Tämä on luettelo Kiinan kansantasavallassa sijaitsevista kaupungeista. Luettelo on kaksiosainen. Ensin on listattu suurimmat kaupungit väkilukunsa mukaan. Artikkelin toinen osa sisältää laajemman luettelon kaupungeista. Jälkimmäinen luettelo on ainakin alkuvaiheessa puutteellinen.
Luettelo Kiinan suurimmista kaupungeista

Taulukossa on lueteltu Kiinan asukasluvultaan suurimmat kaupungit. Luettelo sisältää toistaiseksi kaupungit, joiden hallinnollisella alueella asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan yli 2 miljoonaa asukasta.[1] Kaupungeista neljä on myös maakuntatason hallinnollisia kuntia, nämä on esitetty vahvennettuna.

Lista on keskeneräinen ja perusteluiltaan kirjava. Oheisella listalla on kaupunkeja piirikuntatasolta, prefektuuritasolta ja maakuntatasolta, eikä kaikkien listalla olevien hallinnollintoalueiden kaupunkirakenne ole yhtenäisesti taajamamaisen tiivis; toisaalta osa kaupungeista on kasvanut yhteen laajemmaksi urbaaniksi vyöhykkeeksi naapurikaupunkiensa kanssa. (Nimien kiinankielisen muodon voisi yhtenäistää ja liittää kaupunkisanan shi kaikkiin. Väkiluvun kohdistumista voi täsmentää: minkä kaupunkitason hallinnollinen alue vai urbaanialueen asukasluku. Taulukon väkiluvut poikkeavat monelta osin huomattavasti myöhemmän, prefektuuritason kaupunkialueita kuvaavan taulukon väestömääristä.).

NimiNimi Kiinan
kielellä[1]Maakunta tai
 muu hallintoalueVäestö
1990[1]Väestö
2000[1]Väestö
2010[1]Väestöarvio
1.7.2014[2]Shanghai上海Shanghai8,205,59815,758,89222,315,426
23,019,148[3]22,991,000Peking北京Peking7,362,4268,503,38511,716,000
19,612,368[3]19,520,000Tianjin天津Tianjin5,804,0238,146,12811,090,314
12,938,224[3]10,860,000Kanton (Guangzhou)广州Guangdong3,918,0108,524,82611,070,65411,843,000Shenzhen深圳Guangdong875,1767,008,83110,357,93810,680,000Wuhan武汉Hubei3,832,5368,312,7009,785,3927,838,000Dongguan东莞Guangdong6,445,7778,220,2377,410,000Chengdu成都Sichuan3,483,8345,267,8177,677,1227,289,000Chongqing重庆Chongqing3,122,7046,158,7907,457,600
28,846,170[3]12,916,000Foshan佛山Kanton429,4105,337,7097,194,3116,989,000Nanjing南京Jiangsu2,610,5945,098,3407,165,6287,127,000Hongkong香港Hongkong5,900,000
(arvio)6,900,000
(arvio)7,100,000
(arvio)7,260,000ShenyangLiaoning6,195,000Xi’an西安Shaanxi2,872,5395,345,7776,501,1895,867,000Hangzhou杭州Zhejiang2,589,5044,502,3826,242,0006,121,000Harbin哈尔滨Heilongjiang3,597,4044,113,7085,878,9395,351,000SuzhouJiangsu5,156,000Shantou汕头Guangdong884,5434,600,9275,330,764Jinan济南市Shandong2,403,9463,506,5134,335,989Zhengzhou郑州市Henan1,752,3742,589,3874,253,913Changchun长春市Jilin2,980,8703,225,5574,193,073Dalian大连市Liaoning3,473,8323,245,1914,087,733Kunming昆明市Yunnan1,611,9693,035,4063,855,346Qingdao青岛市Shandong5,124,8682,720,9723,718,835Wuxi无锡市Jiangsu3,181,9852,606,8393,543,719Xiamen厦门市Fujian639,4362,053,0703,531,347Ningbo宁波市Zhejiang3,350,8512,422,1263,491,597Nanning南宁市Guangxi1,159,0992,875,3353,437,171Taiyuan太原市Shanxi2,224,5802,558,3823,426,519Tangshan唐山市Hebei1,484,5152,978,0183,372,102Hefei合肥市Anhui1,099,5231,659,0753,310,268Changzhou常州市Jiangsu729,8932,502,0493,290,918Zibo淄博市Shandong2,484,2062,817,4793,129,228Zhongshan珠海市Guangdong2,363,3223,121,275Changsha长沙市Hunan1,328,9502,122,8733,093,980Xuzhou徐州市Jiangsu1,827,3062,942,1153,053,778Wenzhou温州市Zhejiang1,650,4191,915,5483,039,439Guiyang贵阳市Guizhou1,664,7092,374,2703,034,750Wulumuqi (Ürümqi)乌鲁木齐市Sinkiang1,160,7751,753,2983,029,372Fuzhou (Fujian)福州市Fujian1,395,7392,124,4352,921,762Shijiazhuang石家庄市Hebei1,372,1091,969,9752,834,942Huai’an淮安市Jiangsu2,593,9152,635,406Lanzhou兰州市Gansu1,617,7612,087,7032,628,426Nanchang南昌市Jiangxi1,262,0311,844,2532,357,839Huizhou惠州市Guangdong274,6891,454,5082,344,634Linyi临沂市Shandong1,590,1601,938,5102,303,648Nantong南通市Jiangsu2,142,8842,274,113Yantai烟台市Shandong3,204,6691,724,4042,227,733Xiangyang襄阳市Hubei2,985,9782,160,9722,199,690Zaozhuang枣庄市Shandong3,191,974199,6982,125,481Baotou包头市Sisä-Mongolia1,671,1812,096,851Puning普宁市Guangdong1,856,4022,055,552Weifang潍坊市Shandong3,037,5351,380,3002,044,028
Luettelo Kiinan kansantasavallan prefektuuritason kaupungeista

Tämä on luettelo Kiinan kansantasavallassa sijaitsevista vähintään prefektuuritason kaupungeista. Huhtikuussa 2015 Kiinan kansantasavallassa oli yhteensä 657 kaupunkia: 4 maakunta-asemassa olevaa suurkaupunkia (autonomista kuntaa: Chongqing, Peking, Shanghai ja Tianjin) 2 erityishallintoaluetta (Hongkong ja Macao), 289 prefektuuritason kaupunkia (sisältäen 15 maakunnan alaista kaupunkia) ja 362 piirikuntatason kaupunkia (sisältäen 11 piirikunnan alaista kaupunkia ja 8 Bingtuan-kaupunkia). Bingtuan-kaupungit ovat 1954 Sinkiangiin perustetun valtiollisen, kansanarmeijan alaisen puolisotilaallisen Xinjiangin tuotanto- ja rakennuskomennuskunnan ylläpitämiä erityiskaupunkeja.
Oheisessa taulukossa on esitetty vähintään prefektuuritason (tai maakunnalliset) kaupungit väkilukuineen. Kaupungit on järjestetty aakkosjärjestykseen maakunnittain. Lista on järjestettävissä myös väkiluvun (vuosien 2000 tai 2010 väestönlaskenta) tai kaupunkiluokan mukaan tai aakkosjärjestykseen. Myöhemmässä vaiheessa piirikuntatason kaupungit saatetaan lisätä taulukkoon.

NimiNimi kiinan
kielellä[4]Maakunta tai
 muu hallintoalueKaupunkiluokka[4]Väestö
2000[4]Väestö
2010[4]Anqing安庆市, Ānqìng ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki5,180,0005,311,379Bengbu蚌埠市, Bèngbù ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki3,288,3293,164,467Bozhou亳州市, Bózhōu ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki5,078,9084,850,657Chizhou池州市, Chízhōu ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki1,389,4691,402,518Chuzhou滁州市, Chúzhōu ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki4,001,4883,937,868Fuyang阜阳市, Fùyáng ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki8,003,9637,599,913Hefei合肥市, Héféi ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki6,392,1227,457,027Huaibei淮北市, Huáibĕi ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki1,878,1642,114,276Huainan淮南市, Huáinán ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki2,040,6492,333,896Huangshan黄山市, Huángshān ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki1,370,3771,358,980Lu’an六安市, Lù'ān ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki5,954,6535,611,701Ma’anshan马鞍山市, Mă'ānshān ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki2,193,5462,304,774Suzhou宿州市, Sùzhōu ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki5,516,4235,352,924Tongling铜陵市, Tónglíng ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki684,716723,958Wuhu芜湖市, Wúhú ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki3,367,5023,443,192Xuancheng宣城市, Xuānchéng ShìAnhuiPrefektuuritason kaupunki2,659,6392,532,938Chongqing重庆市, Chóngqìng ShìChongqingMaakuntatason kaupunki30,512,76328,846,170Fuzhou福州市, Fúzhōu ShìFujianPrefektuuritason kaupunki6,386,0157,115,369Longyan龙岩市, Lóngyán ShìFujianPrefektuuritason kaupunki2,684,3102,559,545Nanping南平市, Nánpíng ShìFujianPrefektuuritason kaupunki2,816,5812,645,548Ningde宁德市, Níngdé ShìFujianPrefektuuritason kaupunki2,991,2582,821,996Putian莆田市, Pútián ShìFujianPrefektuuritason kaupunki2,727,9232,778,508Quanzhou泉州市, Quánzhōu ShìFujianPrefektuuritason kaupunki7,283,0408,128,533Sanming三明市, Sānmíng ShìFujianPrefektuuritason kaupunki2,574,0752,503,388Xiamen厦门市, Xiàmén ShìFujianMaakunnallinen kaupunki2,053,0703,531,347Zhangzhou漳州市, Zhāngzhōu ShìFujianPrefektuuritason kaupunki4,581,6754,809,983Baiyin白银市, Báiyín ShìGansuPrefektuuritason kaupunki1,719,7281,708,752Dingxi定西市, Dìngxī ShìGansuPrefektuuritason kaupunki2,820,2492,698,624Jiayuguan嘉峪关市, Jiāyùguān ShìGansuPrefektuuritason kaupunki159,566231,853Jinchang金昌市, Jīnchāng ShìGansuPrefektuuritason kaupunki451,927464,050Jiuquan酒泉市, Jiŭquán ShìGansuPrefektuuritason kaupunki980,5041,095,947Lanzhou兰州市, Lánzhōu ShìGansuPrefektuuritason kaupunki3,142,4643,616,163Longnan陇南市, Lŏngnán ShìGansuPrefektuuritason kaupunki2,585,4792,567,718Pingliang平凉市, Píngliáng ShìGansuPrefektuuritason kaupunki2,065,9842,068,033Qingyang庆阳市, Qìngyáng ShìGansuPrefektuuritason kaupunki2,420,6192,211,191Tianshui天水市, Tiānshuĭ ShìGansuPrefektuuritason kaupunki3,216,8493,262,549Wuwei武威市, Wŭwēi ShìGansuPrefektuuritason kaupunki1,836,9231,815,059Zhangye张掖市, Zhāngyè ShìGansuPrefektuuritason kaupunki1,251,5861,199,515Chaozhou潮州市, Cháozhōu ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki2,402,0682,669,466Dongguan东莞市, Dōngguān ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki6,445,7778,220,207Foshan佛山市, Fóshān ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki5,337,7097,197,394Heyuan河源市, Héyuán ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki2,266,4292,950,195Huizhou惠州市, Huìzhōu ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki3,216,0754,598,402Jiangmen江门市, Jiāngmén ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki3,956,8274,450,703Jieyang揭阳市, Jiēyáng ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki5,237,4055,884,347Kanton
(Guangzhou)广州市, Guăngzhōu ShìGuangdongMaakunnallinen kaupunki9,942,02212,701,948Maoming茂名市, Màomíng ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki5,238,4265,817,494Meizhou梅州市, Méizhōu ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki3,802,1864,238,461Qingyuan清远市, Qīngyuăn ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki3,146,7133,698,412Shantou汕头市, Shàntóu ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki4,671,2795,389,328Shanwei汕尾市, Shànwĕi ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki2,453,4792,935,469Shaoguan韶关市, Sháoguān ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki2,735,4332,826,246Shenzhen深圳市, Shēnzhèn ShìGuangdongMaakunnallinen kaupunki7,008,83110,358,381Yangjiang阳江市, Yángjiāng ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki2,168,9042,421,748Yunfu云浮市, Yúnfú ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki2,152,8842,367,154Zhanjiang湛江市, Zhànjiāng ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki6,070,7026,994,832Zhaoqing肇庆市, Zhàoqìng ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki3,373,0993,916,467Zhongshan中山市, Zhōngshān ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki2,363,3223,121,275Zhuhai珠海市, Zhūhăi ShìGuangdongPrefektuuritason kaupunki1,235,4371,562,530Baise百色市, Băisè Shì [Bose]GuangxiPrefektuuritason kaupunki3,332,0963,466,758Beihai北海市, Bĕihăi ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki1,423,2361,539,251Chongzuo崇左市, Chóngzuŏ ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki2,004,1911,994,285Fangchenggang防城港市, Fángchénggăng ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki735,952866,927Guigang贵港市, Guìgăng ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki3,827,9454,118,808Guilin桂林市, Guìlín ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki4,614,6704,747,963Hechi河池市, Héchí ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki3,523,6933,369,251Hezhou贺州市, Hèzhōu ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki1,936,8491,954,072Laibin来宾市, Láibīn ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki2,090,8712,099,711Liuzhou柳州市, Liŭzhōu ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki3,531,2913,758,704Nanning南宁市, Nánníng ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki6,057,0356,658,742Qinzhou钦州市, Qīnzhōu ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki2,894,4073,079,721Wuzhou梧州市, Wúzhōu ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki2,796,0872,882,200Yulin玉林市, Yùlín ShìGuangxiPrefektuuritason kaupunki5,086,2155,487,368Anshun安顺市, Ānshùn ShìGuizhouPrefektuuritason kaupunki2,331,7412,297,612Bijie毕节市, Bìjié ShìGuizhouPrefektuuritason kaupunki6,327,4716,537,498Guiyang贵阳市, Guìyáng ShìGuizhouPrefektuuritason kaupunki3,718,4494,322,611Liupanshui六盘水市, Liùpánshuĭ ShìGuizhouPrefektuuritason kaupunki2,744,0852,851,332Tongren铜仁市, Tóngrén ShìGuizhouPrefektuuritason kaupunki3,302,6253,093,204Zunyi遵义市, Zūnyì ShìGuizhouPrefektuuritason kaupunki6,543,8606,127,082Danzhou儋州市, Dānzhōu ShìHainanPrefektuuritason kaupunki835,465932,356Haikou海口市, Hăikŏu ShìHainanPrefektuuritason kaupunki1,508,3412,046,170Sansha三沙市, Sānshā ShìHainanPrefektuuritason kaupunki517444Sanya三亚市, Sānyà ShìHainanPrefektuuritason kaupunki482,296685,408Baoding保定市, Băodìng ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki10,471,12311,194,382Cangzhou沧州市, Cāngzhōu ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki6,639,5017,134,062Chengde承德市, Chéngdé ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki3,324,1213,473,201Handan邯郸市, Hándān ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki8,386,8149,174,683Hengshui衡水市, Héngshuĭ ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki4,156,9134,340,773Langfang廊坊市, Lángfāng ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki3,833,4444,358,839Qinhuangdao秦皇岛市, Qínhuángdăo ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki2,753,9622,987,605Shijiazhuang石家庄市, Shíjiāzhuāng ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki9,241,18610,163,788Tangshan唐山市, Tángshān ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki7,040,5547,577,289Xingtai邢台市, Xíngtái ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki6,645,7667,104,103Zhangjiakou张家口市, Zhāngjiākŏu ShìHebeiPrefektuuritason kaupunki4,191,0354,345,485Daqing大庆市, Dàqìng ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki2,578,0512,904,532Harbin哈尔滨市, Hā'ĕrbīn ShìHeilongjiangMaakunnallinen kaupunki9,413,35910,635,971Hegang鹤岗市, Hègăng ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki1,099,0791,058,665Heihe黑河市, Hēihé ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki1,671,8111,673,899Jiamusi佳木斯市, Jiāmùsī ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki2,358,3102,552,097Jixi鸡西市, Jīxī ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki1,946,0571,862,165Mudanjiang牡丹江市, Mŭdānjiāng ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki2,684,4952,798,723Qiqihar齐齐哈尔市, Qíqíhā'ĕr ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki5,419,6215,367,003Qitaihe七台河市, Qītáihé ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki807,440920,471Shuangyashan双鸭山市, Shuāngyāshān ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki1,448,3491,462,626Suihua绥化市, Suíhuà ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki5,055,5415,418,153Yichun伊春市, Yīchūn ShìHeilongjiangPrefektuuritason kaupunki1,249,6211,148,126Anyang安阳市, Ānyáng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki5,161,1065,173,188Hebi鹤壁市, Hèbì ShìHenanPrefektuuritason kaupunki1,401,8721,569,208Jiaozuo焦作市, Jiāozuò ShìHenanPrefektuuritason kaupunki3,288,8163,540,101Kaifeng开封市, Kāifēng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki4,586,5334,676,483Luohe漯河市, Luòhé ShìHenanPrefektuuritason kaupunki2,262,4042,544,266Luoyang洛阳市, Luòyáng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki6,227,6656,549,941Nanyang南阳市, Nányáng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki9,577,77110,263,660Pingdingshan平顶山市, Píngdĭngshān ShìHenanPrefektuuritason kaupunki4,804,9244,904,701Puyang濮阳市, Púyáng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki3,458,3323,598,740Sanmenxia三门峡市, Sānménxiá ShìHenanPrefektuuritason kaupunki2,177,4282,234,018Shangqiu商丘市, Shāngqiū ShìHenanPrefektuuritason kaupunki7,753,8447,362,975Xinxiang新乡市, Xīnxiāng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki5,407,4335,708,191Xinyang信阳市, Xìnyáng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki6,527,3686,109,106Xuchang许昌市, Xŭchāng ShìHenanPrefektuuritason kaupunki4,124,0864,307,488Zhengzhou郑州市, Zhèngzhōu ShìHenanPrefektuuritason kaupunki6,656,7598,627,089Zhoukou周口市, Zhōukŏu ShìHenanPrefektuuritason kaupunki9,741,2838,953,793Zhumadian驻马店市, Zhùmădiàn ShìHenanPrefektuuritason kaupunki7,452,7527,231,234Hongkong香港, Hong KongHongkongErityishallintoalue6,708,389 HK1[5]7,071,576 HK2[5]Ezhou鄂州市, Èzhōu ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki1,023,2851,048,668Huanggang黄冈市, Huánggāng ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki7,109,0476,162,069Huangshi黄石市, Huángshí ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki2,477,4672,429,318Jingmen荆门市, Jīngmén ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki2,970,8482,873,687Jingzhou荆州市, Jīngzhōu ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki6,279,9905,691,707Shiyan十堰市, Shíyàn ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki3,415,9123,340,841Suizhou随州市, Suízhōu ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki2,484,6882,162,222Wuhan武汉市, Wŭhàn ShìHubeiMaakunnallinen kaupunki8,312,7009,785,388Xiangyang襄阳市, Xiāngyáng Shì [Xiangfan]HubeiPrefektuuritason kaupunki5,658,7235,500,307Xianning咸宁市, Xiánníng ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki2,700,6782,462,583Xiaogan孝感市, Xiàogăn ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki4,992,5374,814,542Yichang宜昌市, Yíchāng ShìHubeiPrefektuuritason kaupunki4,149,3084,059,686Changde常德市, Chángdé ShìHunanPrefektuuritason kaupunki5,740,8755,714,623Changsha长沙市, Chángshā ShìHunanPrefektuuritason kaupunki6,138,7197,040,952Chenzhou郴州市, Chēnzhōu ShìHunanPrefektuuritason kaupunki4,324,8124,583,531Hengyang衡阳市, Héngyáng ShìHunanPrefektuuritason kaupunki6,784,8917,148,344Huaihua怀化市, Huáihuà ShìHunanPrefektuuritason kaupunki4,639,7384,741,673Loudi娄底市, Lóudĭ ShìHunanPrefektuuritason kaupunki3,783,2333,784,634Shaoyang邵阳市, Shàoyáng ShìHunanPrefektuuritason kaupunki6,963,6197,071,735Xiangtan湘潭市, Xiāngtán ShìHunanPrefektuuritason kaupunki2,672,0692,752,171Yiyang益阳市, Yìyáng ShìHunanPrefektuuritason kaupunki4,309,1434,307,933Yongzhou永州市, Yŏngzhōu ShìHunanPrefektuuritason kaupunki5,367,1065,194,275Yueyang岳阳市, Yuèyáng ShìHunanPrefektuuritason kaupunki5,011,4165,476,084Zhangjiajie张家界市, Zhāngjiājiè ShìHunanPrefektuuritason kaupunki1,493,1151,478,149Zhuzhou株洲市, Zhūzhōu ShìHunanPrefektuuritason kaupunki3,581,8203,857,100Changzhou常州市, Chángzhōu ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki3,776,2704,592,431Huai’an淮安市, Huái'ān ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki5,038,2314,801,662Lianyungang连云港市, Liányúngăng ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki4,569,9134,393,482Nanjing南京市, Nánjīng ShìJiangsuMaakunnallinen kaupunki6,126,1658,003,744Nantong南通市, Nántōng ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki7,512,9197,283,622Suqian宿迁市, Sùqiān ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki5,061,5764,719,178Suzhou苏州市, Sūzhōu ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki6,792,23910,459,890Taizhou泰州市, Tàizhōu ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki4,785,7594,618,937Wuxi无锡市, Wúxī ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki5,086,5866,374,399Xuzhou徐州市, Xúzhōu ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki8,913,9658,577,225Yancheng盐城市, Yánchéng ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki7,946,5447,262,200Yangzhou扬州市, Yángzhōu ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki4,588,5544,460,066Zhenjiang镇江市, Zhènjiāng ShìJiangsuPrefektuuritason kaupunki2,844,8563,114,105Fuzhou抚州市, Fŭzhōu ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki3,572,4213,912,307Ganzhou赣州市, Gànzhōu ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki7,396,8738,368,447Ji’an吉安市, Jí'ān ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki4,360,9244,810,339Jingdezhen景德镇市, Jĭngdézhèn ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki1,453,3671,587,477Jiujiang九江市, Jiŭjiāng ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki4,401,2484,728,778Nanchang南昌市, Nánchāng ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki4,331,6685,042,566Pingxiang萍乡市, Píngxiāng ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki1,724,7321,854,515Shangrao上饶市, Shàngráo ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki5,977,6786,579,747Xinyu新余市, Xīnyú ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki1,071,8201,138,874Yichun宜春市, Yíchūn ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki5,079,7925,419,591Yingtan鹰潭市, Yīngtán ShìJiangxiPrefektuuritason kaupunki1,027,0751,125,156Baicheng白城市, Báichéng ShìJilinPrefektuuritason kaupunki2,025,8912,032,356Baishan白山市, Báishān ShìJilinPrefektuuritason kaupunki1,312,3621,296,127Changchun长春市, Chángchūn ShìJilinMaakunnallinen kaupunki7,135,4397,674,439Jilin吉林市, Jílín ShìJilinPrefektuuritason kaupunki4,485,4944,413,157Liaoyuan辽源市, Liáoyuán ShìJilinPrefektuuritason kaupunki1,267,0331,176,239Siping四平市, Sìpíng ShìJilinPrefektuuritason kaupunki3,292,3263,385,156Songyuan松原市, Sōngyuán ShìJilinPrefektuuritason kaupunki2,766,0362,880,086Tonghua通化市, Tōnghuà ShìJilinPrefektuuritason kaupunki2,307,9642,324,439Anshan鞍山市, Ānshān ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki3,584,0393,645,884Benxi本溪市, Bĕnxī ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki1,567,4081,709,538Chaoyang朝阳市, Cháoyáng ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki3,194,8283,044,641Dalian大连市, Dàlián ShìLiaoningMaakunnallinen kaupunki5,893,6926,690,432Dandong丹东市, Dāndōng ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki2,390,5242,444,697Fushun抚顺市, Fŭshùn ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki2,260,2902,138,090Fuxin阜新市, Fùxīn ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki1,889,7741,819,339Huludao葫芦岛市, Húlúdăo ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki2,580,6852,623,541Jinzhou锦州市, Jĭnzhōu ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki3,076,7353,126,463Liaoyang辽阳市, Liáoyáng ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki1,801,2071,858,768Panjin盘锦市, Pánjĭn ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki1,261,7531,392,493Shenyang沈阳市, Shĕnyáng ShìLiaoningMaakunnallinen kaupunki7,203,7178,106,171Tieling铁岭市, Tiĕlĭng ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki2,823,2202,717,732Yingkou营口市, Yíngkŏu ShìLiaoningPrefektuuritason kaupunki2,296,5402,428,534Macao澳門, AomenMacaoErityishallintoalue435,235 MO1[6]552,503 MO2[6]Guyuan固原市, Gùyuán ShìNingxiaPrefektuuritason kaupunki1,383,4011,228,156Shizuishan石嘴山市, Shízuĭshān ShìNingxiaPrefektuuritason kaupunki675,378725,482Wuzhong吴忠市, Wúzhōng ShìNingxiaPrefektuuritason kaupunki1,086,4071,273,792Yinchuan银川市, Yínchuān ShìNingxiaPrefektuuritason kaupunki1,427,5031,993,088Zhongwei中卫市, Zhōngwèi ShìNingxiaPrefektuuritason kaupunki913,7041,080,832Peking北京市, Bĕijīng ShìPekingMaakuntatason kaupunki13,569,19419,612,368Haidong海东市, Hăidōng Shì
(海东地区, Hăidōng Dìqū)QinghaiPrefektuuritason kaupunki1,391,5651,396,845Xining西宁市, Xīníng ShìQinghaiPrefektuuritason kaupunki1,849,7132,208,708Ankang安康市, Ānkāng ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki2,613,9142,629,906Baoji宝鸡市, Băojī ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki3,594,2153,716,737Hanzhong汉中市, Hànzhōng ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki3,411,0443,416,196Shangluo商洛市, Shāngluò ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki2,345,4372,341,742Tongchuan铜川市, Tóngchuān ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki792,600834,437Weinan渭南市, Wèinán ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki5,292,2005,286,077Xi’an西安市, Xī'ān ShìShaanxiMaakunnallinen kaupunki7,274,8328,467,838Xianyang咸阳市, Xiányáng ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki4,886,0035,096,001Yan’an延安市, Yán'ān ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki2,016,7872,187,009Yulin榆林市, Yúlín ShìShaanxiPrefektuuritason kaupunki3,138,0403,351,436Binzhou滨州市, Bīnzhōu ShìShandongPrefektuuritason kaupunki3,563,9213,748,474Dezhou德州市, Dézhōu ShìShandongPrefektuuritason kaupunki5,293,6745,568,235Dongying东营市, Dōngyíng ShìShandongPrefektuuritason kaupunki1,793,1712,035,338Heze菏泽市, Hézé ShìShandongPrefektuuritason kaupunki8,097,9738,287,693Jinan济南市, Jìnán ShìShandongMaakunnallinen kaupunki5,921,8916,813,984Jining济宁市, Jìníng ShìShandongPrefektuuritason kaupunki7,740,2818,081,905Laiwu莱芜市, Láiwú ShìShandongPrefektuuritason kaupunki1,233,5251,298,529Liaocheng聊城市, Liáochéng ShìShandongPrefektuuritason kaupunki5,412,1155,789,863Linyi临沂市, Línyí ShìShandongPrefektuuritason kaupunki9,942,65210,039,440Qingdao青岛市, Qīngdăo ShìShandongMaakunnallinen kaupunki7,494,1948,715,087Rizhao日照市, Rìzhào ShìShandongPrefektuuritason kaupunki2,685,9282,801,013Tai’an泰安市, Tài'ān ShìShandongPrefektuuritason kaupunki5,334,6315,494,207Weifang潍坊市, Wéifāng ShìShandongPrefektuuritason kaupunki8,495,3009,086,241Weihai威海市, Wēihăi ShìShandongPrefektuuritason kaupunki2,596,7532,804,771Yantai烟台市, Yāntái ShìShandongPrefektuuritason kaupunki6,635,7356,968,202Zaozhuang枣庄市, Zăozhuāng ShìShandongPrefektuuritason kaupunki3,545,6153,729,140Zibo淄博市, Zībó ShìShandongPrefektuuritason kaupunki4,184,4304,530,597Shanghai上海市, Shànghăi ShìShanghaiMaakuntatason kaupunki16,407,73423,019,196Changzhi长治市, Chángzhì ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki3,138,9913,334,565Datong大同市, Dàtóng ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki3,001,5083,318,054Jincheng晋城市, Jìnchéng ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki2,160,9842,279,146Jinzhong晋中市, Jìnzhōng ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki3,016,5363,249,425Linfen临汾市, Línfén ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki3,950,8454,316,610Luliang吕梁市, Lǚliáng ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki3,382,2803,727,068Shuozhou朔州市, Shuòzhōu ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki1,451,8751,714,857Taiyuan太原市, Tàiyuán ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki3,344,3924,201,592Xinzhou忻州市, Xīnzhōu ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki2,938,3443,067,503Yangquan阳泉市, Yángquán ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki1,273,1261,368,502Yuncheng运城市, Yùnchéng ShìShanxiPrefektuuritason kaupunki4,812,3615,134,779Bazhong巴中市, Bāzhōng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki3,289,2463,283,148Chengdu成都市, Chéngdū ShìSichuanMaakunnallinen kaupunki11,108,53414,047,625Dazhou达州市, Dázhōu ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki5,793,1445,468,097Deyang德阳市, Déyáng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki3,788,0563,615,758Guang’an广安市, Guăng'ān ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki4,124,1003,205,476Guangyuan广元市, Guăngyuán ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki3,063,2912,484,122Leshan乐山市, Lèshān ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki3,324,1393,235,759Luzhou泸州市, Lúzhōu ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki4,102,1654,218,427Meishan眉山市, Méishān ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki3,205,1712,950,545Mianyang绵阳市, Miányáng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki5,170,1414,613,871Nanchong南充市, Nánchōng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki6,683,4066,278,614Neijiang内江市, Nèijiāng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki4,160,3053,702,847Panzhihua攀枝花市, Pānzhīhuā ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki1,091,6571,214,121Suining遂宁市, Suìníng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki3,477,0133,252,619Ya’an雅安市, Yă'ān ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki1,522,8451,507,258Yibin宜宾市, Yíbīn ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki4,887,2424,471,896Zigong自贡市, Zìgòng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki3,033,7632,678,899Ziyang资阳市, Zīyáng ShìSichuanPrefektuuritason kaupunki4,697,6743,665,057Baotou包头市, Bāotóu ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki2,254,4392,650,364Bayan Nur
(Bayannao’er)巴彦淖尔市, Bāyànnào'ĕr ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki1,682,6621,669,915Chifeng赤峰市, Chìfēng ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki4,435,7374,341,245Ordos
(E’erduosi)鄂尔多斯市, È'ĕrduōsī ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki1,369,7661,940,653Hohhot
(Huhehaote)呼和浩特市, Hūhéhàotè ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki2,392,8952,866,615Hulunbuir
(Hulunbei’er)呼伦贝尔市, Hūlúnbèi'ĕr ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki2,687,2282,549,252Tongliao通辽市, Tōngliáo ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki3,028,4193,139,153Wuhai乌海市, Wūhăi ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki427,553532,902Ulanqab
(Wulanchabu)乌兰察布市, Wūlánchábù ShìSisä-MongoliaPrefektuuritason kaupunki2,284,4142,143,590Tianjin天津市, Tiānjīn ShìTianjinMaakuntatason kaupunki9,848,73112,938,693Lhasa拉萨市, Lāsà ShìTiibetin autonominen aluePrefektuuritason kaupunki474,499559,423Nyingchi林芝市, Línzhī ShìTiibetin autonominen aluePrefektuuritason kaupunki158,647195,109Shannan山南市, Shānnán ShìTiibetin autonominen aluePrefektuuritason kaupunki318,106328,990Qamdo昌都市, Chāngdū ShìTiibetin autonominen aluePrefektuuritason kaupunki586,152657,505Xigazê日喀则市, Rìkāzé ShìTiibetin autonominen aluePrefektuuritason kaupunki634,962703,292Baoshan保山市, Băoshān ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki2,348,3152,506,491Kunming昆明市, Kūnmíng ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki5,781,2946,432,209Lijiang丽江市, Lìjiāng ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki1,126,6461,244,769Lincang临沧市, Líncāng ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki2,332,5702,429,497Pu’er普洱市, Pŭ'ĕr ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki2,480,3462,542,898Qujing曲靖市, Qŭjìng ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki5,466,0895,855,055Yuxi玉溪市, Yùxī ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki2,073,0052,303,518Zhaotong昭通市, Zhāotōng ShìYunnanPrefektuuritason kaupunki4,592,3885,213,521Hangzhou杭州市,  Hángzhōu ShìZhejiangMaakunnallinen kaupunki6,878,7228,700,373Huzhou湖州市, Húzhōu ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki2,625,5952,893,542Jiaxing嘉兴市, Jiāxīng ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki3,582,9964,501,657Jinhua金华市, Jīnhuá ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki4,571,8815,361,572Lishui丽水市, Lìshuĭ ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki2,162,1132,116,957Ningbo宁波市, Níngbō ShìZhejiangMaakunnallinen kaupunki5,963,3627,605,689Quzhou衢州市, Qúzhōu ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki2,128,8562,122,661Shaoxing绍兴市, Shàoxīng ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki4,304,2414,912,239Taizhou台州市, Táizhōu ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki5,153,7155,968,838Wenzhou温州市, Wēnzhōu ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki7,557,6409,122,102Zhoushan舟山市, Zhōushān ShìZhejiangPrefektuuritason kaupunki1,001,5301,121,261
Huomautuksia:
HK1: Hongkongissa 14. maaliskuuta 2001 järjestetyn väestönlaskennan väkiluku.[5]
HK2: Hongkongissa 30. kesäkuuta 2011 järjestetyn väestönlaskennan väkiluku.[5]
MO1: Macaossa 23. elokuuta 2001 järjestetyn väestönlaskennan väkiluku.[6]
MO2: Macaossa 12. elokuuta 2011 järjestetyn väestönlaskennan väkiluku.[6]
Lähteet

Aiheesta muualla
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. (bloomberg.com)

*
Kiinan kansantasavallan kaupungit
Luokka:Luettelot Kiinasta

Luettelo Kiinan kansantasavallan kaupungeista


Dromedaari (Camelus dromedarius)  on kamelien sukuun kuuluva  suurikokoinen sorkkaeläin. Sitä kutsutaan myös yksikyttyräiseksi kameliksi.
Luultavasti Arabian niemimaalta lähtöisin oleva dromedaari on kesytetty tuhansia vuosia sitten, ja on sittemmin levinnyt laajalle ratsueläimenä ja kuormajuhtana. Nykyään kesyjä dromedaareja elää noin 13 miljoonaa yksilöä. Ainoat villit dromedaarit elävät nykyisin Australian keskiosissa, jossa maahan 1800-luvun lopulla tuodut eläimet ovat villiintyneet ja muodostavat nykyään noin miljoonan yksilön populaation.
Koko ja ulkonäkö
Dromedaari on kaksikyttyräistä kamelia sirompi ja korkeampi. Sen turkki on tyypillisesti vaaleampi ja lyhytkarvaisempi. Urokset kasvavat noin 1,8–2,0 metrin säkäkorkeuteen ja painavat täysikasvuisina 300–600kg. Naaraat ovat 1,7–1,9 metriä korkeita ja noin 10% kevyempiä. Dromedaari on sopeutunut sietämään laajaa ruumiinlämmön vaihtelua veden säästämiseksi, ja sen normaali ruumiinlämpötila on välillä 34–41,7°C.
Dromedaarin selässä oleva kyttyrä toimii rasvavarastona. Kuivana kautena kyttyrä on miltei olematon, mutta kasvaa taas sadeaikana ja saattaa painaa silloin jopa 40 kg.[1]
Levinneisyys
Kesytetty dromedaari on yleinen alueella Pohjois-Afrikasta Lähi-idän kautta läntiseen Intiaan.
Dromedaari on raskaan eturuumiinsa vuoksi huono kiipeilijä, eikä siksi pärjää vuoristoisella seudulla.[2]
Lisääntyminen
Naaraat saavuttavat sukukypsyyden kolmen vuoden iässä, urokset kuusivuotiaina. Dromedaariuroksilla on suussaan kieltä muistuttava kitapurjepussi, jolla houkutellaan naaraita kiima-aikana. Urokset uhittelevat keskenään ja saattavat tapella. Parittelu kestää noin 15 minuuttia, ja poikanen syntyy 15 kuukauden tiineyden jälkeen. Naaras hoivaa jälkeläistään vuoden tai kaksi. Dromedaarit elävät noin 40–50-vuotiaiksi.
Ravinto
Dromedaarit ovat kasvinsyöjiä ja hyvin kaikkiruokaisia. Kovien huultensa ansiosta ne voivat syödä myös piikikkäitä kasveja. Dromedaarit myös märehtivät vaikka eivät kuulu märehtijöiden alalahkoon.
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)

Aiheesta muualla
 Ultimate Ungulate
Luokka:Kamelit
Luokka:Kotieläimet
Luokka:Juhdat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Uusi testamentti on kristinuskon ohjeellinen tekstikokoelma eli kaanon. Kristittyjen mukaan se on kaksiosaisen Raamatun jälkimmäinen osa ja jatkoa Vanhalle testamentille.
Uusi testamentti sisältää 27 kirjaa. Sen evankeliumeissa (kreikaksi euangelion, suomeksi ”ilosanoma” tai ”hyvä sanoma”) keskitytään Jeesuksen opetuksiin, elämään, kuolemaan ja ylösnousemukseen. Evankeliumien lisäksi Uusi testamentti sisältää ensimmäisen kristillisen historiateoksen, kolmetoista apostoli Paavalin kirjoittamaa kirjettä, kahdeksan niin sanottua yleistä kirjettä sekä yhden apokalypsin eli ilmestyksen.
Uuden testamentin kirjat kirjoitettiin vuosina 50–150 koineekreikaksi.[1] Ensimmäisinä kaanonin aseman saavuttivat Paavalin kirjeet ja neljä evankeliumia. Lopullisesti kaanon oli valmis neljänteen tai viidenteen vuosisataan mennessä. Uuden testamentin nykyisen kaanonin luetteli ensimmäisenä Pyhä Athanasios vuonna 367.[2]
Kulttuuritausta
Rooman valta

Uuden testamentin juuret ovat juutalaisuudessa, minkä lisäksi vaikutteita on tullut kreikkalais-roomalaisesta kulttuurista. Rooman valtakunta oli jaettu eri hallintoalueisiin, joista Uuden testamentin tapahtumat sijoittuvat läheisesti Palestiinan alueeseen.[3]
Ajanlaskun alussa roomalaisten maaherrojen toimet herättivät tyytymättömyyttä. Erityisesti selootit yllyttivät kapinoimaan roomalaisia vastaan. Vuonna 66 juutalaiset alkoivat kapinoida avoimesti, mikä päättyi käytännössä Jerusalemin kukistumiseen vuonna 70. Juutalaissodan jälkeen Jerusalem menetti merkityksensä juutalaisen uskon keskuksena, ja Juudean itsehallinto lakkautettiin.[3]
Hellenistinen kulttuuri
Rooman valtakunnan itäosissa vallitsi hellenistinen kulttuuri. Ajanlaskun alussa sen tuntomerkkejä olivat seuraavat:[4]
Klassisesta kreikan kielestä yksinkertaistetun niin sanotun koineekreikan käyttö yleiskielenä. Tosin Juudean alueella puhuttiin heprean sukulaiskieltä arameaa.
Maailmankansalaisuus ja yksilökeskeisyys.
Kyyninen filosofia, jossa korostettiin riippumattomuutta kaikista tarpeista.
Stoalainen filosofia, jossa korostettiin mielenrauhaa ja fatalismia.
Pelastusta lupaavien mysteeriuskontojen nousu, jotka alkoivat syrjäyttää valtiovallan virallisia jumalia.
Uskonnollis-filosofisen gnostilaisuuden vaikutus toisen ja neljännen vuosisadan välillä. Gnostilaisuus oli hyvin monimuotoista, mutta sitä yhdisti kaksijakoinen todellisuuskäsitys. Aine ja henki erotettiin selkeästi toisistaan, samoin kuin kaikkeuden rakentanut luojajumala eli demiurgi ja todellinen valon Jumala.
Juutalainen yhteisö
Juutalaisuus oli levinnyt ympäri Välimeren maita Rooman valtakunnan myötä, ja uskonto oli muokkautunut monimuotoiseksi. Kuitenkin kaikkia yhdisti uskomus, että Jumala on tehnyt liiton Abrahamin ja sitä kautta Israelin kansan kanssa. Vastaavasti Mooseksen kautta saatiin laki, joka kertoo liiton solmimisesta ja sen ehdot. Juutalaisuus ei perinteisesti jaa asioita maallisiin ja uskonnollisiin, vaan kaikki elämän asiat ovat osa jumalanpalvelusta.[5]
Jerusalemin temppelin tuhoutuminen pakotti keskittämään monimuotoisen juutalaisuuden yhtenäisempään muotoon.[6] Ennen temppelin tuhoa Palestiinan juutalaisten joukossa oli viisi eri puoluetta tai ryhmää.[5]
Farisealaiset pyrkivät noudattamaan Mooseksen lakia mahdollisimman tarkasti. He vaalivat myös suullista perintöä, sillä farisealaisten mukaan Jumala oli ilmoittanut heille Mooseksen jälkeistä sanomaa. Tavallinen kansa arvosti farisealaisten hurskautta, ja Jerusalemin temppelituhon jälkeen heidän opetuksistaan tuli juutalaisuuden kantava voima.
Saddukeukset olivat juutalaisen yhteiskunnan yläluokasta koostunut puolue. He pyrkivät pitämään mahdollisimman hyviä suhteita roomalaisiin, jotta temppelikultti ja muu elämä ei häiriintyisi. Jerusalemin temppelituhon myötä saddukeukset menettivät merkityksenä.
Kuolleenmeren lähellä asui eristäytynyt Qumranin yhteisö, joka on yhdistetty yleensä essealaisiin. Se suhtautui arvostelevasti Jerusalemin temppelikulttiin. Juutalaissotien myötä yhteisö tuhoutui, mutta nykyaikaan asti siitä on säilynyt Kuolleenmeren kääröt.
Selootit kannattivat suoraa toimintaa roomalaisia vastaan. Ryhmä suoritti tikareilla salamurhia.
Suurin osa juutalaista ei sitoutunut mihinkään näistä ryhmistä.[5] Palestiinan ulkopuolelle muuttaneita juutalaisia kutsuttiin hellenistijuutalaisiksi. He eivät puhuneet arameaa vaan koineekreikkaa, ja heidän Raamattunsa oli Septuaginta.[7]
Palestiina oli juutalaisen kulttuurin ydinaluetta, mutta Rooman valtakunnassa vallitseva hellenistinen kulttuuri vaikutti myös siellä. Jotkut juutalaiset sopeutuivat hellenismiin uskonnon sallimissa rajoissa, kun taas toiset vastustivat sitä ankarasti. Kristinusko suhtautui hellenismiin avoimemmin ja Uudessa testamentissa näkyy hellenististen filosofioiden vaikutus. Erityisesti uusplatonismi vaikutti toiselta ja kolmannelta vuosisadalta alkaen kristilliseen ajatteluun.[5]
Kokoaminen ja kanonisointi

Synty

Jeesuksen ja hänen seuraajiensa luoma uskonnollinen liike levisi nopeasti Välimeren maihin. Kodeissa kokoontuvia seurakuntia syntyi rannikoilla ja matkareittien varrella, ja myöhemmin ne järjestäytyivät yhteisöiksi. Kristinuskon keskeiset opinkappaleet muodostuivat ensimmäisen sadan vuoden aikana.[8]
Uuden testamentin tekstien mukaan ensimmäiset kristityt pitivät itseään juutalaisina, jotka uskoivat Jeesuksen olevan Jumalan lähettämä Messias. Vähitellen kristinusko muodostui omaksi uskonnokseen. Kristityt alkoivat laatia omaa kirjallisuutta, jonka varhaisin laji oli kirje. Tunnetuin kirjeiden kirjoittaja oli apostoli Paavali. Hänen kirjeensä ovat ainoita ensimmäisen kristillisen sukupolven aikana syntyneitä tekstejä, jotka ovat säilyneet nykyaikaan asti.[8]
Oppi Jeesuksesta koottiin vähitellen kirjalliseen muotoon erilaisiksi evankeliumeiksi. Kirjeiden ja evankeliumeiden lisäksi syntyi uskonnollisia tutkielmia ja saarnakirjallisuutta. Uuteen testamentin kaanoniin eli ohjeelliseen tekstikokoelmaan päässeistä kirjoituksista vanhimmat ovat Paavalin kirjeet 50-luvulta. Evankeliumit laadittiin 70–100-lukujen välissä ja myöhäisin kirja, Toinen Pietarin kirje, kirjoitettiin toisen vuosisadan puolivälissä.[8]
Kaanonin muodostaminen
Varhaiset kristityt pitivät juutalaisten pyhiä kirjoituksia ohjeellisina. Kristityt käyttivät erityisesti heprealaisen Raamatun, Tanakin, kreikankielistä käännöstä Septuagintaa. Se kulki yksinkertaisesti nimellä ”kirjoitukset” (kreikaksi grammata) eli Raamattu.[9] Vähitellen Tanakin rinnalle syntyi kristittyjen laatimia kirjoja. Toisella vuosisadalla näitä kirjoja ryhdyttiin kokoamaan nimen ”Uusi testamentti” alle, vaikkakaan tuolloin ei ollut yksimielisyyttä, mitkä kirjat hyväksyttiin ohjeellisiksi.[2]
Varhaisissa seurakunnissa luettiin Tanakin – tai hieman laajemman Septuagintan – ohella myös tunnettujen kristittyjen opettajien kirjeitä ja kirjoja. Varhaiskristillisyys ei ollut yhtenäinen liike, ja eri tulkintojen kannattajien välillä oli ristiriitoja.[2] Vasta toisella vuosisadalla kirkon linja haluttiin yhtenäistää, mihin antoi lisäpontta erityisesti ”harhaopettaja” Markion.[9]
Uuden testamentin kaanon eli ohjeellisen tekstikokoelman rajat määriteltiin pääasiassa toisella ja kolmannella vuosisadalla. Tältä ajalta tietoa on niukasti ja hajanaisesti. Sen sijaan neljänneltä vuosisadalta löytyy kanonisointiin liittyvää pohdintaa merkittävästi. Kaanonin rajoista kirjoiteltiin kristittyjen parissa, ja se oli puheenaihe neljännen sekä viidennen vuosisadan eri kirkolliskokouksissa.[10]
Nykyajan tutkijat eivät tunne koko tapahtumasarjaa tarkasti, mutta lopputuloksena kaanoniin valittiin 27 kirjaa. Tiettyjen kirjojen valinnoilla Uuteen testamenttiin oli todennäköisesti neljä syytä:[2]
Apostolinen alkuperä: kirjat olivat ainakin nimellisesti apostoleiden tai heidän työtovereidensa laatimia.
Varhaiskristillisiin keskuksiin, kuten Rooma tai Efesos, viittaavaa kirjallisuutta suosittiin.
Katolilainen, eli kirja oli käytössä yleisesti kirkossa.
Oikeaoppisuus, eli kirja ei sisällä harhaoppeja.
Ensimmäisinä kaanonin aseman saavuttivat Paavalin kirjeet ja neljä evankeliumia. Lopullisesti Uusi testamentti -tekstikokoelma oli valmis neljänteen tai viidenteen vuosisataan mennessä. Uuden testamentin kaanonin, sellaisena kuin se nykyisin tunnetaan, luetteli ensimmäisenä Pyhä Athanasios, Aleksandrian piispa, kirkolleen osoitetussa kirjeessä vuonna 367.[2]
Tämänkään jälkeen ei ollut täysin yhtenäistä kaanonia. Itäinen kirkko kyseenalaisti Ilmestyskirjan, ja läntinen kirkko vastaavasti epäröi Heprealaiskirjeen kanonisointia.[2] Läntisen kirkon vastustuksen syynä oli kirjeen maininta siitä, ettei kasteen jälkeisiä syntejä voi saada enää anteeksi.[11][12][10]
Kaanonin ulkopuolinen kirjallisuus

Kaanonin ulkopuolelle jäi suuri määrä kirjallisuutta, jota luettiin ensimmäisinä vuosisatoina varhaiskristillisissä seurakunnissa. Kristinusko ei ollut yhtenäinen vielä ensimmäisten vuosisatojen aikana. Merkittäväksi uskonnolliseksi liikkeeksi nousi salattua tietoa korostanut gnostilaisuus, joka loi runsaasti kirjallisuutta toisen ja neljännen vuosisadan välillä.[13] Kaanonin ulkopuolelle jääneitä eli apokryfisiä kirjoituksia on nykypäivään asti säilynyt vaihtelevasti. Joistakin tiedetään pelkkä nimi, toisista on löytynyt lyhyitä katkelmia, ja näiden lisäksi on olemassa kokonaisia käsikirjoituksia – vieläpä useita eri versioita.[14]
Ehkä merkittävin kaanonin ulkopuolinen teos on Tuomaan evankeliumi, joka koostuu lyhyistä Jeesuksen lauseiden kokoelmista. Teos on laadittu vuosien 100–150 tienoilla. Se muistuttaa Q-lähdettä käyttäviä Matteuksen ja Luukkaan evankeliumeita.[13] Tuomaan evankeliumi on leimattu gnostilaiseksi, vaikka se oli varsin käytetty monissa varhaiskristillisissä seurakunnissa.[15]
Vuosien 80–160 välillä kirjoitettiin teoksia, jotka olivat sisällön ja ajankohdan puolesta lähellä kanonisoituja kirjoja. Ne kulkevat nimellä apostolisten isien kirjat eli Apostoliset isät.[13] Korkeassa arvossa olivat myös Hermaan Paimen, Ensimmäinen Klemensin kirje, Didakhe, Barnabaan kirje, Pietarin ilmestys ja Paavalin teot.[13]
Evankeliumien synty

Sanan alkuperä ja syntyhistoria
Evankeliumit ovat Jeesuksen opetuksista, teoista, kuolemasta ja tyhjän haudan löytymisestä kertovia kirjoja.[16] Evankeliumikirjat koottiin jälkikäteen suullisen ja osittain kirjallisen perimätiedon pohjalta, ei silminnäkijöiden laatimina.[17]
Markus aloittaa kirjansa sanalla evankeliumi, ilosanoma, tarkoittaen sillä Jeesuksesta julistamista, ei Jeesuksesta kertovia kirjoja. Myös Paavali kirjoitti tehtäväkseen julistaa evankeliumia, ilosanomaa, Jeesuksen kuolemasta ja ylösnousemuksesta.[18] Vasta toisella ja kolmannella vuosisadalla Jeesuksesta kertovat kirjat vakiintuivat evankeliumeiksi.[19]
Uuteen testamenttiin kuuluvat evankeliumit ovat:
Evankeliumi Matteuksen mukaan
Evankeliumi Markuksen mukaan
Evankeliumi Luukkaan mukaan
Evankeliumi Johanneksen mukaan
Evankeliumit eivät itse nimeä kirjoittajiaan. Kirjoittajien nimet ovat peräisin toiselta vuosisadalta.[16] Varhaisen kirkon usko Jeesuksen ylösnousemukseen muokkasi merkittävästi suullista perimätietoa.[17]
Evankeliumien kirjoittajat, evankelistat, muokkasivat perimätietoa ja tulkitsivat sitä eteenpäin, mikä oli yleinen käytäntö antiikin maailmassa. Kirjoittajat eivät kopioineet lähteitä suoraan vaan tekivät niihin uskonnollisia tulkintoja. Teksteihin jääneitä aukkoja saatettiin paikata kirjoittajien omilla tarinoilla. Kirjoittajien tarkoituksena ei ollut laatia historiallista selostusta vaan kertoa ja julistaa sanomaa.[17]
Keskinäiset suhteet ja lähteet

Kolmea ensimmäistä evankeliumia – Matteuksen, Markuksen ja Luukkaan evankeliumeita – kutsutaan synoptisiksi eli ”yhdessä katsoviksi” evankeliumeiksi. Niiden yhtäläisyydet ovat niin suuret, että niillä oletetaan olleen yhteisiä lähteitä ja niiden katsotaan lainanneen tekstiä toisiltaan. Sen sijaan Johanneksen evankeliumi eroaa näistä kolmesta ensimmäisestä evankeliumista merkittävästi.[20]
Yleisimmän käsityksen mukaan Markuksen evankeliumi on vanhin, ja Matteus ja Luukas ovat käyttäneet sitä lähteenään. Tämän lisäksi Matteuksella ja Luukkaalla on tekstiä, jota ei löydy Markuksen evankeliumista. Tästä on päätelty, että heidän käytettävänään oli Markuksen evankeliumin lisäksi toinen yhteinen kirjallinen lähde, jota tutkijat kutsuvat Q-lähteeksi.[20]
Näiden yhteisten lähteiden lisäksi Matteuksella ja Luukkaalla oli käytössään omaa erillistä erityisaineistoa. Esimerkiksi niin sanottu jouluevankeliumi perustuu pelkästään Luukkaan omaan lähteeseen. Erityisaineisto voi olla peräisin suullisesta tai kirjallisesta lähteestä, tai kirjoittaja on sepittänyt ne itse.[20]
Johanneksen evankeliumi eroaa niin rakenteellisesti kuin tyylillisestikin synoptisista evankeliumeista. Johanneksen evankeliumin kirjoittaja oli omaleimainen ja itsenäinen uskonnollinen ajattelija. Yritettäessä muodostaa käsitystä historiallisesta Jeesuksesta synoptisia evankeliumeja on pidetty luotettavampina.[21]
Markuksen evankeliumi

Vanhin evankeliumi

Markuksen evankeliumi on evankeliumeista vanhin. Kirjoittajaa siinä ei mainita, ja kyseinen tieto on peräisin toiselta vuosisadalta. Kirkkoisä Eusebios lainasi pyhimys Papiaksen kirjoitusta noin vuodelta 130, jossa hän sanoi Markuksen olleen Pietarin tulkki.[22]
Evankeliumi ajoitetaan yleensä 60–70-lukujen taitteeseen. Teos on syntynyt Jerusalemin temppelin tuhon kynnyksellä vuonna 70 tai juuri sen jälkeen. Kirjoituspaikasta ei ole varmaa tietoa. Kiinnostus juutalaissotaan ja Jerusalemin temppeliin viittaisi Palestiinaan tai sen välittömään läheisyyteen. Toisaalta virheelliset tiedot maantieteessä ja juutalaisten tavoista sijoittavat evankeliumin Palestiinan ulkopuolelle. Monet ovat väittäneet kirjoituspaikaksi Roomaa, koska perimätieto on yhdistänyt kirjoittajan Pietariin.[22]
Tyyli ja rakenne
Markuksen kieli on yksinkertaista puhekielistä kreikkaa. Markus on koonnut tietonsa suullisesti ja mahdollisesti kirjallisesta perimätiedosta.[23] Markuksen evankeliumi on kanonisoiduista evankeliumeista lyhyin. Se ei kerro mitään Jeesuksen syntymästä ja lapsuudesta.[24]
Markuksen evankeliumi jakautuu asiasisällöltään kolmeen osaan. Aluksi Jeesus opettaa ja tekee ihmetekoja. Tämän jälkeen käydään keskustelu opetuslasten kanssa ja ennustetaan tulevat kärsimykset. Lopuksi kuvataan Jeesuksen viimeiset päivät ja tyhjän haudan löytyminen.[23]
Muihin evankeliumeihin verrattuna Markuksella ei ole niin selkeää jäsentelyä kuin Matteuksella, niin selkeää ohjelmaa kuin Luukkaalla eikä niin vahvaa teologiaa kuin Johanneksella. Markuksen esitystapa on "kansanomainen" ja sanoma on kohdistettu jo perustiedot tuntevalle lukijalle.[24]
Matteuksen evankeliumi

”Pääevankeliumi”

Matteuksen evankeliumi toimi pitkään kirkon pääevankeliumina. Tähän oli monia syitä. Evankeliumissa käsitellään paljon seurakuntaan liittyviä asioita ja Jeesus esitellään seurakunnan opettajana. Ensimmäisinä vuosisatoina läntisessä kirkossa Rooman seurakunta haki itselleen johtavaa asemaa, ja Matteuksen evankeliumin kiinnostus apostoli Pietariin sopi tähän pyrkimykseen.[25] Samaten Matteuksen evankeliumia pidettiin kirkkohistoriassa pitkään vanhimpana evankeliumina, kunnes nykytutkimukset ovat osoittaneet Markuksen evankeliumin vanhimmaksi.[22]
Matteuksen evankeliumi ei mainitse kirjoittajaansa ja Matteuksen nimi liitettiin kirjaan toisella vuosisadalla. Tieto tuli kirkkoisä Eusebiokselta, joka lainasi pyhimys Papiaksen kirjoitusta. Lainauksen perusteella Matteuksen evankeliumia pidettiin silminnäkijän kertomuksena ja siten muita evankeliumeja vanhempana. Myöhempi tutkimus on paljastanut tämän uskomuksen virheelliseksi, sillä Matteuksen evankeliumin kirjoittaja on käyttänyt hyväkseen kirjallisia lähteitä, kuten Markuksen evankeliumia.[25]
Evankeliumi on kirjoitettu noin 80– ja 100-lukujen välisenä aikana. Kirjoituspaikkana pidetään Syyriaa. Tätä tukevat yksittäiset maininnat evankeliumissa, vaikutus Didakheen sekä juutalaisuuden ja kristinuskon kuvaukset, jotka sopivat etenkin Antiokian seurakunnan tilanteeseen.[25]
Tyyli ja rakenne
Matteuksen evankeliumi on kirjoitettu paremmalla kreikalla kuin Markuksen evankeliumi. Se on hyvin jäsennelty kokonaisuus, jota kehystävät Jeesuksen lapsuuskertomukset, vuorisaarna ja kuvaus hänen kuolemastaan ja ylösnousemuksestaan. Kirjoittajalla on juutalaiset juuret, joista hän ammentaa uutta ja vanhaa teologiaa.[26]
Matteuksen evankeliumilla on historiallinen kehityskaari, josta voidaan päätellä Matteuksen seurakunnan tilanne. Aluksi evankeliumia, ”hyvää sanomaa”, julistetaan vain juutalaisille, mutta myöhemmin sanomaa ryhdytään julistamaan myös ei-juutalaisille, pakanoille. Matteus on lisännyt lähteenään käyttämänsä Markuksen tekstiin maininnan, jolla Jumalan valtakunta siirtyy juutalaisilta kaikille.[27] Matteuksen seurakunnalle oli tärkeää tehdä lähetystyötä pakanoiden keskuudessa.[28][26]
Luukkaan evankeliumi ja Apostolien teot

Sivistynyt ja taitava kirjoittaja

Luukas laati kaksiosaisen teoksen, joista Luukkaan evankeliumi kertoo Jeesuksesta ja Apostolien teot taas evankeliumin jälkeisestä ilosanoman levittämisestä. Luukas oli tuottelias kirjoittaja, ja yli neljännes Uuden testamentin teksteistä on hänen.[29]
Luukkaan väitetään kirjoittaneen Luukkaan evankeliumin ja Apostolien teot. Kirjoittajan nimeä ei mainita missään vaiheessa, vaan kirjat liitettiin Luukkaaseen toisella vuosisadalla. Jotkut liittivät kirjoittajan myös Luukakseen, joka mainitaan Paavalin kirjeissä.[30]
Paavalin kirjeissä mainittu Luukas oli ammatiltaan lääkäri. Sen sijaan Evankeliumin ja Apostolien tekojen kirjoittaja Luukkaasta tiedetään varmasti vain, että hän oli yleissivistynyt historioitsija ja kirjailija.[30] Lääkäri kirjoittaja tuskin oli sairauskuvauksien perusteella. Samaten toinen perimätieto, että hän oli Paavalin matkakumppani, ei sovi yhteen kirjoitusten sisällön kanssa.[29]
Evankeliumin tyyli ja rakenne
Luukas tavoittelee historiankirjoittamisen tyyliä. Hän on tuntenut ainakin Markuksen evankeliumin ja Q-lähteen. Yleisen käsityksen mukaan Luukas lainaa Q-lähdettä tarkemmin kuin Matteus. Näiden lisäksi Luukas on käyttänyt omia lähteitään lähes puoleen kirjasta, josta osa on perimätietoa ja osa kirjoittajan omasta kynästä.[31]
Apostolien teot – ensimmäinen kirkkohistoria

Apostolien teot on ensimmäinen kirkkohistorian esitys. Se ei ole historiallisen tarkka kuvaus, vaan valikoiva ja juonellinen kertomus evankeliumin leviämisestä Jerusalemista Roomaan. Näihin tapahtumiin sisältyvät muun muassa seurakunnan perustaminen ja täyttyminen Pyhällä Hengellä ensimmäisenä helluntaina sekä apostolien suorittaman lähetystyön alkuvaiheet Rooman valtakunnan alueella. Yleisimmän käsityksen mukaan Luukas on pääpiirteittäin tiennyt tapahtumien kulusta. Sen sijaan matkakertomuksen yksityiskohdat hän on sepittänyt omasta kynästään.[32]
Apostolien tekojen kirjoittajaa on pidetty Paavalin matkakumppanina, koska hän kirjoittaa ajoittain me-muodossa. Toisaalta kirjoittaja katoaa ajoittain näyttämöltä ja jatkaa hän/he-muodossa.[33] Kirjoittaja ei kerro mitään itsestään tai toimistaan matkakumppanina. Apostolien teoissa ei ole suoria merkkejä, että kirjoittaja olisi henkilökohtaisesti tuntenut Paavalin.[30]
Luukas ratkaisee kristinuskon suhtautumisen juutalaiseen lakiin eri tavalla kuin Paavali. Tämä on vääristänyt Apostolien tekojen kuvaa Paavalista. Luukkaan mukaan Mooseksen laki velvoittaa edelleen juutalaiskristittyjä.[34] Tämä ei sovi yhteen Paavalin kirjeiden sanoman kanssa.[35] Luukas muokkasi kuvaa Paavalista teologisista ja julistuksellisista syistä. Luukas ihaili Paavalia ja loi kuvan silotellusta, itsevarmasta ja diplomaattisesta miehestä. Kuva eroaa Paavalin kirjeiden esittelemästä miehestä.[35]
Johanneksen evankeliumi

Rakkauden evankeliumi

Johanneksen evankeliumissa Jeesus kehottaa opetuslapsiaan rakastamaan toisiaan ja kutsuu erästä opetuslasta rakkaimmaksi. Kirkkoisä Irenaeus esitti toisella vuosisadalla, että Jeesuksen rakkain opetuslapsi oli Johannes, joka olisi myös kirjoittanut evankeliumin. Tämä käsitys eli pitkään kirkollisessa perinteessä, kunnes se hylättiin ongelmallisena.[36]
Evankeliumissa rakkain opetuslapsi ja Johannes ovat kaksi eri henkilöä. Samaten Johanneksen evankeliumin kuva Jeesuksesta eroaa huomattavasti synoptisista evankeliumeista. Kirjoittaja ei ole ollut silminnäkijä, eikä muissa evankeliumeissa mainita Jeesuksella olleen rakkainta opetuslasta. Alkuperäisestä Johanneksen evankeliumista ei löydy mainintaa rakkaimmasta opetuslapsesta kirjoittajana, vaan se on liitetty myöhemmin viimeiseen, 21. lukuun.[36]
Johanneksen evankeliumin varhaisin käsikirjoitus on ajoitettu vuoteen 125, mutta teos oli syntynyt jo jonkin aikaa ennen sitä.[36]
Tyyli ja rakenne
Johanneksen evankeliumin tyyli poikkeaa synoptisista evankeliumeista. Se sisältää pitkiä Jeesuksen opetuspuheita, jotka ovat paikoitellen vaikeaselkoisia. Johanneksen evankeliumi jaetaan karkeasti kahteen osaan: Luvuissa 1–12 (niin sanottu tunnustekojen kirja) Jeesus tekee ihmeitä ja pitää julkisia puheita. Luvuissa 13–21 (niin sanottu kirkkauden kirja) Jeesus valmistaa opetuslapset kohtaloonsa, hänet surmataan ja lopulta ilmestykset todistavat ylösnousemuksesta.[37]
Johanneksen lähteet ovat vaikeampia tunnistaa kuin muiden evankeliumeiden. Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, tunsiko Johannes synoptiset evankeliumit vai ei. Johanneksen evankeliumi sisältää useita kerrostumia, sillä vanhempaa tekstiä on paikoitellen täydennetty ja laajennettu nuoremmalla tekstillä.[37]
Johanneksen kirjoittaja elää vaihetta, jossa kristillinen liike etääntyy juutalaisista juuristaan. Tämä näkyy siinä, että evankeliumissa Jeesuksen esitetään katsovan juutalaisuutta ikään kuin ulkopuolelta. Jeesuksen kuuntelijat ja vastustajat kuvataan yleistävällä käsitteellä juutalainen. Huippunsa erottelu saavuttaa kohdassa, jossa Jeesus väittää, ettei Jumala ole juutalaisten Isä, koska he eivät usko Poikaan.[38] Evankeliumin jyrkät lausunnot selittyvät Johanneksen seurakunnan tilanteesta, jossa irtaantuminen synagogasta on johtanut ristiriitoihin ja välirikkoon.[39]
Johanneksen evankeliumin erityispiirteenä on jako hyvään ja pahaan tai oikeaan ja väärän. Tämä kahtiajako huipentuu ihmisten jakamiseen pimeyden vallassa oleviin ja Jumalan omiin. Myös uskon kohde on poikkeava. Synoptisissa evankeliumeissa usko kohdistuu Jumalaan ja Jeesuksen sanomaan, kun vastaavasti Johanneksen evankeliumissa uskon kohde on Jeesus itse.[39]
Paavalin kirjeet

Apostoli ja teologi Paavali

Apostoli Paavali oli ensimmäisen kristillisen sukupolven merkittävin uskonoppinut. Hän julisti evankeliumia ja perusti seurakuntia kolmen vuosikymmenen ajan Rooman valtakunnan itäosiin. Paavalin toiminnan keskuksia olivat Antiokia, Efesos ja Korintti. Hän piti yhteyttä perustamiinsa seurakuntiin kirjeitse ja työtovereiden välityksellä.[40]
Paavalin kirjeet näyttivät suunnan kristinuskolle ja sen tulkinnalle. Hän otti etäisyyttä juutalaisiin tapoihin, joten myös pakanoiden oli helpompi kääntyä kristinuskoon. Paavalin kirjeitä kopioitiin ja leviteltiin laajalti. Antiikin maailman tyyliin tämä antoi monille kirjoittajille kimmokkeen laatia niin sanottuja pseudepigrafisia kirjeitä eli kirjoittaa omaa tekstiä kuuluisamman Paavalin nimissä.[40]
Paavalin nimissä on laadittu 13 kirjettä, mutta yleisesti Paavalin aidoiksi kirjeiksi luetaan seitsemän tekstiä:[40]
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille
Ensimmäinen kirje korinttilaisille
Toinen kirje korinttilaisille
Kirje galatalaisille
Kirje roomalaisille
Kirje filippiläisille
Kirje Filemonille
Paavalin kirjeet ovat syntyneet sanelemalla kirjurille. Ne eivät ole uskonnollisia tutkielmia, vaan vastauksia seurakunnan päivittäisiin asioihin. Kirjeiden rakenne noudattaa tiettyä kaavaa. Ensin Paavali mainitsee kirjoittajan tai kirjoittajien nimet ja sen jälkeen vastaanottajien nimet. Alkutervehdyksen jälkeen seuraa kiitosrukous. Runko-osassa kerrotaan varsinainen asia. Lopuksi Paavali kertoo matkasuunnitelmistaan ja lähettää terveisiä ystävilleen.[41]
Paavalin elämänvaiheet
Paavali syntyi juutalaiseen perheeseen Vähän-Aasian Tarsoksessa. Hän liittyi farisealaisten puolueeseen ja siirtyi Jerusalemiin opiskelemaan juutalaista oppia. Paavali nousi merkittävään asemaan juutalaisten keskuudessa ja toimi kristillisten seurakuntien vainojen johtajana. Paavali oli Rooman kansalainen, puhui kreikkaa ja sai vaikutteita hellenistisestä kulttuurista.[40]
Apostolien tekojen mukaan Paavali kohtasi ylösnousseen Jeesuksen matkalla Damaskokseen ja näkymä käännytti hänet kristinuskon vainoajasta sen julistajaksi. Noin kolme vuotta kääntymisen jälkeen Paavali muutti Antiokiaan, missä toimi pääasiassa ei-juutalaisista koostuva varhaiskristillinen seurakunta. Paavali toimi Antiokiassa 14 vuotta. Vuonna 48 Antiokian seurakunta lähetti Paavalin niin sanottuun Apostolien kokoukseen, jossa keskusteltiin siitä, tulisiko ei-juutalaisten kristittyjen noudattaa Mooseksen lakia. Paavalin kanta uskonnon levittämisestä pakanoiden keskuuteen voitti.[41]
Pian Paavali joutui riitoihin Antiokiassa ja muutti puoleksitoista vuodeksi Korinttiin. Siellä Paavali kirjoitti Jeesuksen paluuseen liittyvän kirjeen tessalonikalaisille. Korintista hän siirtyi sen ajan alueelliseen keskukseen Efesokseen kolmeksi vuodeksi. Sieltä käsin Paavali neuvoi kirjeessään korinttilaisia seurakunnan elämään liittyvissä asioissa sekä selvitteli kiistojaan heidän kanssaan toisessa kirjeessä.[41]
Efesoksen kaudelta on myös kirje galatalaisille, jossa Paavali perustelee, miksi kristityn ei tarvitse noudattaa Mooseksen lakia. Tämän jälkeen hän palasi Korinttiin ja viipyi siellä kolme kuukautta noin vuonna 56. Paavali suunnitteli matkaa Rooman kautta Espanjaan, josta hän kirjoitti kirjeessään Rooman seurakunnalle ja otti samalla kantaa seurakunnan ongelmiin.[41]
Jerusalemiin saavuttuaan Paavali pidätettiin ja hänet kuljetettiin Roomaan. Paavali oli vankina Roomassa yli kahdeksan vuotta. Mahdollisesti siellä hän kirjoitti kirjeen filippiläisille ja kirjeen Filemonille.[41] Perimätiedon mukaan Paavali ja apostoli Pietari teloitettiin samana vuonna. Tarkasta vuodesta ei ole varmuutta. Apostolien tekojen kertomus päättyy joko vuoteen 61 tai vuoteen 62. Useimmiten Paavalin kuolinvuosi ajoitetaan keisari Neron vainoihin tai sen kynnykselle vuoteen 63 tai vuoteen 64.[42]
Paavalin koulukunnan kirjallisuus
Paavalin kuoleman jälkeen hänen perinteensä säilyi seurakunnissa ja hänen kirjeensä saivat jatkuvasti uusia lukijoita. Ajan kuluessa huomattiin, että Paavalin kirjeiden sisällöt eivät enää vastanneet seurakuntien uusiin ajankohtaisiin kysymyksiin. Paavalin kuoleman jälkeen seurakunnat olivat vakiinnuttaneet asemansa ja kristinusko oli etääntynyt yhä enemmän juutalaisista juuristaan.[43]
Muuttuneet olosuhteet vaativat lisäopastusta, ja niinpä Paavalin nimissä laadittiin uusia teoksia. Tätä kirjallisuutta kutsutaan Paavalin koulukunnan kirjallisuudeksi eli deuteropaavalilaiseksi kirjallisuudeksi. Antiikin aikana toisen nimissä julkaiseminen eli pseudepigrafia oli täysin hyväksyttävää eikä se vaikuttanut tekstin arvovaltaan. Todennäköisesti lukijat usein tiesivät, että kyse ei ollut aidosta historiallisesta tekstistä. Sitä luettiin, mikäli tekstin kirjoittajaksi mainittiin arvovaltainen henkilö ja teksti oli vakuuttavaa.[43]
Paavalin kirjeistä kuutta pidetään Paavalin koulukunnan kirjallisuutena. Suurin yksimielisyys vallitsee neljästä kirjeestä:[43]
Kirje efesolaisille
Ensimmäinen kirje Timoteukselle (pastoraalikirje)
Toinen kirje Timoteukselle (pastoraalikirje)
Kirje Titukselle (pastoraalikirje)
Loput kaksi kirjettä jakavat tutkijoita, ja ne jätetään yleensä syrjään Paavalin oppia tutkittaessa:[43]
Toinen kirje tessalonikalaisille
Kirje kolossalaisille
Kaikki Paavalin 13 kirjettä antavat ymmärtää olevansa itse Paavalin kirjoittamia. Tekstien jakaminen aitoihin ja Paavalin jälkeisiin on suoritettu vertaamalla oppia, kirjoittamistyyliä, kirjoittajan tilannetta ja seurakunnan tilannetta. Seitsemän aitoa kirjettä on tunnistettu samanlaisesta uskonopistaan sekä kirjeiden ja Paavalin elämänvaiheiden yhtäläisyydestä. Esimerkiksi pastoraalikirjeiden eli seurakuntaelämään ohjeistavien kirjeiden näkemys seurakunnan viroista viittaa ensimmäisen vuosisadan lopun tilanteeseen.[43]
Muuta Uuden testamentin kirjallisuutta

Paavalin ja evankeliumeiden ulkopuolelle jäävälle kirjallisuudelle ei ole selkeää yhteistä ominaispiirrettä. Ajallisesti ne sijoittuvat samaan aikaan kuin Paavalin koulukunnan kirjallisuus.[44] Muuhun Uuden testamentin kirjallisuuteen luetaan kahdeksan kirjettä ja Johanneksen ilmestys.
Kirje heprealaisille
Jaakobin kirje
Ensimmäinen Pietarin kirje
Toinen Pietarin kirje
Ensimmäinen Johanneksen kirje
Toinen Johanneksen kirje
Kolmas Johanneksen kirje
Juudaksen kirje
Johanneksen ilmestys (apokalypsi)
Aineiston ulkopuolisista kirjeistä käytetään joskus nimitystä katoliset kirjeet. Nimi on harhaanjohtava, sillä osa kirjeistä on osoitettu vain yhdelle lukijakunnalle eikä koko kirkkokunnalle. Mikäli Heprealaiskirje luetaan Paavalin kirjeiden kokoelmaan, saadaan 14 Paavalin kirjettä ja 7 katolista kirjettä.[44]
Heprealaiskirje on tunnettu kristologiansa ansiosta. Teoksen mukaan Vanha testamentti edusti ”vanhaa liittoa” Jumalan kanssa. Se jäi puutteelliseksi eikä lopullisesti vapauttanut ihmisiä synneistä. Sen sijaan Kristus on tullut ”uuden liiton” välittäjäksi kuolemansa kautta. Myöhempi kristillinen teologia on omaksunut heprealaiskirjeen ajatuksen.[44] Heprealaiskirjeen päätyminen kaanoniin oli epävarmaa. Sen pelasti aikoinaan uskomus, että kirje oli Paavalin kirjoittama, vaikka tekstissä itsessään ei ole tällaista väitettä.[9] Tämän jälkeen kirje hyväksyttiin yleisesti eri koodekseihin, mutta se jäi pois esimerkiksi 800-luvulle ajoitetusta Codex Boernerianuksesta.[10]
Johanneksen ilmestyskirja on oma aineistonsa, ja se on Uuden testamentin ainoa apokalypsi eli ilmestyskirja. Teos on laadittu huolella ilmestysten sarjoista. Ilmestyskirjallisuudelle tyypilliseen tapaan sanoma on verhottu peitekielisiin näkyihin. Kirjallisuuslajiin kuuluu tietty hämäryys ja selittämättömyys. Johannes esiintyy teoksessa omalla nimellään. Ilmestyskirjan ja Johanneksen evankeliumin erot ovat niin suuret, että jo monet varhaiskristilliset kirkkoisät katsoivat ne eri kirjoittajien työksi. Teos on todennäköisesti syntynyt 90-luvulla Vähä-Aasiassa.[44]
Varhaisimmat käsikirjoitukset

Varhaisimmat käsikirjoitukset tehtiin alun perin papyruskäärölle. Toisen vuosisadan alkupuolelta lähtien tekstejä ryhdyttiin kirjoittamaan papyrusten ja pergamenttien asemasta kirjanmuotoisiin koodekseihin. Uusi valmistustekniikka mahdollisti noin sadan pergamenttilehden sitomisen kirjaksi, mikä vastaa neljää evankeliumia. Tämä herätti kysymyksen, mitkä evankeliumit otetaan mukaan koodeksiin ja mitkä jätetään siitä pois.[10] Käsikirjoitukset kirjoitettiin Rooman itäisen osan valtakielellä, kreikalla, ilman välimerkkejä ja -lyöntejä. Syynä tähän oli kirjoittamisen vaivalloisuus ja kirjoitusmateriaalin kalleus.[45]
Yhtään alkuperäistä käsikirjoitusta ei ole säilynyt, vaan tekstit ovat moninkertaisia kopioita, joista nykypäivään asti on säilynyt noin 5000 katkelmaa. Kokonaisen Uuden testamentin sisältävät kirjat ovat neljänneltä ja viidenneltä vuosisadalta, kuten Codex Vaticanus, Codex Sinaiticus, Codex Alexandrinus ja Codex Bezae Cantabrigensis.[45]
Käsikirjoitukset poikkeavat monissa kohdin toisistaan. Syynä tähän ovat kopiokirjoittajien omat muokkaukset sekä inhimilliset virheet. Uuden suomalaisen luterilaisen kirkkoraamatun lukija huomaa kopioihin kohdistuvan tutkimuksen tuloksia siitä, että jotkut jakeet on laitettu sulkuihin.[45]
Uusi testamentti suomeksi

Ensimmäisen painetun suomenkielisen Uuden testamentin julkaisi Mikael Agricola vuonna 1548 nimellä "Se Wsi Testamenti". Kirja oli tarkoitettu papeille, jotta he voisivat tehdä työnsä suomen kielellä.[46]
Uusin kirkkoraamatun käännös – johon sisältyy Uusi testamentti – on vuodelta 1992. Aikaisemmat käännökset ovat vuosilta 1938, 1776 ja 1642.
Katso myös
Deuterokanoniset kirjat
Paavius varhaiskirkossa ja myöhäisantiikin aikana
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Lars Aejmelaeus| title = Kristinuskon synty| location = Helsinki| publisher = Kirjapaja| year = 2000| isbn = 951-625-677-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ismo Dunderberg & Antti Marjanen (toim.)| title = Nag Hammadin kätketty viisaus. Gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2006| version = 3. uusittu painos| isbn = 951-0-30859-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Peter Halldorf| title = Andens folk. En lärjungavandring genom Apostlagärningarna| location = Örebro| publisher = Cordia| year = 2006| isbn = 91-7085-321-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kari Kuula| title = Paavali: Kristinuskon ensimmäinen teologi| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2001| version = Logos| id = ISBN 951-37-3455-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kari Kuula & Martti Nissinen & Wille Riekkinen| title = Johdatus Raamattuun| location = Helsinki| publisher = Kirjapaja| year = 2008| version = 2. tarkistettu ja korjattu painos| isbn = 978-951-607-648-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Matti Myllykoski & Arto Järvinen (toim.)| title = Varhaiskristilliset evankeliumit| location = Helsinki| publisher = Yliopistopaino| year = 1997| isbn = 951-570-318-2}}
Viitteet

Aiheesta muualla

. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon käännös 1992.
 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon käännös 1938.
. Suomalaiset raamatunkäännökset 33/38, 1776, 1642 ja Uusi Testamentti 1548 sekä Aapeli Saarisalon Uusi Testamentti
. T. Vuolteenahon sivusto.
Luokka:27 Kristinusko
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen sotakorvaukset olivat sotakorvauksia, joita Suomen piti toisen maailmansodan jälkeen maksaa Neuvostoliitolle. Joulukuussa 1944 vahvistetun välirauhansopimuksen mukaisesti Suomen oli maksettava Neuvostoliitolle kuuden vuoden aikana sotakorvauksia 300 miljoonan kultadollarin (ns. sotakorvausdollari) arvosta. Sotakorvaussopimuksen allekirjoittivat valtioneuvoston juhlahuoneistossa Smolnassa Helsingissä valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov ja pääministeri J. K. Paasikivi. Maksuaika pidennettiin vuoden 1945 lopussa kahdeksaan vuoteen ja kesällä 1948 korvausten nimellisarvo alennettiin 226,5 miljoonaan kultadollariin. Viimeinen sotakorvausjuna ohitti Vainikkalan raja-aseman 18. syyskuuta 1952. Suomi oli ainoa maa maailmassa, joka suoritti sille määrätyt sotakorvaukset. Sotakorvausjärjestelmä perustui tavarantoimituksiin, ei käteismaksuun. Poikkeuksena oli kauppalaivaston alusten luovuttaminen, minkä vaikutus oli kansantalouden pääomavaroja kaventava.[1]
Sotakorvauksia koskeneet neuvottelut syksyllä 1944 kuuluivat ulkoministeriön vastuulle. Neuvotteluihin osallistui myös valtioneuvoston asettama asiantuntijakomitea, jonka puheenjohtajana oli Suomen Selluloosayhdistyksen toimitusjohtaja, vuorineuvos Walter Gräsbeck ja jäseninä Suomen Puunvienti Oy:n toimitusjohtaja Gunnar Jaatinen, MTK:n hallituksen puheenjohtaja Juho Jännes, Tampellan toimitusjohtaja Arno Solin, ulkoministeriön lähetystöneuvos Johan Nykopp ja Wärtsilä-yhtymän pääjohtaja, vuorineuvos Wilhelm Wahlforss.[2]
Sotakorvausten arvoa ei laskettu käyvin dollarihinnoin vaan kultadollareina vuoden 1938 arvon pohjalta. Kultadollarin arvon on arvioitu olevan noin 15 % normaalia dollaria korkeampi. Suomen markan arvo aleni 50,8 % vuosien 1938 ja 1944 välillä. Tällöin päädytään sotakorvausten 400 miljoonan dollarin kokoluokkaan Suomen markan arvon pohjalta vuonna 1944. Raskaimmillaan 1945–1949 sotakorvaukset sitoivat 15–16 % valtion menoista, jotka 1945 olivat noin 43 000 miljoonaa vanhaa markkaa ja 1946 noin 52000 miljoonaa vanhaa markkaa. Vuosina 1950–1952 sotakorvauksia oli vielä 7–5% valtion menoista.
Vaikka sotakorvaussopimus allekirjoitettiin joulukuussa, sotakorvausvuosi alkoi ja päättyi sen mukaan aina Moskovan välirauhan allekirjoittamisen vuosipäivänä 19. syyskuuta.[3]
Sotakorvaustuotteita
Sotakorvausten käytännön sujumisesta vastasi Sotakorvausteollisuuden valtuuskunta eli Soteva.

Ensimmäisenä sotakorvausvuonna jouduttiin luovuttamaan puutavaran sekä metsätalous- ja metalliteollisuuden tuotteiden lisäksi 119 alusta, mikä oli neljäsosa Suomen jo sodan vuoksi puoleen supistuneesta kauppalaivastosta. Toisesta korvausvuodesta lähtien luovutukset olivat uustuotantoa, pääasiassa metalliteollisuuden tuotteita. Tämä vaati metalliteollisuuden olennaista laajentamista, sillä ennen sotia sen osuus tuotannosta oli vain 3,7%. Teollisuustuotteiden toimittaminen vaati suuria ponnistuksia. Yhdysvalloista ja Ruotsista saatujen raaka-aineiden ja laitteiden sekä lainarahoituksen avulla se kuitenkin onnistui. Sotavuosina Suomen kauppavaihto oli alentunut 57%. Menojen kattamiseksi oli myös säädettävä uusia veroja. Toimitetut määrät olivat niin suuria, että esimerkiksi 15 telakalla rakennetuista yli 500 laivasta olisi muodostunut yli 30 kilometriä pitkä yhtenäinen laivajono[4] ja rautatiekuljetuksiin tarvittiin yhteensä 345000 junavaunua. Sotakorvaustavaran tuotantoa valvoivat neuvostoliittolaiset tarkastajat, jotka huolehtivat tavaran laadusta[4].
Luovutettuja valmiita aluksia
Merilastilaivat
Merimatkustajalaivat
Tankkilaivat
Jäänmurtajat
Merihinaajat
Rannikkohinaajat
Rannikkolastilaivat
Rannikkomatkustajalaivat
Proomut
Luovutusta varten rakennettuja aluksia
Höyrylastilaivat

Moottorilastilaivat

Höyryhinaajat

Varppausmoottoriveneet
Teräksiset höyrytroolarit
Puiset moottoritroolarit
Kuunarit
Komposiittiproomut
Teräksiset proomut

 [23]
Esimerkkeinä sotakorvaustuotteista ovat 535 erilaista alusta, 52500 sähkömoottoria, 1140 muuntaja-asemaa ja 30 täydellistä tehdaslaitosta voima-asemineen. Sotakorvauksen piiriin kuuluneita aluksia olivat muun muassa S/S Turso, Kuunari Vega ja täysin antimagneettisista raaka-aineista rakennettu ns. kultakuunari Zarja, jonka kaikki metalliosat olivat Outokummun piipronssia. Näin siksi, että alukselta käsin pystyisi suorittamaan herkimmätkin magneettiset mittaukset.[24] Zarjan rakennustyössä vaativin tehtävä oli piipronssisten vesi- ja polttoainesäiliöiden valmistus; säiliöt olivat aluksen ahtaiden tilojen vuoksi hyvin monimuotoisia, ja lopulta vain helsinkiläinen Työkalu- ja hammaspyörätehdas Oy suostui edes yrittämään. Niittaus ei pitänyt nesteitä, niittausten tinaaminen ei auttanut ja hitsaaminen oli lähes mahdotonta siten ettei saumasta tullut magneettinen. Työ kuitenkin onnistui; Väinö Auerin mukaan pari viimeistä säiliötä oli suomalaisten normien mukaan lähes kelvottomia, mutta ne hyväksyttiin kuitenkin.[25]
Yhtenä sotakorvaustoimitusten tavaraeränä olivat pystytysvalmiit puutalopaketit. Josef Stalin lahjoitti taloja edelleen Puolaan. Niitä oli vuonna 2013 vielä jäljellä Varsovassa noin kolmekymmentä.[26]
Sotakorvaustuotteille valittiin toimittajat Sotevan järjestämässä kokouksessa.[27] Esimerkiksi Porin Konepaja toimitti erityisesti höyrykäyttöisiä sähkögeneraattoreita varusteineen, siis pieniä voimalaitoksia. Niiden voimanlähteitä kutsuttiin teollisuuslokomobiileiksi. Lars Holmström (1986) selostaa näiden sotakorvaustuotteiden kehittämistä ja toimitusprosessia teoksessaan Maksoimme velkaa: sotakorvauspäiviä ja vähän öitäkin.
Huomattavan erän sotakorvauksista muodosti rautatiekalusto, esimerkiksi yhteensä 728 kapearaiteista veturia, joista suurin osa oli höyryvetureita; merkittävin yksittäinen eli 525 yksilöä käsittänyt tyyppi oli PT-4, joka muodostaakin maailman suurimman yhtenäisen sarjan kapearaiteisia höyryvetureita.
Arvioita sotakorvausten vaikutuksista
Sodan ja sotakorvausten vaikutuksesta yksityinen kulutus laski lähes neljänneksen, investointien volyymi romahti puoleen ja vienti oli vuonna 1945 vajaa viidennes sotaa edeltäneestä. Sotakorvausten hyötypuolelle on usein laskettu metalliteollisuuden pakollinen kehittäminen siten, että jo vuonna 1949 Suomella oli Pohjoismaiden uudenaikaisimmat telakat sekä konepaja- ja valimoteollisuus. Yrityksistä muun muassa Valmet on syntynyt valmistettaessa sotakorvauksina luovutettavia tavaroita.
Toisaalta on esitetty arvioita, että jos nämä varat ja resurssit olisivat olleet käytettävissä vientitoiminnan ja teollisuuden kehittämiseen, Suomi olisi menestynyt erinomaisesti ja varmasti paremmin kuin maksamalla sotakorvauksia. Sodan jälkeen myös Euroopassa varastot olivat tyhjät ja kysyntää tuotteille olisi varmasti ollut myös lännessä. Erityisesti Iso-Britannia olisi kaivannut pikaisia puutavaratoimituksia. Toisaalta suomalaisen teollisuuden tuotantosuunnat ja kapasiteetti olivat suuntautuneet toisin, joten ei ole mitään näyttöä, että länteen suuntautunut tuotanto olisi syntynyt. Juuri tämän sotakorvausten tuoman pakon kehittää ja laajentaa metalliteollisuutta on katsottu olleen hyödyksi Suomen talouselämälle. Toisaalta sotakorvausten merkitystä "Suomen metalliteollisuuden luojana" on liioiteltu, sillä metalliteollisuus oli kehittynyt merkittävästi jo sodan aikana. Taloushistorioitsija Riitta Hjerppe on korostanut, että metalliteollisuuspainotteisista sotakorvauksista suoriuduttiin, koska metalliteollisuudella oli Suomessa pitkä historia ja se oli kehittynyt voimakkaasti jo 1930-luvulla sekä sodan aikana.[28] Valtiojohdon on katsottu korostaneen sotakorvausten positiivisia vaikutuksia myös poliittisista syistä.[29] Oli myös erittäin tärkeää, että sotakorvausten maksulle saatiin kansan tuki. Samalla on jätetty taka-alalle esimerkiksi se, että tavaroiden vastikkeeton vienti Neuvostoliittoon söi jälleenrakennukseen kipeästi kaivattuja varoja ja hidasti elintason nousua. Myös kauppasuhteet itään olisivat monien tuotteiden kohdalla syntyneet ilman sotakorvauksiakin, sillä niille olisi joka tapauksessa ollut kysyntää Neuvostoliitossa.
Sotakorvausten päättyminen
Sotakorvaussuoritusten päättyminen vapautti Suomen suuresta taloudellisesta taakasta, mutta urakan päättyminen oli vähintään yhtä merkityksellinen henkinen kysymys. Suomalaiset tunsivat saaneensa aikaan jotakin hyvin konkreettista, joka oli muutakin kuin käsin kosketeltavaa. Tunnettiin, että osa maan itsenäisyydestä oli voitettu takaisin.[30] Sotakorvausten päättymisen kunniaksi pidettiin Helsingin messuhallissa 23. syyskuuta 1952 juhla, jossa puhuivat pääministeri Urho Kekkonen, kauppa- ja teollisuusministeri Penna Tervo, Sotevan johtaja Svante Sundman ja Neuvostoliiton kauppaministeri Pavel Kumykin.[31] Sotakorvausten päätyttyä niiden käytännön sujumisesta vastannut Soteva ajettiin vähitellen  alas ja sen toiminta päättyi virallisesti vuoden 1953 lopussa.[32] Sotevan selvittelyelin lakkautettiin seuraavana vuonna.[33]
Messuhallin juhlassa sattui välikohtaus, jolla oli kauaskantoiset seuraukset Suomen sisäpolitiikassa. Kauppa- ja teollisuusministeri Penna Tervo lähetettiin kotiin lepäämään neuvostoliittolaisten vieraiden kunniaksi aikaisemmin päivällä järjestettyjen juhlapäivällisten jälkeen ja hänen puheensa ilmoitettiin peruuntuneeksi. Tervo saapui kuitenkin pitämään puheensa, mutta tilaisuudessa mukana olleille ja sitä radion välityksellä seuranneille ei jäänyt epäselväksi, ettei ministeri ollut parhaassa kunnossaan. Sosialidemokraattien eduskuntaryhmä antoi Tervolle ankarat nuhteet, ja puoluesihteeri Väinö Leskisen vaatimuksesta Tervo pyysi eroa ministerin tehtävästä. Presidentti J. K. Paasikivi ei kuitenkaan myöntänyt Tervolle eroa. Jupakan seurauksena Leskisen ja Tervon vuosikausien monet myrskyt kestänyt ystävyys katkesi lopullisesti. Tervon yhteistyö Urho Kekkosen kanssa tiivistyi sitä mukaa kuin se joutui vaikeuksiin Väinö Leskisen kanssa, mistä seurasi hajaannus sosialidemokraattisessa puolueessa, Työväen Urheiluliitossa ja ammattiyhdistysliikkeessä.[34][35]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Auer, Jaakko| title = Suomen sotakorvaustoimitukset Neuvostoliitolle: tutkimus tavaroiden luovutusohjelmista, niiden toteuttamisesta ja hyvityshinnoista| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1956| version = Kansantaloustieteen väitöskirja| id = ISBN puuttuu teoksesta}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Harki, Ilmari| title = Sotakorvausten aika| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 1971| id = ISBN puuttuu teoksesta}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Holmström, Lars| title = Maksoimme velkaa: sotakorvauspäiviä ja vähän öitäkin| location = Helsinki| publisher = Insinööritieto| year = 1986| id = ISBN 951-795-061-6}}
, Karjalan palautus -kirja
Citation error, replace with{{cite book| author = Vesterinen, Jukka| title = Maa, joka maksoi velkansa: Suomen sotakorvaukset 1944-1952| location = Helsinki| publisher = Alfamer| year = 2012| id = ISBN 978-952-472-166-0| language = (in Finnish)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wahlqvist, Sirpa| title = Sydämellä rakennetut seililaivat: sotakorvauskuunareiden rakentaminen ja rakentajat F.W. Hollming Oy:n telakalla Raumalla 1945–1952| location = Turku| publisher = Turun yliopisto| year = 2012| version = väitöskirja, kansatiede| isbn = 978-951-29-4856-7| format = [ online version]}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (Oulu: Pateniemiseura ry)
 (Sirpa Wahlqvist: Sotakorvauskuunarit ja muita sotakorvausaluksia, Uusikaupunki: Uudenkaupungin merihistoriallinen yhdistys ry)

Luokka:Suomen sotakorvaukset

Kuinka suuret sotakorvaukset Suomi joutui maksamaan jatkosodan jälkeen?


Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ( (H.R.R.), , ) oli keskieurooppalainen valtakunta keskiajalla. Käsite Ensimmäinen valtakunta () tarkoittaa tätä keisarikuntaa. Sen perustana oli frankkien valtakunnan hajotessa Verdunin sopimuksessa (843) syntynyt kuningaskunta, johon myöhemmin yhdistyi Rooman keisarius. Muodollisesti keisarikunta säilyi vuoteen 1806 saakka. Valtakunnan nimi, laajuus ja rakenne on vaihdellut vuosisatojen aikana.
Nimi
Keisari Konrad II:n alaisuuteen kuuluvia maita kutsuttiin Rooman keisarikunnaksi vuonna 1034, Pyhäksi keisarikunnaksi vuonna 1157 ja Pyhäksi roomalaiseksi keisarikunnaksi 1254, aluksi latinankielisellä määreellä Sacrum ('siunattu') ja myöhemmin saksaksi Heilig ('pyhä/siunattu').[1] Keisari Otto II oli ensimmäinen, josta käytettiin nimeä Rooman keisari. Nimitys Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta juontaa juurensa vuoteen 1512, jolloin se esiintyi muodossa ”Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation” (Saksan kansakunnan pyhä roomalainen valtakunta).
Keisarikunnan luonne
Keisarikunta oli ainutlaatuinen instituutio maailman historiassa, ja sen luonteen ymmärtäminen on hankalaa. On helpompi esittää, mitä keisarikunta ei ollut, kuin määritellä se:
Se ei koskaan ollut kansallisvaltio. Vaikka suurin osa hallitsijoista ja asukkaista oli germaanista alkuperää, sen alueella puhuttiin myös muita kuin germaanisia kieliä. Valtakunnan kukoistuksen aikaan siihen kuului osia nykyisestä Saksasta, Itävallasta, Sloveniasta, Sveitsistä, Belgiasta, Alankomaista, Luxemburgista, Tšekistä, Itä-Ranskasta, Pohjois-Italiasta ja Länsi-Puolasta.
Osan ajasta se oli kuitenkin enemmän kuin löyhä valtakunta. Keisarikunnalla oli oma keskushallintonsa, ja kristinusko yhdisti sitä voimakkaasti.
Paavi kruunasi Saksan kuninkaan keisariksi vuoteen 1508 asti.
Rakenne ja instituutiot
1100-luvulta lähtien keisarikuntaa muokkasivat paikallisten, pitkälti itsenäisten ruhtinaiden pyrkimykset siirtää keisarin valtaa itselleen. Kuninkaat (keisarit) antoivat toistuvasti ruhtinaille (herttuoille, kreiveille jne.) myönnytyksiä vahvistaakseen oman valintansa tai saadakseen tukea pyrkimyksilleen. Samalla valtakunta hajaantui entistä pienemmiksi yksiköiksi. Prosessi päättyi vuonna 1648 Westfalenin rauhan yhteydessä.
Saksan kuningas
Paavin suorittama Kaarle Suuren kruunaus keisariksi jouluna 800 oli esimerkkinä myöhemmille kuninkaille. Kaarle Suuri oli lyönyt paavia vastustaneet langobardit ja Rooman kaupunkilaiset, mistä sai alkunsa keisarikunnan rooli kirkon suojelijana.[2]
Keisariksi tuleminen edellytti tulemista Saksan kuninkaaksi. Saksan kuningas oli ikiaikaisesti valittu vaaleilla. 800-luvulla valinnan suorittivat viiden heimon (frankit, saksit, baijerilaiset, svaabit ja thüringeniläiset) herttuat. Vuonna 1356 virallistettiin valinnan suorittavien ruhtinaiden ryhmä, johon kuului aluksi seitsemän vaaliruhtinasta (Kurfürst), mutta myöhemmin lukumäärää hieman muuttui. Vuoteen 1508 asti valitun kuninkaan piti matkustaa Roomaan, missä paavi kruunasi hänet keisariksi.[3]
Keisari ei voinut koskaan säätää lakeja ja hallita yksin. Hänen valtaansa rajoittivat paikalliset ruhtinaat. 1400-luvun loppupuolella perustettiin valtakunnanpäivät (Reichstag), jotka vakiintuivat vasta vuonna 1663.
Alueet
Valtakunta jakautui osavaltioita vastaaviin lääneihin, vapaakaupunkeihin, kirkollisiin ruhtinaskuntiin ja muihin samanlaisiin alueisiin. Reichslehen-läänitys oli suoraan keisarilta saatu.
Näihin alueisiin kuuluivat ruhtinaiden ja herttuoiden hallitsemat alueet. Keisarikunnan alaisten alueiden hallitsijat eivät saaneet julistaa itseään kuninkaiksi (Böömi muodosti ainoan poikkeuksen keskiajalla). Kirkollisia alueita olivat hiippakunnat, joita johti piispa tai ruhtinaspiispa, sekä keisarilliset luostarit. Keisarilliset vapaakaupungit olivat kaupunkeja, jolla oli samanlainen itsehallinto kuin muillakin valtakunnan osilla.
Eri ruhtinaskuntien määrä oli varsin suuri. Useimpien koko ei ollut kuin muutaman neliökilometrin. Alueet eivät myöskään muodostaneet yhtenäisiä, rajojen ympäröimiä territorioita, vaan valtapiirit ja ruhtinaiden omistukset saattoivat sijaita hajallaan, pitkien välimatkojen päässä toisistaan. Westfalenin rauhassa eri ruhtinaskuntien lukumäärä nousi useisiin satoihin.
Valtakunnanpäivät

Uudella ajalla Reichstag oli keisarikunnan lakia säätävä elin, johon kuului sekä maallisia hallitsijoita että kirkon edustajia.
Pitkään keskiajalla valtakunnanpäivät kokoontuivat epäsäännöllisesti hallitsijan kutsusta. Kokouksia, joiden osanottajakunta ei ollut yhtä ylhäistä, kutsutaan hovipäiviksi (Hoftag). Ilmaisut ovat kuitenkin moderneja, eikä keskiajalla tehty tällaista selvää erottelua. Keskiaikaisilla valtakunnanpäivillä ei myöskään ollut lainsäädännöllistä tehtävää.
Historia
Frankkien valtakunnasta investituurariitaan

Otto I Suuren arvioidaan perustaneen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan viimeistään vuonna 962. Vaikka jotkut katsovat keisarikunnan saaneen alkuunsa vuonna 800 Kaarle Suuren kruunaamisesta roomalaisten keisariksi, Kaarle Suuri itse käytti titteliä ”frankkien kuningas”. Titteli osoittaa myös, että frankkien valtakunta kattoi alueen, johon kuuluivat sekä nykyinen Ranska että Saksa.
Useimmat historioitsijat katsovat keisarikunnan synnyn olleen prosessi, joka alkoi Verdunin sopimuksesta vuonna 843. Itäisen osan hallitsijaksi tuli Ludvig Saksalainen, jota seurasi useampi hallitsija Ludvig IV:een asti, joka oli viimeinen karolingien suvun edustaja Saksassa.
Hänen seuraajakseen valittiin Konrad I, jota seurasi saksilainen Henrik I Linnustaja. Henrik I solmi länsifrankkien kuninkaan Kaarle Yksinkertaisen kanssa sopimuksen, jossa Henrik I:n kuningaskunnan riippumattomuus taattiin. Kaarlen kuoltua Henrik I liitti valtakuntaansa frankkien Lothringenin. Henrik I torjui vuonna 933 maahan jatkuvasti pyrkineiden madjaarien hyökkäykset.[4]
Henrik I:n pojasta Otto I Suuresta tuli kuningas vuonna 936, kun hän kruunautti itsensä Aachenissa Saksan ensimmäiseksi keisariksi ja myöhemmin vuonna 962 myös paavi kruunasi hänet. Otto oli saanut suurimman osan vallastaan valloittamalla Böömin 950 ja lyömällä unkarilaiset Lechfeldin kentällä vuonna 955. Valtakunnan yhtenäistämiseksi Otto I Suuri antoi Baijerin veljelleen Henrikille ja Schwabenin pojalleen Liudolfille. Otto I Suuri nai Burgundin ja Italian kuningaskunnan kuninkaan lesken Adelheid Burgundilaisen ja sai siten kuningaskunnan haltuunsa.[5]
Otto I Suuri soti Italiassa langobardeja ja Bysanttia vastaan, joiden välejä hänen poikansa Otto II pyrki parantamaan noustuaan valtaistuimelle vuonna 973. Otto II ajautui valtataisteluun serkkunsa Baijerin herttuan Henrikin kanssa ja vuoden 983 slaavilaiskapina johti Elben takaisten alueiden menetykseen. Otto II kuoli samaisena vuonna ja hänen poikansa Otto III:n sijaishallitsija Adelheid ja Theofano joutuivat puolustautumaan Henrikiä vastaan.[5]
Otto III kuoli nuorena vuonna 1002 ja häntä valtaistuimelle seurasi koko ajan valtaa tavoitelleen Baijerin Henrikin poika Henrik II Pyhä. Henrik II Pyhä kuoli lapsettomana 1024.[5] Hänen jälkeensä keisariksi tuli Frankenin herttua Konrad II, jota seurasi Henrik III vuonna 1039. Hän oli uudistusmielinen ja tuki uudistusmielisiä paaveja Klemens II:ta ja Leo IX:tä, mikä kostautui kirkon vallan kasvaessa keisarivallan ohi.[6]
Henrik III:n poika Henrik IV seurasi isäänsä 1056. Hän tukeutui lääninherroihinsa ja vahvistuvaan porvaristoon ja julisti paavi Gregorius VII:n erotetuksi. Paavi puolestaan julisti keisarin pannaan. Paavi poisti pannan vuoden jälkeen Henrik IV:n kaduttua julkisesti. Pannan aikana herttuakunnat olivat alkaneet kapinoida, ja Henrik IV kukisti kapinoivat herttuat vuonna 1080. Keisarin vastustus kuitenkin kasvoi ja lopulta hänen oma poikansa Henrik V syrjäytti hänet vuonna 1105.[7]
Saksan keisarit katsoivat 1100-luvulta alkaen olevansa Rooman valtakunnan keisareiden seuraajia translatio imperii -teoriaan perustuen. Siksi he käyttivät itsestään nimitystä Augustus. Varhaiskeskiajalla he eivät vielä kutsuneet itseään Rooman keisariksi, jotta eivät aiheuttaneet konfliktia Konstantinopolissa hallitsevan Rooman keisarin kanssa. Vasta Konrad II otti käyttöön nimityksen ”Rooman keisari”.
Tähän aikaan itäinen kuningaskunta ei ollut yhtenäinen Saksa vaan ruhtinaskuntien liitto, joka pysyi yhtenäisenä Henrik Linnustajan ja hänen poikansa Otto I Suuren henkilökohtaisen vaikutuksen ansiosta. He pystyivät myös itse valitsemaan seuraajansa. Yhtenäisyys rakoili Henrik II Pyhän jäädessä lapsettomaksi. Hänen jälkeensä valittiin Konrad II, mutta vasta valintaan liittyvien erimielisyyksien jälkeen.
Kruunu ja ruhtinaat tukivat kirkkoa ja papistoa, jotta valta ei siirtyisi liikaa aatelille, mikä olisi hajauttanut valtakuntaa. Kirkko puolestaan velvoitettiin tukemaan valtakuntaa taloudellisesti ja sotilaallisesti. Papiston selibaatin vuoksi varallisuus, virat ja läänitykset eivät voineet periytyä ja ne palasivat takaisin ruhtinaille ja kruunulle. Tämä suojeli hallitsijan asemaa, ja lisäksi tällä oli paljon sanavaltaa piispojen ja apottien nimeämisessä. Kirkon itsenäisyysvaatimukset 1000-luvulla johtivat lopulta valtakuntaa hajottaneeseen investituurariitaan.[4]
Hohenstaufin suvun aika

Henrik V oli viimeinen saalilainen keisari. Hänen aikanaan kapinoivien herttuoiden kanssa saatiin aikaan sopimus 1121 Würzburgin valtiopäivillä ja investituurariitakin sovittiin 1122.[7] Henrik V:n kuoltua 1125 valtaan nousi Saksin herttua Lothar Supplinburgilainen, joka liittoutui Baijerin kanssa Schwabenin ruhtinassukua Hohenstaufeja vastaan. Saksi ja Baijeri yhdistyivät naimakauppojen myötä, mutta Lotharin kuoltua 1138 Schwabenin Konrad III:sta tuli Saksan kuningas.[8] Häntä ei kuitenkaan koskaan kruunattu keisariksi. Fredrik I Barbarossa (Saksan kuningas 1152–1190, Rooman keisari 1155–1190) oli ensimmäinen, jonka kansliassa otettiin käyttöön tapa kutsua keisarikuntaa pyhäksi.
Barbarossan aikana idea keisarikunnan ”roomalaisuudesta” nousi entistä selvemmin esiin ns. 1100-luvun renessanssin hengessä. Siten keisarillinen kokous Roncagliassa vuonna 1158 otti uudelleen käyttöön keisarilliset oikeudet neljän Bolognan yliopiston oikeustieteilijän, quattuor doctores, neuvosta. He siteerasivat roomalaisen oikeuden lauseita, kuten legis solutus (”lait eivät sido johtajaa”). Roncagliassa myös lueteltiin yksitellen kuninkaalliset oikeudet, joihin oli viitattu jo investituurariidasta lähtien. Kuninkaallisiin oikeuksiin (regaliat) kuuluivat julkiset tiet, tullimaksut, rahan lyöminen, eräiden sakkojen periminen ja investituuraoikeus.
Hohenstaufin suku jakoi maata entisille epävapaille palvelusmiehilleen (ministeriaaleille, ), jotka sodan aikana toimivat keisarin sotilaina. Sittemmin ministeriaaleista muodostui alhaisaatelistoa. Hohenstaufit toivoivat, että nämä olisivat keisarille uskollisempia kuin läänityslaitokseen perustuva, vapaiden miesten muodostama palvelusväki tai kirkko, jota keisari ei enää hallinnut. Uusia kaupunkeja perustettiin aktiivisesti taloudellisen voiman keskittämiseksi strategisiin paikkoihin.
Hohenstaufien ja Saksi-Baijerin herttuoiden Welfien välinen valtataistelu jakoi keisarikuntaa vuosikymmeniä. Konrad III syrjäytti Welfit Saksista, mutta Frerik I palautti Saksin heille. Welfit kieltäytyivät auttamasta Fredrik I:stä tämän Italian sotaretkelle ja Welfit menettivät tämän vuoksi Baijerin ja Saksin. Sukujen valtataistelu päättyi vasta paavin puuttuessa peliin 1200-luvun alussa.[9]
Fredrik I Barbarossa soti paljon Italiassa langobardeja ja Sisilian kuningaskuntaa vastaan. Hän johti kolmatta ristiretkeä, mutta hukkui matkalla ollessaan vuonna 1190.[8] Hänen seuraajansa oli Henrik VI, joka valloitti Italian eteläosat ja meni naimisiin Sisilian perijättären kanssa, mutta menehtyi niin nuorena 1197, ettei ehtinyt nimetä seuraajaansa. Keisarikunnassa alkoi valtataistelu, eikä hänen alaikäinen poikansa Fredrik II hallinnut kuin Sisiliaa. Saksassa hänen kanssaan kilpailivat kuninkuudesta Filip Schwabenilainen ja Otto IV. Lopulta Fredrik II voitti, ja hänet kruunattiin keisariksi vuonna 1220.[10]
Fredrik toi myyttisen idean keisarikunnasta viimeiseen huippuunsa. Hän myös vahvisti keisarikunnan hajaantumistendenssiä oleskellessaan suuren osan valtakaudestaan Saksan ulkopuolella. Hän keskittyi luomaan Sisiliaan poikkeuksellisen modernia valtiota kehittäen julkisia palveluita, taloutta ja lainsäädäntöä, mutta hän luovutti papistolle ja maallisille hallitsijoille oikeuksia, joita keisari ei koskaan pystynyt palauttamaan itselleen.
Alueiden vallan nousu
Fredrikin kuoltua vuonna 1250 yksikään suku, josta uusi kuningas olisi voinut tulla, ei pystynyt sellaista asettamaan, ja ruhtinaat valitsivat useita keskenään kilpailevia kuninkaita. Vuosia 1246–1273 kutsutaan interregnumiksi.
Kuninkaan valinnan aiheuttamat vaikeudet johtivat lopulta vaaliruhtinaiden (kurfürst) kollegion muodostumiseen. Sen kokoonpano ja toimintatavat päätettiin vuoden 1356 kultaisessa bullassa. Kehitys on merkki siitä, että keisari ja valtakunta eivät enää olleet sama asia. Hohenstaufenin suvun jälkeisten kuninkaiden valta perustui myös eri asioihin kuin aikaisempien hallitsijoiden. Aiemmin keisareiden valta perustui valtakunnan maihin (Reichsgut), jotka kuuluivat aina kulloisellekin keisarille. 1200-luvun jälkeen Reichsgutin merkitys kutistui, ja valtakunnan maita annettiin pantiksi paikallisille ruhtinaille joko rahaa tai kuuliaisuutta vastaan tai palkintoina.
Kuninkaat Rudolf Habsburgilaisesta lähtien luottivat oman sukunsa maihin valtansa tueksi. Toisin kuin valtakunnan maat, hallitsijasukujen maat olivat yhtenäisempiä ja helpompia hallita. Henrik VII Luxemburgilainen oli vuonna 1312 ensimmäinen keisariksi kruunattu kuningas Fredrik II:n jälkeen. Hänen jälkeensä kaikkien kuninkaiden ja keisarien valta perustui omiin maihin. Tästä aikakaudesta lähtien oli myös kuninkaaksi valitun oma etu siirtää valtaa alueille.
1200-luvulla myös maan hallinta muuttui. Raha korvasi henkilökohtaisia velvollisuuksia ja talonpoikien oli yhä useammin maksettava veroa maastaan. Omaisuuden käsite korvasi enenevissä määrin lainkäytön vanhempia muotoja. Ruhtinaskunnissa maan omistaja jakoi oikeutta ja tuomioita, mistä seurasi muu valta. Samaan aikaan ruhtinaskunnat alkoivat muotoutua nykyaikaisten valtioiden edeltäjiksi. Muutos oli nopeinta alueilla, jotka eniten vastasivat vanhojen germaaniheimojen maita kuten Baijerissa.
Valtakunnanreformi (”Reichsreform”)

Valtakunnan oikeusjärjestys oli yhä hyvin jäsentymätön 1400-luvun alussa, vaikka joistain menettelytavoista oli sovittu. Säännöt kuninkaan, kuninkaan valitsijoiden ja muiden ruhtinaiden yhteistyöstä keisarikunnassa riippuivat paljon kunkin kuninkaan luonteesta. Oli kohtalokasta, että Sigismund Luxemburgilainen (kuningas 1410, keisari 1433–1437) ja Fredrik III (kuningas 1440, keisari 1452–1493) eivät kiinnittäneet huomiota valtakunnan ydinalueisiin vaan pysyttelivät pääosin omilla maillaan. Ilman kuninkaan läsnäoloa hovipäivien (Hoftag, valtakunnan johtavien miesten kokous) merkitys kuihtui eikä valtiopäiviä lainsäätävänä elimenä vielä ollut olemassa. Ruhtinaat kiistelivät keskenään ja kiistat kärjistyivät välillä paikallisiksi sodiksi.
Samaan aikaan kirkkokin oli kriisissä. Kiistat useiden kilpailevien paavien välillä ratkesivat vasta Konstanzin kirkolliskokouksessa 1414–1418 ja vuoden 1419 paljon energiaa kului taistelussa hussilaisten harhaoppia vastaan. Keskiaikeinen idea yhtenäisestä Corpus Christianumista, jossa paavi ja keisarikunta olivat johtavat instituutiot, alkoi murentua. Suurten muutosten takia syntyi 1400-luvulla paljon keskustelua itse keisarikunnasta. Vanhat säännöt eivät enää riittävästi kuvanneet ajan rakenteita ja aikaisemman valtakunnanrauhan, Landfriedenin, palauttamista vaadittiin.
Kun Fredrik III tarvitsi ruhtinailta rahaa taisteluun Unkaria vastaan ja valitutti samaan aikaan poikansa (myöhemmin Maksimilian I) kuninkaaksi, ruhtinaat vaativat yhtenä miehenä suurempaa edustusta. Ensimmäistä kertaa vaaliruhtinaiden ja muiden ruhtinaiden kokousta kutsuttiin valtiopäiviksi. Fredrik III kieltäytyi kutsumasta valtiopäiviä koolle, mutta kaksi vuotta Fredrikin kuoleman jälkeen hänen sovittelevampi poikansa kutsui sen koolle Wormsiin 1495. Wormsissa kuningas ja ruhtinaat sopivat neljästä päätöksestä, joita yleisesti kutsutaan nimellä valtakunnanreformi, Reichsreform. Valtakunnanreformi sisälsi toimia, joiden tarkoitus oli antaa hajoavalle keisarikunnalle takaisin tiettyä rakennetta, kuten keisarilliset maat ja kamarihovioikeuden, jotka osittain kestivätkin keisarikunnan loppuun asti vuoteen 1806.
Uskonpuhdistus
Kun Martti Luther vuonna 1517 aloitti uskonpuhdistuksen, monet ruhtinaat näkivät siinä mahdollisuuden vastustaa keisaria. Keisarikunta jakautui kohtalokkaasti kahtia uskonnollisten rajalinjojen mukaan. Itäinen ja pohjoinen Saksa ja monet suurimmista kaupungeista kuten Strasbourg, Frankfurt ja Nürnberg muuttuivat protestanttisiksi ja eteläiset ja läntiset alueet pysyivät katolilaisina. Saksalaisessa historiankirjoituksessa aikakautta kutsutaan ”tunnustuksellisuuden kaudeksi” (Zeitalter des Konfessionalismus).
Sata vuotta kestäneiden riitelyiden jälkeen konflikti muuttui kolmikymmenvuotiseksi sodaksi (1618–1648), mikä tuhosi keisarikunnan. Ulkomaat, muun muassa Ranska ja Ruotsi sekaantuivat sotaan ja liittivät merkittäviä alueita valtakunnasta itseensä.
Westfalenin rauhan jälkeen

Vuonna 1648 solmitun Westfalenin rauhan jälkeen keisarikunta lähestyi loppuaan. Westfalenin rauhassa ruhtinaskunnat saivat lähes täyden itsenäisyyden, ja ne saivat jopa itsenäisesti solmia liittolaisuuksia kolmansien maiden kanssa. Keisarikunta oli enää vain hyvin itsenäisten valtioiden löyhä liitto. Sen Habsburg-sukuun kuuluneet keisarit hallitsivat käytännössä vain niin sanottuun Habsburgien monarkiaan kuuluneita alueita, lähinnä Itävaltaa, Böömiä ja Unkaria, mutta näistä alueista, samoin kuin myöhemmin Preussistakin, vain osa luettiin keisarikuntaan kuuluviksi. Esseessään kansojen historiasta, tavoista ja hengestä Voltaire pilkkasi Saksaa sanoen: ”Ei pyhä, ei roomalainen, eikä keisarikunta”.[11]
Keisarikunnan loppu
Keisarikunta lakkasi virallisesti olemasta 6. elokuuta 1806, kun viimeinen keisari Frans II erosi Napoleonin lyötyä Itävallan  Austerlitzin taistelussa. Frans II:n sukulaiset olivat vuoteen 1918 asti Itävallan keisareita.
Ensimmäinen valtakunta
Saksan yhdistymisen jälkeen vuonna 1871 Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa pidettiin ensimmäisenä valtakuntana. Natsi-Saksa piti itseään kolmantena valtakuntana ja yhdisti itsensä ”entisten hyvien aikojen” palauttamiseen.
Katso myös
Luettelo Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijoista
Huomautukset

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Berndl, Hattsten, Knebel & Udelhoven| title = Maailmanhistoria| publisher = Parragon| year = 2007| id = ISBN 978-1-4054-8283-7}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Heinrich August Winkler: Der lange Weg nach Westen, Vol. 1: Deutsche Geschichte vom Ende des Alten Reiches bis zum Ende der Weimarer Republik. ISBN 3-406-46001-1, s. 5.
The Holy Roman Empire by James Bryce. ISBN 0-333-03609-3

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitä Voltaire tunnetusti sanoi Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta?