi- ja jatkosodan aikana.
Rantakasarmi Vaaleanpunaiseksi rapattu rantakasarmi on linnoituksen venäläisellä kaudella rakennettu pääportti. Rantakasarmin itäpäädyn tiloissa on äänitysstudio ja työhuoneita. Länsipäädyssä sijaitsevat panimon tilat, ravintola sekä Helsingin taiteilijaseuran galleria.[12]
Kruunulinna Ehrensvärd Kruunulinna Ehrensvärd on varustustyyppi, joka muodostuu kahdesta siipirakennuksesta ja niiden välisestä puolustusrintamasta. Ruotsin kuningas Kustaa III laski kruunulinnan peruskiven vuonna 1775. Kruunulinna suojasi telakka-aluetta ja varikkoa ja sen molempiin siipiin oli sijoitettu telakan tuotantoa ja toimistoja. Nykyisin Kruunulinna Ehrensvärdissä sijaitsevat muun muassa Suomenlinnan hoitokunnan toimisto, päiväkoti, asuntoja sekä yleisölle juhla- ja kokouskäyttöön vuokrattavat Pirunkirkon juhlasali ja Pajasali.[13]
Bastioni Zander Bastioni Zanderilla on liehunut linnoituksen lippu koko linnoituksen historian ajan. Bastioni Zander rakennettiin vuosina 1748-50 osaksi neljän bastionin linnoitusketjua.[14]
Tunnelit, joita on etenkin Kustaanmiekalla sekä Susisaarella, ovat suosittuja. Osa niistä on suljettu sortumavaaran takia. Muissa tunneleissa liikkuminen on sallittua. Tunneleita ei ole valaistu.[15]

Kuninkaanportti
Suuri linnanpiha
Suomenlinnan kirkko.
Vesikko
Rantakasarmi
Kruunulinna Ehrensvärd, itäsiipi
Lippu bastioni Zanerilla

Suomenlinnan telakka

Suomenlinnassa, Susisaaren pohjoisosassa on telakka, jossa rakennettiin alun perin sotalaivoja. Toisen maailmansodan jälkeen telakan omisti Valmet, ja siellä rakennettiin Neuvostoliitolle sotakorvauksina luovutettuja aluksia. Myös entiset Suomenlinnan ja Korkeasaaren lautat rakennettiin siellä. Suomenlinnan telakka on Suomen vanhin kuivatelakka.[16]
Nykyään Suomenlinnan telakalla toimii Turkulaisvarustamo Alfons Håkans Oy. Kuivatelakan suuremman sisäaltaan pituus on 140 metriä ja leveys 50 m. Pienemmän ulkoaltaan pituus on 120 metriä ja leveys 20 metriä. Telakka-altaisiin johtaa 5 metrin syvyinen väylä.[17] Se on Suomen ainoa kuivatelakka Hangon itäpuolella. Se korjaa pääasiassa merivoimien ja rajavartiolaitoksen aluksia, mutta myös paikallisia laivoja, hinaajia ja Saimaalla liikennöiviä aluksia on korjauksessa ja talvisäilytyksessä telakalla.[18]
Kulkuyhteydet

Suomenlinnaan liikennöi Kauppatorilta Helsingin seudun liikenteen (HSL) Suomenlinnan lautta sekä kesäisin myös yksityisiä vesibusseja. HSL:n lautta liikennöi ympäri vuoden. Lautta on vaihdellut ajan myötä, mutta etenkin alkuperäinen 1950-luvulla rakennettu M/S Suomenlinna-Sveaborg sai aikoinaan legendaarisen maineen. Aluksen korvannut M/S Suomenlinna II sai alkuvaiheessa varsin kyseenalaisen maineen lukuisten pienten haverien johdosta. Lisäksi Katajanokan kärjestä pääsee arkisin Suomenlinnaan autolautta Ehrensvärdillä.[18]
Suomenlinnaan kulkee myös merenalainen, noin 1300 metriä pitkä (leveys ja korkeus noin 4 metriä) vuonna 1980 valmistunut huoltotunneli, jossa kulkee kaukolämpö-, vesijohto- ja viemäriputket sekä sähkö- ja puhelinkaapelit. Vain hälytysajoneuvot käyttävät huoltotunnelia.[18] Tunnelin suuaukko on mantereen puolella Kaivopuistossa Uunisaaren laiturin kohdalla ja Suomenlinnan pää on Länsi-Mustasaarella. Urbaanilegendan mukaan Suomenlinnasta kulkee tunneli myös viereiseen Vallisaareen, mutta se ei pidä paikkaansa[19].
Historia

Rakentamisen tausta
Ruotsi oli kärsinyt hattujen sodassa 1741–1743 Venäjää vastaan tappion, ja joutui luovuttamaan 1721 Uudenkaupungin rauhan tappioiden lisäksi vielä lisää alueita. Turun rauhassa se menetti Kymenlaakson Kymijoen länsihaaraa myöten ja sen mukana Haminan rajalinnoituksena. Rajakaupungiksi tuli Degerbyn ratsutilan maille vuonna 1745 perustettu Loviisan kaupunki.
Hattujen sodan jälkeen Suomen puolustusta pyrittiin vahvistamaan, jotta jäisi aikaa lähettää vahvistuksia Ruotsista. Vuonna 1747 erityinen linnoituskomissio ehdotti linnoitusten rakentamista Loviisaan ja Helsinkiin. Tarkoituksena oli sekä linnoittaa kaupungit että rakentaa niiden edustalle merilinnoitukset.
Valmistuttuaan merilinnoitukset muodostivat Pietarin turvallisuudelle uhan, koska puolustuksellisen rannikkolaivaston lisäksi hallussa pidettävissä olevat tukikohdat olisivat voineet tarjota myös Ruotsin avomerilaivastolle satamia ja linnoituksia, joista käsin hyökätä kohti Pietaria. Ruotsi ja Venäjä olivat käyneet Suomenlahdella ja Suomessa monia sotia 1700-luvulla. Näiden sotien myötä maiden sotilaspoliittinen painopiste siirtyi 1700-luvun aikana Suomenlahdelle, ja molemmat valtakunnat linnoittivat myös maarajojaan.
Ruotsin kannalta keskeisenä ajatuksena oli saada valtakunnan itäistä osaa varten oma rannikkolaivasto ja sille tukikohta, koska Karlskronasta tai Tukholmasta ei olisi ehditty lähettää aluksia itärajan suojaksi varsinkaan keväällä jäiden lähdön aikaan. Osa laivastosta oli talvehtinut Kruunuvuorenselällä jo isonvihan aikaan.
Ranska oli huolestunut Venäjän vaikutusvallan kasvusta ja sitoutui tukemaan Ruotsin linnoitustoimia Suomessa 450000 taalerilla vuodessa neljän vuoden ajan. Sekä Suomenlinnaa että Loviisan edustalle kohonnutta Svartholman merilinnoitusta alettiin rakentaa 1748. Suomenlinnan rakennustöitä johti linnoitusupseeri Augustin Ehrensvärd. Sen sijaan itse kaupunkien linnoittaminen jäi rahapulassa pahasti kesken ja lopulta loppui kokonaan.
Rakennusmateriaalia alueille saatiin ainakin Helsingin maalaiskunnasta (nyk. Vantaa), Santahaminasta ja Espoon Soukasta. Suurelta osalta muurien rakentamiseen tarvitut kivet kuitenkin louhittiin itse saarten kallioista. Suomenlinnan rakennustöitä ei koskaan saatu valmiiksi Ehrensvärdin tarkoittamassa laajuudessa.
Vuonna 1756 Viaporiin perustettiin maavoimille alisteinen saaristolaivasto, Armeijan laivasto. Kustaan sodan aikana Viapori toimi saaristolaivaston korjaustelakkana ja osaltaan mahdollisti Ruotsinsalmen meritaistelun voiton 1790.
Venäjän vallan aika

Suomen sodan alkuvaiheessa vuonna 1808 venäläiset saapuivat Suomeen maateitse ja miehittivät nopeasti laajan osan Etelä-Suomea. He myös piirittivät Viaporia, jonne he pääsivät manterelta jäitse, ja kaksi kuukautta kestäneen piirityksen jälkeen Carl Olof Cronstedtin johtama linnoitus antautui 3. toukokuuta 1808.[20]
Suomen siirryttyä osaksi Venäjää venäläiset jatkoivat linnoituksen rakentamista omien suunnitelmiensa mukaan. Ruotsin vallan aikana rakennustöiden painopiste oli ollut Susisaaressa ja Kustaanmiekalla, joita pidetäänkin linnoituksen rakennushistoriallisesti mielenkiintoisimpana osana. Muilla saarilla linnoitustyöt olivat jääneet keskeneräisiksi. Venäjän vallan aikana sitä vastoin Isosta Mustasaaresta tuli linnoituksen keskeisin osa, jonne rakennettiin muun muassa suuria kasarmirakennuksia ja kirkko.[21]
Krimin sodan vuonna 1855 aikana Viaporia ammuttiin ranskalaisista ja englantilaisista sotalaivoista käsin tykeillä kahden vuorokauden ajan. Tällöin osa linnoituksen alkuperäisistä rakennuksista tuhoutui.[22]
Vuonna 1906 linnoituksessa puhkesi Viaporin kapina.[23] Viapori toimi ensimmäisen maailmansodan aikana Krepost Sveaborgin keskuslinnakkeena. Linnoitukseen kuuluivat Helsinkiä kiertäneen maarintaman lisäksi myös meririntaman linnoitukset, kuten Miessaari, Rysäkari ja Kuivasaari[24].
Suomen itsenäisyyden aika

Suomen julistautuessa itsenäiseksi vuonna 1917 Viapori oli edelleen venäläisen sotaväen hallussa, mutta sisällissodan aikana he luovuttivat osan siitä Suomen punaisille maaliskuussa 1918. Valkoiset valloittivat sen saksalaisten tuella huhtikuun alussa. Suomenlinna sai nykyisen nimensä 12. toukokuuta 1918, jolloin Kustaanmiekan lippusalkoon nostettiin juhlallisesti Suomen lippuna tuolloin väliaikaisesti käytetty punakeltainen leijonalippu.[14][25] Vuosina 1918 ja 1919 saarilla toimi suuri sisällissodan jälkeinen vankileiri. Suomenlinnan vankileirin 10000:sta punavangista yli 1000 kuoli nälkään ja tauteihin. Teloitettuja oli 80.[26]
Myöhemmin linnoitus toimi suomalaisena varuskuntana. Suomen sisällissodan jälkeen Suomenlinnaan perustettiin 7. toukokuuta 1918 Suomenlinnan Linnoitustykistö, minkä nimisenä joukkoyksikön toiminta päättyi 15. syyskuuta 1918. Organisaatiouudistuksesta johtuen sen toimintaa jatkoi Suomenlinnan Rannikkotykistopataljoona 16. syyskuuta 1918 - 13. toukokuuta 1919. Rannikkotykistörykmentti 1 perustettiin 14. toukokuuta 1919, mikä toimi 15. syyskuuta]] 1939 saakka. Suomen toisen maailmansodan alkuun liittyvä puolueettomuusvartiointi edellytti ennen yhteisharjoitusta puolustustuksen tehostamista. 16. syyskuuta 1939 muodostettiin Helsingin Lohko, mitä oli voimassa välirauhan aikaan, 4. syyskuuta 1940 saakka. 5. syyskuuta 1940 - 27. maaliskuuta 1941 oli Suomenlinnan yksikkö jälleen Rannikkotykistörykmentti 1, minkä  jälkeen  siitä tuli Suomenlinnan rannikkotykistörykmentti 28. maaliskuuta 1941 - 16. kesäkuuta 1941. Jatkosotaan valmistautumiseksi yksikkö laajennettiin myös rannikkojoukkoja kohtalaisesti sisältäväksi 1. Rannikkoprikaatiksi rannikkotykistörykmenttien talvisodan kokemusten perusteella 17. kesäkuuta 1941 - 31. joulukuuta 1941 väliseksi ajaksi, minkä jälkeen se nimettiin 1. tammikuuta 1942 - 30. marraskuuta 1944 väliseksi ajaksi Uudenmaan Rannikkoprikaatiksi. Tämän jälkeen yksiköstä muodostui Suomenlinnan Rannikkolinnakkeisto 1. joulukuuta 1944 - 30. marraskuuta 1952. Tämän jälkeen nimeksi tuli kolmannen kerran Rannikkotykistörykmentti] 1 1. joulukuuta 1952 - 31. joulukuuta 1956. Tämän jälkeen joukkoyksiköstä tuli 1. tammikuuta 1957 alkaen Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti.[27]
Suomenlinnaan sijoitettiin 1920-luvulla Merisotakoulu. Vuosina 1921–1936 Ilmailuvoimien lentokonetehdas oli sijoitettuna Suomenlinnaan. Tehdas kokosi aluksi lisenssillä Hansa-Brandenburg W.33 -vesitasoja, jotka tunnettiin Suomessa nimellä I.V.L. A.22 Hansa. Vuonna 1925 Suomenlinnaan sijoitettiin ilmapuolustuskomennuskunta, joka muuttui myöhemmin kiinteäksi ilmatorjuntapatteriksi. Vuonna 1939 kiinteästä ilmatorjuntapatteri muutettiin Ilmatorjuntarykmentti I:ksi. Toisen maailmansodan aikana siellä oli myös Suomen sukellusveneiden päätukikohta.[28]
Vuoteen 1948 saakka Suomenlinnaan pääsi vain kirjallisella maihinnousuluvalla. Tuolloin saaret avattiin yleisölle Suomen Matkailijayhdistyksen perimää pääsymaksua vastaan, vaikka ne olivat edelleen Puolustusvoimien hallinnassa varuskuntana. Vuonna 1972 linnoitus siirtyi lopullisesti siviilihallintoon. Ainoana sotilaallisena laitoksena sinne jäi Merisotakoulu. Seuraavana vuonna saaria hallinnoimaan perustettiin opetusministeriön alainen Suomenlinnan hoitokunta.[29][30]
Vuonna 1991 Unesco otti Suomenlinnan maailmanperintöluetteloonsa. Suomenlinna sai Europa Nostra -palkinnon asiantuntevasta ja tasokkaasta restaurointityöstä vuonna 1999. Samana vuonna Uudenmaan liiton maakuntahallitus valitsi Suomenlinnan vuoden uusmaalaiseksi kyläksi.[31][32][33]
Muuta
Ison Mustasaaren luoteisosassa sijaitsee hoitokunnan käytössä oleva arkisto- ja museoluolasto.[34]
Katso myös

Krepost Sveaborg
Bastionijärjestelmä
Saaristolaivasto
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Väinö Wallin| title = Itämainen sota Suomessa| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1905}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardberg, C.J.| title = Kivestä ja puusta. Suomen linnoja, kartanoita ja kirkkoja| location = Helsinki| publisher = Kustannusosakeyhtiö Otava| year = 2002| id = ISBN 951-1-17423-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sipilä, Petri, et al.| title = Suomenlinnan telakka ennen ja nyt| publisher = Museovirasto| year = 2007| id = ISBN 978-951-616-174-0}}
Aiheesta muualla

 – Suomenlinnan hoitokunnan ylläpitämä sivusto
 Klikattava kartta.
 (Arkistolaitos)
Citation error, replace with{{cite book| author = Veijola-Reipas, Ritva| title = Suomenlinnan arkeologinen selvitys| publisher = Museovirasto| year = 2008| version = Museoviraston rakennushistorian osaston raportteja 19| id = ISBN 978-951-616-186-3| format = [ online version] (pdf)}}

*
Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Suomessa
Luokka:Valtakunnallisesti arvokkaat maisema-alueet Suomessa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


9. jääkäripataljoona oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 4. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärimajuri Harald Öhquist (Öhquist perusti ja järjesti pataljoonan). Pataljoona muodostettiin rintamalle lähdettäessä 7. ja 8. jääkäripataljoonan miehistä.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 18. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 19.–20. huhtikuuta 1918.[1]
Pataljoonasta muodostettiin sodan jälkeen Tampereen Rykmentti.
Joukko-osastot
1. komppania
Komppania oli peruja 7. jääkäripataljoonan 4. komppaniasta, joka kumminkin siirrettiin päällikkönsä Tuompon johdolla 25. maaliskuuta 1918 alkaen 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniaksi. Tuompon johtaman komppanian tilalle tuli jääkärikapteeni Karin johtama komppania, joka oli peruja 8. jääkäripataljoonasta ja sen 2. komppania. Karin komppanian oli pienen hetken 9. jääkäripataljoonanan 3. komppania, mutta sen järjestysnumeroksi muutettiin 25. maaliskuuta 1918 yksi.
Päällikkö: jääkärikapteeni Wiljo Einar Tuompo (8. maaliskuuta 1918 alkaen ja siirrettiin 25. maaliskuuta 11. jääkäripataljoonaan), jääkärikapteeni Kaarlo Kari, jääkäriyliluutnantti Hilding Hedengren (28. huhtikuuta alkaen).
Vääpeli: jääkärivaravääpeli Jaakko Putkonen.
Joukkueenjohtajat: jääkärialiupseeri Antti Emil Kannanniemi (siirrettiin 12. huhtikuuta 1918 alkaen 18. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan), jääkärivääpeli Oskar Harald Lefrén (siirrettiin 8. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkärialiupseeri Kaarlo Wennerström myöh. Vennervirta, jääkärivaravääpeli Rikhard Vilkman (siirrettiin 14. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkäriluutnantti Jarl Wulff, joukkueenjohtajana jääkärivääpeli August Ansa (26. maaliskuuta komennettiin 11. jääkäripataljoonaan), jääkärivääpeli Frans Johannes Elo (toimi myös 3. komppaniassa joukkueenjohtajana), joukkueenjohtajana jääkärivääpeli Valter Hietanen.
Komppaniassa palvelleet Saksan jääkärit: jääkärivääpeli Kaarlo Jaakko Kaikkonen (siirrettiin 20. maaliskuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkärivääpeli Matti Kurri (siirrettiin 16. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkärivaravääpeli Julius Salin (siirrettiin 25. maaliskuuta 11. jääkäripataljoonaan), jääkärialiupseeri Kaarle Sankala (siirrettiin 11. jääkäripataljoonaan), jefreitteri Immanuel Eemil Huhtala (siirrettiin 25. maaliskuuta 11. jääkäripataljoonaan).
2. komppania
Komppania siirrettiin 8. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan 2. komppaniaksi.
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Väinö Palomäki (6. maaliskuuta 1918 alkaen, palveli aikaisemmin hetken myös 4. komppaniassa).
Joukkueenjohtajat: jääkärivänrikki Kaarlo Hildén myöh. Kaiharju (siirrettiin 18. jääkäripataljoonaan), jääkärivääpeli Valtteri Karmo (siirrettiin komppanian mukana 18. jääkäripataljoonaksi 6. jääkärirykmenttiin), jääkäriluutnantti Aarne Karl Johannes Lang, jääkärivaravääpeli Juho Saarenheimo, jääkärivaravääpeli Juho Timonen (5. maaliskuuta alkaen), jääkärivänrikki Johan Hyvönen.
Komppaniassa palvelleet Saksan jääkärit: aliupseerina jääkärialiupseeri Johan Arthur Gustafsson (siirrettiin 8. huhtikuuta komppanian mukana 18. jääkäripataljoonaan), kuormastoaliupseerina jääkärialiupseeri Juho Huikko.
3. komppania
Komppania on entinen 8. jääkäripataljoonan 2. komppania, mutta hetki siirron jälkeen nimeksi vaihdettiin 9. jääkäripataljoonan 1. komppania.
Päällikkö: jääkärikapteeni Kaarlo Kari (siirrettiin komppaniansa kera 25. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan 1. komppaniaksi), jääkäriyliluutnantti Valter Wisén.
Vääpeli: jääkärivääpeli Feliks Tuisku (toimi myöhemmin komppaniassa joukkueenjohtajana), jääkärivääpeli Juho Alanko (toiminut komppaniassa myös joukkueenjohtajana).
Joukkueenjohtajat: jääkärialiupseeri Antti Emil Kannanniemi (siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 1. komppaniaan), jääkärivääpeli Juho Kolehmainen, jääkärivaravääpeli Onni Laitinen (siirrettiin 15. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkärialiupseeri Matti Nöjd myöh. Tyytyä (siirrettiin 1. komppaniaan ja edelleen 10. huhtikuuta pataljoonan esikuntaan), jääkärialiupseeri Pehr-Axel Wahren (siirrettiin 18. jääkäripataljoonaan), jääkärivaravääpeli Akseli Valtimo (siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 1. komppaniaan), jääkäriluutnantti Teuvo Wartiovaara (siirrettiin 11. huhtikuuta 2. jääkäriprikaatin esikuntaan), jääkärivänrikki Toivo Winqvist myöh. Veistaro, jääkärialiupseeri Paavo Aaltonen (siirrettiin 15. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), joukkueenjohtajana jääkärivääpeli Lauri Bergman, jääkärivänrikki Johan Hyvönen (siirrettiin 23. maaliskuuta pataljoonan aseupseeriksi), jääkärivaravääpeli Feeli Rinta (siirrettiin 12. huhtikuuta vääpeliksi rykmentin esikuntaan).
Komppaniassa palvelleet Saksan jääkärit: jääkärivaravääpeli Sem Henrik Kärkkäinen (siirrettiin 27. maaliskuuta 18. jääkäripataljoonaan), joukkueen varajohtajana jääkärialiupseeri Uuno Sjöblom (siirrettiin 27. maaliskuuta 4. jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan ja 6. huhtikuuta alkaen 18. jääkäripataljoonaan), jääkärialiupseeri Paavo Aaltonen (siirrettiin 15. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), puolijoukkueenjohtajana jääkärivääpeli Martti Hellstén (siirrettiin 6. maaliskuuta 8. jääkäripataljoonaan).
4. komppania/konekiväärikomppania
4. komppania siirrettiin 8. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonan 2. komppaniaksi.
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Georg Mandelin (5. maaliskuuta alkaen), 4. komppanianpäällikkönä jääkäriyliluutnantti Arvid Wennerström (siirrettiin 8. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkäriluutnantti Oiva Olenius.
Vääpeli: jääkärivääpeli Sigfrid Granö (6. maaliskuuta alkaen), jääkärivääpeli Kaarlo Rovio (toiminut vääpelinä myös 1. komppaniassa).
Joukkueenjohtajat: jääkärivääpeli Johan Kerrman (siirrettiin 14. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkärivänrikki Vihtori Lammi, jääkärialiupseeri Heikki Nurmi (siirrettiin 15. huhtikuuta 18. jääkäripataljoonaan), jääkäriluutnantti Oiva Olenius (siirrettiin komppanian päälliköksi), jääkärivaravääpeli Yrjö Jalmari Passi, jääkärivänrikki Edvin Tahvanainen (siirrettiin 13. huhtikuuta 8. jääkäripataljoonaan), jääkärivaravääpeli Kustaa Talasmäki myöh. Talas (siirrettiin 2. huhtikuuta 2. komppaniaan), joukkueenjohtajana jääkärivänrikki Gustaf von Essen (8. maaliskuuta alkaen), jääkärivaravääpeli Joel Eskola.
Komppaniassa palvelleet Saksan jääkärit: jääkärivääpeli Matti Kurri (siirrettiin 25. maaliskuuta 1. komppaniaan), jääkärivaravääpeli Sem Henrik Kärkkäinen (haavoittui 25. huhtikuuta 1918), jääkärivaravääpeli Paavo Ottelin 6. maaliskuuta alkaen), rehumestarina jääkärivaravääpeli Edvard Pyykkö, aliupseerina ja joukkueenjohtajana jääkärialiupseeri Johan Arthur Gustafsson (siirrettiin 4. huhtikuuta 2. komppaniaan), jääkärialiupseeri Kustaa Kuusisto (6. maaliskuuta 1918 alkaen ja siirrettiin 15. huhtikuuta 1918 alkaen 18. jääkäripataljoonaan), joukkueen varajohtajana jääkärivaravääpeli Ilmari Johannes Pulkkinen.
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit
Pataljoonan aseupseerina jääkärivänrikki Johan Hyvönen (siirrettiin 8. toukokuuta 2. komppaniaan), jääkäriluutnantti Viljo Kauppila (siirrettiin 25. maaliskuuta 11. jääkäripataljoonaan), jääkärialiupseeri Kustaa Jaakko Luoma (siirrettiin 13, huhtikuuta 8. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan), pataljoonassa adjutanttina jääkäriluutnantti Onni Parviainen, jääkärialiupseeri Oskar Pirinen (siirrettiin 1. huhtikuuta 5. jääkäripataljoonaan), pataljoonan kuormastopäällikkönä jääkärivaravääpeli Oskar Pyhälahti, jefreitteri Matti Torvikoski (siirrettiin 1. jääkäriprikaatin esikuntaan lähettiupseeriksi), pataljoonan esikunnassa kuormastoaliupseerina jääkärialiupseeri Matti Nöjd myöh. Tyytyä, adjutanttina jääkäriluutnantti Eino Polón (siirrettiin 6. huhtikuuta 4. jääkärirykmentin adjutantiksi).
Lähteet
Toim. Ignatius, Theslöf, Palmén, Grotenfelt, Nordenstreng ja Soikkeli, Suomen vapaussota 1918 osat V ja VI, Otava Helsinki 1924–1925.
Sotatieteen Laitoksen Julkaisuja XIV, Suomen jääkärien elämäkerrasto 1975, Vaasa 1975 ISBN 951-99046-8-9.
Puolustusministeriön Sotahistoriallisen toimiston julkaisuja IV, Suomen jääkärien elämäkerrasto, WSOY Porvoo 1938.
Toim. Kai Donner, Theodor Svedlin, Heikki Nurmio, Suomen vapaussota I–VIII, Gummerus Jyväskylä 1925–1927.
Viitteet

Luokka:Itäarmeija

Milloin 8. jääkäripataljoona perustettiin?


Korealaisissa nimissä sukunimi tulee ensin, eli sukunimi on Kim ja etunimi Il-sung.
Kim Il-sung (, hanja: 金日成, Gim Il-seong, alk. Kim Sŏng-ju, 15. huhtikuuta 1912 – 8. heinäkuuta 1994) oli korealainen poliitikko ja Korean demokraattisen kansantasavallan eli Pohjois-Korean johtaja vuosina 1946–1994.
Kim Il-sung oli maansa pääministeri 1946–1972 ja presidentti vuodesta 1972, mutta Kimin todellinen valta perustui hänen asemaansa Korean työväenpuolueen pääsihteerinä. Hän on edelleen henkilöpalvonnan kohde Pohjois-Koreassa: häneen viitataan virallisesti nimellä ”Suuri johtaja” ja hänet on Pohjois-Korean korkeimman kansanneuvoston päätöksellä vuonna 1997 nimetty ”ikuiseksi presidentiksi” (katso  Wikilähteissä). Kim Il-sungin syntymäpäivä on kansallinen vapaapäivä Pohjois-Koreassa.
Pohjois-Korean entinen johtaja Kim Jong-il oli Kim Il-sungin poika ja nykyinen johtaja Kim Jong-un on hänen pojanpoikansa.
Elämäkerta
Lapsuus ja nuoruusvuodet

