Charles Sanders Peirce (10. syyskuuta 1839 Cambridge, Massachusetts, Yhdysvallat – 19. huhtikuuta 1914 Milford, Pennsylvania Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen filosofi, loogikko, tiedemies ja yleisnero.[1] Hänet tunnetaan erityisesti filosofisen pragmatismin alullepanija, työstään matemaattisen logiikan saralla, semioottisista tutkimuksistaan (esimerkiksi trikotomisen merkin käsitteen kehittämisestä), fallibilistisesta ja realistisesta tieteenfilosofiastaan sekä saksalaisesta idealismista ja Darwinin evoluutioteoriasta vaikutteita saaneen objektiivista idealismia edustavan metafyysisen järjestelmän kehittäjänä. Peircen filosofian keskiössä on hänen kolmen kategorian oppinsa, jonka oikeuttamiseksi Peirce kehitti Edmund Husserlin fenomenologiaa muistuttavan niin ikään "fenomenologiaksi" ja myöhemmin "faneroskopiaksi" (phaneroscopy) kutsumansa opin.[2][3] Peircen tieteellinen työ kattoi kuitenkin filosofian ja logiikan lisäksi myös monia muita aloja, esimerkiksi luonnontieteitä, matematiikkaa ja psykologiaa, ja vaikka Peirce tunnetaan nykyään lähinnä filosofina ja loogikkona, hän ei koskaan toiminut palkkatyössä tai tutkijanvirassa näillä aloilla. Hänet tunnettiin omana aikanaan lähinnä luonnontieteilijänä. Tälläkin saralla hän oli innovatiivinen, esimerkiksi tehden uudistuksia tilastollisiin tutkimusmetodeihin.
Nykyään Peirce tunnustetaan yleisesti yhdeksi suurimmista ellei suurimmaksi koskaan eläneeksi amerikkalaiseksi filosofiksi, ja jotkut ovat rinnastaneet hänet jopa Aristoteleeseen ja Leibniziin.[4] Matemaatikko ja tieteen popularisoija Keith Devlin on kutsunut Peirceä yhdeksi suurimmista koskaan eläneistä filosofeista.[5] Matemaattisen logiikan alalla häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä koskaan eläneistä tutkijoista, ja Robert Burchin mukaan Peircen loogis-matemaattinen työ on "laajuudessaan ja omaperäisyydessään lähestulkoon vailla vertaistaan".[6] Peirce esimerkiksi julkaisi kaksi vuotta ennen Gottlob Fregen Begriffsschrifin julkaisua artikkelin, jossa esitteli vahvuudeltaan Fregen järjestelmää vastaavan loogisen syntaksin. Lisäksi Peirceä pidetään yhtänä merkittävimmistä ellei kaikkein merkittävimpänä semiootikoista.[7] Itse Peirce piti itseään ensisijaisesti loogikkona, ja logiikka oli hänelle enemmän tai vähemmän semiotiikan synonyymi.[8] Matemaattista logiikkaa Peirce kutsui logiikan matematiikaksi.[9]
Elämä

Lapsuus ja nuoruus
Peirce syntyi 10. syyskuuta 1839 yliopistokaupunki Cambridgessä Massachusettsin osavaltiossa. Hänen vanhempiaan olivat Sarah ja Benjamin Peirce. Isä Benjamin oli matematiikan ja tähtitieteen professori Harvardin yliopistossa, oman aikansa merkittävin yhdysvaltalainen matemaatikko. Ollessaan vasta 12-vuotias Peirce luki vanhemman veljensä kopion Richard Whatelyn Elements of Logic-teoksen, joka oli aikansa johtava logiikan oppikirja, mistä sai hänen koko elämän kestänyt logiikkaan ja päättelyyn kohdistunut intohimonsa.[10] Peirce kiinnostui myös luonnontieteistä ja filosofiasta hyvin nuorena ja luki esimerkiksi Friedrich Schilleriä ja Immanuel Kantia[11].
Peirce opiskeli Harvardissa ja suoritti tutkinnon kemiassa 1863.[12] Harwardissa saivat alkunsa myös hänen elinikäiset ystävyytensä Francis Ellingwood Abbottin, Chauncey Wrightin ja William Jamesin kanssa. Peircen akateeminen ura kuitenkin kariutui, mihin vaikutti eräs Peircen yksityiselämään liittynyt skandaali, ja se, että Harvardin presidenttinä vuosina 1869-1909 toiminut Charles William Eliot oli muodostanut Peircestä hyvin kielteisen mielipiteen ja toistuvasti esti auktoriteetillaan kaikki ehdotukset Peircen työllistämiseksi yliopistolliseen toimeen.
Ura tiedemiehenä ja tutkijana
Vuosina 1859-1891 Peirce työskenteli joukossa tieteellisiä tutkimuslaitoksia United States Coast Surveyn palkollisena,[13] nauttien vaikutusvaltaisen isänsä suojelua tämän kuolemaan saakka 1880, mitä kautta Peirce myös säästyi osallistumiselta Yhdysvaltojen sisällissotaan. Osana tutkimustyötään Peirce vieraili viidesti Euroopassa, ensimmäisen kerran vuonna 1871 osana auringon pimennystä havainnoimaan mennyttä ryhmää. Euroopassa Peirce tutustui henkilökohtaisesti Augustus de Morganiin, William Stanley Jevonsiin ja William Kingdon Cliffordiin, brittiläisiin matemaatikoihin ja loogikoihin, joiden ajatukset olivat lähellä hänen omiaan. Vuosina 1869 Peirce toimi assistenttina Harvardin astronomisessa observatoriossa, työskennelle tähtien kirkkauden ja linnunradan muodon määrittämisen ongelmien parissa.[14] Huhtikuussa 1877 hänet äänestettiin jäseneksi National Academy of Sciences -akatemiaan.[15]
1880-luvulla Peircen välinpitämättömyys byrokratiaa kohtaan lisääntyi ja hänen aikataulunsa venyivät. Hän omisti yhä suuremman osan ajastaan filosofisille tutkimuksilleen ja kirjoitti vuosina 1883-1909 tuhansia artikkeleita filosofiasta, logiikasta ja tieteestä Century Dictionary -ensyklopediaan.[16] Vuonna 1885 paljastui, että Coast Surveyn henkilökunta oli syyllistynyt julkisten varojen väärinkäyttöön. Peirce vapautettiin lopulta syytteistä, mutta laitoksen ylitarkastaja Julius Hilgard erotettiin virastaan. Peirce kuitenkin irtisanoutui ylitarkastaja Thomas Corwin Mendenhallin kehotuksesta. Peirce ajautui työttömäksi, eikä koko loppuelämänsä aikana saanut nauttia vakituisesta palkkatyöstä.
Vuonna 1879 Peirce sai toiminimityksen luennoidakseen logiikasta John Hopkins yliopistossa, missä Peircen työtä kohtaan osoitettiin suurta mielenkiintoa. Kyseessä oli Peircen uran ainoa toiminimitys yliopistomaailmassa.[17] Peircen elämäkerran kirjoittaneen Brentin mukaan Peirce ei koskaan osannut epäillä, että hänen yrityksensä päästä osalliseksi apurahoista tai akateemisista viroista kariutuivat toistuvasti kanadalais-amerikkalaisen Simon Newcombin peitetyn vastustuksen vuoksi.[18] Brent myös epäilee, että Peircen epäonneen vaikutti hänen vaikea persoonallisuutensa.[19] Keith Devlin sitä vastoin katsoo, että Peirce oli liiaksi edellä aikaansa, jotta akateeminen valtavirta olisi kyennyt ymmärtämään ja arvostamaan hänen työtään.[5]
Selvää kuitenkin on, että Peircen yksityiselämä vaikeutti hänen urakehitystään. Kun Peircen ensimmäinen vaimo Melusina Fay Peirce oli jättänyt hänet vuonna 1875,[20], Peircellä ja hänen tulevalla toisella vaimollaan Juliette Peircellä oli suhde ensimmäisen avioliiton ollessa edelleen voimassa. Vaikka Peircen välit ensimmäiseen vaimoonsa olivat jo katkenneet ja vaikka hän nai Julietten saatuaan eron Zinasa vuonna 1883, Viktoriaanisessa Uudessa Englannissa tapaus oli huomattava skandaali. Newcomb sai aikaan Peircen irtisanomisen vuonna 1884 sillä perusteella, että tämä oli elänyt ja matkustanut yhdessä naisen kanssa, jonka kanssa ei ollut avioitunut, vieläpä entisen avioliiton ollessa voimassa.[21]
Filosofiset ja tieteelliset julkaisut
Työskennellessään Coast Surveyn palveluksessa, Peirce julkaisi joukon tieteellisiä ja tieteen metodologiaa käsitteleviä kirjoituksia muun muassa Coast Surveyn omassa julkaisussa että American Journal of Mathematics -lehdessä.
Vuonna 1870 Peirce julkaisi pitkän matemaattista logiikkaa käsittelevän artikkelin "Description of a Notation for the Logic of Relatives, Resulting from an Amplification of the Conceptions of Boole's Calculus of Logic" Memoirs of the American Academy of Arts and Sciences -julkaisussa. Artikkelissa Peirce esitteli ensimmäinä historiassa, kaksi vuotta ennen Fregen Begriffschriftiä, täydellisen syntaksin minkä hyvänsä paikkaluvun relaatioiden logiikalle.[22][23]
Peirce kirjoitti ja julkaisi tänä valmistumistaan seuranneena ajanjaksona myös filosofisia tutkimuksiaan. Näistä vaikutusvaltaisin lienee ollut Popular Science Monthly -lehdessä julkaistu artikkeli "How to Make our Ideas Clear" (1878), jota voidaan pitää pragmatistisen filosofian perustavana kirjoituksena.[24] Samassa lehdessä osana samaa "Illustrations of the Logic of Science" -julkaisusarjaa julkaistiin myös tieteenfilosofian kannalta merkittävät kirjoitukset "Fixation of Belief" (1877), "The Doctrine of Chances" (1878) ja "Induction, Deduction and Hypothesis" (1978).
Myös vuodet 1967-1969 olivat Peircen filosofisen uran kannalta merkittäviä. Peircen kirjoitukset "On a New List of Categories", jossa Peirce ensimmäisen kerran esitteli kolme kategoriaansa julkaistiin vuonna 1968, The Proceedings of the American Academy of Arts and Sciences (PAAAS) -lehdessä osana julkaisusarjaa, johon kuului yhteensä viisi artikkelia, joista useimmat käsittelivät matemaattista logiikkaa.
Niin ikään filosofisesti merkittävät kirjoitukset "Nominalism versus Realism", "Questions concerning certain Faculties claimed for Man" ja "What is Meant by 'Determined'", ja "Grounds of Validity of the Laws of Logic: Further Consequences of Four Incapacities" julkaistiin vuonna 1869. Kaikki tämän julkaisusarjan kirjoitukset julkaisi Journal of Speculative Philosophy.
Suurin osa Peircen aikakauden filosofista ja muuta tuotantoa on kuitenkin julkaistu vasta postuumisti.
Myöhäiset vuodet

Vuonna 1887 viidettäkymmenettä ikävuottaan lähestyvä Peirce käytti osan perinnöstään ja osti Pennsylvaniasta läheltä Milfordin kaupunkia 8 neliökilometrin tilan, joka ei koskaan tuottanut hänelle taloudellista voittoa.[25] Peirce muutti vaimoineen tilalla sijainneeseen 1854 rakennettuun suurikokoiseen maalaistaloon, joka remontoitiin ulkoasua myöten Peircen suunnitelmien mukaan. Peircet elivät Charlesin "Arisbeksi" nimeämällä tilalla lopun elämäänsä,[26] toistuvasti köyhyydestä ja puutteesta kärsien; Peirce omistautui filosofisille tutkimuksilleen, eikä tilan taloudenpito mennyt lainkaan hänen epärealististen suunnitelmiensa mukaan, ja pian pariskunnalla ei ollut varaa kustantaa edes talonsa lämmitystä talvella, ja he joutuivat syömään paikallisen pankkiirin lahjoittamaa vanhaa leipää. Peircen veli James Mills Peirce, hänen naapurinsa ja muutamat muut ihmiset selvittivät lopulta Peircen omaisuusverot ja kiinnitykset.[27] Peirce itse sai vähäisiä tuloja lähinnä muutamista insinööritieteellisistä konsultaatiotehtävistä ja kirjoittamistaan arvosteluista The Nation-lehteen. Peirce teki myös käännöksiä Smithsonian Institutionille.
Vaikka Peirce joutui kokemaan välillä kovia viimeisinä vuosikymmeninään, aikakausi oli kuitenkin samalla filosofisesti hänen tuotteliaintaan, vaikka Peirce ei saanutkaan ainuttakaan aloittamistaan kirjaprojekteista valmiiksi.[28] Peircen Monist-lehdessä 1890-luvulla julkaisemansa esseesarja, samoin kuin suurin osa hänen semioottisista ja pragmatismia käsittelevistä kirjoituksistaan ja hänen kypsä diagrammaattinen logiikkansa syntyivät juuri Arisbessä.
Monist-lehden kaiken kaikkiaan neljästätoista artikkelista koostuneesta julkaisusarjasta on kiittäminen tuomari Francis C. Russellia, joka esitteli Peircen lehden toimittajalle Paul Caruselle ja omistajalla Edward C. Helelerille.[29] Näiden kirjoitusten lisäksi Peirce julkaisi lukuisia artikkeleja Baldwinin Dictionary of Philosophy and Psychology -teokseen vuosina 1901-5. Tosin noin puolet Peircen nimissä olevista artikkeleista näyttäisivät olevan Christine Ladd-Franklinin käsialaa.[30] Peirce myös anoi apurahaa kirjan kirjoittamista varten vastaperustetusta Carnegie instituutista, mutta anomus hylättiin, syypäänä tälläkin kertaa Newcomb.[31]
Hänen vanha ystävänsä ja ihailijansa William James auttoi Peirceä suuresti hänen vaikeimpina vuosinaan. James muun muassa järjesti Peircelle tilaisuuden pitää kaksi luentosarjaa lähellä Harvardia (1898 ja 1903), mistä hänelle myös maksettiin.[32] Ja mikä olennaisinta, James kirjoitti 1907-10 välillä joka vuosi ystävilleen Bostonin älymystöpiireissä pyynnön tukea Peirceä taloudellisesti. Syntyi rahasto, jota jatkettiin myös Peircen kuoleman jälkeen, sillä hänen leskensä jatkoi elämäänsä Arisbessä. James myös omisti kirjansa Will to Believe Peircelle, ja Peirce testamenttasi omaisuutensa Jamesin vanhimmalle pojalle, siltä varalta, jos hänen vaimonsa Juliette sattuisi kuolemaan ennen häntä.[33]
Peirce kuoli Milfordissa Pennsylvaniassa 19. huhtikuuta 1914, kaksikymmentä vuotta ennen vaimoaan. Peircellä ei ollut lapsia kummassakaan avioliitossa.[34]
Filosofiset ja tieteelliset julkaisut
Mitä tulee julkaistuun tuotantoon, Peircen myöhäisen kauden tunnetuimmat artikkelit ovat hänen The Monist -lehdessä vuosina 1891-3 julkaisemansa esseet, joissa Peirce esitteli "synekistisen" objektiivista idealismia edustavan hänen kolmen kategoriansa metafyysiselle tulkinnalle perustuvan oppinsa. Esimerkiksi esseet "The Architecture of Theories" (1891), "The Law of Mind" (1892), "Man's Glassy Essence" (1892) ja "Evolutionary Love" (1893) julkaistiin Monist-lehdessä. Monist-sarjan artikkelit on sittemmin uudelleenjulkaistu sellaisenaan esmerkiksi Essential Peirce I -artikkelikokoelmassa ja ne voi lukea ilmaiseksi verkosta esimerkiksi internet archive (archive.org) sivustosta.
Monist-lehti julkiaisi myöhemmin myös Peircen muita kirjoituksia, muun muassa logiikkaa käsittelevät "The Regenerated Logic" (1896) "The Logic of Relatives" (1897), ja pragmatismia käsittelevät "What Pragmatism Is" (1905), "Issues of Pragmaticism" (1905) ja "Prolegomena To an Apology For Pragmaticism" (1906).
Peirce julkaisi myös kuuden esseen sarjan viikoittain ilmestyvässä "uskonnon ja tieteen yhteensovittamiselle" omistetussa Open Court -lehdessä. Näissä vähemmän tunnetuissa kirjoituksissaan, jotka löytyvät archive.org -sivustolta, Peirce käsitteli paitsi logiikkaa ja metafysiikkaa, myös eettisiä, rikosoikeudellisia ja teologisia kysymyksiä.
Lisäksi Peirce julkaisi artikkeleita seuraavissa julkaisuissa: Proceedings of the American Society for Psychical Research, The American Journal of Psychology, Educational Review, The New York Evening Post ja Popular Science Monthly.
Suurin osa Peircen filosofista ja tieteellistä tuotantoa jäi kuitenkin julkaisematta. Artikkelijulkaisujen lisäksi Peircelle tarjoutui silti mahdollisuus esitellä ajatuksiaan luentosarjoissa. Lokakuun 1892 ja tammikuun 1893 välillä Peirce piti kahdentoista luennon sarjan otsikolla "The History of Science" Massachusettsin Lowell-yliopistossa; vuonna 1898 Peirce piti luennon otsikolla "Reasoning and the Logic of Things" Cambridgessä pidetyssä konferenssissa; keväällä 1903 Peirce piti Harvardissa pragmatismia käsittelevän luentosarjan, ja saman vuoden marras- ja joulukuussa Peirce piti toisen luentosarjan Lowellin yliopistossa otsikolla "Some Topics of Logic bearing on Questions now Vexed"; vuonna 1905 Peirce piti Adirondack Summer School Lectures -nimikkeellä tunnetun luentosarjan; ja vuoden 1907 huhtikuussa esiintyi viimeisen kerran akateemiselle yleisölle Harvardissa Filosofisella klubilla pitäen "Logical Methodeutic"-nimellä otsikoidun sarjan esitelmiä. Esimerkiksi toisen Lowell-luentosarjan ja Harvardissa pidetyn pragmatismi-sarjan artikkelimuotoisia muistiinpanoja on julkaistu esimerkiksi Essential Peirce 2 -kokoelmassa. Peirce esittelee näissä kirjoituksissaan muun muassa semioottisia käsitteitään, mitä kautta ne ovat varsin vaikutusvaltaisia semiotiikan piirissä.
Peirce julkaisu kuitenkin vain pienen osan tuotannostaan, ja esimerkiksi Collected Papers -kokoelma sisältää myös lukuisia aikaisemmin julkaisemattomia kirjoituksia. Peircen kaikkea tuotantoa ei edelleenkään ole julkaistu, mutta se tulee sisältymään edelleen keskeneräiseen Writings-kokoelmaan.
Tieteiden luokittelu

Huolimatta tuotantonsa hajanaisuudesta, Peirce oli ajattelijana systeeminrakentaja Aristoteleen tai Leibnizin tapaan. Eräs osoitus Peircen ajattelun systematisoivista pyrkimyksistä on hänen tieteiden luokittelujärjestelmänsä. Peirce jakoi tieteet ensinnäkin "tutkimuksellisiin" tieteisiin (sciences of discovery) ja kertauksellisiin tieteisiin (sciences of review). Näistä ensiksi mainittu jakautuu kahteen pääluokkaan: matematiikkaan ja positiivisiin tieteisiin. Positiiviset tieteet jakautuvat niin ikään kahteen pääluokkaan, toisaalta filosofiaan, toisaalta erityistieteisiin, jotka Peirce niin ikään jakoi kahteen pääryhmään, luonnontieteisiin (physics) ja hengentieteisiin (psychics).
Sciences of Discovery
(1) Matematiikka
(A) Mathematics of Logic
(B) Mathematics of Discrete Series
(C) Mathematics of Continua and Pseudo-Continua
(2) Positiiviset tieteet
(A) Filosofia (caenoscopy)
(I) Fenomenologia (phenomenology, phaneroscopy)
(II) Normatiiviset tieteet
(i) Estetiikka
(ii) Etiikka
(iii) Logiikka (logick, semeiotics)
(a) Filosofinen kielioppi (philosophical grammar, speculative grammar)
(b) Kriittinen logiikka (critic, critical logic)
(c) Metedeutiikka (methodeutic)
(III) Metafysiikka
(B) Erityistieteet (idioscopy)
(I) Luonnontieteet (physics)
(II) Hengentieteet (psychics)
Sciences of Review
Filosofia

Logiikka ja normatiiviset tieteet
William James kutsui Peirceä pragmatismin isäksi. Jamesin kunniaksi Peirce lisäsi nimeensä etunimen Santiago ("pyhä Jaakob" eli "pyhä James" espanjaksi), niin että hänen koko nimensä kuului Charles Santiago Sanders Peirce. Peirce suhtautui kuitenkin hyvin kriittisesti niihin lukuisiin pragmatismin ajattelun muotoihin, joita hänen ajattelunsa oli innoittanut, mukaan lukien ystävänsä Jamesin filosofia. Tämän vuoksi hän nimesi oman oppinsa uudelleen "pragmatisismiksi" vitsaillen, että näin ruma nimi suojelee nimeä kaappaajia vastaan.
Peirce kutsui pragmatismiaan myös abduktiologiikaksi. Abduktio eroaa induktiosta ja deduktiosta siten, että siinä syllogismin tulos on premissien perusteella tehtävä kohtuullinen olettamus, ei välttämätön tai todennäköinen johtopäätös.
Peirce on yksi ensimmäisistä suurista semiootikoista. Hän piti kaikkia filosofisia ongelmia semioottisina ja päätyi omintakeiseen merkkiteoriaan, jossa kolmijakoisuudella on keskeinen osa. Jaon perusteena ovat fenomenologiset kategoriat ensiys (), toiseus (Secondness) ja kolmannuus (Thirdness). Ne kuvaavat fenomenologista kokemuksen rakennetta: ensiys on hetkellinen, välitön tunne; toiseus perustuu toiminnan ja vastavaikutuksen dynamiikkaan ja viittaa menneisyyteen; ja kolmannuus kohdistuu tulevaisuuteen ja mahdollistaa tulevaisuuden ennakoinnin. Päättelylajeista abduktio edustaa ensiyttä, induktio toiseutta ja deduktio kolmannuutta.[35]
Merkin määrittelemiseen tarvitaan kolme aspektia: ulkoinen kohde (object), varsinainen merkki (representamen) sekä tulkinnos (interpretant), eräänlainen toisen asteen merkki, joka viriää vastaanottajan tajunnassa ensimmäisen merkin vaikutuksesta. Jokainen näistä aspekteista jakaantuu edelleen kolmeen luokkaan: merkki voi olla suhteessa merkitsijään itseensä laatumerkki (qualisign), yksmerkki (sinsign) tai ohjamerkki (legisign); suhteessa kohteeseensa se taas voi olla ikoni (Icon), indeksi (Index) tai symboli (Symbol); tulkinnos voi olla reema (Rheme), propositio (Dicent) tai argumentti (Argument).[36]
Metafysiikka
Peircen evolutiivinen metafysiikka on oleellisessa yhteydessä hänen kategoriaoppiinsa ja semiotiikkaansa. Peircen kategoriat ovatkin oleellisesti sukua Hegelin järjestelmälle. Peirce kutsuikin oppiaan myös objektiiviseksi idealismiksi. Hän kirjoitti artikkelissaan "Teorioiden arkkitehtuuri" (1891) seuraavasti:
"Ainut järjellinen teoria maailmankaikkeudesta on objektiivinen idealismi, jonka mukaan aine on lamaantunutta henkeä, piintyneitä tottumuksia, joista on tullut luonnonlakeja."[37]

("The one intelligible theory of the universe is that of objective idealism, that matter is effete mind, inveterate habits becoming physical laws."[38])
Virke tarkoittaa, että aine on "urautunutta" tai "kaavaan kangistunutta" mieltä, jossa "paatuneet" tavat muuttuvat luonnonlaeiksi ja että tuollaisen objektiivisen idealismin avulla maailmankaikkeutta voidaan ymmärtää järkevästi ja käsitettävästi.
Hänen käsityksensä maailmankaikkeudesta oli panteistinen, jonka hän sovitti Darwinin näkemykseen evoluutiosta.[39]
Peirce esitti myös yleisellä tasolla matematiikkaan ja fysiikkaan liittyviä spekulaatioita, jotka olivat hieman samansuuntaisia kuin myöhemmin Ernst Machin ja Albert Einsteinin suhteellisuusteoriat. Ei ole osoitettu että Peircen ajatuksilla olisi ollut suoraa vaikutusta kumpaankaan, mutta niiden voidaan katsoa osoittavan että filosofinen pohja suhteellisuusteorialle oli "ilmassa" vuosisadan vaihteessa. Einstein sitten esitti suhteellisuusteoriasta matemaattisen muotoilun, joka osoittautui oikeaksi. Sittemmin fyysikko Lee Smolin on puolustanut näkemyksiä kosmisesta evoluutiosta ja luonnonlakien suhteellisuudesta (ne ovat evoluutioprosessin tulosta, eivät absoluutteja), ja tunnustanut Peircen tämän ajattelun isäksi.

Teokset
Peircen laajaa kirjallista tuotantoa ei ole vieläkään julkaistu kokonaan. Aikaisempia osittaisjulkaisuja ovat mm. Collected Papers (lyh. CP) ja Essential Peirce (lyh. EP). Kriittisestä laitoksesta Writings of Charles S. Peirce: A Chronological Edition (1982–) on ilmestynyt tähän mennessä kuusi osaa. Laitosta valmistellaan Indianan yliopistossa.[40]
Englanniksi
Collected Papers of Charles Sanders Peirce 1–8 (toim. Charles Hartshorne ym.). Harvard University Press, Cambridge (Mass.). 1931–58.
The New Elements of Mathematics by Charles S. Peirce 1–4 (toim. Carolyn Eisele). Mouton Publishers, Haag. 1976.
The Essential Peirce. Selected Philosophical Writings 1–2 (toim. Nathan Houser ym.). Indiana University Press, Bloomington. 1992–1998.
Suomeksi
Johdatus tieteen logiikkaan ja muita kirjoituksia. Valinnut ja suomentanut Markus Lång. Vastapaino, Tampere 2001. ISBN 951-768-080-5
 (What Is a Sign?) Suomentaneet Mats Bergman ja Sami Paavola. — Ajatus 58 (2001), s. 9–19.
Luonnos tieteiden luokitteluksi (An Outline Classification of the Sciences). Suomentanut Markus Lång. — Synteesi 4/2003, s. 2–5.
Oppisanaston etiikkaa (The Ethics of Terminology). Suomentanut Markus Lång. — Synteesi 4/2003, s. 6–9.
 Suomentaneet Ahti-Veikko Pietarinen ja Lauri Snellman. – Niin & näin 2/2005, s. 38–41.
Lähteet

Kirjallisuutta
Peirce, C. S.: Collected Papers of Charles Sanders Peirce, vols. 1–6, Charles Hartshorne and Paul Weiss (eds.), vols. 7–8, Arthur W. Burks (ed.), Harvard University Press, Cambridge, MA, 1931–1935, 1958. [”CP.”]
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarasti, Eero| title = Johdatusta semiotiikkaan: Esseitä taiteen ja kulttuurin merkkijärjestelmistä| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 1990| isbn = 951-662-512-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Thellefsen, Torkild – Sørensen, Bent (toim.)| title = Charles Sanders Peirce in His Own Words: 100 Years of Semiotics, Communication and Cognition| location = Berlin| publisher = Walter de Gruyter| year = 2014| version = Semiotics, Communication and Cognition, 14| isbn = 978-1-61541-753-5| id = ISSN}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tiercelin, Claudine| title = | publisher = Collège de France| year = 2013| isbn = 9782722602335}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waal, Cornelis, de| title = Peirce: A Guide for The Perplexed| publisher = Bloomsbury Academic| year = 2013| isbn = 9781847065155}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waal, Cornelis de – Skowroński, Krzysztof Piotr (toim.)| title = The Normative Thought of Charles S. Peirce| location = New York| publisher = Fordham University Press| year = 2012| isbn = 978-0-8232-4244-3}}
Aiheesta muualla

Brent, Joseph:  Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
, Helsingin yliopisto
Lång, Markus: . niin & näin 1/2000, 55.
Peirce, Charles S.: . Suom. Markus Lång. niin & näin 1/2000, 55–62.

Luokka:Pragmatistit
Luokka:Semiootikot
Luokka:Yhdysvaltalaiset filosofit
Luokka:Vuonna 1839 syntyneet
Luokka:Vuonna 1914 kuolleet

Onko nominalismia tutkittu tieteellisesti?


Hiilivety on orgaaninen yhdiste, joka koostuu vain hiilestä ja vedystä. Hiilivedyt palavat yleensä hyvin ja liukenevat veteen huonosti. Hiilivetyjä käytetään energianlähteinä ja kemianteollisuudessa raaka-aineina.
Fossiiliset polttoaineet öljy, bensiini ja maakaasu koostuvat pääasiassa hiilivedyistä. Niiden polttaminen synnyttää suuren osan ihmisen tuottamasta hiilidioksidista, jonka on osoitettu voimistavan kasvihuoneilmiötä. Kemiassa hiilivetyjä käytetään reaktioiden lähtöaineina ja liuottimina. Monien muovien raaka-aineena on hiilivety.[1] Esimerkiksi polyeteeniä valmistetaan eteeniä polymeroimalla.
Rakenteet
Hiilivedyssä hiiliatomi voi muodostaa neljä sidosta muiden atomien kanssa. Vetyatomi voi muodostaa yhden sidoksen hiiliatomin kanssa. Hiiliatomit pystyvät sitoutumaan keskenään pitkiksi ja haaroittuneiksi ketjuiksi. Ne muodostavat orgaanisten yhdisteiden ”rungon”, johon eri funktionaaliset ryhmät kiinnittyvät. Tämä hiiliatomien runko säilyy yleensä reaktioissa muuttumattomana. Jos hiiliatomien ketju muodostaa renkaan, yhdistettä sanotaan sykliseksi esimerkiksi sykloalkaanit. Muuten se on avoketjuinen eli asyklinen.
Hiilivedyt voidaan luokitella niiden tyydyttyneisyyden perusteella. Tyydyttyneissä hiilivedyissä on vain yksinkertaisia kovalenttisia sidoksia.[2] Näitä yhdisteitä kutsutaan alkaaneiksi. Tyydyttymättömissä hiilivedyissä on kaksoissidoksia (alkeenit) tai kolmoissidoksia (alkyynit). Yksinkertaisin alkeeni on eteeni, ja yksinkertaisin alkyyni on etyyni eli asetyleeni. Kaksi kaksoissidosta sisältäviä alkeeneja voidaan sanoa dieeneiksi; polyeenit sisältävät useita kaksoissidoksia. Aromaattisissa hiilivedyissä eli areeneissa on bentseenirengas tai jokin muu aromaattinen ryhmä. PAH-yhdisteissä on useita bentseenirenkaita.

Yksinkertaisin hiilivety on metaani (CH4), joka koostuu yhdestä hiiliatomista ja neljästä vetyatomista. Etaanissa (C2H6) on kaksi hiiliatomia, propaanissa (C3H8) kolme. Hiilivedyt, jotka eroavat toisistaan CH2-yksikköjen määrässä, muodostavat homologisen sarjan. Alkaanien sarjan ensimmäiset jäsenet ovat metaani, etaani, propaani ja butaani. Homologisten yhdisteiden kaavat voidaan ilmaista yleisessä muodossa. Avoketjuisten alkaanien yleinen kaava on CnH2n+2, missä n on hiiliatomien lukumäärä. Jokainen rengas tai kaksoissidos pienentää vetyatomien lukumäärää kahdella. Siten tavallisten alkeenien ja sykloalkaanien kaava on CnH2n.
Ominaisuudet
Koska hiilen ja vedyn elektronegatiivisuudet ovat lähellä toisiaan, hiilivedyt ovat yleensä lähes poolittomia. Siten ne liukenevat veteen huonosti mutta useimpiin orgaanisiin aineisiin hyvin. Poolittomuus vaikuttaa myös hiilivetyjen olomuotoon: esimerkiksi metaani on kaasu, mutta vesi, joka on poolinen ja molekyylimassaltaan suunnilleen yhtä suuri, on neste. Haaroittumattomista alkaaneista kevyimmät ovat kaasuja, 5–16 hiiliatomia sisältävät nesteitä ja raskaimmat kiinteitä.
Hiilivedyt palavat yleensä vedeksi ja hiilidioksidiksi. Samalla vapautuu runsaasti lämpöä.[3] Jos happea ei ole riittävästi, palamisessa syntyy myös hiilimonoksidia eli häkää sekä hiiltä ja hiilen yhdisteitä. Tällöin lämpöä vapautuu vähemmän kuin täydellisessä palamisessa.
Alkaanit eivät reagoi herkästi. Polttamisen lisäksi alkaaneja voidaan pilkkoa krakkaamalla, tai niiden vetyatomit voidaan korvata halogeeniatomeilla. Tyydyttymättömät hiilivedyt reagoivat selvästi helpommin. Niille tyypillisiä reaktioita ovat liittymis- eli additioreaktiot. Aromaattiset hiilivedyt ovat muodollisesti tyydyttymättömiä, mutta ne reagoivat eri tavalla kuin alkeenit tai alkyynit. Tavallisesti aromaattisten hiilivetyjen reaktioissa vedyt korvautuvat.
Isomeria

Useimmilla hiilivedyillä on isomeerejä eli yhdisteitä, joilla on sama molekyylikaava mutta erilainen rakenne. Avoketjuisilla alkaaneilla isomeerejä esiintyy butaanista lähtien. Tavallista butaania sanotaan n-butaaniksi; haaroittunut butaani on nimeltään isobutaani. Isobutaanin kiehumispiste on −11,7°C, joka on hieman alempi kuin n-butaanin −0,5°C. Ero johtuu siitä, että isobutaanin ulkopinta on pienempi kuin n-butaanin ja siten isobutaanimolekyylien välillä on vähemmän heikkoja van der Waalsin voimia.
Isomeerien lukumäärä kasvaa hiiliatomien määrän suurentuessa. Butaanilla (C4H10) on kaksi isomeeriä, ja kymmenen hiiliatomin dekaanilla (C10H22) on 75 isomeeriä. Kahdenkymmenen hiiliatomin eikosaanilla (C20H42) isomeerejä on laskennallisesti jo 366319 kappaletta.
Isomeerit voivat kuulua eri yhdistetyyppeihin: syklopropaani on alkaani, mutta sen isomeeri propeeni on alkeeni. Isomeerit voivat poiketa toisistaan myös pelkästään avaruudellisesti. Esimerkiksi sykloheksaanilla on viisi eri avaruudellista muotoa, joita sanotaan konformaatioiksi. Monilla alkeeneilla voi olla kaksi eri avaruudellista isomeeriä, cis- ja trans-muodot.
Klooratut hiilivedyt
Klooratut hiilivedyt ovat synteettisiä orgaanisia halogeeniyhdisteitä, joita on olemassa tuhansia ja joista osa on erittäin myrkyllisiä. Ne ovat hiilimolekyylejä, joiden vetyatomeja on korvattu klooriatomeilla. Luontoon kloorattuja hiilivetyjä pääsee teollisuuspäästöjen mukana sekä maan- ja metsäviljelyssä. Ne muodostavat merkittävän ympäristömyrkkyryhmän.
Tunnetuin kloorattujen hiilivetyjen ryhmä on DDT-yhdisteet, jota käytetään hyönteismyrkyissä. Useimmissa teollisuusmaissa yhdisteen käyttö kiellettiin lailla jo 1970-luvulla, mutta sitä käytetään yhä kehitysmaissa malariaa levittävien hyttysten torjuntaan. Maaperästä DDT voi haihtua ilmaan ja kulkeutua sen mukana pitkiäkin matkoja saavuttaen uusia alueita. [4] [5]
Myös PCB-yhdisteet, eli moniklooratut bifenyylit ovat tunnettu kloorattujen hiilivetyjen ryhmä. Niitä käytetään sähkölaitteissa eristeenä korkean lämmönsietokykynsä ja sähkönvastuksensa vuoksi. PCB-yhdisteitä käytetään myös joissakin voiteluöljyissä lisäaineena.
PCB-yhdisteet ovat erittäin pysyviä, ne eivät ole vesiliukoisia, vaan rasvaliukoisia. Erilaisia PCB-kongereeneja eli PCB-yhdisteitä on olemassa 209. Epätäydellisesti palaessaan PCB-yhdisteet muodostavat dioksiinia ja furaania, jotka ovat supermyrkkyjä. Näitä yhdisteitä syntyy esimerkiksi korkealämpöisissä teollisissa prosesseissa, kuten sellun kloorivalkaisussa, ja sitä kautta niitä pääsee myös luontoon. PCB-yhdisteitä sisältävien tuotteiden maahantuonti, myynti, valmistus ja luovutus kiellettiin Suomessa 1990-luvulla. Kemiallisen kestävyytensä ansiosta PCB-yhdisteitä on hankala hävittää käytön jälkeen.[6]
Vaikutukset luonnossa
Koska monet klooratut hiilivedyt ovat myrkyllisiä, aiheuttavat ne useita ongelmia luontoon päästessään. Ne ovat rasvaliukoisia ja rikastuvat nopeasti ravintoketjussa, mikä aiheuttaa ongelmia ravintoketjun huipulla. Esimerkiksi tuholaistorjuntaan paljon käytetty DDT rikkoi hyönteisten kitiinikuoren, mutta ei imeytynyt niiden ihon läpi. Tämän vuoksi sen uskottiin olevan melko vaaraton käyttää.
Koska DDT-yhdisteet eivät ole vesiliukoisia, niitä kerääntyy elimistöön vaarallisen paljon. Varsinkin nieltynä DDT aiheuttaa nopeasti vakavia ongelmia. Varsinkin vesieliöille nämä yhdisteet ovat vaarallisia. Nisäkkäillä DDT-yhdisteet saavat aikaan häiriöitä hormonitoiminnassa, keskenmenoja ja maksa- ja munuaissairauksia. DDT:n hajoamistuotteen DDE:n on havaittu aiheuttavan linnunmunien kuorien ohenemista, joka saattaa haitata niiden lisääntymistä.
PCB-yhdisteet eivät ole akuutisti myrkyllisiä, mutta elimistöön kertyessään pitkällä altistusajalla ne aiheuttavat terveyshaittoja. Yhdisteet varastoituvat rasvakudoksiin, esimerkiksi maksaan. Yhdisteille altistuneilla eläimillä on ilmennyt lisääntymis- ja kehityshäiriöitä ja niiden on myös havaittu aiheuttavan syöpää ja vaikuttavan hormonijärjestelmiin.[6] [4]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen asutushistoria on eri tutkimusmenetelmin muodostettu tulkinta siitä, miten ihmiset ovat levittäytyneet nykyisen Suomen alueelle ja minkälaisia väestömuutoksia alueella on eri aikoina tapahtunut. Väestöhistoriaa pystytään selvittämään yhdistämällä arkeologian, kielitieteen, historian, paleoekologian ja populaatiogenetiikan tutkimuksia. Asiasta on saatavissa tietoa vain viimeisen jääkauden jälkeiseltä ajalta, sillä jääkausi on hävittänyt pois kaikki sitä vanhemmat arkeologiset jäänteet.[1] Asutushistorian avulla halutaan myös korostaa suomalaisten kansallista identiteettiä osoittamalla heidän pitkäaikaista asumistaan Suomen alueella.[2]
Teorioita suomalaisten alkuperästä

Suomalaiset puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä, ja kieli liittää heidät etelä- ja itäpuolella asuviin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Vanhastaan ajateltiin, että suomalaiset ovat lähteneet Volgan mutkan alueelta noin 2500 eaa. liikkeelle kohti Suomea.[3] Arkeologia ja genetiikka eivät ole hyväksyneet ajatusta, vaan ne ovat 1960-luvulta alkaen korostaneet asutuksen jatkuvuutta, jonka mukaan Suomessa on katkeamattomasti ollut asutusta jääkauden päättymisestä saakka. Kielitieteilijät ovat viime vuosina tuoneet esille jatkuvuusteoriaa vastustavaa todistusaineistoa. Jotkut heistä kannattavat ajatusta, että Suomessa oli saamelaisia ja germaaneja jo ennen suomalaisten tuloa, joka olisi tapahtunut rautakauden alussa. Suomen kieli on siis voinut tulla Volgan mutkasta, vaikka Suomen väestö ei ilmeisesti ole sieltä peräisin.[4]
Vuonna 2008 julkaistu suomalaistutkimus paljasti suuria eroja itä- ja länsisuomalaisten perimässä. Tutkimuksen mukaan itä- ja länsisuomalaiset eroavat toisistaan geneettisesti enemmän kuin englantilaiset saksalaisista. Suurten eroavaisuuksien syynä pidetään eristymistä. Suomalaisten geneettiset juuret ovat tutkimuksen mukaan pääosin Keski-Euroopassa.[5] Itäsuomalaiset eivät kuitenkaan näytä olevan yhtään lähempänä venäläisiä kuin länsisuomalaiset, vaan päinvastoin: länsisuomalaisten geneettinen FST-etäisyys sekä venäläisiin että ruotsalaisiin on noin 30, itäsuomalaisilla molempiin noin 70. Eri puolilta maata kotoisin olevat suomalaiset saattavat siis olla nykytasolla geneettisesti kauempana toisistaan kuin eri puolilta Eurooppaa kotoisin olevat ihmiset. Suomalaisten lähimmät geneettiset sukulaiset ovat virolaiset ja ruotsalaiset. Epäsuorasti samoista selvityksistä voidaan päätellä, että suomalaiset poikkeavat geneettisesti saamelaisista.[4]
Kivikauden mesoliittinen ja neoliittinen aika
Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomeen noin 8850-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisten asukkaiden saapuessa Pohjois-Suomi oli vielä ympärivuotisesti jään peitossa, metsät koostuivat lehtipuista ja vedenpinta oli niin korkealla, että Keski-Suomi ja Savo-Karjala olivat Pohjanlahden rannikkoa. Kaikkiaan asutuksen varhaisvaiheena voidaan pitää ajanjaksoa 8850-8000 eaa. Asutus tuli Suomeen Kundan-Butovon-Veretjen-kulttuureista sekä Norjan rannikon kautta. Aluksi uusille alueille ei jääty pysyvästi, vaan lämpimän vuodenajan jälkeen metsästäjät palasivat takaisin alueille joista olivat lähteneet. Arvaamattomien talvien takia uuteen alueeseen tutustuminen oli turvallisinta kesällä. Uuden alueen olosuhteet ja sen eläinten tultua tutuksi pienet perheryhmät seurasivat pyyntiryhmiä.[6]
Vanhimmat pysyvän asutuksen merkit ovat peräisin 10700 vuoden takaa Etelä-Karjalasta Ancylusjärven rannalta, missä nykyisin on Joutsenon Kuurmanpohja. Kaivauksissa on löydetty puolen metrin syvyyteen kaivettuja seitsemän metriä pitkiä ja kolme metriä leveitä soikioita. Kaivaminen maahan viittaa pysyvään asutukseen. Kaivauspaikoista vanhemman, Kuurmanpohjan Saarenoja 2:n, asukkaat ovat todennäköisesti tulleet idästä.[7]
Pohjolan asuttaminen alkoi kivikaudella noin 20000 vuotta sitten, kun jääkausi väistyi. Ruijaan syntyi noin 9000 eaa. varhaismesoliittinen Komsan kulttuuri, jonka jäänteitä on löydetty myös Suomen puolelta.[2] Samaan aikaan varhaismesoliittinen Viron Kundan kulttuuri levisi Suomen puolelle, mistä todistaa Lahden Ristolan muinainen asuinpaikka.[8] Etelästä tulleen kulttuurin levitessä Suomeen kehittyi Suomusjärven kulttuuri, jonka jäljiltä on löytynyt kirveitä, talttoja, ja punamultahautoja Pohjanlahden senaikaista rantaviivaa myötäillen.[2]

Nuoremman kivikauden (neoliittisen kauden) ihmisten jäljiltä löytyy saviastioita, joita mesoliittinen kulttuuri ei tuntenut. Astioiden tyylien perusteella voidaan erottaa eri kulttuureja. Kampakeraaminen kulttuuri (5000–3200 eaa.) on kivikauden löytörikkain vaihe. Sen jäänteitä on runsaasti Järvi-Suomessakin, joten lähes koko Suomi oli asuttuna, mutta väkeä oli silti varsin vähän. Nuoremmalla kivikaudella eläneet asukkaat ovat jättäneet jälkeensä alueellisia asbestikeramiikan tyylejä, Kierikin keramiikka (3600–3100 eaa.) sekä Pöljän ja Jysmän keramiikka (3100–1900 eaa.). Löydetyssä esineistössä on muun muassa suksia, rekiä, talttoja ja kalastusvälineitä. On arveltu, että Sisä-Suomen asbestikeramiikan kulttuurit olisivat saamelaisia, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Oulun seudun Kierikin kulttuurilla saattoi olla yhteyksiä etelään.[9][10]
Seuraavava muuttoaalto toi nuorakeraamisen kulttuurin eli vasarakirveskansan Lounais-Suomen rannikolle. Se kukoisti noin 3200/2900 eaa. – 2300/1800 eaa. On arveltu, että he olivat etelästä tullut kansa, joka harjoitti myös maanviljelyä. Osa tutkijoista kiistää esimerkiksi arkkuhautojen perusteella, että kyse olisi maahan tulleesta uudesta kansasta. Erikseen on vielä Ahvenanmaan kuoppakeramiikka, jonka elinkeinoja olivat hylkeenpyynti, kalastus ja linnustus. Neoliittisen kauden lopussa 1200 eaa. Lounais-Suomeen levisi Kiukaisten kulttuuri, jonka tulkitaan edustaneen skandinaavista merenkulkijakansaa.[10]
Ruotsista löydetty niin sanottu Gökhemin luuranko viittaa siihen, että Pohjolaan saapui Välimeren kulttuurin piiristä 5000 vuotta sitten kansa, joka toi mukanaan maanviljelyn taidon. Yksi löytö ei yksinään vielä muuta asiaa, mutta se tukee vahvasti käsitystä, että maanviljelyn periaatteet tietäviä ihmisiä oli Pohjolassa jo viisituhatta vuotta sitten.[11]
Pronssi- ja rautakaudet

Nimeä varhaismetallikausi käytetään usein ajanjaksosta, joka alkaa pronssin käyttöönotosta Suomessa 1500 eaa. ja päättyy noin 300 jaa., jolloin rauta oli jo käytössä. Maanviljelyyn (kaskiviljelyyn) siirtyminen tapahtui viimeistään tällöin. Rannikkoalueella pronssikausi aiheutti varsin selviä muutoksia arkielämään. Kaupankäynti vilkastui ja monet ammatit (kauppias, sotilas, merimies) syntyivät. Tältä ajalta on enemmän esinelöytöjä kuin varhaismetallikauden alusta, mikä viittaa väestömäärän kasvamiseen.[12][13] Sisämaassa muutokset ovat vähäisempiä. Esimerkiksi Saarijärven Voudinlahdella raivattiin kaskia vasta 600-luvulta jaa. alkaen. Peltoviljelyyn siirryttiin siellä siitepölyanalyysin mukaan 1200-luvulla.[14] Siirtyminen pronssista rautaan ajanlaskumme alussa ei tuonut nopeaa muutosta elämään Suomessa. Kieliolot olivat hahmottumassa, sillä vuoden 1000 jaa. tienoilla suomen kielen päämurteet olivat syntyneet. Itämerensuomalaisten muinaismurteiden muinaiskarjalan, muinaishämeen ja muinaispohjoisviron sekoittuessa syntyi kaksi päämurretta: muinaissavo kahden ensimmäisen ja muinaissuomi kahden viimeisen pohjalta.[15]
Esihistoriallisen väestön määrää on vaikea arvioida. Kun on laskettu ajassa taaksepäin 1560-luvun tunnetusta väkimäärästä, on arvioitu Suomen asukasluvuksi esihistoriallisen ajan lopussa (1200-luvulla) 50000–80000 henkeä.[16] Koska väkeä oli vähän, saatettiin Sisä-Suomen kaukaisia erämaa-alueita pitää eräomistuksina. Tähän erätalouteen kuului eräalueiden käyttö eränautinnan muodossa suurriistan ja turkisten pyyntiin, kalastukseen sekä vähäisessä määrin kaskeamiseen ja karjanhoitoon. Eräomistukset olivat rintamaiden taloille ja kylille taloudellisesti tärkeitä. Kesällä viljeltiin maata, talvella tehtiin pyyntiretkiä pohjoisen erämaihin. Eränkäynti alkoi vähitellen houkutella etelän liikaväestöä muuttamaan erämaahan vakituisesti. Muuttajat pakenivat myös veroja ja sotaväenottoja.[9] Esimerkiksi Jyväskylän seutu oli myöhäiskeskiajalla nykyisen Hauhon talollisten eräomistus,[17] ja matkaa omaan eräomistukseen oli noin 200km.
Uutta asutusta rannikoille ja erämaihin
Rannikoiden ruotsinkielinen asutus
Ruotsalaisväestöä muutti nykyisen Suomen puolelle 1100–1200-luvuilta lähtien. Ruotsalainen asutus levisi varsinkin saaristoihin ja rannikoille. 1300-luvun loppuun mennessä rannikkoalueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten asuttamia.[18]
Erämaaseutujen savolaisasutus

Rautakaudelta alkaen oli suomalaisten keskuudessa muuttopainetta pohjoiseen ja itään. Eräomistuksista alkoi muodostua pysyviä omistuksia 1500-luvun alussa. Paikoilleen asettuneet varsinaissuomalaiset ja alasatakuntalaiset eivät osallistuneet tähän, mutta muilta alueilta liikuttiin vesistöjä myöten pohjoiseen ja itään. Nykyinen Pohjois-Savo asutettiin vuodesta 1542 alkaen Savonlinnan kirjurin Klemetti Henrikinpoika Krookin ryhdyttyä organisoimaan asutustoimintaa, jota oli tapahtunut jo keskiajalla.[19][9] Erämaiden asuttaminen tapahtui kuningas Kustaa Vaasan tahdosta. Pyrittiin verotulojen kasvattamiseen, erämaiden ottamiseen valtion omistukseen ja raja-alueiden sitomiseen osaksi Ruotsia. Uudisasukkaat suuntasivat tällöin Etelä-Savosta Itä-Suomeen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lappiin.[20]
Savolaisten asutustoiminta levisi paikoitellen hämäläisten eräomistusten alueille. Hämäläiset vaativat itselleen oikeutta maihinsa, mutta valtio suosi 1550-luvulta alkaen savolaisia, jotka synnyttivät pysyvää asutusta kaskeamalla maita huhtakaskia tekemällä. Nämä entiset hämäläisalueet nimettiin Rautalammin pitäjäksi 1500-luvun lopulla. Samanlaista asutustoimintaa tapahtui myös lännempänä Ylä-Satakunnan, Ruoveden Pirkkalan ja Kangasalan seuduilla, jotka tarkoitettiin etelästä tuleville uudisasukkaille: savolaisia kiellettiin muuttamasta näille alueille. Tätä kuitenkin tapahtui sekä Ruovedellä että Etelä-Pohjanmaan järviseudulla, joissa paikalliseen murteeseen tuli savolaisia piirteitä (savolaiskiila). Savolaisten muuttoa tapahtui myös Pohjois-Karjalaan, Pohjois-Pohjanmaalle ja Vienan Karjalaan.[19] Näin muodostui Suomen väestön voimakas geneettinen jakautuminen länsi- ja itäsuomalaisiin.[20]
Asukkaita oli savolaisten uudisasutusliikkeen jälkeen koko Suomessa. Pohjois-Karjalassakin oli 700 taloa. Silti asutuksen painopiste oli selvästi etelässä: noin puolet Suomen asukkaista eli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Hämeen alueilla. Savo ja Karjalankannas olivat harvaan asuttuja. Koko valtakunnan asukasluvuksi on vuoden 1571 hopeaveroluettelon perusteella arvioitu noin miljoona henkeä, joista Suomessa noin 300000. Väestönkasvu oli vähäistä, sillä tartuntataudit, sodat ja katovuodet veivät ihmisiä ennenaikaisesti hautaan.[19]
Yhtenäisiä väestötilastoja alettiin Ruotsissa koota 1740-luvulla. Valtakunnassa olikin vähemmän väkeä kuin oli luultu: laskennassa Ruotsin väkiluvuksi saatiin 1,8 miljoonaa ja Suomen väkiluvuksi hieman yli 420000 henkeä.[21]
1800-luvun väestönkasvu
Suomen väestö kasvoi erittäin nopeasti 1800-luvun aikana. Kasvua oli ollut jo 1700-luvun lopulla, mutta 1830-luvulta alkoi noin 40 vuoden nopea kasvu. Siinä oli suuria alueellisia eroja. Nopeinta kasvu oli Keski-, Itä- ja Pohjois-Suomen maaseudulla. Esimerkiksi Vaasan läänin väkimäärä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Kasvu perustui maatalouden kehittymiseen, uusien tilojen perustamiseen ja tulevaisuudenuskoon. Myös torppien määrä kasvoi. Kaikkein nopeinta oli kuitenkin tilattoman väestön lisääntyminen: mäkitupalaisten ja loisväestön määrä kaksinkertaistui vuosina 1815–1865. Vaikka maatalous kehittyi, ei viljaa riittänyt koko väestölle kuin hyvinä vuosina.[22]
Tilattoman väestön toimeentulo riippui viljasadosta. Huonoina vuosina heidän selviytymisensä oli vaikeaa. 1860-luvun suuret nälkävuodet pakottivat nälkäiset ihmiset liikkeelle, "mieron ja kuoleman tielle". Nälän mukana tulivat tartuntataudit, esimerkiksi lavantauti, hinkuyskä ja punatauti. Suurten nälkävuosien aikana noin 270000 ihmistä kuoli, mutta väestönkasvu elpyi pian uudelleen. Suomen väkiluku oli vuonna 1900 noin 2,7miljoonaa henkeä.[23]
Mieron tielle lähteminen toisaalta lisäsi muuttoliikettä tehdaspaikkakunnille. Suomen teollistumisen pohja luotiin tänä aikana. Teollistuminen vaati työvoimaa ja alkoi ensimmäinen muuttoliike maaseudulta kaupunkeihin. Kaupunkityöväen määrä kasvoi nopeasti: vuonna 1870 kaupunkityöväestöä perheineen oli 150000 henkeä ja vuonna 1910 608000 henkeä.[24] Venäjän vallan aika toi maahan venäläisten sotilaiden mukana mm. venäläisiä, juutalaisia, tataareita ja itäaasialaisia maahanmuuttajia. Venäjän valta merkitsi kansainvälistymisen kasvua ja maahan muutti ulkomaalaisia yrittäjiä mm. Venäjältä, Saksasta, Englannista ja Norjasta. Syntyi myös siirtolaisuutta, varsinkin Amerikkaan.[23] Monet savolaiset lähtivät Amerikan-matkalle Kotkan kautta, mutta jäivätkin töihin esimerkiksi norjalaisen Hans Gutzeitin sahalle ja tehtaisiin. Tämän vuoksi Kotkaa kutsutaan vieläkin "savolaisten Amerikaksi".
Karjalan siirtoväki ja muuttoliike Ruotsiin

Talvisodan jälkeen Suomen oli asutettava luovutetulla alueella asuneet noin 420000 henkeä, joista 230000 oli saanut elantonsa maataloudesta. Pika-asutuslaki tähtäsi 35000 maatilan perustamiseen. Pika-asutusta ei saatu kokonaan toteutetuksi, ennen kuin jatkosota sotki suunnitelmat. Sen päätyttyä oli uudelleen evakuoitava ja asutettava noin 450000 henkeä.[25] Koko maan pinta-alasta oli vuonna 1944 luovutettava Neuvostoliitolle 12%. Pika-asutuslain tapaan pyrittiin nytkin muodostamaan maatiloja, joita luovutettiin siirtoväelle. Tämä merkitsi, että karjalaiset asettuivat asumaan muun väestön sekaan, johon he sopeutuivat hyvinkin nopeasti. Lisäksi alettiin asuttaa myös rintamamiehiä, joista osa sai asuttavakseen niin sanotun kylmän tilan, joka oli raivaamaton pientila. Näitä syntyi 16000 lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomeen.[26]
Suomessa syntyi 1960-luvulla voimakas muuttoaalto Ruotsiin. Sen lähtöalueita olivat maan itä- ja pohjoisosat, joissa osa maatiloista oli pienuutensa takia tuottamattomia (esimerkiksi entisiä kylmiä tiloja). Vuosien 1969–1970 aikana muuttajia oli 80000, joista 40% Oulun ja Lapin lääneistä. Ruotsissa asuu nykyisin noin 350000 ruotsinsuomalaista. Toisesta maailmansodasta alkaen 1980-luvulle mennessä Suomesta muutti 700000 henkeä, joista tosin noin puolet palasi takaisin.[27]
Maahanmuuttajia ja sisäistä muuttoa

1970-luvulla asutusliike Suomeen vilkastui Chilen pakolaisten ja Vietnamin venepakolaisten vastaanoton myötä 1980-luvulla.
Presidentti Mauno Koivisto antoi lupauksen inkeriläisten paluumuutosta 1990-luvun alussa. Tämä on merkinnyt 30 000 entisen Neuvostoliiton alueella asuvan inkerinsuomalaisen ja suomalaista syntyperää olevan asuttamista Suomeen. Entisten suomalaisten paluumuuttoa tapahtuu, mutta se on vähäisempää kuin suomalaisten maastamuutto. Vuoden 2009 lopulla Suomen hallitus päätti rajoittaa inkeriläisten paluumuuttajien erityiskohtelua.[28] 1990-luvulla alkoi myös somalialaisten ja kosovolaisten pakolaisten asuttaminen. 2000-luvulla Suomeen on tullut pakolaisia sotaakäyvistä maista mm. Afganistanista ja Irakista.
Suomen sisäinen muuttoliike oli voimakasta 1970-luvulla. Asiaa mitataan kuntien välisen muuton määrällä, joka oli 1970-luvun alkupuolella 51,5 muuttoa tuhatta asukasta kohti vuodessa. 1990-luvun alkupuolella muutto oli hieman vähäisempää, mutta 2010-luvulla se on kiihtynyt uudelleen 50,5 muuttoon tuhatta asukasta kohden. Käytännössä tämä merkisee maaltamuuttoa ja yliopistokaupunkien muuttovoittoa.[29]
Asutushistoria ja suomalainen tautiperintö

Suomen asutushistoria on suomalaisen tautiperinnön selittävä tekijä. Suomalaiselle geeniperimälle tyypillinen sekoitus itäisiä, läntisiä ja eteläisiä geenejä muodostui väestönmuutosten mukana. Perinnöllisten sairauksien kannalta Suomen kantaväestön pieni määrä ei sinällään ollut merkittävä, vaan tärkeämpi osa suomalaisen tautiperinnön muodostumisella on ollut 1500-luvun loppuun sijoittuvalla asutuksen leviämisellä Itä- ja Pohjois-Suomeen. Tällöin lähti vanhan asutuksen alueelta yksittäisiä tai muutamia perhekuntia samasta kylästä ja perusti uuden, alkuun vain muutaman talon kylän uudelle asuinpaikalleen.[30] Kylät kasvoivat, ja muutaman perustajajäsenen geenit joutuivat satunnaisvaihtelun () kohteiksi.
Suomalainen tautiperintö muodostui siis kahden pullonkaulailmiön yhteisvaikutuksesta. Ensimmäinen pullonkaula noin 2000 vuotta sitten[31] valikoi tänne vain pienen osan eurooppalaisesta geeniperimästä. Tämä on syynä siihen, että tiettyjä muualla Euroopassa yleisiä perinnöllisiä tauteja ei esiinny täällä. Toinen pullonkaula 1500-luvun lopulla, Itä- ja Pohjois-Suomen taloasutuksen alkaessa, sai aikaan joidenkin tautigeenien alueellisen rikastumisen ja aiheutti siten suomalaisen tautiperinnön synnyn.[32]
Katso myös
Suomen väestö
Lähteet

Aiheesta muualla
Jalkanen, Kaarlo Jonathan: . Väitöskirja 1865.
Tarkiainen, Kari: Ruotsin Itämaa. Esihistoriasta Kustaa Vaasaan. Suomen ruotsalainen historia 1. (Finlands Österland. Från forntiden till Gustav Vasa.) Svenska litteratursällskapet i Finland, 2010.
*
Luokka:Väestötiede

Ovatko saamelaiset aina asuttaneet Pohjois-Suomea?


Scarlett O’Hara (koko nimi Katie Scarlett O’Hara Hamilton Kennedy Butler) on kuvitteellinen henkilö Margaret Mitchellin vuonna 1936 julkaistussa kirjassa Tuulen viemää. Hahmo tunnetaan myös romaanista tehdystä samannimisestä elokuvasta. Scarlett O’Hara on myös päähenkilönä Alexandra Ripleyn Tuulen viemälle kirjoittamassa jatko-osassa Scarlett (1991) ja tämän pohjalta tehdyssä samannimisessä vuoden 1994 minisarjassa. Alun perin Mitchell kirjoitti kirjansa päähenkilön nimeksi Pansy, mutta päätti kustantajan kehotuksesta vaihtaa nimen viime hetkellä Scarlettiksi.
Hahmo
Scarlett O’Haraa ei kuvailla perinteisellä tavalla kauniiksi, mutta häntä pidetään hyvin viehättävänä ja naisellisena, mistä johtuu hänen suosionsa miesten keskuudessa. Scarlett on perinyt sievät kasvonsa ranskalaissyntyiseltä äidiltään, Elleniltä, mutta luonteeltaan hän muistuttaa enemmän Irlannista kotoisin olevaa isäänsä, Geraldia. Häneltä Scarlett on perinyt helposti kuohahtavan luontonsa, itsekkyytensä, oveluutensa ja vahvan tahtonsa. Äitiään, joka on hyvin kasvatettu lady, Scarlett ihailee ja pyrkiikin hänen kaltaisekseen. Usein äidin opit kuitenkin unohtuvat Scarlettin huomatessa, kuinka vähän iloa epäitsekkäät ihmiset elämässään saavat kokea.
Scarlett kuuluu varakkaaseen säätyläisperheeseen, joka asuu Georgian Claytonin piirikunnassa. Perheen toimeentulo perustuu plantaasilla tuotettavaan puuvillan viljelyyn. Plantaasilla, jonka hänen isänsä on nimennyt Taraksi, Scarlett viettää nuoruusvuotensa. Huhtikuussa 1861 Scarlett on 16-vuotias ja perheen kolmesta tyttärestä vanhin. Hänellä on kaksi sisarusta, vuoden Scarlettia nuorempi Susan Elinor, jota kutsutaan Suelleniksi ja Caroline Irene, jota puolestaan kutsutaan Carreeniksi. Suellen on laiska, valittava ja itsekäs, Carreen puolestaan hiljainen, uneksuva ja kiltti. Heidän lisäkseen Ellen on synnyttänyt kolme pikkupoikaa, joiden kunkin nimi oli Gerald Jr. ja jotka kuolivat jo ennen kuin oppivat kävelemään.
Scarlettin isältä perittyä suoraa käytöstä pyrkivät muokkaamaan niin hänen äitinsä kuin hänen musta Mammy-hoitajansakin. 16-vuotiaana Scarlett vaikuttaa ulkoisesti herttaiselta, viehättävältä ja ajattelemattomalta, mutta todellisuudessa hän on itsekäs ja turhamainen. Hän osaa temput, joilla saa miehet ihastumaan ja joita hän hyvin tuloksekkaasti käyttääkin. Miesten lisäksi todellisen luontonsa hän yrittää kätkeä äidiltään ja Mammyltä.
Lähes jokainen piirikunnan ja lähiseudun nuori mies on rakastanut hurmaavaan Scarlettiin. Scarlett pitää hauskaa heidän kanssaan, mutta todellisuudessa hän uskoo olevansa rakastunut toisen rikkaan puuvillaplantaasin omistajan poikaan, Ashley Wilkesiin. Ashley ei tavoittele Scarlettin suosiota yhtä hanakasti kuten muut pojat. Hän rauhallinen ja mietteliäs ja Scarlettin mielestä hiukan kummallinen. Ashley ja Scarlett eroavat toisistaan mitä suuremmissa määrin. Ashley nauttii lukemisesta, musiikista ja maalaamisesta, joita Scarlett ei ollenkaan ymmärrä. Usein Ashleyn kanssa puhuessaan Scarletista tuntuu siltä, kuin he puhuisivat eri kieltä. Scarlett on suoraviivainen, siinä missä Ashley on monimutkaisempi.
Kun Scarlett kuulee, että hänen rakastamansa Ashley aikoo kihloihin atlantalaisen serkkunsa Melanie Hamiltonin kanssa, Scarlett järkyttyy. Melanie on hänen silmissään mitäänsanomaton, hiljainen ja kiltti kakara, ihan erilainen kuin hän itse. Todellisuudessa Melanie on epäitsekäs, uskollinen ja rohkea. Samana iltana, jolloin Ashleyn ja Melanien kihlaus on kerrottu julkistettavan, Scarlett tunnustaa Ashleylle rakkautensa. Ashley myöntää rakastavansa häntä, mutta sanoo menevänsä silti naimisiin Melanien kanssa. Hän yrittää selittää Scarletille, kuinka erilaisia he ovat. Scarlett ei ymmärrä häntä ja lopulta turhautuneena lyö Ashleytä suutuksissaan kasvoille. Kostaakseen Ashleylle Scarlett nai Charles Hamiltonin, Melanien veljen. Tämän jälkeen alkaa sisällissota, jonne lähtevät kaikki piirikunnan pojat, myös Ashley. Myös Charles lähtee sotaan, mutta kuolee jo parin kuukauden päästä, jolloin Scarlettista tulee leski. Scarlett synnyttää Charlesin pojan, Wade Hamptonin. Kaikkeen ikävystyneenä Scarlett päätyy lopulta asumaan lapsensa kanssa Charlesin omaisten luo Atlantaan, Melanien ja Pittypat-tädin luokse. Vaikka Scarlett inhoaakin Melanieta, vähittellen, Scarlettin itsekään sitä huomaamatta, hän alkaa vähitellen tarinan kuluessa arvostaa ja rakastaa Melanieta, mutta huomaa sen tietoisesti vasta, kun on liian myöhäistä.
Elämä Atlantassa tarjoaa Scarletille paljon uusia mahdollisuuksia ja hän tutustuu paremmin seurapiirien syrjimään Rhett Butleriin. Rhettin vaikutuksesta Scarlett poikkeaa yhä useammin yhteiskunnan asettamilta poluilta ja äitinsä opetuksista. Viimeisenä oljenkortena hän luopuu mustasta surupuvusta, josta alkaa hänen hauska, helppo elämänsä Atlantassa ja sen juhlissa. Hauskuus loppuu aikanaan ja lopulta elämä pakottaa Scarlettin tekemään lujasti töitä pysyäkseen hengissä. Palatessaan Atlantasta Taraan Scarlett saa nimittäin kokea, miltä tuntuu nähdä nälkää ja kylmää ja puutetta. Scarlettin tehdessä lujasti töitä, hän alkaa vähitellen muuttua kylmäksi ja häikäilemättömäksi naiseksi. Hän jättää lopullisesti nuoruusvuotensa taakse ja hänestä tulee nainen.
Koko sodan Scarlett jaksaa vain sen voimalla, että ajattelee Ashleyä ja tietää tämän rakastavan häntä. Melaniella ei ole aavistustakaan tästä. Scarlettin loppumaton taistelu köyhyyttä vastaan kävi suoraan ihmisten sydämiin kirjan ilmestymisvuonna 1936. Ihmiset olivat juuri käyneet läpi samankaltaisen taistelun, jonka syynä on suuri lama.
Yhtenä kirjallisuuden ja elokuvan historian määrätietoisimmista naissankareista Scarlett O'Hara haastaa toistuvasti oman aikansa naisille määrätyn roolin. Tuloksena hänestä tulee hyvin inhottu Atlantan ihmisten silmissä. Ainoa joka häntä puolustaa, on uskollinen Melanie, mutta valitettavasti Scarlett ei koskaan pääse perille omista tunteistaan, ei niin Melanieta tai Ashleytä tai Rhett Butleria kohtaan.
Scarlett O’Hara ja Rhett Butler

Sekä Tuulen viemää -kirjaa että -elokuvaa pidetään yleisesti Scarlett O’Haran ja Rhett Butlerin rakkaustarinana. Tämä on hieman virheellinen käsitys, sillä vaikka heidän tarinansa kulkeekin kaiken muun taustalla, keskittyy kirja kertomaan hyvin suurelta osin Yhdysvaltain sisällissodan vaikutuksista siviileihin ja Scarlettin kamppailusta puutteen keskellä.
Scarlett tapaa Rhettin ensimmäisen kerran kuusitoistavuotiaana, samassa tilaisuudessa, jossa Melanien ja Ashleyn kihlaus julkistetaan. Rhett on hieman vanhempi, lihaksikas, mustatukkainen ja mustaviiksinen mies, jota ei suvaita seurapiireissä. Tämä sattuu vahingossa todistamaan varsin epämiellyttävän ja raivokkaan kohtaamisen Scarlettin ja Ashleyn välillä, mikä saa Scarlettin suunniltaan.
Seuraavan kerran kun he tapaavat, Scarlett on jäänyt jo ensimmäisen kerran leskeksi, ja asuu Atlantassa Melanien kanssa. Noihin aikoihin hänen elämänsä on mitä surkeinta ja ikävystyttävintä, suurimmaksi osaksi leskiä rajoittavien sääntöjen vuoksi. Rhett Butlerin astuessa kuviohin Scarlettin elämä alkaa muuttumaan kuitenkin taas parempaan suuntaan. Rhett auttaa häntä pääsemään pois lesken roolistaan, mikä paheksuttaa ihmisiä hyvin paljon.  Rhettistä ja Scarlettista tulee ystäviä, vaikka heidän välillään onkin jonkinlainen viha-rakkaussuhde. Välillä Scarlett ajattelee, että Rhett saattaisi todella rakastaa häntä joidenkin tämä tekojen vuoksi, mutta sitten Rhett ottaa taas esiin ikuisen kilpensä; sarkasmin ja terävät sanat, ja Scarlettin luulot haihtuvat.
Kun Scarlettin toinen aviomies, Frank Kennedy, on kuollut, Rhett pyytää Scarlettia vaimokseen, vaikka vakuuttaakin ettei rakasta tätä. Lopulta Scarlett suostuu ja huomaa avioliiton Rhettin kanssa olevan hyvin hauskaa. Koko ajan hän kuitenkin rakastaa edelleen Ashleyä ja on varma siitä, ettei Rhettkään rakasta häntä, kuten ei hänkään tätä.
Scarlett elokuvassa
Vuonna 1939 ensi-iltansa saanut Tuulen viemää -elokuva nousi heti suureen suosioon, ja on yhä nykypäivänä usein pidetty yhtenä maailman parhaista elokuvista. Rhettin rooliin valittiin yksimielisellä päätöksellä Clark Gable, mutta sopivan Scarlettin löytäminen ei ollut yhtä yksinkertaista. Ehdolla oli monia ajan suosituimpia näyttelijättäriä, kuten Bette Davis, Katharine Hepburn ja Clara Bow. Maailman parhaaksi naisnäyttelijäksi valittu Katharine Hepburn oli jopa sanonut elokuvan ohjaajalle David O. Selznickille ”Minä olen Scarlett! Rooli on käytännössä kirjoitettu minulle!” Tähän Selznick oli vastannut suorasti ”En pysty kuvittelemaan Rhett Butleria jahtaamassa sinua kymmentä vuott.” Lopulta rooliin valittiinkin nuori englantilainen näyttelijä Vivien Leigh, joka oli lähes tuntematon Yhdysvalloissa. Aluksi yleisö protestoi roolin olevan liian amerikkalainen englantilaiselle, mutta lopulta Leigh voitti roolistaan Oscar-palkinnon.
Muun muassa seuraavat näyttelijät olivat ehdolla Scarlett O’Haran rooliin:
Lucille Ball
Mary Brian
Joan Fontaine
Gloria Stuart
Frances Dee
Jean Harlow
Madge Evans
Anita Louise
Carole Lombard
Margaret Sullavan
Loretta Young
Miriam Hopkins
Joan Crawford
Barbara Stanwyck
Constance Bennett
Ruth Chatterton
Irene Dunne
Claudette Colbert
Maureen O’Sullivan
Norma Shearer
Myrna Loy
Janet Gaynor
Ginger Rogers
Dorothy Lamour
Gale Sondergaard
Merle Oberon
Linda Watkins
Rochelle Hudson
Mae West
Clara Bow
Glenda Farrell
Andrea Leeds

Luokka:Kirjallisuuden henkilöhahmot


Villamammutti eli villakarvamammutti (Mammuthus primigenius) on jääkauden aikana laajalle levinneellä arotundralla elänyt mammuttilaji. Yleensä mammuteista puhuttaessa tarkoitetaan juuri villamammuttia.
Villamammutilla oli pitkä, tiheä ja paksu turkki ja valtavat syöksyhampaat, jotka kaartuivat pään yli. Siperiasta on löydetty suohon uponneita, muumioituneita mammutin ruhoja. Villamammutti söi etupäässä heinä- ja sarakasveja ja jonkin verran puiden silmuja.
Ulkonäkö

Villamammuttiuroksen säkäkorkeus oli tavallisimmin 2,7–3,4 metriä, mikä on sama kuin suurimman nykyisin elävän maanisäkkään, afrikannorsun. Näin ollen mammutit painoivat 3–6 tonnia.[1] Eläimen painosta oli pään osuus 12–25%..
Villamammutti painoi syntyessään ehkä noin 90kg[2] ja sen korkeus oli 90cm. Uroksesta tuli täysikokoinen vasta 40-vuotiaana ja naaraasta 25-vuotiaana.[1] Villamammutti eli jopa 60-vuotiaaksi[1].
Villamammutin selkä oli luisu ja häntä lyhyt, vain 36cm:n mittainen, ja sen päässä oli pitkät karvat luultavasti kärpäslätkäksi. Villamammutin korvat olivat pienet ja niiden pinta-ala vain 1/15 afrikannorsun korvista.[3]
Syöksyhampaat olivat uroksella yleensä 2,4–2,7 m pitkät ja painoivat 45kg[4], mutta saattoivat joskus olla huomattavastikin suuremmat. Puolustukseen ja ruoan kaivamiseen lumen alta tarvittavat syöksyhampaat tekivät päästä painavan, joten sen painoa kannattelevan niskan oli oltava lyhyt. Tästä syystä mammutti ei kyennyt kumartamaan päätään maahan, vaan nosti ruoan suuhunsa kärsänsä avulla.
Nykyisistä norsueläimistä villamammutti muistutti eniten aasiannorsua. Villamammutilla oli niskakyttyrä, jollainen on myös aasiannorsulla.[1]
Sopeutumat kylmään
Villamammutti oli hyvin sopeutunut kylmiin arktisiin oloihin. Vaikka mammuttien säilyneet turkit ovat oransseja, kyseessä lienee haalistuma tummanruskeasta tai mustasta. Mammutilla oli ohutvillainen, 2,5–8cm paksu alusturkki ja hyvin paksusta siimamaisesta karvasta koostuva päällysturkki[5]. Turkki peitti koko ruumiin. Kärsässä karvoitus oli vain muutaman senttimetrin pituista, mutta selässä 30cm pitkää, ja kyljissä oli 90cm:n mittainen helma[5] samaan tapaan kuin myskihärillä. Luultavasti mammutti vaihtoi edellä kuvatun pitkän talviturkin pois, ja kesäturkki oli oletettavasti hieman lyhyempi. Kaikki säilyneet pakastuneet mammutit ovat talviturkillisia[5] ja lienevät kuolleet syksyllä, eikä kesäturkillisia yksilöitä ole säilynyt. Mammutilla oli 1–2 sentin paksuinen nahka ja sen alinen 8–10cm paksu rasvakerros, joka ei kuitenkaan ollut niin hyvä lämmöneriste kuin villa[1].
Villamammutin veren hapenottokyky oli luultavasti nykyisten norsujen hapenottokykyä parempi[6][7][8][9] niin että eläin pärjäisi paremmin kylmässä.
Uuden Siperian saarilta vuonna 2013 löydetystä mammutista saatiin viitteitä siitä, että mammutin veri olisi siinä olevan luonnollisen jäänestoaineen ansiosta pysynyt juoksevana jopa 17 asteen pakkasessa.[10][11].
Elintavat
Mammuttien perheryhmät koostuivat naaraista, urokset elivät yksin tai pienissä poikamiesryhmissä. Mammuttien perheryhmissä oli 2–20 yksilöä: vanhoja naaraita ja niiden jälkeläisiä. Tavallisin mammuttiryhmä oli 10 yksilön suuruinen.[12]
Ruokavalio
Säilyneiden mammuttien mahalöydöistä päätellen villamammutti söi enimmäkseen heiniä, sarakasveja[13][14], ruohoja, varpuja, pensaita ja sammalia[15].
Lisäksi mammutit söivät kukkakasveja, saniaisia, juuria ja syötäväksi kelpaavia puiden osia[16]. Mammutin päiväateria oli yleensä 135–300kg erilaisia heinämäisiä kasveja[13].
Varovaisempien arvioiden mukaan mammutti olisi syönyt vain 180–250kg päivässä[17]. Mammutti on saattanut käyttää syömiseen aikaa jopa yli 20 tuntia vuorokaudessa[18]. Villamammutin ruoansulatus oli melko yksinkertainen ja ainakin puolet ravinnosta meni sulamatta suolen läpi. Toisaalta villamamutti pystyi hyödyntämään melko monipuolista ravintoa. Mammutit eivät näytä yleensä syöneen puiden lehtiä, mutta niiden jätöksistä on löydetty jonkin verran jäännöksiä lepästä, koivusta, kuusesta ja lehtikuusesta[16].
Esimerkiksi niin kutsutusta "Shandrinin mammutista" löytyi 290kg ravintoa, josta 90 % oli heinää[13]. Mukana oli lisäksi hieman pajun, koivun, lehtikuusen ja lepän silmuja[13]. Jääkauden lämpimällä jaksoilla eläneestä "Jukagirin mammutista" on löydetty huomattava määrä pajun jätettä. Luultavasti mammutti söi pajun silmuja monien muiden eläinten tavoin keväällä, jolloin silmujen myrkkypitoisuus oli pieni. Säilyneistä mammuteista on löytynyt lisäksi muun muassa lapinvuokkoja ja puolukoita[16] Monista Beringian seudun ja Amerikan mammuteista on löydetty kohtalaisesti Kobresia-sarakekasvia, jota nykyisin kasvaa alpiinisella alueella ja muun muassa Mongolian kuivilla alueilla[19]
Mm. luuston kasvattamiseen mammutit tarvitsivat nykyisten norsujen tavoin erittäin runsaasti kivennäisaineita, muun muassa
kalsiumia, natriumia ja magnesiumia[20][21][22].
Villamammutin elinympäristö
Villamammutti eli tutkijoiden mukaan jäätikönääreisellä arolla ja tundralla[23], monesti jokivarsilla. Elinympäristö oli monesti lähes puuton ja ei kasvanut oikein korkeita pensaitakaan. Monet Siperiasta löytyneet mammutit lienevät eläneen alamaiden melko soisessa ympäristössä, jossa kasvoi saraa ja heiniä[24], ja vain vähän tai ei lainkaan puita[25]. Monesti lehtikuusimetsän tai pensastundran keskellä oli joenvarsiniittyjä ja
soita[26], ja ylempänä aroa tai vuoristokasvillisuutta.
Itä-siperiasta löydettyjen mammuttien siitepöly- ja kasvijäänneanalyysi viittaa noin 42000 vuotta sitten olleen laajalti keskikuivaa tundraniittyä, ei aroa[27].
Etelämpänä mammutit elivät jääkaudella kuivalla, kylmällä kuiva-aroa muistuttavalla arotundralla, jonka keskellä oli kosteampia keitaita.
Mammuttien jäännöksiä löytyy lössikerrostumista, jotka syntyivät tuulisina, kylminä jääkauden aikoina, jolloin oli pölymyrskyjä. Alue oli puuton tai vähäpuinen. Se oli tuulinen ja talvella vähäluminen. Kasvillisuus vaihteli savannia muistuttavasta matalaan ruohikkoon ja aavikkoon. Suurin osa kasveista kasvoi vain lyhyen kasvukauden aikana. Mammuttiarolla oli kuivaa, ja kasvit kasvoivat nykyistä tundraa nopeammin ja runsaslukuisemmin[13]. Mammuttiaron kasvillisuuteen kuuluivat heinät, sarat ja pienet marunoiden tapaiset pensaat sekä ruohokasvit, joihin luetaan herneen, leinikin ja päivänkakkaran sukuiset kasvit[13]. Varsinkin arotundran lämpimimmissä osissa kasvoi muun muassa vaivaiskoivua ja vaivaispajua. Mammuttiaron eteläosissa kasvoi paikoitellen puita, kuten lehtikuusia ja koivuja[13].
Arotundra muistutti jossain määrin nykyajan Etelä-Venäjän aroja, vaikka oli niitä kylmempi[13]. Esimerkiksi Wrangelin saaren normaalia lajirikkaampaa tundraa on pidetty arotundran jäänteenä. Kuivassa suolaisessa ympäristössä riitti mammuteille suolapitoista maaperää, josta se sai kivennäisiä. Yleensä kuivalla, mosaiikkimaisella mammuttiarolla oli kosteita keitaita, esimerkiksi virtaavaa vettä, josta mammutit saivat juodakseen. Joillakin etelään päin suuntautuneilla rinteillä kasvit kasvoivat eri tavalla kuin pohjoisrinteillä, ja niillä esiintyi arktisia keitaita. Föhn-ilmiö oli merkittävä lämmittäjä ja kasvillisuuden rehevöittäjä joillakin alueilla.
Nykyajan norsulla on helpointa pitkäruohoisessa ympäristössä, jota arotundra ei aina ollut. Mammutin kannalta parhaita elinympäristöjä lienevät olleen subarktiset arot tai metsäarot, joiden keskellä, lähinnä jokilaaksossa oli siellä täällä puita tai metsiä[28]. mammuttieron eteläisempi osa oli kesälämpötillataan havumetsävyöhykettä vastaavaa "boreaalista"[29].
Jääkauden huippukaudelta peräisin olevia mammutteja on löydetty Ukrainan jokilaaksoista, joissa oli puistomaista ympäristöä, vaikka niiden ympärillä olikin kylmää suola-aroa[30]. Afrikannorsujahan on eniten metsäsavanneilla, missä yhden lauman elinalue on muutamia kymmeniä neliökilometrejä, kun taas kuivilla alueilla alue on jopa tuhansien neliökilometrejä[31], Namibian aavikkonorsuilla  peräti parisataa tuhatta neliökilometriä. Mammutti ei viihtynyt hyvin esimerkiksi metsätundralla tai kuivilla periglasiaalisilla aroilla[28]. Ei osata sanoa, vaelsiko mammutti peuran tavoin vuodenaikojen mukaan talveksi pois kylmiltä alueilta[31]. Ainakin mammutin lähisukulainen aasiannorsu on melko liikkuva.
Mammuttien esiintyvyys lienee vaihdellut huomattavasti elinympäristön kasvimäärien mukaan. Teoriassa yksi mammutti eläisi muutamalla hehtaarilla hyvätuottoista ruohomaata, mutta muutkin eliöt kuluttavat ruohoa. Tällöin keskimääräinen mamuttiaro saattoi elättää yhden mammutin viidellä neliökilometrillä, hyvällä alueella yhden mammutin niliökilometrillä, ja huonolla alueella yhden neliöpeninkulmalla[31].
Eräissä laskelmissa on väitetty mammuttien määrälliseksi tiheydeksi 0,1–4 mammuttia/km² eli samaksi kuin nykyisten aasian- ja afrikannorsujen tiheys[32]. Toinen lähde väittää Siperiassa eläneen 0,038–0,23 mammuttia/km². Eräs arvio väittää Siperiassa eläneen mammutteja tiheydellä 1 mammutti/10km²[33], toinen 16 mammuttia 100km².
Mammuttitiheys luultavasti vaihteli ajan mukana, kun ilmasto ja kasvillisuus muuttuivat. Monesti ajatellaan tiheiatä metsistä pensaikoista ja soista koostuvan kasvuympäristön olleen mamtitiile jostain syystä elinkelvoton[24]. Esimerkiksi "valkea taiga" lehtikuusi-koivumetsä oli mammutille soveltumaton[24]. Jotkut kiistävät tämänkin[34] ja väittävät mammuttien alkaneen hävitä vasta jääkauden loppupuolella. Joidenkin lähteiden mukaan mammutti olisi hävinnyt tai harvinaistunut huomattavasti jääkauden kylmimpänä aikana esimerkiksi Euroopassa. Toisten tutkimusten mukaan Pohjois-Siperian mammuttitiheys vaihteli ajan mittaan noin satakertaisesti.
Elinympäristö mahdoton?
Joidenkin tutkijoiden mukaan mammutin elinalue olisi supistunut jääkauden ankarimpana aikana ja ollut suurimmillaan jääkauden keskikylmissä vaiheissa[35]. Joidenkin tietojen mukaan mammutti katosi jääkauden kylmyys- tai kuivuushipun aikana 20 000–15 000 vuotta sitten mm. Lenan jokisuiston läheltä Lenan jokisuiston tienoilta[36], jolloin Pohjois-Siperian laajoilla alueilla vallitsi hyvin kitukasvuinen tundra tai polaariaavikko[36]. Paremmat olot mammutille olisivat olleet Pohjois-Siperiassa aiemmin happi-isotooppivaiheessa 3[37] noin 35 000–30 000 vuotta sitten ja erityisen hyvät 50 000–40 000 vuotta sitten, jolloin oli hyvin lämmintä ja kuivaa[36]. Kuiva arokasvillisuus palasi Pohjois-Siperiaan mammutille epäedullisen kylmän tundran jälkeen ajalle noin 14500–12500 radiohiilivuotta sitten[38][39]. Mutta se että mamutteja säilyi eniten pohjoisen arovaiheista, saattaa viitata vain siihen että ne säilyivät kylmillä aroilla pisimpään kuoltuaan, ja siihen, että mammutti eli myös suhteellisen kylmissä kosteissa oloissa[40][41].
Monia mammuttien jäännöksiä on löydetty jääkauden ankarimmalta ajalta, jolloin laajat alueet olivat kylmää puoliaavikkoa ja/tai aavikkoa. Laajoilla alueilla kasvoi pääosin ruohoa ja heinää[42]. Eräiden tietojen mukaan mammutit elivät ainakin joskus melko lähellä mannerjään reunaa. Tähän viittaavat löydöt ja ajoitukset joiden mukaan mammuttien jäännöksiä on löydetty jääkauden huippukaudelta Mckenzie-joen suistosta, Banksin saarelta ja luultavasti myös Melvillen saarelta melko läheltä valtavan jääkautisen laurentiden jäätikön reunaa[43].
On keskusteltu paljon siitä, miten oli mahdollista, että mammutit elivät kuivalla, kylmällä ja melko niukkatuottoisella arotundralla[44][45][46][47]. Joidenkin mielestä arotundra oli nykyistä tundraa ainakin osaksi tuottavampi ja/tai runsaslajisempi muun muassa lössilannoituksen takia. Kuivempi jääkauden arotundra oli laajalti myös kesällä nykyistä tundraa lämpimämpi, vaikka olikin talvella kylmempi[47]. Kun tuuli kuljetti lössiä, kasvit saivat runsaasti ravinteita[44]. Tällöin mammutin syömän ravinnon määrä ja/tai laatu olisi ollut ainakin paikoitellen parempi kuin mitä nykyisellä tundralla yleensä on. Toinen vastaus on, että mammutti liikkui huomattavan laajalla alueella ravintoa etsien hieman nykyisten Namibin puoliaavikolle sopeutuneiden savanninorsujen, eli niin kutsuttujen "aavikkonorsujen" tapaan käyttäen hyväkseen normaalia runsaskasvuisempia keitaita. Venäjällä tehtyjen tutkimusten mukaan eroosio synnytti jääkauden aikana jokien viereen suuria balkoiksi kutsuttuja painumia, jotka keräsivät kosteutta mammuttien tarvitsemaa kasvillisuutta varten. Näihin kehittyi humukseltaan mustamultaa vastaava maannos, jossa saattoi kasvaa runsas niittykasvillisuus[48]. Jokien tulvatasangoilla oli rehevää kasvillisuutta, joka huokutteli mammutteja[49]. Toisaalta raskaat mammutit eivät pystyneet kulkemaan hyvin mutaisessa tai soisessa maastossa. Jääkauden kylmimpänä aikana mammutteja lienee Ukrainan seuduun mammutteja lienee eniten elänyt Itä-Euroopan tasangon keskiosan länsipuoliskossa, jossa periglasiaalinen aro tuotti maksimissaa 800–1700kg/ha ja jokivrsien niityt enintään 2500kg/ha[50]. Nykyisen tundrakasvillisuuden vuosituotanto on tätä luokkaa[51]. Bliss ja Richards ovat väittäneet Keski-Beringian ympäristön tuottaneen jääkaudella jopa 9 tonnia/ha maan päällistä kasvibiomassaa, josta 6500kg/ha heinä-sara-marunanniityillä[47]
[52].
Niinpä tämän valossa ei ole mahdotonta, että mammutit olisivat eläneet myös kylmässä Beringiassa tai jopa Jakutian pohjoisosien jokilaaksoissa jääkauden kylmimpään aikaan.
On tehty laskelmia, joiden mukaan pienet 20–30 mammutin laumat saattoivat laiduntaa suhteellisen kuivissa, kasvibiomassan nettotuotannoltaan pienissä vain 500–1000kg/ha luokkaa olevissa ympäristöissä. Tällöin lauma vaati 10,5km² suuruisen alan ruohoa kasvavaa ympäristöä. Koska kasvillisuus oli laikkuista, lauma laidunsi noin 20–50km² alalla.[53].
Esimerkiksi Wrangelinsaaren mammuttilöydöt onkin tehty pääosin jokivarsilta joko sen takia, että mammutteja on sieltä helpompi löytää, tai siksi että mammutit elivät jokivarsien lähellä[54][55]. Myös lähes kaikki Siperian mammuttilöydöt on tehty jokien tai rantojen läheltä[56]. Nykyajan norsutkaan eivät mene kauas juomapaikkojen läheltä, mutta saattavat vaeltaa vettä etsiäkseen jopa 30km. Arotundra oli mosaiikki, jossa aavikkomaisten alueiden keskellä oli kosteampia niittyjä[57]. Esimerkiksi ajoittain veden alle jääneet tulvaniityt olivat hyvin tuottavia.  Tyypillisesti nykyisllä tundralla eläimet laiduntavat
joko
Jääkauden ympäristöt eivät liene kaikilla alueilla olleet niin kylmät kuin mitä perinteisesti on ajateltu. Esimerkiksi "Berezovkan mammutista" on löydetty kasveja, joita elää nykyään huomattavasti etelämpänä. Jääkaudella lienee mammuttien elinympäristössä ollut nykyistä lämpimämpää erilaisten ilmavirtausten tai pilvettömyyden takia.
Villamammutin levinneisyys
Villamammutti näyttää Alaskassa viihtyneen melko lähellä jääkautisen mannerjään reunaa[58]. Jääkauden huippukaudella Alaskan heinäkuun keskilämpötila oli tyypillisesti +3–6°C. Tällöin villamammutin kylmänsietokyky lienee ollut sama kuin nykyisen myskihärän. Mammutin lisäksi suurista eläimistä hyvin pohjoisessa eli esimerkiksi villasarvikuono. Villamammutteja on löydetty Euroopasta ja Aasiasta alueelta, jonka eteläraja kuljee Pohjois-Espanjasta Italian eteläkärkeen ja Pohjois-Balkanin halki Kaukasukselle ja suunnilleen Araljärven halki Pohjois-Sahalinin leveyksille ja Kamtšatkan niemimaan pohjoisosan halki. Tämän mukaan Amerikassa eli villamammutteja lähinnä Alaskassa, Länsi-Kanadassa ja Pohjois-Yhdysvalloissa jopa New Yorkin seuduilla.[59] Villamammutti eli Euroopassa jopa Keski-Suomen ja Keski-ruotsin leveyksillä asti, ja Aasiassa jopa Jäämeren rannoilla asti[60].
Pohjoismaissa mammutteja eli Etelä-Norjassa ja Keski-Ruotsissa sekä pohjoisessa Keski-Suomessa asti, joskin useimmat jäännökset ovat jääkauden hävittämiä.
Mammutit Suomessa
Suomessa on löydetty mammutin jäännöksiä ainakin yhdeksältä eri paikkakunnalta.[61] Kolme luista on löytynyt Helsingistä (Töölöstä, Herttoniemestä ja Vuosaaresta).[62]
Viimeisin paljastunut löytö tapahtui vuonna 2006, kun professori emerita Marja Simonsuuri-Sorsa löysi muuton yhteydessä autotallistaan mammutin olkaluun, jonka hän itse oli kaivanut esiin jo opiskeluaikoinaan vuonna 1960.[63] Sen ikää ei ole toistaiseksi määritelty.
Mammutit kansanperinteessä

Mammutit esiintyvät monien Siperian kansojen kansanperinteissä. Vaikka mammutit ovat kuolleet sukupuuttoon jo kauan sitten, Siperian asukkaat löysivät toisinaan niiden luita ja jopa hyvin säilyneitä ruhoja. Siksi he uskoivat, että mammutit elävät yhä. Eläviä mammutteja ei kuitenkaan näkynyt, joten niiden uskottiin siirtyneen jokiin ja pyörteisiin ja saavan aikaan rantojen vyörymisen. Erään hantien heimon sankarilaulu kertoo, miten Ob-joen mammutit hävitettiin. "Multavatsaisten vesimammuttien" poikaset, kuten kertomus olentoja kutsui, hyökkäsivät syvyyksistä, tuhosivat monta venettä ja söivät niiden miehistöt. Sankari iski tyhjien veneiden pohjiin kiinni rautaisia ongenkoukkuja, ja työnsi veneet vesille. Mammutin poikaset hyökkäsivät veneiden kimppuun ja kuolivat koukkuihin. Tätä jatkettiin, kunnes hyökkäykset loppuivat. Tällöin arveltiin mammuttien loppuneen. 1800-luvulla Renwallin sanakirjassa ja M. A. Castrénin Kalevalan ruotsinkielisessä käännöksessä suomen sana tarvas käännettiin "elefantiksi". Nykytutkimus ei kuitenkaan tue tätä käännöstä.
Jäätyneet mammutit

Yleensä mammuteista on löydetty vain yksittäisiä luita ja joskus kokonaisia luurankoja. Tavallisesti mammutit eivät ole säilyneet hyvin, koska maan pinnalle kuollut eläin joutuu yleensä haaskansyöjien ruoaksi, ja loput pehmeästä kudoksesta hävittää bakteerien mädätystoiminta. Siperiasta on kuitenkin löydetty muutamia mammutteja, joiden nahka on melko hyvin säilynyt[64] ja jopa mammutin syömää ravintoa on löydetty niiden vatsoista. Tunnetuin lienee Berezovkajoen jäätynyt mammutti, joka löytyi Itä-Siperiasta vuonna 1900 paikallisen metsästäjän löytämänä. Sudet olivat syöneet raatoa, vaikka se oli löydettäessä haissut. Mammutin suussa ja mahassa oli vielä ruohoa ja mammutti näytti kuolleen äkillisesti tukehtumalla. Kuollut mammutti hautautui aikoinaan maahan, ja nousi routimisen ja sulamisen takia maan pinnalle. Berezovkajoen mammuttiin on liitetty monia tarinoita, joiden todenperäisyys on enemmän tai vähemmän kiistanalainen. Mammuttia katsomaan saapuneiden tutkijoiden on väitetty syöneen jopa pakastunutta mammuttia pihvinä. Vuonna 1960 tunnettu amerikkalainen näennäistieteeseenkin erikoistunut tutkija Ivan Sanderson väitti Saturday Evening Postissa tämän ja monen muunkin mammutinraadon säilyneen niin siksi, että ne olivat pakastuneet alle –100 asteeseen hyvin nopeasti. Tämä olisi saattanut johtua äkillisestä katastrofista, vaikkapa tulivuorenpurkauksesta. Toisten tutkijoiden mukaan se olisi voinut johtua vaikkapa avaruudesta pudonneista vesimassoista, jotka imivät mukaansa avaruuden kylmyyden. Monetkaan paleontologit eivät ole silti Sandersonin ja muiden jättikatastrofia kannattavien väitteitä vahvistaneet, päinvastoin vastustaneet niitä. Ei voida esimerkiksi todistaa sitä, että mammutti olisi äkkiä jäätynyt hyvin kylmäksi ulkoisen pakastumisen takia ja sen ansiosta säilynyt hyvin, eikä myöskään sitä, että suuri määrä mammutteja olisi kuollut kerralla yhtaikaa samalla tavoin, kuin hyvin säilyneinä löydetyt mammutit.
Katastrofiteorioita arvostelevat paleontologit pitävät joidenkin mammuttien säilymistä harvinaisten yhteensattumien tuloksena. Paleontologi Björn Kurténin mukaan mammutin säilyminen perustui harvinaiseen jäätymiseen, kuivumiseen ja säästymiseen haaskansyöjiltä. Maanvyöryt ovat arktisilla alueilla yleisiä, ja jokin niistä on saattanut haudata mammutin kylmään ikiroudan lähelle vaikkapa maassa olevaan kanjoniin tai halkeamaan. Eristävä maakerros suojasi mammuttia sulamiselta. Esimerkiksi Suomessakin Lapin palsoissa näkyy, että turve peittää suuria jääkimpaleita, jotka sulavat vasta, kun palsan sisällä kasvava jääkimpale rikkoo turpeen.
Mammuttien katoaminen

Yleisesti uskotaan jääkauden lopun ilmastonmuutosten[65] ja nykyihmisen harjoittaman lisääntyneen metsästyksen hävittäneen mammutit. Mammuttien määrä alkoi pienentyä Euroopassa noin 40 000 vuotta sitten, jolloin nykyihminen saapui alueelle. Jääkauden kylmin vaihe harvensi mammuttien määrää ehkä ilmaston kuivumisen vuoksi. Jääkauden lopussa ihminen levittäytyi mammuttien elinalueilla. Toisaalta ilmasto, maaperä ja kasvillisuus muuttuivat kostumisen takia. Kuiva lössipitoinen, ikiroutainen mammuttiaro korvautui metsällä ja soisella tundralla laajoilla alueilla. Ehkä kasvilajisto harveni ja muuttui mammuteille sopimattomaksi, ja metsittymien vähensi mammutin syömien heinien ja muiden kasvien määrää. Maaperän kostuminen hapatti maan ja hävitti mammuttien tarvitsemia kivennäisaineita. Tämä huononsi niiden syömän ravinnon laatua. Talvien kostuminen johti lumen syvenemiseen. Lopullinen häviäminen tapahtui noin 16 000–10 000 vuotta sitten. Mammutti hävisi laajalta alueelta Euraasiasta noin 14000 vuotta sitten, jolloin ensimmäinen jääkauden jälkeinen lämmin kausi oli päättymässä[66][67]
[68][69][70].
.
On myös pidetty mahdollisena, että koirien levittämä kulkutauti olisi tappanut mammutit.
Henkiinherättäminen
Villamammutti on yksi niistä lajeista, joita jotkut suunnittelevat herätettäväksi henkiin sukupuutosta geenitekniikan avulla. Harvardin yliopiston vuonna 2015 aloittaman ja George Churchin johtaman hankkeen tarkoituksena on kehittää villamammutin ja aasiannorsun hybridi, jolla olisi useita mammutille ominaisia piirteitä. Hanke hyödyntää Crispr/Cas9-geenimuuntelutekniikkaa, jolla tutkijat yhdistelevät villamammutin jäänteistä saatua geeniperimää aasiannorsun ihosoluihin. Alkiot kasvatettaisiin keinotekoisessa kohdussa.[71]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Lister, Adrian & Bahn, Paul| title = Mammutit: Jääkauden jättiläiset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2000| version = (Mammoths – giants of the ice age, 2007.) Esipuhe: Jean M. Untinen-Auel. Suomennos: Arja Hokkanen| id = ISBN 951-0-25064-3}}
Tom Björklund, Seppo Vuokko: Mammutin aika, elämää jääkaudella. Helsinki: Tammi 2009. ISBN 978-951-31-4113-4.
Citation error, replace with{{cite book| author = Björn Kurtén| title = Kuinka mammutti pakastetaan| others = Translated by Irma Rostedt| publisher = Tammi| year = 1982| id = 951-30-5627-9 (sid.)}}
Kurtén, Björn: Jääkausi, WSOY 1972
Citation error, replace with{{cite book| author = Valentina Ukraintseva| title = Mammoths and the Environment| location = New York| publisher = Cambridge University Press| year = 2013| id = ISBN 978-1-107-02716-9| language = englanti| format = [ online version]| accessdate = 14.9.2014}}
Viitteet

Luokka:Esihistorialliset nisäkkäät
Luokka:Norsut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit