Aavikko eli autiomaa on ilmasto- ja kasvillisuusvyöhyke, jonka tyypillinen piirre on kuivuusindeksin mukaan määriteltävissä oleva kuivuus. Lisäksi aavikoilla kasvaa määritelmän mukaan kuivuuteen sopeutunutta kasvillisuutta, joka peittää kuitenkin vain pienen osan alueen maaperästä. Toisinaan aavikoilla tarkoitetaan myös jäätiköiden lähellä olevia kylmyysaavikoita, joilla on vain vähäistä kasvillisuutta. Suurin osa aavikoista sijaitsee hepoasteilla. Autiomaita on kuitenkin myös sisämaassa, vuoristojen kosteudelta eristämillä alueilla ja kuivilla rannikoilla. Tunnetuin aavikko on Sahara Afrikan pohjoisosissa. Aavikoita on viidellä mantereella, ja ne peittävät noin viidenneksen maapallon maapinta-alasta.
Aavikot jaetaan hiekka-, sora- ja kallioaavikkoihin. Niiden pinta on herkkä veden ja tuulen aiheuttamalle eroosiolle. Hiekka-aavikoilla tuuli kasaa dyynejä. Epäsuotuisista olosuhteista huolimatta autiomailla elää eläin- ja kasvilajeja, jotka ovat sopeutuneet hyvin kuiviin ja kuumiin olosuhteisiin. Aavikot eivät ole kuitenkaan täysin vedettömiä, sillä vettä esiintyy keitaissa ja sadekausina myös joissa ja järvissä, jotka kuivuvat myöhemmin suola-aavikoiksi. Aavikot ovat pääsääntöisesti kuumia ja kuivia, mutta lämpötilan vaihtelu voi olla suurta päivän ja yön välillä. Lauhkean vyöhykkeen mantereisilla aavikoilla myös vuodenaikojen välinen lämpötilan vaihtelu on suurta.
Aavikoilla elää myös ihmisiä; perinteisesti aavikoiden kansat ovat olleet nomadeja, kuten beduiinit. Autiomailta saa monia mineraaleja, ja etenkin kuivien alueiden maaöljyvarat ovat merkittävät. Ihmisen toiminta varsinkin aavikoiden reuna-alueilla vaikuttaa aavikoitumiseen eli maan laadun heikentymiseen.
Määritelmä

Aavikot voidaan määritellä muutamalla eri tavalla. Tunnetusti keskeisin määritelmä on kuivuus.[1] Yhden jaottelun teki yhdysvaltalainen maantieteilijä Peveril Meigs vuonna 1953: aavikoita ovat alueet, joilla sataa vettä alle 250 millimetriä vuodessa. Sen sijaan alueet, joilla sataa 250–500 millimetriä vuodessa ovat aroja, joten aavikon ja aron välinen kuivuusraja on 250 millimetriä.[2] Ilmaston kuivuutta voi mitata myös kuivuusindeksillä, joka on vuotuisen sademäärän (P) ja potentiaalisen kokonaishaihdunnan (PET) suhde (P/PET). Seutu lasketaan kuivaksi, jos suhdeluku on alle 0,20. Hyperaridien eli erittäin kuivien aavikoiden suhde on alle 0,05. Sademäärää mitataan säähavaintoasemilla, ja kokonaishaihdunta lasketaan asemien muista mittauksista C. W. Thornthwaiten kehittämän kaavan mukaan.[1]
Aavikko voidaan nähdä myös kasvillisuusvyöhykkeenä, ja kasvillisuus voi määrittää aavikkoa kahdella eri tavalla. Aavikkoekosysteemiksi voidaan laskea ympäristöt, joissa kasvaa erityisiä kuivakkokasveja tai sitten yleisiä kasvilajeja, jotka ovat sopeutuneet jollakin tavalla kuivaan ympäristöön. Vaihtoehtoisesti aavikko voidaan määritellä satelliittikuvien perusteella maanpeittoindeksi NDVI:n mukaan. Aavikoiden kasvillisuuspeite on äärimmäisen pieni.[1]
Eri määritelmien mukaiset aavikkoalueet ovat melko samat ja niiden karttakuvat ovat lähes päällekkäiset. Näiden määritelmien perusteella aavikkobiomi muodostuu maantieteellisistä alueista, joissa on äärimmäisen kuivaa, joiden maaperä on paljasta ja joilla elää erityisen kuivissa olosuhteissa selviytymään sopeutuneita eliöitä.[1]
Maantiede
Aavikoita esiintyy ainakin viidellä mantereella seitsemästä. Kylmyysaavikoita ja Etelämantereen laajoja jääkenttiä ei yleensä pidetä samaan luokkaan kuuluvina kuin varsinaisia aavikoita, vaikka ne ovatkin vähäsateisia.[3] Euroopan ainoaksi todelliseksi aavikoksi sanotaan joskus Espanjassa sijaitsevaa Tabernasin aavikkoa.[4]
Pohjois-Amerikassa aavikoita on mantereen lounaisosassa Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Sonoran ja Chihuahuan aavikot ulottuvat molempiin valtioihin. Great Basin peittää Utahin ja Nevadan osavaltiot lähes kokonaan. Lisäksi Arizonan ja Kalifornian alueilla ovat Mojaven ja Coloradon aavikot. Etelä-Amerikassa Andien ja Tyynenmeren välissä sijaitsevat Perun Sechuran aavikko ja Chilen Atacama. Perun ja Bolivian alueilla on myös Altiplanon ylätasangolla autiomaita, jotka ovat tunnettuja suolatasangoistaan. Argentiinan Patagoniassakin on laajoja kuivia alueita.[3]
Pohjois-Afrikkaa peittää Saharan aavikko, joka ulottuu Atlantilta Punaisellemerelle noin 9000000 neliökilometrin alueelle. Mantereen itärannikolla Keniassa, Sudanissa, Etiopiassa, Eritreassa ja Somaliassa sijaitsevat muun muassa Danakilin, Nubian ja Chalbin aavikot. Eteläisessä Afrikassa suuret alueet Namibiasta, Botswanasta ja Etelä-Afrikasta kuuluvat Namibiin ja Kalahariin.[3] Kalaharia ei kuitenkaan aina pidetä todellisena aavikkona, sillä sen koillisosassa sataa yli puolet enemmän kuin perinteisen aavikon määrittelyn mukaan.[5]
Arabian niemimaan aavikot peittävät Arabian niemimaan melkein kokonaan, ja Saudi-Arabia kuuluu lähes kokonaan aavikkoalueelle. Aavikko yhdistyy pohjoisessa Syyrian aavikkoon.[6] Keski-Aasiassa sijaitsevat Karakum Turkmenistanissa ja Kyzylkum Uzbekistanissa ja Kazakstanissa,[7] ja Länsi-Kiinassa Tarimin altaassa vuoristojen keskellä on Taklimakanin aavikko.[8] Kiinan ja Mongolian alueella sijaitsee Gobi, jonka reunamilla on pienempiä alueita, jotka lasketaan yleensä omiksi aavikoikseen.[9] Lisäksi Iranissa, Pakistanissa ja Intiassa on aavikoita, kuten Thar Intian ja Pakistanin rajalla.[3]
Australian mantereen keskiosassa on useita aavikoita. Merkittävimmät ovat Simpsonin, Tanamin ja Gibsonin aavikot, sekä Iso Victorian aavikko ja Iso Hiekka-aavikko.[3]
Muodostuminen
Nykyisten aavikoiden synty

Kuivuutta on ollut Maassa jo varhain, prekambrikaudelta asti. Varhaisimpia todisteita laajalle levinneestä kuivasta ympäristöstä on löytynyt Kanadan Luoteisterritorioista 1,8 miljardia vuotta vanhoista dyynisedimenteistä.[10]
Nykyiset aavikot ovat geologisesti melko nuoria, sillä ne ovat käytännössä syntyneet viimeisen 65 miljoonan vuoden aikana, kenotsooisella maailmankaudella.[11] Atacama ja Namib ovat kuitenkin vanhempia: edellinen muodostui jo 120 miljoonaa vuotta sitten ja jälkimmäinen 80 miljoonaa vuotta sitten. Pääosa aavikoista muodostui tertiäärikaudella, ja nykyiset kuivuusalueet olivat jo syntyneet noin kolme miljoonaa vuotta sitten, kun mantereetkin olivat jo päätyneet nykyisille paikoilleen.[10]
Aavikot ovat kuitenkin muuttuneet vielä nykyisen kvartäärikaudenkin aikana: ne ovat kokeneet kuivempia ja kosteampia jaksoja sekä laajentuneet ja supistuneet. Afrikassa, Aasiassa ja Australiassa kuivat alueet olivat laajimmillaan viime jääkauden huippukohdan aikaan, noin 21000–18000 vuotta sitten. Samaan aikaan Pohjois-Amerikassa aavikoilla sen sijaan oli kylmempää ja kosteampaa. Laurentidin jäätikkö peitti tuolloin Kanadan ja Yhdysvaltain koillisosan, ja sen vaikutuksesta mantereen lounaisosien aavikoille virtasi kosteampaa ilmaa ja sinne muodostui myös satoja järviä.[12]
Jäätiköiden sulaessa aavikot siirtyivät nykyisille paikoilleen, pohjoisella pallonpuoliskolla pohjoiseen. Samalla monet lauhkeaan ympäristöön tottuneet eliöt joutuivat muuttamaan aavikoiden tieltä. Monille aavikoiden keskellä oleville vuoristoseuduille on kuitenkin jäänyt lajeja, jotka ovat siirtyneet vain vuoristossa korkeammalle. Ne ovat usein jääneet eristyksiin keskelle aavikkotasankoja, ja näin vuoristoihin on jäänyt omaperäinen eliöstö. Tällaisia alueita ovat esimerkiksi Pohjois-Amerikan aavikoiden keskellä olevat vuoristot, Saharan Ahaggar, Tassili n’Ajjer ja Tibestivuoristo sekä Arabian niemimaan Asirvuoristo.[13]
Muodostumiseen vaikuttavat tekijät

Suurin osa maailman aavikoista sijaitsee noin 25–30 astetta päiväntasaajan etelä- ja pohjoispuolella,[14] mikä johtuu ilmakehän kiertoliikkeestä. Päiväntasaajalla auringonsäteet ovat lämpimimmillään, minkä seurauksena ilmamassat lämpiävät, nousevat ylöspäin ja kulkeutuvat sekä pohjoiseen että etelään.[15] Päiväntasaajalla aurinko lämmittää merivettäkin, minkä takia päiväntasaajalla syntynyt ilmamassa on myös kosteata. Kun ilma viilenee matkalla pohjoiseen ja etelään, pilvien vesihöyry tiivistyy ja sataa alas noin 10° pohjoiseen ja 5–10° etelään päiväntasaajasta. Sen jälkeen lähes täysin kuivat ilmamassat liikkuvat vielä eteenpäin. Noin 25° kohdalla ne viilenevät ja laskeutuvat lähemmäksi maanpintaa, jolloin ilmanpaine kasvaa ja tämän seurauksena myös kuiva ilma lämpiää uudelleen ja aiheuttaa suurimman osan maailman aavikoista.[14] Tällaisia aavikoita ovat esimerkiksi Sahara, Arabian niemimaan aavikot, Atacama, Kalahari ja suuri osa Australian aavikoista.[16]

Toinen aavikoiden syntytapa johtuu vuoristoista. Kun mereltä tuleva kostea ilmamassa törmää vuoristoon, se joutuu nousemaan ylöspäin. Samalla ilman vesihöyry viilenee, tiivistyy ja muuttuu pilviksi, jotka nousevat edelleen, viilenevät ja satavat kosteutensa alas.[17] Näin vuoriston tuulenpuoleinen rinne saa runsaasti sadetta, eikä pilvissä ole enää juurikaan kosteutta, kun ne laskeutuvat vuoriston suojanpuoleista rinnettä alas. Vuoriston taakse syntyy näin kuiva alue, jossa ei myöskään ole yhtä pilvistä kuin tuulenpuoleisella rinteellä. Vuorten takana ilmakin kuumenee enemmän, kun pilvet eivät estä auringonsäteiden pääsyä maanpinnalle.[18] Tällaisia aavikoita ovat esimerkiksi Mojave ja Patagonian aavikot.[19]
Kolmanteen aavikkotyyppiin kuuluvat manneraavikot, jotka syntyvät kauas merestä. Mereltä tulevat ilmamassat menettävät hiljalleen kosteuttaan mantereen yllä, elleivät ne ylitä laajaa vesistöä, joka voisi täydentää ilman kosteutta. Etenkin keskellä laajaa Aasian mannerta esiintyy manneraavikoita, sillä ilmamassat eivät tuo mereltä tarpeeksi kosteutta.[20] Aasian aavikoiden syntyyn vaikuttavat mantereisuuden lisäksi myös vuoristot. Taklimakanin aavikkoa ympäröivät Himalaja, Hindukuš ja Tienšan.[21] Neljäs aavikoiden syntyyn vaikuttava tekijä ovat kylmät merivirrat, jotka aiheuttavat rannikkoaavikoita mantereiden länsirannikoille. Vallitsevat tuuliolosuhteet mantereiden länsirannikoilla puhaltavat lämpimät merivirrat ulkomerelle, minkä seurauksena merenpohjasta nousee kylmää vettä pintaan. Tämä heikentää rannikkoilman kykyä sitoa kosteutta.[22]
Aavikoiden syntyyn saattavat vaikuttaa useat tekijät. Esimerkiksi Australian mantereen aavikoihin vaikuttaa kolme tekijää: Australia sijaitsee sopivalla etäisyydellä päiväntasaajasta, itärannikon vuoristo estää kostean ilman pääsyn sisämaahan ja lisäksi Gibsonin ja Simpsonin aavikot sijaitsevat yli tuhannen kilometrin päässä rannikosta.[21]
Ilmasto
Aavikoiden ilmasto

Aavikoilla sataa yleensä vähintään pari kertaa vuodessa, ja normaalisti sadepäiviä on noin 15–20. Paikoin vettä voi sataa todella runsaastikin pienillä alueilla, mutta tällaiset konvektiosolut ovat kuitenkin paikallisia. Vain aavikoiden reuna-alueilla esiintyy laajamittaisia saderintamia. Lähellä päiväntasaajaa suurimmat sateet tulevat kesällä ja lauhkealla vyöhykkeelle talvella.[11] Sademäärä vaihtelee suuresti alueittain. Paikoin esimerkiksi Saharassa ja Etelä-Amerikan rannikkoaavikoilla on mitattu yli 10 vuoden sateettomia jaksoja. Sonoran, Mojaven ja Arabian aavikoiden sisäosissa sataa keskimäärin alle 20 millimetriä vuodessa, kun taas Chihuahuan aavikolla ja Great Basinissa vuoden sademäärä alittaa vain harvoin 200 millimetrin rajan.[23] Kosteutta aavikoille tuovat myös sumu, jota esiintyy rannikkoaavikoilla, ja kaste.[11] Aavikoilla kuivuutta lisää se, että kokonaishaihdunta on suuri. Vettä häviää haihtumalla maasta ja transpiraatiolla kasvien kautta.[24] Köppenin ilmastoluokituksessa aavikot ovat tyyppiä BW.
Kuumat aavikot ovat päivällä hyvin kuumia ja yöllä viileitä tai kylmiä. Päivisin lämpötila saattaa olla noin 40°C:ssa, ja korkein mitattu lämpötila on 58°C Libyassa. Saharassa on myös mitattu päivällä maanpinnan lämpötilaksi 78°C. Lämpöenergia katoaa kuitenkin nopeasti yöllä pilvettömälle taivaalle, ja öisin lämpötila on aavikoilla usein jopa pakkasrajan alapuolella. Vuoden keskilämpötila on 20–25°C.[11] Lauhkean vyöhykkeen mantereisille aavikoille on tyypillistä voimakas vuodenaikojen välinen vaihtelu. Talvisin päivälläkin on viileä ja talven keskilämpötila on –2–4°C, mutta kesällä lämpötila on vastaava kuin kuumillakin aavikoilla. Talvisin myös lumisateet ovat mahdollisia.[25]
Koska aavikoilla ei ole kasvillisuutta hajottamassa pintatuulta, tuulennopeus on keskimääräistä korkeampi. Iltapäivisin tasainen myrskytuuli voi puhaltaa jopa tunteja, mutta öisin on usein tyyntä. Aavikkotuulet ovat usein kuumia ja kuivia, ja ne puhaltavat aavikoilta kosteammille seuduille. Aavikon olosuhteet voivat synnyttää myös voimakasta ja pyörteistä tuulta, joka nostaa helposti kevyttä maa-ainesta ilmaan. Näin muodostuvat esimerkiksi dyynit. Kovat tuulet synnyttävät myös hiekkamyrskyjä sekä pienempiä ja lyhytikäisempiä pölypyörteitä. Raskas hiekka ei yleensä pysy ilmassa kovin kauan, mutta kevytrakenteinen pöly saattaa värjätä pilviä punaisiksi viiden kilometrin korkeudessa. Hiekkamyrskyn vaikutukset voivat olla radikaalit, sillä muutamassa minuutissa kirkas auringonpaiste saattaa muuttua punaruskeaksi sumuksi ja lämpötila laskea jopa 15 astetta.[26]
Globaalin ilmaston vaikutus
Aavikoiden sadannan vuotuiseen vaihteluun vaikuttaa erityisesti niin sanottu eteläinen värähtely: El Niño ja La Niña. Ilmiö toistuu noin 3–7 vuoden välein, kun ensin El Niño alkaa vaikuttaa Tyynenmeren ilmastoon. Sen seurauksena Etelä- ja Pohjois-Amerikan rannikon vedet lämpenevät, mikä puolestaan lisää talvisateiden määrää rannikoilla. Muutaman kuukauden kuluttua El Niño alkaa heiketä ja La Niña voimistua. Sen vaikutus rannikkoekosysteemeihin on päinvastainen. Sykli vaikuttaa myös rannikkoaavikoihin, kuten Atacamaan, Baja Californian aavikkoon, Namibiin ja Länsi-Australiaan. El Niñon aikaan ne saavat normaalia enemmän sateita. Manneraavikoilla, erityisesti Australian sisäosissa ja Tharissa, sateet vähenevät.[27]
Ilmastonmuutos on jo vaikuttanut monien aavikoiden ilmastoon. Aavikoiden keskilämpötila nousi vuosien 1976–2000 välillä 0,5–2,0 astetta – enemmän kuin maailmanlaajuinen keskiarvonousu, 0,45 astetta. Koska korkeilla leveysasteilla sademäärien on oletettu lisääntyvän, niin vastaavasti subtrooppisen vyöhykkeen sadannan on arvioitu vähenevän. Monien subtrooppisten aavikoiden sademäärät vähenivätkin 1900-luvun viimeisen kahden vuosikymmenen aikana. Vaikka joidenkin aavikoiden sadannan oletetaankin kasvavan, vain harvan aavikon kuivuus vähenee, sillä lämpimämmässä ympäristössä myös kokonaishaihdunnan määrä kasvaa. Ilmastonmuutoksen on arvioitu vähentävän kasvillisuutta suurimassa osassa aavikoita, koska kokonaishaihdunta lisääntyy, kosteus vähenee ja kuivuusjaksot pitkittyvät.[27]
Aavikoiden vaikutus muihin ympäristöihin
Aavikot vaikuttavat yllättäen muihin ilmastoihin niitä viilentävästi. Tämä johtuu siitä, että aavikon albedo, heijastuskyky, on suuri. Aavikot heijastavat auringonsäteilystä 20–35 prosenttia takaisin avaruuteen, kun esimerkiksi savannit heijastavat siitä 15 prosenttia ja sademetsät vain 5 prosenttia. Koska aavikoilla ei ole paljoakaan vettä, aurinkoenergiaa ei kulu veden haihduttamiseen, vaan heijastumisen jälkeen jääneet säteet lämmittivät suoraan maanpintaa. Aavikoiden pinnan lämpö säteilee kuivassa ilmassa suoraan ylöspäin. Ilma kuitenkin viilenee nopeasti ylöspäin mentäessä, ja näin aavikot viilentävät niiden yläpuolella olevaa troposfääriä. Sieltä viileä ilmamassa liikkuu tuulten mukana muualle viilentäen varsinkin aavikoiden reunaympäristöjä.[27]
Ympäristö
Maisematyypit
Yleinen mielikuva aavikosta on hiekkatasanko. Kuitenkin vain viidennes kaikkien aavikkojen pinta-alasta on varsinaista hiekka-aavikkoa (erg). Jopa puolet aavikoista voidaan luokitella sora-aavikoiksi (reg). Niitä peittää pääasiassa 4–64 millimetriä halkaisijaltaan oleva sora, mutta myös suurempia, 64–265 millimetrin kiviä esiintyy. Kolmas maisematyyppi on kallioaavikko (hamada), jota peittää suuremmat lohkareet ja paljas kallioperä.[28]
Australian Iso Hiekka-aavikko ja Afrikan Namib koostuvat lähes kokonaan ergistä, ja Pohjois-Amerikan aavikoillakin hiekka-aavikoiden osuus on vain 5 prosenttia. Saharassa ja Arabian aavikoilla on myös runsaasti sora-aavikoita, ja Saharassa hiekka- ja sora-aavikoita on suurin piirtein yhtä laajalla alueella. Kallioaavikoita on erityisesti ylätasangoilla, ja ne ovat vallitsevia Aasiassa.[28][29]
Pinnanmuodot

Aavikoilla on vain vähän kasvillisuutta, joten pinnanmuodot ovat usein selvästi näkyvissä, kuten korkeilla vuorilla ja polaarialueilla. Aavikot ovat samasta syystä myös alttiita eroosiolle. Tuulieroosio vaikuttaa aavikoilla enemmän kuin missään muualla maapallolla, ja harvoin satava vesi saattaa aiheuttaa todella nopeaa vesieroosiota.[30]
Vesi sekä erodoi että kasaa maata. Vuoristoja reunustavilla aavikoilla voi nähdä hyvin veden vaikutukset: vesi virtaa voimakkaasti ja muodostaa syviä, jyrkkäreunaisia ja kapeita kanjoneita. Uoman levetessä ja virran hidastuessa suurimmat kivet kerrostuvat ensin, ja hienojakoisempi aines levittäytyy aavikkotasangolle viuhkamaisena alluviaalikeilana.[31]

Tuulieroosion vaikutus aavikoilla on huomattava, sillä vähäinen kasvillisuus ei tarjoa tarvittavaa suojaa ja kuiva, irtonainen maa-aines nousee helposti tuulen kuljetettavaksi. Lisäksi monet aavikot ovat tasaisia, joten tuuli pääse puhaltamaan vapaasti. Tuulieroosio luo maapallon näyttävimmät kivimuodostumat.[32]
Tunnetuimpia aavikon muodostumia ovat dyynit, joita tuuli kasaa. Hiekka-aavikkojen hiekka on pääasiassa peräisin eradoituneesta hiekkakivestä.[32] Dyynit syntyvät pienestä hiekkakinoksesta ja kasvavat tuulen kuljettaessa kinokseen lisää ainetta. Saharassa 3–4 metriä korkea ja 100 metriä pitkä dyyni on syntynyt noin 40–50 vuodessa. Dyynit eivät välttämättä ole vakaita, ja ne voivat liikkua tuulen kulkusuuntaan jopa 20–30 kilometriä vuodessa. Suurimmat dyynit voivat olla 500 metriä korkeita.[33] Dyynit voidaan jakaa monella tavalla, ja esimerkiksi Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskus jakaa dyynit viiteen perustyyppiin. Yleisimpiä dyynejä ovat puolikuun muotoisen barkaanit. Muita tyyppejä ovat jopa 160 kilometriä pitkät pitkittäisdyynit, tähtidyynit, elliptiset tai pyöreät kupolidyynit ja U:n muotoiset parabelidyynit, joiden haarat osoittavat myötätuuleen, eli päinvastoin kuin barkaaneilla. Näiden lisäksi on olemassa monimutkaisempia yhdistelmädyynejä.[34]
Vesistöt

Aavikotkaan eivät ole täysin vedettömiä. Monet joista, järvistä ja keitaista ovat kuitenkin kausittaisia tai lyhytaikaisia. Pintavettä saattaa esiintyä vain harvoin, mutta myös pohjavesi nousee välillä pintaan lähteissä, keitaissa, kaivoissa ja porausrei'issä.[35]
Suurin osa aavikolla virtaavista joista ei päädy mereen asti, vaan joet kuivuvat aavikolle. Vain suuret joet pystyvät virtaamaan aavikon läpi, kuten Niili ja Niger Saharassa, Tigris ja Eufrat Arabian aavikoilla, Tarim Taklimakanissa, Kerulen Gobissa ja Colorado Sonoran aavikolla. Monilla aavikoilla on kuitenkin jokiuomia, jotka ovat joko kokonaan tai kausittain kuivuneita. Kausittain kuivuneita jokiuomia kutsutaan Afrikassa ja Arabiassa wadeiksi ja Amerikassa arroyoiksi.[35] Jokiuomat tarjoavat eliöille varjoisan ja kostean paikan, sillä kuivinakin kausina uoman pohja säilyy yleensä kosteana. Kuivat joet ovat myös hyviä maamerkkejä.[36]

Jokien tapaan myös suurin osa autiomaiden järvistä on vain väliaikaisia. Järviä syntyy laaksoihin, syvänteisiin ja muihin painaumiin. Aavikon järvet ovat jatkuvassa kiertokulussa: sadekautena ne täyttyvät vedellä mutta kuivuvat nopeasti ja jättävät jälkeensä aavikkojärven, suolajärven tai suolapannun. Botswanassa Kalaharin aavikolla sijaitsee maailman suurin suola-aavikko Makarikari, joka on pinta-alaltaan lähes 40000 neliökilometriä. Se on jäänne muinaisesta Makgadikgadijärvestä, joka oli noin kolme miljoonaa vuotta sitten Afrikan suurimpia järviä.[37]
Aavikoille saattaa muodostua myös kosteita alueita, joita kutsutaan keitaiksi. Niitä muodostuu paikkoihin, joissa vettä johtava kerrostuma ulottuu maan pinnalle asti. Vesi voi kulkeutua keitaille pitkien matkojen päästä. Aavikoiden alla saattaa olla jopa miljardien litrojen pohjavesivarastot, jotka ovat kerääntyneet sinne vuoristoissa imeytyvän sadeveden mukana. Keitaissa pohjavesi muodostaa alueita, jotka pystyvät ylläpitämään runsasta kasvillisuutta keskellä aavikkoa.[38]
Luonto
Kasvillisuus

Aavikoiden kasvillisuus on niukkaa, ja kasvibiomassasta jopa 90 prosenttia on maan alla. Aavikon kasvit ovat joutuneet sopeutumaan monin keinoin kuivuuteen ja aurinkoon.[40] Niiden pitää pystyä keräämään vettä niukoista varoista, säilyttämään sitä huomattavan pitkään ja vähentämään sen haihtumista.[41] Vaikeista olosuhteista huolimatta suurimmassa osassa aavikkoja on kuitenkin kasvillisuutta.
Mehikasvit, kuten kaktukset, tyräkit ja agaavet, ovat sopeutuneet hyvin aavikon olosuhteisiin. Ne pystyvät varastoimaan vettä mehimäisiin osiinsa, niiden juuristo on erikoistunut keräämään nopeasti nestettä ja ne käyttävät CAM-yhteyttämistä.[42] Yhteyttämisessä vesihöyryä häviää ilmarakojen kautta, mutta CAM-kasvit pystyvät sulkemaan ilmarakonsa päivisin. Monet kasvit aukaisevat ilmarakonsa aamulla kaasujen vaihtoa varten ja sulkevat ne lämpötilan noustessa.[43] Monien aavikon kasvien lehdissä on vähemmän ilmarakoja ja ne ovat pienempiä kuin kosteiden alueiden kasveissa. Akaasioihin kuuluva keihäsakaasia on kokonaan lehdetön, ja sillä on vain piikkimäisiä lehtiruoteja, joissa on hyvin vähän ilmarakoja. Akasian lehti on lisäksi pinnaltaan nahkamainen, mikä vähentää haihtumista. Kaktusten lehdet ovat muodostuneet piikeiksi, jotka vähentävät haihtumista ja toimivat myös puolustuskeinona.[44]
Aavikon kasveilla on erityisen laaja juuristo. Osa kasveista kasvattaa pitkiä juuria ja osalla on laaja sateenvarjomainen juuriverkosto. Prosopis-suvun kasvien juuri laskeutuu jopa 15 metriä pystysuorassa alaspäin kosteisiin pohjakerrostumiin, ja kaktuskasveihin kuuluvan Peniocereus greggiin pääjuuri painaa yli 30 kilogrammaa. Monet kaktukset ja tyräkit kasvattavat laajan juuriverkoston, jolla ne ohjaavat sadeveden kasviin ja sitovat itsensä maaperään. Jotkin kasvit, kuten ikilehti, pystyvät keräämään pinnastaan siihen tiivistynyttä usvaa.[41] Kasvien pitää myös pystyä säilyttämään vesi, jota ne keräävät. Monet kuivien alueiden puista ovat kehittäneet rungon, johon pystyy varastoimaan suuret määrät vettä. Apinanleipäpuun pullomainen runko, joka on koostumukseltaan pehmeää ja sienimäistä, on tästä hyvä esimerkki.[45]

Aaloet, tyräkit, monet mehikasvit, puut ja pensaat ovat monivuotisia. Ne elävät useita vuosia, mutta epäsuotuisina aikoina ne eivät kasva ollenkaan. Sopivana aikana nämä kasvit ovat kuitenkin valmiina. Toiset autiomaiden kasvit elävät vain hyvin lyhyen aikaa. Tällaiset lajit kasvavat, kukkivat ja siementävät vain muutamassa päivässä tai viikossa sateen jälkeen. Lopulta kasvi kuihtuu ja jättää jälkeensä vain siemeniä, jotka saattavat olla lepotilassa useitakin vuosia ja odottaa uutta sadetta.[46]
Aavikolla elää myös todellisia kuivakkokasveja, jotka ovat täysin sopeutuneet kuivaan ilmastoon. Näiden solukoissa on erityisen pieni osmoottinen paine, minkä ansiosta ne pystyvät keräämään vettä kuivemmissa olosuhteissa kuin monet muut lajit.[42] Aavikoilla elää todella hyvin kuivuutta kestäviä sammalia ja saniaisia. Yksi tunnetuimmista kuivuutta kestävistä kukkivista kasveista on kreosoottipensas.[43]
Eläimistö

Aavikon eläinten suurimpana ongelmana on kosteuden saaminen ja säilyttäminen kuumassa, kuivassa ja tuulisessa ilmastossa, jossa kosteus haihtuu helposti. Aavikon eläimet ovat sopeutuneet olosuhteisiin kasvien tapaan fysiologisesti, anatomisesti ja morfologisesti. Eläimet pystyvät kuitenkin sopeuttamaan myös käyttäytymistään.[47]
Niveljalkaiset ja matelijat ovat sopeutuneet erityisen hyvin aavikkoympäristöön. Niveljalkaisten kuori ja matelijoiden suomuinen nahka säilyttävät ruumiinnesteet paremmin kuin sammakkoeläinten, lintujen tai nisäkkäiden ohut iho.[48] Ne ovat lisäksi vaihtolämpöisiä, ja niiden aineenvaihduntakin vaihtelee lämpötilan mukaan. Se saattaa olla välillä hyvinkin hidasta, minkä ansiosta vaihtolämpöiset eläimet tarvitsevat vain seitsemäsosan samankokoisen nisäkkään tarvitsemasta energiamäärästä.[49]
Aavikolla vesi on harvinaista ja sen hankkiminen on vaikeaa. Kamelit pystyvät juomaan kerralla niin paljon nestettä, että niiden verestä tulee hyvin laimeata, mikä olisi jo monille muille eläimille hengenvaarallista. Eläimet voivat kerätä nestettä esimerkiksi rannikkoaavikoilla nuolemalla sumun kostuttamia kiviä, ja sammakkoeläimet kykenevät imemään vettä ihonsa läpi. Monet kasvinsyöjät saavat suurimman osan tarvitsemastaan vedestä ravinnostaan. Jotkin mehikasvit ovat kuitenkin huomattavan suolapitoisia. Joillekin linnuille ja matelijoille on tästä syystä kehittynyt erityinen suolarauhanen ja nisäkkäille erikoistunut munuainen, joiden avulla eläimet selviävät suolaisesta vedestä.[47]

Eläimet menettävät merkittävästi nestettä virtsan ja ulosteen kautta. Aavikon jyrsijät pystyvät tuottamaan vahvaa virtsaa, ja linnut, matelijat sekä hyönteiset erittävät pelkästään virtsahappoa, johon tarvitaan huomattavasti vähemmän vettä. Kuivana aikana jyrsijät pystyvät imemään takaisin ylimääräisen nesteen ulosteestaan,[47] ja taskuhyppyrotat syövät omat ulosteensa saadakseen menetetyn veden ja vitamiinit takaisin.[50]Uloshengityksen mukana vapautuu myös vettä. Monilla aavikkoeläimistä on kuitenkin mukautunut hengityselimistö, joka pystyy keräämään muuten hukkaan menevää vettä.[47]
Käyttäytymisellään eläimet pystyvät välttämään aavikoiden rankimpia olosuhteita. Monet linnut ja nisäkkäistä esimerkiksi hanka-antiloopit vaeltavat aavikkotasangoilla, ja ne voivat siirtyä esimerkiksi läheisille vuoristoalueille.[47] Pienemmät eläimet eivät pysty vaeltamaan pitkiä matkoja. Monet lajit ovatkin yöeläimiä, ja päivisin ne piiloutuvat hiekkaan tehtyihin tunneleihin tai kallionkoloihin. Kymmenen senttimetrin syvyydessä olevassa tunnelissa lämpötila on noin 30°C, vaikka ilma olisi 45°C ja maanpinta lähes 90°C. Tunneleita kaivavat useat aavikon pienistä nisäkkäistä.[51] Matelijat ja niveljalkaiset käyttävät myös tunneleita ja koloja, mutta ne eivät yleensä kaivaudu itse vaan hyödyntävät luonnonmuodostumia ja hylättyjä tunneleita. Lämpötilaedun lisäksi tunnelit ovat suhteellisen turvallisia ja kosteita.[52] Usein päiväaktiivisetkin eläimet lepäävät varjoissa kuumimpaan aikaan.[47]
Jotkin eläimet vaipuvat kuivana aikana kesähorrokseen. Esimerkiksi etanat kiinnittävät itsensä kovalle alustalle ja ympäröivät itsensä limalla. Lima muodostaa etanan ympärille vedenpitävän kerroksen, jonka alla eläin pysyy kosteana useita kuukausia. Lisäksi esimerkiksi Scaphiopus-suvun sammakkoeläimet kaivautuvat kuivana kautena syvälle maan alle horrostamaan.[53]
Ihmiset ja aavikko
Kansat

Parhaiten menestyneimmät aavikon kansat ovat olleet nomadeita. Veden, ruoan ja laidunmaan etsiminen on pakottanut myös ihmiset liikkeelle eivätkä he ole pystyneet asettumaan pitkiksi ajoiksi samoille alueille. Aavikon kansat ovat silti kehittäneet rikkaita kulttuureja ilman suuria asutuskeskittymiä.[54]
Varhaisin tunnettu Saharassa elänyt kansa on berberit. Arabit alistivat berberit 600-luvulla ja käänsivät heidät muslimeiksi. Neljä vuosisataa myöhemmin arabipaimentolaiset beduiinit valtasivat Pohjois-Afrikassa berbereiden maat. Monet berberit omaksuivat beduiinien elämäntavan, mutta toiset liittyivät muihin alueella jo eläneisiin kansoihin. Kuuluisin berberiheimo on tuaregit. He hallitsivat pitkään Saharan sisäosaa. Vaikka tuaregitkin kääntyivät islaminuskoon, he ovat säilyttäneet oman kulttuurinsa ja kielensä.[55] Tuaregien yhteiskunta on matrilineaarinen, eli suku lasketaan äidin mukaan, ja feodaalinen. He ovat taitavia sotilaita ja paimentolaisia, jotka kasvattavat lampaita, vuohia ja karjaa.[56] Eteläisen Afrikan tunnetuin aavikkokansa on sanit. Sanit asuivat laajalla alueella eteläisessä Afrikassa ennen kuin bantukansat ja alankomaalaiset siirtolaiset pakottivat heidät väistymään paremmilta mailta. Sen jälkeen sanit ovat sopeutuneet aavikkoelämään Kalaharissa.[57]
Arabian niemimaalla asuvat beduiinit ovat kuuluisimpia arabipaimentolaisia. He jakavat itsensä vielä todellisiin kamelipaimentolaisiin ja niihin, jotka asuvat erämaan laitamilla ja kasvattavat lampaita. Beduiinit olivat tuaregien tapaan taitavia sotilaita ja he olivat usein mukana arabien valloitusretkillä. Beduiinit liikkuivat usein aavikoilla perheklaaneissa, ja pahin rangaistus oli klaanista erottaminen, mikä tarkoitti käytännössä varmaa kuolemaa. Vaikka klaaneilla oli tiukat rajat ja kahakat olivat tavallisia, vierailijoita kohtaan beduiinit olivat usein vieraanvaraisia, sillä he tiesivät aavikon julmuuden.[58] Dromedaari kesytettiin Arabian niemimaalla 2000-luvulle eaa. ja siitä lähtien eläin on ollut tärkeä alueen paimentolaisille. Beduiinikulttuurissa dromedaari on myös merkittävä väline avioliittojen solmimisessa.[59]
Keski-Aasian keidaskaupungit rikastuivat silkkitien varrella. Kauppa silkkitiellä katkesi kuitenkin väliaikaisesti 600- ja 700-lukujen arabivalloituksen jälkeen. Kun Keski-Aasian kuuluisin paimentolaiskansa mongolit perustivat 1200-luvulla valtakunnan, joka laajeni Itä-Aasiasta Euroopan rajoille asti, silkkitie aukeni jälleen ja Marco Polo pystyi matkustamaan Kiinaan.[60]

Aboriginaalit saapuivat Australiaan noin 40000 vuotta sitten. Todennäköisesti he asuttivat kuivat alueet viimeiseksi, 30000–26000 vuotta sitten. Vasta eurooppalaisten saapumisen jälkeen aboriginaaleja alettiin pitää autiomaiden asukkaina, sillä eurooppalaiset valloittivat vehreämmät alueet. Aavikon aboriginaalit olivat sanien tapaan nomadisia metsästäjä-keräilijöitä.[60] Vaikka aboriginaalien omistukset olivat pieniä, he loivat rikkaan kulttuurin monine tapoineen ja uskomuksineen. Yksi merkittävimmistä uskomuksista on uniaika, johon liittyy myös autiomaan laidalla kohoava Uluru.[61]
Pohjois-Amerikan ensimmäisiä aavikkokulttuureita olivat Hohokamin kulttuuri, Mogollonin kulttuuri ja Pueblo-kulttuuri, joka tuli tunnetuksi taidokkaasti rakennetuista kaupungeistaan, puebloista.[62] Apassit ja navajot asettuivat aavikkoalueille 1300-luvulla. Apassit säilyttivät nomadisen metsästyskulttuurinsa, ja navajot asettuivat maanviljelijöiksi. He oppivat maanviljelystaitoja puebloilta. Etelä-Amerikan autiomaissa eli vain vähän ihmisiä. Atacameñot olivat tunnetuimpia Atacaman asukkaita, ja he viljelivät aavikon harvoja keitaita. Patagoniassa asui tehuelcheja, jotka hyötyivät eurooppalaisten saapumisesta alueelle, sillä he saivat eurooppalaisilta hevosia.[63]
Tutkimusmatkat

Eurooppalaiset tutkimusmatkailijat kiinnostuivat myös aavikkoalueista 1700-luvun lopussa.[64] Autiomaita oli tosin tutkittu jo aikaisemmin. Arabi Ibn Battuta oli ensimmäinen, joka teki tarkkoja merkintöjä matkoistaan Afrikan aavikoilla, ja hän tutki muun muassa karavaanireitin Timbuktuun.[65] Gobin autiomaassa venetsialainen Marco Polo teki merkittäviä havaintoja ja merkitsi 28 paikkaa, josta sai vettä.[66]
Afrikassa ja Arabiassa tutkimusmatkoja tehneet eurooppalaiset olivat jatkuvassa vaarassa, sillä tuaregit, beduiinit ja muut muslimit olivat vihamielisiä muiden uskontojen edustajia kohtaan. Saksalainen Friedrich Hornemann, joka teki ensimmäisenä modernin ajan eurooppalaisena laajat muistiinpanot läntisestä Saharasta 1700-luvun lopussa, katosi matkatessaan Tšadjärvelle Saharan poikki nykyisestä Libyasta. Hänen sanotaan kuolleen Niger-joella vuonna 1801. Ensimmäinen eurooppalainen, joka pääsi Timbuktuun asti, oli skotlantilainen Alexander Gordon Laing, mutta hänet murhattiin. Ranskalainen René Caillié pääsi ensimmäisenä myös takaisin Eurooppaan todistamaan matkastaan.[64] Alankomaalaiset tunsivat Afrikan eteläosassa sijaitsevan Kalaharin jo 1760, ja ensimmäisenä eurooppalaisena sen ylitti kuuluisa David Livingstone.[67]
Arabian tutkimusmatkat keskittyivät monesti pyhiinvaellusretkiin muslimien pyhään kaupunkiin Mekkaan. Vasta 1800- ja 1900-luvuilla eurooppalaiset kartoittivat Arabian niemimaan sisäosia. Richard Burton toimi edelläkävijänä.[67] Charles Montagu Doughty ja Wilfrid Scawen Blunt tutkivat Arabiaa laajalti ja asuivat beduiinien kanssa 1870-luvun lopulla. Vasta vuonna 1931 Bertram Thomas onnistui ylittämään niemimaan eteläosan Rub’ al-Khalin. Venäläiset olivat kartoittaneet Keski-Aasian arot ja aavikot valtakunnan laajentamiseksi 1700-luvulta alkaen. Ruotsalainen Sven Hedin oli kuitenkin alueen merkittävin maantieteilijä, sillä hän tutki muun muassa Taklimakanin autiomaata 40 vuoden matkoillaan, jotka alkoivat vuonna 1893. Gobin autiomaan lukuisat dinosaurusluurangot löysi Roy Chapman Andrews.[68]
Espanjalaiset löysivät Amerikan aavikot 1500-luvulla. Pohjois-Amerikan lounasosien aavikoilla vaelsivat ensimmäisinä eurooppalaisina haaksirikkoutunut Álvar Núñez Cabeza de Vaca ja hänen kolme seuralaistaan. Heidän kuulemansa tarinat saivat espanjalaiset etsimään aarteita alueelta, mikä aiheutti samalla pueblokansojen sorron. Ensimmäisenä yhdysvaltalaisena Great Basinin ylitti Jedediah Smith vuonna 1828. Kiinnostus Australian sisämaahan kasvoi 1800-luvun alkupuoliskolla, kun länsi- ja kaakkoisrannikon siirtokuntien välille haluttiin saada yhteys mantereen poikki. Monet tutkimusretket jouduttiin keskeyttämään ja useita ihmisiä kuoli.[68] Charles Sturt saavutti 1840-luvulla ensimmäisenä sisämaan Simpsonin aavikon.[69] Robert O'Hara Burke ja William John Wills kulkivat ensimmäisinä Australian poikki mutta kuolivat paluumatkalla. Vuosien 1861–1862 aikana John McDouall Stuart, joka oli jo aiemmin pystyttänyt Australian keskikohtaan Yhdistyneen kuningaskunnan lipun, kulki Australian poikki Adelaidesta lähelle nykyistä Darwinia.[70]
Aavikot ja tiede

Aavikoita on käytetty tieteellisen tutkimukseen. Koska aavikot muistuttavat muiden planeettojen hedelmättömiä ja kuolleita ympäristöjä, muun muassa NASA on testannut robottejaan Pohjois- ja Etelä-Amerikan aavikoilla. Siellä olosuhteet muistuttavat Kuun ja Marsin pintaa. Tähtitieteen tutkimukselle aavikot ovat hyviä paikkoja, sillä siellä on muun muassa vähän pilviä ja saasteita. Monet suurimmista tähtitieteen laitteista onkin sijoitettu aavikoiden vuoristoalueille. Tällainen on esimerkiksi Euroopan eteläisen observatorion Very Large Telescope, joka on sijoitettu Atacaman aavikolle Paranalin observatorioalueelle.[71]
Aavikoilta on tehty monia geologisesti, paleontologisesti ja arkeologisesti mielenkiintoisia löydöksiä. Aavikoilla on monin paikoin näkyvissä paljasta kalliopintaa, joka ei ole kasvien tai paksun maakerroksen peitossa. Kuivuuden ansiosta fossiilit eivät ole liuenneet veteen. Samoista syistä myös arkeologiset kohteet ovat helpommin löydettävissä, ja ne ovat usein säästyneet muiden ihmisten vaikutukselta. Aavikoiden paleontologisia löydöksiä ovat muun muassa Gobin aavikon liitukautiset dinosaurus- ja nisäkäsfossiilit sekä Egyptin aavikon varhaiset valas- ja sireenieläinfossiilit. Aavikoilta ovat löytyneet myös ensimmäiset aurojen jäännökset ja varhaisimmat kastelujärjestelmät, jotka ovat tukeneet laajamittaista maanviljelyä. Kuolleenmeren kääröt ovat säilyneet 2000 vuotta kuivuuden ansiosta.[72]
Luonnonvarat
Mineraalit

Haihtumisen ansiosta suola-aavikoille saostuu esimerkiksi kipsiä, suoloja, kuten natriumnitraattia ja natriumkloridia, ja boraatteja. Merkittäviä mineraalivaroja löytyy Yhdysvalloista Great Basinin aavikoilta. Boraatista saatava boori on tärkeä aine lasin, keramiikan, emalin, maatalouskemikaalien, vedenpehmentäjien ja lääkkeiden valmistuksessa.[73]
Atacamassa on erityisen suuret suolavarat, ja räjähteissä ja lannoitteissa käytettävää natriumnitraattia on kaivettu Atacamasta jo 1800-luvulla. Ensimmäisen maailmansodan aikana sitä saatiin alueelta lähes kolme miljoonaa tonnia.[73] Maailman aavikoilta löytyy paljon myös muita mineraaleja. Yli kolmasosa maailman bauksiitista kaivetaan Australian autiomaista ja yli puolet kuparista saadaan Chilen, Australian ja Meksikon kuivilta alueilta. Lisäksi aavikoilta kaivetaan timantteja, kultaa, rautamalmia, fosfaattikiveä ja uraania.[74]
Afrikan ja Lähi-idän aavikoilla on laajat öljyvarat. Öljykentät muodostuivat aikoinaan matalissa merissä, mutta ne ovat ilmastonmuutoksen takia nykyään kuivilla alueilla.[73]
Maataloustuotteet
Laajojen kastelujärjestelmien avulla aavikolla voidaan harjoittaa myös maataloutta, mistä saadaan kerättyä tuotteita vientiin. Aavikoiden leudon talven ansiosta kastelujärjestelmien asentaminen on hyödyllistä, sillä satoa saadaan ympäri vuoden.[74] Turkmenistanin ja Uzbekistanin aavikoilla tuotetaan erityisesti puuvillaa, ja Israelissa kasvatetaan taateleita, vihanneksia ja kukkia. Maanviljelyn lisäksi aavikoilla pystyy kannattavasti harrastamaan vesiviljelyä. Arizonan ja Israelin aavikoilla kasvatetaan äyriäisiä ja kaloja. Kiinassa ja Intiassa kerätään myös monia aavikon kasveja yrtteinä ja lääkekasveina.[74]
Energia
Aavikot ovat lupaavia paikkoja aurinkoenergian keräämisen kannalta. Aavikoilla on harvoin pilvistä ja lämpötila on usein korkea, joten sekä lämpöön että auringonsäteisiin perustuvat menetelmät ovat tehokkaita. Suuria aurinkovoimalaitoksia on jo rakennettu Lounais-Amerikkaan, Saharaan, Etelä-Afrikkaan ja Australiaan. Laitokset tuottavat energiaa sekä suoraan auringonsäteistä että kuumentamalla väliainetta keskittävällä aurinkovoimalla.[75]

Uudenlainen aurinkoenergialaitos on aurinkotorni, jonka keskeisin elementti on korkea torni. Aurinkotornin toimintaperiaate perustuu ilman lämpenemiseen. Aurinko lämmittää maanpinnan läheisyydessä olevaa ilmaa, joka nousee ylöspäin. Ilma ohjataan torniin, jossa se pyörittää turbiineita.[75]
Vuonna 2007 esitellyn Desertec-suunnitelman mukaan Eurooppa saisi vuoteen 2050 mennessä kuudesosan energiastaan Saharan aurinkovoimaloista. Samalla voimalat puhdistaisivat juomavettä merivedestä Saharan alueen asukkaille. Saharan aurinkoenergiaa pitäisi saada Eurooppaan vuoteen 2020 mennessä. Suunnitelman mukaan Pohjois-Afrikan rannikolle rakennettaisiin tuhat sadan megawatin laitosta. Saksalaistutkijoiden mukaan Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan aavikkoalueilla tuotettavalla energialla voitaisiin kattaa koko Euroopan, Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän sähköntarve, jos alueen pinta-alasta 0,3 prosenttia käytettäisiin sähköntuotantoon.[76]
Aavikoituminen

Aavikoitumisella tarkoitetaan sitä, että maan laatu heikkenee kuivilla alueilla joko luonnollisen ilmastonvaihtelun tai ihmisen toiminnan seurauksena. Sillä ei kuitenkaan tarkoiteta varsinaisesti aavikoiden leviämistä.[77] Aavikoitumista voikin tapahtua aavikkojen reuna-alueiden lisäksi esimerkiksi pelloilla, kaupunkien ympärillä ja eläinten juottopaikkojen läheisyydessä. Ihminen aiheuttaa aavikoitumista muun muassa laiduntamalla liian suuria määriä karjaa, käyttämällä kestämättömiä viljelymenetelmiä ja hakkaamalla puita.[78]
Savannien ja kuivien pensasmaiden kasvillisuus, joka voi olla muutenkin rasittunut luonnollisesti tai ihmisen toiminnan takia, voi köyhtyä lisää pitkien kuivuusjaksojen aikana. Jos ympäristön paine pysyy pitkään samana, voi ekosysteemi muuttua pysyvästi.[11] Näkyviä merkkejä maan köyhtymisestä ovat muun muassa kasvipeitteen väheneminen ja kasviston muutokset.[78] Aavikoitumisen uhka on suurin Saharan eteläpuolella, Sahelissa, Afrikan itä-, etelä- ja luoteisosissa, suuressa osassa Australiaa, eteläisessä Aasiassa ja Pohjois-Amerikan keskiosissa.[11] Yli 250 miljoonaa ihmistä elää aavikoituvassa ympäristössä, ja yli miljardi ihmistä elää riskialueilla.[79]
Kylmyysaavikko

Kylmyysaavikoiksi sanotaan alueita, joilla sataa alle 250 millimetriä vuodessa ja lämpimimmän kuukauden keskilämpötila on alle 10 astetta.[80] Kylmyysaavikoita on sekä etelän että pohjoisen korkeilla leveysasteilla tundraa kuivemmilla alueilla. Niiden alhaisen lämpötilan ja sademäärän sekä pitkien ja pimeiden talvien vuoksi kasvillisuus on vähäistä. Kylmyysaavikoilla elää vain muutamia kukkivia kasveja, ja ne ovat pääasiassa pieniä heinä- ja sarakasveja. Puita ja korkeita pensaita ei ole ollenkaan, ja pääosan kasvillisuudesta muodostavat sammalet ja jäkälät.[81] Vähäisen kasvillisuuden takia kylmyysaavikoilla tuuli pääsee muokkaamaan ympäristöjä samalla tavalla kuin varsinaisillakin aavikoilla, ja siitä syystä kylmyysaavikoillakin on samantapaisia pinnanmuotoja.[82]
Kylmyysaavikoita ei pidetä kuitenkaan varsinaisina aavikkoina, vaikka niissäkin sataa vähän ja kasvillisuuspeite on pieni. Alhaisen lämpötilan ansiosta veden kokonaishaihdunta on pieni, ja siksi kasvit saavat lumen sulamisvesistä ja sateista enemmän vettä käyttöönsä kuin kuumilla aavikoilla, joilla vettä haihtuu maaperästä huomattavasti enemmän.[83]
Katso myös
Pensasaro
Luettelo aavikoista
Luettelo aavikoista pinta-alan mukaan
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Burroughs, William J. et al.| title = Sää| others = Translated by Sirkka Salonen ja Tuulikki Valta| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 1998| isbn = 951-20-5236-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ezcurra, Exequiel (toim.)| title = Global Deserts Outlook| location = Nairobi| publisher = Yhdistyneiden kansakuntien ympäristöohjelma| year = 2006| isbn = 92-807-2722-2| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Unep.org]| accessdate = 5.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hanski, Ilkka| title = Ekologia| publisher = WSOY| year = 1998| isbn = 951-0-21981-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Harris, Nathaniel| title = Atlas of the World's Deserts| location = New York| publisher = Fitzroy Dearborn| year = 2003| isbn = 1-5795-8310-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jennings, Terry| title = Weather Patterns| location = Lontoo| publisher = Evans Brothers| year = 2005| isbn = 978-0-23752747-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 5.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laity, Julie| title = Deserts and Desert Enviroments| location = Chichester| publisher = John Wiley & Sons| year = 2008| isbn = 978-1-57718-033-3| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 11.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, David M.| title = GREEN Planet: The Story of Plant Life on Earth| location = Cambridge| publisher = Cambridge University Press| year = 1982| isbn = 0-521-24610-5| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, Peter D.| title = Tundra| location = New York| publisher = Infobase Publishing| year = 2008| isbn = 0-8160-5933-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 11.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nicholson, Sharon E.| title = Deserts| location = Dordrecht| publisher = Springer| year = 2005| version = Oliver, John E. (toim.): Encyclopedia of world climatology| isbn = 1-4020-3264-1| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ Google-kirjat]| accessdate = 5.9.2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rikkinen, Kalevi| title = Maapallon aluemaantiede| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1983| isbn = 951-1-07255-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Robinson, Andrew| title = Earth Shock| location = New York| publisher = Fitzroy Dearborn| year = 2003| isbn = 1-5795-8310-5| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Münchenin lentoasema eli Franz Josef Straußin lentoasema ()  on Saksassa, 28 kilometriä Münchenistä koilliseen sijaitseva kansainvälinen lentoasema. Se on Lufthansan toinen tukikohta Frankfurtin lentoaseman ohella.
Vuonna 2006 lentoaseman kautta kulki 30760000 matkustajaa, joka tekee siitä Saksan toiseksi suurimman ja Euroopan seitsemänneksi suurimman lentoaseman. Vuonna 2006 lentoasema nimettiin "Euroopan parhaimmaksi lentoasemaksi" ja maailman kolmanneksi parhaimmaksi Singapore Changin lentoaseman ja Hongkongin kansainvälisen lentoaseman jälkeen.[1] Euroopan alueellisten lentoyhtiöiden liitto valitsi Münchenin lentoaseman kauden 2007/8 parhaaksi lentoasemaksi.
Historia
Vuodesta 1939 vuoteen 1992 Müncheniä palveli München-Riemin lentoasema. Ensimmäiset suunnitelmat laajentaa lentoasemaa, tai rakentaa uusi lentoasema, tehtiin vuonna 1954, kun lentoliikenteen suosio kasvoi. 5. elokuuta 1969 Baijerin hallitus teki päätöksen uuden lentoaseman rakentamisesta. Kun rakentaminen alkoi 3. marraskuuta 1980, kylä nimeltään Franzheim purettiin, ja sen 500 asukasta uudelleensijoitettiin ympäri Müncheniä.
Lentoasema aloitti toimintansa 17. toukokuuta 1992, jolloin muuttivat suljetulta München-Riemin lentoasemalta nykyiselle lentoasemalle. Koska Lufthansan kotikentällä Frankfurtissa oli rajallinen matkustajakapasiteetti, Lufthansa perusti toisen solmukohdan Müncheniin, tarjoten lentoyhteyksiä sekä Frankfurtista että Münchenistä.
Kesäkuussa 2003 valmistui uusi Terminaali 2 palvelemaan yksinomaan Star Alliance -lentoyhtiöitä. Vuonna 2017 valmistui kolmas ns. sateliitti- terminaali. Sinne kulkee juna terminaalista T2 edessä olevan seisontatason alta.
Nopean liikenteen lisääntymisen vuoksi Münchenissä on pulaa "sloteista", jonka vuoksi on suunnitteilla rakentaa kolmas kiitotie. Osa lähialueen asukkaista on vastustanut hanketta.
Lentoasema on nimetty Franz Josef Straußin mukaan, jolla oli merkittävä, vaikkakin joskus ristiriitainen asema Saksan Liittotasavallan politiikassa 1950-luvulta kuolemaansa saakka (1988). Strauß toimi pitkän aikaa Baijerin pääministerinä, ja lentoaseman rakentamisesta teki päätöksen hänen hallituksensa. Strauß, jolla oli yksityislentäjän lupakirja, oli kiinnostunut ilmailualasta. Häntä pidetään yhtenä Airbusin isänä, ja hän oli aluksi Airbusin hallintoneuvoston puheenjohtaja.[2]
Lentoasemasta puhutaan harvoin sen virallisella nimellä, Flughafen München Franz Josef Strauß. Yhtiö, joka omistaa ja ylläpitää Münchenin lentoasemaa, on nimeltään Flughafen München GmbH.
Sijainti

Kenttä sijaitsee puoliksi Freisingin ja Erdingin kaupungeissa Munchenin pohjoispuolella. Em. kuntien raja menee terminaali T1:sen kohdalla. Münchenin lentoasemalle pääsee Münchenin keskustasta Münchenin S-Bahn -verkoston linjoilla S1 ja S8. Matka kestää 45 minuuttia ja maksaa 8,80€ per suunta. Taksimatka maksaa noin 50€.
Lentoyhtiöt ja kohteet terminaaleittain

Lentoasemalla on kaksi terminaalia, jotka on yhdistetty toisiinsa.
Terminaali 1
Terminaali 1:stä operoivat useimmat Star Alliance -allianssin ulkopuoliset lentoyhtiöt. Lentoyhtiöitä terminaali 1:ssä on 68. Terminaali on jaettu kuuteen halliin, jotka on merkitty kirjaimilla A-F. Terminaali avattiin 17.7.1992 ja sitä käyttää vuosittain 20 miljoonaa matkustajaa.
Halli A
LTU International (Adana, Alicante, Almeria, Arvidsjaur, Bangkok, Cancun, Catania, Colombo, Djerba, Düsseldorf, Faro, Fuerteventura, Fort Myers, Funchal, Hurghada, Ibiza, Kapkaupunki, Korfu/Kerkyra, Lanzarote, Las Palmas, Luxor, Málaga, Male, Mauritius, Menorca, Miami, Monastir, Palma de Mallorca, Phuket, Puerto Plata, Punta Cana, Reykjavik, Rodos, Santa Cruz de la Palma, Sharm El Sheikh, Teneriffa-eteläinen, Vancouver, Varadero, Varna, Windhoek, Zakinthos)
Halli B
Air Mauritius (Port Louis)
British Airways (Lontoo-Heathrow)
Delta Air Lines (Atlanta)
Hamburg International (Aktjubinsk, Ankara, Bodrum, Lourdes/Tarbes, Sulaymaniyah)
Tunisair (Djerba, Monastir, Tunis)
Condor (Agadir, Antalya, Bangkok-Suvarnabhumi, Barcelona, Burgas, Cancun, Cayo Coco, Dalaman, Faro, Fuerteventura, Fuchal, Hurghada, Ibiza, Jerez de la Frontera, La Romana, Lanzarote, Larnaca, Las Palmas, Madrid, Mahe Island, Málaga, Male, Marsa Alam, Mauritius, Napoli, Pafos, Palma de Mallorca, Phuket, Punta Cana, Santa Cruz de la Palma, Sharm el Sheikh, Taba, Teneriffa, Varadero, Venetsia)
Halli C
Aeroflot (Moskova-Sheremetjevo, Pietari)
Air Via (Burgas, Varna)
Blue Wings (Istanbul-Atatürk, Izmir)
Bulgarian Air Charter (Burgas, Varna)
Emirates (Dubai)
Etihad Airways (Abu Dhabi)
Free Bird Airlines (Antalya)
Inter Airlines (Antalya, Istanbul-Atatürk)
Kavminvodyavia (Mineralnye Vody)
Polet Airlines (Voronezh)
Pegasus Airlines (Antalya, Istanbul-Sabiha Gökçen)
Rossiya (Pietari)
Royal Jordanian (Amman)
S7 Airlines (Moskova-Domodedovo)
Sky Airline (Antalya)
SunExpress (Antalya, Bodrum, Izmir)
Syrian Arab Airlines (Aleppo, Damaskos)
TACV (Sal)
Tajikistan Airlines (Istanbul-Atatürk, Dushanbe)
TAROM (Bukarest-Otopeni, Sibiu)
Ural Airlines (Jekaterinburg)
UTair Aviation (Tyumen)
Halli D
Aer Lingus (Dublin)
Air France (Pariisi-Charles de Gaulle)
Brit Airin operoimana (Lyon)
Alitalia
Alitalia Expressin operoimana (Milano-Malpensa, Rooma-Fiumicino)
Clickair (Barcelona)

easyJet (Edinburgh, Lontoo-Stansted)
Finnair (Helsinki)
Iberia Airlines (Madrid)
InterSky (Elba)
KLM (Amsterdam)
KLM Cityhopperin operoimana (Amsterdam)
Norwegian Air Shuttle (Oslo, Varsova [28.10.2007 alkaen])
Olympic Airlines (Ateena)
airBaltic (Riika, Vilna)
Czech Airlines (Praha)
Germanwings (Köln,Dortmund,Berliini)
Estonian Air (Tallinna)
Halli E
Tätä hallia käyttävät ainoastaan saapuvat lennot.
Hall F
Halli F toimii Israelin lentojen lähtöhallina. Siellä toimii mm. turvallisuutta valvova poliisi.
Arkia Israel Airlines (Tel Aviv)
El Al (Tel Aviv)
Israir (Tel Aviv)
Sun D'Or (Tel Aviv)
Lufthansa (Tel Aviv)
Halli Z (Zentralbereich)
Air Transat (Calgary, Toronto-Pearson, Vancouver)
TUIfly (Antalya, Araxos, Bari, Bodrum, Cagliari, Kairo, Catania, Korfu, Dalaman, Dubrovnik, Faro, Fuerteventura, Iraklion, Hurghada, Jerez de la Frontera, Kos, Lanzarote, Lamezia Terme, Las Palmas, Leipzig/Halle, Marsa Alam, Menorca, Monastir, Napoli, Olbia, Palermo, Palma de Mallorca, Rodos, Rijeka, Rimini, Sharm el Sheikh, Tel Aviv, Teneriffa-eteläinen, Thessaloniki, Venetsia)
Terminaali 2

Terminaali 2:ta käyttävät Star Allianceen kuuluvat lentoyhtiöt sekä muut Lufthansan yhteistyökumppanit. Terminaalissa on kaksi transiittialuetta, G (Schengen-valtiot) ja H (non-schengen -valtiot). Terminaali avattiin 29. kesäkuuta 2003 ja se käsittelee 20-25 miljoonaa matkustajaa vuodessa. Terminaali 2:sta liikennöi 26 lentoyhtiötä.
Aegean Airlines (Ateena, Thessaloniki)
Adria Airways (Ljubljana)
Air Canada (Toronto-Pearson)
Air China (Peking)
Air Malta (Malta)
Austrian Airlines (Vienna)
Brussels Airliness (Bryssel)
Cimber Sterling (Billund)
Cirrus Airlines (Erfurt)
Croatia Airlines (Zagreb)
EgyptAir (Kairo)
Jat Airways (Belgrad)
LOT Polish Airlines (Gdansk, Varsova)
Eurolotin operoimana (Katowice, Poznan, Wroclaw)
Lufthansa (Ankara, Ateena, Barcelona, Peking, Berliini-Tegel, Boston, Bremen, Bryssel, Bukarest-Otopeni, Budapest, Busan, Catania, Charlotte, Chicago-O'Hare, Köln/Bonn, Delhi, Denver, Dubai, Düsseldorf, Frankfurt, Hampuri, Hannover, Helsinki, Hongkong, Istanbul-Atatürk, Izmir, Jerevan, Kiova-Boryspil, Larnaca, Lissabon, Lontoo-Heathrow, Los Angeles, Madrid, Montréal [kausittainen], Moskova-Sheremetyevo, Münster/Osnabrück, Napoli, New York-JFK, Nizza, Oslo, Palma de Mallorca, Pariisi-Charles de Gaulle, Rooma-Fiumicino, Pietari, San Francisco, São Paulo-Guarulhos, Seoul-Incheon, Shanghai-Pudong,Singapore, Sofia, Tukholma-Arlanda, Tbilisi, Tokio-Narita, Wien, Varsova, Washington-Dulles, Zürich)

Lufthansa Regional
Lufthansa CityLinen operoimana (Amsterdam, Basel/Mulhouse, Birmingham, Bologna, Bordeaux, Bratislava, Bremen, Bukarest-Otopeni, Budapest, Köln/Bonn, Kööpenhamina, Donetsk, Dortmund, Dresden, Düsseldorf, Firenze, Gdansk, Geneve, Göteborg-Landvetter, Hannover, Jerevan, Krakova, Leipzig/Halle, Lontoo-City, Lyon, Manchester, Marseille, Milano-Malpensa, Münster/Osnabrück, Napoli, Nizza, Oslo, Pariisi-Charles de Gaulle, Porto, Sarajevo, Sofia, Tukholma-Arlanda, Timişoara, Tirana, Toulouse, Wien, Varsova, Westerland/Sylt, Zagreb, Zürich)
Air Dolomitin operoimana (Ancona, Basel/Mulhouse, Bern, Bologna, Cagliari, Milano-Malpensa, Napoli, Pisa, Praha, Rooma-Fiumicino, Trieste, Torino, Venetsia)
Augsburg Airwaysin operoimana (Dortmund, Firenze, Graz, Olbia, Paderborn, Poznan, Stuttgart, Wroclaw, Zagreb)
Luxair (Luxemburg, Saarbrücken)
Qatar Airways (Doha)
Scandinavian Airlines System (Kööpenhamina, Tukholma-Arlanda)
South African Airways (Johannesburg [heinäkuusta 2007 lähtien])
Swiss International Air Lines (Zürich)
TAP Portugal (Lissabon)
Thai Airways International (Bangkok-Suvarnabhumi)
United Airlines (Chicago-O'Hare, Washington-Dulles)
US Airways (Philadelphia)
Lähteet

Aiheesta muualla

En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 at World Aero Data. Data current as of October 2006.

Lentoasema
Luokka:Saksan lentoasemat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


The Vampire Diaries on L. J. Smithin kirjoittama nuorille suunnattu vampyyriaiheinen kauhukirjasarja. Tarina keskittyy Elena Gilbertiin, high school -oppilaaseen, joka rakastuu vampyyriveljeksiin. Sarjan alkuperäinen trilogia julkaistiin vuonna 1991, mutta lukijoiden painostuksen vuoksi Smith kirjoitti sarjaan neljännen osan The Dark Reunion, joka julkaistiin seuraavana vuonna. Useiden vuosien jälkeen L. J. Smith julkaisi vuonna 1998 sarjaa jatkavan uuden sisartrilogian; The Vampire Diaries: The Return, joka kertoo tarinaa Damonin näkökulmasta. Trilogia koostuu romaaneista The Return: Nightfall, (10. tammikuuta 2009), The Return: Shadow Souls (16. toukokuuta 2010) ja The Return: Midnight (15. maaliskuuta 2011).
L. J. Smith on äskettäin allekirjoittanut sopimuksen toiseen Vampyyripäiväkirja trilogiaan. Tulevan sarjan ensimmäisen kirjan nimi tulee olemaan Phantom.[1] Seuraavien trilogian osien nimiksi on alustavasti annettu Evensong ja Eternity. Smith on kertonut uusien kirjojen keskittyvän Elenaan ja tämän ystäviin collegessa.
The Vampire Diaries -kirjasarjan pohjalta on tehty samanniminen televisiosarja, jonka esittäminen alkoi Yhdysvalloissa 10. syyskuuta 2009 ja Suomessa 12. elokuuta 2010.[2]
Juoni

The Awakening
Elena Gilbert on Robert E. Lee high schoolin kaunein ja suosituin tyttö. Vanhempiensa kuoleman jälkeen Elena aloittaa senior-vuotensa koulussa ja haluaa olla paras kaikessa. Kun Elena huomaa komean uuden oppilaan, Stefan Salvatoren, Elena haluaa tämän omakseen. Stefan kuitenkin välttelee Elenaa kuin tarttuvaa tautia, ilman syytä.
Kuukausien välttelyn jälkeen Stefan pelastaa Elenan Tyler Smallwoodin kynsistä Homecoming Dance-tanssiaisten iltana. Stefan vie Elenan kotiinsa ja pian pari jakaakin ensisuudelmansa. Parin rakastuessa, Fell's Churchin kaupunkia terrorisoi arvoitukselliset ja kauhistuttavat "eläinhyökkäykset".  Liian pian Elenan ja Stefanin rakkaus kohtaa suuren vihollisen: kaikki pitävät Stefania hyökkäysten aiheuttajana.
Kun Elena yrittää lähennellä Stefania, hän saa selville Stefanin synkän salaisuuden: Stefan on vampyyri, joka syntyi Italian renessanssin aikana 1500-luvun lopulla. Stefan ei kuitenkaan ole murhaaja, vaan syyllinen on hänen pirullinen veljensä Damon Salvatore, joka elää tehdäkseen Stefanin elämästä kurjan. Veljekset muutti vampyyreiksi keimaileva saksalainen Katherine, jota he molemmat rakastivat. Katherine lähetettiin asumaan Stefanin ja Damonin perheen luo toipumaan "sairaudesta". Kun Stefan ja Damon riitelivät Katherinesta ja pyysivät tätä valitsemaan toisen. Seuraavana aamuna Katherinen mekko ja sormus löydettiin tuhkakasasta puun alta. Damon ja Stefan alkoivat tapella ja lopulta tappoivat toisensa. Myöhemmin he heräsivät haudasta. Syy miksi Stefan oli aluksi vältellyt Elenaa oli se, että Elena muistutti niin paljon Katherinea. Samasta syystä Damon alkoi myös tavoitella Elenaa.
Damonin viettelytavat olivat pelottavan romanttisia: hän seurasi Elenaa variksen muodossa ja tunkeutui tämän uniin. Elena kuitenkin torjuu Damonin lähentelyn ja pysyy lojaalina Stefanille.
Elenan torjunta vihastuttaa Damonin. Raivon kourissa hän yllyttää Stefanin tappeluun.
Taistelun jälkimainingeissa Stefan katoaa. Fell's Churchin asukkaat uskovat katoamisen kertovan, että Stefan on hyökkäysten takana. Elena on kuitenkin varma siitä mitä oikeasti tapahtui. Hän ajattelee Damonin olevan vastuussa Stefanin katoamisesta ja tietää Stefanin olevan suuressa vaarassa.
The Struggle
The Awakening kirjaa seuraten, Elena lähestyy Damonia Stefanin olinpaikkaa koskien. Mutta Elenan torjuessa Damonin romanttiset lähentely-yritykset, Damon kieltäytyy auttamasta Stefanin löytämisessä. Elenan täytyy kääntyä parhaiden ystäviensä, Bonnie McCulloughin ja Meredith Sulezin puoleen. Bonnie, joka uskoo omaavansa psyykkisiä voimia, käyttää taikaa jäljittääkseen Stefanin. Tytöt saavat selville, että Stefan on loukussa kaivon pohjalla, ja kuolemaisillaan. Stefanin pelastuksen jälkeen, Elena tarjoaa tälle omaa vertaan, jotta tämä paranisi.
Kaupunki uskoo yhä, että Stefan on hirveiden hyökkäysten aiheuttaja ja niinpä Stefan joutuu vielä pelastuksensa jälkeen kohtamaan kaupungin vihamielisyyden. Kaupungin muistopäivän lähestyessä, Elena tavoittaa murtumispisteensä.
Elenan vihollinen, Caroline Forbes varasti Elenan päiväkirjan. Elena vuodatti kaikki salaisuutensa päiväkirjaansa, ja sen sisältö voidaan tulkita todisteksi Stefanin väkivaltaisiin rikoksiin. Huolissaan Stefanin henkisestä hyvinvoinnista, Elena pyytää ystäviensä apua päiväkirjan takaisin saamiseen. Bonnie, Meredith ja Elena murtautuvat Carolinen taloon etsiäkseen päiväkirjaa, ilman menestystä. Carolinen perheen palatessa kotiin Elena eksyy toisista tytöistä ja on pudota ikkunasta kun Damon vetää tämän turvaan. Damon tarjoaa apuaan kirjan etsimiseen - jos Elena antaa tälle vertaan vastalahjaksi. Elena kieltäytyy.
Vampyyrit voivat astua talon sisälle vain jos heidät kutsutaan sisään ja sen jälkeen he voivat tulla ja mennä oman mielensä mukaan. Päästäkseen Elenan kotiin, Damon saa Elenan sedän Robertin kutsumaan itsensä kiitospäivänpäivälliselle. Myöhemmin samana iltana Elena kuulee Damonin murtautuvan talon sisälle. Elena kuitenkin tietää olevansa turvassa, sillä hänen huoneensa on talon vanhemmassa osassa (puolet Elenan kodista paloi satoja vuosia sitten ja rakennettiin uudelleen). Mutta Damonin uhatessa Elenan pikkusiskoa, Elena uhraa itsensä. Damon painostaa Elenan verien vaihtoon.
Pian Elena kertoo Stefanille päiväkirjastaan. Stefan kertoo Elenalle, että vaikka Caroline paljastaisikin Elenan päiväkirjan sisällön koko kaupungille, Stefan ei pakene ja taistelee syyttömyytensä vuoksi, koska hän rakastaa Elenaa. Stefan kosii Elenaa ja he vaihtavat veriä.
Kaupungin muistopäivänä Elena ja hänen ystävänsä tekevät parhaansa varastaakseen Elenan päiväkirjan, mutta heidän yrityksensä on hyödytön. Kun Caroline aikoo lukea otteen Elenan päiväkirjasta selviää, että päiväkirjoja on vaihdettu - Caroline on aikomassa lukea omaa päiväkirjaansa. Damon varasti Elenan kirjan takaisin.
Damon hyväksyy omahyväisesti Elenan kiitoksen, mutta hänen mielihyvänsä muuttuu pian vihaksi kun hän kuulee Elenan kihlauksesta. Elenan täti ja setä eivät myöskään ole asiasta innoissaan. Turhautuessaan heidän reaktioihinsa, Elena syöksyy ulos, lainaten ystävänsä autoa.
Elena ajaa vihaisesti Stefanin asunnolle, mutta päästyään perille, Stefan ei ole kotona ja säätilassa on jotain outoa. Elena ajattelee Damonin voimien olevan vastuussa. Mutta säätila muuttuu armottomammaksi ja se haluaa Elenan kuolevan... Elena tuntee jonkin vaanivan pimeässä. Hän palaa takaisin autolleen ja yrittää ylittää virtaavan veden, jonka hän uskoo pitävän itsensä turvassa. Silta kuitenkin rikkoutuu ja Elena joutuu veden varaan. Hän hukkuu autoon.
Stefan, Bonnie ja Meredith löytävät Elenan kuolleena joesta. Stefan jättää hänet pajupuun alle ja lähtee etsimään Damonia, uskoen tämän olevan vastuussa Elenan kuolemasta. Elena kuitenkin herää vampyyrinä juotuaan aikaisemmin tarpeeksi Stefanin ja Damonin verta aloittaakseen muutoksen.
The Fury
Kirjan alussa juuri "muutettu" Elena katselee Damonin ja Stefanin taistelua. Hän ei kuitenkaan tunnista veljeksiä hämmentyneen tilansa vuoksi, mutta pian hän tajuaa rakastamansa henkilön olevan pulassa ja tarvitsevan häntä.
Lukijaa johdatetaan uskomaan, että Elena viittaa Stefaniin, jonka kanssa tällä on intohimoinen suhde. Elena kuitenkin hyökkää tämän kimppuun aikoen tappaa Stefanin, tämän satutettua Damonia. Tunnistettuaan Elenan, Stefan ei taistele vastaan vaan antaa tämän purra itseään. Damon kuitenkin lopulta käskee Elenaa lopettamaan ja vie tämän etsimään ihmisverta. Stefan on huolissaan mahdollisista uusista ihmisruumiista, mutta tietää että Elenan täytyy juoda ihmisverta suorittaakseen muutoksen loppuun. Stefan selittää Mattille mitä Elenalle on tapahtunut, jolloin Matt antaa Elenan juoda omaa vertaan.
Myöhemmin Damon piilottaa Elenan Alaric Saltzmanin ullakolle ja levättyään hänen muistonsakin alkavat palata. Elena on surullinen hyökkäämisestään Stefanin kimppuun ja livahtaa ulos Alaricin talosta kuultuaan keskustelun joka viittaa siihen, ettei historian opettaja ole sitä miltä vaikuttaa. Yrittäessään sulattaa kaiken uuden tiedon, Elena kävelee keskelle omaa muistotilaisuuttaan. Hänen kokemansa suuri ahdistus tuo paikalle myös Stefanin ja Damonin. Stefan on helpottunut huomatessaan Elenan muistavan heidän rakkautensa ja Damon on raivoissaan. Kolmikko kuitenkin hämmentyy huomatessaan kaupungin asukkaiden lemmikkikoirien oudon käytöksen. Koirat istuvat, kuin odottaen käskyä, kunnes erään koiran omistaja yrittää lähestyä koiraansa, jolloin lauma hyökkää tämän kimppuun. Stefan kuitenkin pelastaa tämän.
Uudet oudot tapahtumat johtavata kolme vampyyriä, Bonnien, Meredithi, Mattin ja Alaricin avulla selvittämään, ett Voima joka pakotti Elenan pois sillalta on yhä kaupungissa ja että sen kohteena ovat erityisesti kaikki Elenan rakkaat. Selviää, että Katherine, vampyyri joka muutti Damonin ja Stefanin, lavasti oman kuolemansa 500 vuotta aikaisemmin yrittäessään saada veljekset lähentymään. Hänen suunnitelmansa kuitenkin epäonnistui ja vielä enemmän toisiaan vihaavat veljekset päätyivät tappamaan toisensa. Katherine oli raivoissaan veljesten kaunasta, joten hän pakeni itsensä muuttaneen vampyyrin, Klausin luo. Katherine sai yhä enemmän voimia ja muuttui hyvin epävakaaksi, tappaen oppi-isänsä Klausin. Lopulta Elena unohtaa vihansa Damonia kohtaan saadessaan selville, ettei tämä ole paha vaan erilainen.
Katherine sai tietää Stefanin rakastuneen Elenaan. Kateudesta hän juoni kostoa, aloittaen Stefanin systemaattisesta kidutuksesta. Lopulta hän sai Damonin, Stefanin ja Elenan sidottuina maanalaiseen kryptaan, jossa hän aikoi kiduttaa ja lopulta paljastaa heidät auringolle. Katherinen  miettiessä parhainta järjestystä ja metodia heidän tappamiselleen, Elena saa itsensä irti köysistä ja pakottaa Katherinen kohtaamaan auringon valon otettuaan tämän suojaavan korun ensin itselleen. Elena pitää Katherina valossa kunnes tämä murenee tuhkaksi. Koska Katherine oli aikaisemmin ottanut Elenan suojaavan sormuksen, myös Elena paloi pahoin auringossa. Stefan vetää Elenan takaisin varjoihin, mutta liian myöhään; Elena kuolee Stefanin käsivarsille saatuaan ensin Stefanin lupaamaan pitää hyvää huolta Damonista. Kirja loppuu Bonnien päiväkirja merkintään, jossa hän myöntää ettei Elena ollut täydellinen eikä pyhimys, mutta hän teki ratkaisevan uhrauksen pelastaakseen kaupungin.
The Dark Reunion
Bonnie näkee unia Elenasta Toisessaa maailmassa, mutta unet muuttuvat pian pelottaviksi. Voiman lähde on soluttautunut Fells Churchin kaupunkiin, jolloin kaupungin asukkaat ovat vaarassa. Tietämättä mitä tehdä Meredith, Matt ja Bonnie käyttävät kutsumisloitsua ottaakseen yhteyttä Stefaniin ja Damoniin - mutta kummalla puolella Damon on? Romaani laajentaa käsitystä Bonniesta ja Meredithistä hahmoina Bonnien ottaessa paikan kertojana kirjoittaessaan päiväkirjaansa. Hänen ja Matt Honeycuttin välille syntyy myös mahdollinen suhde. Tutkiessaan kirjoja kirjastossa, Stefan tajuaa Tyler Smallwoodin olevan ihmissusi. He muodostavat suunnitelman houkutella Tyler hautausmaalle. Uhatessaan tätä, Tyler paljastaa hätkähdyttävää tietoa tappajasta. He saavat selville, että Klaus, vampyyri joka muutti Katherinen vampyyriksi, on tappaja ja ottanut Carolinen vangikseen. Nelikko saa selville Meredithin hullulta isoisältä, että ainoa asia mikä voi heikentää Klausia on valkosaarni. Klaus tekee sopimuksen Stefanin kanssa "Tule yksin tai tyttö kuolee." Bonnie, Meredith ja Matt yrittävät saada Stefanin juomaan heidän vertaan ennen lähtöään tehdäkseen tästä vahvemman, mutta Stefan kieltäytyy ja kieltää heitä seuraamasta. He kuitenkin sivuuttavat hänen käskynsä ja seuraavat. He näkevät Stefanin valkosaarnikeppi kädessään ja Bonnie tajuaa kaiken olevan ansaa ja huutaa Stefanille, ennen kuin tämä loukkaantuu. Pian syttyykin tappelu vanhalla Francherin paikalla syvällä Vanhassa metsässä. Stefan, Matt, Meredith ja Bonnie ovat häviämässä taistelun ja Stefan on kuoleman partaalla. Damon kuitenkin ilmestyy paikalle ja todistaa lojaaliutensa yrittäessään tappaa Klausin. Vaikka Klaus onkin pahasti loukkaantunut hän onnistuu haavoittamaan Damonia. Bonnie huutaa apuun Elenaa. Elena ilmestyy mukanaa hehkuva usva sisällissodan sotilaiden henkiä, jotka taistelivat ja kuolivat Fell's Churchin kaupungissa. He hyökkäävät Klausin kimppuun ja vievät tämän pois. Loppu onkin erittäin yllättävä Elenan ystäville tämän melkein lähtiessä ikuisiksi ajoiksi, mutta saaden kuitenkin mahdollisuuden palata takaisin. Elena päättää haluta elää.
The Return: Nightfall
Elenan uhrattua itsensä pelastaakseen vampyyriveljekset, jotka rakastivat häntä -komean Stefanin ja vaarallisen Damonin- hänelle myönnettiin kohtalo kuoleman takaa kunnes voimakas yliluonnollinen voima veti hänet takaisin. Nyt Elena on vain ihminen. Hänellä on voimia ja lahjoja, jotka hän sai elämänsä jälkeen ja hänen verensä sykkii musertavalla ja ainutlaatuisella voimalla, joka tekee hänen verestään vastustamattoman kaikille vampyyreille. Stefan haluaa löytää keinon pitää Elena turvassa, jotta he voivat elää yhdessä. Mutta Fell's Churchin kaupunki on jälleen vaarassa. Kaksi taianomaista kettuhenkeä, nimeltä Shinichi ja Misao ovat saapuneet kaupunkiin. Nämä kaksi olentoa, joita kutsutaan Kitsuneiksi saavat Damonin valtaansa, käyttäen Malachia, jolla he saavat tämän ruumiin valtaansa. Heidän vaikutuksestaan Stefan houkutellaan pois kaupungista kuolevaisuuden houkutuksella. Hän jättää viestin Elenan tietokoneelle selittäen tälle syyt lähtöönsä. Hän aikoo tappaa itsensä ja käskee luottaa ystäviinsä kunnes hän palaa. Damon, Malachin ja Kitsunen vallan alla, muuttaa viestin sanoman, että Stefan ei aio palata ja jättää Damonin tämän suojeliaksi. Myöhemmin Matt saa tietää Damonin muuttaneen viestiä tietokoneen tiedostojen avulla. Saatuaan selville, että Damon muuttanut viestiä he yrittävät selvittää miksi ja saavat tietää että hän on ollut koko ajan Malachin vallassa. Elena auttaa Damonia muistama kuka tämä oikeasti on, vetämällä Malachin tämän sisältä. Kun he kaksi kohtaavat Kitsunen, Shinichi suostuu kertomaan heille paikan, jossa Stefan on vankina vain jos hän saa poistaa kaikki Damonin viimeisimmät muistot Elenan kanssa vietetystä ajasta. He suostuvat. Vasta Shinichin poistettua muistot, Elena tajuaa miksi tämä oli niin kova hinta maksaa. Damon unohtaa oman katumuksensa ja heidän ystävyytensä sekä liittoutumisen Elenan, Bonnien, Meredithin ja Mattin kanssa. Kirjan lopussa Damon, Elena ja Matt ajavat etsimään Stefania.
The Return: Shadow Souls
Demonihenget ovat vanginneet Stefanin Pimeään ulottuvuuteen, jossa ihmisorjat palvelevat vapaana vaeltavia vampyyreita ja demoneja.
Vapauttaakseen vampyyrirakkaansa Elena Gilbertin on soluttauduttava tuohon pimeään maailmaan ja pyydettävä oppaakseen veljeään vihaavan Damonin.
Fell´s Chrussissa Elenan ystävät, Bonnie ja Meredith, ovat saaneet selville erittäin arvokasta tietoa. He seuraavat Elenaa Pimeään ulottuvuuteen ja joutuvat vaarallisimpaan seikkailuun.
Vaikka Damon himoitsee Elenan ruumista kuin sieluakin, Elena uskoo itsensä tämän käsiin. Mikään ei estäisi Elenaa pelastamasta Stefania.
Ei edes se, että hän tuntee päivä päivältä enemmän vetoa vaaralliseen Damoniin.
Elenan on pian päätettävä kumman hän oikeasti veljeksistä haluaa.
The Return: Midnight
Vampyyrikolmiodraama saa loppuhuipentumansa tässä The Vampire Diaries kirjasarjan viimisessä osassa. Elena Gilbert palaa pimeästä ulottuvuudesta, pelastettuaan vampyyripoikaystävänsä Stefanin. Stefanin pelastuksella oli epätavalliset seuraukset: Stefanin vampyyri veli, Damon muuttui ihmiseksi. Kolmikon täytyy tämän yllättävän käänteen ohella selvitä Fell's Churchin kaupungin vallanneista demoneista. Meredith tekee kammottavan löydön taustatutkimuksissaan ja Bonnie saa oudon kokemuksen, joka saattaan selittää kaiken hävityksen joka on meneillään. Matt kohtaa Carolinen ja samaan aikaan Elenan täytyy kohdata elämänsä tärkein kysymys: kenen vierelle hän oikeasti kuuluu? Stefanin vai Damonin? Vaikka kuinka pimeaä yö onkin, aina on onnellinen loppu. Keskiyö vie Elenan, Stefanin ja Damonin.

Kirja saatavilla maaliskuussa 2011
The Spirit Hunter: Phantom
Juonta ei ole vielä julkaistu.
The Spirit Hunter: Evensong
Juonta ei ole vielä julkaistu.
The Spirit Hunter: Eternity
Juonta ei ole vielä julkaistu.
TV-sarjan tie-in kirjat
Seuraavat kirjat ovat tie-in kirjoja Vampyyripäiväkirjat televisiosarjalle, eivätkä ole L. J. Smithin kirjoittamia.
Stefan's Diaries: Origins

Sisällisodan aikaan, loisteliaan kartanon tiloille, valtaviin rikkauksiin ja kuolettaviin salaisuuksiin sijoittuvat teos kertoo kolmesta nuoresta, jotka joutuvat polttavaan kolmiodraamaan, joka kestää ikuisuuden.
Stefan ja Damon Salvatore ovat erottamattomat, kunnes he taapavat hurmaavan ja mysteerisen Katherinen, naisen joka kääntää heidän elämänsä ylösalaisin. Veljekset muuttuvat vihollisiksi ja kilpailevat Katherinen huomiosta, saadakseen vain selville tämän loisteliaan silkin ja kimaltelevien korujen kätkevän alleen synkän salaisuuden: Katherine on vampyyri. Ja hän aikoo muuttaa molemmat veljekset vampyyreiksi voidakseen olla heidän kanssaan - ikuisesti.
Kirja saatavilla 2. marraskuuta 2010.
Kirjan kannessa Stefanin kasvot.
Stefan's Diaries: Bloodlust
Stefan ja Damon Salvatore ovat nyt vampyyreitä ja heidän täytyy kestää kohtalonsa seuraukset. He pakenevat pienestä kotikaupungistaan Mystic Fallsista, jonka vampyyrien metsästäjät ovat vallanneet ja matkustavat New Orleansiin. Stefanin paljastaessa voimansa, Damon jatkaa Katherinen suremista. Mutta New Orleans tarjoaa houkutuksia ja vaaroja. Stefan rakastuu ihmiseen ja hänen tahdonvoimansa joutuu koetukselle. Damon päätyy pahan valtaamaksi, sadistiseksi vampyyrisaalistajaksi. Stefan tietää, että hänen täytyy pelastaa veljensä, mutta maksaako se hänen uuden rakkautensa?
Kirja saatavilla 4. tammikuuta 2011.
Kirjan kannessa Damonin kasvot.
Stefan's Diaries: The Craving
Stefan Salvatore on vihdoin hyväksynyt vampyyriytensä viimekuukausien selvitettyä hänen päänsä ja verenhimon laannuttua. Hän matkustaa New York Cityyn aloittaakseen uuden elämän, jossa hänen ei tarvitsisi tappaa ihmisiä selviytyäkseen. Sen sijaan Stefan ruokkii itsensä Keskuspuiston eläimillä. Mutta hiljaiselo, jonka Stefan kuvitteli loppuu hänen törmätessään veljeensä Damoniin, joka on vakuuttanut New Yorkin hienostopiireille olevansa Italian kuninkaallisten sukua. Stefanin yrittäessä saavuttaa ihmisyyttään, Damon menettää täysin omansa. Stefan tekee mitä tahansa suojellakseen Damonia itseltään, mutta lähistöllä on myös toinen vihollinen: vampyyri, joka hamuaa kostoa kuolemasta, josta vastuussa ovat Salvatoren veljekset. Stefanin ja Damonin täytyy toimia yhdessä voittaakseen tähän asti pahimman vihollisensa.
Kirja saatavilla 3. toukokuuta 2011.
Kansikuvaa ei vielä julkaistu.

Henkilöt
Elena Gilbert: Kirjasarjassa viitataan alituisesti Elenan näyttävän aivan enkeliltä. Hän on kaunis, hoikka, kalpea ja hänellä on pitkät vaaleat hiukset sekä siniset, "lapis Lazulin"(lasuuri kiven) väriset silmät. Elenan vanhemmat kuolivat auto-onnettomuudessa, jonka jälkeen hän muutti tätinsä Judithin luo asumaan. Kirjasarjan aikana Elena muuttuu 'jääkuningattaresta' avarakatseisemmaksi ihmiseksi. Bonnie kommentoi Elenan päiväkirjaan Elenan ensimmäisen kuoleman jälkeen tämän olleen kaukana täydellisestä ja vaikkei hän koskaan ollutkaan enkeli, hän kuoli hyvänä ihmisenä. Elena eroaa Matt Honeycuttista koulun alkaessa, tuntien että tästä on tullut enemmän kuin yksi hänen monista kierrätettävistä poikaystävistään; Elena rakastaa tätä kuin ystävää tai veljeä. Elena on hyvä johtamaan ja aloittamaan toimintaa, mutta voi olla yliaggressiivinen. Elena on rakastunut Stefan Salvatoreen vaikka huomaa omaavansa tunteita myös Damonia kohtaan. Aluksi Stefan yritti olla huomioimatta Elenaa, koska tämä näyttää aivan Stefanin entiseltä tyttöystävältä Katherinelta, vaikka pian tajuaakin ettei heissä ole mitään samaa. Elenalle maine koulussa on tärkeää, joten hän keksii itselleen poikaystävän piilotellakseen Stefanin torjuneen hänet. Elena kuolee kirjasarjassa useita kertoja, muuttuen ihmisestä vampyyriksi ja taas ihmiseksi, joka kuitenkin omaa supervoimia. Elenalla on vahva romanssi Stefanin kanssa, joka toimiikin kirjasarjan pohjana, vaikka myöhemmissä kirjoissa Elena alkaa rakastua myös Damoniin. Kirjasarjan televisioinnissa Elenalla on ruskeat hiukset ja silmät, tummahko iho ja hänet on adoptoitu Gilbertien perheeseen. Hänet kuvataan myös mieluisempana ihmisenä kuin kirjoissa.
Stefan Salvatore: Stefania kuvataan kirjoissa erittäin komeaksi ja kalpeaksi ja hänellä kerrotaan olevan laineikaat tummanruskeat hiukset, hienoluontoiset piirteet ja syvän vihreät silmät. Stefan ei ole mahdottoman pitkä, mutta kuitenkin veljeään Damonia pidempi, vaikka onkin heikompi kuin veljensä valittuaan olla juomatta ihmisverta toisin kuin veljensä. Stefan elää eläinten verellä, mutta vaihtaa usein verta Elenan kanssa. Stefan pystyy voimiensa ansiosta lukemaan erittäin nopeasti. Stefan on rakastunut Elenaan ja on valmis tekemään mitä tahansa suojellakseen tätä, vaikka tappamaan oman veljensä. Stefanilla on myös vaikeuksia luottaa Damoniin, vaikka hän syyttääkin itseään Damonin tappamisesta ja täten suorittamalla tämän muodonmuutoksen vampyyriksi. Stefan tulee kunnioitetusta suvusta ja oli isänsä suosikki ja käyttäytyi aina kuin herrasmies.
Damon Salvatore: Stefanin moraaliton isoveli. Kirjojen The Fury ja Dark Reunion tapahtumat kuitenkin todistavat, että hän kykenee myös lojaaliuteen ja hyväntahtoisuuteen, vaikka hänet ymmärretäänkin usein väärin. Damon on erittäin komea ja seksikäs, hänellä on mustat hiukset ja silmät, kalpea iho ja hän on hoikka, mutta lihaksikas. Muun muassa Bonnie ja Elena kuvailevat hänen olevan "melkein paremman näköinen kuin Stefan". Koko kirjasarjan ajan Damonin kuvaillaan olevan erittäin synkkä ja viettelevä persoona. Hän näyttää tunteitaan Elenaa ja Bonnieta kohtaan ja Bonnie olikin ensimmäinen jolle Damon näytti olevansa yhä syvällä sisimmässään ihminen. Bonnien ja Damonin välillä on selvä yhteys, vaikka tämä osoittaakin enemmän huomiota Elenaa kohtaan. Damonin moraali on aina kyseenalaistettuna - ja hänen oletetaan aina olevaa iheuttamassa pahaa. Kirjassa The Fury Katherine tarjoaa Damonille tilaisuuttaa elää kanssaan varjoissa, mutta Damon kieltäytyy ja käskee tämän "painua helvettiin". Damonia kuvaillaa äärimmäisen säälimättömäksi, mutta hän ei kuitenkaan ota vihaa liian vakavasti ja omaa synkän huumorintajun. Damonilla on syviä tunteita Elenaa kohtaan ja myöehmmissä kirjoissa paljastuu, että myös Elena on alkanut rakastua Damoniin. Koska Damon ei kerro tunteistaan kellekkään, kaikki Elenan ystävät luulevat tämän vain käyttävän Elenaa hyväkseen.
Bonnie McCullough: Yksi Elenan parhaista ystävistä. Bonnie on pienikokoinen ja ruskeasilmäinen ja hänellä on sydämen malliset kasvot, ruskeat hiukset ja tumma iho. Bonnie on noita, ja yrittää saada selvilleen voimiensa laajuuden ilman suurta onnistumista. Bonnie alkaa muodostaa tunteita Damonia kohtaan, vaikka pitääkin myös Mattista. Bonnien viitataan usein olevan kissanpennun söpö, pieni ja harmiton, vaikka hänellä onkin suuret psyykkiset voimat.
Meredith Sulez: Meredith on pitkä ja hänellä on tummat silmät, tuuheat ripset ja mustat hiukset. Elenan mukaan hän ei koskaan käytä meikkiä, koskei tarvitse sitä. Häntä kuvaillaan myös erittäin elegantiksi ja kauniiksi, rauhalliseksi ja kollektiiviseksi. Meredith vaikuttaa myös yhdeltä kaikkein herkimmältä hahmolta ja toimii myös usein "järjen äänenä".
Matt Honeycutt: Elenan ex-poikaystävä, joka on tyypillinen amerikkalaisnuorukainen vaaleine hiuksineen, sinisine silmileen ja ruskettuneine ihoineen. Matt on yhä hänen ja Elenan erottua hyvin suojelevainen tätä kohtaan, kateellinen Stefanille, mutta näyttää myös tunteitaan Bonnieta kohtaan. Matt on anteeksiantavainen, lojaali ja ystävällinen.
Caroline Forbes: Caroline on pitkä, kurvikas ja ruskettunut; kuin Voguen malli. Hänellä on laineikkaat kullanruskeat hiukset, kissamaiset kirkkaan vihreät silmät ja käyttää usein paljastavia vaatteita.
Alaric Saltzman: Uusi nuori historian opettaja, jonka epäiltiin olevan vampyyrintappaja, koska tämä oli tutkinut vampyyreitä ja sai selville niiden oleva oikeita. Hänellä on vaaleat hiukset, ruskeat silmät ja vaalea iho. Alaric rakastuu Meredithiin ja pari aloittaa suhteen vaikka Alaric lähteekin muualle opiskelemaan.
Lähteet

Aiheesta muualla
Vesa Sisättö: . Helsingin Sanomat 1.3.2011.
Reetta Kandolin: . Mesta.net 9.9.2011.

Luokka:Kirjasarjat
Luokka:Nuortenkirjat
Luokka:Vampyyrit kirjallisuudessa

Kuinka monta kirjaa The Vampire Diaries -kirjasarjaan kuuluu?


Science fiction eli scifi tai tieteisfiktio, on yleisnimitys tarinoille, jotka käsittelevät tyypillisesti tieteen ja tekniikan vaikutusta yhteiskuntaan tai ihmisiin. Perinteisiä tieteisaiheita ovat avaruus, tulevaisuus, aikamatkat ja oudot keksinnöt. Tieteisfiktio voi olla hyvin kuvitteellista tai lähellä todellisuutta.
Scifi sai alkunsa tieteiskirjallisuutena. Nykyään scifi-teemoja esiintyy kaunokirjallisuuden ohella televisiosarjoissa, elokuvissa, sarjakuvissa, kuvataiteessa sekä video- ja roolipeleissä.
Termi ”science fiction” esiintyy ensimmäisen kerran William Wilsonin kirjassa A Little Earnest Book upon a Great Old Subject vuonna 1851.
Termi lyhennetään usein muotoon ”SF”, ”scfi”, ”sci-fi” tai ”scifi”. Englanninkielisissä maissa lyhennettä ”scifi” pidetään usein lajityyppiä halventavana. Suomessa lyhenteellä ei ole vastaavaa arvolatausta.
Tieteisfiktion tyypit
Kova scifi keskittyy luonnontieteisiin ja oletuksiin tekniikan kehityksestä tulevaisuudessa. Kova scifi pyrkii pitäytymään siinä, mikä kirjoitushetkellä vaikuttaa teoreettisesti mahdolliselta. Muista tieteistarinoista tutut antigravitaatio ja valoa nopeampi matkustaminen esiintyvät harvoin kovassa scifissä, koska niille ei ole olemassa oikeita tieteellisiä perusteita. Henkilöhahmojen kehitys on usein toissijaista, ja kertomus keskittyy tähtitieteellisten ja fysikaalisten ilmiöiden tutkimiseen. Kovan scifin sankarit joutuvatkin usein kohtaamaan fysikaalisten tosiasioiden asettamia haasteita, joita ei avaruusoopperoissa esiinny. Eräät kovan scifin kirjoittajat ovat itsekin tutkijoita, tunnetuimpana esimerkkinä Arthur C. Clarke.
Pehmeä scifi keskittyy luonnontieteiden sijasta humanistisiin tieteisiin, psykologiaan, politiikkaan, sosiologiaan ja antropologiaan. Luonnontieteellinen todenmukaisuus on näissä kertomuksissa usein taka-alalla. Pehmeään scifiin voidaan luokitella monet yhteiskunnallisia tai poliittisia aiheita käsittelevät kirjat kuten Ray Bradburyn Fahrenheit 451.
Avaruusoopperat ovat viihteellisiä tieteistarinoita, jotka on sijoitettu teknisesti edistyneeseen ympäristöön, mutta eivät täytä tieteellisen scifin tunnusmerkkejä. Avaruusooppera lähestyy jossain mielessä fantasiaa, mutta yleensä se luetaan scifin tyylilajiksi ulkoasunsa vuoksi. Tunnetuin lajityypin edustaja on Tähtien sota -sarja, ja ainakin osittain myös Star Trek ja Flash Gordon kuuluvat tähän tyyppiin.
Kyberpunk () on eräs keskeinen alatyyppi. Sen tunnetuin edustaja on William Gibson vuonna 1984 julkaistulla kirjallaan Neurovelho. Termi cyberpunk esiintyi ensimmäisen kerran Bruce Bethken vuonna 1980 kirjoittamassa novellissa Cyberpunk - A Short Story. Kyberpunkissa keskeisiä hahmoja ovat muun muassa hakkerit ja tekoäly. Useiden kyberpunk-kirjojen keskeinen teema on ihmisen ja lumetodellisuuden välinen suhde sekä lisäksi ihmisen tekninen muokkaaminen ja parantelu. Kyberpunkin voi näin ollen nähdä käsittelevän useita transhumanismille ominaisia teemoja. Steampunk on kyberpunkista haarautuva muoto.
Tieteisfiktion historia
Jopa sumerilaista Gilgameš-eeposta on väitetty tieteiskirjallisuudeksi. Myös eräillä antiikin Kreikan kirjailijoilla oli tieteiskirjallisuuden kaltaisia aiheita, esimerkkinä Lukianos Samosatalaisen Tosi tarina, joka kertoi matkasta Maasta Kuuhun. Joidenkin mielestä tieteiskirjallisuus tuli mahdolliseksi vasta tieteellisen vallankumouksen ja uuden ajan alussa. Thomas Moren 1515 kirjoittama romaani Utopia kuuluu näin tieteiskirjallisuuden edeltäjiin. Johannes Kepler puolestaan kirjoitti 1600-luvulla tarinan Somnium, joka käsitteli kuuhun matkustamista. 1726 Jonathan Swift kuvasi vieraita ja mielikuvituksellisia kulttuureita tarinassaan Gulliverin matkat. Tieteiskirjallisuuden keskeisenä edeltäjänä pidetään yleisesti Mary Shelleyn vuonna 1818 julkaistua Frankensteinia. Lisäksi Edgar Allan Poe mainitaan usein varhaisena tieteisnovellistina.
Ensimmäisenä kokopäivätoimisena tieteiskirjailijana pidetään ranskalaista Jules Verneä. 1800-luvun puolivälin jälkeen Verne kirjoitti monesta tieteisaiheesta, kuten romaanin Maasta Kuuhun.
1890-luvun loppupuolella H. G. Wells loi nykyaikaisen tieteisfiktion kehittämällä monia nykyaikaisia scifin aiheita. Hänen ensimmäinen merkittävä tieteisromaaninsa oli Aikakone ja tunnetuin Maailmojen sota, aihe jota monet kirjailijat ja elokuvantekijät ovat jäljitelleet. Edgar Rice Burroughs, Tarzan-kirjojen luoja, kirjoitti vuodesta 1912 alkaen Mars-kirjoja, jotka nimensä mukaisesti sijoittuvat Marsiin. 1930-luvulla scifiä kehitti muun muassa Olaf Stapledon, jolta on suomennettu romaani Viimeiset ja ensimmäiset, alkuteos 1930.
Yhdysvalloissa alettiin julkaista scifiä aikakauslehdissä 1926. 1950-luvulle asti scifi oli halpojen niin sanottujen pulp-lehtien vakiolukemistoa. Näistä eräs tunnettu on Hugo Gernsbackin Amazing Stories. Science fictionin nousukausi oli 1940- ja 1950-luvuilla, jolloin yleiseen tietoisuuteen nousivat Isaac Asimov, Arthur C. Clarke, Robert A. Heinlein, Poul Anderson, Robert Silverberg ja monet muut tieteiskirjailijat.
Katso myös
Tieteiskirjallisuus
Tieteiselokuva
Science fiction -taide
Luettelo tieteiskirjailijoista
Luettelo tieteiselokuvista
Luettelo suomennetuista science fiction -kirjoista
Suomalainen science fiction -fandom
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aldiss, Brian W. & Wingrove, David| title = Trillion year spree: The history of science fiction| location = London| publisher = Victor Gollancz| year = 1986| id = ISBN 0-575-03943-4| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Bould, Mark et al. (editors)| title = The Routledge Companion to Science Fiction| location = London| publisher = Routledge| year = 2011| id = ISBN 978-0-415-45379-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hinkkanen, Juhani & Ekholm, Kai (toim.)| title = Science fiction| location = Helsinki| publisher = Kirjastopalvelu| year = 1990| id = ISBN 951-692-217-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Portti| location = Tampere| publisher = Tampereen science fiction -seura| year = 1982–| id = ISSN}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Savolainen, Matti (toim.)| title = Tieteiskirjallisuuden maailmoita| location = Helsinki| publisher = Kirjastopalvelu| year = 1987| id = ISBN 951-692-185-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sisättö, Vesa & Jerrman, Toni (toim.)| title = Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 1| location = Helsinki| publisher = BTJ| year = 2004| id = ISBN 951-692-560-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sisättö, Vesa & Jerrman, Toni (toim.)| title = Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 2| location = Helsinki| publisher = BTJ| year = 2004| id = ISBN 951-692-579-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tähtivaeltaja| location = Helsinki| publisher = Helsingin science fiction -seura| year = 1984–| id = ISSN}}
Aiheesta muualla

.
.
.
.
.
*
Luokka:Englanninkieliset sanat ja sanonnat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitä pidetään ensimmäisenä tieteiselokuvana?