Mika Toimi Waltari (19. syyskuuta 1908 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 26. elokuuta 1979 Helsinki, Suomi) oli merkittävä suomalainen kirjailija. Tavattoman tuotteliaana tunnetun Waltarin julkaisuluettelo käsittää romaaneja, runoja, novelleja, pienoisromaaneja, satuja, näytelmiä, kuunnelmia, propagandamateriaalia, arvosteluja, elokuvakäsikirjoituksia, matkakertomuksia ja sarjakuvariimejä.[1]
Waltarin menestysteoksia ovat olleet kansainvälisille bestseller-listoille nousseet laajat historialliset romaanit, joista tunnetuin on Sinuhe egyptiläinen (1945), nykyaikaan sijoittuvat pienoisromaanit sekä Komisario Palmu -dekkarit, jotka on myös filmattu. Waltarin elokuvakäsikirjoituksista menestynein on Kulkurin valssi (1941).[2]
Elämä
Nuoruus

Waltarin synnyinkoti oli Helsingin Siltasaaressa Saariniemenkatu 6:ssa olleessa talossa. Kuvanveistäjä Jouko Toiviaisen suunnittelemassa muistolaatassa nykyisen talon seinässä lukee: ”Tällä paikalla sijainneessa talossa syntyi 19.9.1908 kirjailija akateemikko Mika Waltari”, ja siinä on myös Waltarin kasvokuva.[3]
Waltarin pappisisä Toimi Waltari kuoli pojan ollessa viisivuotias, jolloin kasvatusvastuu jäi äidille. Mikalla oli kaksi veljeä: Samuel (kutsumanimeltä Samuli) ja Erkki. Samuli oli Mikaa kaksi vuotta vanhempi ja Erkki viisi vuotta nuorempi.[2]
Mikan isä Toimi ja setä Toivo Waltari olivat molemmat teologeja ja julkaisivat lukuisia uskonnollisia kirjoja. Kirjat julkaisi useimmiten Suomen Merimieslähetys.[2]
Waltari kirjoitti 1926 ylioppilaaksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta. Hän oli koulun pilalehden Pillerin toimittaja. Koulun jälkeen Waltari aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi elämänkatsomuksellisen kriisin jälkeen pian filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon.[2] Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1929.[2] Hänen käytännöllisen filosofian pro gradu -tutkielmansa Taivaallinen ja maallinen rakkaus käsitteli uskonnon ja erotiikan välistä suhdetta.[4]

Kirjallisen uran Waltari aloitti 17-vuotiaana Merimieslähetyksen tilaamalla uskonnollisella kertomuksella Jumalaa paossa.[2] Waltari oli mukana myös Tulenkantajien piirissä ja ehti ennen läpimurtoteostaan Suuri illusioni (1928) kirjoittaa runoja ja salanimellä Kristian Korppi kauhunovellikokoelman Kuolleen silmät. Hän piti aluksi itseään nimenomaan runoilijana.[5] Runoilijaryhmänä aloittanut, varsin lyhytaikainen Tulenkantajat ei ollut ohjelmallisesti yhtenäinen ryhmä. Yhteistä siihen kuuluneille oli vain iloinen, vapautunut perusmieliala, luottamus ihmisyyteen ja nuoren tasavallan sekä suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen ja kiinnostus kirjallisuuden ja tekniikan alan uusiin ilmiöihin. Runosta proosaan siirtyneen Waltarin Suuri illusioni ilmensi näitä tunnelmia, ja teoksesta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Toisin kuin muut tulenkantajat, Waltari pystyi nopeasti sopeutumaan enemmistöön ja kirjoittamaan sekä viihdettä että taidetta.[5]
Tammikuussa 1930 Mika Waltari matkusti Rivieralle, jossa oleskeli Nizzassa, Mentonissa ja Monte Carlossa. Helmikuun alussa hän jatkoi matkaansa Pariisiin ja viipyi siellä maaliskuun loppupuolelle asti. Matka auttoi Waltarin eroon kiusallisesta tuttavuudesta Minna Craucheriin. Vuonna 1932 murhattu Craucher oli esikuvana Suuren illusionin madame Spindelille.[1]
Armeija-aika
Waltari aloitti varusmiespalveluksensa 1930 Uudenmaan rykmentissä Santahaminassa, jonne tuolloin kuljettiin meritse.[1] Jo palvelukseen astuessaan Waltari oli kuuluisuus.[1] Hänet määrättiin aliupseerikoulutukseen Parolaan.[1] Reserviupseerikoulussa hän tunsi tiettyä ”aateluuden tuntoa” vastuun lisääntymisen myötä.[7] Upseerikoulutuksessa hän joutui auto-onnettomuuteen. RUK:n kuljetusauton tieltä suistumisessa hän loukkasi päänsä, ja hänet vapautettiin kesken palveluksen. Toinen syy vapautukseen oli hänen sairastamansa kuiva keuhkopussitulehdus.[8]
Waltari kirjoitti asevelvollisuusajastaan armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään (1931) vielä Tilkassa toipuessaan.[7] Toisaalta isänsä ystävälle Jalo Sihtolalle lähettämässään kirjeessä Waltari tekee selväksi, ettei viihdy armeijassa.[9] Waltari-tutkija Panu Rajala on arvellut, että Waltarin yksi vaikutin armeijamyönteisen teoksen tekemiseen oli, että hänen morsiamensa Marjatta Luukkosen isä oli lääkintäkenraalimajuri Emil Luukkonen ja Waltari halusi miellyttää tulevaa appeaan.[10]
Toimittaja ja ammattikirjailija
Waltari meni 1931 naimisiin Marjatta Luukkosen kanssa.[2] Perheeseen syntyi 1932 tytär Satu.[2] Perheensä elättämiseksi Waltari omaksui ammattikirjoittajan työmoraalin.[2] Hänellä oli vakinainen työ Suomen Kuvalehden toimittajana vuoteen 1938 saakka, jolloin hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. 1930-luvulla hän kirjoitti romaaneja, novelleja, satuja, runoja ja 26 näytelmää. Vuosikymmen olikin hänen uutterimpia kirjoittajarupeamiaan, minkä osaltaan mahdollisti opintojen loppuun vieminen jo aiemmin.[1]
Sotien aikana Waltari työskenteli Valtion tiedoituslaitoksessa. Hän osallistui sotapropagandan tekoon muun muassa kirjoittamalla tietokirjat Neuvostovakoilun varjossa (1942, näköispainos 1994), Totuus Virosta, Latviasta ja Liettuasta (1941, salanimellä Nauticus) sekä romaanit Antero ei enää palaa (1940) ja Rakkaus vainoaikaan (1943). Hän kirjoitti paljon lehtiartikkeleita, isänmaallisia reportaaseja rintamalta ja sanomalehtien pääkirjoituksia.[11]
Waltari osallistui lokakuussa 1942 suomalaisten kirjailijoiden vierailuun Weimarin kirjailijakokoukseen, joka pidettiin ministeri Joseph Goebbelsin suojeluksessa.[12]
Syksyllä 1946 hän aloitti Istanbuliin suuntautuneen matkan, jonka aikana hän poikkesi vajaaksi viikoksi Sveitsiin ja tapasi siellä myös Jean-Louis Perret’n, jonka Sinuhe-ranskannoksen ensimmäinen osa ilmestyi 1947–1948 ja nosti Sinuhen maailmanmaineeseen.[2][13]
Kansainvälinen läpimurto
Sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti useita historiallisia romaaneja, kuten Mikael Karvajalka (1948), Mikael Hakim (1949) sekä kristinuskon varhaisvaiheista kertovat Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964).[2]
Vuoden 1964 jälkeen Waltarin innoitus kuihtui. Hän yritteli vielä yhtä historiallista romaania aiheena Maltan ritarikunta, mutta se jäi valmistumatta.[2] Hän pystyi suunnittelemaan päässään kirjan henkilöt ja juonen, mutta kun tuli aika alkaa kirjoittaa tarinaa paperille, hän ei saanut syntymään lainkaan tekstiä. Tämä oli kirjoittamista rakastaneelle Waltarille raskasta.[14]
Kirjailijauran jälkeen
Loppuvuosinaan Waltari nautti arvostusta, jota aktiivivuosina ei aina herunut, sillä häntä pidettiin usein vain viihdekirjailijana. Varsinaisen kirjailijanuran päätyttyä Waltari esiintyi vielä paljon julkisuudessa. Hän oli Suomen Akatemian jäsen, mikä velvoitti hänet auttamaan ja opastamaan nuoria kirjailijoita. Waltari oli aktiivisesti mukana neuvottelemassa kirjojensa käännöksistä sekä suunnittelutyössä, kun hänen vanhoista töistään julkaistiin uusia painoksia ja lyhyempiä tekstejä koottiin kokoelmateoksiksi. Hän muun muassa kirjoitti esipuheita kirjojensa uusintapainoksiin.[15][14]
Maaliskuussa 1972 Mika Waltari ja Väinö Linna osallistuivat näkyvästi WSOY:n yhtiökokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallintoneuvosto päätti tammikuussa erottaa pääjohtaja Hannu Tarmion äänin 5–3, minkä seurauksena kustannusliikkeen kirjailijat kärkiniminään juuri Waltari ja Linna asettuivat puolustamaan Tarmiota. Lopulta yhtiökokous kumosi erottamispäätöksen.[16][17]
Vanhalla iällä Waltarin voimia verotti keuhkosyöpä. Häneltä leikattiin toinen keuhko vuonna 1968, ja sen jälkeen hän oli hauras. Hän ei kuitenkaan lopettanut tupakointia.[18] Kesällä 1979 syöpä uusiutui, ja elokuun 26. päivä Waltari kuoli.[14][19] Hän kieltäytyi kivunlievitykseen tarjotusta morfiinista sanoen: ”Kuolema on niin ainutkertainen, että haluan kokea sen selvällä järjelläni”.[20] Waltari on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.[21]
Perhe ja suku

Waltarin tytär Satu Waltari, myöhemmin Satu Elstelä, oli myös kirjailija. Satu Waltarin aviomies oli teatteriohjaaja Esko Elstelä, ja heidän poikansa, Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä on julkaissut yhden romaanin ja yhden novellikokoelman.
Waltari asui suurimman osan elämästään Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Tunturikatu 13. Nuoren avioparin vuonna 1932 ostamassa asunnossa on noin 135 neliötä, viisi huonetta, halli, kylpyhuone, WC ja keittiö. Waltari selitti myöhemmin tuotteliaisuuttaan sillä, että hänen täytyi saada poikkeuksellisen suuri asunto maksetuksi ja lisäksi elättää perheensä.[14][22]
Tuotanto
Mika Waltari oli erittäin tuottelias kirjailija, jonka tuotantoon kuuluu yli 25 romaania, viitisentoista pienoisromaania, 34 näytelmää ja lisäksi kuunnelmia, pieniä dialogeja, elokuvakäsikirjoituksia, runoja, matkakertomuksia, novelleja ja lukuisia muita tekstejä.[2] Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli Jumalaa paossa vuonna 1925, ja viimeiset tekstit hän saneli Ihmisen ääni -sarjassa ilmestyneeseen teokseen vuonna 1978. Hänen teoksistaan on otettu jatkuvasti lisäpainoksia ja niitä on julkaistu myös erilaisina kokoelmina; esimerkiksi hänen näytelmänsä julkaistiin yhtenä kokoelmana vasta 1999.[23]
Romaanit
Waltarin läpimurtoteos oli Suuri illusioni, josta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Nuori lukijakunta otti omakseen Pariisissa Hotel de Sueden huoneessa parissa kuukaudessa syntyneen teoksen. Se on yhä käännetyin suomalainen esikoisromaani.[24] Seuraava romaani Appelsiininsiemen (1931) on kertomus aikansa nuorison elämästä.[25]
Vuosina 1933–1935 Waltari kirjoitti kolme romaania – Mies ja haave (1933), Sielu ja liekki (1934) ja Palava nuoruus (1935) – jotka ilmestyivät myöhemmin hieman lyhennettyinä yhteisteoksena nimellä Isästä poikaan (1942). Kuva kolmen sukupolven Helsingistä piirtyy pitkälti Waltarin oman suvun vaiheiden kautta.[2] Surun ja ilon kaupunki (1936) on yhdenpäivänromaani, joka esittää katkelmia 1930-luvun Helsingin asukkaiden elämästä. Markku Envall on arvioinut sen herätteiden tulleen niin F. E. Sillanpään Ihmiset suviyössä -maalaiskuvauksesta kuin Euroopassa tuohon aikaan tunnustetusta unanimismin aatteestakin.[26] Sen vaikutuksesta Waltari tarkastelee kaupunkia eräänlaisena henkisenä yhteisönä, jossa ihmiskohtalot koskettavat toisiaan.[26] Helsinki-romaanien sarjallaan Waltari nosti suomalaisessa kirjallisuudessa esille kaupungin ja nousevan keskiluokan kuvausta.[27]
Sotavuosina Waltari kirjoitti kaksi tendenssiromaania: talvisotaa kuvaavan Antero ei enää palaa (1940) ja välirauhan aikaan sijoittuvan Rakkaus vainoaikaan (1943). Lisäksi hän kirjoitti Ruotsin historiasta kertovan romaanin Kaarina Maununtytär ja 1800-luvun Suomeen sijoittuvan Tanssi yli hautojen.[2]
Myös salapoliisiromaanit Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939) ja Komisario Palmun erehdys (1940) ilmestyivät sotavuosina, ja niitä seurasi yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin Tähdet kertovat, komisario Palmu! (1962).[23]
Waltari oli pitkään ollut kiinnostunut egyptologiasta, ja sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Englanninkielinen käännös pääsi Yhdysvalloissa bestseller-listalle. Sinuhe on ilmestynyt 41 kielellä.[11]
Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti historialliset romaanit Mikael Karvajalka (1948) ja Mikael Hakim (1949). ”Hakimia” Markku Envall pitää länsimaisessa kirjallisuudessa ainutlaatuisena käyntikorttina islamilaiseen maailmaan. Sen tapa kuvata muslimimaailmaa sisältä päin on hänestä ollut radikaali jo ilmestymisaikanaan Suomen kaltaisessa läpeensä luterilaisessa maassa.[28] Myös Johannes Angelos (1952) kertoo kristityn ja islaminuskoisen maailman kohtaamisesta. Teos sijoittuu Konstantinopolin piirityksen aikoihin 1400-luvulle. Johannes Angeloksessa Waltari käytti myös osia vuotta aikaisemmin tekemästään käsikirjoituksesta, joka käsitteli Johanneksen nuoruusvuosia. Käsikirjoitus julkaistiin vasta Waltarin kuoleman jälkeen 1981 nimellä Nuori Johannes.[2]
Manilianus-romaanit Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964) kertovat kristinuskon varhaisvaiheista. Historiallisten romaanien sarjaan kuuluu lisäksi Turms, kuolematon (1955). Tekijä suuntasi historialliset teoksensa yleismaailmalliselle lukijakunnalle; ainoastaan Mikael Karvajalka tapahtuu osittain Suomessa.[2]
Waltarin historiallisille romaaneille tyypillistä on suuri sivumäärä, yleensä noin 800–1000 sivua. Niissä esiintyy kuvitteellisten päähenkilöiden lisäksi usein runsaasti todellisia historian merkkihenkilöitä. Waltari tutustui etukäteen perusteellisesti aikakauteen, johon aikoi romaaninsa sijoittaa, joten niiden ympäristö on yksityiskohtia myöten todenmukainen.[2]
Neljä päivänlaskua (1949) on eräänlainen romaani romaanista. Se sijoittuu aikaan, jolloin Waltari kirjoitti ”kiusallista ja häiritsevää” Sinuhea. Kirjailijan omien sanojen mukaan teos on ”valepukuun verhottu, sentimentaalinen rakkauskertomus”.[29]
Vuonna 1958 ilmestynyttä suppeaa aikalaisromaania Feliks onnellinen Markku Envall pitää parhaana suomalaisena uskonnollisena romaanina. Ilmestymisaikanaan ristiriitaisen vastaanoton saanut kirja pohtii kysymystä, kuinka voi olla kristitty nykyaikana. Envallin arvion mukaan romaani on parhaiten ymmärrettävissä tekijänsä teologisen tiedekunnan aikaisen kurssitoverin Erkki Niinivaaran omintakeista ajattelua vasten.[28]
Pienoisromaanit
Kirjallisesti merkittävimpinä pidetään usein Waltarin niin sanottuja pienoisromaaneja, joille on ominaista voimakas aistillisuus ja erotiikka. Pienoisromaaneja ilmestyi Waltarilta pääasiassa 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa. Pienoisromaanit Ei koskaan huomispäivää (1942) ja Jokin ihmisessä (1944) Waltari julkaisi ensin omakustanteina. WSOY kieltäytyi julkaisemasta Waltarin moraalisesti epäilyttäviksi katsomiaan, rikosta ja kiellettyä rakkautta käsitteleviä teoksia.[30][31] Näissä teoksissa kirjailija saattoi ilmaista itseään ilman menestyskirjailijan paineita, ja näin ihmismielen yöpuolen kartoittaminen sekä elämänfilosofinen ja eksistentiaalinen pohdiskelu kävivät mahdollisiksi.[26] Vuonna 1953 WSOY saattoi julkaista kuuden pienoisromaanin kokoelman Kuun maisema[31]. Kaikkiaan Mika Waltari kelpuutti 13 teostaan yhteisniteeseen Pienoisromaanit.[26]
Tunnetuimpia pienoisromaaneja on Vieras mies tuli taloon, jolla Waltari voitti WSOY:n pienoisromaanikilpailun 1937.[26] Markku Envall pitää kirjaa osoittelevuudessaankin eräänlaisena suomalaisvastineena D. H. Lawrencen Lady Chatterleyn rakastajalle.[26] Teos oli Waltarin ensimmäinen käännösmenestys[30].
Fine van Brooklynissa (1941) kokematon tiedemies matkustaa Bretagneen ja joutuu siellä laskelmoivan naisen valtaan. Jokin ihmisessä sijoittuu päällisin puolin alamaailmaan ja lienee luettavissa kirjailijaa kiinnostaneen kalvinismin valossa. Ei koskaan huomispäivää on kolmiodraama rikoksesta ja sen tunnustamisesta. Samalla se on kuvaus levottomasta ajasta kahden maailmansodan välissä.[32]
Näytelmät
Waltari kirjoitti uransa aikana myös kolmisenkymmentä näytelmää. Jotkut niistä toimivat suurten romaanien esitöinä, kuten Sinuhe Egyptiläisen kanssa samaan ajanjaksoon sijoittuva Akhnaton, auringosta syntynyt (1936) ja 1500-lukua kuvaava Paracelsus Baselissa (1943). Osa näytelmistä oli poliittisia, kuten Yö yli Euroopan (1934), joka kertoo aikansa poliittisista aatteista ja niiden välisistä jännitteistä. Keveämmistä näytelmistä monet ovat tulleet tunnetuksi myös elokuvina, kuten Kuriton sukupolvi (1936), Gabriel, tule takaisin (1945), Noita palaa elämään (1946) ja Huhtikuu tulee (1949). Näytelmistä on myöhemmin julkaistu kokoelma Mika Waltarin näytelmät (1999).[23]
Elokuvakäsikirjoitukset
Waltari oli ahkera elokuvakäsikirjoittaja. Ehdottomasti tunnetuin hänen käsikirjoittamistaan elokuvista on T. J. Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941). Muita ovat esimerkiksi Helmikuun manifesti (1939) ja Oi, kallis Suomenmaa (1940). Suunnitellessaan elokuvaa Maailman kaunein tyttö (1953) Armi Kuuselan kunniaksi ohjaaja-tuottaja Veikko Itkonen antoi lehdille haastattelun, jossa hän sanoi, että elokuvan käsikirjoituksen tulee tekemään Mika Waltari. Waltari itse sai tietää tästä suunnitelmasta ensimmäistä kertaa lukiessaan Itkosen haastattelua lehdestä. Kilttinä miehenä hän kuitenkin suostui käsikirjoittajaksi.[33]
Waltarin teosten pohjalta on tehty 33 elokuvaa. Suomalaisille tunnetuimpia lienevät Matti Kassilan ohjaamat Komisario Palmu -elokuvat ja näytelmien pohjalta tehdyt komediat, kuten Gabriel, tule takaisin. Pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää pohjalta on tehty elokuva Verta käsissämme. Vieras mies tuli taloon on filmattu kahdesti, ja sen nimestä on tullut lentävä lause.[26]
Näytelmänsä Omena putoaa... pohjalta tekemästään elokuvan Omena putoaa käsikirjoituksesta Waltari sai Jussi-palkinnon.[34] Jo heti ensi-illan jälkeen käsikirjoitusta kiitettiin Waltarin parhaaksi, samoin sen dialogia.[35]
Kansainväliselle yleisölle tunnetuin Waltarin romaanin pohjalta tehty elokuva on kuitenkin Michael Curtizin ohjaama Sinuhe, egyptiläinen (1954), jonka käsikirjoituksen tosin tekivät Philip Dunne ja Casey Robinson.[36]
Runot
Waltari kirjoitti nuoruudessaan paljon runoja, ja hän pitikin itseään aluksi ennen kaikkea runoilijana.[37] Hänen ensimmäiset runonsa ilmestyivät Nuoren Voiman Liiton antologiassa Nuoret runoilijat vuonna 1926 nimellä Kristian Korppi, ja nopeassa tahdissa sen jälkeen ilmestyivät Sinun ristisi juureen (1927) ja Muukalaislegioona (1929) ja Valtatiet (1928) yhdessä Olavi Laurin (Olavi Paavolainen) kanssa. Myöhemmin Waltarin runoja ilmestyi kokoelmissa Runoja 1925–1945 ja Pöytälaatikko.[23]
Muu tuotanto
Waltari kirjoitti matkakertomuksia. Yksinäisen miehen juna, vuonna 1929 ilmestynyt saman vuoden kesään sijoittuva matkakertomus, kuvaa vastavalmistuneen kandidaatin matkaa Konstantinopoliin. Matkakirjassa Lähdin Istanbuliin (1948), joka kuvaa sodanjälkeistä Eurooppaa, Waltari kirjoittaa matkasta, jonka hän teki Sinuhen ilmestyttyä löytääkseen aineistoa seuraavia historiallisia romaanejaan varten. Waltarin lehdissä ilmestyneitä matkakertomuksia on julkaistu Rudy de Casseresin ja Raimo Salomaan toimittamassa kokoelmassa vuonna 1989.[38]
Asevelvollisuusajastaan Waltari kirjoitti armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään 1931. Teosta on sanottu oikeiston ”tilaamaksi” vastineeksi Pentti Haanpään armeijakriittiselle Kentälle ja kasarmille. Markku Envall on luonnehtinut sitä 1984 Kirjailijoiden kentät ja kasarmit -teoksessa edelleen myönteisimmäksi varusmieselämän kuvaukseksi Suomen kirjallisuudessa.[39]
Waltarin välityönään pitämä aloitteleville kirjailijoille tarkoitettu opas Aiotko kirjailijaksi? ilmestyi 1935. Muun muassa Kalle Päätalo on maininnut oppaan merkityksen oman kirjailijauransa alkuvaiheessa.[40]
Waltari ryhtyi vuonna 1934 kirjoittamaan runomuotoiset tekstit Asmo Alhon piirtämään sarjakuvaan Kieku ja Kaiku, joka ilmestyi Kotiliedessä vuoteen 1975. Näitä riimittelyjä on arvioitu Waltarin kotimaassa luetuimmiksi teksteiksi[41].
Waltarin alun perin eri lehtiin kirjoittamia novelleja on myöhemmin julkaistu kokoelmissa Novelleja ja Viisi ässää ja muita kertomuksia. Hän kirjoitti myös satuja, joita on julkaistu muun muassa kokoelmissa Dshinnistanin prinssi ja Kiinalainen kissa.[23]
Vuonna 1978 ilmestyi Ihmisen ääni -sarjassa Ritva Haavikon toimittama Waltarin tekstien retrospektiivinen valikoima. Kirjaan Ihmisen ääni. Nöyryys − intohimo koottiin Waltarin kirjoituksia eri vuosikymmeniltä tuotannon alusta lähtien ja näin pyrittiin luomaan yhtenäinen kuva Waltarin maailmankatsomuksesta.[42] Kirja sisältää muun muassa lyhennelmän hänen pro gradu -tutkielmastaan vuodelta 1928.[43] Osan kirjoituksista Waltari laati erityisesti tätä kirjaa varten sen ilmestymisvuonna 1978, ja ne jäivät hänen viimeisiksi kirjallisiksi töikseen.[44]
Vasta Waltarin kuoltua ilmestyivät teokset Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978 (1979) ja Kirjailijan muistelmia (1980) Haavikon toimittamina. Haavikko haastatteli 1970-luvulla Waltaria hänen elämästään ja työstään. Haastattelut olivat pitkiä, ja niiden pohjalta Haavikko toimitti artikkelimuotoisen 370-sivuisen Waltarin elämäkerran Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen, joka valmistui 1982.[44][45] Waltarin tytär Satu Elstelä on todennut, ettei muistelmien antama kuva aina vastaa todellisuutta. Ongelmaa on käsitellyt Markéta Hejkalová kirjoittamassaan elämäkerrassa Mika Waltari. The Finn sekä Waltari-tutkija Juha Järvelä.[46][47]
Kirjailijakuva
Waltari oli ammattikirjoittaja ja otti huomioon toiveet, joita tekstien tilaajat hänelle esittivät. Esimerkiksi Gabriel, tule takaisin -komedia sai alkunsa Helge Raninin pyynnöstä. Hän toivoi kiertueella esitettäväksi nelinäytöksistä hauskaa näytelmää, jossa on yksi lavastus, kolme naisroolia ja suuri miesrooli.[48]
Waltari oli kirjoittajana monipuolinen, hän hallitsi niin kevyet komediat kuin vakavat ja pohdiskelevat teokset. Hänet muistetaan myös ahkeruudestaan: vain harva suomalainen kirjailija on pystynyt samanlaiseen kirjoitusnopeuteen ja julkaisutiheyteen. Kriitikoitaan hämätäkseen – ja ehkä nolatakseenkin – Waltari osallistui kirjoituskilpailuihin usein salanimillä.[2]
Viihteellisimpiä kirjojaan ja novellejaan Waltari julkaisi myös salanimillä, ehkä siksi ettei itsekään arvostanut niitä kovin paljon tai sitten vain kätkeäkseen tuotteliaisuuttaan.[2][49]
Henkilökuva

Mika Waltaria kuvaillaan usein rauhalliseksi, ystävälliseksi ja lämpimäksi ihmiseksi. Waltarin elämään kuului kuitenkin myös dipsomania-tyyppinen alkoholismi sekä vaikeita unettomuus- ja masennuskausia, jotka pakottivat hänet monesti sairaalahoitoon.[2] Tapahtumat seurasivat toisiaan yleensä tietyssä järjestyksessä: työn loppuun saattaminen, masennus, juomaputki, suhde tai ihastuminen, oivallus uudesta aiheesta ja työhön palaaminen.[24]
Selvinä kausina juopotteluretket nolottivat Waltaria, ja hänen suhteensa alkoholiin oli ongelmallinen. Hän kuitenkin puhui asiasta melko avoimesti vanhemmalla iällä. Waltari kertoi julkisesti myös mielisairaalakokemuksistaan lehtihaastattelussa 1970-luvulla. Tekoa pidettiin melko rohkeana, sillä tuolloin mielisairauksia pidettiin usein häpeällisenä ja salailtavana asiana.[50]
Suhde uskontoon
Mika Waltari oli saanut ankaran kristillisen kasvatuksen ja kamppaili koko ikänsä kristinuskon kanssa. Vaikka hän keskeytti teologian opintonsa, hän osallistui säännöllisesti kurssinsa vuosijuhliin. Turms, kuolematon -romaanissa Waltari saattoi luonnostella omaa käsitystään uskonnosta, koska etruskien uskonnosta ei tiedetä paljoa. Reijo Vahtokarin mukaan Turmsissa on nykyajan käsittein suorastaan new age -piirteitä. Sen jälkeen kirjailija kuitenkin palasi kotoiseen Helsinkiin ja kristinuskoon kirjassa Feliks onnellinen.[24]
Usko tarjosi Waltarille perusteen myönteisen elämänkatsomuksen omaksumiselle ihmisten aiheuttamista pettymyksistä huolimatta. Tästä huolimatta kirjailija esiintyi toistuvasti alituisena skeptikkona. Waltari tunnusti, ettei ihminen voi elää ilman uskoa, mutta ajatteleva ihminen ei voi myöskään elää ilman epäilyä. Siitä huolimatta Waltarin myöhäistuotanto osoittaa kirjailijan löytäneen kristinuskosta sellaista toivoa ihmiskunnan tulevaisuudelle, joka tuntui tyystin hävinneen hänen pääteoksestaan Sinuhe egyptiläisestä (1945).[51]
Poliittiset näkemykset
Mika Waltaria pidetään usein oikeistolaisena, kuitenkin liberaalina ja suvaitsevana.[52] Katri Vala kutsui Waltaria ”kokoomuslaiseksi moralistiksi ja äitienpäiväpuhujaksi”.[53] Waltari kuvaili vuonna 1972 olevansa ”harhaileva äänestäjä”, jonka äänestysvalinta perustuu enemmän henkilöön kuin puolueeseen. Hän kertoi myös äänestävänsä aina naista, koska naiset ovat hänen mielestään paljon miehiä järkevämpiä.[54]
Waltari suomensi kansallissosialistien kulttiteoksen, Hanns Heinz Ewersin kirjoittaman Horst Wesselin elämäkerran Horst Wessel: Eräs saksalainen kohtalo (WSOY, 1933).[1] Muistelmissaan Waltari kertoo, ettei tuohon aikaan tuntenut kansallissosialistista aatetta kovin hyvin.[9] Vuonna 1939, ennen toisen maailmansodan alkua, hän kirjoitti matkastaan Euroopassa artikkelin, jossa kuvaili natsi-Saksaa melko myönteiseen sävyyn.[55]
Kiinnostus kuvataiteeseen
Mika Waltarin tekstit ovat hyvin visuaalisia, ja kuvataide vaikutti hänen kirjoittamiseensa. Waltari on kertonut ympäröineensä itsensä kuvataiteella. Taulut olivat hänelle ystäviä ja seuralaisia. Hän oli myös ahkera taidenäyttelyissä ja museoissa kävijä. Waltarin itsensä mukaan:[56]
Ateneumin taidemuseossa syksyllä 2008 esitettyyn näyttelyyn koottiin Mika Waltarille tärkeiden Eemu Myntin, Yrjö Saarisen, Otto Mäkilän, Mauno Markkulan ja Aimo Kanervan teoksia. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin muun muassa kirja, johon on koottu kaikki Waltarin kirjoitukset näyttelyn viidestä taiteilijasta. Kirjan muut artikkelit kertovat Waltarin suhteesta kuvataiteeseen.[56]
Huomionosoituksia

Waltari palkittiin vuonna 1952 Pro Finlandia -mitalilla. Waltarin kunniaksi Suomen Kirjailijaliitto myöntää vuosittain Waltari-palkinnon ansioituneille nuorille kirjailijoille[57].
Helsingin Etu-Töölössä on lähellä Waltarin kotia Mika Waltarin muistomerkki. Veikko Hirvimäen veistos Kuningasajatus on saanut ideansa Turms kuolemattomaan sisältyvästä lauseesta ”Ihmisessä itsessään ovat pisimmät matkat.”[58] Aikoinaan käytiin kiivasta keskustelua, millainen sen tulisi olla. Monet olisivat halunneet näköispatsaan. Waltari itse totesi, että kun hänestä aika jättää, hänen muistokseen voitaisiin rakentaa Helsingin keskustaan julkinen pisoaari[59].
Kirjailijan muistoa vaalii vuonna 2000 perustettu Mika Waltari -seura, joka muun muassa julkaisee Illusioni-nimistä vuosikirjaa.[60]
Helsingin Töölön kirjaston neljännen kerroksen monitoimitila avattiin Mika Waltari -saliksi nimettynä kirjailijan syntymän 99-vuotispäivänä 19. syyskuuta 2007.[61]
Waltarille omistettuja nimikkotaivaankappaleita ovat asteroidi n:o 4266 (Mika Waltari) ja asteroidi n:o 4512 (Sinuhe).[62]
Vuosi 2008 oli Waltarin syntymän satavuotisjuhlavuosi, ja Waltaria muistettiin monissa tilaisuuksissa, lehtiartikkeleissa sekä radio- ja televisio-ohjelmissa. Rahapaja julkaisi Waltarin kunniaksi nimellisarvoltaan 10 euron hopeisen juhlarahan. Sinuhe egyptiläinen äänestettiin tuolloin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi.[63] Syksyllä WSOY julkaisi Panu Rajalan kirjoittaman 850-sivuisen Waltarin elämäkerran Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset sekä Marketa Hejkalován kirjoittaman englanninkielisen teoksen Mika Waltari the Finn, joka on käännös tšekin kielestä.[64] Aku Ankka -lehdessä julkaistiin sarjakuvataiteilija Kari Korhosen laatima, Waltarille omistettu 11-sivuinen juhlasarjakuva, jossa esiintyvät myös itse Waltari sekä ”vanhentuneet” Kieku ja Kaiku.[65]
Teosvalikoima

Citation error, replace with{{cite book| title = Jumalaa paossa| publisher = Suomen merimieskirkko| year = 1925| isbn = 978-951-98549-4-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri illusioni| publisher = WSOY| year = 1928| isbn = 978-951-0-03814-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Yksinäisen miehen juna| publisher = WSOY| year = 1929| isbn = 978-951-0-34016-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Appelsiininsiemen| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 978-951-0-34013-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Siellä missä miehiä tehdään| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 951-0-21470-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Isästä poikaan| publisher = WSOY| year = 1942| version = Yhteislaitos Helsinki-trilogiasta 1933–35| isbn = 978-951-0-34014-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Aiotko kirjailijaksi?| publisher = WSOY| year = 1935| isbn = 951-0-19264-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Surun ja ilon kaupunki| publisher = WSOY| year = 1936| isbn = 978-951-0-34015-81}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmeellinen Joosef| publisher = WSOY| year = 1938| isbn = 951-0-18835-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kuka murhasi rouva Skrofin?| publisher = Otava| year = 1939| isbn = 978-951-1-23273-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Komisario Palmun erehdys| publisher = WSOY| year = 1940| isbn = 951-0-32099-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nainen tuli pimeästä ja muita novelleja| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-15019-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Fine van Brooklyn| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 978-951-0-34017-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kaarina Maununtytär| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 951-0-18930-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Rakkaus vainoaikaan| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-19679-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tanssi yli hautojen| publisher = WSOY| year = 1944| isbn = 978-951-0-35682-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Sinuhe egyptiläinen| publisher = WSOY| year = 1945| isbn = 951-0-20749-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Neljä päivänlaskua| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-28426-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lähdin Istanbuliin| publisher = WSOY| year = 1948| isbn = 978-951-0-34018-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Karvajalka| publisher = WSOY| year = 2004| version = 1948| isbn = 951-0-20748-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Hakim| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-20747-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nuori Johannes| publisher = WSOY| year = 1981| isbn = 951-0-20746-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Johannes Angelos| publisher = WSOY| year = 1952| isbn = 951-0-20745-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Turms, kuolematon| publisher = WSOY| year = 1955| isbn = 951-0-22633-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Vallaton Waltari| publisher = WSOY| year = 1957| isbn = 978-951-0-34055-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Feliks onnellinen| publisher = WSOY| year = 1958| isbn = 978-951-0-35683-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Valtakunnan salaisuus| publisher = WSOY| year = 1959| isbn = 951-0-20751-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tähdet kertovat, komisario Palmu!| publisher = WSOY| year = 1962| isbn = 951-0-32100-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmiskunnan viholliset| publisher = WSOY| year = 1964| isbn = 951-0-20744-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Pienoisromaanit| publisher = WSOY| year = 1966| isbn = 951-0-03805-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lukittu laatikko ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1978| isbn = 951-0-28427-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978| publisher = WSOY| year = 1979| isbn = 951-0-28425-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = 10 Waltaria| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-12890-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Joulutarinoita| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-20722-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Matkakertomuksia – Mika Waltarin matkassa 1927–1968| publisher = WSOY| year = 1988| isbn = 951-0-28005-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Viisi ässää ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23843-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mika Waltarin näytelmät| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23508-3}}
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Envall, Markku| title = Suuri illusionisti: Mika Waltarin romaanit| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| id = ISBN 951-0-19650-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva| title = Mika Waltari, valloittaja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-32484-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva (toim.)| title = Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1982| id = ISBN 951-0-11565-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hejkalová, Markéta| title = Mika Waltari: The Finn| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-34335-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järvelä, Juha| title = Waltari ja sukupuolten maailmat| location = Helsinki| publisher = Avain| year = 2013| id = ISBN 978-951-692-972-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lindstedt, Risto & Vahtokari, Reijo| title = Mika Waltari: Muukalainen maailmassa| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-32457-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nummelin, Juri| title = Unohdettu Waltari| location = Helsinki| publisher = BTJ| year = 2008| id = ISBN 978-951-692-712-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Noita palaa näyttämölle: Mika Waltari parrasvaloissa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-23014-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-31137-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Kirjailijan muistelmia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1980 (4. painos 1998)| version = Toimittanut Ritva Haavikko| id = ISBN 951-0-10083-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Mika Waltarin mietteitä| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1982| version = Toimittanut Kalevi Haiko| id = ISBN 951-0-11433-2}}
Aiheesta muualla

. Ylen Elävä arkisto.
.
.
Helena Pilke:  Kirja-arvio teoksesta: Järvelä, Juha: Waltari ja sukupuolten maailmat. Helsinki 2013. (Agricolan arvostelujulkaisu 22.4.2013)

 Jukka Kemppinen 2007
Lasse Lehtinen:  SK 20/2016

*
Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1908 syntyneet
Luokka:Vuonna 1979 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen senaatin oikeusosasto (vuoteen 1816 hallituskonseljin oikeusosasto) oli vuosina 1809–1918 Suomen ylin oikeusaste. Se oli toinen Suomen keisarillisen senaatin kahdesta osastosta; toinen oli toimeenpanovaltaa käyttänyt talousosasto. Oikeusosaston seuraajaksi perustettiin vuonna 1918 korkein oikeus. Talousosasto muutti samana vuonna nimensä valtioneuvostoksi.
Senaatin oikeusosastosta on käytetty lyhennettä SOO.[1]
Yleistä toiminnasta
Senaatin oikeusosasto valvoi oikeudenkäyttöä koko maassa ja valmisteli yhdessä talousosaston kanssa niitä lakiehdotuksia, jotka hallitsija antoi säätyvaltiopäiville. Se myös ratkaisi viime kädessä kaikki asiat, jotka alemmista oikeuksista tulivat sen tutkittavaksi. Oikeusosaston puheenjohtajana oli varsinaisesti Suomen kenraalikuvernööri, jolla ei kuitenkaan ollut äänivaltaa siviilijutuissa (riita-asioissa). Muuten yleisesti puhetta johti varapuheenjohtaja. Oikeusosastoon kuului hänen lisäkseen vähintään kymmenen senaattoria sekä useita esittelijäsihteereitä, protokollasihteereitä ja kanslisteja, jotka toimivat asioiden esittelijöinä.[2][3] Korkeimmat virkamiehet nimitti keisari ja alemmat osasto otti itse. Virkamiesten tuli huolehtia asioiden esittelystä, pitää pöytäkirjaa ja valmistaa toimituskirjat.[4]
Senaatti toimi tavallisesti kahdessa osastossa, ja sen tuomionvoipaisuudesta olivat voimassa samat määräykset kuin mitä hovioikeudesta oli säädetty. Hovioikeus oli tuomiovoimainen tärkeimmissä jutuissa viiden ja vähemmissä jutuissa neljän jäsenen läsnä ollessa, kun vähintään kolme jäsentä olivat päätöksestä yksimieliset. Oikeudenkäynti senaatissa oli miltei yksinomaan kirjallista. Senaatilla oli oikeus purkaa tuomioistuinten lainvoimaisia päätöksiä erityisestä syystä ja määrätä, että juttu saadaan ottaa uudelleen käsiteltäväksi.[2][3]
Historia
Hallituskonseljin perustaminen
Venäjä miehitti Suomen 1808 ja lupasi säilyttää Ruotsin vallan aikaiset lait koskemattomina. Sekä sodanjohto että siviilihallinnon johto oli ylipäälliköllä, kreivi Friedrich Wilhelm von Buxhoevdenilla. Kun venäläiset julistivat Suomen liitetyksi Venäjän keisarikuntaan katkesivat hallinnolliset yhteydet Ruotsiin lopullisesti. Eräs merkittävä ongelma oli, miten korkein oikeudenhoito tulisi järjestää.[4]
Turun hovioikeus tiedusteli asiaa Buxhoevdenilta, joka ilmoitti ratkaisevansa itse ylipäällikkönä hallitsijalle kuuluvat asiat. Oikeudenhoitoa johti siis ylipäällikön siviilikanslia. Alkuvuodesta 1809 suunniteltiin Suomen hallintoelimen perustamista Hämeenlinnaan, mutta Turku sai sittenkin säilyttää asemansa hallinnollisena keskuksena. Siviiliasiain johtamisen otti hoitaakseen kenraalikuvernööriksi nimitetty G. M. Sprengtporten. Häntä avusti kanslia, jossa oikeusasioiden hoito kuului laamanni Fabian Orraeukselle. Tärkeimpien oikeusasioiden ratkaisuvalta kuului kuitenkin keisarille. Aluksi jutut lähetettiin hänelle Venäjän ministereiden välityksellä ja vuoden 1809 alusta lähtien tehtävää hoiti valtiosihteeri Mihail Speranski. Kesällä 1809 kenraalikuvernööriksi nimitettiin Michael Barclay de Tolly ja samalla yhdistettiin uudelleen siviili- ja sotilasasioiden johto.[4]
18. elokuuta 1809 keisari vahvisti uuden hallintomallin. Suomen suuriruhtinaanmaan hallituskonselji jakautui kahteen osastoon, talousosastoon ja oikeusosastoon. Niissä oli yhteensä 14 jäsentä, mutta sitä ei ohjesääntö maininnut, kuinka monta jäsentä kuului kuhunkin osastoon. Jäsenten täytyi säätyjen tahdon mukaisesti olla Suomen kansalaisia siten, että puolet oli aatelisia ja puolet aatelittomia. Hallituskonseljin puheenjohtajana toimi kenraalikuvernööri.[4]
Hallituskonselji oli kollegiaalinen virasto, jonka valtalupa-aika kesti kolme vuotta. Jäsenille maksettiin tehtävästä palkkaa, mutta he säilyttivät myös entisen palkkansa, virkansa ja arvonsa. Jäsenet nimitti keisari. Sen sijaan ohjesäännössä ei ollut mainitaa siitä, kuka teki ehdotuksen jäsenten valitsemiseksi. Jäsenten valinta seuraavalle kaudelle riippui keisarin tahdosta.[4]
Hallituskonseljin oikeusosasto
Hallituskonseljin oikeusosastossa tuli olla henkeä ja kunniaa koskevissa jutuissa seitsemän jäsentä ja muissa jutuissa viisi. Puheenjohtaja sisältyi näihin lukumääriin. Kenraalikuvernöörillä ei ollut oikeutta osallistua siviilijuttujen käsittelyyn, vaan hän sai vain valvoa käsittelyn laillisuutta. Rikosjutuissa hän sai vaikuttaa ratkaisuunkin. Jos kenraalikuvernööri vastusti osaston ratkaisua, hän saattoi ilmoittaa mielipiteensä keisarille. Oikeusosaston ratkaisu oli tavallisesti lopullinen ilman, että siihen oli mahdollista hakea muutosta. Kuolemantuomio poikkesi tästä säännöstä, sillä se piti alistaa keisarin ratkaistavaksi. Jos osaston äänestystulos meni tasan, voitti syytetylle edullisempi mielipide.[4]
Sen lisäksi, että oikeusosasto toimi ylimpänä tuomioistuimena, se valvoi suuriruhtinaanmaan oikeudenhoitoa. Sen tuli ratkaista kaikki hovioikeuksista vedon tai valituksen nojalla tulleet jutut sekä eräät virkasyytteet. Sille tulivat esimerkiksi Ruotsin vallan aikaiset rahanväärennysjutut Svean hovioikeudesta, luotsien virkarikokset sotahovioikeudesta, postivirkamiesten virkarikokset kansliaoikeudesta, tulli- ja maanmittausvirkamiesten virkarikokset kamarikollegiosta, tietyt ratsutiloja ja sotilasvirkataloja koskevat riitajutut sekä juttuja vuori- ja kauppakollegiosta sekä kamarioikeudesta. Lisäksi osaston ratkaistavaksi päätyivät valitukset maanjako-oikeuksien ja linnaoikeuksien päätöksistä. Hallituskonseljin virkamiesten toimintaa valvoi kenraalikuvernöörin alainen prokuraattori, joka myös huolehti siitä, että virkarikoksista nostettiin syytteet.[4]
Oikeusosaston jäsenten asema oli siinä suhteessa epävarma, että valtalupa oli voimassa kolme vuotta kerrallaan. Näin Suomessa ei toteutunut korkeimpien tuomareiden erottamattomuusperiaate toisin kuin Ruotsissa. Konseljin yhteisistunnoissa oikeusosaston jäsenet käyttivät hallinnollista valtaa, jolloin tuomiovalta ja toimeenpanovalta eivät olleetkaan erotettuina toisistaan. Tässä noudatettiin vanhaa Ruotsista jo poistettua käytäntöä. Poikkeus perustuslakiin oli se, että oikeusosasto tuomiotehtävien ohessa valvoi oikeudenkäyttöä.[4]
Oikeusosasto toimi Turussa Rothstenin talossa, talousosasto toisessa talossa ja arkisto kolmannessa talossa. Hallituskonselji ehdotti 1810 oman talon rakentamista, mutta asia ei edennyt, sillä 1812 Helsinki julistettiin pääkaupungiksi, jonne konseljikin oli tarkoitus siirtää uusien rakennusten valmistuttua. Ennen kuin siirto ehti tapahtua hallituskonselji sai uuden nimen. Keisari Aleksanteri I vahvisti 21. helmikuuta 1816 uudelleen Suomen oikeudet ja määräsi, että hallituskonseljin uusi nimi oli oleva Keisarillinen Suomen senaatti.[4]
Senaatin oikeusosaston vaiheita
Suomen autonomian aikaisen valtiollisen hallintojärjestelmän malli tuli Venäjältä. Siellä hallitseva senaatti oli 1700-luvulla paitsi hallinnon johtava toimielin myös korkein tuomioistuin. Venäjän keskushallintoa uudistettiin 1800-luvun alussa, mutta hallitseva senaatti säilytti asemansa ylimpänä oikeusasteena, lakien valvojana ja hallinnon johtajana.[5]
Henkilökunnan saaminen senaatin ylempiin virkoihin oli alkuvaiheessa vaikeaa, sillä pätevistä miehistä oli pulaa. Vuonna 1817 annettiin asetus, jolla määrättiin virkoihin pääsyn ehdoksi, että hakija oli suorittanut Turun akatemiassa oikeustutkinnon tai kameraalitutkinnon sen mukaan pyrkikö hän senaatin oikeusosastoon vai talousosastoon. Tämänkin malli tuli Venäjältä, sillä siellä vastaava asetus oli annettu 1809. Lisäksi oli vuonna 1813 säädetty, että toukokuun alusta 1819 alkaen senaatin virkoihin vaadittiin venäjän kielen taito. Senaatin alkuaikoina oikeusosaston työtaakka oli melkoinen. Osaston toimintaa pyrittiin kehittämään ja lisättiin virkakuntaa. Oikeusosastoon perustettiin 1816 kolmannen esittelijäsihteerin virka. Hän keskittyi erityisesti lukuisiin isojako- ja maanjakoasioihin. Senaatti sai samana vuonna myös arkistonhoitajan viran. Vuonna 1832 perustettiin oikeusosastoon aluksi väliaikaisena neljäs esittelijäsihteerin virka.[5]
Senaatti muutti Turusta uuteen pääkaupunkiin Helsinkiin syksyllä 1819, mutta senaatin talon (nykyinen valtioneuvoston linna) valmistuminen myöhästyi syksyyn 1822. Senaatti joutui sijoittumaan väliaikaisiin vuokrahuoneisiin. Oikeusosasto toimi aluksi Uschakoffin talossa Pohjoisesplanadin ja Unioninkadun kulmassa.[5]
Vuonna 1822 keisari päätti kenraalikuvernööri Fabian Steinheilin esityksestä, että osastojen vanhimpia jäseniä aletaan kutsua varapuheenjohtajiksi. Heidän tehtävänsä oli johtaa puhetta kenraalikuvernöörin poissa ollessa ja valvoa osastojen työskentelyä tämän ohjeiden mukaan. Oikeusosaston varapuheenjohtajaksi nimitettiin prokuraattori Carl Edvard Gyldenstolpe. Hän sai silloin kun kenraalikuvernööri ei ollut läsnä istunnossa, johtaa puhetta ja määrätä istuntopäivät, kunhan oli ennakkoon neuvotellut asiasta kenraalikuvernöörin kanssa. Vielä vuonna 1820 senaatin osastojen istunnot oli tapana keskeyttää Helsingin markkinoiden ajaksi ja myös silloin, kun kaupungissa syttyi tulipalo.[6]
Kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskin aikana senaatin käytäntöjä muutettiin, koska hän ei taitanut ruotsin kieltä. Kenraalikuvernöörin tarvitsi olla läsnä senaatin istunnoissa vain tärkeitä asioita käsiteltäessä. Tämä oli melkoinen muutos senaatin ja kenraalikuvernöörin välisessä yhteistyössä. Toinen senaatin asemaan ja toimivaltaan suuresti vaikuttanut seikka oli Suomen asiain komitean lakkauttaminen 1826. Suomen asioiden esittelystä hallitsijalle huolehti nyt ministerivaltiosihteerinvirasto. Osaltaan tällä pyrittiin vapauttamaan hallitsija vähäisistä, mutta aikaa vievistä virkavelvollisuuksista. Oikeusosastoon tämä vaikutti siten, että sen armonanomuksia koskevat valtuudet kasvoivat ja osasto sai eräissä tapauksissa koventaa rangaistuksia. Voimaan tuli myös määräys, että armonanomukset oli jätettävä oikeusosastolle, eikä senaatin ohitse suoraan hallitsijalle.[6]
Koska 1831 kenraalikuvernööriksi nimitetty ruhtinas Aleksandr Sergejevitš Menšikov ei ehtinyt emämaassa olleiden virkatehtäviensä vuoksi juuri oleskella Suomessa, hänen avukseen nimitettiin 1833 kenraalikuvernöörin apulainen. Tämä esimerkiksi johti puhetta senaatissa kenraalikuvernöörin sijasta. Toinen 1833 voimaan tullut muutos oli tapa kirjoittaa jäsenten allekirjoittamat ja esittelijän varmentamat kappaleet kaikista oikeusosaston tuomioista ja päätöksistä. Vuonna 1841 keisari määräsi oikeusosaston lähettämään hallitsijalle vuosittaisen kertomuksen kaikista käsittelemistään oikeusasioista. Ennen oli riittänyt kertomus rikosasioista. Uusi menettely oli käytössä myös Venäjällä.[6]
Vuonna 1839 annetussa asetuksessa määrättiin millainen virkapuku senaatin jäsenillä ja virkamiehillä tuli olla juhlatilaisuuksissa. Tavallisissa istunnoissa käytettiin niin sanottua varavirkapukua, jota koskevia määräyksiä muutettiin 1855, jolloin puvun kauluksen ja hihansuiden kuosia uudistettiin. Suomalaiset yrittivät muuttaa senaatin jäsenyyden pysyväksi, koska virkakunnan epävakaata kokoonpanoa pidettiin suurena puutteena. Toive ei toteutunut hallitsijan antamassa manifestissa 1841. Sen sijaan tietyt oikeusosaston asiat annettiin osaston varapuheenjohtajan ratkaistaviksi. Samassa yhteydessä oikeusosasto sai yhden uuden esittelijäsihteerin viran.[7]
Krimin sodan aikana suunniteltiin senaatin muuttoa turvallisempana pidettyyn Hämeenlinnaan. Heinäkuussa 1855 kaikki oli jo valmiina, mutta tilanteen rauhoituttua hankkeesta voitiin luopua. Vapaamielisen Aleksanteri II:n valtaistuimelle nousun myötä senaatista haluttiin tehdä hallitsijan tahdon toteuttaja. Merkittävä muutos tapahtui Pietarissa Suomen asioita hallitsijalle esittelevässä virkakunnassa. Vuosiksi 1857–1891 perustettiin valtiosihteerinviraston yhteyteen Suomen asiain komitea, jonka puheenjohtajana toimi ministerivaltiosihteeri. Suomen senaatti sai yhdessä kenraalikuvernöörin kanssa ehdottaa kahta komitean neljästä jäsenestä. Vuoden 1858 alusta alkaen senaatin varapuheenjohtajalle ja jäsenille annettiin senaattorin virkanimi. Senaattorit nimitettiin edelleen kolmeksi vuodeksi kerrallaan, mutta eron saaneiden turvaksi alettiin maksaa eläkettä, sillä nyt heidät vapautettiin nimityksen yhteydessä entisestä virastaan.[8]
Vuonna 1869 uudistettiin asioiden käsittelyä senaatissa. Molempien osastojen yhteisiin täysistuntoihin ottivat nyt osaa osastojen varapuheenjohtajat pysyvinä jäseninä ja kummastakin osastosta kolme senaattoria siten, että he vaihtuivat joka vuosi. Oikeusosaston oli jakaannuttava tarvittaessa kahteen jaostoon. Varapuheenjohtaja määräsi, milloin jaostoistuntoja pidettiin, ja jakoi jäsenet jaostojen kesken.[9]
Vuonna 1871 säädettiin, että senaatin vakinaiseen virkaan valittavalla tuli olla oikeustutkinto ja todistus venäjän kielen taidosta. Ylimääräiselle virkamiehelle riitti kameraalitutkinto. Suomen kielen osaamista vaadittiin vuodesta 1881 lähtien. Aleksanteri III (hallitsi 1881–1894) oli sitä mieltä, että senaatilta tuli hallitsijan päätettäväksi liian vähäpätöisiä juttuja. Siksi 1882 oikeusosastolle annettiin valta nimittää hovioikeuksien sihteerit ja kanneviskaalit. Vuonna 1885 oikeusosaston jäsenmääräksi tuli yksitoista (varapuheenjohtaja mukaan luettuna) eli sama kuin talousosastossa. Myöhemmin osastojen jäsenmäärä oli välillä taas erisuuri. Oikeusosasto ei saanut työmäärän kasvua vastaavaa lisäystä henkilökuntaansa, siksi sen oli pakko jättää pöytäkirjanpito kanslisteille ja kopisteille. Vasta 1885 perustettiin yhden uuden esittelijäsihteerin, protokollasihteerin ja kanslistin virat. Samalla kopistin virat lakkautettiin.[10] Edellinen lisävirka oli saatu 1841.[11]
Senaatin uudessa ohjesäännössä vuodelta 1892 määrättiin, että kaikkien oikeusosaston senaattorien, oikeustoimituskunnan päällikön ja kahden talousosaston senaattorin tuli olla paitsi lainoppineita myös kokeneita tuomareita. Oikeusosaston jäsenet eivät vieläkään saaneet pysyvää virkaa. Ohjesäännön mukaan oikeusosastolla oli valta nimittää prokuraattorinviraston sihteeri, hovioikeuksien sihteerit ja hovioikeuksien kanneviskaalit. Osasto ratkaisi myös raastuvanoikeuksien ja maistraattien jäsenten erottamisasiat sekä määräsi jäsenet lainvalmistelukuntaan. Oikeusosaston tuli vuosittain lähettää hallitsijalle kertomus käsittelemistään siviili- ja rikosasioista, mutta oikeustilaston ja oikeuskertomuksen laadinta kuului oikeustoimituskunnalle. Tuomionvoipaisuuteen tarvittiin viiden senaattorin läsnäolo. Jos juttu ei koskenut henkeä, tuomitsemiseen riitti neljän jäsenen paikallaolo, jos heistä vähintään kolme oli yksimielisiä.[12]
Nikolai II:n valtaannousun myötä 1894 vähennettiin taas hallitsijan työtaakkaa antamalla senaatille lisää päätösvaltaa vähemmän tärkeissä asioissa. Asetus tästä annettiin heinäkuussa 1896. Oikeusosasto sai muun muassa täyttää kaikki ne oikeuslaitoksen virat, joihin virastot tekivät ehdotuksen. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov hankki itselleen paljon valtaa, joten hän saattoi välillä estää senaatin päätösten täytäntöönpanon. Vuosisadan vaihteessa alkoi oikeusosaston senaattorien joukkoerot poliittisista syistä. Aiemmin he olivat voineet olla virassaan vuosia, jopa vuosikymmeniä. Vuonna 1900 erosi seitsemän ja 1901 neljä senaattoria. Tällainen toiminta haittasi melkoisesti ylimmän oikeusasteen toimintaa. Vuonna 1905 suurlakon päättyessä koko senaatti erosi ja sen toimintamuodot palautettiin ennalleen.[13]

Korkeimman oikeuden perustamisyrityksiä
Vuonna 1818 suomalaiset elättelivät toiveita valtiopäivien koolle kutsumisesta. Samalla ilmeni ajatuksia senaatin aseman ja rakenteen uudistamisesta. Erityisesti vanha virka-aateli moitti senaattia hitaudesta ja vähäisestä aloitekyvystä. Monien mielestä hallituskonselji ja sen seuraaja senaatti oli selviytynyt tyydyttävästi toimintansa käynnistämisestä. Pätevää korkeinta virkakuntaa oli tosin rajallisesti nuoressa autonomisessa Suomessa. Arkkipiispa Jakob Tengström ehdotti, että senaatin tulisi olla vastuunalainen säädyille ja senaatin osastoille tulisi määrätä puheenjohtajat, jolloin kenraalikuvernöörin tarvitsisi olla senaatissa vain valvomassa laillisuutta. Senaatin jäsenet hän halusi määrättäviksi pysyviksi.[14]
Viipurin läänin maaherra Carl Johan Walleen arvosteli senaattia erityisesti vallanjaon periaatteen unohtamisesta. Oikeusosasto pitäisi erottaa senaatista, jotta vallan kolmijako-oppi toteutuisi eli erotettaisiin tuomiovalta toimeenpanovallasta. Samalla olisi muutettava lainsäädäntöä niin, että oikeusosaston seitsemän jäsentä nimitettäisiin eliniäksi, jolloin noudatettaisiin Ruotsin esikuvaa. Oikeudenhoidon valvonnan Walleen olisi jättänyt oikeuskanslerille, joka samalla toimisi korkeimman tuomioistuimen presidenttinä. Senaatin ja korkeimman tuomioistuimen jäsenet ja virkamiehet olisivat vastuussa toimistaan valtiopäiville hallitsijan määräämään rajaan saakka. Tuomioistuimen jäsenet ehdottaisi valtiopäivät, mutta nimittämisestä huolehtisi keisari. Uudistussuunnitelmat eivät toteutuneet, sillä poliittinen suuntaus muuttui.[14]
Senaatin työtä rationalisoitiin hallitsijan päätöksellä vuonna 1858. Samaan aikaan suunniteltiin oikeusosaston valmistelukuntaa, jonka mallina olisi ollut Ruotsin alempi oikeusrevisio. Ehdotus olisi vaatinut muutoksia perustuslakiin. Sellaisia varottiin tekemästä, eikä hanke siksi saanut riittävää kannatusta. Uudistusoptimismin myötä liberaalit pyrkivät vakinaistamaan senaatin jäsenyyden, irrottamaan oikeusosaston senaatista korkeimmaksi oikeudeksi ja supistamaan kenraalikuvernöörin valtuuksia. Useita vuosia keskutteluttaneet hankkeet kuitenkin raukesivat.[15]
Avatessaan Helsingin valtiopäivät 1863 Aleksanteri II lupasi mahdollisuuden tehdä lisäyksiä perustuslakeihin. Senaatin uudistaminen oli yksi osa hanketta. Valtiopäivillä ja lehdistössä käydyissä keskusteluissa nousi jälleen esiin itsenäisen korkeimman oikeuden tarve. Katsottiin ettei samojen henkilöiden tulisi olla sekä tuomareina että hallituksen jäseninä. Lakien muutosten valmistelua ja eräitä oikeusosaston tehtäviä suorittamaan suunniteltiin senaatin lakitoimituskuntaa tai oikeustoimituskuntaa. Aikeiden tuloksena syntyi säätyanomus, perustuslakikomitea ja hallintolaitoskomitea, jonka työohjeisiin sisältyi oikeusosaston irrottaminen korkeimmaksi oikeudeksi. Sen jäsenten tulisi olla erottamattomia ja kenraalikuvernööri haluttiin pois senaatin puheenjohtajan paikalta. Eräät senaattorit kyseenalaistivat hankkeet ja kenraalikuvernööri Platon Rokassovski paheksui kenraalikuvernöörin vallan rajoittamista ja oikeusosaston irrottamista senaatista. Hän piti hankkeita suomalaisena separatismina. Uusi kenraalikuvernööri Nikolai Adlerberg sen sijaan hyväksyi korkeimman oikeuden perustamisen, mutta hän piti sitä käytännössä vaikeana. Katovuodet koettelivat valtion taloutta ja saivat monet hankkeen kannattajat epäröimään. Suomen asiain komitea ehdotti luopumista muun muassa oikeusosaston irrottamisesta ja näin myös hallitsija päätti 1868.[15]
Lehdistössä uudistusten tarpeellisuudesta keskusteltiin edelleen. Kaikki säädyt ehdottivat vuoden 1872 valtiopäivillä korkeimman oikeuden perustamista. Prokuraattori Johan Philip Palmén katsoi, että jos uusi ylin oikeusaste perustettaisiin, tulisi senaattiin perustaa oikeustoimituskunta. Toisaalta hän epäili yltäisikö uusi toimituskunta yhtäläiseen vaikutuskykyyn lainsäädännön suhteen kuin vanha oikeusosasto. Palmén ehdotti, että asian annettaisiin raueta. Senaatin enemmistö kannatti oikeusosaston irrottamista. Sekä kenraalikuvernööri että Suomen asiain komitea asettuivat 1876 senaatin vähemmistön tavoin torjuvalle kannalle. He katsoivat, että senaatti oli poliittinen laitos, eikä vain hallinto- ja oikeusvirkakunta. Siksi senaatin järjestysmuoto tuli sovittaa poliittisten olojen mukaiseksi. He pitivät epätoivottavana hallitsijan tuomio-oikeuden siirtoa alisteisessa asemassa olevalle virkakunnalle. Niinpä hallitsija 1876 hylkäsi anomuksen korkeimman oikeuden perustamisesta.[15]
Keskushallinnon uudistusta suunniteltiin jälleen 1880-luvun lopulla. Erityisenä kiinnostuksen kohteena olivat toimituskunnat, esimerkiksi oikeustoimituskunnan perustaminen. Samassa yhteydessä senaattori Leo Mechelin esitti epävirallisesti oikeusosaston muuttamista korkeimmaksi oikeudeksi ja hallinto-oikeudellisia asioita käsittelemään senaatin kollegio, jonka nimeksi hän ehdotti kamarioikeutta. Päättäjien keskuudessa vallitsi varovainen ilmapiiri, sillä sortotoimet täytyi ottaa huomioon. Vuoden 1891 valtiopäivillä professori R. A. Wrede esitti asiaa, mutta säätyanomusta siitä ei syntynyt. Aloitteen otti kenraalikuvernööri Heiden, joka oli laatinut ehdotuksen senaatin uudeksi ohjesäännöksi. Sitä leimasi tehokkuus ja pyrkimys lisätä kenraalikuvernöörin valtaa. Heiden piti tarpeellisena oikeustoimituskunnan perustamista. Senaatti kannatti ehdotusta, joka toteutuikin syksyllä 1892 julkaistussa uudessa senaatin ohjesäännössä.[16]
Maanpakonsa aikana 1904 senaattori Leo Mechelin suunnitteli kenraalikuvernöörin viran lakkauttamista ja suomalaisen pääministerin asettamista hänen tilalleen. Myös korkein oikeus tulisi perustaa, sillä länsimaissa oli jo pitkään pidetty itsenäistä ylintä tuomioistuinta välttämättömänä. Senaatissa ryhdyttiin suunnittelemaan korkeimman oikeuden perustamista vuoden 1906 lopulla ja ehdotus asiasta valmistui seuraavan vuoden aikana. Uusi sortokausi alkoi pian ja hanke raukesi. Tuloksettomaksi jäi myös vuoden 1909 yritys perustaa korkein oikeus. Suomen saaman yksikamarisen eduskunnan ja parlamentaaristen käytäntöjen myötä tarve riippumattoman korkeimman oikeuden perustamiseen oli suuri. Sortovallan jatkumisen ja senaatin osittaisen venäläistymisen (yhdenvertaisuuslaki 1912) myötä senaatti menetti valtiosäännön takaaman kansallisen kokoonpanon. Korkeimman oikeudenkäyttöelimen asema ratkesi vasta Venäjän maaliskuun vallankumouksen 1917 myötä.[17]
Korkeimman oikeuden perustaminen eduskunnassa
Hallitus antoi esityksen laiksi korkeimmasta oikeudesta vuoden 1917 ensimmäisille valtiopäiville 5. kesäkuuta 1917.[18] Esityksen mukaan oikeuden presidentti ja jäsenet (oikeusneuvokset) olisivat erottamattomia, ellei heitä oikeuden päätöksellä virasta erotettaisi. Eduskunnassa erottamattomuus kohtasi vasemmiston taholta vastarintaa. Sitä pidettiin kansanvallan vastaisena. Lakivaliokunta äänesti asiasta ja sen mielipiteeksi muodostui oikeuden presidentin ja jäsenten nimittäminen viiden vuoden määräajaksi. Uudelleen nimittäminen riippuisi eduskunnan antamasta arvostelusta, vaikka entiset jäsenet muuten saivat etusijan valinnassa. Uuden tuomioistuimen nimeksi valiokunta ehdotti korkeinta tuomioistuinta. Eduskunta piti nimeä korkein oikeus parempana, mutta muuten lakivaliokunnan ehdotus hyväksyttiin olennaisilta osiltaan 30. heinäkuuta 1917. Lakia ei vahvistettu, vaan Venäjän väliaikainen hallitus määräsi hiljattain korkeimman vallan haltijaksi julistautuneen eduskunnan hajotettavaksi ja pidettäväksi uudet vaalit.[19]
Uusi eduskunta aloitti työnsä marraskuun ensimmäisenä päivänä. Se pysi lakivaliokunnalta lausuntoa ehdotukselleen, että eduskunta valtalain nojalla vahvistaisi entisen lakiehdotuksen korkeimmasta oikeudesta. Valiokunnan mielestä laki ei kuitenkaan turvaisi korkeimman oikeuden riippumattomuutta, eikä sitä siksi tulisi hyväksyä. Toisaalta se viittasi siihen, että Svinhufvudin senaatti oli jättänyt 3. joulukuuta eduskunnalle uuden esityksen korkeimmasta oikeudesta. Esityksessä ehdotettiin oikeuteen presidenttiä ja 12 oikeusneuvosta. Heidän eroamisiäkseen ehdotettiin 68 vuotta, mutta muuten he olivat erottamattomia. Lakivaliokunta antoi uudesta esityksestä lausunnon tammikuussa 1918. Tuomioistuimen nimeksi ehdotettiin ylintä oikeutta ja sen jäsenten toimikaudeksi viittä vuotta. Lisäksi jäsenehdokkaista pitäisi hankkia eduskunnan perustuslakivaliokunnan lausunto. Vasemmisto olisi halunnut, että lausunnon ehdokkaista antaisi eduskunta. Oikeuden jäseninä voisi olla myös naisia ja jäsenet saisivat pitää entisen virkansa, mutta he eivät saisi entisen virkansa palkkaa.[20]
Eduskunta kokoontui vajaalukuisena toukokuussa 1918. Suuri valiokunta hyväksyi oikeuden jäsenten erottamattomuuden. Oikeusneuvokset nimittäisi hallitus oikeamielisistä lainoppineista miehistä, joilla olisi taitoa ja kokemusta tuomarintoimesta. Muut virkamiehet nimittäisi korkein oikeus itse. Tuomionvoipa oikeus olisi viisijäsenisenä. Presidentin ja jäsenten eroamisikä olisi 70 vuotta. Eduskunta hyväksyi ehdotuksen 28. toukokuuta ja laki korkeimmasta oikeudesta ja korkeimmasta hallinto-oikeudesta annettiin 22. heinäkuuta. Korkein oikeus aloitti toimintansa 1. lokakuuta 1918.[20]
Lakkauttaminen
Senaatin oikeusosasto lakkautettiin 1. lokakuuta 1918 ja sen virkamiehet siirtyivät vastaaviin toimiin korkeimmassa oikeudessa. Myös oikeusosastossa vireillä olleet jutut ja asiat siirtyivät korkeimpaan oikeuteen siltä osin, kun ne kuuluivat korkeimman oikeuden käsiteltäviksi. Osa asioista siirtyi korkeimpaan hallinto-oikeuteen.[21]
Katso myös
Luettelo oikeusosaston senaattoreista
Lähteet

Aiheesta muualla
Check date values in: |accessdate= (help)

Oikeusosasto
Luokka:Oikeushistoria
Luokka:Suomen korkeimmat oikeudet

Kuka perusti Suomen senaatin oikeusosaston?