Kim Il-sungin lapsuudesta ja nuoruudesta on vaikea löytää luotettavaa tietoa. Pohjois-Korea on lähteissään liittänyt hänen varhaisvuosiinsa runsaasti legendanomaisia ja propagandistisia tietoja. Kimin tiedetään syntyneen äidinpuoleisten isovanhempiensa kodissa, pienessä Chilgolin kylässä. Mangyongdaen kylässä sijaitseva isänpuoleisten isovanhempien talo oli hänen lapsuuskotinsa ja tätä taloa näytetään nykyään matkailijoille suuren johtajan syntymäkotina.[1] Mangyondae on nykyään osa Pjongjangia.
Tuleva suuri johtaja oli jo pikkupoikana ollut patriootti, joka oli urheasti taistellut japanilaismiehitystä vastaan. Myös hänen vanhempansa ja isovanhempansa olivat olleet merkittäviä isänmaanystäviä ja vallankumouksellisia. Lisäksi hänen isänsä löi kymmenen rosvoa näiden poltellessa oopiumia.[2] Tapaus on ikuistettu myös pohjoiskorealaisiin elokuviin. Näiden ja monien muiden liioittelevien ja joskus jopa legendanomaisten pohjoiskorealaisten tarinoiden takia on  joidenkin vaikea uskoa edes oikeita tietoja Kim Il-sungin elämästä.[3]
Varmuudella tiedetään, että Kim Il-sungin isä oli nimeltään Kim Hyong-jik ja äiti Kang Pan-sok. Kim Hyong-jik oli tulevaa puolisoaan köyhemmästä perheestä. Kang Pan-sokin vanhemmat vastustivat aluksi tyttärensä avioliittoa Kim Hyong-jikin kanssa. Morsiamen vanhempien vastustus loppui, kun selvisi, että tuleva vävy oli harras kristitty, joka myös soitti seurakunnan tilaisuuksissa. Avioliiton solmimisen aikaan Kim Hyong-jik oli 15-vuotias ja Kang Pan-sok 17-vuotias. Kim Hyong-jik oli köyhän maanviljelijän poika, jonka oli onnistunut päästä koulutielle, mutta opinnot olivat jääneet kesken. Hän työskenteli aluksi opettajana ja myöhemmin perinteisen korealaisen lääketieteen harjoittajana. Perhe ei koskaan ollut mitenkään erityisen varakas saati vaikutusvaltainen.[4] Kim Hyong-Jik myös perusti vuonna 1917 Korean Kansallisseuran, joka oli vahvasti japanilaisvastainen.[5]
Pohjois-Korean ulkopuoliset lähteet eivät kuitenkaan tunne Kim Hyong-jikin perustamaa Korean kansallisseuraa. Kim Il-sung, joka kasteessa sai nimen Kim Song-ju, oli lapsista vanhin, ja perheeseen kuului myös kaksi nuorempaa poikaa. Toinen Kim Il-sungin veljistä kuoli 1932 japanilaisvastaisen taistelun aikana, kun taas toinen, Kim Jong-ju, toimi Pohjois-Korean varapresidenttinä 1970-luvulle asti. Perhe oli uskonnoltaan kristitty ja tuleva ”suuri johtaja” osallistui jumalanpalveluksiin varhaisaikuisuuteensa saakka. Isä Kim Hyong-jik yritti välittää musiikkiharrastuksensa myös pojilleen, ja Kim Il-sungin tiedetään olleen kiinnostunut musiikista koko elämänsä. Kristinuskon ohella perheen aatemaailmaan kuului vahvasti isänmaallisuus, ja kristinusko oli nimenomaan isänmaallisesti ajattelevien korealaisten uskonto. Pjongjangissa oli tuohon aikaan niin paljon kirkkoja, että sitä kutsuttiin ”Korean Jerusalemiksi”.[6] Perheen köyhyys oli varmasti myös yksi nuoren Kimin ajatusmaailmaan vaikuttanut tekijä.
1910-luvun Koreassa Japani kasvatti arvovaltaansa ja liitti maan lopulta valtakuntaansa. Monet korealaiset reagoivat siihen muuttamalla Kiinaan, missä oli kasvava korealaisyhteisö. Kimin perhe muutti Kiinaan noin 1920 Jilinin kaupunkiin, missä poika aloitti koulunsa. Isä työskenteli perinnelääkärinä ja Song-ju kierteli isänsä mukana potilaskäynneillä ja itsenäisyysliikkeen kokouksissa.[7]
Vuonna 1923 Kim Il-sung kävi koulua Koreassa Pjongjangissa. Hänen opettajansa Pjongjangissa oli hänen äitinsä sukulainen, Kang Ryang-uk, joka toimi myös metodistipappina. Hänen opetukseensa kuului myös isänmaallisia, japanilaisvastaisia lauluja. Myöhemmin Kim Il-sungin ollessa vallassa Kang Ryang-uk toimi Pohjois-Korean varapresidenttinä ilman minkäänlaista todellista vaikutusvaltaa.[8]
Kahden vuoden kuluttua, vuonna 1925, Kim Il-Sung opiskeli jälleen Kiinassa Jilinin kaupungissa. Siellä hän ei kuitenkaan ollut kuin kuusi kuukautta. Uusi koulu löytyi Yuwenista. Perheen taloudellinen asema oli heikentynyt, sillä isä oli kuollut. Äiti yritti elättää perheen pyykkärinä, mutta ansiot olivat heikot. Kim asui metodistikirkon asuntolassa, sillä siellä saattoi asua halvalla.[9] Näihin aikoihin hän on oletettavasti kuullut ensi kerran kommunismista, sillä koulun opettajakunnassa tiedetään olleen kommunisteja. Vuonna 1926 hän perustikin Alas imperialismi -liiton, joka koostui nuorista, japanilaisvastaisista kommunisteista.[10] Toisen lähteen mukaan Kim Il-Sung ei itse perustanut mitään liikettä, vaan oli mukana vasemmistolaisesti ajattelevien korealaisten ja kiinalaisten opiskelijoiden liikkeessä tavallisena rivijäsenenä.[11] Vuonna 1929 Kim erotettiin koulusta ja pidätettiin. Syynä oli japanilaisen siirtomaahallinnon vastainen toiminta. Tällöin hän oli jo hylännyt aiemman kristillisen ajattelunsa, ryhtynyt marxilaiseksi ja perustanut oman kommunististen nuorten ryhmänsä. Kun 1930-luku alkoi, oli Kim Song-ju omaksunut itselleen myöhemmin kuuluisuutta saaneen nimen Kim Il-sung.[12]
Sissipäällikkö
Vuonna 1931 Kim Il-sung liittyi Kiinan kommunistiseen puolueeseen. Hänestä tehtiin pian korealaisvähemmistöön kuuluvien nuorten organisoija. Hän asettui asumaan Mantšuriaan Antun maakuntaan, ollakseen lähempänä äitiään ja nuorempia veljiään. Hän päätti liittyä sisseihin, jotka taistelivat japanilaisia vastaan.
Omien muistelmiensa mukaan Kim Il-Sung sai näihin aikohin ensimmäisen taistelukosketuksensa. Oman kertomansa mukaan hän oli pienen joukon päällikkönä ja otti vastaan määräyksiä myös Kiinan kansallismielisiltä. Heillä oli yhteinen vihollinen, Japani, ja sen muodostama Mantšukuon nukkevaltio.[13]
Vuonna 1935 Kim Il-sung alkoi saavuttaa mainetta rohkeasta taistelustaan miehittäjiä vastaan. Komintern toteaa saman vuoden joulukuussa kirjoitetussa raportissaan hänen olevan ”luotettu ja kunnioitettu” japanilaisvastaisen toiminnan parissa.[14] Hän ei tosin ollut mikään kiistaton johtaja eikä ainoa huomattava sissijohtaja alueella, eikä hänen armeijansa myöskään ollut itsenäinen, vaan Kiinan kommunistien alainen. Kim Il-sung kohosi arvossa divisioonan komentajaksi, ja hänen komennossaan oletetaan olleen noin 200 miestä.
Maine kansallismielisten korealaisen parissa kasvoi 4. kesäkuuta 1937, kun Kim Il-sung ja noin 200 hänen komentamaansa miestä ylittivät Korean rajan Pochombon kylässä, surmasivat japanilaisia poliiseja ja hankkivat asetäydennyksiä. Japanilaiset hyökkäsivät Kimin ja hänen miestensä perään, mutta eivät koskaan tavoittaneet häntä ja hänen joukkojaan.[14] Hyökkäys oli osa yritystä nostattaa kansannousu Korean japanilaismiehittäjiä vastaan.
Sissiarmeija ei onnistunut nostattamaan kansannousua, mutta japanilaiset perustivat sitä vastaan vuonna 1937 erikoisyksikön. Erikoisyksikkö käytti sissien vastaisessa taistelussa raakoja otteita.[15]
Monet historioitsijat epäilevät, että samoihin aikoihin on ollut myös muita japanilaisvastaisia sissipäälliköitä, jotka olisivat käyttäneet nimeä Kim Il-sung. Etelä-Korean historioitsijat ovat myös väittäneet, että maan pohjoisosia pitkään hallinnut mies oli huijari, joka ei ollut koskaan ollutkaan sissipäällikkö. Epäilyjä eivät luonnollisestikaan ole hälventäneet liioittelevat ja sadunomaiset kertomukset, joita Pohjois-Korean propagandakoneisto on tuottanut.[16]
Yksityiselämästä on sissiajoilta säilynyt jonkin verran tietoa. Kim Il-sungin kerrotaan olleen rohkea, luotettava ystävä ja naistenmies. Pjongjangin eliitti on myöhemmin kertonut, että Kim Il-sungilla oli monia naispuolisia tovereita ja että hänellä on myös lapsia heidän kanssaan. Kim Il-sung on itse maininnut nimet Han Jong-ae ja Hong Hye-song. Hang Jong-ae oli hänen mukanaan Harbinissa tapaamassa Kominternin edustajia kun taas Hong Hye-song toimi sissijoukoissa perinteisen korealaisen lääketieteen harjoittajana.[17]
Kim Il-sung avioitui noihin aikoihin ensimmäistä kertaa, mutta avioliitto jäi lyhyeksi. Japanilaiset vangitsivat ja teloittivat aviopuolison. Japanin miehittäessä myös Kiinan pohjoisosat Kimin oli siirryttävä Neuvostoliittoon. Neuvostoliiton vuosinaan hän asettui asumaan Habarovskiin ja avioitui korealaisen Kim Jong Sukin kanssa. Heille syntyy yksi poika. Myöhemmin pariskunnalle syntyi vielä kaksi poikaa ja yksi tyttö. Vanhempi poika kuoli tapaturmaisesti ja nuorempi synnytyksessä yhdessä äitinsä kanssa. Pohjois-Korea väittää propagandassaan Kim Jong-ilin syntyneen sissileirissä Baekdu-vuorella, mutta tähän tai muihinkaan tietoihin ei ole koskaan saatu täydellistä varmuutta. On huomattava, että Kim Jong-ilin syntymä Baekdu-vuorella olisi poliittisen propagandan kannalta erittäin sopivaa: vuori näyttelee korealaisessa mytologiassa merkittävää osaa. Lisäksi neuvostoliittolaiset lähteet varmistavat, että Kim Il-sung oleskeli koko vuoden 1942 Vyatskojen kylässä, missä hän komensi korealaisista sekä mantšurialaista pakolaisista koottua puna-armeijan osastoa. Hänen sotilasarvonsa oli tuolloin kapteeni. Puoliso Kim Jong Suk työskenteli noihin aikoihin lastentarhassa.
Neuvostoliiton vuosinaan Kim Il-sung osallistui sekä sotilaalliseen että poliittiseen koulutukseen. Fyysisissä harjoitteissa hän ei menestynyt, sillä hänen fyysinen kuntonsa oli huono. Ju Song-chol, Neuvostoliitossa asunut korealainen, joka toimi Kim Il-sungin tulkkina, on myöhemmin kertonut muistojaan tästä ajasta eteläkorealaisille toimittajille ja kertonut, että neuvostoliittolaiset kouluttajat vakuuttuivat Kim Il-sungin älykkyydestä ja johtajan ominaisuuksista. Joidenkin lähteiden mukaan Kim Il-sung kävi Moskovassa neuvotteluita vuosina 1943 ja 1944. Se, mistä neuvoteltiin, on jäänyt hämäräksi.[18]
Pohjois-Korean synty ja Korean sota
Toinen maailmansota päättyi, kun Japani antautui. Korea vapautui pitkästä japanilaismiehityksestään, ja miehitystä vastustaneet korealaiset saattoivat viimeinkin palata kotiin. Kotiin palaajien joukossa oli myös Kim Il-sung.
Se, miten kotiinpaluu tapahtui, oli Kim Il-sungille suuri pettymys. Hän pääsi palaamaan kotimaahansa vasta syyskuun 19. päivä vuonna 1945, kuukausi Japanin antautumisen jälkeen. Hän nousi maihin Wŏnsanin satamakaupungissa, neuvostoliittolaisessa sotilaspuvussa. Paikalla ei ollut riemuitsevia kansanjoukkoja. Kim Il-sung oli kuvitellut palaavansa kotimaahansa voittoisan sissiarmeijansa kärjessä. Näin vaatimaton kotiinpaluu onkin haluttu Pohjois-Korean historiassa unohtaa.[19] Liittoutuneiden Koreaa koskevat suunnitelmat kuitenkin muuttivat sekä Kim Il-sungin että miljoonien muiden korealaisten elämän.
Liittoutuneet olivat toisen maailmansodan aikana sopineet, että Korea otetaan sodan jälkeen kansainväliseen hallintaan. Maa jaettiin 38. leveyspiirin kohdalta Etelä- ja Pohjois-Koreaan. Neuvostoliitto hallitsi pohjoista puolta ja Yhdysvallat eteläistä. Aluksi Neuvostoliitto muodosti elokuussa 1945 kansallismielisten ja kommunistien kansankomitean. Sen puheenjohtajaksi tuli Cho Man-sik, kristitty ja luultavasti neuvostovyöhykkeen suosituin poliitikko. Kansalliskomitean aika jäi lyhyeksi, sillä neuvostoliittolaiset viranomaiset tuomitsivat kansalliskomitean kansallismieliset jäsenet ”taantumuksellisiksi”. Cho Man-sik tuomittiin kotiarestiin, eikä hänen myöhemmästä kohtalostaan tiedetä mitään.[20] Hänet oletettavasti surmattiin Korean sodan aikana.[21] Areena oli nyt vapaa Kim Il-sungille ja hänen kannattajilleen.
Kim Il-sung nousi näin Neuvostoliiton antamalla huomattavalla myötävaikutuksella pohjoisosan johtajaksi ja vuonna 1946 väliaikaishallituksen pääministeriksi. On huomattava, että Koreassa oli pitkään toiminut aktiivinen kommunistinen puolue. Neuvostoliitto ei kuitenkaan luottanut tähän varsin itsenäiseen puolueeseen, ja sen johto päätettiin vaihtaa. Syyskuussa 1945 Pjongjangissa surmattiin puolueen johtaja Hyon Chun Hyok sekä muita Neuvostoliittoon kielteisesti suhtautuneita kommunisteja. Surmattujen määrästä ei ole tarkempaa tietoa; eräiden lähteiden mukaan muutama kymmenen, joidenkin mukaan satoja.[22] Kim Il-sungin johtamasta Korean kommunistisesta puolueesta tuli maan johtava voima, ja se yhdessä muiden vasemmistolaisten ja isänmaallisten puolueiden kanssa yhdistettiin Korean työväenpuolueeksi. Kim Il-sungin johdolla aloitettiin ohjelma, jonka mukaisesti teollisuus kansallistettiin vuonna 1946. Samana vuonna käynnistyi myös maareformi, joka valmisteli myöhempää maatalouden kollektivointia sekä tilojen osuustoiminnallistamista. Näin Pohjois-Korea seurasi Itä-Euroopan maiden sisäpoliittista kehitystä.
9. syyskuuta 1948 Kim Il-sung julisti Korean demokraattisen kansantasavallan perustetuksi Neuvostoliiton tuella, sen jälkeen, kun amerikkalainen sotilashallinto oli perustanut Korean tasavallan muutamaa viikkoa aiemmin. Seuraavana vuonna alkoi olla selvää, että Korea oli pysyvästi jakautunut. Sekä Etelä- että Pohjois-Korea pitivät itseään ainoana laillisena korealaisena valtiona. Etelä-Korean hallitusta herjattiin muun muassa ”sätkynukeiksi”, kun taas etelässä herjattiin pohjoista ”sylikoiriksi”. Tuhansia pakolaisia siirtyi pohjoisesta etelään pakoon kommunistista pakkovaltaa samalla, kun etelästä vastaavasti pakeni tuhansia pohjoiseen pakoon Yhdysvaltojen joukkojen ja Syngman Rheen hallituksen vainoa. Kiinan sisällissodan päättyminen kommunistien voittoon rohkaisi Kim Il-sungia, joka halusi yhdistää Korean sodalla ja neuvotteli asiasta Stalinin kanssa, joka myöntyi ajatukseen. Kyseisille keskusteluille saatiin vahvistus vuonna 1994, kun Venäjän presidentti Boris Jeltsin luovutti keskusteluita koskevat asiakirjat maansa arkistosta Etelä-Korean presidentille Kim Young-Samille. Neuvostoliitto toimitti Pohjois- Koreaan merkittävän määrän uutta aseistusta.[23] ,[24]
Sota puhkesi 25. kesäkuuta 1950 Pohjois-Korean armeijan yllätyshyökkäyksellä Etelä-Koreaan. Se alkoi Pohjois-Korean kannalta lupaavasti, ja Soul vallattiin nopeasti, mutta käänne tapahtui syyskuussa, kun YK:n joukot, joita Yhdysvallat johti, nousivat Korean niemimaalle. Soul vallattiin takaisin, kuten myös Pjongjang, ja Kim Il-sung hallituksineen pakeni jälleen Kiinaan. Kiina lähetti joukkoja, joiden avulla pohjoisen joukot valtasivat jälleen Pjongjangin ja Soulin. Sota aaltoili yli niemimaan, ja aselepo solmittiin 27. heinäkuuta 1953. Aselepolinja oli lähes sama kuin alkuperäinen jakolinja. Kansalle sota esitettiin voittoisana sotana, jonka Yhdysvallat aloitti. Virallisesti sota ei ole päättynyt vieläkään, sillä rauhansopimusta ei ole tehty.
Sodan tuhot olivat mittavat. Mitään yleisesti hyväksyttyä tietoa kuolonuhreista tai vammautuneista ei ole esitetty. Uhreja on joka tapauksessa miljoonia. Yhdysvaltalaisten kaatuneiden, kadonneiden ja muiden menehtyneiden määrä on 52000 henkilöä. Lisäksi materiaaliset tuhot olivat massiiviset.[25]
Koska sota oli hävitty ja maa oli raunioina, tarvittiin syyllisiä. Puoluetta piti ”puhdistaa”. Elokuun 3. päivänä 1953 käynnistyi suuri oikeudenkäynti. Tunnettuja uhreja olivat muiden muassa Pohjois-Korean neuvotteludelegaation tulkki Sol Jang Sik, joka tunnetaan myös siitä, että hän oli kääntänyt Shakespearen tuotantoa koreaksi, ulkoministeri Pak Hong Jong sekä myös tykistön komentaja Mu Chong, joita kaikkia vastaan esitettiin mitä mielikuvituksellisimpia syytteitä.[26]
Suuri johtaja

