Työmarkkinatuki on suomalaiseen sosiaaliturvaan kuuluva Kelan myöntämä ja valtion sekä kuntien rahoittama työttömyysturvan muoto, jota voi saada pääasiassa 17–64-vuotias työkykyinen, työmarkkinoiden käytettävissä oleva ja Suomessa asuva taloudellisen tuen tarpeessa oleva työtön työnhakija.[1]
Työmarkkinatukea voidaan myöntää joissain tapauksissa myös sellaiselle työkyvyttömälle henkilölle, joka ei saa sairauspäivärahaa, kuntoutustukea tai työkyvyttömyyseläkettä[2]. Noin puolella työmarkkinatuen saajista on lääkärin toteama vamma tai sairaus, joka haittaa työntekoa.[3]
Työmarkkinatukea voidaan maksaa myös henkilöille, jotka osallistuvat työllistymistä edistävään palveluun mikäli tästä on sovittu työllistymissuunnitelmassa. Työmarkkinatukea maksetaan siinä tapauksessa, että edellä mainittuihin ryhmiin kuuluva henkilö ei ole oikeutettu ansiosidonnaiseen työttömyyspäivärahaan tai peruspäivärahaan. Jos henkilö on alle 25-vuotias, hänen on täytettävä lisäehtoja ollakseen oikeutettu työmarkkinatukeen.[1]
Työmarkkinatuki on yleisin työttömyysturvan muoto Suomessa. Vuonna 2014 sitä sai 268300 henkeä ja tukea maksettiin noin 1,5 miljardia euroa.[4] Työmarkkinatuki on veronalaista tuloa, ja siitä peritään 20 prosentin ennakonpidätys. Tuen saamiseen ja määrään vaikuttavat hakijan tulojen lisäksi hakijan ikä, huollettavien tai samassa taloudessa asuvien puolison lasten määrä ja joskus myös vanhempien tulot. Tuki voidaan evätä esimerkiksi silloin, kun työnhakijan työttömyys johtuu hänen omasta irtisanoutumisestaan tai jos työ- ja elinkeinotoimisto on antanut karenssilausunnon[5].
Euroopan neuvoston sosiaalisten oikeuksien komitea huomautti vuonna 2014 Suomea siitä, että työmarkkinatuen alhainen määrä rikkoo Euroopan sosiaalisen peruskirjan määräystä, jonka mukaan vähimmäissosiaalietuuksien on oltava vähintään 50 prosenttia maan mediaanitulosta.[6][7] Työmarkkinatuen tasoa ei ole tästä huolimatta nostettu, vaan tukea pienennettiin entisestään vuonna 2018[8].
Tuen määrä ja maksaminen
Vuonna 2017 täysimääräisen työmarkkinatuen suuruus on bruttona 32,40 euroa päivässä (vuonna 2016 se oli 32,68 e/pv). Tukea maksetaan viideltä päivältä viikossa ja sen suuruus ilman korotuksia on ennen veroja keskimäärin 702 euroa kuussa.[9] Tuesta peritään 20 prosentin ennakonpidätys.[10] Tuki maksetaan takautuvasti neljän viikon jaksoissa. Työttömyyden alkaessa työmarkkinatukea voi hakea jo kahden ensimmäisen viikon jälkeen.[11]
Huollettavat lapset nostavat tuen määrää, mutta vanhempien tulot saattavat laskea sitä.[9] Työttömän omat yli 300 euron suuruiset ansiotulot pienentävät työmarkkinatukea.[12] Jos työmarkkinatuen saaja osallistuu työllistymistä edistävään palveluun, hän saattaa olla oikeutettu työmarkkinatuen korotusosaan, jonka suuruus on bruttona 4,74 euroa työpäivää kohti. Korotusosaa voi saada enintään 200 päivän ajalta.[9]
Työmarkkinatuen maksamisen ja ansiosidonnaisen työttömyyskorvauksen maksamiselle on edellytyksenä se, että työmarkkinatuen saajalla ei ole työttömyysturvalain mukaista estettä työmarkkinoiden käytettävissä olemiselle. Työttömyysturvalain mukaisen esteen toteaa TE-keinotoimisto, joka antaa asiasta ilmoituksen ansiosidonnaisen työttömyyskorvauksen kysymyksessä ollessa työttömyyskassalle ja työmarkkinatuen kyseessä ollessa sitä maksavalle kansaneläkelaitokselle.
Valtio rahoittaa työmarkkinatuen kokonaan sen maksukauden loppuun, jonka aikana työmarkkinatukea on maksettu työttömyyden perusteella yhteensä 300 päivää. Seuraavasta maksukaudesta lukien sen maksukauden loppuun, jonka aikana on maksettu yhteensä 1000 päivää työmarkkinatukea työttömyyden perusteella, rahoittaa puoliksi työttömän kotikunta ja puoliksi valtio. Seuraavasta työttömyyden perusteella maksettavasta maksukaudesta lukien valtio rahoittaa 30 % ja työttömän kotikunta 70 %.[13]
Tuen myöntämiseen ja määrään vaikuttavat tekijät
Iän vaikutus
Työmarkkinatuen myöntämisen ehdot ovat löysemmät 55 vuotta täyttäneille ja kireämmät alle 25-vuotiaille. Jos vähintään 55-vuotias henkilö on täyttänyt työssäoloehdon työttömäksi jäädessään, pääomatulot eivät vähennä hänen työmarkkinatukeaan.[14]
Työmarkkinatukea maksetaan ammattikouluttamattomalle 17-vuotiaalle työttömälle ainoastaan siltä ajalta, kun hän osallistuu työllistämistä edistävään palveluun. 18–24-vuotiailla ammattikouluttamattomilla työttömillä on oikeus työmarkkinatukeen myös työttömyyden ajalta, mikäli henkilö ei ole kieltäytynyt TE-toimiston tarjoamasta työstä tai koulutuksesta ja hän on hakenut ammatilliseen koulutukseen, eikä ole kieltäytynyt, eronnut tai omasta syystä erotettu tällaisesta koulutuksesta.[1] Henkilön on haettava kevään yhteishaussa vähintään kahta opiskelupaikkaa tutkintoon johtavassa, ammatillisessa koulutuksessa.[15]
Alaikäisten lasten vaikutus
Työmarkkinatukea korotetaan, mikäli työttömällä on alaikäisiä huollettavia lapsia tai mikäli puolison alaikäiset lapset asuvat hakijan taloudessa. Lapsikorotus yhdestä lapsesta 5,27 e/päivä, kahdesta lapsesta yhteensä 7,74 e/päivä ja kolmesta tai useammasta lapsesta yhteensä 9,98 e/päivä.[9]
Omien, puolison ja vanhempien tulojen vaikutus
Vuodesta 2014 alkaen enintään 300 euron suuruiset omat ansiotulot eivät pienennä työmarkkinatuen määrää.[16] Työttömän työnhakijan 300 euroa ylittävät ansiotulot vähentävät työmarkkinatuen määrää siten, että tuensaajan kokonaisbruttotulot kasvavat vain puolella hankittujen ansiotulojen määrästä. Satunnaiset tulot kuten perintö, lahja ja satunnainen myyntivoitto eivät pienennä työmarkkinatuen määrää.
Puolison tulot lakkasivat vaikuttamasta työmarkkinatuen määrään vuoden 2013 alussa.[17] Jos tuen hakija ei täytä työssäoloehtoa ja asuu vanhempiensa taloudessa, vanhempien tulot saattavat laskea työmarkkinatukea. Tukea ei alenneta, jos vanhempien tulot ovat enintään 1781 euroa. Jokainen samassa taloudessa asuva muu huollettava lapsi nostaa tulorajaa 106 euroa kuussa. Jos tuloraja ylittyy, työmarkkinatuesta vähennetään puolet, ellei hakija pysty luotettavasti osoittamaan, etteivät vanhemmat tue häntä taloudellisesti.[18]
Omaisuuden ja pääomatulojen vaikutus
Omaisuus vähentää työmarkkinatukea vain siinä tapauksessa, että työtön saa siitä pääomatuloja, kuten vuokraa, osinkoa tai korkoa. Sellaisilla yli 54-vuotiailla, jotka ovat täyttäneet työssäoloehdon työttömäksi jäädessään, saa olla rajattomasti pääomatuloja ilman, että se vaikuttaisi työmarkkinatukeen[19].
Yksin asuva työtön saa ansaita kuukausittain pääsääntöisesti 311 euroa pääomatuloja ilman, että työmarkkinatuki pienenee. Jos raja ylittyy, työmarkkinatuesta vähennetään 75 prosenttia tulorajan ylittävistä tuloista.[20] Avio- tai avoliitossa asuva työtön saa ansaita pääsääntöisesti kuukausittain 1 044 euroa pääomatuloa ilman, että hänen työmarkkinatukensa pienenee. Jos raja ylittyy, työmarkkinatuesta vähennetään 50 prosenttia tulorajan ylittävistä tuloista.[21] Huoltovelvollisen työttömän tulorajaa korotetaan lisäksi 130 eurolla jokaista huollettavaa lasta kohden[22]. Puolison pääomatulot eivät vaikuta työmarkkinatuen määrään[23].
Jos pääomatulo maksetaan esimerkiksi vain kerran vuodessa, Kela jakaa sen laskennalliseksi tuloksi koko vuodelle.[24]
Aktiivimalli

Työmarkkinatukea voidaan leikata niin sanotun aktiivimallin mukaisesti, jos työtön ei täytä aktiivisuusehtoa vuoden 2018 alusta alkaen. Ehdon täyttymiseksi työttömän on tehtävä palkkatyötä, harjoitettava yritystoimintaa tai osallistuttava TE-keskuksen työllisyyttä edistäviin palveluihin riittävässä määrin.[25]
Tuen lakkaaminen
Työmarkkinatukea vähintään 500 päivältä saaneen oikeus tukeen lakkautetaan, jos tuen saaja kieltäytyy, eroaa tai joutuu omasta syystään erotetuksi työstä tai sellaisesta työvoimapoliittisesta toimenpiteestä, johon osallistuvalla on oikeus saada työmarkkinatukea ja ylläpitokorvausta. Tällaisia toimenpiteitä ovat työvoimakoulutus sekä työharjoittelun, työelämävalmennuksen tai kuntouttavan työtoiminnan nimellä kulkeva palkaton työ.
Työmarkkinatuen ostovoima ja kehitys
Työmarkkinatuen ostovoimaa heikentää se, että siitä perittävä vero on noin kaksi ja puoli kertaa suurempi kuin vastaavankokoisesta palkasta perittävä vero. Sosiaali ja terveysministeriö on todennut lisäksi, ettei työmarkkinatuki riitä kattamaan kohtuulliseksi katsottavaa minimikulutusta edes silloin, kun työmarkkinatuen saaja on oikeutettu myös asumis- ja toimeentulotukeen[26]. Vain harva työmarkkinatuen saaja on kuitenkaan oikeutettu toimeentulotukeen[27]. Noin puolelle työmarkkinatuen saajista myönnetään yleistä asumistukea[27], mutta se kattaa keskimäärin vain puolet vuokrasta tai yhtiövastikkeesta[28].
Työmarkkinatuen taso sidottiin alun perin maan yleisen palkkatason kehitykseen[29]. Vuonna 1997 työttömyysturvalakia kuitenkin muutettiin siten, että työmarkkinatuen määrä sidottiin elinkustannusindeksiin, joka seuraa hintojen nousua, mutta ei lainkaan yleistä palkka- tai omaisuustulojen kehitystä[30]. Työmarkkinatuen määrä jäi siksi jatkuvasti jälkeen yleisestä elintason noususta: suomalaisten reaaliansiot nousivat vuosina 1991–2011 38 prosenttia, mutta työmarkkinatuen ostovoima vain viisi prosenttia[31]. Työmarkkinatuki pienentyi myös suhteessa ansiosidonnaiseen työttömyysturvaan[32].
Työmarkkinatuessa aiemmin olleen puolison tuloihin perustuvan tarveharkinnan tulorajat jätettiin lisäksi tarkistamatta vuosina 2005-2009, vaikka työttömyysturvalaissa oli määräys, jonka mukaan tarveharkinnan tulorajoja pitää muuttaa vastaamaan palkkatason muutosta, jos maan yleinen palkkataso muuttuu olennaisesti.[33].
Työmarkkinatukeen tehtiin vuosia kestäneen poliittisen keskustelun jälkeen vuoden 2012 alussa voimaan astunut kertaluonteinen noin 22 prosentin tasokorotus. Kelan tutkimusosaston mukaan perusturva oli vuonna 2013 silti edelleen pahasti jäljessä yleisistä elinkustannuksista[34].
Työmarkkinatuen tasoon kohdistuvaa kritiikkiä
Kelan johtava tutkija Yrjö Mattila kertoi vuonna 2013, että osa työmarkkinatuen saajista ei selviydy laskuistaan, eikä kykene hankkimaan itselleen lääkärin määräämiä lääkkeitä. Mattila suositteli, että työmarkkinatuen määrää nostetaan vähintään kaksinkertaiseksi.[35]
Vuonna 2014 Euroopan neuvoston sosiaalisten oikeuksien komitea huomautti Suomea siitä, että työmarkkinatuen alhainen määrä rikkoo Euroopan sosiaalisen peruskirjan määräystä, jonka mukaan vähimmäissosiaalietuuksien on oltava vähintään 50 prosenttia maan mediaanitulosta.[36][37]
Katso myös
Sosiaaliturvan väärinkäyttö
Työttömyysturva-asiamies
Työsuhdeturva
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomen työvoimapolitiikka
Luokka:Kansaneläkelaitos

Mikä oli KELAn työttömyysetuuden määrä vuonna 2018 keskimäärin?


Jääpallo eli bandy on perinteikäs jäällä pelattava joukkuepeli. Suosituinta laji on Pohjoismaissa ja entisen Neuvostoliiton alueella, mutta lajia on viime vuosina alettu harrastaa enemmissä määrin myös muissa maissa.
Laji muistuttaa monilta osin maahockeya ja hurlingia. Jääpalloa pelataan luistimilla jalkapallokentän kokoisella alueella. Säännöt ja periaatteet monilta osin samanlaiset jalkapallon sääntöjen kanssa, esimerkiksi paitsiosääntö ja peliaika 2 × 45 minuuttia.
Toisin kuin jääkiekossa, ovat jääpallossa tönimiset ja taklaukset, kuten hartia- ja lonkkaestot kiellettyjä. Palloa ei saa myöskään esimerkiksi pelata kädellä tai lyödä olkapään yläpuolella olevalla mailalla. Rikkeistä tuomari määrää vapaalyönnin rikkomuspaikasta, tai mikäli rike tapahtuu puolustavan joukkueen rangaistusalueella, lyönnin puoliympyrän muotoisen rangaistusalueen rajalla, 17 metrin päässä maalilta sijaitsevalta vapaalyöntipisteeltä. Vakavista rikkomuksista tuomitaan rangaistuslyönti rangaistuspisteeltä, joka sijaitsee 12 metrin etäisyydeltä maalilta.
Historiaa
Esihistoriaa
Jääpallon kaltaisia pelejä on pelattu tuhansien vuosien ajan. Ensimmäiset merkit muinaisesta ”jääpallosta” ovat egyptiläisissä hautapiirroksissa Beni Hasanissa, Minian lähistöllä. On epäselvää onko peliväline ollut pallo vai ympyrän muotoinen, mutta esimerkiksi mailojen muoto on samanlainen kuin nykyäänkin jääpallossa. Muita eri puolilla maailmaa pelattuja samankaltaisia pelejä ovat eteläisessä Keski-Aasiassa pelattu ”poolo”, jota tiettävästi pelattiin ilman hevosia, Japanissa ”kachi” tai ”dakyu” ja asteekkien ”cheuca”, jossa puista palloa lyötiin hirven luilla.[1]
Myös Kreikassa tiedetään harrastetun Maratonin taistelun aikoihin samanlaista peliä, jossa nahkaista höyhenillä täytettyä palloa pelattiin käyrillä mailoilla. Myöhemmin pelin uskotaan levinneen Roomaan nimellä paganica, ja Rooman laajenemisen myötä eri puolille Eurooppaa ja Välimeren ympäristöä.[1]
Keskiajalla Euroopan pohjoisissa osissa pelattiin lukuisia pallopelejä. Islantilaisissa legendoissa ja kansantaruissa esiintyy knattleikr-niminen peli, jonka uskotaan levinneen islantilaisten uudisasukkaiden mukana Britteinsaarille. Knattleikrillä on monia yhtäläisyyksiä perinteisiin myöhemmin saarilla pelattaviin peleihin kuten irlantilaisten hurlingiin, skottien shintyyn ja walesiläisten bandyyn eli jääpalloon, joiden uskotaan polveutuneen samasta esi-isästä, luultavasti paganicasta. Irlantilaisissa taruissa esiintyy useita sankareita, jotka esittelevät taitojaan hurlingissa. Skotlannissa kuningas Aleksanteri I:n (1078–1124) kerrotaan pelanneen shintyä.[1][2]
Vanhimmat todisteet jääpallosta jääpallona ovat 1200-luvulta peräisin olevissa Canterburyn katedraalin ikkunamaalauksissa, joissa kuvataan toisessa kädessään käyrää mailaa ja toisessa palloa pitelevä poika.[1]
Myös kymrien tiedetään pelanneen lajia nimellä bando, joka tulee germaanisesta käyrää mailaa tai keppiä merkitsevästä sanasta bandja. Walesissa on museossa näytteillä joitakin muinaisia bando-mailoja, jotka ovat hyvin samankaltaisia kuin nykyiset jääpallomailat. Sekä hurlingia, shintyä ja bandya pelattiin sekä ruoholla että jäällä, mutta ilmastollisten seikkojen vuoksi nurmikolla pelattu versio oli suositumpi.[1]
Muita Euroopan historiallisia mailoilla pelattuja jääpallon kaltaisia pallopelejä olivat Alankomaitten jäällä pelattava kolv 1500- ja 1600-luvuilla. Kolv ei kuitenkaan ollut joukkuepeli, vaan muistutti enemmänkin golfia. Venäjällä pelattuja pelejä olivat muun muassa julas, kotol ja kubar.[1]
Aiemmin termit ”bandy” ja ”hockey” merkitsivät samaa asiaa, mutta nykypäivään tultaessa jää- ja ruohoversiot ovat eriytyneet toisistaan. Bandya eli jääpalloa pelataan jäällä ja hockeya eli maahockeya ruohokentällä. Myöhemmin pohjoisamerikkalaiset kehittivät lajin pohjalta oman versionsa, jossa pelaajien määrä puolitettiin ja kenttää sekä maaleja pienennettiin. Tämän pohjalta syntyi jääkiekko.[1]
Nykymuotoisen jääpallon synty

Nykyiseen muotoonsa jääpallo kehittyi 1700-luvun puolella Fenin alueella Englannissa. Englannissa oli pelattu mailalla ja pallolla pelattavaa hockey -nimistä peliä jo satojen vuosien ajan. Siitä kehitettiin myös jäällä ja luistimilla pelattava versio, jota saatettiin pelata talvisin. Tämä tapahtui The Fens -nimisellä alueella Englannin itäosassa, missä alava soinen maa sai talvisin jääpeitteen. Pelin keskuksena toimi Bury-on-Fenin kylä, jossa jäällä pelattavaa hockeyta harrastettiin ainakin jo talvella 1813–1814, mutta todennäköisesti peli oli kehittynyt jo aiemmin.[3]
1800-luvun puolivälissä lajin harrastus levisi myös kaupunkeihin. Yksi ensimmäisistä seuroista oli vuonna 1865 perustettu Nottingham Forest Football anf Bandy Club, joka myöhemmin keskittyi vain jalkapalloon.[3][4] Toinen yksi edelleen toimivista varhaisista jääpalloseuroista on 1889 perustettu Sheffield United.[5] Fens-seudulla laadittiin pelille yhteiset säännöt vuonna 1882 ja lajiliitto perustettiin vuonna 1891. Brittiläisten mukana laji levisi Euroopan mannermaalle 1890-luvulta lähtien.[3] Ensimmäinen kansainvälinen ottelu pelattiin vuonna 1891, kun Bury Fenin joukkue matkusti Hollantiin.[6] Parhaimman jalansijan laji sai Ruotsista, jonne kreivi Clarence von Rosen toi lajin talvella 1895–1896. Tukholmassa pelattiin seurajoukkueiden kesken ensimmäistä kertaa vuoden 1901 Pohjoismaisissa kisoissa. Ruotsin mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1907.[3]
Laji levisi myös Venäjän keisarikuntaan ja Pietarista tuli toinen tärkeä lajin tukikohta.[3] Venäjällä ylhäisö oli jo pelannut vastaavaa peliä 1700-luvulla Neva-joen jäällä.[1] Nykymuotoisen jääpallon pelaamisen on katsottu alkaneen Pietarissa vuonna 1898.[3] 1890-luvulla lajin harrastus levisi myös Keski-Eurooppaan.[1]
Kilpailutoiminnan alku
Kansainvälinen jääpallotoiminta alkoi vuonna 1913, jolloin pelattiin ensimmäinen kansainvälinen jääpalloturnaus, kun Sveitsin Davosissa järjestettiin Euroopan mestaruuskilpailut. Turnaukseen osallistuivat Alankomaat, Belgia, Englanti, Italia, Itävalta-Unkari, Ranska, Saksa ja Sveitsi. Mestaruuden voitti Englannin joukkue. Ensimmäinen maailmansota kuitenkin katkaisi lajin kansainvälisen toiminnan kehityksen.[7]
Pohjoismaissa maajoukkuetoiminta alkoi sotavuosien jälkeen, kun vuonna 1919, Ruotsi ja Suomi kohtasivat Helsingissä, kyseessä oli molempien maiden ensimmäinen jääpallomaaottelu.[8][6] Vuodesta 1919 Suomi ja Ruotsi kohtasivat maaottelussa vuosittain.[9] Ruotsi aloitti vuotuiset ottelut Norjaa vastaan vuonna 1927. Suomi ja Norja kohtasivat toisensa ensimmäistä kertaa vuonna 1940. 1920–1930-luvulla Suomi kohtasi ystävyysotteluissa myös Viron.[10][11]
Kansallisista mestaruuksista alettiin pelata Ruotsissa 1907, Suomessa 1908 ja Norjassa 1912.[6][12][13] Myös Virossa alettiin pelata kansallisesta mestaruudesta ja ensimmäinen kilpailu pidettiin vuonna 1921. Virossa toiminta kuitenkin kuihtui 1930-luvulla.[14] Neuvostoliitossa kansallisesta mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vasta 1936.[15]
1900-luvun alussa Eurooppaan levisi myös kanadalainen jääkiekko, joka tukahdutti jääpallon orastavan kehityksen Keski-Euroopassa, mutta Pohjoismaissa ja Venäjällä säilyi jääpallon suosio. Muualla peliä alettiin pelata kanadalaisin säännöin. Ratkaisevaa kehitykselle oli jääkiekon pääsy olympialaisten ohjelmaan vuonna 1920, mikä tukahdutti bandy-pelin Keski-Euroopasta 1920-luvun loppuun mennessä.[3][16]
Venäjän jääpallohistoria
Jääpallon nykyaikaiset säännöt on kirjoitettu Englannissa, mutta tavallaan laji on kehittynyt osaksi myös Venäjällä, sillä Pietarissa pelattiin jääpallon tapaista peliä jo ennen britteinsaarilta tulleen pelin leviämistä.[17][1] Huomattava vaikutus pelin leviämiselle Venäjän keisarikunnassa oli Pietarissa työskenneillä briteillä. Pietarissa kehitettiin lajille yhteiset säännöt vuonna 1898, mitä pidetään Venäjän jääpallon syntymävuotena.[18] Pietarista muodostui lajin tukikohta ja siellä aloitettiin jääpallon pelaaminen toden teolla jo 1800–1900-luvun vaihteessa ja lajin hiipuessa muualla se säilytti Venäjällä suosionsa.[3]
Vuonna 1900 Pietarissa toimi kahdeksan jääpalloseuraa, jotka pelasivat otteluita keskenään ja tekivät myös vieraspelimatkoja. Ensimmäinen pelimatka suuntautui Suomen suuriruhtinaskuntaan, kun Pietarin Sport kävi pelaamassa ottelun Viipurissa. Vuonna 1905 Pietarissa alettiin pelata paikallisesta mestaruudesta ja Moskovaan perustettiin ensimmäiset seurat vuonna 1902. Moskovasta kehittyi toinen keskus Venäjän jääpallolle. Muita kaupunkeja joissa pidettiin 1900-luvun alussa varhaisia jääpallokilpailuja olivat Blagoveštšensk, Vladivostok, Riika, Tver, Arkangeli, Harkova ja Novgorod.[18]
1900-luvun alussa Moskovan ja Pietarin joukkueet pelasivat vuosittain ottelut molemmissa kaupungeissa ja ensimmäinen ulkomaanmatka suuntautui Ruotsiin vuonna 1907. Vuonna 1914 maassa oli yli 30 seuraa, mutta sota esti mestaruudesta pelaamisen.[18]
Venäjän vallankumous ja sisällissota hidastivat jääpallon kehitystä maassa. Sodan jälkeen Venäjän keisarikunnasta muodostui Neuvostoliitto ja lajin kehitys maassa jatkui. Laji otettiin mukaan myös kansalliseen opetusohjelmaan ja kilpailuja järjestettiin lapsille ja nuorille, kuin myös naisille ja miehillekin. 1920-luvulla pelattiin kaupunkien välisiä otteluita, mutta Neuvostoliiton mestaruudesta ei vielä pelattu.[18]
Vuonna 1928 perustettiin Neuvostoliiton jääpallo- ja maahockeyliitto. Samana vuonna syntyi myös Neuvostoliiton maajoukkue ja joukkue osallistui helmikuussa Oslossa pidettyihin työläisten kansainvälisiin talviurheilukilpailuihin. Tämän jälkeen kansainväliset kontaktit Neuvostoliiton ja muun jääpallomaailman välillä katkesivat neljännesvuosisadaksi ja kansainvälisiä otteluita jatkettiin 1950-luvun puolivälissä.[18]
Neuvostoliiton mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa turnausmuotoisesti Moskovassa vuonna 1936. 12 joukkueen turnauksen voitti Moskovan Dynamo. Seuraavan kerran maan mestaruudesta pelattiin vasta vuonna 1950. Välivuosina pelattiin cup-muotoista kilpailua, lukuun ottamatta sotavuosia jolloin kilpailutoiminta keskeytyi. Cup-kilpailun voitto jaettiin aina joko Moskovan Dynamolle tai Neuvostoliiton armeijan keskusurheiluseura TsSKA:n jääpallojoukkueelle.[18] Myös naisille järjestettiin kansallisia cup-kilpailuita ja turnauksia maailmansotien väliseltä ajalta lähtien.[18][19] Suhteellisen suuresta suosiosta huolimatta naisten kilpailutoiminta hiipui 1950-luvulla kolmeksi vuosikymmeneksi.[19]

Vuodesta 1950 Neuvostoliiton jääpallomestaruudesta pelattiin vuosittain. Moskovan TsSKA voitti mestaruuden kolme kertaa 1950-luvulla, muina vuosina aina 1970-luvulle asti maan mestaruuden voitti aina joko Moskovan Dynamo tai Sverdlovskin SKA. Vasta vuonna 1977 mestaruuden onnistui voittamaan joku muu seura, kun Alma-Atan Dynamo voitti Neuvostoliiton mestaruussarjan. 1980-luvulla maan sarjaa hallitsi Krasnojarskin Jenisei, joka voitti ennätykselliset kymmenen perättäistä mestaruutta vuosina 1980–1989. Yhdennentoista mestaruutensa se voitti vuonna 1991. Lisäksi Neuvostoliiton mestaruuteen kykeni Krasnogorskin Zorki kahdesti. Jälkimmäinen Zorkin mestaruuksista tuli vuonna 1992, jolloin kyseessä oli IVY:n mestaruussarja Neuvostoliiton muututtua Itsenäisten Valtioiden Yhteisöksi.[18]
Vuonna 1992 perustettiin Venäjän jääpalloliitto, joka jatkoi Neuvostoliiton jääpalloliiton toimintaa. Venäjän mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa kaudella 1992–1993. Mestaruuden saavutti Krasnogorskin Zorki. Sarjan alkuvuosina mestaruuteen ylsivät myös Jekaterinburgin SKA-Zenit ja Novosibirskin Sibselmash, ennen kuin Arkangelin Vodnik voitti kymmenen mestaruutta vuosina 1996–2005. Ainoastaan vuonna 2001 Krasnojarskin Jenisei saavutti mestaruuden katkaisten Vodnikin mestaruusputken. Vuoden 2005 jälkeen sarjaa on hallinnut jälleen Moskovan Dynamo. 2010-luvulla mestaruuteen ovat yltäneet myös Dynamo-Kazan ja Jenisei.[20]
Ruotsin jääpallohistoria

Ruotsiin jääpallo saapui talvella 1895–1896 ja laji sai maasta heti vankan jalansijan. Ensimmäinen seura, Hockeyklubben i Stockholm, perustettiin vuonna 1896. Ensimmäinen ottelu Tukholman ja Uppsalan seurojen välillä pelattiin vuonna 1901 Nybrovikenin jäällä. Seuraavana vuonna 1902 pelattiin kaikkien aikojen ensimmäinen jääpallosarja kahdeksan joukkueen kesken Ruotsin Pallopeliliiton järjestämänä. Vuonna 1906 Ruotsin jalkapalloliitto perustettiin pallopeliliiton tilalle hallinnoimaan maan jääpallotoimintaa.[6]
Vuosi 1907 oli eräänlainen jääpallon läpimurtokausi Ruotsissa. Kyseisenä vuonna Ruotsin sai ensimmäiset kansainväliset kosketukset, kun pietarilainen St Petersburg Eislaufverein teki pelimatkan Ruotsiin, ja myös Ruotsin epävirallinen maajoukkue matkusti Helsinkiin, missä se pelasi ottelut pietarilaisia ja Polyteknikkojen Urheiluseuraa vastaan. Etelämpänä Ruotsissa Malmön Hockeyklubb ja Köpenhamns Skjötelöperförening kohtasivat myös kansainvälisessä ottelussa. Ensimmäiset Ruotsin mestaruuskilpailut järjestettiin myös vuonna 1907. Kilpailuun osallistui viisi joukkuetta ja mestariksi selviytyi IFK Uppsala. Alkuaikojen Ruotsin-mestaruuskilpailuja hallitsivat tukholmalaiset ja uppsalalaiset seurat. Myös naisten jääpallotoiminta käynnistyi 1910-luvulla.[6][21]
Vuonna 1925 perustettiin Ruotsin jääpalloliitto, joka otti hallinnoidakseen maan jääpallotoiminnan jalkapalloliiton sijasta. 1920-luvulla myös yleisön kiinnostus lajia kohtaan kasvoi, kun 1910-luvulla ensimmäisten mestaruuskilpailujen loppuotteluita oli seuraamassa satoja katsojia, niin seuraavalla vuosikymmenellä puhuttiin jo useista tuhansista. Suurin yleisö nähtiin vuonna 1925, kun Tukholman stadionilla pelattua loppuottelua oli seuraamassa yli 9 000 katsojaa.[22][21]
1920–1930-lukujen vaihteessa Ruotsin jääpallo tuli eräänlaiseen murrosvaiheeseen, kun maan johtavat jääpalloseurat eivät enää halunneet pelata Ruotsin mestaruudesta cup-muotoista kilpailua. Cup-kilpailussa oli riski pudota kilpailusta varhaisessa vaiheessa, jolloin joukkueelle olisi tullut vain muutama ottelu talvessa. Tämän vuoksi maan johtavat kuusi seuraa eivät osallistuneet maan liiton järjestämään cup-muotoiseen vuoden 1930 mestaruuskilpailuun, vaan pelasivat oman kuuden joukkueen sarjansa, sexlagsserienin. Ruotsin liiton järjestämää kilpailua boikotoineet seurat pelasivat oman sarjansa erillään virallisesta mestaruuskilpailusta. Maan mestaruuden voitti SK Tirfing, mutta on todennäköistä että niin ei olisi käynyt jos kuusi maan huippuseuraa olisivat osallistuneet kilpailuun. Seuraavana vuonna 1931 Ruotsin mestaruus ratkottiin ensimmäistä kertaa sarjamuotoisessa kilpailussa ja kilpailua boikotoineet seurat olivat taas mukana. Maan pääsarja pelattiin kahdessa lohkossa, joiden voittajat kohtasivat loppuottelussa. Tukholman AIK jäi historiaan ensimmäisen sarjamuotoisen kilpailun voittajana.[22][23][24]

1940-luvulla yleisömäärät jatkoivat voimakasta kasvuaan ja kauden 1944 loppuottelussa päästiin jo yli 20 000 katsojan rajan. Vuonna 1948 päästiin vuosikymmenen suurimpaan lukemaan kun loppuottelua seurasi 26 617 katsojaa.[25][21][24] Yksi vuosikymmenen ikimuistoisimmista ja kirjoitetuimmista finaaleista oli kuitenkin vuoden 1949 loppuottelu Edsbyns IF:n ja Nässjö IF:n välillä. Leudon talven vuoksi ottelua ei voitu pelata Tukholman stadionilla, joten ottelu pelattiin järven jäällä, pelipaikkana oli Eksjön Perstorpgölen, keskellä metsää. Ottelun virallinen yleisömäärä oli 14 819 katsojaa, mutta paikalla oli todellisuudessa 17 000 katsojaa. Ottelu jäi viimeiseksi järven jäällä pelatuksi finaaliotteluksi.[25][26][27]
Seuraavalla vuosikymmenellä päästiin jo tekojääaikaan, kun Västeråsin Rocklundasta tuli maailman ensimmäinen jääpallon tekojääkenttä.[25][24][28] Tämän jälkeen tekojääratoja rakennettiin Ruotsiin kovalla vauhdilla, vuonna 1969 maassa oli jo 50 tekojäärataa, joilla saatettiin pelata jääpalloa. Tekojääratojen rakentaminen mahdollisti Ruotsissa korkean jääpallokulttuurin kehittymisen.[29] 1970-luvulla maa alkoi isännöidä jääpallon maailmancupia, jota pelattiin alun perin Ljusdalissa vuosittain. Vuotuisesta turnauksesta tuli Ruotsissa osa jääpallokulttuuria.[30] Jääpallokulttuuria levitettiin myös muihin maihin, kun ruotsalaiset levittivät lajia erityisesti Yhdysvaltoihin 1970-luvulta lähtien.[31] 1970-luvulla aloitettiin myös kilpailut naisten Ruotsin mestaruudesta.[32]
Kansallista sarjaakin kehitettiin ja 1980-luvun alussa maan pääsarjasta muodostettiin kahteen maantieteelliseen lohkoon jaettu Allsvenskan. Vuosikymmenen menestynein seura oli Karlstadin IF Boltic, joka voitti kahdeksan kertaa maan mestaruuden vuosina 1979–1988.[33][31][34] 1990-luvulla maan pääsarjaa taas hallitsi Västerås SK, joka on maan menestynein jääpalloseura mestaruuksien määrässä mitattuna.[21] Naisten sarjoissa menestynein seura on AIK.[32]
Vuonna 2003 maahan valmistui ensimmäinen jääpallohalli, kun Dina Arena Edsbyniin valmistui.[35] Hallin myötä Edsbyns IF nousi maan ykkösseuraksi, se voitti maan mestaruuden viidesti peräkkäin, vuosina 2004–2008.[21] Sittemmin Ruotsiin on tehty uusia jääpallohalleja tasaiseen tahtiin ja maassa on jo toistakymmentä jääpallohallia.[36] Halleihin siirtyminen on myös synnyttänyt kritiikkiä ja monien halleihin siirtyneiden seurojen kotiotteluiden yleisökeskiarvot ovat laskeneet. Arvostelijoiden mukaan perinteikkään ulkoilmapelin siirtyminen sisätiloihin on vaikuttanut peliin ja se on muuttanut ottelutapahtuman luonnetta, sillä sisähalleissa ei ole samanlaista tunnelmaa kuin ulkoilmaotteluissa.[37][38]
Suomen jääpallohistoria
Suomeen jääpallo tuli Pietarista 1890-luvun lopussa ja vankimmin se juurtui Viipuriin. Lajin toi Suomeen talvella 1896 viipurilainen kauppias ja Viborgs Skridskoklubbin puheenjohtaja Otto Wächter, joka oli tutustunut peliin liikematkoillaan Pietarissa.[16][39] Wächter perusti Suomen ensimmäisen jääpalloseuran Wiborgs Hockeyklubbin. Seura pelasi talvella 1900 Suomen ensimmäiset kansainväliset jääpallo-ottelut.[39]
Helsingissä järjestettiin vuonna 1907 monen lajin yhteiset talvikisat, jonka yhteydessä pelattiin bandyturnaus, jossa oli myös ruotsalaisia ja pietarilaisia joukkueita. Kisojen jälkeen lajin parissa toimineet vakuuttuivat kansallisen lajiliiton perustamisen tarpeesta ja toukokuussa 1907 perustettiin Suomen Palloliitto, jonka piiriin kuului bandyn lisäksi kesälajina jalkapallo. Palloliitto järjesti ensimmäisen Suomen mestaruusturnauksen vuonna 1908. Kaikki turnauksen ottelut pelattiin Helsingin edustalla meren jäällä. Myöhemmin samana kesänä Suomen mestaruudesta pelattiin myös jalkapallossa ja vesipallossa, joten jääpallolle kuuluu kunnia Suomen vanhimmasta palloilulajien SM-kilpailusta. Historiallisen mestaruuden voitti helsinkiläinen Polyteknikkojen urheiluseura.[16][12][13][10]
Suomessa ei 1910-luvulla vielä kanadalaista jäähockeyta harrastettu, mutta terminologinen ristiriita oli olemassa, sillä sanojen bandy ja jäähockey välillä ei vielä ollut juurikaan eroa. Suomalaiskansallisessa hengessä ulkomailta peräisin olevat termit bandy ja hockey eivät enää kelvanneet. 1910-luvulla Suomen Urheilulehti alkoi käyttää bandystä nimitystä jääpallo, ja jäähockeyn nimeksi kehitettiin jääkiekko. 1920-luvulle tultaessa suomen kieliset nimitykset olivat jo vakiintuneet käyttöön.[40][16][41]
Ensimmäisiä SM-kilpailuja hallitsivat helsinkiläiset ja viipurilaiset seurat. Laji levisi kuitenkin nopeasti ympäri maata ja Vaasassa jääpalloiltiin jo vuonna 1908 ja Tampereella vuotta myöhemmin. Pian mukaan tulivat myös Hanko, Oulu, Tammisaari, Lappeenranta ja Sortavala. Kesti kuitenkin vuoteen 1943 ennen kuin Helsingin tai Viipurin ulkopuolelta tullut seura voitti mestaruuden, kun Warkauden Pallo 35 voitti mestaruuden.[13] Suomalaisen jääpalloilun pääkaupunki 1910–1930-luvuilla oli Viipuri. Ajan kuuluisin seura oli Viipurin Sudet, joka voitti 14 kertaa Suomen mestaruuden.[13][16]
Lajin kadotessa Keski-Euroopasta pidettiin 1909 kansainvälinen kongressi lajin harrastajamaiden kesken, jossa päätettiin perustaa pohjoismainen liitto. Jäseniksi ilmoittautuivat Ruotsi, Suomi, Norja, Tanska ja Venäjä. Liiton toiminta kuitenkin hiipui pian, sillä ensimmäisen maailmansodan takia Venäjä eristäytyi muusta maailmasta ja Suomi ja Ruotsi olivat ainoat jotka jäivät pelaamaan lajia huipputasolla. Ensimmäisen maaottelunsa maat pelasivat helmikuussa 1919 Helsingin talvikisojen yhteydessä. Historiallisen ottelun voitti Suomi maalein 4–1. Ottelua seurasi 6 000 katsojaa, heidän joukossaan valtionhoitaja Mannerheim.[16]
Jääpallon suosio on Suomessa ollut huipussaan 1950-luvulla, jolloin muun muassa tehtiin sen aikainen yleisöennätys suomalaisissa palloilusarjoissa, kun vuoden 1957 SM-sarjassa Oulun Palloseuran ja Lappeenrannan Veiterän välistä ottelua seurasi 6 444 katsojaa.[16][42]
1970-luvulla jääpalloväki tunsi olonsa syrjityksi Suomen Palloliiton alaisuudessa ja vuonna 1972 jaosto erosi itsenäiseksi järjestöksi, Suomen Jääpalloliitoksi. 1970-luvulla Suomessa kasvoi myös jääkiekon suosio halleihin siirtymisen myötä. Suomessa jääpallo on kuitenkin säilynyt sitkeästi elinvoimaisena. Jääpalloilijoiden olosuhteita ovat kohentaneet vain tekojääradat, joista Suomeen valmistui ensimmäisenä Oulunkylän tekojäärata vuonna 1977.[16]
Säännöt

Jääpallo-ottelu pelataan kahden joukkueen välillä. Joukkueessa saa olla kentällä kerrallaan yksitoista pelaajaa, joista yksi on maalivahti. Ottelu kestää 90 minuuttia ja ottelun päätyttyä se joukkue joka on saanut pelivälineenä toimivan pallon sääntöjen mukaisesti useammin vastustajan maaliin, on ottelun voittaja. Jääpallon säännöt koostuvat 18 sääntökohdasta, jotka pääasiassa sellaisenaan sopivat kaikille ikäluokille tietyin poikkeuksin. Pelitapahtumaa johtaa erotuomari.[43][44][45]
Kenttä
Jääpallokenttä on suorakaiteen muotoinen alue, kooltaan samankokoinen kuin jalkapallokenttä, joskin kenttien mittojen toleransseissa on pieniä eroja.[46][47] Jääpallokenttä on pituudeltaan 90–110 metriä ja leveydeltään 45–65 metriä. Kansainvälisissä otteluissa vähimmäismitat ovat 100 × 60 metriä.[46][48]
Kentän kussakin kulmissa on kulmaliput, ja kulmissa on säteeltään yhden metrin kokoiset, neljännesympyrän muotoiset kulma-alueet. Kentän reunat merkitään sivu- ja päätyrajoilla, joka maalien kohdalla toimii maaliviivana. Kentän keskellä leveyssuunnassa kulkee keskiraja, jonka päissä metrin kenttäalueen ulkopuolella on samanlaiset merkkiliput kuin kulmissakin. Keskirajan keskellä on halkaisijaltaan 15 senttimetriä oleva keskipiste, jonka ympärillä on säteeltään viisi metriä oleva keskiympyrä.[46]
Maalien edessä on puoliympyrän muotoinen rangaistusalue, jonka säde on 17 metriä maaliviivan keskikohdasta. Rangaistusalueen viivalla on maalin molemmilla puolilla kaksi 17 metrin etäisyydellä pääty- ja rangaistusalueen rajan leikkauspisteestä sijaitsevaa vapaalyöntipistettä, jotka on ympyröity säteeltään viisi metriä olevalla ympyrällä. Rangaistusalueen sisäpuolella 12 metrin etäisyydellä maalista on rangaistuslyöntipiste.[46]
Kummankin päätyrajan keskellä sijaitsevat maalit. Maali on leveydeltään 3,5 metriä ja korkeudeltaan 2,1 metriä. Sivurajoilla on 15 senttimetrin korkuinen sivulaudoitus, joka koostuu neljän metrin mittaisista tavallisesti alumiinista valmistetuista kappaleista. Laudoitus päättyy 1–3 metriä ennen päätyrajaa.[46][48]
Pelaajat ja varusteet

Pallon tulee sääntöjen mukaan olla valmistettu muovista tai muusta hyväksytystä aineesta ja olla helposti näkyvä. Tavallisesti jääpallo on väriltään tummanpunainen, oranssi tai punavioletti.[48] Jääpallon pitää pompata 1,5 metrin korkeudelta jäälle pudotettuna vähintään 15 senttimetriä ja enintään 30 senttimetriä. Pallon läpimitta on 63 millimetriä +/-2 mm ja paino 60–65 grammaa.[49]
Jääpallomaila valmistetaan puusta tai muusta hyväksytystä materiaalista. Mailan suurin sallittu leveys on 7 senttimetriä ja ulkokaaren enimmäispituus 125 senttimetriä. Lapaa ei saa käyristää.[49]
Pelaajien on jäällä ollessaan pidettävä jalassaan luistimia ja päässään kypärää. Maalivahdilla kasvosuojus on pakollinen.[49]
Jääpallo-ottelussa joukkueella saa olla kerrallaan kentällä enintään 11 pelaajaa, joista yksi on maalivahti ja yksi kapteeni. Ottelu voidaan aloittaa jos joukkueella on vähintään kahdeksan pelaajaa. Kentällä olevien pelaajien lisäksi joukkueella saa olla enintään neljä vaihtopelaajaa, joista yksi on varamaalivahti. Pelaajavaihtojen määrä ottelussa on rajaton ja vaihtoja saa suorittaa milloin tahansa ottelun aikana lukuun ottamatta maalivahtia, joka on vaihdettava pelikatkoilla tuomarin luvalla.[50] Pelaajavaihdot suoritetaan sivulautoihin merkityllä vaihtoalueella kentän keskialueella.[46] Jos joukkueen pelaajien määrä ottelurangaistusten tai loukkaantumisten takia vähenee alle puoleen vastustajan pelaajien määrästä, keskeytetään ottelu.[50]
Maalivahti

Jääpallomaalivahdin pitää peliasultaan erottua kenttäpelaajista ja hän pelaa aina ilman mailaa. Maalivahti saa omalla rangaistusalueellaan pelata palloa luistimilla tai millä tahansa kehonsa osalla, pitääkseen palloa hallussaan, syöttääkseen, potkaistakseen, ohjatakseen tai heittääkseen palloa. Maalivahti saa pitää palloa kädessään viiden sekunnin ajan. Maalivahti ei saa kuitenkaan pysäyttää kädellään tai vangita käteensä kanssapelaajan hänelle tarkoituksella pelaamaansa palloa. Rangaistusalueen ulkopuolella maalivahtia koskevat samat säännöt kuin muitakin pelaajia.[51]
Maalivahti on ainoa pelaaja, joka saa heittäytyä jäälle pallon eteen rangaistusalueella. Kenttäpelaaja ei saa jäällä maatessaan osallistua peliin. Kenttäpelaaja ei saa myöskään heittää mailaa tai osallistua peliin ilman mailaa tai rikkinäisellä mailalla. Ainoastaan maalivahti saa osallistua ja vaikuttaa peliin ilman mailaa.[52][51]
Maalivahti saa pitää käsissään erityisiä käsineitä, jotka on kuitenkin säännöissä tarkoin määritelty. Maalivahdin jalkasuojukset saavat olla enintään 80 senttimetriä korkeat ja 30,5 senttimetriä leveät. Maalivahdin varusteet saavat ainoastaan suojata kehonosia, ne eivät saa peittää rakenteellisesti maalia.[51]
Peliaika ja -katkot
Jääpallo-ottelu koostuu kahdesta 45 minuutin mittaisesta puoliajasta ja lisäajasta, ja kilpailusääntöjen niin määrätessä pelin ollessa tasan jatkoajasta. Nuoremmat pelaavat tästä poiketen lyhyemmällä peliajalla. Ottelu voidaan kuitenkin pelata kolmessa 30 minuutin jaksossa epäedullisten olosuhteiden, esimerkiksi voimakkaan pakkasen tai lumisateen vuoksi. Ottelun peliaika juoksee koko ajan ja tuomari ottaa huomioon peliin kuulumattomat katkot, kuten loukkaantumiset ja taktiset viivytykset huomioon antaessaan lisäaikaa.[43][48]
Ottelun alussa tuomari suorittaa joukkueiden kapteenien kanssa kolikonheiton, jonka voittanut joukkue saa valita joko kenttäpuoliskon tai aloituslyönnin. Alkulyönti suoritetaan keskipisteestä ja pelaajien on sen aikana oltava omalla kenttäpuoliskollaan ja vastustajajoukkueen pelaajien vähintään viiden metrin päässä pallosta. Toisella puoliajalla alkulyönnin suorittaa vastustajajoukkue.[43]
Jatkoaika pelataan, jos peli on ottelun varsinaisen peliajan jälkeen tasan ja kilpailusäännöt niin vaativat. Jatkoajan pituus on 2×15 minuuttia ja säännöistä riippuen se pelataan loppuun saakka tai ns. äkkikuolema- eli kultainen maali -menetelmällä. Mikäli ottelu on edelleen jatkoajan jälkeen tasan, ratkaistaan voittaja rangaistuslyöntikilpailulla.[43][53]
Pallon ja vastapelaajan pelaaminen

Pelaaja saa pelata palloa mailalla ainoastaan oman olkapään alapuolella. Palloa saa ohjata molempien luistinten ollessa jään pinnassa kaikilla kehon osilla, ei kuitenkaan käsivarrella, kädellä tai päällä. Pelaajalla on oikeus hypätä ilmaan pysäyttääkseen, lyödäkseen tai ohjatakseen palloa, edellyttäen että muille pelaajille ei aiheudu vaaraa. Palloa saa pelata luistimella vain yhden kerran, minkä jälkeen pelaamista on jatkettava mailalla. Pallon saa potkaista kanssapelaajalle.[54]
Fyysinen kontakti vastapelaajaan on sallittua pallon ollessa pelietäisyydellä. Pallotonta vastapelaajaa ei saa estää. Vastapelaajaan kohdistuva väkivaltainen, vaarallinen ja epäurheilijamainen peli on kiellettyä. Vastustajajoukkueen pelaajaa ei saa potkia, kampittaa tai työntää, lyödä tai estää kädellä tai mailalla. Myös kiinnipitäminen ja mailan heittäminen on kielletty. Myöskään vastapelaajan mailaa ei saa painaa, nostaa tai muutoin estää sen käyttämistä.[55]
Pallon katsotaan menneen maaliin kun pallo on kokonaisuudessaan ylittänyt maalilinjan maalikehysten sisällä. Mikäli palloa on tätä ennen pelattu sääntöjen mukaisesti, maali katsotaan oikein tehdyksi. Hyökkäävän joukkueen viimeisen kosketuksen palloon on tapahduttava mailalla, muussa tapauksessa maalia ei hyväksytä. Jos pallo menee puolustavan joukkueen pelaajasta maaliin, maali hyväksytään.[44]
Kun pallo on pelattu päätyrajan yli ja palloon on viimeisenä koskenut hyökkäävän joukkueen pelaaja, puolustavan joukkueen maalivahti suorittaa maaliheiton käynnistääkseen pelin. Jos pallo menee yli sivurajasta, suorittaa vastapuolen pelaaja vapaalyönnin korkeintaan yhden metrin etäisyydellä paikasta josta pallo meni yli.[56]
Mikäli pallo menee päätyrajan yli ja palloon on viimeisenä koskenut puolustavan joukkueen pelaaja, suorittaa hyökkäävän joukkueen pelaaja kulmalyönnin lähimmältä kulmalyöntialueelta. Ennen kulmalyönnin suorittamista on puolustavan joukkueen kentällä olevien pelaajien oltava oman maali- tai päätyrajan takana omalla rangaistusalueellaan. Hyökkäävän joukkueen pelaajien on oltava rangaistusalueen ulkopuolella ja vähintään viiden metrin päässä päätyrajasta, kulmalyönnin suorittajaa lukuun ottamatta.[56]
Paitsio
Pelaaja on paitsioasemassa, kun pelaaja on vastustajan kenttäpuoliskolla lähempänä päätyrajaa kuin pallo ja pelaajan sekä päätyrajan välissä on alle kaksi vastustajajoukkueen pelaajaa hetkellä, jolloin kanssapelaaja pelaa pallon hänelle. Paitsioasemassa saa olla, mutta sieltä ei saa osallistua peliin. Tuomari katkaisee pelin kun paitsioasemassa oleva pelaaja saa pallon, tai jos pelaaja pyrkii paitsioasemallaan saamaan ratkaisevaa hyötyä. Tuomitun paitsion jälkeen peliä jatketaan vastajoukkueen vapaalyönnillä. Paitsiosääntö on voimassa myös erikoistilanteissa.[57]
Vapaa- ja rangaistuslyönti
Vapaalyönti tuomitaan tilanteissa, jossa pallo osuu valaisinlaitteisiin tai katoaa näkyvistä tai menee yli sivurajan tai osuu yli metrin verran kentän ulkopuolelle siirtyneeseen sivulaudoitukseen. Vapaalyönti tuomitaan myös mikäli pelaaja pelaa ilman kypärää, mailaa tai muutoin sääntöjen vastaisessa varustuksessa. Lisäksi vapaalyönti seuraa väärästä vaihdosta, rikkomuksesta alkulyönnissä tai erotuomaripallossa, maalivahtiin kohdistuneista rikkeistä, maalivahdin rikkeistä avaus- ja maaliheitossa, kulmalyönnissä, vapaalyönnissä tai rangaistuslyönnissä sekä tuomitusta paitsiosta.[58][59]
Tuomari voi noudattaa hyötynäkökohtaa ja jättää vapaalyönnin tuomitsematta, mikäli puolustava joukkue on tehnyt rikkeen ja hyökkäävällä joukkueella on pallo hallussaan ja edelleen mahdollisuus maalintekoon.[58]
Vapaalyönnin suorittaa rikkeen kärsineen joukkueen pelaaja rikepaikasta. Mikäli vapaalyönti on tuomittu hyökkäävälle joukkueelle puolustavan joukkueen rangaistusalueella, suoritetaan vapaalyönti vapaalyöntipisteeltä.[58][59]
Vapaalyönnissä vapaalyönnin suorittaja saa panna pallon liikkeelle tuomarin annettua aloitusluvan. Vapaalyöntiä suoritettaessa vastapuolen pelaajilla on viisi sekuntia aikaa siirtyä viiden metrin etäisyydelle pallosta. Vapaalyönnin suorittajan ei tarvitse odottaa vastapelaajien siirtymistä jos tuomari on antanut aloitusluvan.[59]
Rangaistuslyönti tuomitaan hyökkäävälle joukkueelle puolustavan joukkueen omalla rangaistusalueella tekemistä rikkomuksista, jotka estävät hyökkäävän joukkueen maalintekotilanteen. Rangaistuslyönti tuomitaan väkivaltaisesta tai sääntöjenvastaisesta pelistä, tai jos puolustavan joukkueen pelaaja estää hyökkäävän joukkueen pelaajaa, tai pelaa palloa sääntöjen vastaisesti.[60]
Rangaistuslyönti suoritetaan rangaistuslyöntipisteeltä. Rangaistuslyönnin voi suorittaa kuka tahansa hyökkäävän joukkueen kenttäpelaajista, ei kuitenkaan jäähyllä oleva pelaaja. Maalivahti ei voi suorittaa rangaistuslyöntiä. Rangaistuslyöntiä suoritettaessa ainoastaan maalivahti ja lyönnin suorittaja saavat olla rangaistusalueen sisäpuolella. Maalivahdin paikka lyöntiä suoritettaessa on maaliviivalla. Muut pelaajat eivät saa olla rangaistusalueen sisäpuolella eivätkä päätyrajan takana. Rangaistuslyönnin suorittaja ei saa pelata palloa uudelleen ennen kuin joku toinen pelaaja on sitä koskenut.[61]
Rangaistukset
Säännöissä määrätyissä sääntörikkeistä pelaajalle tuomitaan rikkeestä riippuen viiden tai kymmenen minuutin jäähy. Viiden minuutin rangaistuksen merkiksi erotuomari näyttää valkoista korttia ja kymmenen minuutin rangaistuksen merkiksi sinistä korttia. Tavallisimmin sääntörikkomuksista tuomitaan kymmenen minuutin jäähy. Viiden minuutin jäähy tuomitaan pelaajalle toistuvasta sääntöjen vastaisesta, mutta ei kuitenkaan väkivaltaisesta tai vaarallisesta vastustajaan kohdistuvasta rikkeestä. Viiden minuutin jäähy tuomitaan myös teknisistä rikkeistä, kuten pelin viivyttämisestä.[62]
Ottelurangaistus tuomitaan törkeästä väkivaltaisesta pelitavasta tai törkeästä sopimattomasta käytöksestä. Myös kolmannesta ottelussa saamastaan jäähystä pelaaja saa ottelurangaistuksen ja hänet poistetaan pelistä, riippumatta siitä minkä pituisia hänen saamansa jäähyt ovat olleet. Erotuomari näyttää ottelurangaistuksen saaneelle pelaajalle punaista korttia. Suoran ottelurangaistuksen saaneen pelaajan joukkue pelaa vajaalla ottelun loppuun asti. Kolmen peräkkäisen jäähyn ottelurangaistuksessa kyseessä on niin sanottu lievä ottelurangaistus, joka on henkilökohtainen. Tällöin pelaajan kolmannelle jäähylle määrätään sijaiskärsijä, joka istuu ottelurangaistuksen saaneen pelaajan jäähyn.[62]
Keltaista korttia erotuomari näyttää varoittaakseen yksittäistä pelaajaa tai antaakseen joukkuevaroituksen. Joukkue voi saada ottelussa varoituksen ainoastaan kerran. Tätä seuraavasta rikkomuksesta tuomitaan jäähy.[62]
Jääpallo maailmalla
Jääpallo on erityisen suosittu laji Ruotsissa ja Venäjällä. Näiden lisäksi merkittävät harrastajamaat ovat Suomi, Norja ja Kazakstan. Kansainvälisessä toiminnassa on ollut 1980-luvulta lähtien mukana näkyvästi myös Yhdysvallat.[7][63]
Jääpallo Ruotsissa
Ruotsissa jääpallon pääsarja Elitserien on kovatasoinen jääpallosarja ja se houkuttelee parhaita pelaajia Suomesta, Norjasta ja Venäjältä. Monet pelaavat jääpalloa puoliammattilaisina.[64] Elitserien on seurattu urheilusarja ja sen loppuottelu on yksi maan suurimmista vuosittaisista urheilutapahtumista. Loppuottelu pelataan perinteisesti yksiosaisena puolueettomalla kentällä. Ottelu pelattiin ennen 1990-lukua monesti Tukholmassa. Tukholman stadionilla ottelu pelattiin 50 kertaa, kunnes tapahtuma siirrettiin Söderstadionille vuonna 1967. Vuodesta 1991 lähtien tapahtuma on pelattu perineteisesti Uppsalan Studenternas IP:llä. Tapahtuma siirrettiin viideksi vuodeksi takaisin Tukholmaan vuonna 2013, jolloin loppuottelu pelattiin ensimmäistä kertaa sisähallissa, kun ottelu pelattiin Solnan Friends Arenalla. Ottelu keräsi 38 474 katsojaa, mikä oli uusi finaaleiden yleisöennätys. Friends Arena ei jäänyt pysyväksi finaaliareenaksi, vaan tapahtuma siirrettiin 2015 Tukholman Tele2 Arenalle. Vuodesta 2018 lähtien loppuottelu on pelattu jälleen Uppsalassa.[65][21]

Elitserieniä on pelattu nykyisessä muodossaan 14 joukkueen sarjana kaudesta 2007–2008, jolloin se korvasi kaksilohkoisen Allsvenskanin korkeimpana sarjatasona ja Allsvenskanista muodostettiin maan toiseksi korkein sarjataso.[66] Elitserien on Ruotsissa seurattu palloilusarja, ja etenkin tapaninpäivänä pelattava ottelukierros, annandagsbandy on perinteinen tapahtuma. Tapaninpäivisin sarjassa pelataan paikallisottelut, ja perinteisiä taistelupareja ovat ottelut etenkin Hälsinglandin joukkueiden Bollnäsin ja Edsbynin välillä.[67] Ottelukierros kerää perinteisesti suuret yleisömäärät.[68][69]
Jääpallolla on merkittävä asema Ruotsin maakunnista etenkin Hälsinglandissa, Smålandissa ja Värmlannissa. Ruotsin kautta aikojen menestynein jääpalloseura mestaruuksien määrässä mitattuna on kuitenkin Västerås SK.[64][21]
Jääpallo on osa ruotsalaista kulttuuria.[4] Tapaninpäivän ottelukierroksen lisäksi ruotsalainen käsite on bandyportföljen, joka on katsomossa nautittavaa lämmintä juomaa termospullossa sisältävä salkku.[70][71][72] Ruotsalainen käsite on myös nattbandy, öiseen aikaan pelattava maailmancupin ottelu.[73][74][30]
Jääpallo on myös kulttuureita yhdistävä tekijä. Vuonna 2013 Ruotsin Borlängessä perustettiin Somalian jääpallomaajoukkue Ruotsin somalien integroimiseksi osaksi ruotsalaista yhteiskuntaa. Maa osallistui ensimmäistä kertaa MM-kilpailujen alimmalle sarjatasolle vuonna 2014.[75][76] Onnistuneen projektin myötä on Ruotsissa alettu suunnitella samankaltaista projektia myös maan afgaanien keskuudessa.[76]
Ruotsissa jääpallo on siirtymässä yhä kasvavassa määrin sisätiloihin. Maassa on toistakymmentä jääpallohallia ja maassa tavoitellaan tilannetta että kaikilla pääsarjan joukkueilla olisi tulevaisuudessa käytössään hallit.[36][77]
Jääpallo Venäjällä
Venäjällä jääpallo on suosittu laji, jolla on maassa pitkät perinteet. Jääpallo on Venäjän kansallislaji ja yksi suurimmista yleisölajeista. Lajin harrastajia on maassa noin satatuhatta ja jääpalloa pelataan viidelläkymmenellä Venäjän alueella. Vaikka lajin modernit pelisäännöt on kirjoitettu Englannissa, pitävät venäläiset itseään lajin kehittäjinä, lajia kutsutaankin siellä lempinimellä Russian hockey. Oikea venäjän kielinen nimi lajille on  hokkej s mjatšom eli vapaasti suomennettuna hockey pallon kera.[77][7][78][79][80][81]
Erityisen suosittua jääpallo on maan pohjois- ja itäosissa. Laji oli maassa suosittu jo Neuvostoliiton aikoina, jolloin mestaruusotteluissa saattoi olla 20 000–50 000 katsojaa.[7] Perinteisiä Uralin itäpuolella olevia jääpallokaupunkeja ovat muun muassa Krasnojarsk, Jekaterinburg, Irkutsk, Kemerovo ja Habarovsk. Maan Euroopan puoleisen alueen pohjoisosissa Arkangeli on merkittävä jääpallokeskus. Maan pääkaupungissa Moskovassa laji ei ole yhtä suositussa asemassa, huolimatta siitä että Dynamo on yksi Venäjän menestyneimmistä seuroista mestaruuksien määrässä mitattuna.[77][15] Venäjän jääpalloliiga on ammattilaissarja ja sen taso on kova.[81]
Myös Venäjällä jääpallo on Ruotsin tavoin siirtymässä halliaikaan ja kansallislajia varten on käynnissä useita halliprojekteja.[82]
Jääpallo Suomessa
Jääpallon SM-kilpailu on Suomen ensimmäinen joukkuepalloilulajien SM-kilpailu ja kaudesta 1991–1992 lähtien sarja on tunnettu nimellä Bandyliiga.[13][10] Sotia edeltävänä aikana maan menestynein seura oli 14 mestaruutta voittanut Viipurin Sudet. Vasta 1990-luvulla WP 35 ylsi viipurilaisten rinnalle mestaruuksien määrässä. Myöhemmin samaan mestaruusmäärään ovat yltäneet Oulun Luistinseura ja Helsingin IFK.[13][10][83] Naisten Suomen mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1979. Toiminta hiipui 1990-luvulla, mutta vuonna 2006 Jääpallon naisten SM-sarjan kilpailutoiminta aloitettiin uudelleen.[84]
Jääpallo on Suomessa ollut suosituimmillaan 1950–1960-luvuilla, minkä jälkeen se on menettänyt suosiotaan jääkiekolle, joka kasvoi tuolla ajanjaksolla jääpallon ohi maan seuratuimmaksi jääurheilulajiksi.[85] Monella paikkakunnalla jääpallolle on kuitenkin pysytty uskollisena. Perinteisiä jääpallopaikkakuntia ovat Varkaus, Oulu, Helsinki, Porvoo, Kemi ja Lappeenranta, sekä 1990-luvun jälkeen lajissa menestystä saaneet Tornio, Pori, Mikkeli ja Jyväskylä.[77][13] Toisaalta monella paikkakunnalla jääpallo katosi kokonaan, kun seurat vaihtoivat jääpallon jääkiekkoon. Tampereella paikalliset seurat vaihtoivat pallon kiekkoon jo varhaisessa vaiheessa. Osasyynä oli tamperelaisten heikko jääpallomenestys, sillä he jäivät lajissa helsinkiläisten ja viipurilaisten varjoon, jolloin kynnys lajinvaihdolle oli pienempi.[86]
Ruotsissa ja Venäjällä jääpallo on siirtymässä halliaikaan, mutta Suomessa ei ole vielä ensimmäistäkään jääpalloilijoiden käytössä olevaa hallia. Isoja jääpallokäyttöön soveltuvia tekojääratoja Suomessa on toistakymmentä, Oulunkylän, Kallion ja Käpylän tekojäät Helsingissä, sekä Porin, Porvoon, Jyväskylän, Oulun, Lappeenrannan, Varkauden, Seinäjoen, Turun ja Espoon tekojääradat. Torniolaisten tarpeita palvelee Haaparannan puolella sijaitseva Gränsvallen.[87][88]
Jääpallo Norjassa
Norjassa maan jääpalloa hallinnoi Norjan jääpalloliitto, joka toimii myös maan maahockeyn ja salibandyn lajiliittona.[89] Maan jääpallon pääsarja on Eliteserien. Sarjaa on pelattu pitkään kahdeksan joukkueen sarjana, mutta kaudeksi 2015–2016 Norjan jääpalloliitto päätti nostaa joukkuemäärän kymmeneen.[90][91] Norjassa jääpallon harrastus on keskittynyt 50 kilometrin säteelle pääkaupunki Oslosta ja alueelta tulevat lähes kaikki maan pääsarjaseurat.[92] Parina viime vuosikymmenenä sarjaa ovat hallinneet Stabæk ja Mjøndalen. Lisäksi mestaruuteen ovat viime vuosina yltäneet Solberg ja Ullevål, sekä IF Ready, joka voitti vuonna 2015 maan mestaruuden 88 vuoden tauon jälkeen.[93][94] Kautta aikojen maan menestyneimmät seurat ovat Stabæk ja SB Drafn.[93]
Norjan Hamarissa sijaitsee pohjoismaiden ensimmäinen jääpallohalli Vikingskipet. Halli oli myös pitkään pohjoismaiden ainoa jääpallohalli, ennen Ruotsissa alkanutta rakennusbuumia. Halli toimi vuoden 1993 MM-kilpailujen peliareenana. Norja saavutti turnauksessa pronssimitalit.[95] Jääpallokäytössä olevia tekojääratoja on Norjassa Vikingskipet mukaan lukien 19.[96]
Jääpallo Kazakstanissa
Kazakstanin kuuluisin ja menestynein jääpalloseura on Alma-Atan Dynamo, joka voitti Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarjan vuosina 1977 ja 1990.[97][98] Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen seura ei saanut enää rahoitustaan kuntoon ja kausi 1992–1993 Venäjän mestaruussarjassa jäi seuran viimeiseksi, seuraavan kauden sarjasta seura vetäytyi.[99] Toinen Kazakstanin neuvostotasavallan joukkue Neuvostoliiton pääsarjassa oli Karagandan Litejshik 1970-luvulla.[100]
Neuvostoliiton romahduksen ja Kazakstanin itsenäistymisen jälkeen jääpallo jäi maassa henkiin vahvimmin Uralskin kaupungissa ja sen jääpalloseura Akžaiyk nousi itsenäisen Kazakstanin merkittävimmäksi seuraksi.[99] Akžaiyk pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla mestaruussarjassa.[101] Kazakstanissa maan kansallinen kilpailutoiminta ei ole vertailukelpoista naapurimaa Venäjän sarjoihin eivätkä harjoitusolosuhteet ole lähellekään samaa tasoa kuin Venäjällä. Maassa järjestetään eritasoisia jääpallokilpailuita, mutta varsinainen sarjatoiminta ei ole lähtenyt käyntiin.[102][103][104] Parhaat kazakstanilaispelaajat hakeutuvat venäläisiin seuroihin ja monet maajoukkuepelaajat omaavat myös kaksoiskansalaisuuden.[105]
Maan kuuluisin jääpallokenttä on pääkaupunki Almatyn lähistöllä sijaitseva Medeo. Rata sijaitsee vuorten keskellä 1 961 metrin korkeudessa, tarjoten hienot puitteet jääpallolle ja pikaluistelulle.[106] Medeo toimi vuoden 2012 MM-kilpailujen ja vuoden 2011 Aasian talvikisojen jääpalloturnauksen pelipaikkana.[98]
Jääpallo Pohjois-Amerikassa
Jääpallo levisi Yhdysvaltoihin 1970-luvulla, kun maan softballia hallinnut liitto aloitti keskustelut Kansainvälisen jääpalloliiton kanssa myös jääpallon ottamisesta lajiliiton ohjelmaan. Ensimmäinen jääpallo-ottelu maassa pelattiin vuonna 1979, jolloin kaksi ruotsalaista joukkuetta pelasivat maassa näytösottelun.[107] Jääpallo levisi Yhdysvaltoihin pääasiassa ruotsalaisvoimin. Lajin suurimpana uudisraivaajana Pohjois-Amerikassa toimi Gunnar Fast, joka esitteli lajia Yhdysvalloissa ja Kanadassa 1980-luvun alussa. Ensimmäinen yhdysvaltalainen jääpalloseura Minneapolis Bandolier perustettiin vuonna 1980 ja seuraavana vuonna perustettiin Yhdysvaltain jääpalloliitto ja aloitettiin Yhdysvaltain jääpalloliiga. Sarjan voittajalle myönnettävä palkinto on nimetty Gunnar cupiksi.[108][109][110] Yhdysvaltain maajoukkue osallistui ensimmäistä kertaa MM-kilpailuihin vuonna 1985.[108] Jääpalloa pelataan Yhdysvalloissa ainoastaan Minnesotan osavaltiossa, Minneapolisin ja St. Paulin kaksoiskaupungin alueella. Lajin harrastajia on maassa runsaat 500.[4][111]
Maan ainoa tekojäärata jossa on täysmittainen jääpallokenttä, on John Rose Minnesota Oval, joka valmistui vuonna 1993. Se toimi vuoden 1995 MM-kilpailujen pelipaikkana. Kerta oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa, kun turnaus pelattiin Pohjois-Amerikassa.[4][108]
Yhdysvaltain kautta jääpallo levisi myös Kanadaan, jossa jääpallotoiminta alkoi vuonna 1986. Kuten Yhdysvalloissakin, jääpallo on Kanadassa levinnyt vain Manitoban provinssiin, missä sitä pelataan Winnipegin ja Flin Flonin alueilla.[112] Viime vuosikymmenen aikana myös Quebecissä on pyritty käynnistämään jääpallotoimintaa.[113] Jääpallotoiminta on Kanadassa pienimuotoisempaa kuin Yhdysvalloissa, maa osallistui MM-kilpailuihin ensimmäistä kertaa 1991, eikä Kanadan maajoukkue ole vielä kyennyt MM-turnauksessa voittamaan Yhdysvaltoja.[112]
Jääpallo Keski-Euroopassa
Keski-Euroopassa jääpallo oli 1900-luvun alussa suosittu harrastus, mutta jääkiekon levitessä laji katosi monesta maasta.[3] Uudestaan laji on lähtenyt leviämään Keski-Euroopassa 1970–80-luvuilta lähtien ja pisimpään lajia on uuden tulemisen jälkeen harjoitettu Alankomaissa ja Unkarissa. Alankomaat liittyi Kansainvälisen jääpalloliiton jäseneksi 1973 ja Unkari 1988. Maat osallistuivat MM-kilpailuihin ensimmäistä kertaa vuonna 1991. Täysimittaista jääpallon tekojääkenttää ei Alankomaissa ole, ja lajin harrastajat joutuvat harjoittelemaan pikaluisteluradoilla ja jääkiekkokaukalossa pelattavaa kaukalojääpalloa. Myös Unkarissa joudutaan harjoittelemaan pääasiassa kaukalojääpallolla.[114][115][116] Maassa on yksi täysimittainen keinojäädytetty jääpallokenttä, joka sijaitsee Budapestin Városligetilla Sankarien aukion vieressä.[117][118]
2000-10 -luvuilla pienimuotoista jääpallotoimintaa on aloitettu myös monessa muussa Euroopan maassa. Saksassa ja Tšekissä toiminta on päässyt pisimmälle, molemmista maista jääpallo oli jo 1900-luvun alussa hävinnyt, mutta maat on nähty uudestaan kansainvälisillä kentillä. Saksa osallistui MM-kilpailujen alimmalle tasolle ensimmästä kertaa vuonna 2013 ja Tšekki osallistui vuonna 2014 Sveitsin Davosissa järjestettyihin epävirallisiin EM-kilpailuihin Saksan, Unkarin ja Alankomaiden kanssa.[119][120][121][122][123]
Euroopan maista Sveitsistä, Itävallasta, Belgiasta, Ranskasta, Italiasta, Englannista ja Tanskasta laji katosi 1910-1920 -luvuilla. Näistä maista Itävallan jääpallohistoria ulottui pisimmälle 1920-luvulle.[124][125] Lajia on yritetty herätellä henkiin ja monessa Euroopan maassa on perustettu kansallinen liitto, joka on liittynyt Kansainvälisen Jääpalloliiton jäseneksi.[126]
Jääpallo Itä-Euroopassa ja Baltiassa
Virossa ja Latviassa pelattiin kansallisia jääpallomestaruuskilpailuja 1920- ja 1930-luvuilla, mutta ennen Toisen maailmansodan alkua lajin harrastus oli maassa jo hiipunut.[14][127] Neuvostoliiton mestaruussarjaa alettiin pelata vuosittain yhtäjaksoisesti 1950-luvulta lähtien ja sarjan ensimmäisinä kausina sarjassa pelasi joukkueita Viron, Latvian, Valko-Venäjän ja Ukrainan neuvostotasavalloista. Joukkueita tuli Tallinnasta, Riiasta, Minskistä, Kiovasta ja Harkovasta. Parhaten menestyi Riian ODO, joka saavutti hopeaa vuonna 1953.[128][114]
Neuvostoliiton aikoina jääpallo hiipui, mutta 2000-luvun alkuvuosina Valko-Venäjällä, Virossa, Latviassa ja Ukrainassa on aloitettu jääpallotoiminta uudestaan. Kansallinen kilpailutoiminta on maissa hyvin pientä ja Virossa ja Latviassa lajia on alettu kehittää jääkiekkoilijoiden avulla, jotka ovat ottaneet lajivalikoimaansa myös jääpallon. Heistä koostuu myös maiden maajoukkueet. Latvian joukkueessa on nähty joitakin Venäjän sarjoissa pelaavia jääpalloilijoita, jotka omaavat sekä Venäjän että Latvian kansalaisuuden. Kiekkotaustaisiin pelaajiin luotetaan myös Valko-Venäjällä, mutta maan maajoukkueen rungon muodostavat kahden passin venäläispelaajat.[129][114][130][131][132][133]
Jääpallo Aasiassa
Aasiassa jääpallotoimintaa on aloitettu 2000-2010 -luvuilla Mongoliassa, Kirgisiassa, Japanissa ja Kiinassa. Ensimmäisenä toiminta alkoi Mongoliassa, johon jääpallo levisi ruotsalaisten toiminnan ansiosta. Mongolian jääpallomaajoukkue osallistui ensimmäistä kertaa MM-kilpailujen alimmalle tasolle vuonna 2006. Mongolia on pieni maa myös jääkiekossa, maassa on vain muutama seura, ja samat pelaajat muodostavat sekä maan jääkiekkomaajoukkueen että jääpallomaajoukkueen. Sarjatoimintaa maassa ei ole, ja mongolialaiset jääpalloilijat ovat hakeneet vastustajia Venäjän alemmilla sarjatasoilla pelaavista seuroista. Maan maajoukkueelta on ensimmäisen MM-osallistumiskertansa jälkeen jäänyt väliin vuosien 2011-13 turnaukset, mutta muuten maa on jo kuulunut turnauksen vakio-osallistujiin.[114][134][135][136]
Kirgisian maajoukkue perustettiin vuoden 2011 Aasian talvikisoihin ja maa esiintyi Kazakstanissa pidetyissä MM-kilpailuissa vuonna 2012. Maassa on pientä seuratoimintaa, mutta maajoukkuetoiminta ei ole kuitenkaan lähtenyt maassa yhtä vahvasti käyntiin kuin Mongoliassa, sillä maa ei sen jälkeen ole osallistunut kansainvälisiin turnauksiin.[137][138][139]
Japanissa aloitettiin jääpallotoiminta vuonna 2011 ja Kiinassa vuonna 2014. Lajia on levitetty kaukoidän maihin etenkin ruotsalaisten toiminnan ansiosta.[140][141][142][143]
Kansainvälinen toiminta

Kansainvälinen jääpallotoiminta lähti uuteen eloon 1950-luvulla, kun venäläiset palasivat kansainvälisille kentille Neuvostoliittoa edustaen. Kansainvälinen jääpalloliitto perustettiin vuonna 1955, ja sen ensimmäiset ja pitkään ainoat jäsenmaat olivat sen perustajajäsenet Suomi, Ruotsi, Norja ja Neuvostoliitto. Jääpallon maailmanmestaruuskilpailuita on järjestetty vuodesta 1957 lähtien. Yhtä lukuun ottamatta kaikki jääpallon maailmanmestaruudet ovat menneet Ruotsiin, Venäjälle tai sen edeltäjälle Neuvostoliitolle. Suomi voitti ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan mestaruutensa vuonna 2004.[77][85]
Turnaus pelattiin 1950-luvulta 1980-luvulle asti neljän perustajajäsenen Suomen, Ruotsin, Norjan ja Neuvostoliiton kesken, 1980-luvulla myös Yhdysvallat liittyi viidentenä maana mukaan.[77][85] Vuonna 1991 kilpailuihin osallistuivat ensimmäistä kertaa Alankomaat, Unkari ja Kanada.[144] Neuvostoliiton hajoamisen myötä turnaukseen ovat 1990-luvulta lähtien osallistuneet Neuvostoliiton seuraajana Venäjä, sekä merkittäväksi jääpallomaaksi noussut Kazakstan.[85] Vuoteen 2001 asti MM-turnaus järjestettiin joka toinen vuosi ja välivuosina pelattiin vuodesta 1972 lähtien Russian Government Cup -turnaus, mutta vuodesta 2003 alkaen maailmanmestaruuskilpailut on pelattu joka vuosi.[85][145]
MM-kilpailujen osanottajamäärän kasvun myötä turnaus on pelattu useammassa tasoryhmässä. Vuonna 2001 kisoissa esiintyi ensimmäistä kertaa Valko-Venäjä, 2003 Viro, 2006 Mongolia ja 2007 Latvia.[145] sittemmin MM-turnauksiin ovat osallistuneet myös Kirgisia, Japani, Ukraina, Somalia, Kiina, Tšekki ja Slovakia.[146][147][148]
Naisten MM-kilpailuita on järjestetty vuodesta 2004 lähtien. Naisissa MM-turnauksiin ovat osallistuneet Ruotsi, Venäjä, Suomi, Norja, Yhdysvallat, Kanada, Unkari, Viro ja Sveitsi. Myös naisten puolella MM-turnauksia ovat hallinneet lajin suurmaat Ruotsi ja Venäjä.[149][148]
Vuoden 1952 Oslon talviolympialaisissa pelattiin näytöslajina myös jääpallon olympiaturnaus. Kansainvälinen jääpalloliitto on ajamassa lajia olympialaisiin ja laji liittyi Kansainvälinen olympiakomitean jäseneksi vuonna 2001. Olympiakelpoinen laji jääpallo on ollut vuodesta 2004.[85][150] Vuoteen 2001 asti liitto käytti lyhennettä IBF, jolloin se muutettiin muotoon FIB, sillä Kansainvälisen jääpalloliiton haettua Kansainvälinen olympiakomitean jäseneksi, komitea suositteli lyhenteen muuttamista sillä aiempi nimilyhenne oli jo toisen lajiliiton käytössä.[85][151] Viralliseksi olympialajiksi lajilla on vielä pitkä matka. MM-turnauksiin on osallistunut viime vuosina jo toistakymmentä maata ja Kansainvälisellä jääpalloliitolla on jo yli 30 jäsenmaata. Lajin perinteiset harrastajamaat ovat kuitenkin muita maita paljon edellä.[77][87][63][126] Harrastajamäärällä mitattuna jääpallo kestää vertailun muiden talviolympialajien kanssa. Maailmanlaajuisesti jääpallolla on yli 35 000 harrastajaa. Talviolympialajeista ainoastaan jääkiekko on jääpalloa harrastetumpi.[152] Seuraavan askeleen lähemmäs olympialaisia laji ottaa vuonna 2019, kun jääpallo on mukana Krasnojarskissa järjestettävissä talviuniversiadeissa.[153]
Jääpallokilpailuja
Kansainvälisiä jääpallokilpailuja

Maajoukkuekilpailuja
Aasian talvikisat
Jääpallon Euroopan mestaruuskilpailut (lakkautettu)
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut
Moskova-turnaus (lakkautettu)
Russian Government Cup
Super Cup
Talviolympialaiset (lakkautettu)
Seurajoukkuekilpailuja
Champions Cup
Euroopan cup
Jääpallon maailmancup
Pohjoismainen sarja (lakkautettu)
Pohjoismaiset kisat (lakkautettu)
Kansallisia jääpallokilpailuja

Historiallinen suhde muihin lajeihin
Jääpallon historiallisesti läheisimmät sukulaislajit ovat skotlantilainen shinty ja irlantilainen hurling, sekä jääpallon tapaan englantilainen maahockey. Suurimpana erona näihin on, että jääpalloa pelataan jäällä. Brittiläiset sotilaat veivät nämä lajit mukanaan Pohjois-Amerikkaan 1840-luvulla ja Kanadassa kehittyi jääpallon muunnelmien pohjalta jääkiekko.[1][154]
Jääpallon säännöt ovat eniten yhteneväisiä jalkapallon kanssa. Jääpallo- ja jalkapallokentät ovat yhtä suuret ja pelaajien lukumäärä kentällä on sama, kuten myös pelaajien ryhmittely kentällä ja peliaika. Kun kanadalainen jääkiekko levisi Eurooppaan 1910-luvulta lähtien, se syrjäytti jääpallon Keski-Euroopassa, mutta Pohjoismaissa ja Venäjällä jääpallo pysyi suosittuna lajina. Näissä maissa jalkapallokausi oli pitkän talven takia paljon lyhyempi kuin etelämpänä olevissa Euroopan maissa, joten jalkapalloilijat tarvitsivat talveksi toisen harrastuksen. Jalkapallo tarjosi jääpalloilijoille hyvän jäättömän kauden harjoitusmuodon ja jääpallo toimi jalkapalloilijoille hyvänä talviharjoittelumuotona. Entisaikaan oli tavallista, että samat pelaajat pelasivat kesäisin jalkapalloa ja talvella jääpalloa. Vielä 1970-luvulla asti oli tavanomaista että samat miehet pelasivat maajoukkuetasolla sekä jalkapalloa että jääpalloa.[155][156][77]
Jääkiekko levisi 1920- ja 1930-luvuilta lähtien myös Pohjois-Eurooppaan. Monet jalkapallo- ja jääpalloseurat ottivat ohjelmaansa myös uuden kanadalaisen jääkiekon. Alkuaikojen jääkiekkoilijat olivat lähes yksinomaan jääpalloilijoita.[157] Toisen maailmansodan jälkeen jääkiekko levisi myös Neuvostoliittoon. Neuvostoliitossa aloitettiin jääkiekkotoiminta paljon muuta Eurooppaa myöhemmin ja kun Neuvostoliiton maajoukkue osallistui Jääkiekon MM-kilpailuihin ensimmäistä kertaa vuonna 1954, maa voitti heti MM-kultaa. Neuvostoliittolaiset jääkiekkoilijat nousivat maailman huipulle hyvin nopeasti, sillä he olivat pelanneet jääpalloa jo vuosikymmeniä.[4][80][158]
1960-luvulla jääpallon pohjalta kehittyi kaukalopallo. Kaukalopallo kehittyi Ruotsissa, mistä se levisi myös Suomeen. Laji on alkujaan ollut jääpalloilijoiden harjoitusmuoto. 1980-luvulla kaukalopallo alkoi eriytyä yhä enemmän omaksi lajikseen. Sen varusteet kehittyivät kaukaloon sopiviksi ja säännöt alkoivat erota jääpallosäännöistä yhä enemmän. Lajin harrastajatkaan eivät enää koostuneet yksinomaan jääpalloilijoista.[159][160]
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Anttinen, Pekka & Hoppu, Tuomas| title = Vuosisata jääpalloa| publisher = Multiprint| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kanerva, Juha; Tikander, Vesa| title = Urheilulajien synty| location = Helsinki| year = 2012| isbn = 978-951-851-345-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Somppi, Heikki| title = Susien tarina 1912–2012| location = Kouvola| year = 2012| isbn = 978-952-93-1370-9}}
Check date values in: |accessdate= (help)
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minkä ajanjakson Ranska pelasi yhtäjaksoisesti jääkiekon MM-kisojen A-sarjassa 2000-luvulla?


Aldo Moro  (23. syyskuuta 1916 – 9. toukokuuta 1978) oli italialainen poliitikko ja rikosoikeuden professori.[1] Hän oli Italian pitkäaikaisimpia pääministereitä toisen maailmansodan jälkeen: hän oli viiden hallituksen johdossa kahteen otteeseen (1963–1968 ja 1974–1976), yhteensä yli kuusi vuotta. Moro edusti kristillisdemokraattista puoluetta.[2]
Moro aloitti poliittisen uransa fasismin loppuvuosina Barin yliopistossa,jossa opiskeli lakitiedettä ja erityisesti rikosoikeutta. Vuonna 1938 valmistui  hänen diplomityönsä (tesi di laurea) La capacità giuridica penale, ja neljä vuotta myöhemmin habilitaatiotutkielma La subiettivazione della norma penale (Bari 1942), mikä antoi hänelle oikeuden opettaa yliopistossa. Hänen päätyötään Unità e pluralità di reati (Padua 1947) seurasi nimitys rikosoikeuden professoriksi 1948. Moron muista oikeustieteellisistä julkaisuista voidaan mainita hänen luentonsa jotka julkaistiin kahdessa kirjassa: Lo Stato (1943) ja Il diritto (1945).
Hänestä tuli 1941 katolilaisten yliopisto-opiskelijoiden puheenjohtaja. Moro liittyi kristillisdemokraattiseen puolueeseen 1945 ja hänet valittiin yhtenä sen edustajista 1946 perustuslakia säätävään kokoukseen ja 1948 parlamenttiin, jossa hän oli kuolemaansa asti. Hän oli oikeusministerinä 1955–1957, opetusministerinä 1957–1959 ja pääsi ensi kertaa pääministeriksi 1963–1968 ja uudelleen 1974. Moro oli myös neljä kertaa ulkoministerinä ja kerran sisäministerinä.
1970-luvulla Moro panosti niin sanottuun historialliseen kompromissiin (compromesso storico). Kyse oli Italian kommunistisen puolueen johtajan Enrico Berlinguerin ehdottamasta solidaarisuusliitosta kristillisdemokraattien kanssa talouskriisin ratkaisemiseksi. Tämä panostus jakoi lopulta kristillisdemokraattisen puolueen kahteen osaan, vasemmistolinjaan jota johti Moro ja oikestolaiseen linjaan jonka johdossa oli Giulio Andreotti.
Kaappaus
Italiassa elettiin 1970-luvulla poikkeuksellisen raa'an poliittisen väkivallan aikaa, niin kutsuttuja lyijyvuosia (anni di piombo). Poliittisten vastustajien ampumiset olivat Italian kaupunkien kaduilla enemmän sääntö kuin poikkeus, ja tilanne alkoi lopulta muistuttaa sisällissotaa. Suuri ja vaikutusvaltainen kommunistinen puolue oli toisen maailmansodan jälkeen päätetty pitää hallitusvallan ulkopuolella, mikä – yhdessä kommunistisen puolueen vallankumoushaluttomuuden kanssa – turhautti ja ennen pitkää radikalisoi kommunistien vasemman äärilaidan kannattajia. Italialaiseen tapaan kommunististen ääriryhmittymien vastavoimiksi muodostui uusfasistisia ryhmittymiä, ja nämä ottivat usein verisesti yhteen.[3]
Vasemmistoradikaali terroristiryhmä, Punaiset prikaatit (Brigate Rosse), jota tuolloin johti Mario Moretti, sieppasi Moron 16. maaliskuuta 1978 tulitaistelun jälkeen[4]. Moro oli kahden auton saattueessa matkalla parlamenttiin, jossa käytiin keskustelua luottamuslauseesta Giulio Andreottin neljännelle hallitukselle. Ensi kertaa myös kommunistien oli määrä tukea hallitusta mikä oli Moron ja Enrico Berlinguerin käymien neuvottelujen ansiota. Hyökkääjät saartoivat aamuruuhkassa Moron autosaattueen ja tappoivat viisi Moron turvamiestä. Hyökkääjiä oli yhdeksän, ja he olivat varustautuneet neljällä autolla, joista kahta käytettiin estämään Moroa kuljettavien autojen pakeneminen.[5][3]
Aldo Moron kaappaus ja murha olivat Punaisten prikaatien tunnetuin operaatio, ja se muodostui myös käännekohdaksi järjestön historiassa. Kaappaus synnytti heti valtavan poliittisen raivon, kuten kaappaajat olivat toivoneetkin. Vastoin heidän odotuksiaan työläiset sanoutuivat järjestämissään mielenosoituksissa ja lakoissa kuitenkin jyrkästi irti Punaisista prikaateista ja järjestön tavoitteista sekä alkoivat vaatia loppua Italian poliittiselle väkivallalle. Näin Morosta tuli kaappaajille ratkaisun sijasta ongelma. Kansan reaktio vakuutti Italian päättäjät kovien otteiden välttämättömyydestä, eikä minkäänlaisiin neuvotteluihin kaappaajien kanssa ryhdytty.[3]
Moroa pidettiin vankina 55 päivää. Kaappauksen aikana Punaiset prikaatit julkaisivat yhdeksän tiedonantoa, joissa sieppausta taustoitettiin. Tiedonantojen mukaan syyt olivat poliittisia, ja tarkoituksena oli vaihtaa Moro vangittuihin Punaisten prikaatien jäseniin.[6] 25. maaliskuuta annetussa tiedotteessa kerrottiin, että Moro tullaan asettamaan "kansantuomioistuimen" eteen syytettynä "rikoksista Italian kansaa vastaan". 28. maaliskuuta julkisuuteen tuli Moron kirje, jossa hän ehdotti vankien vaihtoa. Italian hallitus kuitenkin kieltäytyi pysyen näin alusta alkaen omaksumallaan jyrkällä linjalla, jonka mukaan kaappaajien kanssa ei neuvotella. Tätä kantaa tukivat julkisesti kaikki puolueet ja ammattijärjestöt.[7]
Kuudennessa tiedonannossa 16. huhtikuuta prikaatit ilmoittivat että Moro oli tuomittu kuolemaan. Moroa pidettiin vankina Roomassa, tavallisen kerrostalon asuntoon rakennetussa pienessä sellissä, ja häntä kuulusteli kaappauksen aikana Moretti, joka neuvottelujen osoittauduttua tuloksettomiksi myös ampui Moron autossa, jolla oli väittänyt kuljettavansa Moron uuteen säilytyspaikkaan. Moretti ei koskaan oikeudessa myöntänyt että oli ampunut Moron. Tämä tieto perustuu hänen haastattelussa vuonna 1993 tekemäänsä tunnustukseen jonka mukaan hän ampui Moron kahdella eri äänenvaimentimella varustetulla aseella vähintään kahden muun prikaatilaisen läsnä ollessa, joita hän ei kuitenkaan nimennyt.[8] Moro löydettiin surmattuna 9. toukokuuta 1978. Moron ruumiin löytöpaikka oli Via Michelangelo Caetanin varrelle pysäköity Renault 4-henkilöauto, ja paikan ilmoitti puhelimitse eräälle Moron ystävälle Punaisten prikaatien jäsen Valerio Morucci joka kehoitti ystävää ilmoittamaan henkilökohtaisesti asiasta Moron perheelle.[9] Moron ruumiin sijoituspaikan on tulkittu olleen viesti, koska auto suuresta paljastumisen vaarasta huolimatta ennalta tehdyn suunnitelman mukaisesti jätettiin hyvin lähelle kristillisdemokraattisen puolueen ja kommunistisen puolueen päämajoja, jo aikaisemmin toisella autolla varatulle paikalle.[10]
Vankina ollessaan hän kirjoitti anomuskirjeitä poliitikoille ja paaville, joka oli Moron vanha ystävä, pyytäen näitä neuvottelemaan sieppaajiensa kanssa. Paavi myös vetosi sieppaajiin mutta hänen viestinsä sisälsi kehoituksen vapauttaa Moro "ehdoitta" millä oli päinvastainen vaikutus kuin mikä oli viestin tarkoitus. Hallitus otti välittömästi kovan linjan ja kieltäytyi neuvottelemasta terroristien kanssa. Tähän linjaan liittyivät kaikki muutkin puolueet, paitsi Bettino Craxin johtamat sosialistit (PSI) jotka jopa kävivät salaisia neuvotteluja Punaisten prikaatien kanssa ulkoparlamentaaristen välikäsien kautta.[11] Punaisten prikaatien ehdottomana edellytyksenä Moron vapauttamiselle oli kuitenkin useiden vangittujen terroristien vapauttaminen.[12] Moron vankeudessa kirjoittamat kirjeet (lähettämättömät ja kopiot lähetetyistä) ja muistiinpanot löytyivät kahteen eri otteeseen. Osa niistä (78 sivua) löytyi yksityisasunnosta Milanossa karabinieerien tekemässä ratsiassa 1 lokakuuta 1978, loput (419 sivua) löysi sattumalta vuonna 1990 muurari Gennaro Bernardo samasta asunnosta, salaseinän taakse kätkettynä.[13]
Aldo Moron kaappausdraama johti sisäministeri Francesco Cossigan eroon.[14] Moretti ja monta muuta prikaatien jäsentä tuomittiin Moron sieppauksesta ja muista rikoksista elinkautiseen.
Moron kaappausdraaman jälkeen Italian viranomaiset kävivät kovin ottein vasemmistoradikaalien kimppuun. Sivullisten uhrien lukumäärällä mitattuna paljon vaarallisemmat uusfasistit saivat sen sijaan vielä jonkin aikaa olla rauhassa. Lopulta myös äärioikeistolaiset järjestöt murskattiin uusfasistien Bolognan rautatieasemalla elokuussa 1980 tekemän, 85 kuolonuhria vaatineen pommi-iskun jälkeen. Niin kutsuttujen lyijyvuosien lasketaan päättyneen vuonna 1982, mutta vasta vuosi 1989 oli ensimmäinen, jolloin Italiassa ei kuollut ainuttakaan ihmistä poliittisen terrorin uhrina.[3]
Moron sieppauksesta ja sen taustavoimista on lukuisia huhuja. Useista oikeudenkäynneistä ja tutkimuksista huolimatta kaappauksen taustalla on nähty myös Italian vapaamuurariloosi P2, edelleen on väitetty mafian  tai CIA:n sekaantuneen asiaan (vrt. Operaatio Gladio) historiallisen kompromissin vastustajina.[15]
Kaappauksesta on tehty useita kirjoja ja elokuva.[12]
Lähteet

Luokka:Italian pääministerit
Luokka:Italian ulkoministerit
Luokka:Italialaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Italialaiset kristillisdemokraattiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1916 syntyneet
Luokka:Vuonna 1978 kuolleet
Luokka:Ihmisryöstön uhrit


Pohjois-Irlanti (, , ulsterin skotiksi Norlin Airlann) on Irlannin saarella sijaitseva alue, joka on osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa.[1] Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13576 neliökilometriä ja asukkaita on vuoden 2013 arvion mukaan noin 1,8 miljoonaa.[2] Pääkaupunki on Belfast (). Muita  ovat Londonderry eli Derry (), Newry, Armagh ja Lisburn.
Pohjois-Irlannin alue muodostettiin vuonna 1921, kun Britannian parlamentti jakoi Irlannin eteläiseen ja pohjoiseen osaan. Eteläisestä osasta muodostui lopulta itsenäinen valtio Irlanti ja pohjoisesta osasta Pohjois-Irlanti. Osin 1600-luvun alun Ulsterin uudisasutuksen myötä alueiden väestöjen etninen rakenne poikkesi toisistaan.
Pohjois-Irlannista käytetyt nimet

Pohjois-Irlannin virallisena nimenä pidetään Pohjois-Irlantia (, ), mutta alueesta käytetään myös monia muita nimiä. Osa tasavaltaisista käyttää nimitystä ”The Six Counties” (”kuusi kreivikuntaa”) tai jopa ”The Occupied Six Counties” (”miehitetyt kuusi kreivikuntaa”).[3]
Unionistit ja lojalistit käyttävät usein Pohjois-Irlannista nimeä Ulster. Tämä nimi on kuitenkin selvästi epätarkka ja monien mielestä epäkorrekti, koska Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta vain kuusi kuuluu Pohjois-Irlantiin. Unionistit ja lojalistit käyttävät muutenkin poliittisessa kuvastossaan paljon Ulsterin provinssin symboliikkaa, kuten Ulsterin punaista kättä.
Nimellä Pohjois-Irlantikin on ongelmansa, sillä Irlannin saaren pohjoisin kolkka ei sijaitse Pohjois-Irlannissa, vaan Donegalin kreivikunnassa Irlannin tasavallan puolella.
Maantiede
Pohjois-Irlanti sijaitsee Irlannin saaren koillisosissa ja käsittää noin kuudesosan saaren pinta-alasta. Sen erottaa Irlannin tasavallasta noin 480 kilometriä pitkä raja.[4] Pohjois-Irlannin pinta-ala on 13843 neliökilometriä.[5]
Pohjois-Irlannin keskialueiden maastoa hallitsee Yhdistyneen kuningaskunnan suurimman järven Lough Neaghin tasanko. Sitä reunustavat Sperrins luoteessa, Antrimin ylätasanko koillisessa ja Mournevuoret etelässä. Korkein kohta on Mournevuorilla sijaitseva 852 metrin korkuinen Slieve Donard.[6]
Pohjois-Irlannin ilmasto on samantapainen koko maassa. Atlantin vaikutuksesta Pohjois-Irlannin talvet ovat leutoja ja kesät viileitä. Koko vuoden keskilämpötila alavilla alueilla on 8,5–9,5 astetta. Ylänköalueilla on hieman viileämpää. Helmikuu on yleensä rannikolla vuoden kylmin kuukausi ja heinäkuu lämpimin. Heinäkuun päivän ylin lämpötila on keskimäärin 17–20 astetta. Sademäärät vaihtelevat merkittävästi. Vuoristoalueilla sataa noin 1600 millimetriä vuodessa, Tyronen piirikunnassa maan länsiosissa peräti 1950 millimetriä. Strangford Loughin rannalla itärannikolla ja Lough Neaghin etelä- ja itärannoilla sataa hieman alle 800 millimetriä vuodessa. Sateisimmat kuukaudet koko maassa ovat loka–tammikuussa. Lumisateita rannikolla tulee noin kymmenenä päivänä vuodessa, mutta sisämaan vuoristoissa sataa lunta yli 35 päivänä vuodessa.[6]
Politiikka
Pohjoisirlantilaiset ovat perinteisesti jakautuneet unionisteihin, jotka kannattavat unionia Britannian kanssa, ja nationalisteihin, jotka kannattavat itsenäisyyttä tai liittymistä Irlannin tasavaltaan. Niitä unionisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan lojalisteiksi. Niitä nationalisteja, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa poliittisten päämääriensä edistämiseen, kutsutaan tasavaltalaisiksi (esim. IRA). Unionistit ja lojalistit ovat olleet uskonnoltaan pääosin protestantteja, nationalistit ja tasavaltalaiset katolilaisia. Vuoden 2005 kyselyssä 40 prosenttia pohjoisirlantilaisista nimesi itsensä unionisteiksi, 22 prosenttia nationalisteiksi ja 35 prosenttia ei kummaksikaan.[7]
Puolueet
Pohjois-Irlannin ainoat uskontorajat ylittävät puolueet, Alliance Party, Green Party ja Women's Coalition, ovat tällä hetkellä varsin marginaalisia vaikuttajia. Vaalitaistot käydään pääosin kahden unionistipuolueen ja kahden nationalistipuolueen kesken. Miltei poikkeuksetta nationalistit keräävät tukensa katolisilta ja unionistit protestanteilta. Unionistien äänistä kilpailevat ennen muuta Ulster Unionist Party sekä pastori Ian Paisleyn ja Peter Robinsonin kiivaista kannanotoista tunnettu Democratic Unionist Party. Muitakin unionistipuolueita on, joskaan ne eivät ole onnistuneet keräämään kovinkaan suurta kannatusta. Osalla niistä on likeiset suhteet aseellisiin lojalistiryhmittymiin. Katolisten puolella keskiluokka sekä IRA:n aseellista toimintaa kaihtavat ovat äänestäneet yleensä Social Democratic Labour Partya, joka ei nimestään huolimatta ole erityisen vasemmistolainen tai sosiaalidemokraattinen, nuoret ja työväestö tukevat IRA:ta lähellä olevaa Sinn Féiniä. 2000-luvulla DUP ja Sinn Féin ovat keränneet yhteishallintoprosessin hitauteen kyllästyneiden äänestäjien turhautuneisuuden hedelmät ja ovat nousseet alueen suurimmiksi puolueiksi.[8][9]
Aseellinen toiminta
Britannian armeija saapui vuonna 1969 rauhoittamaan unionistien ja nationalistien ääriainesten välisiä levottomuuksia,[10] jotka olivat pahimmillaan 1970-luvun alussa ja puolivälissä.
Britannian armeija päätti 38 vuotta kestäneen operaationsa Pohjois-Irlannissa 31. heinäkuuta 2007. Pohjois-Irlantiin jäi 5000 hengen rauhanajan varuskunta, kun enimmillään järjestystä ylläpiti 27000 sotilasta.[11][12]
Aseellinen toiminta ei ole 2010-luvullakaan kadonnut kokonaan Pohjois-Irlannin katukuvasta. IRA:n sirpaleryhmittymät CIRA, INLA ja New IRA sekä lojalistien UDA, Ulster Volunteer Force, Ulster Freedom Fighters ja Red Hand Commando jatkavat edelleen toimintaansa.[13]
Väkivalta ei myöskään ole enää poliittisesti motivoitunutta. Useimmat aseelliset ryhmittymät ovat sekaantuneet järjestäytyneeseen rikollisuuteen, ja tämän päivän aseelliset yhteenotot keskittyvät ennen kaikkea toimintareviireistä kamppailemiseen.
Tasavaltalaisryhmittymät ovat mielellään esiintyneet uskontorajat ylittävinä monikulttuurisen yhdistyneen Irlannin puolestapuhujina, mutta käytännössä muun muassa IRA:n terrori-iskut ovat vaatineet runsaasti sivullisia ihmishenkiä ja kohdistuneet sekä katolisiin että protestanttisiin siviileihin. Protestanttien kuolinlukuja lisää myös se, että IRA kohdisti kampanjansa erityisesti poliiseihin ja brittisotilaisiin. RUC:sta (nyttemmin Police Service of Northern Ireland, PSNI) yli 90 prosenttia oli protestantteja. IRA:lle uhrit olivat oikeutettu viholliskohde, mutta protestanteille iskut näyttäytyivät heidän väestönosansa etnisenä puhdistamisena. IRA (kuten muutkin puolisotilaalliset ryhmittymät) on myös surmannut tai vammauttanut huumekauppiaiksi väittämiään henkilöitä, mutta arvostelijat ovat epäilleet IRA:ta omista huumebisneksistä ja kilpailijoiden raivaamisesta tieltä.[14]
Poliisivoimien vinoutuneen "etnisen" rakenteen ja huonon maineen vuoksi IRA on onnistunut esittämään itsensä katolisen työväestön asuinalueiden järjestyksenpitäjänä ja suojelijana, jonka arvovalta on pitkälti perustunut uhkailuun ja ns. rankaisupahoinpitelyihin.
Parlamentti

Vuoden 1998 Belfastin sopimuksen (tunnetaan myös nimellä Pitkänperjantain sopimus) jälkeen Pohjois-Irlanti, jota vuodesta 1972 oli hallittu suoraan Lontoosta, sai oman lakiasäätävän edustajakokouksen (Northern Ireland Assembly) Stormontiin.[15] Edustajakokouksen toiminta on ollut useasti katkolla Pohjois-Irlannin poliittisen tilanteen epävakauden vuoksi. Pisin yhtäjaksoinen katkos alueparlamentin toiminnassa venyi lokakuusta 2002 aina toukokuulle 2007 saakka. Tuona aikana Britannia huolehti aluehallinnosta. Unionistit katsoivat, että Belfastin sopimus ja erityisesti siihen sisältyvä yhteistyö Irlannin tasavallan kanssa on askel kohti yhdistynyttä Irlantia, kun taas Britannian pääministerin Tony Blairin (1997 - 2007) linjanvedot näyttivät heidän mielestään vain sarjalta myönnytyksiä IRA:lle ja Sinn Féinille.
Unionistien veto-oikeus perustuu heidän enemmistöasemaansa Pohjois-Irlannissa, mutta he ovat ottaneet vakavasti koulutetun protestanttiväestön maastamuuton, Sinn Féinin kasvun sekä tasavaltalaisten vihjaukset katolisten suuren syntyvyyden suosiollisesta vaikutuksesta saaren yhdistymiselle. Unionistien enemmistöasema ei ole täten taattu. Tosin kaikki Pohjois-Irlannin katoliset eivät tue saaren yhdistämistä eivätkä uskonnollisten ryhmien voimasuhteet siten johda väistämättömästi tiettyihin poliittisiin seurauksiin. Tasavaltalaisten strateginen IRA:lla kiristäminen on lisännyt DUP:n kannatusta. Äänestäjien mielestä kilpaileva unionistipuolue UUP ei vaatinut tarpeeksi paljon tarpeeksi ajoissa tasavaltalaisilta sekä Britannian ja Irlannin tasavallan hallituksilta. Samaten Paisleyn (1926 - 2014) räväkkä esiintyminen nosti Sinn Féinin kannatuslukuja. Puolueesta on tullut erilaisten vähemmistöjen oikeuksien innokas puolestapuhuja, mikä on vedonnut erityisesti nuoriin äänestäjiin.
Sinn Féin on myös onnistunut esittämään itsensä maltillisena myönnytysten tekijänä ja kompromissien hakijana katolisten ja kansainvälisen median keskuudessa. Tämä asetelma on korostunut erityisesti jokakesäisen marssikauden aikana, jolloin protestanttisen Oranialaisveljeskunnan ehdottomuus on näyttäytynyt vihamielisempänä kuin katolisten väkivaltainen mellakointi. Toukokuussa 2005 pidetyt vaalit osoittivat kuitenkin, että Sinn Féin oli tullut tiensä päähän äänisaaliin kasvattamisessa siihenastisella strategiallaan, ja heinäkuussa IRA ilmoitti lopettavansa aseellisen toimintansa. IRA:sta oli ehtinyt tulla Sinn Féinille taakka erityisesti Irlannin tasavallassa, jossa sen kannatus ei ole vieläkään noussut mainittavaksi. Ryhmittymä alkoi etsiä kunniallista tietä pois aseellisesta toiminnastaan jo 1970-luvulla, mutta sisäiset kiistat ja toisaalta muiden osapuolten linjaukset hidastivat prosessia. 1990-luvulla IRA:n pääasiallisena tehtävänä oli toimia neuvotteluaseena, jotta Sinn Féin saisi aikaan mahdollisimman otolliset olosuhteet saaren yhdistämiselle. Lontoo vastasi IRA:n ilmoitukseen vapauttamalla ”Shankillin pommittajaksi” kutsutun IRA:n jäsenen, kiihdyttämällä joukkojen vetäytymistä alueelta sekä lakkauttamalla erikoisosaston RIR:n (aikaisemmin UDR), jonka jäsenistä enemmistö oli protestantteja. Unionistit ovat suhtautuneet itse ilmoitukseen skeptisesti, mutta Blairin toimiin suorastaan vihamielisesti väittäen, ettei heille kerrottu aiotuista toimista etukäteen. Lisäksi unionistit katsovat, että lisämyönnytyksiä ei tulisi tehdä ennen kuin IRA:n lausunto on todettu paikkansapitäväksi myös pidemmällä aikavälillä. On myös syytä huomata, että IRA ei lakkauttanut itseään kuten Paisley vaati.
Poliittinen sopu saavutettiin marraskuussa 2006 (St. Andrews Agreement), ja kevään 2007 vaalien jälkeen aluehallinto palautui Stormontiin. DUP ja Sinn Féin muodostivat yhteishallituksen, ja Ian Paisley ja Martin McGuinness tulivat tunnetuksi hyvästä yhteistyöstään.[16] Seuraavan kerran poliittinen kriisi kohtasi Stormontin tammikuussa 2017, jolloin hallituskumppaneiden välinen luottamuspula johti ennenaikaisiin vaaleihin. Alueparlamentin uudistus astui samalla voimaan, ja parlamentin edustajanpaikkojen määrää vähennettiin.[17] Vaaleissa tämä koitui Sinn Féinin eduksi, ja DUP:n asema alueen suurimpana puolueena jäi vain yhden paikan varaan.[18] Brexit on vaikeuttanut Pohjis-Irlannin poliittista tilannetta entisestään, eikä aluehallintoon ole löytynyt sopua toukokuuhun 2018 mennessä.
Alueet

Pohjois-Irlanti on jaettu paikallishallinnon tasolla 11 alueeseen (district) vuodesta 2015 alkaen. Jokaista aluetta johtaa valtuusto, council, jossa istuu vaaleilla valittuja valtuutettuja.[19]
Historiallisesti Pohjois-Irlanti on muodostunut kuudesta Ulsterin yhdeksästä kreivikunnasta. Pohjois-Irlantiin kuuluvat Antrim (Aontroim), Armagh (Ard Mhacha), Derry (Doire), Tyrone (Tír Eoghain), Fermanagh (Fear Manach) ja Down (An Dún).
Väestö
Pohjois-Irlanti jakaantuu kahteen uskonnolliseen pääryhmään, protestantteihin (presbyteerit merkittävin suuntaus, toiseksi merkittävin Irlannin kirkko) ja katolisiin.
Uskonnollisesti väestö jakautuu seuraavasti:

Uskonnot Pohjois-Irlannissa 1961-2011Uskonnot1961199120012011[20]Katolisia34,9 %38,4 %40,3 %40,6 %Presbyteerejä29,0 %21,4 %20,7 %19,3 %Irlannin kirkko24,2 %17,7 %15,3 %13,9 %Muut uskonnot9,3 %11,5 %9,9 %9,7 %Uskonnoton0,0 %3,8 %5,0 %9,9 %Ei kerro2,0 %7,3 %9,0 %6,6 %
Yleisen käsityksen mukaan Pohjois-Irlannin protestantit ovat 1600-luvulla maahantuotujen skottien jälkeläisiä, kun taas katoliset ovat alkuperäisväestöä. Iirin kielen pohjoisissa murteissa sana Albanach (skotlantilainen) tarkoittaakin melkein yksiselitteisesti nimenomaan pohjoisirlantilaista protestanttia. Populääri käsitys ei ole aivan yksiselitteisesti totta, koska skottiasutuksen alkuaikoina esiintyi paljonkin kääntymyksiä ja seka-avioliittoja.
Katolisilla on yleensä tyypillisiä irlantilaisia sukunimiä, jotka ovat iirinkielistä tai normandianranskalaista alkuperää. Tämä ei ole tavatonta protestanttisellakaan puolella, mutta silmiinpistävää on, että monilla protestanteilla on englantilaisen tai skotlantilaisen kaupungin nimi sukunimenä – esimerkiksi Paisley. Tämä johtuu siitä, että taistellessaan gaelilaista kulttuuria vastaan Englannin kruunu suositteli tai suorastaan määräsi gaelilais- tai iirinkielisnimiset protestantit ottamaan paikannimen sukunimekseen.
Katoliset ovat yleensä nationalisteja eli kannattavat ainakin periaatteessa Irlannin yhdistämistä yhdeksi valtioksi, protestantit taas ovat unionisteja eli haluavat pysyä Ison-Britannian yhteydessä.
On vaikea sanoa, onko ”katolisuus” ja ”protestanttisuus” Pohjois-Irlannissa uskonnollinen vai etninen identiteetti. Pohjoisirlantilaisen määrittelevät katoliseksi tai protestantiksi monet muutkin tekijät kuin se, missä kirkossa hän käy (tai on käymättä): myös puhetapa (vain katoliset ääntävät h-kirjaimen nimen muodossa [heitš], protestanteille se on [eitš]), asuinpaikka, kotikatu ja ystäväpiiri ovat osa ”protestanttisuutta” tai ”katolisuutta”.
Kielet
Pohjois-Irlannin virallinen kieli on englanti. Vuonna 1998 protestanttien ja katolisten välillä solmitun niin sanotun Pitkänperjantain rauhansopimuksen perusteella sekä iirillä että niin sanotulla Ulsterin skotilla (Ulster Scots) on ainakin jossain määrin virallinen asema. Ulsterin skotti on paikallinen englannin murre, joka eroaa standardienglannista niin paljon, että sitä voidaan pitää miltei erillisenä kielenä. Iiriä on 1900-luvun alkupuolelle asti puhuttu muun muassa Rathlinin saarella (Oileán Reachrann) ja eräissä muissa nykyisen Pohjois-Irlannin osissa, mutta nyt olemassa olevat iirinkieliset yhteisöt ovat syntyneet ennen kaikkea katolisten keskuudessa harjoitetun tietoisen kulttuurityön tuloksena: itse asiassa Pohjois-Irlannin viimeiset alkuperäiset iirinpuhujat olivat etupäässä protestantteja, eivätkä he kyenneet samastumaan katolisen nationalismin elähdyttämään iirinkielisyysliikkeeseen. Belfast on ainoa paikka maailmassa, jossa on pystytty keinotekoisesti luomaan uusi iirinkielinen ”kyläyhteisö” pelkästään kielen harrastajien voimin. Nykyään tässä niin sanotussa ”Shaw’s Road Gaeltachtissa” on jo syntymässä toinen iiriä äidinkielenään puhuva sukupolvi.
Kulttuuri
Pohjois-Irlannin tunnetuimpia kulttuurihahmoja ovat runoilija Seamus Heaney ja laulaja-lauluntekijä Van Morrison.[21]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Down-kreivikunta olemassa vuonna 2019?