Hiilivety on orgaaninen yhdiste, joka koostuu vain hiilestä ja vedystä. Hiilivedyt palavat yleensä hyvin ja liukenevat veteen huonosti. Hiilivetyjä käytetään energianlähteinä ja kemianteollisuudessa raaka-aineina.
Fossiiliset polttoaineet öljy, bensiini ja maakaasu koostuvat pääasiassa hiilivedyistä. Niiden polttaminen synnyttää suuren osan ihmisen tuottamasta hiilidioksidista, jonka on osoitettu voimistavan kasvihuoneilmiötä. Kemiassa hiilivetyjä käytetään reaktioiden lähtöaineina ja liuottimina. Monien muovien raaka-aineena on hiilivety.[1] Esimerkiksi polyeteeniä valmistetaan eteeniä polymeroimalla.
Rakenteet
Hiilivedyssä hiiliatomi voi muodostaa neljä sidosta muiden atomien kanssa. Vetyatomi voi muodostaa yhden sidoksen hiiliatomin kanssa. Hiiliatomit pystyvät sitoutumaan keskenään pitkiksi ja haaroittuneiksi ketjuiksi. Ne muodostavat orgaanisten yhdisteiden ”rungon”, johon eri funktionaaliset ryhmät kiinnittyvät. Tämä hiiliatomien runko säilyy yleensä reaktioissa muuttumattomana. Jos hiiliatomien ketju muodostaa renkaan, yhdistettä sanotaan sykliseksi esimerkiksi sykloalkaanit. Muuten se on avoketjuinen eli asyklinen.
Hiilivedyt voidaan luokitella niiden tyydyttyneisyyden perusteella. Tyydyttyneissä hiilivedyissä on vain yksinkertaisia kovalenttisia sidoksia.[2] Näitä yhdisteitä kutsutaan alkaaneiksi. Tyydyttymättömissä hiilivedyissä on kaksoissidoksia (alkeenit) tai kolmoissidoksia (alkyynit). Yksinkertaisin alkeeni on eteeni, ja yksinkertaisin alkyyni on etyyni eli asetyleeni. Kaksi kaksoissidosta sisältäviä alkeeneja voidaan sanoa dieeneiksi; polyeenit sisältävät useita kaksoissidoksia. Aromaattisissa hiilivedyissä eli areeneissa on bentseenirengas tai jokin muu aromaattinen ryhmä. PAH-yhdisteissä on useita bentseenirenkaita.

Yksinkertaisin hiilivety on metaani (CH4), joka koostuu yhdestä hiiliatomista ja neljästä vetyatomista. Etaanissa (C2H6) on kaksi hiiliatomia, propaanissa (C3H8) kolme. Hiilivedyt, jotka eroavat toisistaan CH2-yksikköjen määrässä, muodostavat homologisen sarjan. Alkaanien sarjan ensimmäiset jäsenet ovat metaani, etaani, propaani ja butaani. Homologisten yhdisteiden kaavat voidaan ilmaista yleisessä muodossa. Avoketjuisten alkaanien yleinen kaava on CnH2n+2, missä n on hiiliatomien lukumäärä. Jokainen rengas tai kaksoissidos pienentää vetyatomien lukumäärää kahdella. Siten tavallisten alkeenien ja sykloalkaanien kaava on CnH2n.
Ominaisuudet
Koska hiilen ja vedyn elektronegatiivisuudet ovat lähellä toisiaan, hiilivedyt ovat yleensä lähes poolittomia. Siten ne liukenevat veteen huonosti mutta useimpiin orgaanisiin aineisiin hyvin. Poolittomuus vaikuttaa myös hiilivetyjen olomuotoon: esimerkiksi metaani on kaasu, mutta vesi, joka on poolinen ja molekyylimassaltaan suunnilleen yhtä suuri, on neste. Haaroittumattomista alkaaneista kevyimmät ovat kaasuja, 5–16 hiiliatomia sisältävät nesteitä ja raskaimmat kiinteitä.
Hiilivedyt palavat yleensä vedeksi ja hiilidioksidiksi. Samalla vapautuu runsaasti lämpöä.[3] Jos happea ei ole riittävästi, palamisessa syntyy myös hiilimonoksidia eli häkää sekä hiiltä ja hiilen yhdisteitä. Tällöin lämpöä vapautuu vähemmän kuin täydellisessä palamisessa.
Alkaanit eivät reagoi herkästi. Polttamisen lisäksi alkaaneja voidaan pilkkoa krakkaamalla, tai niiden vetyatomit voidaan korvata halogeeniatomeilla. Tyydyttymättömät hiilivedyt reagoivat selvästi helpommin. Niille tyypillisiä reaktioita ovat liittymis- eli additioreaktiot. Aromaattiset hiilivedyt ovat muodollisesti tyydyttymättömiä, mutta ne reagoivat eri tavalla kuin alkeenit tai alkyynit. Tavallisesti aromaattisten hiilivetyjen reaktioissa vedyt korvautuvat.
Isomeria

Useimmilla hiilivedyillä on isomeerejä eli yhdisteitä, joilla on sama molekyylikaava mutta erilainen rakenne. Avoketjuisilla alkaaneilla isomeerejä esiintyy butaanista lähtien. Tavallista butaania sanotaan n-butaaniksi; haaroittunut butaani on nimeltään isobutaani. Isobutaanin kiehumispiste on −11,7°C, joka on hieman alempi kuin n-butaanin −0,5°C. Ero johtuu siitä, että isobutaanin ulkopinta on pienempi kuin n-butaanin ja siten isobutaanimolekyylien välillä on vähemmän heikkoja van der Waalsin voimia.
Isomeerien lukumäärä kasvaa hiiliatomien määrän suurentuessa. Butaanilla (C4H10) on kaksi isomeeriä, ja kymmenen hiiliatomin dekaanilla (C10H22) on 75 isomeeriä. Kahdenkymmenen hiiliatomin eikosaanilla (C20H42) isomeerejä on laskennallisesti jo 366319 kappaletta.
Isomeerit voivat kuulua eri yhdistetyyppeihin: syklopropaani on alkaani, mutta sen isomeeri propeeni on alkeeni. Isomeerit voivat poiketa toisistaan myös pelkästään avaruudellisesti. Esimerkiksi sykloheksaanilla on viisi eri avaruudellista muotoa, joita sanotaan konformaatioiksi. Monilla alkeeneilla voi olla kaksi eri avaruudellista isomeeriä, cis- ja trans-muodot.
Klooratut hiilivedyt
Klooratut hiilivedyt ovat synteettisiä orgaanisia halogeeniyhdisteitä, joita on olemassa tuhansia ja joista osa on erittäin myrkyllisiä. Ne ovat hiilimolekyylejä, joiden vetyatomeja on korvattu klooriatomeilla. Luontoon kloorattuja hiilivetyjä pääsee teollisuuspäästöjen mukana sekä maan- ja metsäviljelyssä. Ne muodostavat merkittävän ympäristömyrkkyryhmän.
Tunnetuin kloorattujen hiilivetyjen ryhmä on DDT-yhdisteet, jota käytetään hyönteismyrkyissä. Useimmissa teollisuusmaissa yhdisteen käyttö kiellettiin lailla jo 1970-luvulla, mutta sitä käytetään yhä kehitysmaissa malariaa levittävien hyttysten torjuntaan. Maaperästä DDT voi haihtua ilmaan ja kulkeutua sen mukana pitkiäkin matkoja saavuttaen uusia alueita. [4] [5]
Myös PCB-yhdisteet, eli moniklooratut bifenyylit ovat tunnettu kloorattujen hiilivetyjen ryhmä. Niitä käytetään sähkölaitteissa eristeenä korkean lämmönsietokykynsä ja sähkönvastuksensa vuoksi. PCB-yhdisteitä käytetään myös joissakin voiteluöljyissä lisäaineena.
PCB-yhdisteet ovat erittäin pysyviä, ne eivät ole vesiliukoisia, vaan rasvaliukoisia. Erilaisia PCB-kongereeneja eli PCB-yhdisteitä on olemassa 209. Epätäydellisesti palaessaan PCB-yhdisteet muodostavat dioksiinia ja furaania, jotka ovat supermyrkkyjä. Näitä yhdisteitä syntyy esimerkiksi korkealämpöisissä teollisissa prosesseissa, kuten sellun kloorivalkaisussa, ja sitä kautta niitä pääsee myös luontoon. PCB-yhdisteitä sisältävien tuotteiden maahantuonti, myynti, valmistus ja luovutus kiellettiin Suomessa 1990-luvulla. Kemiallisen kestävyytensä ansiosta PCB-yhdisteitä on hankala hävittää käytön jälkeen.[6]
Vaikutukset luonnossa
Koska monet klooratut hiilivedyt ovat myrkyllisiä, aiheuttavat ne useita ongelmia luontoon päästessään. Ne ovat rasvaliukoisia ja rikastuvat nopeasti ravintoketjussa, mikä aiheuttaa ongelmia ravintoketjun huipulla. Esimerkiksi tuholaistorjuntaan paljon käytetty DDT rikkoi hyönteisten kitiinikuoren, mutta ei imeytynyt niiden ihon läpi. Tämän vuoksi sen uskottiin olevan melko vaaraton käyttää.
Koska DDT-yhdisteet eivät ole vesiliukoisia, niitä kerääntyy elimistöön vaarallisen paljon. Varsinkin nieltynä DDT aiheuttaa nopeasti vakavia ongelmia. Varsinkin vesieliöille nämä yhdisteet ovat vaarallisia. Nisäkkäillä DDT-yhdisteet saavat aikaan häiriöitä hormonitoiminnassa, keskenmenoja ja maksa- ja munuaissairauksia. DDT:n hajoamistuotteen DDE:n on havaittu aiheuttavan linnunmunien kuorien ohenemista, joka saattaa haitata niiden lisääntymistä.
PCB-yhdisteet eivät ole akuutisti myrkyllisiä, mutta elimistöön kertyessään pitkällä altistusajalla ne aiheuttavat terveyshaittoja. Yhdisteet varastoituvat rasvakudoksiin, esimerkiksi maksaan. Yhdisteille altistuneilla eläimillä on ilmennyt lisääntymis- ja kehityshäiriöitä ja niiden on myös havaittu aiheuttavan syöpää ja vaikuttavan hormonijärjestelmiin.[6] [4]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Five Nights at Freddy’s on Scott Cawthonin kehittämä selviytymiskauhupeli, joka julkaistiin 8. elokuuta 2014 Microsoft Windowsille, 27. elokuuta 2014 Androidille ja 11. syyskuuta 2014 iOSlle. Peli on myös tunnettu monista salaisuuksistaan.
Pelin saamien valikoitujen arvostelujen painotettu keskiarvo on Metacriticissä 78/100.[1] Pelilehti 'PC Gamer antoi pelille arvosanaksi 80/100.[2]
Warner Bros osti vuonna 2015 pelin elokuvaoikeudet.[3] ja keväällä 2017 uutisoitiin Blumhouse productionsin tuottavan elokuvaa. [4]
Pelaaminen

Pelihahmon nimi on Mike Schmidt, ja hän työskentelee yövartijana Freddy Fazbear’s Pizza -ravintolassa. Ravintolassa on liikkuvia robottieläimiä, jotka yrittävät päästä pelaajan työhuoneeseen ja tappaa Miken. Pelissä on myös henkilö nimeltään Phone Guy. Hän soittaa pelaajalle ja kertoo hyödyllisiä vinkkejä selviytymiseen sekä tietoja pizzerian menneisyydestä.
Pelaajan tulee seurata valvontakameroista, missä robotit liikkuvat. Aina kun joku niistä on mahdollisesti pelaajan työhuoneen lähettyvillä, pelaajan pitää katsoa huoneen avonaisista ovista käytävään sytyttämällä valot. Jos joku eläimistä on siellä, pelaajan täytyy sulkea turvaovi, jotta eläin ei pääse huoneeseen tappamaan pelaajaa. Turvaovien kiinni pitäminen kuitenkin kuluttaa virtaa, samoin kuin valvontakameroiden käyttäminen sekä valojen sytyttäminen. Jos virta loppuu, pelaajalla ei ole mitään suojaa robottieläimiä vastaan. Vaikeustaso kasvaa öiden edetessä.
Kun kaikki viisi yötä on päässyt läpi, pelaaja saa pelattavaksi vielä kuudennen yön. Sen läpäistyään pelaajalle avautuu kenttäeditori, jossa voi määritellä robottien tekoälyn tason.
Animatronicit
Bonnie
Bonnie on purppura jänisrobotti, joka lähtee liikkeelle ensimmäisenä. Hän on bändin kitaristi ja seisoo vasemmalla puolella, joka täsmää sillä hän hyökkää pelaajaa kohti samalta puolelta.
Bonnie on aktiivisin eläinrobotti ensimmäisten öiden aikana. Bonniella on taipumusta käydä takahuoneessa, jossa hän voi katsoa kameraan mustilla silmillä. Pelin luoja Scott, on nähnyt painajaisia Bonniesta, ja on mielestään pelottavin hahmo pelissä.
Chica
Chica on keltainen kanarobotti. Chica on bändin varalaulaja ja pitää kuppikakkua. Chicalla on tummat silmänaluset ja ruokalappu. Hän on lavalla oikealla puolella ja hän hyökkää samalta puolelta. Chica käy joskus keittiössä, josta kuuluu silloin lautasten ja aterimien kolistelua. Hänellä on suunsa sisällä toinen hammasrivistö, joka on luultavasti vain endoskeleton. Chica päästää haukottelevaa valitusta kuten Bonniekin. Chica on ensimmäisen pelin ainoa naispuolinen robottieläin.
Foxy
Foxy on rikkinäinen piraattikettu, joka eroaa pelin muista roboteista sillä tavalla, että se piileskelee eristetyssä tilassa nimeltä Merirosvopoukama. Merirosvopoukamassa on suuri verho, joka on koristeltu tähdillä. Myös kylttikin on koristeltu tähdillä, ja kyltissä lukee, Sorry, Out for Order. Foxylla on kaksi kättä, jossa toisessa on koukku. Hänellä on myös silmälappu. Foxy kurkistelee Merirosvopoukaman verhoista sillä tavalla, että hän tarttuu merirosvopoukaman verhoista
kiinni, ja heilauttaa vasemman verhon siten, että verho heiluu. Foxy ei myöskään ole käytössä, jonka vuoksi tämä on eristetty.
Foxy lähtee lopulta juoksemaan toimistoa kohti. Jos pelaaja ehtii sulkea oven, Foxy koputtaa joka vie jonkun verran virtaa ja palaa takaisin. Foxy myös laulelee käytävillä. Foxya on epäilty olevan pelaajan puolella, mutta pelaaja saisi sydänkohtauksen Foxyn ilmestymisestä ja kuolisi. Foxya on myös epäilty olevan syyllinen kuuluisaan onnettomuuteen: The Bite of 87', jossa yksi animatronic, luultavasti Fredbear, puri lasta  kesken synttärijuhlien, menettäen otsalohkoon irti aivoistaan. Tätä ei voida kuitenkaan hyväksyä faktana, sillä ei Scott ole sitä itse hyväksynyt, jonka vuoksi se ei ole varmaa.
Freddy Fazbear
Freddy Fazbear on ravintolan päämaskotti. Freddy on ruskea karhurobotti, joka on bändin päälaulaja ja seisoo keskellä. Freddy on ensimmäisinä öinä epäaktiivinen; (paitsi jos virta loppuu) se lähtee liikkeelle vasta neljäntenä yönä, ja siinä kolmantena, Bonnien ja Chican jälkeen,  ja hyökkää oikeaa kautta East Hall Cornerista. Freddy soittaa virran loppuessa Toredor March-kappaletta ja keittiössä ollessaan Jingle-kappaletta. Normaalisti Freddy piileskelee oikean oven vieressä ja hiipii toimistoon pelaajan katsoessa kameraa. Hän odottaa vähän aikaa ja sitten hyökkää.  Phone Guy kertoo kolmantena yönä pelaajalle sen että jos virta loppuu, yritä esittää kuollutta niin Freddy soittaa kauemmin Toreador March-kappaletta, antaen pelaajalle armon aikaa. Freddy päästelee outoa naurua käytävillä.
Golden Freddy
Golden Freddy on pelin mystisin hahmo. Hän on nimensä mukaan kultainen Freddy. Hänet erottaa muista se, että hänellä ei ole endoskeletonia. Golden Freddy ilmestyy, kun West Hall Corner kamerassa näkyy Freddy-julisteen sijaan Golden Freddyn kasvot. kun Golden Freddy ilmestyy toimistoon, ja näytölle tulee hänen kasvot, peli kaatuu. (Mobiiliversiossa jäätyy). Kun Golden Freddy on toimistossa, taustalla kuuluu robotin ääniä ja näytöllä vilahtelee sana: It's me. Häneltä voi suojautua katsomalla  nopeasti kameraan. On epäilty, että Golden Freddy on vara-asu, kummitus, tai hallusinaatio. Golden Freddyn nauru on nopeutettu ja korkeampi versio Freddyn naurusta, sillä Freddyllä on erittäin hidastettu versio.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Vuoden 2014 videopelit
Luokka:Selviytymiskauhupelit
Luokka:Indie-videopelit
Luokka:Windows-pelit
Luokka:Android-pelit

Milloin Five Nights at Freddy’s peli julkaistiin?


Charlie Bewley (s. 25. tammikuuta 1981) on englantilainen näyttelijä, joka asuu Los Angelesissa. Hän näyttelee Demetriä vuonna 2009 ilmestyneessä elokuvassa Twilight – Uusikuu. Rooli on Bewleyn ensimmäisiä.
Ura
Twilight – Uusikuu, joka julkaistiin marraskuussa 2009 on toinen osa Twilight-elokuvasarjaa. Elokuvasarja perustuu Stephenie Meyerin kirjoittamaan, nelioisaiseen Houkutus-kirjasarjaan. Elokuvassa hän näyttelee Demetriä, joka on yksi Volturien jäsenistä. Bewley sanoo, että Demetrillä "on voimakkaat jäljityskyvyt ja mahdoton voima ja nopeus; hän elää Toscanassa, maanalla; hengailee kauniin Heidin kanssa, joka tuo Voltureille ruokaa; hänellä on punaiset silmät ja hän kimaltelee auringossa... Se on rankkaa, näytellä hänen kaltaistaan 'legendaa'. Pystyn samaistumaan hahmoon: hän on jäljittäjä, itse olen matkustelija; hän on diplomaattinen ja minä spiritualisti; hän on cool ja tyylikäs, minä olen... Meissä on paljon samaa." Hän jatkaa rooliaan Demetrinä elokuvissa Twilight – Epäilys (2010) ja Twilight – Aamunkoi osa 2 (2012).
Filmografia

Aiheesta muualla

Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Vuonna 1981 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Minä vuonna The Vampire Diaries -kirja on julkaistu?


Henry Jaynes Fonda (16. toukokuuta 1905 Grand Island, Nebraska, Yhdysvallat – 12. elokuuta 1982 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Ura
Fonda aloitti uransa teatterista. Hän teki ensimmäisen elokuvansa 1935 ja nousi tähdeksi suunnilleen samaan aikaan kuin hyvä ystävänsä James Stewart. Hän oli 1930- ja 1940-luvuilla Yhdysvaltojen suosituimpia näyttelijöitä. Hänen elokuvauransa katkaisi kuitenkin toinen maailmansota, kun Fonda päätti värväytyä palvelukseen. Fonda palveli Yhdysvaltain sotalaivastossa kolme vuotta, minkä jälkeen hän jatkoi elokuvauraansa. Elokuvien lisäksi hän näytteli myös televisiossa, kuten televisiosarjassa The Deputy, jota tehtiin vuosina 1959–1961.
Fonda palkittiin kunnia-Oscarilla 1980, mutta vuonna 1982 hän sai parhaan miespääosan Oscarin viimeisestä elokuvastaan Kultalampi (On Golden Pond, 1981). Henry Fondalla on myös tähti elokuvaurastaan Hollywood Walk of Famella. Fondan käden- ja jalanjäljet on ikuistettu Grauman’s Chinese Theatren betonilaatalle vuonna 1942 pidetyssä seremoniassa. Fondalle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1978.
Yksityiselämä
Fonda oli naimisissa viisi kertaa. Näistä avioliitoista syntyi kolme lasta, joista kaksi on näyttelijöitä: Jane Fonda ja Peter Fonda. Henry Fondan 14-vuotinen avioliitto Jane ja Peter Fondan äidin, Frances Ford Seymourin kanssa päättyi traagisesti kun Frances teki itsemurhan vuonna 1950. Näyttelijä Bridget Fonda on hänen lapsenlapsensa. Fonda kuoli sydänsairauteen 77-vuotiaana, mutta hän sairasti kuollessaan myös eturauhassyöpää.
Valikoitu filmografia
Unelmien sävel (I Dream Too Much, 1935)
Kuutamokuhertelua (The Moon’s Our Home, 1936)
Köyhä miljonääri (Spendthrift, 1936)
Mustalaisprinsessa (Wings of the Morning, 1937)
Karkuri (You Only Live Once, 1937)
Nuoruuden rakkaus (I Met My Love Again, 1938)
Jezebel (Jezebel, 1938)
Saarto (Blockade, 1938)
Vaarallisilla vesillä (Spawn of the North, 1938)
Tuo hupsu neiti Manton (The Mad Miss Manton, 1938)
Jesse James – suuri seikkailija (Jesse James, 1939)
Antakaa minun elää (Let Us Live, 1939)
Kestävä rakkaus (The Story of Alexander Graham Bell, 1939)
Vapauttajan nuoruus (Young Mr. Lincoln, 1939)
Liekehtivä erämaa (Drums Along the Mohawk, 1939)
Vihan hedelmät (The Grapes of Wrath, 1940)
Primadonna (Lillian Russell, 1940)
Frank Jamesin paluu (The Return of Frank James, 1940)
Nainen Eeva (The Lady Eve, 1941)
Villihanhia (Wild Geese Calling, 1941)
Vaimoni – lääkäri (You Belong to Me, 1941)
Rakkautta ja huijausta (Rings on Her Fingers, 1942)
Sydämet harhateillä (The Male Animal, 1942)
Manhattan (Tales of Manhattan, 1942)
Kuolematon kersantti (Immortal Sergeant, 1943)
Kuolemantuomiopaikka (The Ox-Bow Incident, 1943)
Aavikon laki (My Darling Clementine, 1946)
Pitkä yö (The Long Night, 1947)
Elämisen oikeus (The Fugitive, 1947)
Hänen rakastajatterensa (Daisy Kenyon, 1947)
Meidän iloinen joukkomme (On Our Merry Way, 1948)
Apassilinnake (Fort Apache, 1948)
Yöloma paratiisisaarella (Mister Roberts, 1955)
Sota ja rauha (War and Peace, 1956)
Väärä mies (The Wrong Man, 1956)
Valamiesten ratkaisu (12 Angry Men, 1957)
Hopeatähti (The Tin Star, 1957)
Viattomuuden kukka (Stage Struck, 1958)
Laki ja väkivalta (Warlock, 1959)
Mies, joka ymmärsi naisia (The Man Who Understood Women, 1959)
Myrskyä Washingtonissa (Advise & Consent, 1962)
Atlantin valli murtuu (The Longest Day, 1962)
Näin valloitettiin Villi Länsi (How the West Was Won, 1962)
Heidän kesänsä (Spencer's Mountain, 1963)
Paras mies voittakoon (The Best Man, 1964)
Pommin varjossa (Fail-Safe, 1964)
Seksiä ja poikamiestyttö (Sex and the Single Girl, 1964)
Villein lännessä (The Rounders, 1965)
Ensi voitto (In Harm's Way, 1965)
Salaiset agentit (The Dirty Game, 1965)
Taistelu Ardenneilla (Battle of the Bulge, 1965)
Kova panos Dodge Cityssä (A Big Hand for the Little Lady, 1966)
Muukalainen lähestyy (Welcome to Hard Times, 1967)
Firecreek (Firecreek, 1968)
Säälimättömät (Madigan, 1968)
Sinun, minun ja meidän (Yours, Mine and Ours, 1968)
Bostonin kuristaja (The Boston Strangler, 1968)
Huuliharppukostaja (C'era una volta il West, 1968); Fondan ensimmäinen rooli pahiksena.
Likainen partio (Too Late the Hero, 1970)
Kovien miesten kerho (The Cheyenne Social Club, 1970)
Lännen kieroin kaveri (There Was a Crooked Man..., 1970)
Ei tuumaakaan (Sometimes a Great Notion, 1971)
Kultainen käärme (Le Serpent, 1973)
Nimeni on Nobody (Il Mio nome è Nessuno, 1973)
Diktaattorin verinen loppu (Mussolini: Ultimo atto, 1974)
Midwayn taistelu (Midway, 1976)
Lonkerot (Tentacoli, 1977)
Vuoristorata (Rollercoaster, 1977)
Helvetti 1943 (Il Grande attacco, 1978)
Fedora – arvoituksellinen nainen (Fedora, 1978)
Tuhoparvi (The Swarm, 1978)
Kaupunki liekeissä (City on Fire, 1979)
Meteori (Meteor, 1979)
Kultalampi (On Golden Pond, 1981)
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Vaudeville-esiintyjät
Luokka:Parhaan miespääosan Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:Tony-palkinnon saajat
Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Vuonna 1905 syntyneet
Luokka:Vuonna 1982 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Bounty – kapina laivalla () on vuonna 1984 valmistunut Britannian amiraliteetin aluksen HMS Bountyn kapinasta kertova draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Mel Gibson Fletcher Christianina ja Anthony Hopkins kapteeni Willian Bligh’na, sekä muissa rooleissa muun muassa Daniel Day-Lewis, Edward Fox, Bernard Hill, Laurence Olivier ja Liam Neeson.
Elokuva on kenties historiallisesti tarkin kuvaus Bountyn matkasta Tahitille ja sitä seuranneesta kapinasta, ja se esittää henkilöhahmot aikansa tavallisina ihmisinä. Elokuva myös kuvaa kapinan syitä vähemmän kunniallisina kuin aiemmat elokuvat. Elokuvassa alkuasukkaat kuvataan myös lähes ilkialastomina, kuten asianlaita olisi ollut Bountyn vieraillessa Tahitisaarilla (aiemmissa versioissa alastomuus oli jätetty pois säädyllisyyssyistä).
Huolimatta merkittävistä näyttelijöistä, mukaan lukien Daniel Day-Lewis sekä Liam Neeson sivurooleissa ja Laurence Olivier cameoroolissa amiraali Hoodina, elokuva ei menestynyt taloudellisesti,[1] vaikka se saikin kriitikoilta suhteellisen hyvän vastaanoton.[2]
Juoni

Elokuva perustuu tositapahtumiin luutnantti William Blighin (Anthony Hopkins) kokemuksista eräällä merimatkalla, kun ensimmäinen perämies Fletcher Christian (Mel Gibson) ryhtyi johtamaan kapinaa häntä vastaan. Elokuva seuraa Fletcher Christianin yrityksiä johtaa miehensä turvaan Britannian aluksilta sekä uhkaavalta rangaistukselta, mutta se kuvaa myös kapteeni Blighin ja hänen uskollisten miestensä eeppistä matkaa Tyynenmeren halki Alankomaiden Itä-Intiaan pienellä soutuveneellä.
Tehtävä
Bounty lähti joulukuussa vuonna 1787 Britanniasta kohti Tyynenmeren Tahitia aikomuksenaan kerätä leipäpuiden hedelmiä ja viedä ne sitten kylvettäväksi Karibialle orjien ruoaksi. Bounty suuntasi kulkunsa kohti länttä kiertääkseen Etelä-Amerikan kärjen, mutta joutui luopumaan aikeistaan Kap Hornin hurjien sääolosuhteiden vuoksi. Bountyn oli näin ollen pakko valita pidempi itäinen reitti päästäkseen päämääräänsä. Laiva saapui Tahitille lopulta vuoden 1788 lokakuussa. Kapteeni Bligh sai kuitenkin huomata, että tuulet olivat paluumatkalle epäsuotuisat, joten hän päätti jäädä saarelle vielä neljäksi ylimääräiseksi kuukaudeksi.
Näiden neljän kuukauden aikana miehistön pitäminen kurissa kävi yhä hankalammaksi, ja monet miehistön jäsenet alkoivat pitää siitä suotuisasta vaihtoehtoisesta elämäntavasta, jonka Tahiti heille tarjosi. Se onkin yksi syy sille, miksi miehistön ja kapteenin välit alkoivat vähitellen kiristyä. Miehistönsä painostamana Bligh itse puolestaan alkoi ajatua lähelle murtumispistettä.
Bligh
Blighia ei kuvata julmana tyrannina, vaan perinteisenä brittiläisenä merikapteenina ja oman aikansa miehenä. Bligh tekee pahoja tekoja, mutta niin tekee osaltaan miehistökin. Lopulta Bligh kuvataan miehenä, joka yksinkertaisesti vain ylittää kurinpidollaan ja käskytyksellään laivayhtiön asettamat rajat. Blighin rinnalle jääneet uskolliset miehet suojelevatkin kapteeniaan, kun tämä ohjaa heidän täyteenahdetun veneensä turvaan ilman ainuttakaan tuliasetta tai navigointivälinettä.
Miehistö
Miehistö kuvataan eri valossa kuin aiemmissa elokuvissa. Sen jäsenet näytetään tyypillisinä 1700-luvun merimiehinä: he ovat melko ”karkeaa” sakkia ja osa heistä harjoittaa varsin auliisti ”valtaansa” luodakseen kannen alle oman hierarkiansa. Miehistön motiivi ryhtyä kapinaan ei ole tässä elokuvassa aivan yhtä jalo kuin kahdessa edellisessä elokuvassa; edellisissä elokuvissa miehistön halusi päästä eroon Blighin painostavasta käytöksestä, mutta tässä versiossa miehistön kaipuu päästä takaisin Tahitille on yksi tärkeimmistä kapinaan johtaneista syistä. Miehistön vastuu on tässä elokuvassa myös suurempi kuin edellisissä elokuvissa.
Fletcher Christian
Fletcher Christian on tässä elokuvassa monisyisempi henkilö kuin aiemmissa elokuvissa. Ensi alkuun Christian ja Bligh ovat ystäviä, ja Bligh jopa pyytää Christiania kanssaan toisellekin purjehdusretkelle. Miehet kääntyvät kuitenkin elokuvan tapahtumien edetessä toisiaan vastaan. Asiat pahenevat entisestään, kun laiva lähtee Tahitilta ja Christian joutuu jättämään vaimonsa Mauatuan (Tevaite Vernette) saarelle. Edellisistä elokuvista poiketen Christianin vaimo on tässä elokuvassa tärkeä syy siihen, miksi Christian lähti ylipäänsä johtamaan kapinaa kapteenia vastaan. Tässä elokuvassa Christian myös katuu yhtä tekemäänsä päätöstä; hän kertoo toiselle kapinalliselle toivovansa sitä, että olisi antanut Blighille ja tämän miehille musketteja ennen kuin jätti heidät ajelehtimaan merelle.
Bounty lähtee Tahitilta
Miehistö joutuu jälleen alistumaan laivan säntilliseen kuriin, ja Blighista puolestaan tulee tyranni, joka ei siedä aluksellaan enää pienintäkään kurittomuutta. Kaiken sen seurauksena aluksen ilmapiiri muuttuu kiristyneeksi ja väkivaltaiseksi. Pienimmästäkin rikkeestä saa ruumiillisen rangaistuksen. Bligh väittää kivenkovaan aluksen olevan likainen ja määrää miehistön siivoamaan sen useita kertoja päivässä. Monet miehistön jäsenistä, mukaan lukien Christian, joutuvat Blighin eteen kuuntelemaan tämän ankaraa, jopa hysteeristä sättimistä. Blighin aikomus kiertää Kap Horn jälleen kerran ja kiertää koko maailma ajaa miehistön murtumispisteeseen.
Kapina
Miehistön aggressiivisemmat jäsenet käyttävät hyväkseen Christianin Blighia kohtaan tuntemaa halveksuntaa ja taivuttelevat Christianin ottamaan laivan haltuunsa. Bligh revitään ylös sängystä ja pidätetään yhdessä niiden miehistön jäsenten kanssa, joiden arvellaan olevan uskollisia kapteenilleen. Kapinalliset pakottavat vankinsa astumaan aluksen yhteen soutuveneeseen antaen näille vain vähän tarvikkeita. Sitten he jättävät veneen ajelehtimaan yksin merelle.
Vapaudestaan riemastunut miehistö (tosin Christian tuntee syyllisyyttä ja käsittää tekojensa seuraukset) purjehtii naiivisti takaisin Tahitille hakeakseen tyttöystävänsä, vaimonsa ja alkuasukasystävänsä mukaansa. Kuningas Tynah (Wi Kuki Kaa) kuitenkin järkyttyy saadessaan kuulla laivan kapinasta. Hän kertoo kapinallisille, että heidän oleskelunsa saarella voi mahdollisesti johtaa siihen, että kuningas Yrjö julistaa sodan Tahitille ja sen asukkaille. Miehistö käsittää kuninkaan puhuvan totta, ja vaikka osa heistä jääkin saarelle, he alkavat kerätä tarvikkeita purjehtiakseen turvaan. Christian anoo Tynahia antamaan Mauatualle mahdollisuuden päättää omasta kohtalostaan. Tynah suostuu, ja Mauatua päättää lähteä Christianin mukaan sen sijaan, että jäisi saarelle isänsä luokse.
Blighin matka
Bligh on rohkea ja erinomainen merimies – ja saanut jälleen takaisin hyvän luonteensa sekä johtajankykynsä – ja johdattaakin miehensä menestyksekkäästi sivistyksen pariin pelottavan merimatkan päätteeksi. Yksi miehistä sai surmansa alkuasukkaiden käsissä, kun he pysähtyivät eräälle vihamieliselle saarelle keräämään lisää tarvikkeita.
Bountyn viimeinen matka
Turvapaikan löytäminen osoittautuu varsin pitkäkestoiseksi ja miltei mahdottomaksi tehtäväksi, kun miehistö saa tietää, että heidän peräänsä lähetetyt Britannian kuninkaallisen laivaston alukset aikovat tutkia kaikki tunnetut saaret ja rannikot löytääkseen heidät. Tässä vaiheessa kaikki Bountylla olevat miehistön jäsenet ovat niin turhautuneita, että ovat valmiita kapinoimaan Christiania vastaan kääntääkseen aluksen kokan takaisin kohti Tahitia. Kun Christian pakottaa miehistön jatkamaan matkaa eteenpäin, he löytävät lopulta Pitcairnin: Christian tajuaa Pitcairnin olevan briteille vielä tuntematon saari. Christian huomaa merikorteistaan, että saaren näki ensimmäisenä eräs Pitcairn-niminen merimies mutta että saarelle ei ole koskaan rantauduttu, koska rantautumiseen sopivaa kohtaa ei löydetty. Saaren sijainti on merkitty vain leveysasteella; tarkan pituusasteen puuttuminen merkitsee sitä, että saari on tuntematon ja näin ollen miehistön paras mahdollisuus välttää Kuninkaallinen laivasto.
Miehistö polttaa Bountyn estääkseen Kuninkaallista laivastoa löytämästä sitä, ja samaan aikaan toisaalla Bligh joutuu sotaoikeuteen. Oikeus kuitenkin katsoo, ettei Bligh ole vastuussa Bountyn menetyksestä, ja ylistää tämän kykyä seilata meren halki pienessä soutuveneessä. Fletcher Christian ja hänen miehensä käsittävät, etteivät he voi enää koskaan palata takaisin Englantiin.

Historiallisia virheitä
Neuvonantaja Stephan Walters vastasi elokuvan historiallisista yksityiskohdista. Ohjaaja Roger Donaldson on sanonut että taiteellisia vapauksia otettiin siellä, mihin ei löydetty varsinaisia todisteita
Amiraali Hood esiintyy Bligh'n sotaoikeuden istunnossa. Todellisuudessa Hood oli mukana väitettyjen kapinoitsijoiden oikeudenistunnossa 1792, muttei Bligh'n vuonna 1790. Lisäksi molemmat sotaoikeuden istunnot pidettiin ankkuroiduissa sotalaivoissa.
Dialogissa mainitaan Australia, joka sai sen nimen vasta vuosikymmentä myöhemmin. Kyseisenä aikana se tunnettiin "Uutena Hollantina". Bligh mainitsee 'Uuden Hollannin' keskusteltaessa mitä hän tekee miehistönvalinnan jälkeen.
Bountyn lokikirjan otsikkona on "H.M.A.V. Bounty, her log" etu- ja ensimmäisellä sivulla ennen kuin Bligh tekee lokikirjaan ensimmäiset merkintänsä 23. joulukuuta 1787 merellä. Alkuperäinen lokikirja, jota säilytetään Uuden Etelä-Walesin valtionarkistossa, sisältää tekstin 'Bounty's Log' Bligh'n käsialalla.[3]
Elokuvassa kapinan yhdeksi kipinäksi sanotaan Bligh'n päätös tehdä toinen yritys kiertää Kap Horn ja siten kiertää koko maapallo. Bligh'lla oli tarkat määräykset [4] viedä leipäpuun taimet Seurasaarilta Jamaikalle purjehtien Endeavour-salmen, Sundasalmen ja Hyväntoivonniemen kautta, ja kerätä muitakin hyödyllisiä taimia matkalla. Yritys matkata Kap Hornin kautta olisi vaarantanut trooppisten kasvintaimien elossasäilymisen, koska kyseisellä reitillä lämpötila laskee alas kuljettaessa lähellä Antarktista.
Lähteet

Luokka:Vuoden 1984 elokuvat
Luokka:Draamaelokuvat
Luokka:Brittiläiset elokuvat
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Roger Donaldsonin ohjaamat elokuvat

Kuka on ohjannut Bounty – kapina laivalla -elokuvan?


Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede

Kuinka kauan Suomen alueella on ollut asutusta?


Amandus Heinrich Adamson (12. marraskuuta 1855 Uuga-Rätsepp, Viron kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 26. kesäkuuta 1929 Paldiski, Viro) oli virolainen taiteilija, kuvanveistäjä ja akateemikko.[1] Adamson oli Viron ensimmäisiä ammattimaisia kuvanveistäjiä, ja hän loi perustan Viron taidehistorialle sekä taiteilijana että opettajana. Hän oli arvostettu tsaarinajan Venäjällä ja myöhemmin myös Virossa.
Adamson opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1876–1879, toimi siellä myös opettajana ja sai nimityksen akateemikoksi 1907. Hän asui ja työskenteli Pietarissa vuoteen 1918, kunnes hän muutti takaisin kotiseudulleen Paldiskiin. Hän oleskeli pitkiä aikoja myös Pariisissa ja eri puolilla Italiaa. Hänen entisessä ateljeessaan Paldiskissa avattiin Amandus Adamsonin ateljeemuseo vuonna 2010.
Opiskeluaikanaan Adamson omaksui realistisen ja klassistisen tyylin. Myöhemmin hän sai vaikutteita uusbarokista, ja hänen työnsä muuttuivat vapaammiksi ja maalauksellisemmiksi ja laajenivat antiikin esikuvista allegorisiin ja arkipäiväisiin aiheisiin. Adamsonin töille on tyypillistä suurenmoinen anatomian tuntemus, esteettinen kauneus ja viimeistellyt, hienot yksityiskohdat.
Meri on usein toistuva teema Adamsonin töissä. Hänen tunnetuimpia töitään on Russalkan muistomerkki Tallinnassa. Hän suunnitteli myös useita Viron vapaussodan muistomerkkejä.
Elämä
Amandus Adamson syntyi Uuga-Rätsepan talossa Paldiskin lähellä. Hänen isänsä oli merimies ja äitinsä talontytär. Isän kadottua merellä äiti joutui hankkimaan ansioita ompelemalla ja tilapäisillä töillä, ja perhe eli niukoissa oloissa. Amandus kävi Tallinnassa köyhien lasten koulua, joka toimi myös lastenkotina, ja hankki lisätuloja puuveistoksia myymällä. 14-vuotiaana hän karkasi koulusta ja yritti päästä opiskelemaan Pietarin taideakatemiaan, mutta ei onnistunut. Karkaamisesta häntä rankaistiin koulussa niin pahoin, että hän sai loppuiäkseen munuaisvaurion.[1]
Vuonna 1870 Adamson pääsi oppipojaksi Bergin puusepänverstaaseen, missä hän oppi puusepän ammatin. Kolmen vuoden kuluttua hän yritti uudestaan taideakatemiaan, mutta jälleen tuloksetta. Hän jäi kuitenkin asumaan Pietariin, missä hän työskenteli ensin Bolhagenin huonekaluverstaassa, jossa jäljennettiin vanhoja huonekaluja, ja sitten akateemikko Šutovin puunleikkausateljeessa. Hän sai lisää taitoja ja kokemusta ja yritti hankkia suosituksia taideakatemiaan pääsemiseksi. Lopulta hän saikin suosituskirjeen, läpäisi pääsykokeet ja pääsi aloittamaan opinnot Pietarin taideakatemiassa vapaaoppilaana vuonna 1876.[1]
Taideakatemiassa Adamsonin opettajana oli tunnettu eklektis-klassistinen kuvanveistäjä Aleksander von Bock. Lahjakas opiskelija voitti monia kunniakirjoja, sai rahapalkintoja ja yksityistilauksia, ja niin hänen taloudellinen tilanteensakin parani. Valmistuttuaan 1879 hän toimi Pietarissa vapaana taiteilijana.[1]
Adamson menestyi taiteilijana hyvin. Hän pystyi työskentelemään nopeasti ja tarkasti, hänen maineensa levisi ja hän sai tilauksia korkeimmistakin aristokraattipiireistä. Ensimmäisen henkilökohtaisen näyttelyn hän avasi 8. huhtikuuta 1887. Omien näyttelyjen järjestäminen oli tuohon aikaan vaikeaa, joten se oli tärkeä tapahtuma nuoren taiteilijan uralla. Saman vuoden syksyllä Adamson lähti Pariisiin, jossa hän vietti vuodet 1887–1891. Hän sai teoksiaan esille vuoden 1889 maailmannäyttelyyn ja osallistui moniin muihinkin näyttelyihin, joista hän sai palkintoja ja lisää mainetta.[1].
Vuonna 1891 Adamson palasi Pietariin, missä hän jatkoi työtään vapaana taiteilijana, mutta kävi usein myös Virossa Paldiskissa ja Pakrin saarilla. Vuonna 1901 hän alkoi tehdä myös monumentteja. Hänen ensimmäinen tilaustyönsä oli Russalkan muistopatsas Tallinnassa (1902), ja sitä seurasi joukko uusia tilauksia sekä Venäjällä että Virossa. Adamson pysyi Pietarissa myös vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen, toisin kuin monet muut virolaiset kulttuuri-ihmiset. Hänet nimitettiin 1907 akateemikoksi Pietarin taideakatemiaan, missä hänen oppilaitaan olivat muun muassa virolaiset Nikolai Triik ja Konrad Mägi. Samoihin aikoihin hän kiinnostui myös maalaustaiteesta ja teki joitakin maalauksia Italian ja Viron maisema- ja meriaiheista.[1]
Koska Adamson oli tsaarin suosikki, hän joutui lähtemään Venäjältä lokakuun vallankumouksen jälkeen. Hän oli suunnitellut kunniapatsasta Romanoveille ja menetti siinä koko varallisuutensa.[2]
Vuonna 1918 Adamson muutti kotiseudulleen Paldiskiin. Hän oli työskennellyt lakkaamatta monumenttien parissa, ja hänen terveytensä oli heikentynyt. Virossa hän alkoi tehdä ensin veistoksia, mutta sai pian tilauksia uusista monumenteista. Hän työskenteli pitkään Italiassa 1922 ja kävi siellä myöhemminkin usein. Adamson kuoli sydänkohtaukseen 26. kesäkuuta 1929. Hän teki töitä ahkerasti viimeiseen asti ja jätti jälkeensä joukoittain keskeneräisiä veistoksia. Hänet on haudattu Pärnuun Alevin hautausmaalle.[1]
Adamsonilla oli vaimo Eugenie ja kolme lasta, poika ja kaksi tytärtä. Nuorin lapsista, Maria syntyi 1922 Carrarassa Italiassa ja kuoli vuonna 2011. Marian mukaan hänen isälleen rakkain työ oli Viron vapaussodassa kaatuneiden muistomerkki Pärnussa. Taiteilija käytti siinä surevien omaisten mallina vaimoaan ja lapsiaan, ja hän halusi tulla myös haudatuksi sen lähelle.[3]
Taide

Opiskeluaikanaan Adamson kiinnostui tuohon aikaan vallitsevasta realistisesta tyylistä. Teosten aiheet hän valitsi akatemian tavan mukaisesti enimmäkseen antiikin mytologiasta ja Raamatusta.[1] Pariisin-aikana häneen vaikuttivat ranskalaiset kuvanveistäjät Jean-Baptiste Carpeaux ja Jules Dalou.[4] Hän kiinnostui aistillista kauneutta kuvaavasta uusbarokista ja etääntyi taideakatemiassa omaksumastaan klassismista. Hänen työnsä muuttuivat vapaammiksi ja maalauksellisemmiksi ja laajenivat antiikin esikuvista allegorisiin ja arkipäiväisiin aiheisiin.[1] Adamsonin töille on tyypillistä suurenmoinen anatomian tuntemus ja esteettinen kauneus ja viimeistellyt, hienot yksityiskohdat.[2]
Adamsonin ensimmäinen merkittävä työ oli kehyksien veistäminen Johann Kölerin maalaukseen (1883), jonka virolaiset taideyhdistykset tilasivat Aleksanteri III:n kruunajaisten kunniaksi. Adamson sai siihen vaikutteita Tallinnan 1600-luvun kirkkojen alttareista. Barokkiaiheista tuli tärkeä piirre hänen töissään, kuten allegorisessa päärynäpuuveistoksessa Aamunkoitto ja hämärä (1895).[4]
Meri on usein toistuva teema Adamsonin pienemmissä töissä, kuten Veneen viimeinen henkäys (vahatyö 1899, kipsi 1902, marmori 1926). Hän kuvasi merta myös työpaikkana, kuten veistoksissa Kalastajia Muhussa (1892) ja Pelokas odotus (1897).[4] Adamsonin tunnetuimpia töitä on panssarilaiva Rusalkan uppoamisen muistomerkki Russalka, joka sijaitsee Suomenlahden rannalla Tallinnan Piritalla, Kadriorgin puiston reunalla. Se on ensimmäinen virolaisen taiteilijan tekemä monumentti, ja sitä pidetään yhtenä Tallinnan kauneimmista muistomerkeistä.[5] Toinen Adamsonin meren rannalle tekemä monumentti on Uponneiden laivojen muistomerkki Sevastopolissa (1904).[4] Adamson suunnitteli myös useita Viron vapaussodan muistomerkkejä. Monet niistä hävitettiin neuvostomiehityksen aikana, mutta osa on pystytetty uudelleen.[2]
Lydia Koidulan muistomerkki Pärnussa on viimeinen työ, joka paljastettiin Adamsonin elinaikana, vain pari viikkoa ennen taiteilijan kuolemaa.[3]
Merkitys
Amandus Adamson oli Viron ensimmäisiä ammattimaisia kuvanveistäjiä, ja hän loi perustan Viron taidehistorialle sekä taiteilijana että opettajana. Hän oli arvostettu kuvanveistäjä tsaarinajan Venäjällä ja myöhemmin myös Virossa. Vaikka hän joutui pakenemaan Venäjältä, monet hänet teoksensa ovat säilyneet juuri siksi, että hän muutti takaisin Viroon. Virossa Adamsoniin suhtauduttiin aluksi epäilevästi. Hän oli menettänyt omaisuutensa, häntä pidettiin liian vahvana kilpailijana ja häntä kritisoitiin romanttisesta ja naiivista tyylistä. Vapaussodan monumenttien suunnittelijana hän sai kuitenkin lopulta tunnustusta myös Virossa.[2]
Ateljeemuseo

Amandus Adamson osti Paldiskista tontin asuintalon ja kesäateljeen rakentamiseksi 1896. Kesäateljee valmistui 1899. Adamson käytti sitä aluksi ilmeisesti pienten töiden muotoiluun ja maalaukseen. Kun Adamson muutti perheineen Paldiskiin 1918, sinne oli valmistunut myös kaksikerroksinen asuinrakennus. Adamsonin kuoltua 1929 hänen perheensä jäi asumaan sinne. Toisen maailmansodan jälkeen perhe asui ateljeessa, sillä sotilaat olivat polttaneet asuinrakennuksen 1944. Adamsonin tytär Corinna asui siellä vuoteen 1981.[6]
Vuonna 2005 Adamsonin nuorin tytär Maria Carlsson lahjoitti ateljeerakennuksen Viron valtiolle. Rakennus oli huonossa kunnossa, siellä ei ollut vesijohtoa eikä ilmanvaihtoa, ja paikoin vain maali piti seiniä pystyssä. Se kuitenkin restauroitiin ja sinne perustettiin Amandus Adamsonin Ateljeemuseo. Museo on osa Harjumaan museota, ja se avattiin vierailijoille 13. marraskuuta 2010.[6][2]
Koska rakennus oli pitkään valvomatta, siellä ei ollut juuri säilynyt Adamsonille kuuluneita esineitä tai hänen teoksiaan eikä siitä voitu tehdä tavanomaista kotimuseota. Siellä on mahdollisuus tutustua 3D-muodossa Adamsonin veistoksiin, jotka ovat näytteillä taidemuseo Kumussa, sekä Viron eri kaupungeissa oleviin monumentteihin. Esillä on myös huonekaluja, jotka ovat todennäköisesti joskus kuuluneet taiteilijalle, ja dokumentteja, kuvia ja kirjeitä.[2][7]
Galleria

Venuksen syntymä (1895)
Veneen viimeinen henkäys (1902)
Alfa et omega (1926)
Lydia Koidula (1929)
Russalka (1902)
Napolinlahti (1896)

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Virolaiset kuvanveistäjät
Luokka:Vuonna 1855 syntyneet
Luokka:Vuonna 1929 kuolleet


Ruokamyrkytys  () on talousvedestä tai elintarvikkeesta aiheutunut sairastuminen, joka voi olla tarttuva tauti (esimerkiksi salmonelloosi) tai äkillinen myrkytys (esimerkiksi sienimyrkytys). Yleensä ruokamyrkytykseksi kutsutaan ruuasta saatua suolitulehdusta[1]. Tyypillisiä oireita ovat ripuli, pahoinvointi, oksentelu ja vatsakipu.
Vuosittain lähes miljoona suomalaista saa ruokamyrkytyksen.[1]
Oireet
Sekä virus- että bakteeriperäinen ruokamyrkytys aiheuttavat ripulia, usein myös pahoinvointia ja oksentelua. Tauti menee yleensä ohi muutamassa päivässä.[1]
Ruokamyrkytyksen yleisiä oireita ovat myös vatsakipu ja kuumeilu.
Aika ruokamyrkytyksen aiheuttavan tuotteen nauttimisesta oireiden ilmenemiseen riippuu ruokamyrkytyksen aiheuttajasta; äkilliset myrkytysoireet voivat ilmetä jo noin tunnin kuluttua, kun taas virus- ja bakteeritautien itämisaika voi olla useita päiviä, Listeria monocytogenes -bakteerin aiheuttamassa listerioosissa jopa useita viikkoja.
Hoito
Ripuli ja oksennus aiheuttavat nestehukkaa, jolloin kannattaa juoda paljon, mutta suolaakin tulisi saada. Suolaa voi sekoittaa tuoremehuun puoli teelusikallista.[1]
Jos nousee korkea kuume, uloste on veristä tai tulee rajuja oireita, tulee ottaa yhteyttä terveyskeskukseen.[1]
Vastustuskyvyn heikentyessä, sairauden tai oireiden kestäessä useita päiviä lääkärillä käynti on tarpeen.
Ruokamyrkytyksen analysointia varten epäilyttävä tuote pakastetaan ja viedään lähimmälle terveystarkastajalle. Terveystarkastaja tarkastaa tuotteen ja ottaa tarvittavat elintarvike- ja puhtausnäytteet. Ravintoloissa toiminnanharjoittaja on velvollinen ilmoittamaan terveystarkastajalle heti, jos epäilee käsittelemässään elintarvikkeessa ruokamyrkytysriskiä.
Aiheuttajat
Ruokamyrkytysten aiheuttajia ovat kampylobakteeri, salmonella, norovirus ja stafylokokki.[1]
Myrkytyksen syynä on usein ruoan riittämätön kypsentäminen, jolloin bakteerit, loiset tai alkueläimet jäävät henkiin. Muita aiheuttajia ovat ruokien hidas jäähtyminen sekä ruoan huonoista säilytysolosuhteista (kuten vääristä säilytyslämpötiloista) johtuva ruoan pilaantuminen, joka aiheuttaa bakteerien tai homeiden liiallista kasvua ruoassa. Myös ruoankäsittelijän riittämätön käsienpesu saattaa edistää itiöllisten bakteerien (kuten Clostridium botulinumin tai Bacillus cereusin) kasvua.
Ruokamyrkytysten ennalta ehkäisemiseksi tulee pestä kädet hyvin ennen ruoan käsittelyä, pestä vihannekset ja salaatit huolellisesti juoksevalla vedellä, kypsentää ruoka yli 75° C:seen, säilyttää ruokia jääkaapissa alle viiden asteen lämpötilassa, noudattaa elintarvikkeiden tuoteselosteiden viimeisiä käyttöpäiviä ja pitää työvälineet ja työpiste puhtaina.
Pilaantuminen ja taudinaiheuttajat
Ruuan pilaantuminen tarkoittaa häiritseviä haju-, maku- tai ulkonäkömuutoksia ja kertoo usein ravintoarvon heikkenemisestä. Pilaantuminen on usein yhteydessä liian pitkäaikaiseen tai liian lämpimään säilytykseen, joten pilaantunut ruoka sisältää taudinaiheuttajia useammin kuin pilaantumaton. Pilaantumattomassakin ruuassa voi olla taudinaiheuttajia huonon hygienian, esimerkiksi pesemättömien käsien tai kasvisten, vuoksi. Myös ruuan käsittely samoilla välineillä voi siirtää taudinaiheuttajia ruuasta toiseen.[1]
Pienen mädäntyneen kohdan voi leikata pois kasviksesta tai hedelmästä.[1]
Pienikin home on syy heittää koko kasvis pois, koska homemyrkyt ovat voineet levitä laajalle eikä kuumennus tuhoa niitä. Viereiset hedelmät voi silti syödä. Homeen väristä riippumatta homemyrkyt voivat aiheuttaa syöpää, jos niitä syö usein.[1]
Vihreä tai itänyt peruna kannattaa hävittää, koska se sisältää glykoalkaloideja, joista saa vatsavaivoja.[1]
Jos liha, pehmeä juusto, kuten mozzarella, vihannekset, pähkinät tai siemenet sisältävät pienenkin määrän hometta, on ne syytä jättää syömättä.
Säilyttäminen
Tuore kala ja liha tulisi säilyttää enintään kolmen asteen lämmössä. Jääkaapin kylmin kohta on yleensä alhaalla takana. Avattu savukalapakkaus tulisi käyttää 1-2 vuorokaudessa.[1]
Moni kasvisruoka on itiöllisille bakteereille yhtä altis kuin liha ja kala. Esimerkiksi keitetyssä riisissä voi olla ruokamyrkytyksiä aiheuttavaa bacillus cereus -bakteeria suuria määriä. Siksi yöksi huoneenlämpöön unohtuneen kattilan sisältö kannattaa heittää pois. Uusi kuumentaminenkaan ei tuhoa bakteerien mahdollisesti tuottamia myrkkyjä.[1]
Kananmunat säilyvät jääkaapissa pari viikkoa "parasta ennen" -päiväystä pidempään, avatut jogurtti- tai viilipurkitkin jopa viikon luvatun 3-4 päivän sijaan.[1]
Peltipurkkisäilykkeet tulee avaamisen jälkeen siirtää toiseen astiaan ja käyttää muutamassa päivässä. Lasi- ja muovipurkkien puolisäilykkeet, kuten kasvikset etikkaliemessä, säilyvät myyntiastiassa yleensä 1-2 kuukautta.[1]
Pullistunut säilykepurkki tulee heittää pois. Se voi sisältää jopa Clostridium botulinum -bakteerin tuottamaa hermomyrkkyä, botuliinia, joka aiheuttaa vakavan halvauksen.[1]
Pakastaminen
Sulatettua ruokaa ei saa pakastaa uudelleen, koska sulamisvaiheessa mikrobit lisääntyvät nopeasti. Toisaalta 18 pakkasasteessa niiden kasvu pysähtyy, joten vuosienkin säilyttäminen pakkasessa aiheuttaa lähinnä vain kuivumista ja rasvojen härskiintymistä.[1]
Kuumentaminen
Ulkomaiset pakastemarjat tulisi pitää läpikotaisin 90 asteessa viisi minuuttia tai keittää kaksi minuuttia. Mikrossa ne kuumenevat epätasaisesti. Esimerkiksi kahviloiden marjasmoothiessa on usein kuumentamattomia ulkomaisia marjoja.[1]
Ruohonjuuri-kauppaketju joutui asiakkaitensa salmonelloosi-epidemian vuoksi vetämään pois siemenvanukas- ja smoothie-tuotteitaan vuonna 2015. Raakaruokatuotteita ei kuumenneta yli 40 asteen, ja etenkään niitä ei ollut pastöroitu, kuten kauppojen vanukkaita.[2]
Suojakaasuun tai tyhjiöön pakatusta savu- tai suolakalasta voi saada listeriaa, joka on vaarallinen raskaana oleville ja vanhuksille. Kuumentaminen tappaa sen.[1]
60-asteinen ruoka tulisi jäähdyttää mahdollisimman nopeasti alle 6 asteen, koska 6-60 asteessa itiömuotoiset bakteerit lisääntyvät nopeasti. Niitä kuumennus ei tuhoa.[1]
Kuumaa ruokaa ei tulisi laittaa jääkaappiin, jotteivät siellä olevat ruuat pilaantuisi lisälämmöstä. Sen voi jäähdyttää parvekkeella tai kylmävesihauteessa, etenkin pienissä astioissa.[3][1]
Kuumennettu ruoka, kuten spagetti bolognese, ei pilaannut yhtä herkästi kuin vaikka katkarapusalaatti. Epätasainen mikrokuumennus suojaa heikommin.[3]
Katso myös
Elintarviketurvallisuus
Säilöntä
Lähteet

Aiheesta muualla

 Lääkärikirja Duodecim
 Helsingin Sanomat

Luokka:Tartuntataudit
Luokka:Ympäristösairaudet
Luokka:Ruokamyrkytykset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sekunti (tunnus s[1]) on SI-järjestelmän mukainen ajan perusyksikkö. Se on alkujaan määritelty jakamalla vuorokausi 24 tuntiin, tunti 60 minuuttiin ja minuutti edelleen 60 sekuntiin. Sekunti on siis minuutin kuudeskymmenesosa. Täten sekunti on 1/86400 vuorokautta. Minuutin jakaminen 60 sekuntiin perustuu sumerilaisten keksimään ja babylonialaisten käyttämään seksagesimaalijärjestelmään (60-järjestelmään).
Edellä mainitulla vuorokaudella tarkoitettiin aurinkovuorokautta, joka saadaan mittaamalla aika Maan pyörähtäessään Aurinkoon nähden yhden kierroksen. Koska vuorokauden mittaaminen Aurinkoa vasten tuottaa Maan kiertoradan eri kohdissa erilaisen tuloksen, sovittiin vertailukohdaksi vuoden Aurinkovuorokausien keskiarvo. Tämä keskiaurinkovuorokausi on noin 86400 sekuntia ja vuosi 365,2422 keskiaurinkovuorokautta.[2]
Maapallon pyörimisliikkeen nopeus ei kuitenkaan ole aivan tarkkaan vakio. Tämän vuoksi, ja koska Maan kiertoliike Auringon ympäri on huomattavasti tasaisempaa, sekunti määriteltiin vuonna 1960 uudestaan siten, että se oli 1/31556925,9747 trooppisen vuotta sellaisena kuin se oli vuoden 1900 alkuhetkellä efemeridiaikaa. Sekunnin pituus ei tällöin muuttunut, mutta se tuli määritellyksi entistä tarkemmin. Vuoden pituus oli siten 365 vuorokautta 5 tuntia ja 48 minuuttia 45,9747 sekuntia.[3][2]
Vuonna 1967 sekunti määriteltiin jälleen uudestaan atomikellon avulla. Nykyisen määritelmän mukaan sekunti on 9192631770 kertaa sellaisen säteilyn jaksonaika, joka vastaa cesium-133-atomin siirtymää perustilan ylihienorakenteen kahden energiatason välillä.[3][4][5]
Jotta nykyiseen määritelmään perustuva koordinoitu yleisaika (UTC) pysyisi käytännöllisesti katsoen yhdenmukaisena UT1-ajan kanssa, lisätään kellonaikaan karkaussekunti vuoden vaihteessa tai kesäkuun lopussa silloin, kun niiden ero lähestyy täyttä sekuntia.[6]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Oja, Heikki| title = Aikakirja 2007| location = Helsinki| publisher = Helsingin yliopiston almanakkatoimisto| year = 2007| id = ISBN 952-10-3221-9| format = [ online version]| accessdate = 7.7.2010}}
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Ajan yksiköt
Luokka:SI-järjestelmän perusyksiköt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minkä mukaan sekunti on määritelty yleisessä paino- ja mittakonferenssissa vuonna 2019?


Harry Potter ja kuoleman varjelukset () on brittiläisen kirjailijan J. K. Rowlingin kirjoittaman Harry Potter -kirjasarjan seitsemäs ja viimeinen osa. Se ilmestyi 21. heinäkuuta 2007 päättäen sarjan, joka alkoi vuonna 1997 kirjan Harry Potter ja viisasten kivi julkaisemisen myötä. Romaani jatkaa sarjan tarinaa siitä mihin Harry Potter ja puoliverinen prinssi (2005) jäi, ja huipentuu viimeiseen kohtaamiseen Harry Potterin ja lordi Voldemortin välillä.
Rowling julkisti kirjan lopullisen nimen kotisivuillaan 21. joulukuuta 2006. Nimi paljastettiin hirsipuupelin ratkaisuna. Kirjailijan kustantaja Bloomsbury Publishing vahvisti nimen oikeaksi vielä samana päivänä. Vuonna 2007 Rowlingin kotisivuilla ilmoitettiin myös kirjan julkaisupäivä, 21. heinäkuuta 2007.[1] Kirjan englanninkielisen version kansivaihtoehdot julkistettiin 28. maaliskuuta vuonna 2007.[2] Jaana Kapari-Jatan suomennos ilmestyi 7. maaliskuuta 2008. Kirjan suomenkielinen nimi paljastettiin 13. syyskuuta 2007. Kuten aiemmatkin Potter-kirjat, kirjan kustansi Tammi ja kansikuvan teki Mika Launis.[3]
Juoni
Tausta
Kirjasarjassa seurataan päähenkilö Harry Potteria, joka kamppailee kuuluisuutensa ja normaalien teini-iän vaikeuksien kanssa. Kun Harry oli vauva, lordi Voldemort, mahtava paha velho, murhasi Harryn vanhemmat, mutta katosi yritettyään surmata Harryn. Harry, josta tuli äkillisesti kuuluisa, annettiin hänen jästisukulaidensa (ei-taikovien), Petunia-tädin ja Vernon-sedän, hoitoon.
Viisasten kivessä, 11-vuotias Harry astuu taas taikamaailmaan ja alkaa opiskella Tylypahkan noitien ja velhojen koulussa. Hän ystävystyy siellä Ron Weasleyn ja Hermione Grangerin kanssa. Hän tapaa myös koulun rehtorin, Albus Dumbledoren, ja professori Severus Kalkaroksen, joka inhoaa häntä. Harry kohtaa koulussa Voldemortin useaan kertaan, kun tämä yrittää päästä takaisin ruumiilliseen muotoon. Liekehtivässä pikarissa, Harry joutuu kilpailemaan vaarallisissa Kolmivelhoturnajaisissa. Turnajaisten päätteeksi, Harry todistaa Voldemortin paluun täysiin voimiinsa. Feeniksin killassa, Harry ja hänen ystävänsä taistelevat kuolonsyöjiä, Voldemortin kannattajia, vastaan ja päihittävät heidät täpärästi. Puoliverisessä prinssissä, Harry saa tietää, että Voldemort on luonut kuusi ”hirnyrkkiä” tullakseen kuolemattomaksi. Hirnyrkki on yksilön sielun palanen sullottuna johonkin esineeseen, jotta kun ruumis kuolee, osa sielua jää jäljelle, ja tämä voidaan elvyttää. Kuitenkin hirnyrkin luojan ruumiin tuhoutuessa, tämä joutuu elämään puolielämää ilman aineellista ruumista. Kaksi hirnyrkkiä on jo tuhottu; yhden tuhosi Harry Salaisuuksien kammion tapahtumien aikana, ja toisen Dumbledore hieman ennen Puoliverisen prinssin tapahtumia. Kun Dumbledore palaa retkeltä erään hirnyrkin löytämiseksi, Kalkaros, entinen kuolonsyöjä, murhaa hänet. Harry oli epäillyt Kalkaroksen pysyneen salaa uskollisena Voldemortille. Kirjan lopussa, Harry päättää jättää koulun kesken, löytää ja tuhota loput hirnyrkit, sekä kukistaa Voldemortin lopullisesti.
Yhteenveto

Voldemort saa lisää kannattajia ja valtaa Dumbledoren kuoltua. Harry täyttää pian seitsemäntoista vuotta, jolloin suoja, joka hänellä tätinsä ja setänsä talossa on, murtuu. Ennen sitä Feeniksin killan jäsenet siirtävät Harryn Kotikoloon käyttäen monijuomalientä esiintyäkseen Harryna, jotta mahdolliset hyökkäävät kuolonsyöjät hämmentyisivät. Kuolonsyöjät hyökkäävät välittömästi heidän lähdettyään Likusteritieltä; Villisilmä saa surmansa ja George Weasley menettää toisen korvansa, mutta muut selviävät hengissä Kotikoloon. Ron ja Hermione päättävät tulla Harryn mukaan Dumbledoren aloittamalle tehtävälle: etsiä ja tuhota Voldemortin loput neljä hirnyrkkiä. Heillä on hyvin vähän tietoa jäljellä olevista hirnyrkeistä paitsi että yksi niistä on Salazar Luihuisen kerran omistama medaljonki, toinen Helga Puuskupuhin kerran omistama kuppi, kolmas liittyy jotenkin Rowena Korpinkynteen, ja neljäs on Nagini, Voldemortin käärme. Esineiden olinpaikasta ei ole tietoa, mutta Naginin oletetaan olevan Voldemortin kanssa. Ennen lähtöään, he osallistuvat Ronin Bill-veljen ja Fleur Delacourin häihin. Taikaministeriö joutuu kuolonsyöjien valtaan ja hääjuhla joutuu hyökkäyksen kohteeksi. Harry, Ron ja Hermione pakenevat täpärästi.
Kolmikko pakenee Lontooseen Kalmanhanaukio 12:ta, joka on Sirius Mustan perheen talo, missä he kuulevat kotitonttu Oljolta, että Luihuisen medaljonki, jonka Siriuksen veli Regulus kerran varasti, on nyt Dolores Pimennon hallussa. He soluttautuvat Taikaministeriöön ja varastavat medaljongin takaisin, mutta heillä ei ole mitään keinoa millä tuhota se. Medaljongin pahan vaikutuksen alaisena ja jatkuvan pakomatkan kuormittamana, Ron jättää muut. Harryn ja Hermionen jatkaessa tehtävää, he saavat tietää lisää Dumbledoren menneisyydestä, kuten Dumbledoren siskon mielisairaudesta ja kuolemasta, ja hänen yhteydestään pahaan velhoon Grindelwaldiin. Harry ja Hermione matkaavat Godrickin notkoon, Harryn syntymäpaikkaan ja paikkaan, jossa hänen vanhempansa saivat surmansa. He tapaavat vanhan historioitsijan Bathilda Bagshotin, joka paljastuu valeasuiseksi Naginiksi. Käärmeen hyökätessä, Harry ja Hermione pakenevat  Deanin metsään. Metsässä salaperäinen hopea naarashirvi, joka vaikuttaa olevan suojelius, johdattaa Harryn jäiselle lammelle, missä Godrick Rohkelikon miekka, yksi niistä harvoista esineistä joilla voi tuhota hirnyrkin, makaa lammen pohjassa. Kun Harry yrittää noutaa miekkaa lammesta, hänen kaulassaan roikkuva hirnyrkki yrittää tappaa hänet. Ron palaa ja pelastaa Harryn sekä käyttää miekkaa medajongin tuhoamiseen. Kolmikon jatkaessa hirnyrkkien etsintää, he kohtaavat toistuvasti oudon symbolin, jonka omalaatuinen velho Ksenofilius Lovekiva kertoo edustavan myyttisiä kuoleman varjeluksia. Varjelukset ovat kolme pyhää esinettä: seljasauva, lyömätön taikasauva; elpymyskivi, jolla kykenee kutsumaan kuolleita elävien maailmaan; ja pettämätön näkymättömyysviitta. Harry saa tietää Voldemortin etsivän seljasauvaa, tunnistaa elpymyskiven Dumbledoren tuhoamasta hirnyrkistä, ja tajuaa että hänen oma näkymättömyysviittaansa on sama kuin tarinassa mainittu viitta, mutta on tietämätön varjelusten merkittävyydestä.
Kolmikko joutuu vangituksi ja heidät viedään Malfoyn kartanoon, missä Bellatrix Lestrange kiduttaa Hermionea. Harry ja Ron viedään kellariin, mistä he löytävät Luna Lovekivan, Ollivanderin, Dean Thomasin ja Lujahaan. Ennen kuin Voldemort pääsee paikalle, Dobby ilmestyy ja pelastaa heidät, ja koko ryhmä pakenee Simpukkamökkiin, Billin ja Fleurin kotiin, mutta Dobby saa surmansa. Harry tajuaa, että varjelukset saattavat olla ratkaisu Kuoleman päihittämiseen, ja tietää Voldemortin anastaneen seljasauvan Dumbledoren hautaholvista, mutta päättää keskittyä hirnyrkkien löytämiseen varjelusten sijaan. Lujahaka kertoo heille, että Helga Puushkupuhin kuppi, yksi hirnyrkeistä, on Bellatrixin holvissa Irvetassa. Lujahaan avulla he murtautuvat pankkiholviin, noutavat kupin ja pakenevat lohikäärmeen selässä, mutta Lujahaka varastaa miekan ja pakenee omin avuin. Harry saa tietää yhteytensä kautta Voldemortin mieleen, että yksi hirnyrkeistä on kätkettynä Tylypahkaan, joka on nyt Severus Kalkaroksen hallussa. Harry, Ron ja Hermione pääsevät kouluun Tylyahon kylän kautta ja, muiden opettajien avustamana, kohtaavat Kalkaroksen, joka pakenee. Sitten he tuhoavat kupin basiliskin hampaalla, jonka Ron ja Hermione noutivat salaisuuksien kammiosta, ja yrittävät löytää seuraavan hirnyrkin, Rowena Korpinkynnen diadeemin. Samalla Voldemort ja hänen kannattajansa hyökkäävät linnaan. Monet koulun oppilaat, opettajat ja Feeniksin killan jäsenet puolustavat koulua hyökkääjiltä, samalla kun Harry, Ron ja Hermione menevät tarvehuoneeseen, jonne diadeemi on kätketty. He kohtaavat siellä Draco Malfoyn, Gregory Goylen ja Vincent Grabben. Seurauksena on taistelu, jonka aikana Grabbe käyttää pirunpalo-loitsua yrittäessään surmata Harryn, Ronin ja Hermionen, mutta ei pysty hallitsemaan loitsua, joka tuhoaa diadeemin ja tappaa Grabben. Harry, Ron ja Hermione pelastavat Malfoyn ja Goylen parin vanhan luudan selässä. Samalla muutama merkittävä hahmo saa surmansa taistelussa Voldemortin joukkoja vastaan, mukaan lukien Remus Lupin, Nymfadora Tonks ja Fred Weasley.
Voldemort on kykenemätön käyttämään seljasauvaa sen täydellä potentiaalilla, ja uskoen että Severus Kalkaroksesta tuli sen herra tämän tapettua Dumbledoren, Voldemort murhaa Kalkaroksen tullakseen itse sen herraksi. Kuolemaisillaan, Kalkaros antaa Harrylle osan vanhoista muistoistaan, jotka Harry katsoo käyttämällä ajatuseulaa rehtorin kansliassa. Hän saa tietää Kalkaroksen todellisista motivaatioista: Kalkaroksen uskollisuus Dumbledorea kohtaan ei koskaan häilynyt, häntä motivoi rakkaus Harryn äitiä kohtaan, jonka Voldemort surmasi, ja Dumbledoren murha oli tämän oma käsky, sillä Dumbledore oli jo kuolemassa. Harry saa myös tietää, että Voldemort teki Harrysta tahattomasti seitsemännen hirnyrkin, kun Voldemort yritti tappaa hänet vauvana, ja että Harryn täytyy kuolla Voldemortin käsissä, jotta Voldemort saataisiin kukistettua, tieto, jonka Dumbledore on aina tiennyt.
Harry päättää kohdata Voldemortin, joka odottaa häntä Kielletyssä metsässä, yksin. Hän hiipii ulos linnasta ja käytettyään elpymyskiveä tuodakseen rakkaansa hetkeksi luokseen, antautuu Voldemortille. Voldemort loihtii tappokirouksen ja näennäisesti tappaa Harryn. Harry herää paikasta, joka muistuttaa King’s Crossin asemaa, paikkaa, joka yhdistää jästi- ja taikamaailman, sillä Harry on elämän ja kuoleman välisessä paikassa. Tässä tilassa, Dumbledoren henki selittää Harrylle, että kun Voldemort käytti Harryn verta päästäkseen täysiin voimiinsa, se suojasi Harrya kuolemiselta Voldemortin käsissä; kuitenkin Harryn sisässä ollut hirnyrkki on nyt tuhottu, ja Harry voi palata kehoonsa tappokirouksesta huolimatta. Dumbledore selittää myös, että Harrysta tuli todellinen kuoleman varjelusten herra, kun hän kohtasi Kuoleman eikä yrittänyt välttyä siltä tai voittaa sitä.
Harry palaa ruumiiseensa ja teeskentelee kuollutta, kun Voldemort marssii voitokkaasti linnaan hänen ruumiinsa kanssa. Kuitenkin, Harryn edellisten ohjeiden mukaisesti, Neville Longbottom surmaa Naginin, viimeisen hirnyrkin, Rohkelikon miekalla. Sitten Harry paljastaa olevansa yhä elossa ja taistelu jatkuu Molly Weasleyn surmatessa Bellatrix Lestrangen.
Harry ja Voldemort ryhtyvät viimeiseen kliimaksiseen kaksintaisteluun. Harry paljastaa, että koska hän antautui vapaaehtoisesti kuolemalle Voldemortin käsissä, hänen rakkaudenosoituksensa suojaisi taikamaailmaa Voldemortilta samalla tavoin, kuin Harryn äidin tekemä uhraus suojasi Harrya. Harry kertoo, että Kalkaros ei ollut uskollinen Voldemortille, murhannut Dumbledorea tai ollut seljasauvan herra. Sen sijaan, Draco Malfoy oli sen herra riistettyään Dumbledoren aseista, mutta koska Harry oli riistänyt Dracon aseista Malfoyn kartanossa, Harry on seljasauvan todellinen herra. Harry väittää, että sauva ei surmaa henkilöä, jolle se on uskollinen, edesauttaen hänen suojaansa. Kaksintaistelun aikana, Harry ei suostu käyttämään tappokirousta ja jopa kehottaa Voldemortia tuntemaan katumusta, mikä on yksi tunnettu tapa saattaa Voldemortin pirstoutunut sielu entiselleen. Voldemort kuolee, kun hänen oma tappokirouksensa kimpoaa Harryn aseistariisumisloitsusta takaisin; kuolonsyöjät on viimein kukistettu.
Epilogi
Sarjan viimeinen romaani päättyy lyhyeen epilogiin, joka sijoittuu 19 vuotta Voldemortin tuhon jälkeen. Harry ja Ginny Weasley ovat pari ja heillä on kolme lasta: James Sirius, Albus Severus ja Lily Luna. Ronilla ja Hermionella on kaksi lasta, Rose ja Hugo. Perheet tapaavat King’s Crossin asemalla, missä hermostunut Albus on lähdössä viettämään ensimmäistä vuotta Tylypahkassa. Harryn kummipoika, Teddy Lupin, löytyy suutelemassa Billin ja Fleur Weasleyn tytärtä Victoirea junavaunussa. Harry näkee Draco Malfoyn, tämän vaimon ja heidän poikansa Scorpiuksen. Neville Longbottom on nyt yrttitiedon professori Tylypahkassa ja on yhä väleissä Potterin ja Weasleyn perheiden kanssa. Harry lohduttaa Albusta, joka pelkää joutuvansa lajitelluksi Luihuiseen, ja kertoo, että toinen hänen kaimoistaan, Severus Kalkaros, oli Luihuinen ja urhein mies jonka Harry on tavannut. Hän lisää, että lajitteluhattu ottaa lajiteltavan valinnan huomioon, kuten se teki Harryn kanssa. Kirja päättyy sanoihin: ”Arpi ei ollut vaivannut Harrya yhdeksääntoista vuoteen. Kaikki oli hyvin.”

Myynti
Kirja myi Yhdysvalloissa 8,3 miljoonaa kappaletta ensimmäisen vuorokauden aikana rikkoen näin edellisen kirjan Harry Potter ja puoliverinen prinssi 6,9 miljoonalla myydyllä kappaleella tekemän ennätyksen. [4]
Ennenaikainen myynti
Kirjaa myytiin vahingossa etukäteen noin viisi kappaletta Nurmeksessa sijaitsevassa S-market Porokylässä 19. heinäkuuta 2007. Kaupan mukaan syynä oli kesäsijaisen tietämättömyys.[5]
DeepDiscount.com toimitti noin 1200 kirjaa yhdysvaltalaisille asiakkailleen etuajassa; jotkut tilaajat saivat sen jo 17. heinäkuuta 2007. Kustantaja sanoo aloittavansa oikeustoimet verkkokauppaa vastaan.[6]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rowling, J. K.| title = Harry Potter ja kuoleman varjelukset| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2008| version = (Harry Potter and the Deathly Hallows, 2007.) Suomentanut Jaana Kapari-Jatta| id = ISBN 978-951-31-4004-5}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

Luokka:Harry Potter -kirjat
Luokka:Vuoden 2007 kirjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Harry Potter ja kuoleman varjelukset kirjasta tehty elokuva?


Alessandro Giuseppe Antonio Anastasio Volta (18. helmikuuta 1745 Como – 5. maaliskuuta 1827 Como) oli italialainen fyysikko, joka kehitti teorian staattista sähköä varastoivasta laitteesta.[1] Volta tutki sähköstatiikkaa, pneumatiikkaa ja meteorologiaa. Vuonna 1799 hän kehitti sinkki- ja kuparilevyistä muodostuvan ensimmäisen pariston, Voltan patsaan, jonka hän esitteli vuonna 1800. Volta löysi metaanin ja pystyi ensimmäisenä eristämään sitä. SI-järjestelmän jännitteen yksikkö voltti on nimetty Voltan muistoksi.
Elämä
Lapsuus
Volta syntyi Italiassa sijaitsevassa Comon kaupungissa. Voltan isä oli toiminut 11 vuotta jesuiittapappina, mutta luopui pappeudesta, avioitui ja sai vaimonsa kanssa yhdeksän lasta. Perheen pojista nuorin oli Alessandro. Voltan isä, Filippo Volta, luuli poikansa olevan kehitysvammainen, koska hän oppi puhumaan vasta 4-vuotiaana. Vanhemmat eivät kyenneet tarjoamaan pojalleen koulutusta, vaikka kuuluivat alempaan aatelistoon. Koulutuksen järjestämisessä auttoivat muut sukulaiset.[2] Volta oli 7-vuotiaana kehitykseltään samalla tasolla kuin muut ikäiset, samaan aikaan hänen isänsä kuoli. Filippo Voltan kuoleman jälkeen Voltasta piti huolta hänen setänsä. Pian koulussa käynnin aloittamisen jälkeen Volta oli jo ikäisiään kehityksessä edellä. Volta opiskeli 13-vuotiaaksi asti jesuiittakoulussa. Jo 14-vuotiaana Volta päätti, että hänestä tulee fyysikko. Päätös syntyi kun hän oli lukenut Joseph Priestleyn kirjan The History and Present State of Electricity. Lopettaessaan koulunkäynnin 16-vuotiaana, hän hallitsi englannin, ranskan, latinan ja italian kielet sekä pystyi lukemaan hollantia ja espanjaa.[3] Täytettyään 16 vuotta hän sai siirron Comossa sijaitsevaan Benzin seminaariin. Voltan opettaja Isä Gerolamo Bonesi yritti useaan otteeseen käännyttää Voltaa papiksi, mutta tämä pysyi tiukasti suunnitelmassa, johon kuului tieteellinen ura. Setä painosti turhaan Voltaa aloittamaan lakiopinnot.
Aikuisikä
Perusopetuksen jälkeen Volta kiinnostui sähköstä ja aloitti sähköisten ilmiöiden tutkimisen. Volta opiskeli sähköä Musschenbroekin, Nollet'n ja Beccarian kirjojen avulla. Nämä kolme olivat tuon ajan sähköä tutkineiden fyysikoiden kärkinimiä. Syvästi sähköstä kiinnostunut Volta rakensi vuonna 1775 niin sanotun elektroforin. Samoihin aikoihin Voltasta tuli Comon High Schoolin fysiikan professori. Seuraavina vuosina hän tutki paljon kaasuja ja onnistui eristämään yksinkertaisinta orgaanista yhdistettä, metaania. Voltan tieteellisen edistymisen seurauksena hän sai vuonna 1779 professuurin Pavian yliopistosta. Tuona aikana hän kehitteli useita laitteita, jotka sovelsivat hänen aiempia tutkimustuloksiaan.
Myöhemmät vuodet
Volta valittiin vuonna 1791 Royal Societyn ulkomaalaiseksi jäseneksi. Hänelle myönnettiin kolmen vuoden jäsenyyden jälkeen Copley-mitali. Volta meni naimisiin Teresa Peregrinin kanssa vuonna 1794.[4]  Perheeseen syntyi kolme poikaa, joista Flamino kuoli 18-vuotiaana. Flaminon kuolema oli suuri järkytys koko perheelle.
Volta keksi vuonna 1800 ensimmäisen pariston. Tämän ansiosta Napoleon Bonaparte antoi hänelle kreivin (conte) arvon vuosi keksinnön jälkeen. Volta lopetti tieteellisen tutkimisen vuonna 1819 ja vietti aikansa tilallansa Comnagossa, lähellä Comoa. Volta kuoli lyhyen sairastelun jälkeen 82-vuotiaana 5. maaliskuuta 1827.
Tieteellinen ura

Volta keksi sähköparin, pariston, joka herätti jatkuvan sähkön lähteenä suurta huomiota. Voltan ansiosta sähkövirran käsite alkoi kehittyä, vaikka sen merkitys oli vielä epämääräinen. Hän hylkäsi Galvanin teorian eläinsähköstä: sähkö ei ole peräisin sisältä vaan ulkoa, kahden metallin kontaktista. Voltan väitteet herättivät tieteellisen kiistan, joka aloitti uuden aikakauden sähkön historiassa. Vastaväitteitä torjuakseen Volta ryhtyi selvittämään yhä intensiivisemmin sähkön alkuperää. Hän pystyi muun muassa osoittamaan, että sopiva kahden metallin yhdistelmä aiheutti aistiärsytystä. Volta todisti kokeidensa avulla, että sähkö kulkee aistihermoihin metallista eikä mistään ruumiin lihaksesta.
Lähteet

Luokka:Italialaiset fyysikot
Luokka:Royal Societyn jäsenet
Luokka:Copley-mitalin saajat
Luokka:Italialaiset keksijät
Luokka:Vuonna 1745 syntyneet
Luokka:Vuonna 1827 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka kehitti teorian staattista sähköä varastoivasta laitteesta?