Sodan jälkeen Kim Il-sung valjasti kansakunnan ja Korean työväenpuolueen jälleenrakennukseen. Sodan tuhoja korjattiin kolmivuotissuunnitelmassa 1954–1956. Sosiaali- ja perhepoliittisilla uudistuksilla mahdollistettiin myös naisten osallistuminen koulutukseen ja työelämään. Pääkaupunki Pjongjang rakennettiin lähes kokonaan uudelleen komeaksi paraatikaupungiksi, jota ylpeänä esiteltiin ulkomaalaisille. Sen jälkeen julistettiin viisivuotissuunnitelma 1957–1961. Maan elintaso nousi huomattavasti aina 1970-luvulle saakka, joskin tietyistä kulutustavaroista oli pulaa ja elintasoero maaseudun ja kaupunkien välillä kasvoi. Tuolloin maan talous ajautui kriisiin johtuen muun muassa öljyn hinnan noususta, maan kasvavasta eristäytymisestä ja siitä, että sen vientituotteet eivät pärjänneet kilpailussa maailmalla. Vuonna 1958 puolueessa toimeenpantiin jälleen puhdistuksia. Uhreina oli tällä kertaa Neuvostoliiton reformeihin myönteisesti suhtautuneita henkilöitä. Tämän jälkeen Kim Il-sung piti puheen, jossa hän totesi, että ”turmiollinen ryhmäkuntaisuus” on iäksi poistettu puolueesta.[27]
Samoihin aikoihin alettiin julistaa Kim Il-sungin juche-aatetta. Juche (omavaraisuus) on marxismi-leninismin korealainen sovellutus, joka perustuu täydelliseen riippumattomuuteen ja omavaraisuuteen. Kim Il-sung käytti termiä ”Juche-aate” ensimmäistä kertaa puheessaan vuonna 1955. Se luotiin herättämään sekä kansallista ylpeyttä että sisäistä solidaarisuutta. Lisäksi tarkoituksena oli nostaa Kim Il-sungin omaa auktoriteettia. Marxismi-leninismi oli kuitenkin vielä tärkein viitekehys ja Juche-aate sen paikallinen ja ajallisesti rajoittunut sovellus.[28]
1960-luvulla Pohjois-Koreassa alettiin toteuttaa uutta väestöpolitiikkaa. Kansa jaettiin sosiaalis-poliittisiin kategorioihin. Samantapaista luokittelua oli myös muissa sosialistisissa maissa, mutta Pohjois-Korea meni luokittelussaan pisimmälle. Kansa jaettiin kolmeen pääryhmään, jotka puolestaan jakautuivat yhteensä 51 alaryhmään. Se, mihin ryhmään kuului, määritteli oikeuden saada hyödykkeitä, pääsyn ammatteihin, opiskelupaikkoihin ja jopa väestösuojaan.
Korkeimpaan ryhmään kuuluivat vallankumouksen kaaderit. Seuraavassa ryhmässä olivat työläiset ja talonpojat, jotka olivat arvostettuja, mutta ilman poliittisia oikeuksia. Alimpaan ryhmään kuuluivat entiset porvarit, toisinajattelijat ja ne, joiden perheet olivat muuttaneet Etelä-Koreaan. Alimman ryhmän jäsenet eivät päässeet hyviin työpaikkoihin, ja heitä rangaistiin ankarasti poliittisista rikoksista. Eräiden tarkkailijoiden mukaan Pjongjangissa asuminen on edelleen kiellettyä alimman ryhmän jäseniltä sekä invalideilta.[29] Kyseenalaisesta väestöpolitiikasta huolimatta Kim Il-sungin hallinto nautti 1960–1970-lukujen vaihteessa hyvästä maineesta. Myös länsimaisten tarkkailijoiden mielestä sen talous oli kehitysmaaksi hyvässä kunnossa, ja sen koululaitosta pidettiin Etelä-Koreaa toimivampana. Poiketen muista kylmän sodan aikaisista itäblokin johtajista Kim Il-sung käytti toisinaan länsimaista pukua.[30]
Vuonna 1952 Kim Il-sung avioitui Kim Song-aen kanssa. Heillä on luultavasti neljä lasta. Tunnetuin on Kim Pyong-Il, joka oli maansa Suomen suurlähettiläs vuosina 1994–1998. Juche-aate osoittautui erittäin pragmaattiseksi, kun oli kysymys Kim Il-sungin vallan säilyttämisestä. 1960-luvulla alkoi myös valtavat mittasuhteet saava Kim Il-sungiin kohdistuva henkilöpalvonta: paitsi ”suuri johtaja”, Kim Il-sung on myös ”suuri isä” ja ”kansakunnan aurinko”. Ulkopolitiikassa hän joutui tasapainottelemaan Kiinan ja Neuvostoliiton välillä. Aluksi hän oli Kiinan, mutta vuoden 1966 jälkeen Neuvostoliiton puolella. Pohjois-Korean välit säilyivät kuitenkin kumpaankin osapuoleen, ja peluuttamalla Kiinaa ja Neuvostoliittoa toisiaan vastaan onnistuttiin hankkimaan itsenäinen asema ulkopolitiikassa.[31] Vuonna 1967 Korean työväenpuolueessa tehtiin jälleen puhdistuksia. Kim Il-sungin vastustajat eivät voineet hyväksyä yhä massiivisempaa henkilökulttia ja vallan keskittymistä Kim Il-sungin perheelle ja sukulaisille.[31] Tunnetuin puhdistusten uhri lienee puolueen pääsihteeri Kim Kwang Hyup. Kim Il-sung julisti tuolloin, että ”luokkaviholliset ja puolueen viholliset on tuhottava kolmanteen polveen asti.”
Vuonna 1972 astui voimaan Korean demokraattisen kansantasavallan uusi perustuslaki. Siinä Kim Il-sungilla määriteltiin olevan presidentin asema. Hänen 60-vuotispäivänään henkilöpalvonta sai jälleen uudet mittasuhteet; vallankumousmuseon avajaisissa kävi peräti 300 000 ihmistä, ja museon eteen pystytettiin Kim Il-sungia esittävä, 27 metriä korkea pronssipatsas. Samana vuonna Kim ilmoitti pyrkivänsä Koreoiden rauhanomaiseen yhdistymiseen. Kuitenkin samana vuonna Pohjois-Korean tiedustelupalvelu yritti murhata Etelä-Korean presidentin Park Chung Heen. Puheet ”rauhanomaisesta yhdistymisestä” joutuivat tämän lisäksi yhä oudompaan valoon, kun 1974 Etelä-Koreassa löydettiin maat erottavan demilitarisoidun vyöhykkeen alittava hyökkäystunneli. Kaikkiaan tunneleita on löydetty 17 kappaletta, viimeisin vuonna 1990.
Vanhempi valtiomies
Vuonna 1980 pidettiin Korean työväenpuolueen kuudes kokous. Kokouksessa Kim Il-sung nimesi seuraajakseen poikansa Kim Jong-ilin. Puolue ei kuitenkaan mukisematta hyväksynyt omalaatuista dynastista vallanperimystä virallisesti kommunistisessa valtiossa eikä myöskään yhä suurempiin mittasuhteisiin ja legendanomaisiin kertomuksiin yltyvää henkilöpalvontaa. Kansalle kerrottiin muun muassa, miten Kim Il-sung oli muutamassa sekunnissa ratkaissut asuntojen suunnitteluun liittyvän ongelman, jota arkkitehdit turhaan olivat pohtineet[32] Kimin vastustajat vietiin työleireille. Kimin 70-vuotispäivinä hänen kunniakseen valmistui näyttävä Juche-torni. Torni koostuu 25500 graniittipaadesta, yhdestä jokaista johtajan elinpäivää kohden. 1984 Kim Il-sung matkusti Neuvostoliittoon ja sai sieltä pyytämäänsä ase- ja talousapua. Samana vuonna hän allekirjoitti lain, jolla Kiinan innoittamana hyväksyttiin yhteisyritykset ulkomaalaisten kanssa, ja lisäksi julistettiin, että kaupankäynti kenen kanssa tahansa oli mahdollista. Pääpaino oli kuitenkin kaupassa kehitysmaiden kanssa.[33]
Pohjois-Korean talous heikkeni tuista ja yhteisyrityspyrkimyksistä huolimatta huolimatta koko 1980-luvun ajan. Maassa oli puutetta erityisesti teräksestä, raudasta ja sementistä. Tehtaita suljettiin, koska raaka-aineista ja energiasta oli jatkuvaa pulaa; sähkövirtaakin riitti vain muutamalle tunnille joka päivä. Kuitenkin armeijalle ohjattiin 25–50% kaikista resursseista, sillä Kim Il-sung antoi julistuksen, jolla asetettiin voimaan ”Armeija ensin” -politiikka. 1991 Kim Il-sung vieraili viimeisen kerran Kiinassa. Hän ei saanut tuliaisiksi toivomaansa talousapua, vaan joutui kuuntelemaan luennointia talousreformeista ja ulkomaille avautumisen hyvistä puolista.[34]
1990-luvulla maahan tuli nälänhätä. Pohjois-Koreassa arvellaan olleen kovin ottein tukahdutettuja sisäisiä levottomuuksia. Osa kenraalikunnasta halusi vapaampia oloja ja yritti vallankaappausta. Kaksi kenraalia pidätettiin ja surmattiin, ja lisäksi armeijassa oli puhdistuksia.[35] 9. huhtikuuta 1992 perustuslakiin tehtiin lisäys, jonka mukaan kaikein politiikan tulee pohjautua Juche-aatteeseen. 1993 Kim Il-sung siirsi kansallisen puolustusneuvoston puheenjohtajuuden pojalleen Kim Jong-ilille. 1993 Kim Il-sung halusi aloittaa yhdentymisneuvottelut Etelä-Korean kanssa, sillä hän oli asettanut maiden yhdistymisen elämäntyökseen. Etelä-Korean, Yhdysvaltojen ja Pohjois-Korean neuvottelijat tapasivat toisensa kesäkuussa 1993.[36] Oli suunniteltu, että yhdistyessään Koreoilla olisi omat yhteiskuntajärjestelmänsä valtioiden muodostaessa konfederaation.[37]
Samana vuonna Kim Il-sung totesi puheessaan sosialismin kriisin ennenkuulumattoman suureksi ja viimeiseksi jääneessä uudenvuoden puheessaan talouden tarvitsevan oikaisuja.[38] Onkin olemassa joitakin merkkejä siitä, että aivan viimeisinä aikoinaan Kim Il-sung olisi pyrkinyt jonkinlaisiin muutoksiin talouspolitiikassaan. Pohjois-Koreasta etelään loikannut Kang Myong-do on kertonut mielenkiintoisesta pikku tapauksesta. Vuonna 1992 Kim Il-sung oli ihmetellyt, miksi vain kahden Pjongjangin voimalan savupiipusta tuli savua. Hän oli lähettänyt virkailijansa paikalle, joille oli kerrottu, että Anjun kaivokset eivät toimita hiiltä. Kim Il-sung oli hämmästynyt; olihan hän juuri lukenut raportin, jossa oli selvitetty Anjun kaivosten tuottavan hiiltä 120% enemmän kuin oli suunniteltu. Virkailijat oli lähetty kaivoksille selvittämään syytä miksi hiiltä ei toimitettu. Syy löytyi: kaivostyöläisillä ei ollut mitään syötävää. Suuri johtaja oli hämmentynyt ja vihainen siitä, että häneltä salataan asioita. Kim Il-sung oli elänyt viime vuodet eräänlaisena osa-aikaeläkeläisenä keskittyen lähinnä ulkopolitiikkaan, ulkomaisten toimittajien tapaamiseen ja muistelmien kirjoittamiseen. ”Voimalan tapaus” oli yksi niistä tapauksista, jotka saivat Kim Il-sungin paitsi ajamaan Koreoiden yhdistymisen asiaa myös kiinnostumaan uudelleen kotimaan asioista.[39]
Koreoiden yhdistymisneuvottelut eivät kuitenkaan päässeet alkua pidemmälle, ennen kuin Kim Il-sung kuoli sydänkohtaukseen 8. heinäkuuta 1994. On huhuttu, että ennen kuolemaansa Kim Il-sung olisi riidellyt rajusti poikansa kanssa maan talouden kehnosta tilasta. Osa ”suuren johtajan” lääkäreistä kuoli salaperäisessä helikopterionnettomuudessa.[36] Valtiolliset hautajaiset pidettiin 18. heinäkuuta, ja maahan julistettiin kolme vuotta kestävä suruaika. Tätä nykyä Kim Il-sungin maalliset jäännökset lepäävät Kumsusanin mausoleumissa Pjongjangissa. Kuolemaan liitettiin Pohjois-Koreassa legendanomaisia kertomuksia: eräässä kaupungissa mehiläiset olivat kerääntyneet ”suuren johtajan” patsaan ympärille suremaan, toisen tapauksen mukaan kolme vuotta Kim Il-sungin kuoleman jälkeen hänen patsaansa yläpuolelle oli kehittynyt ”kaksinkertainen sateenkaari, minkä jälkeen patsaan yläpuolella oli pitkään tuikkinut kirkas tähti”. Nykyäänkin Kim Il-sungia kutsutaan arvonimillä ”suuri johtaja” ja ”ikuinen presidentti”.
Jälkimaine

Kim Il-sungia pidetään nykyään tiukkana stalinistisena diktaattorina, joka loi valtion, jossa ei juurikaan tunneta ihmisoikeuksia eikä kansalaisvapauksia. Lisäksi hän jätti maalleen monella tapaa ongelmallisen perinnön.
Dynastinen vallanperimys vieraannutti Pohjois-Koreaa sosialistisesta leiristä. Vielä vuonna 1970 Pohjois-Korean ”Poliittisen terminologian sanakirjassa” pidettiin periytyvää valtaa jäänteenä ”feodaalisista orjayhteiskunnista”. Vuonna 1972 oli kyseinen määritelmä poistettu. Kim Il-sungin pojan, joulukuussa 2011 kuolleen valtionpäämiehen Kim Jong-ilin jälkeen valta siirtyi Kim Jong-ilin pojalle Kim Jong-unille ilman, että kansa sai esittää mielipidettään.
Maan poliittinen eliitti on eristäytynyt kansan enemmistön elämästä nauttien elintasosta, josta maan enemmistö voi vain haaveilla. Jo se tekee syvällisten uudistusten ajamisen vaikeaksi. Maasta loikanneet korkeat virkamiehet ovat kertoneet, että yksistään ”suurella johtajalla” oli kymmeniä huviloita eri puolilla maata. Kauaksi oli edetty siitä nuoresta idealistisesta Kim Song-justa, joka kirjoitti, että ”...mitä rikkaampia ihmiset ovat, sitä kylmäsydämisempiä he ovat... rikkaus on ansa, joka nielee ja tuhoaa hyveen..”[40]
Pohjois-Koreaa on kuvattu ”stalinistiseksi järjestelmäksi” ja ”erakkovaltioksi”. Yhdysvaltain entinen presidentti George W. Bush on nimittänyt sitä ”roistovaltioksi”.
Kim Il-sung oli asettanut elämäntyönsä päämääräksi yhtenäisen Korean. Hänen aloittamansa sota kuitenkin syvensi Koreoiden välistä kuilua, eivätkä Pohjois-Korean nykyiset vaikeudet ja totalitarismi ole tehneet sen järjestelmää eteläosan asukkaille mitenkään houkuttelevaksi. Lisäksi monet iäkkäät eteläkorealaiset muistavat Pohjois-Korean miehitysjoukkojen ja poliittisen koneiston sodanaikaiset julmuudet. Kim Il-sungin ”kymmenen kohdan ohjelmansa Koreoiden riippumattoman ja rauhanomaisen jälleenyhdistämisen puolesta” on saanut mm. YK:n yleiskokouksen hyväksynnän.
Komentotalous sai ihmeitä aikaan, kun maata jälleenrakennettiin Korean sodan jäljiltä. Sen jäykkyys on kuitenkin aiheuttanut vakavia ongelmia. Ongelmia alkoi ilmetä jo 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa, kun maa alkoi velkaantua. Maan mainetta luotettavana kauppakumppanina ei ole lisännyt se seikka, että ulkomailta tilatut koneet ja tarvikkeet on jätetty maksamatta.[41] Lisäksi suuria summia on tuhlattu henkilökultin vaatimiin festivaaleihin ja monumentteihin.
Pohjois-Korean talous on erittäin huonossa kunnossa johtuen pitkälti katovuosista, sosialistimaiden kaupan romahduksesta ja paikalleen jämähtäneestä tekniikasta.
Maatalouden vaikeudet alkoivat jo 1970-luvulla. Tuolloin käynnistettiin Kim Il-sungin määräyksestä ”Vallatkaa lisää maata!” -ohjelma. Tällöin kukkuloiden ja vuortenrinteiden metsät kaadettiin, ja niistä yritettiin tehdä viljelysmaita. Sadevesi ja eroosio tekivät kukkulat ja vuorten rinteet paljaiksi, ja niiltä valunut maa-aines täytti kastelukanavat ja ojat.[42]
Hallituksen toimenpiteistä huolimatta osa väestöstä tarvitsee edelleen kansainvälisten järjestöjen apua. Maassa esiintyy aliravitsemuksen aiheuttamia sairauksia.
Maan omassa propagandassa Kim Il-sung on jumalallinen johtaja, joka on valistanut niin tiedemiehiä kuin taiteilijoitakin.
Sitaatteja Kim Il-sungin ajatuksista
"Lenin eli, Lenin elää ja Lenin tulee elämään"
”Kaikkein tärkein asia taiteessa ja kirjallisuudessa on kuvata todellisuuttamme elävästi – todellisuutta, jossa ihmeitä tehdään kaikkialla, jokainen muuttuu uudeksi kommunistiseksi ihmiseksi ja suuri Chollima-edistys jatkuu.”
”Nuoriso ei saa ajautua pasifismiin ja erityisesti on varottava revisionistisen suuntauksen lietsomaa sodan pelkoon vajoamista.”
”Mitä hyötyä on teknologiasta, jos se erotetaan puolueen johtajuuden ulkopuolelle?”[43]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Courtois, Stéphane et al.| title = Kommunismin musta kirja: Rikokset, terrori, sorto| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2000| version = Suomentajat: Kaarina Turtia, Matti Brotherus ja Heikki Eskelinen| id = ISBN 951-0-25073-2}}
Huotari, Tauno-Olavi: ”Erakkovaltakunnasta talousihmeeseen”. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Vesterinen, Ilmari et al| title = Korea: kolme ovea tiikerin valtakuntaan| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2000| id = ISBN 951-662-797-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Martin, Bradley K.| title = Under The Loving Care Of The Fatherly Leader: North Korea And The Kim Dynasty| publisher = Thomas Dunne Books, St. Martins Press| year = 2004| id = ISBN 0-312-32221-6}}
Seppinen, Jukka: Vaaran vuodet? Suomen selviytymisstrategia 1944- 1950. Minerva kustannus 2008, Karisto Oy:n kirjapaino Hämeenlinna. ISBN 978-952-492-151-0
Viitteet

Kirjallisuutta

Kang Chol-hwan & Pierre Rigoulot: Pjongjangin akvaariot, 10 vuotta Pohjois-Korean gulagissa. Suomentanut Lotta Toiviainen. Kustannusosakeyhtiö Siltala, Helsinki 2009. ISBN 978-952-234-015-3

Luokka:Diktaattorit
Luokka:Hallitsijat
Luokka:Pohjoiskorealaiset poliitikot
*
Luokka:Vuonna 1912 syntyneet
Luokka:Vuonna 1994 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Nämä hahmot esiintyvät Pokémon Adventures -mangassa.

Päähenkilöt
Red
Red () perustuu Rediin, ensimmäisten Pokémon-pelien päähenkilöön, mistä johtuen hän muistuttaa pitkälti Pokémon-animesarjan päähenkilö Ash Ketchumia. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Red, Green & Blue ja FireRed & LeafGreen. Red on kotoisin Pallet Townista Kanton alueelta. Vaikka hän aloittikin Pokémon-kouluttajan uransa muiden tapaan 11-vuotiaana, hän oli oppinut käsittelemään Pokémoneja jo paljon aiemmin ja omisti jo joitakin. Aikanaan hän nousi Pokémon-mestariksi. Koska Redillä on Professori Oakin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Hän on todella hyvä Pokémon-ottelija, minkä takia häntä kutsutaankin toisinaan nimellä "Taistelija".
Blue
Blue Oak () perustuu ensimmäisten Pokémon-pelien, Pokémon Redin ja Greenin, kilpailijahahmoon, Blueen. Tämän vuoksi hän muistuttaa ulkoisesti pitkälti Pokémon-animesarjan Gary Oakia, mutta luonteeltaan Blue on paljon hiljaisempi ja sisäänvetäytyneempi kuin animevastineensa. Bluen isoisä onkin Garyn tapaan Professori Oak. Blue on keskeinen päähenkilö luvuissa Red, Green & Blue ja FireRed & LeafGreen. Hän on kotoisin Pallet Townista Kanton alueelta. Nuorena hän oli Chuckin, Cianwood Cityn salijohtajan opetuksessa. Blue kohtasi tulevan kilpailijansa Redin ensi kertaa Pallet Townin metsässä, jossa he molemmat näkivät Mew'n. Bluen ja Redin välit ovat aluksi kylmät, mutta he alkavat ajan myötä arvostaa toisiaan ja lopulta liittoutuivat keskenään taistellakseen Rakettiryhmää vastaan. He kohtaavat lopulta myös Pokémon-liigan loppuottelussa, jonka Red kuitenkin onnistui voittamaan. Bluesta tulee myöhemmin Viridian Cityn salipäällikkö Giovannin kadottua, aivan kuten peleissä. Koska Bluella on professori Oakin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Hänen erikoistaitonsa kouluttajana ovatkin antaneet hänelle lisänimen "Kouluttaja". Mangan alkuperäiskielisessä versiossa Bluen ja Greenin nimet ovat toisin päin, joten näitä hahmoja ei tule sekoittaa toisiinsa nimien perusteella.
Green
Greenin () ulkomuoto perustuu käyttämättä jääneeseen pelaajahahmoon, jota alun perin piti käyttää Pokémon Red ja Blue -peleissä, mutta joka ilmestyikin lopulta vasta Pokémon FireRed ja LeafGreen -peleissä nimellä Leaf, jotka olivat edellä mainittujen pelien paranneltuja versioita. Green on keskeinen päähenkilö luvuissa Red, Green & Blue ja FireRed & LeafGreen. Hän on kotoisin Pallet Townista Kanton alueelta. Viisi vuotta ennen Red, Green & Blue -luvun alkua, naamioitu mies Ho-oh kidnappasi vasta viisivuotiaan Greenin. Naamioitu mies antoi Greenille Jigglypuffin. Naamioidun miehen luona Green tapasi Silverin ja ystävystyi tämän kanssa. Muutamaa vuotta myöhemmin molemmat lapset pakenivat kidnappaajansa piilopaikasta. Kidnappaus sai Greenille aikaan ornitofobian (lintupelon), joka ei parantunut pitkään aikaan. Hän varasti aloituspokémoninsa Squirtlen professori Oakin laboratoriosta. Koska Greenillä on professori Oakin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Green on ovela ja nopeaälyinen ja hänen taitonaan on osata puhua muut pyörryksiin ja uskomaan jopa perättömiä valheita. Lisäksi hän on naamioitumisen mestari ja osaa käyttää Dittoaan naamiona, jotta voi naamioitua keneksi tahansa. Hänen erikoistaitonaan on Pokémonien kehittäminen, mistä hän onkin saanut lisänimen "Kehittäjä". Mangan alkuperäiskielisessä versiossa Greenin ja Bluen nimet ovat toisin päin, joten näitä hahmoja ei tule sekoittaa toisiinsa nimien perusteella.
Yellow
Yellow () tunnetaan myös nimellä Viridianin metsän Yellow (). Muista päähenkilöistä pääosin poiketen Yellow ei suoraan perustu mihinkään pelisarjan hahmoon. Hän on kotoisin Kanton alueelta. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Yellow ja FireRed & LeafGreen. Koska Yellowilla on professori Oakin antama Pokédex, joka kuului aiemmin Redille, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Hän pienikokoinen tyttö, joka usein piilottelee todellisen sukupuolensa paljastavan poninhäntänsä hattunsa alle, tekeytyen pojaksi. Hänen erikoistaitonaan on Pokémonien parantaminen. Tästä hän onkin saanut lisänimen "Parantaja". Yellow syntyi Viridianin metsässä. Siellä kerran joka kymmenes vuosi syntynyt lapsi saa Viridianin metsän voiman, joka mahdollistaa Yellow'nkin hallitsemat erikoistaidot. Näihin kuuluvat Pokémonien parantaminen kosketuksesta, Pokémonien tunteiden, mielten ja muistojen lukeminen, langan päässä olevien Poképallojen ohjaaminen sekä tarvittaessa kyky nostaa Pokémonien tasoa.
Gold
Gold () on kotoisin Johton alueelta. Gold on lapsenmielinen, ylpistelevä ja rakastaa uhkapelejä. Hän perustuu ulkonäöltään Pokémon Gold ja Silver -pelien pelaajahahmoon Ethaniin. Gold on keskeinen päähenkilö luvuissa Gold, Silver & Crystal ja HeartGold & SoulSilver. Hän vietti varhaislapsuutensa New Bark Townissa, eläen äitinsä ja lukuisten Pokémonien kanssa. Hän tapasi Silverin tämän varastaessa professori Elmiltä Totodilen, ottaen itse Cyndaquilin. Hän jahtaa Silveriä ympäri Johtoa. Myöhemmin hän ystävystyy Silverin ja Crystalin kanssa, ja he pysäyttävät Naamioidun miehen yhdessä Kanto-alueen Pokédex-haltijoiden kanssa. Professori Oak antoi Goldille Pokédexin, mikä tekee hänestä yhden seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Hänen erikoisalaansa on Pokémon-munien hautominen, tämän vuoksi hän onkin saanut lisänimen ”Hautoja”.
Silver
Silver () perustuu sekä ulkonäöltään että luonteeltaan Gold ja Silver -pelien kilpailijahahmoon, Silveriin. Silver on keskeinen päähenkilö luvuissa Gold, Silver & Crystal, FireRed & LeafGreen ja HeartGold & SoulSilver. Hän on kotoisin Viridian Citystä Kanton alueelta ja on kaupungin salinpäällikön, Giovannin, poika, jonka Naamioitu mies kaappasi hänen ollessaan hyvin nuori. Silver ja Blue pakenivat tämän piilopaikasta muutaman vuoden jälkeen. Silver vihaa Rakettiryhmää ja kokee olevansa vastuussa sen pysäyttämisestä syntyperänsä takia. Hän varasti professori Elmiltä Totodilen ja sai Goldista kilpailijan. Myöhemmin hän ystävystyy Goldin ja Crystalin kanssa, ja he pysäyttävät Naamioidun miehen yhdessä Kanto-alueen Pokédex-haltijoiden kanssa. Varastaessaan Totodilen Silver anasti samalla Pokédexin, mikä tekee hänestä yhden seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Hänen erikoisalaansa on pokémonien vaihtaminen, mistä johtuen hän on saanut lisänimen ”Vaihtaja”.
Crystal
Crystal () perustuu Crystal-pelissä esiintyneeseen, sarjan ensimmäiseen pelattavaan naispuoliseen hahmoon Krisiin; luvussa HeartGold & SoulSilver hänen vaatteensa ovat samat kuin vastaavien pelien naispuolisella pelaajahahmo Lyralla. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Gold, Silver & Crystal ja HeartGold & SoulSilver. Crystal on kotoisin Violet Citystä Johton alueelta. Ollessaan hyvin nuori Crystal loukkasi molemmat kätensä ja alkoi napata Pokémoneja käyttäen jalkojaan. Hänen kätensä paranivat, mutta hän jatkoi Poképallojen heittämistä jaloillaan ja hänestä tuli kuulu Pokémon-nappaaja. Kuultuaan Crystalin kyvystä professori Oak palkkasi hänet täyttämään Pokédexiä, mikä tekee hänestä yhden seitsemästätoista ”Pokédex-haltijasta”. Myöhemmin Crystal ystävystyy Goldin ja Silverin kanssa, ja he pysäyttävät Naamioidun miehen yhdessä Kanto-alueen Pokédex-haltijoiden kanssa. Crystal työskenteli Johto-alueella sijaitsevassa Pokémon-akatemiassa ennen työnsä saamista, ja hän lähettää akatemialle rahaa palkastaan. Hän onkin ainoa Pokédex-haltija, jonka pääsääntöisesti panostaa Pokédexin täyttämiseen. Hänen erikoisalaansa on Pokémonien nappaaminen, mistä johtuen hänellä on lisänimi ”Nappaaja”.
Ruby
Ruby () perustuu Ruby ja Sapphire -pelien miespuoliseen pelaaja- sekä kilpailijahahmoon Brendaniin. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Ruby & Sapphire, Emerald ja Omega Ruby & Alpha Sapphire. Ruby syntyi Goldenrod Cityssä Johton alueella, mutta muutti perheineen Hoennin alueelle hänen isänsä saatua paikan Petalburg Cityn salipäällikkönä. Ruby rakastaa Pokémon-kilpailuja ja karkaa kotoa, sillä hänen isänsä ei hyväksy tätä. Hän on kuitenkin harrastuksestaan huolimatta erittäin hyvä Pokémon-ottelija, vaikka pitääkin tämän puolen itsestään visusti salassa. Hän tapaa Sapphiren, jonka kanssa hän järjestää vedon: Ruby kerää 80-päivän aikana 20 Pokémon-kilpailunauhaa. Koska Rubylla on professori Birchin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Seikkailunsa aikana Ruby estää yhdessä Sapphiren kanssa Hoenn-aluetta uhkaavan tuhon. Hänen onnistui kerätä kaikki 20 kilpailunauhaa, joten hänet tunnetaan "Hoennin pokémon-kilpailujen valloittajana".
Sapphire
Sapphire Birch () perustuu Ruby ja Sapphire -pelien naispuoliseen pelaaja- sekä kilpailijahahmoon Mayhin. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Ruby & Sapphire, Emerald ja Omega Ruby & Alpha Sapphire. Sapphire syntyi ja  kasvoi Littleroot Townissa Hoenn-alueella. Hän auttaa isäänsä professori Birchiä Pokémon-datan keräämisessä. Sapphire on luonteeltaan poikatyttö, mutta hänellä on myös naisellinen puolensa, joka pääsee silloin tällöin valloilleen. Hän tapaa Rubyn, jonka kanssa hän järjestää vedon: Sapphire kerää 80-päivän aikana kahdeksan salimerkkiä Hoenn-alueelta. Koska Sapphirella on isänsä professori Birchin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Seikkailunsa aikana Sapphire estää yhdessä Rubyn kanssa Hoenn-aluetta uhkaavan tuhon. Hänen onnistui kerätä kaikki kahdeksan salimerkkiä Hoennin alueelta, joten hänet tunnetaan "Hoennin pokémon-salien valloittajana".
Emerald
Emerald () tunnetaan myös nimellä Rald (). Kuten Yellow, Emerald ei suoraan perustu peleissä esiintyviin hahmoihin. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Emerald ja Omega Ruby & Alpha Sapphire. Emerald syntyi Hoenn-alueella ja muutti Johtoon, missä hän päätyi Violet Cityn Pokémon Academyyn ja tutustui Crystaliin. Vuosia myöhemmin Professori Oak lähetti hänet Hoennin alueelliseen taistelurintamaan tutkimaan Jirachia, ja rintamapäälliköt haastoivat hänet keräämään seitsemän rintamasymbolia seitsemässä päivässä. Hänen onnistui kerätä kaikki rintamasymbolit, ja lisäksi hän esti yhdessä aiempien Pokédex-haltijoiden kanssa Guile Hideoutin suunnitelman toteutumisen. Kuudennen luvun aikana Emeraldilla on huomiota herättävä ulkonäkö: hänen hiuksensa on kammattu hieman voisarvea muistuttavaan muotoon, hänen otsassaan on kiinni vihreä nelikulmainen jalokivi, hän on kasvattanut kulmakarvoistaan kaksi erittäin pitkiksi, hänellä on käsissään mekaaniset pidennettävät osat, ja hän kävelee korokekengillä, joissa hän myös säilyttää Poképalloja, saadakseen lisää pituutta. Hän pukeutuu pitkälahkeisiin housuihin ja pitkähihaiseen paitaan (jonka selkäpuolella on numero 10 kuvastamassa hänen asemaansa kymmenentenä Pokédex-haltijana) peittääkseen lyhyytensä. Luvussa Omega & Alpha Sapphire hänen tukkansa on suora ja hän säilyttää eri paikoista saamaansa multaa kahdessa rinnan yli menevässä nauhassa, minkä lisäksi hän sijoittanut otsassaan olleen jalokiven vyöhönsä. Hänellä on paljon erilaisia teknisiä vempaimia, kuten E Shooter -ase (), jota hän käyttää riehuvien Pokémonien hillitsemiseen. Emeraldilla on kyky havaita Pokémonin syntypaikka vain katsomalla sitä. Koska Emeraldilla on professori Birchin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Hänen onnistui kerätä kaikki seitsemän rintamasymbolia taistelurintamalta, joten hänet tunnetaan "Hoennin taistelurintaman valloittajana".
Diamond
Diamond () perustuu Diamond ja Pearl -pelien miespuoliseen pelaajahahmoon Lucasiin. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Diamond & Pearl ja Platinum. Diamond syntyi ja kasvoi Twinleaf Townissa Sinnoh-alueella. Hänen ja hänen parhaan ystävänsä, Pearlin, suuri haave on tulla tunnetuiksi manzai-koomikoiksi, minkä takia he harjoittelevat usein. Diamond on koomikkokaksikon boke, toilailija, joka esittää komiikkarutiinin aikana hölmöjä vastauksia vastaparinsa kysymyksiin, saaden tämän korjaamaan häntä yleensä läimäysten saattelemana. Pojat tapaavat Platinumin erehdyksen kautta ja saavat Pokédexit, minkä jälkeen he matkaavat Platinumin seurana Sinnoh-alueella, aluksi tietämättöminä tapahtuneesta erehdyksestä. Myöhemmin hän, Pearl ja Platinum estävät Sinnoh-aluetta ja koko maailmankaikkeutta uhkaavan suunnitelman totetumisen. Koska Diamondilla on Professori Rowanin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Diamond on hitaasti syttyvä, tunteellinen ja yhteydessä Mespritiin, tunnetta hallitsevaan Pokémoniin, jonka hän tapasi ollessaan nuori. Hänen erityispiirteensä on täten "Tunne".
Pearl
Pearl () perustuu Diamond ja Pearl -pelien kilpailijahahmoon Barryyn. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Diamond & Pearl ja Platinum. Pearl syntyi ja kasvoi Twinleaf Townissa Sinnoh-alueella. Hänen ja hänen parhaan ystävänsä, Diamondin, suuri haave on tulla tunnetuiksi manzai-koomikoiksi, minkä takia he harjoittelevat usein. Pearl on koomikkokaksikon tsukkomi, väliinänkeäjä, joka korjaa vastaparinsa hölmöjä sanomisia, usein läimäysten saattelemana. Pojat tapaavat Platinumin erehdyksen kautta ja saavat Pokédexit, minkä jälkeen he matkaavat Platinumin seurana Sinnoh-alueella, aluksi tietämättöminä tapahtuneesta erehdyksestä. Myöhemmin hän, Diamond ja Platinum estävät Sinnoh-aluetta ja koko maailmankaikkeutta uhkaavan suunnitelman totetumisen.  Koska Pearlilla on professori Rowanin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Pearlilla on kyky havaita, mitä liikettä Pokémon aikoo käyttää. Mikään ei pysäytä Pearlia hänen niin päättäessään, minkä lisäksi hänellä on yhteys Azelfiin, tahdonvoimaa hallitsevaan Pokémoniin. Hänen erityispiirteensä on täten "Tahdonvoima".
Platinum
Platinum Berlitz () perustuu Diamond ja Pearl -pelien naispuoliseen pelaajahahmoon Dawniin. Hän on keskeinen päähenkilö luvuissa Diamond & Pearl ja Platinum. Platinum syntyi ja kasvoi Sandgem Townissa Sinnoh-alueella. Platinum kuuluu Berlitzin dynastiaan, rikkaaseen ja tiedemiesten kansoittamaan sukuun. Hänen isänsä on professori Rowanin avustaja, ja hänen äitinsä tutkii legendaaristen Pokémonien hallintamahdollisuuksia. Berlitzin suvun perinteisiin kuuluu tapa, jonka mukaan jokaisen suvun jäsenen on itse kerättävä Coronet-vuoren huipulta ainekset suvun tunnuksena toimivaan koruun. Tätä varten Platinumin isän hankkii hänelle kaksi henkivartijaa, mutta sekaannuksen kautta Diamond ja Pearl päätyivät tehtävään, minkä jälkeen hän matkaa näiden seurana Sinnoh-alueella, aluksi tietämättömänä tapahtuneesta erehdyksestä. Myöhemmin hän, Pearl ja Diamond estävät Sinnoh-aluetta ja koko maailmankaikkeutta uhkaavan suunnitelman totetumisen. Koska Platinumilla on professori Rowanin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Platinum nimettiin seitsemännen luvun julkaisun alkaessa julkaisemattoman kolmannen peliversion mukaan, joten hänen nimeään ei julkistettu ennen kyseisen luvun puoliväliä, jolloin Platinum-version julkaisu oli jo varmistunut. Tätä ennen hänet tunnettiin vain nimellä お嬢様 Ojōsama (neiti). Platinum on älykäs ja opiskelee paljon ja mielellään, ja hän onkin yhteydessä Uxieen, tietoa hallitsevaan Pokémoniin, jonka hän tapasi ollessaan nuori. Hänen erityispiirteensä on täten "Tieto".
Black
Black () perustuu Black ja White -pelien miespuoliseen pelaajahahmoon Hilbertiin. Hän on keskeinen päähenkilö luvussa Black & White. Black on kotoisin Unova-alueelta ja hänen suurin unelmansa on osallistua Pokémon-liigaan ja voittaa se. Saadessaan professori Juniperilta kolme Pokémonia ja kolme Pokédexiä sisältävän paketin, joka hänen piti avata yhdessä ystäviensä Biancan ja Cherenin kanssa, hän ei voi vastustaa kiusausta olla avaamatta sitä. Hän vapauttaa vahingossa kaikki kolme Pokémonia, jotka tappelevat ja tuhoavat kaksi Pokédexeistä. Hän ottaa Tepigin ja lähtee matkaan, jättäen muut Pokémonit ja Pokédexit maahan. Myöhemmin hän tapaa Whiten, joka ottaa hänet töihin omistamaansa BW Agencyyn, jotta tämä voi maksaa takaisin Blackin tuhoamat kuvaustarvikkeet. Koska Blackilla on professori Juniperin antama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Black seuraa unelmaansa järkkymättömänä ja hänen erityispiirteensä on täten "Unelma".
White
White () perustuu Black ja White -pelien naispuoliseen pelaajahahmoon Hildaan. Hän on keskeinen päähenkilö luvussa Black & White. White on kotoisin Unova-alueelta ja hän omistaa Pokémon-näyttelijätoimiston, BW Agencyn (). Jo pienestä pitäen hänen suurin unelmansa on ollut kasvattaa tähti-Pokémon-näyttelijä. Hän otti Blackin töihin yritykseensä, jotta voisi korvata Blackin tuhoamat kuvaustarvikkeet. Koska Whitella on professori Juniperin antama Pokédex, joka kuului aiemmin Biancalle, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Kuten Black, White seuraa unelmaansa ja hänen erityispiirteensä on täten "Unelma".
Lack-Two
Lack-Two () perustuu Black 2 ja White 2 -pelien miespuoliseen pelaajahahmoon Nateen ja on kotoisin Unova-alueelta. Lack-Two on keskeinen päähenkilö luvussa Black 2 & White 2. Hän on kansainvälisen poliisin jäsen, joka etsii Team Plasman jäseniä. Koska Lack-Twolla on Biancan hänelle lahjoittama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Lack-Two tunnetaan englanninkielisessä käännöksessä nimellä Blake.
Whi-Two
Whi-Two () perustuu Black 2 ja White 2 -pelien naispuoliseen pelaajahahmoon Rosaan ja on kotoisin Unova-alueelta. Hän on keskeinen päähenkilö luvussa Black 2 & White 2. Whi-Two on Team Plasman entinen jäsen, joka yrittää aloittaa uuden elämän Aspertia Cityssä äitinsä kanssa. Koska Whi-Twolla on Biancan hänelle lahjoittama Pokédex, hän on yksi Pokémon-mangamaailman seitsemästätoista "Pokédex-haltijasta". Whi-Two tunnetaan englanninkielisessä käännöksessä nimellä Whitley.
X
X () perustuu X ja Y -pelien miespuoliseen pelaajahahmoon Calemiin ja on kotoisin Kalos-alueelta. Hän on keskeinen päähenkilö luvussa X & Y. Olleessaan pieni X voitti Kalos-alueen juniorikilpailun, mutta sulkeutuu nykyään huoneeseensa masentuneena oltuaan jatkuvasti paparazzien kohteena. Hänen matkansa alkaa yhdessä ystäviensä kahden legendaarisen Pokémonin tuhouttua heidän kotikaupunkinsa.
Y
Y na Gabena () perustuu X ja Y -pelien naispuoliseen pelaajahahmoon Serenaan ja on kotoisin Kalos-alueelta. Hän on keskeinen päähenkilö luvussa X & Y. Y on entinen jäsen Rhyhorn-kisaaja, mutta nykyään tavoittelee Sky Trainer -kouluttajan uraa, mitä hänen äitinsä ei hyväksy, koska halusi tyttärensä seuraavan jalanjälkiään. Hänen matkansa alkaa yhdessä ystäviensä kahden legendaarisen Pokémonin tuhouttua heidän kotikaupunkinsa.
Sun
Sun () perustuu Suniin, Sun ja Moon -pelien miespuoliseen pelaajahahmoon. Hän on keskeinen päähenkilö luvussa Sun & Moon. Sun on nuori poika, joka asuu Alola-alueella ja pyrkii keräämään 100 miljoona jeniä ostaakseen takaisin isoisänsä  Aether-säätiölle menettämän saaren. Sun on alun perin kotoisin Kanto-alueelta ja halusi matkustaa Alola-alueelle nähtyään paikallisen Meowthin.
Moon
Moon () perustuu Mooniin, Sun ja Moon -pelien naispuoliseen pelaajahahmoon. Hän on keskeinen päähenkilö luvussa Sun & Moon. Moon on Sinnoh-alueelta kotoisin oleva nuori tyttö, joka ei pidä Alolan trooppisesta säästä. Hän on apteekkari sekä ammattimainen jousiampuja ja on myös työskennellyt Platinumin isän, herra Berlitzin, apulaisena. Hän saapui alueelle auttaakseen sairasta Piplupia sekä tuodakseen Professori Kukuille Rotomin Pokédexiä varten.
Entisiä Pokédex-haltijoita
Bianca
Bianca () perustuu Black ja White -pelien naispuoliseen kilpailijahahmoon. Hän on keskeinen henkilö luvussa Black & White. Bianca on Blackin ja Cherenin lapsuudenystävä ja kotoisin Nuvema Townista Unova-alueelta. Blackin tuhottua kaksi Pokédexeistä hänen ja Cherenin tehtäväksi jäi etsiä tämä ja kertoa tapahtuneesta. Myöhemmin he jatkoivat matkaansa ilman Pokédexejä. Professori Juniperin korjattua hänen Pokédexinsä Bianca päätti, ettei halua sitä ja antoi sen Whitelle. Muutamaa vuotta myöhemmin hän on Aspertia Cityssä ja antaa Lack-Twolle ja Whi-Twolle Pokédexit.
Cheren
Cheren () perustuu Black ja White -pelien miespuoliseen kilpailijahahmoon. Hän on keskeinen henkilö luvussa Black & White. Cheren on Blackin ja Biancan lapsuudenystävä ja kotoisin Nuvema Townista Unova-alueelta. Blackin tuhottua kaksi Pokédexeistä hänen ja Biancan tehtäväksi jäi etsiä tämä ja kertoa tapahtuneesta. He jatkoivat matkaansa ilman Pokédexejä, Cherenin osallistuessa Pokémon-liigaan. Myöhemmin Cheren päätti antaa oman Pokédexinsä pois. Muutamaa vuotta myöhemmin hän on opettajana Aspertia Cityssä ja toimii Lack-Twon, Whi-Twon ja Hugh'n opettajana.
Wally
Wally () perustuu Ruby ja Sapphire -pelien toiseen kilpailijahahmoon. Hän on keskeinen henkilö luvussa Ruby & Sapphire. Wally on todennäköisesti astmaa sairastava poika ja kotoisin Petalburg Citystä Hoenn-alueelta. Hän tapaa Rubyn metsässä yrittäessään napata Pokémoneja, sairaudestaan johtuen siinä epäonnistuen. Rubyn isän, Normanin, piti auttaa Wallya nappaamaan ensimmäisen Pokémoninsa, mutta Wallyn sairauden takia kieltäytyy. Samaan aikaan piilotteleva Ruby päättää auttaa Wallya ja he nappaavatkin Wallylle Kecleonin. Äkkiä tsunami iskee metsään, vieden Rubyn mennessään. Hieman myöhemmin Wally muuttaa pois sairautensa takia, ja päätyy myöhemmin kaakkois-Hoenniin Pacifidlog Towniin. Siellä, keskellä myrskyä, hän huomaa laukun, jonka sisällä on Treecko ja Pokédex. Jonkin ajan kuluttua Norman pyytää Wallya mukaansa Sky Pillarille, jonka läpi Wallyn pitää kulkea yksin. Huipulle päästyään hän huomaa sairautensa hävinneen. Myöhemmin hän palauttaa löytämänsä Pokémonin ja Pokédexin professori Birchille, joka antaa ne vuorostaan Emeraldille, jonka piti saada ne alun perin (alkuperäisessä lehtijulkaisuissa Wally rekisteröityi kyseisen Pokédexin haltijaksi, mutta tämä muutettiin myöhemmin).
Sivuhenkilöitä
Giovanni
Giovanni () perustuu pelisarjassa esiintyvään Giovanniin ja on tämän tapaan Viridian Cityn salipäällikkö sekä Rakettiryhmän johtaja. Hän on kotoisin Viridian Citystä Kanto-alueelta ja on Silverin isä. Hän johtaa Rakettiryhmää luvuissa Red, Green & Blue ja Yellow, mutta jälkimmäisen lopussa hän hajottaa ryhmän. Luvussa FireRed & LeafGreen hän johtaa taas Rakettiryhmää, etsien poikaansa. Löydettyään ja pelastettuaan poikansa kuolemalta Giovanni katoaa. Hän palaa takaisin luvussa HeartGold & SoulSilver, jossa hänen sairautnsa uhkaa tappaa hänet.
Naamioitu mies
Naamioitu mies (), joskus myös Jäinen naamio (), on Uusrakettiryhmän johtaja, joka kaappasi Bluen ja Silverin heidän ollessaan hyvin nuoria kasvattaakseen heistä neljän muun lapsen tavoin kätyreitä itselleen. Hän tavoittelee Celebiä kahden legendaarisen Pokémonin, Ho-oh'n ja Lugian, avulla. Hänen henkilöllisyytensä pysyy pitkään salassa, mutta hän paljastuu kolmannen luvun lopussa Mahogany Townin salipäälliköksi Pryceksi. Samalla paljastuu myös hänen motiivinsa teoilleen.
Kolme petosoturia
Kolme petosoturia () on kolmen Rakettiryhmän jäsenen muodostama ryhmä. Ryhmään kuuluvat Chakra (), Ōka () ja Saque (). He esiintyvät ensimmäistä kertaa luvussa FireRed & LeafGreen, jossa heidän tehtävänsä on auttaa Giovannia. Chakra halusi Rakettiryhmän johtajaksi, mutta kuultuaan sen olevan mahdotonta hän pyrki tappamaan Giovannin ja Silverin. Myöhemmin Saquen paljastetaan olleen oikeasti Galactic-tiimin jäsen, joka omalta osaltaan vaikutti luvun Emerald tapahtumiin. Saque on sarjassa poikkeuksellinen hahmo, sillä hän ei suoraan perustu mihinkään pelien hahmoon vaan Pokémon TCG -keräilykorttipelissä, EX Team Rocket Returns -lisäosassa, esiintyneeseen Rakettiryhmän jäseneen.[1]
Guile Hideout
Guile Hideout () toimii luvun Emerald päävastustajana, ja hänen suunnitelmissaan on kaapata Jirachi voidakseen täyttää oman, uhkaavan toiveensa. Guile Hideoutin henkilöllisyys pysyy ensin salassa, mutta hänen paljastetaan olevan Archie, Aqua-ryhmän johtaja, joka yhdessä Mgma-ryhmää johtaneen Maxien kanssa aiheutti kriisin neljännen luvun aikana. Hahmo tunnetaan tunnetaan myös nimellä Haarniskoitu mies ().
Paka ja Ūji
Paka ja Ūji () ovat kahden henkivartijan muodostama duo. Platinumin isä palkkasi heidät suojelemaan tytärtään tämän matkalle Coronet-vuoren huippua kohti. Kuitenkin Diamond ja Pearl päätyvät tehtävään. Myöhemmin he tapaavat Diamondin ja Pearlin, ja kaikki neljä suojaavat yhdessä Platinumia. Pakasta ja Ūjista tulee poikien roolimalleja. Taistelun aikana Paka ja Ūji katoavat Galactic-tiimin käsissä. He päätyvät toiseen maailmaan, josta Platinum ystävineen pelastaa heidät luvun Platinum aikana.
Hugh
Hugh () perustuu Black 2 ja White 2 -pelien kilpailijahahmoon ja on kotoisin Aspertia Citystä Unova-alueelta. Hugh'n ollessa nuori Team Plasma varasti Purrloinin, jonka Hugh oli antanut siskolleen lahjaksi. Hugh vannoi kostavansa Team Plasmalle. Muutamaa vuotta myöhemmin hän tapaa Rakutsun ja vasta kaupunkiin muuttaneen Faitsun Aspertia Cityn koulussa. Hän taistelee Rakutsua vastaan Cherenin järjestämässä kilpailussa ja häviää, minkä jälkeen Bianca antaa Rakutsulle Pokédexin.
Shauna
Shauna () perustuu X ja Y -pelien naispuoliseen kilpailijahahmoon ja on kotoisin Vaniville Townista Kalos-alueelta. Hänen ystävänsä X on ollut masentuneena viime aikoina, ja Shauna on ystäviensä kanssa huolissaan. Hänen matkansa alkaa yhdessä ystäviensä kahden legendaarisen Pokémonin tuhouttua heidän kotikaupunkinsa.
Tierno
Tierno () perustuu X ja Y -pelien toiseen miespuoliseen kilpailijahahmoon ja on kotoisin Vaniville Townista Kalos-alueelta. Hänen ystävänsä X on ollut masentuneena viime aikoina, ja Tierno on ystäviensä kanssa huolissaan. Hänen matkansa alkaa yhdessä ystäviensä kahden legendaarisen Pokémonin tuhouttua heidän kotikaupunkinsa.
Trevor
Trevor () perustuu X ja Y -pelien toiseen miespuoliseen kilpailijahahmoon ja on kotoisin Kalos-alueelta. Hänen ystävänsä X on ollut masentuneena viime aikoina, ja Trevor on ystäviensä kanssa huolissaan. Hänen matkansa alkaa yhdessä ystäviensä kahden legendaarisen Pokémonin tuhouttua heidän kotikaupunkinsa.

Lähteet

Pokémon Adventures -hahmot
Pokémon Adventures -hahmot

Luettelo sarjan Pokémon Adventures hahmoista

Milloin Pokémon sarjaa aloitettiin esittämään Suomessa?


Kalliopiirrokset ovat kuvia tai kuvioita, jotka on tehty kallioihin tai suuriin kiviin naarmuttamalla, uurtamalla, hiomalla, kaivertamalla tai hakkaamalla. Joskus ne on myös värjätty maalilla tai kelta- tai punamullalla. Kalliopiirros on eri asia kuin kokonaisuudessaan maalaamalla tehdyt kallio- tai luolamaalaukset.
Nykyään löydettyjä kalliopiirroksia usein esitellään matkailijoille, jolloin ne saatetaan maalata esimerkiksi akryylimaalilla näkyvyyden parantamiseksi.
Kalliopiirrosten ajoitus

Vanhimmat piirrokset ovat paleoliittiselta kivikaudelta ja nuorimmat lähimenneisyydestä. Yksittäisen kalliopiirroksen ajoitus on usein vaikea tehtävä. Koska kuvion tekemiseen vain irrotetaan vanhasta kalliosta pintaa, ei muodostu mitään ajoitettavaa materiaalia. Joskus irronnut materiaali tosin putoaa kuvan alle maahan, josta sen maakerros voitaisiin ajoittaa. Myös jäkälän kasvunopeutta hyödyntäviä ajoitusmenetelmiä on kehitetty.
Yleensä ajoitusmenetelmät ovat epäsuoria. Fennoskandiassa yleisin on käytettävä maankohoamiseen perustuva menetelmä. Siinä kuvion tai kuvakentän tekemisen ajankohdalle annetaan takaraja sen mukaan, koska kallion pinta on kohonnut meren tai järven pinnan yläpuolelle. Jos läheisyydestä tavataan muinainen asuinpaikka, jonka materiaalia voidaan ajoittaa, saadaan tästä epävarma ajoitus läheisille kuvioille. Asuinpaikan väestöllä ei kuitenkaan tarvitse olla mitään tekemistä kuvien kanssa. Myös kuvioiden tyyli ja aihevalinta saattavat rajata tekohetken johonkin tiettyyn ajanjaksoon. Näin on esimerkiksi voitu erotella suurikokoisia paleoliittisia ja pienikokoisia mesoliittisia kuvioita toisistaan. Tuoreempien kuvien aiheet voivat sisältää moderneja aiheita.
Esihistoriallisia kalliopiirroksia tavataan Suomen lähialueilta esimerkiksi Skandinaviassa, Lapissa ja Karjalassa. Historialliseen aikaan ajoittuvia kalliopiirroksia tunnetaan Suomestakin.
Suomesta ei ole tavattu muita kuin Rovaniemen Marraskosken nyt jo tuhoutuneet kalliopiirrokset.[1]
Tunnettuja kalliopiirrosalueita
Itä-Karjala ja Kuolan niemimaa
Kuolan niemimaalla Ponoijoen keskijuoksulla sisämaassa oli muinainen saari, josta on löydetty kalliokuvia. Saaret ovat nykyään suuria kivilohkareita, joista kymmeneen oli piirretty 110 erilaista kuvaa. Kuvista 75% on peuroja ja 16% ihmisiä. Ensimmäiset kuvat hakattiin kiveen 3500-2500 ja loput 2500-1500 vuotta sitten. Kohde löytyi vuonna 1973.[2]
Umbajoen varrella on Kanozerojärvi, jonka kolmella saarella ja itärannan kalliossa on vuonna 2008 löydetty noin 1140 kalliopiirrosta. Järvi sijaitsee puolessavälissä ikiaikaista kulkureittiä Kuolan niemimaan läpi Vienanmereltä Barentsinmerelle. Kanozeron kalliopiirroksien kuvista 25% esittää eläimiä, 21% laivoja, 16% ihmisiä, 21% ihmisen jalanjälkiä tai muita jälkiä ja 26% motiivia ei tunnisteta. Eläimistä 67 on valaita, 11 kaloja, 25 hirviä ja 16 peuroja. Kanozerolla on useita metsästyskuvauksia, joista eksoottisimpia ovat 28 erilaista valaanmetsästystä veneestä käsin. Myös karhunmetsästys suksilla, eräs  kalastustapahtuma sekä hirvestys keihään avulla on kuvattu kivipiirroksin. Kuvat ajoitetaan, vertaamalla niitä Uikujoen kuviin, noin 3700 eaa..[2][3]
Äänisen kalliopiirrosalueet ovat vanhastaan tunnetuimmat Karjalan kalliopiirrokset, ja ne sijaitsevat Äänisen itärannikon rantakallioilla ja lähisaarilla. Kuvia on noin 1300, ja ne sijaitsevat 20kilometrin matkalla 25 erillisessä kuvakohteessa. Vodlajoen suulla löytyvät Joutsenniemen ja Kotškovon kohteet. Noin 6km rannasta on piirroksia Goletsin saaren rantakallioilla. Noin 15km Vodlasta etelään sijaitsevat lukuisat kuva-alueet. Näitä ovat Karetski Nos, Peri-Nos (runsain), Bessov-Nos, Kladovets Nos ja Gaži sekä Gurjin saaret. Aiheina ovat muun muassa saaliseläimet, kuten vesilinnut (44%), hirvet ja peurat (8%) ja muut eläimet (4%), ihmiset (7%),veneet (5%) sekä auringon ja kuun kuvat (13%), joiden lisäksi on lukuisia geometrisiä kuvioita. Kuvat ajoitetaan 6200–4600 vuotta vanhoiksi. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät kuvista on vuodelta 1848.
Uikujoen kalliopiirrokset sijaitsevat voimalaitoksen lähellä noin 2km:n matkalla. Ensimmäiset kirjalliset maininnat kuvista ovat vuodelta 1926. Kuvat hakattiin muinoin joen koskissa oleville vaikeapääsyisille saarille. Tiedossa on yhdeksän kuvakenttää, joissa on yhteensä noin 2300 kuvaa (vuoden 2009 tilanne) ja 26% niistä esittää veneitä, 17% ihmisiä ja muut peuroja, hirviä, valaita ja vesilintuja. Kuvien ajoitus perustuu vain maankohoamiseen ja ne arvot ilmoitetaan allakin. Kuvien teko alkoi tämän mukaan 5300 eaa. ja päättyi 2030 eaa., mitä tukevat arkeologisten kaivauksien ajoituksetkin.[2][4][5]
Länsi-Siperiassa

Ural-vuoriston itäpuolella Länsi-Siperiassa tavataan myös kalliopiirroksia. Tomjoelta, joka on Ob-joen sivuhaara, tunnetaan muutamia kuvakenttiä, joissa on yhteensä yli 600 kuvaa. Suurin kuvakenttä on Tomskaja Pisanitsassa, josta on löydetty 320 kuvaa. Se tunnetaan kirjallisista lähteistä jo 1721 lähtien. Läheisillä kohteilla kuten Novoromanovossa on 177 kuvaa, Tutalskajassa 74 kuvaa ja Nikolskajassa 25 kuvaa sekä lisää Ust-Iskitimskajassa, Krutajassa ja Visjaštši Kamenissa. Kuva-aiheita ovat hirvet (44%), ihmiset (19%), veneet (6%) ja erilaiset eläimet (2%). Loput ovat geometrisiä kuvioita (11%). Kuvien ajoitus 4000–3000 eaa. lienee karkea arvio, sillä myös rautakautta on ehdotettu.[6][7]
Norja

Ofotenin seudulla tunnetaan useita mesoliittisia kalliopiirroskohteita. Ne on tehty uurtamalla ja hiomalla kallion pintaa. Ajoittaminen lähtee siitä olettamuksesta, että kuvat piirrettiin muinaisen meren rannalla. Maankohoamisen seurauksena kuvat sijaitsevat nykyään kymmeniä metrejä merenpinnan yläpuolella. Kuviot ovat varsin suuria, mikä viittaa myös mesoliittiseen kauteen. Leiknesissä on kolme kuvakenttää: Leiknes-1 (alempi, 7605-7585 eaa.), Leiknes-1 (ylempi, 8300-8230 eaa.) ja Leiknes-2 (7050−6830 eaa.). Nesin niemellä sijaitsee Nesin kalliopiirrosalueen neljä kuvakenttää: Jo Sarsaklubben (9250−9185 eaa.), Fjellvika (8730−8630 eaa.), Nes Fort Öst (8730−8630 eaa.) ja Nes Fort Vest (9250−9185 eaa.). Näiden lisäksi on Sagelvan (7310−7080 eaa.) sekä Vallen (9150−8840 eaa.).[8]
Ofotenissa on myös neljä kuvaryhmittymää nuoremmalta ajalta, koska ne sijaitsevat lähempänä merenpintaa. Näissä piirrokset on tehty hakkaamalla kallion pintaa. Kuvakentät ovat Brennholtet (4040−3970 eaa.), Forselv (4710−4610 eaa.), Sletfjord-1 (5485−5470 eaa.), Sletfjord-2 (3640−3530 eaa.), Sletfjord-3 (3960−3810 eaa.) ja Vik (4330−4240 eaa.).[8]
Altan kaupungin ympäristössä on useita kalliopiirros ja –maalauskohteita, jotka ovat todennäköisesti neoliittiselta ja sitä nuoremmilta kausilta. Ensimmäinen kirjallinen maininta Altan kuvakentistä on vuodelta 1938. Yleisimmät motiivit ovat peurat, hirvet, ihmiset, veneet ja karhut. Kuvapinnat ovat hyvin rikkaat ja kuvakokonaisuudet kertovat suurista tapahtumista, joiden analyysi on kesken.  Kuvissa kuvataan muun muassa poron-, hirven-, karhun- ja valaanmetsästyksestä, Edes kaikkien kuvien julkaisua ei ole saatu päätökseen, joten kuvien lukumäärää ei tarkalleen tiedetä.[9]
Piirrosten ja maalausten ajoittamisessa on käytetty hyväksi maankohoamista ja piirrostyylien vertailua sekä huomioimalla arkeologisten kaivauksien tuloksia. Yleisesti kuvien ajoitukset mahtuvat haarukkaan 5300−200 eaa.[9]
Keski-Norjassa Trøndelagin pronssikauden asutuksen liepeillä lukuisia kalliopiirroksia. Pohjois-Trøndelagin kalliopiirrokset ja Etelä-Trøndelagin kalliopiirrokset muodostavat rikkaan keskittymän.
Pohjois-Ruotsi ja Etelä-Skandinavia

Pohjois-Ruotsin Norlannin kalliopiirrokset ovat pääasiassa pyyntiväestön tekemiä kalliopiirroksia. Ne ajoitetaan kivi-ja pronssikaudelle.
Pronssikauden kalliopiirroksia tunnetaan eri puolilta Eurooppaa. Tunnettuja ovat varsinkin Etelä-Skandinavian kalliopiirroskentät. Nekin kuvaavat oman aikansa ja kulttuuripiirinsä ihmiselämää ja mytologioita. Kuvissa on muun muassa härillä kyntämistä, aurinkopyöriä, aseistettuja ratsastajia ja nahkapohjaisia veneitä.
Bornholmin saari Tanskassa kuuluu skandinaaviseen pronssikauden yhteisöihin, jotka hakkasivat kiviin ja kallioihin veneen, ihmisten, kesytettyjen eläinten ja esineiden kuvia.[10][11]
Tanskassa Sjællandin saaren pohjoisosissa on pronssikauden kuvastoa hakattuna kiviin.[12]
Ruotsin Bohuslänin pohjoisosissa ja Norjan Østfoldin eteläosissa tunnetaan rikas kalliokuva-alue, jotka liittyvät pronssikauden todettuun viljely-kalastaja-yhteisöön. Näitä esiintyy muun muassa Tanumissa, Kvillessä, Svarteborgissa ja Svennebyssä.[13]
Etelä-Norjassa on pronssikautista kalliokuvastoa koko rannikolla suojaisissa vuonoissa Oslosta Trondheimiin asti. Muun muassa Grenlandissa, Länsi-Agderissa, Rogalandissa, Trøndelagissa ja Hordalandissa on lukuisia kakuvastoja. Hordalandin läänissä lähellä Bergeniä on vuonoissa useita paikkoja, joissa on kalliokuvastoja. Näitä ovat muun muassa Halgjem, Vinnes, Samnøy, Berge, Vangdal, Rykkje, Bakke, Fonnaland, Geithidlaren, Linga ja Flotte.[14]
Latvian luolapiirrokset
Latviassa Gaujajoen (Koivajoki) ja sen sivuhaarojen laaksoissa on 25 luolaa tai kallioseinämää, joissa on kalkkikiveen hiottuja piirroksia. Valtaosa kuvioista vaikuttaa olevan rinnakkaisia ja ristikkäisiä viivoja, verkkokuvioita, mahdollisesti puumerkkejä, kaiverrettuja kuoppia ja ainakin yksi purjelaiva. Piirrosten arvellaan olevan noin 1000 vuotta vanhoja.[15]
Suomen kalliopiirrokset
On ihmetelty, miksi nykyisen Suomen alueelta ei tunneta kuin muutamia epävarmoja esihistoriallisen ajan kalliopiirroksia, vaikka niitä on löytynyt naapurimaista. Suomen kalliopiirrosten puuttumista on selitetty sillä, että vedenpinnan vaihtelut eivät täällä ole pitäneet kovinkaan monia kalliopintoja avoimina. Karjalan kalliopiirrokset ovat yleensä löytyneet rannoilta, joiden vedenpinta on pysynyt jokseenkin samalla korkeudella jo vuosituhansia, kuten Äänisellä. Suomessa vedenpinta on vaihdellut, varsinkin laskenut huomattavasti, ja rannan siirtyessä kauemmas on kalliot peittyneet kasvillisuudella.
Eräs epävarma tieto kalliopiirroksesta kuitenkin on, sillä Ounasjoella kerrotaan olleen kalliopiirroksen, joka sittemmin on tuhoutunut.
Historiallisia kalliopiirroksia
Kalliopiirroksia, jotka on tehty Suomessa historiallisella ajalla, tunnetaan runsaasti. Niitä on tehty jo keskiajalta lähtien. Tässä mainitaan vain joitakin vanhimpia tai muuten kiinnostavimpia.
Vuonna 2004 löytyi ympyräristejä Kitkajoelta ja Kiiminkijoelta. Näitä ei ole pystytty ajoittamaan, eivätkä ne vaikuta liittyvän mihinkään tunnettuun yhteyteen, mutta niitä arvellaan historiallisena aikana tehdyiksi. Ympyräristiä ei voida yhdistää aukottomasti kristillisyyteen, mutta se kuului kristilliseen kuvastoon varsinkin keskiajalla, jolloin muun muassa kelttiristejä maalattiin ja hakattiin kirkkojen seiniin.
Joensuun Kuhasalon keskiaikaisen ortodoksiluostarin sijaintipaikan lähistöllä on rannassa kalliopiirros, jonka arvellaan liittyvän luostariin.
Hauensuoli on historiallinen satamapaikka Hangossa. Se tunnetaan runsaista kalliopiirroksistaan, joista vanhimmat säilyneet ovat 1500-luvulta.
Kainuunsaaressa Kalajoen sataman kupeessa on silokallion pintaan hakattu nimiä päiväyksiä ainakin vuodesta 1893 lähtien.[16]
Laukaan Kuusassa kosken lähellä rannassa olevalla matalalla rantakivelle on metallisella työkalulla hakattu kalan muotoinen kuvio.[17]
Valokuvia kalliopiirroksista

Valley of Fire State Park, Yhdysvallat.
Mesquite Springs, Death Valley National Park, Yhdysvallat.
Petroglyph National Monument, New Mexico, Yhdysvallat.
Red Rock Canyon, Nevada, Yhdysvallat.
Marble Canyon, Death Valley, Kalifornia.
Titus Canyon, Death Valley, Kalifornia.
Slagsta, Botkyrkan kunnassa Ruotsissa.
Kalliopiirros Altassa Norjassa.
Kaksi kallioon piirrettyä hirveä Altassa Norjassa.
Tamgaly, Kazakstan.
Tamgaly, Kazakstan.
Tamgaly, Kazakhstan.
Kalliopiirroksia Uikujoella, kuvassa arkeologi Nadezhda Lobanova.
Hiihtäjiä, Uikujoki, Karjala.
Ihmishahmoja, Uikujoki, Karjala.
Teimareh, Khomein, Iran.

Katso myös
Kalliomaalaus
Esihistoriallinen taide
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Miettinen, Timo| title = Pyhät kuvat kalliossa| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2007| id = ISBN 978-951-1-21930-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pentikäinen, Juha & Miettinen, Timo| title = Pyhän merkkejä kivessä| location = Helsinki| publisher = Etnika| year = 2006| version = 2. uudistettu painos| id = ISBN 951-97889-8-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivikäs, Pekka| title = Ruotsin pyyntikulttuurin kalliokuvat suomalaisin silmin| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus Kirjapaino| year = 2003| id = ISBN 952-5092-97-6| language = (in Finnish)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivikäs, Pekka| title = Suomen kalliomaalausten merkit| location = Jyväskylä| publisher = Atena Kustannus OY| year = 2009| isbn = 978-951-796-590-3| accessdate = 20.12.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Zhulnikov, Alexander| title = Äänisen kalliopiirroksia| location = Joensuu| publisher = Ilias: Pohjois-Karjalan museo| year = 2009| version = (Petroglify Onežskogo ozera.) Kuvat: Oleg Semenenko. Käännös: Ljubov Kolomainen ja Johannes Hidman| id = ISBN 978-952-5679-45-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gjerde, Jan Magne| title = Rock Art and Landscapes: Studies of Stone Age rock art from Northern Fennoscandia| location = Tromsö, Norway| publisher = University of Tromsö| year = 2010| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Gjerde, J.M.: Studies of Stone Age rock art from Northern Fennoscandia] (pdf)| accessdate = 3.1.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gorodilov, A.Y. (editor)| title = КОЛЬСКИЙ СБОРНИК-Посвящается 60-летию Владимира Яковлевича Шумкина| location = Pietari| publisher = Russian Academy Of Sciences| year = 2007| language = {{Country data {{{1}}}| flaglink/core
| variant =
| size =
| name =
| altlink =national rugby union team
| altvar =rugby union}}| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 7.1.2012}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Bolin| title = The Re-generation of Mythical Messages. Rock Art and Storytelling in Northern Fennoscandia| location = Helsinki| publisher = Suomen arkeologinen seura ry.| year = 2010| version = julkaisussa Fennoscandia archaeologica XXVII| id = ISSN 0781-7126| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 28.6.2012| pages = 21-34}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Autio, Eero: Karjalan kalliopiirrokset. Otava.1981.
Hällristningar och hällmålningar i Sverige. Huvudredaktörer S. Janson, E.B. Lundberg och U. Bertilsson. Forum, Helsingborg 1989.
Helskog, Knut: Helleristningene i Alta. Alta 1988.
Ristad och Målad – Aspekter på nordisk bergkonst. Redaktion T. Edgren och H. Taskinen. Museiverket, Nordiska Ministerrådet. Vammala 2000.
Aiheesta muualla

Heritage Karelia:
University of Cambridge:
Väino Poikalainen:
Kanozeron kuvia:
Arild Hauges Runer:
Archeo News:

,1999

Luokka:Kalliokuvat
Luokka:Suomen muinaisjäännökset
*
*
*


Algoritmi on yksityiskohtainen kuvaus tai ohje siitä, miten tehtävä tai prosessi suoritetaan; jota seuraamalla voidaan ratkaista tietty ongelma.[1]
J.G. Brookshearin määritelmän mukaan algoritmi koostuu järkestyksessä olevista, yksiselitteisistä toiminnoista jotka voidaan suorittaa ja jotka määrittelevät lopputulokseen johtavan prosessin.[2]
Algoritmi on alkujaan matemaattinen käsite. Algoritmeja ovat jo nekin koulun alaluokilla opetetut menetelmät (allekkain kertomisesta ja jakokulmassa jakamisesta), joilla mitkä tahansa luvut voidaan kertoa tai jakaa keskenään, mutta toisinaan termillä on tarkoitettu nimenomaan Eukleideen algoritmia kahden kokonaisluvun suurimman yhteisen tekijän etsimiseksi. Nykyisin algoritmin käsite kuitenkin liittyy ennen kaikkea tietokoneiden ohjelmointiin ja tietojenkäsittelytieteeseen, joissa niillä on erityisen suuri merkitys etenkin tietorakenteiden yhteydessä. Tietojenkäsittelyn terminä Brookshearin määritelmä algoritmille tarkoittaa sitä, että on mahdollista rakentaa algoritmia vastaava Turingin kone, joka pysähtyy kaikilla syötteillä.
Esimerkiksi keittokirja on oikeastaan kokoelma algoritmeja, joita seuraamalla ruoanlaiton pitäisi onnistua. Vastaavasti koottavan kirjahyllyn mukana pitäisi tulla algoritmi, jonka avulla palasista saa rakennetuksi toimivan kirjahyllyn. Todellisuudessa algoritmit ovat kuitenkin usein monimutkaisempia ja sisältävät myös toistoja ja haarautumia loogisen päättelyn perusteella. Tietokoneohjelmien toiminta perustuu kehittyneisiin ohjelmointikielillä ilmaistuihin algoritmeihin.
Sana algoritmi tulee persialaisen matemaatikon ja tähtitieteilijän Muhammed ibn-Musa al-Khwarizmin nimestä.
Muutamia algoritmeja
Hakualgoritmit
Lajittelualgoritmit
Valinta-algoritmit
Tiivistealgoritmit (engl. message-digest)
Pakkausalgoritmit
Merkkijonohakualgoritmit
A*-algoritmi
FFT, nopea Fourier'n muunnos
Myös äänen- ja kuvanpakkaukseen liittyvät koodekit käyttävät erilaisia algoritmeja.
Matemaattisia algoritmeja:
Eukleideen algoritmi
Neliöjuurialgoritmit
Newtonin menetelmä
Katso myös
Luettelo algoritmeista
Asymptoottinen suoritusaika
Tiedonpakkaus
Videonpakkaus
Äänenpakkaus
Puheen pakkaaminen
Ultranopea kaupankäynti
Lähteet

Aiheesta muualla

 Yle, 2018
Kirjallisuutta
Brookshear, J. Glenn (1989). Theory of Computation: Formal Languages, Automata, and Complexity. Redwood City, California: Benjamin/Cummings Publish Company, Inc. ISBN 0-8053-0143-7.
Knuth, Donald E.: Fundamental Algorithms, The Art of Computer Programming. Addison-Wesley Publishing Company. 1976.
Wirth, Niklaus: Algoriths + Data Structures = Programs. Prentice-Hall, Inc. 1976. ISBN 0-13-022418-9
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaleva, Osmo| title = Numeerinen analyysi| location = Tampere| publisher = TTKK| year = 1993| version = Opintomoniste 163| id = ISBN 951-721-941-5}}
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit