Tansania (swahiliksi eli ), virallisesti Tansanian yhdistynyt tasavalta[1] (, ) on YK:n arvion mukaan noin 55 miljoonan asukkaan valtio Itä-Afrikassa. Sen rajanaapureita ovat Kenia, Uganda, Ruanda, Burundi, Kongon demokraattinen tasavalta, Sambia, Malawi ja Mosambik. Idässä Tansania rajoittuu Intian valtamereen.
Maan pääkaupunki siirtyi virallisesti vuonna 1996 Dar es Salaamista Dodomaan, mutta monet hallintovirastot sijaitsevat edelleen Dar es Salaamissa.
Maantiede, luonto ja ilmasto
Tansanian rannikolla on pieni tasanko. Keskiosassa maata on ylätasankoa ja pohjoisessa sekä etelässä ylänköalueita 900–1500 metrin korkeudessa. Lähellä Kenian rajaa on Afrikan korkein vuori, lumihuippuinen Kilimanjaro, jonka huippu on 5895 metriä merenpinnan yläpuolella.[2] Kilimanjaron pohjoispuolella leviää Serengetin ylänköalue, joka ulottuu Kenian puolelle, ja on merkittävä villieläinten asuinalue, jolla on kolme kansallispuistoa. Serengetin halki kulkee Olduvain rotko osana Itä-Afrikan hautavajoamaa.
Tansanian rajoilla on suuria järviä: Victoriajärvi, Tanganjikajärvi ja Njassajärvi. Suolainen Rukwajärvi kuuluu kokonaan Tansanialle.
Tansanian rannikolla kasvaa mangrovemetsiä. Vuoristoissa on vuoristometsiä, alempana kovia puulajeja. Savannit peittävät noin kolmanneksen maasta, Serengetin ruohosavannit tunnetaan laajalti, mutta Tansaniassa on myös miombo-savannia, jonka pääasiallinen pensassuku on leimupuut. Victoriajärven valuma-alueella metsien ja savannien rikkonainen mosaiikki on monen endeemisen lajin koti.[3]

Tansaniassa on yhteensä 21 eri tasoilla suojeltua aluetta, joista 14 on kansallispuistoja.[4] Varsinaisten kansallispuistojen lisäksi on laajoja riistansuojelualueita, merelle rajattuja suojelukohteita ja Ngorongoron erityissuojelualue, jossa maasait saavat edelleen harjoittaa perinteisiä elinkeinojaan.[5] Riistansuojelualueilla liikkuminen on hiukan vapaampaa kuin varsinaisissa kansallispuistoissa, ja siellä järjestetään opastettuja vaellusretkiä. Niillä harjoitetaan myös metsästystä.[6]
Tansaniassa on seitsemän Unescon maailmanperintökohdetta: Kilimanjaron kansallispuisto, Ngorongoron suojelualue, Selousin riistansuojelualue ja Serengetin kansallispuisto sekä Sansibarin Kivikaupunki, Kilwa Kisiwanin ja Songo Mnaran rauniot ja Kondoan kalliomaalausalueet.[7]
Eläimistö

Nisäkkäitä on 316 lajia ja alalajia. Tansaniassa pesii 827 lintulajia, strutseista pikkulintuihin. Hyönteisiä on vähintään 60000 lajia. Sadasta käärmelajista 25 on myrkyllisiä. Liskoja ja sammakkoeläimiä on ainakin 25 lajia.[8] Kalalajeja on monia. Tanganjika- ja Njassajärvissä elää useita kotoperäisiä kirjoahvenlajeja. Kaikkiaan pelkästään makeassa vedessä elää 830 lajia.[9]
Uhanalainen abbottinsukeltaja-antilooppi on kotoperäinen tansanialainen laji, jota tavataan kosteissa vuoristometsissä, varsinkin Kilimanjaron kansallispuistossa. Muita kotoperäisiä nisäkäslajeja ovat sansibaringueretsa, eräs oravalaji ja Rhynchocyon udzungwensis sekä toinen hyppypäästäislaji.[8]
Ilmasto
Koko maassa, korkeimpia vuoria lukuun ottamatta, on trooppinen ilmasto, mutta tuhannen metrin yläpuolella on viileämpää varsinkin öisin. Rannikolla sataa enemmän ja säännöllisemmin kuin sisämaassa. Suurimmassa osassa maata on yksi sadekausi, joka kestää marraskuusta huhtikuuhun. Toukokuusta lokakuuhun on aurinkoista ja kuivaa. Rannikolla saadaan jonkun verran sateita ympäri vuoden, eniten maalis-toukokuussa, ja rannikon eteläisimpään osaan saattaa tulla Intian valtamereltä trooppisia hirmumyrskyjä.[10]
Oheisissa taulukoissa Dar-es-Salaam edustaa rannikon ilmastoa, Dodoma sisämaata.[10]

Historia
Tansanian esihistorialliset löydöt ulottuvat pisimmälle Olduvain rotkossa. Sieltä on löytynyt nykyihmisen edeltäjien jäänteitä, joista vanhimmat on ajoitettu yli kahden miljoonan vuoden ikäisiksi.[11]
Rannikolla käytiin kauppaa arabien kanssa ainakin ajanlaskun ensimmäisestä vuosisadasta alkaen. Arabit perustivat omia asuinpaikkojaan rannikolle, ja heidän välinsä naapurin afrikkalaisiin näyttävät olleen varsin ystävällismieliset. Portugalilaisten saapuminen 1400-luvun lopulla heikensi arabien asemaa jonkin verran, mutta portugalilaiset eivät edenneet sisämaahan. Ranskalaisten orjakauppiaiden kiinnostus Kilwan kaupunkiin lisäsi arabien aktiivisuutta alueella. 1800-luvulle asti Kilwassa myytävät orjat tuotiin lähinnä afrikkalaisten karavaanien mukana sisämaasta. 1800-luvun puolella arabit ja intialaiset avasivat kauppareittejä sisämaahan orjien ja norsunluun hankkimiseksi.[12]

Tansanian mannerosa oli Saksan siirtomaana osana Saksan Itä-Afrikkaa vuosina 1885–1919.[13] 1900-luvun alussa Saksa määräsi siirtomaan tuottamaan puuvillaa emämaan teollisuuden tarpeisiin, ja afrikkalaisten protesteista puhkesi vuosien 1905–1907 Maji-maji-kapina. Virallisen arvion mukaan 75000 afrikkalaista kuoli kapinan yhteydessä, useimmat heistä nälkään ja kulkutauteihin. Kapina sai nimensä maji-nimisestä taikajuomasta, jota paikalliset henkiparantajat jakoivat taistelijoille.[14] Kapina johti hallinnollisiin uudistuksiin.[15]
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Tansanian alue siirtyi Ison-Britannian hallintaan Tanganjika-nimisenä Kansainliiton mandaattialueena, 1946–1961 Yhdistyneiden kansakuntien protektoraattina. Tanganjika itsenäistyi vuonna 1961, ja julistettiin tasavallaksi vuonna 1962. Sansibar itsenäistyi joulukuussa 1963 sulttaanikunnaksi, mutta kuukautta myöhemmin afrikkalaistaustaiset kapinalliset syrjäyttivät sulttaanin verisessä vallankumouksessa.[1] Tanganjika ja Sansibar yhdistyivät Tansanian liittovaltioksi huhtikuussa 1964.[16]
Tansania julisti 1979 sodan Ugandaa vastaan, kun Uganda tunkeutui Tansanian pohjoisosaan. Tansania hääti Ugandan joukot alueeltaan ja lopulta valtasi Ugandan pääkaupungin Kampalan ja osallistui Idi Aminin kaatamiseen.[17]
Tanganjikan pääministeri jo ennen itsenäistymistä oli Julius Nyerere, joka toimi itsenäisen valtion päämiehenä vuodesta 1961 vuoteen 1985, jonka jälkeenkin hän jatkoi puolueensa johdossa aina vuoteen 1990 asti. Tansaniassa oli yksipuoluevalta aina lokakuuhun 1995 asti, jolloin järjestettiin ensimmäiset demokraattiset vaalit. Nyereren perustama Chama Cha Mapinduzi (swahilia, ”vallankumouspuolue”) on kuitenkin pysynyt johtavassa asemassa.[18] Nyereren seuraajat, presidentit Ali Hassan Mwinyi, Benjamin Mkapa ja Jakaya Kikwete, ovat kaikki CCM:n jäseniä.
Politiikka
Monipuoluedemokratia otettiin Tansaniassa käyttöön vuonna 1992, ja ensimmäiset monipuoluevaalit järjestettiin 1995.[17]
Presidentti ja yksikamarisen parlamentin edustajat valitaan yhtäaikaisesti suorilla, yleisillä vaaleilla viideksi vuodeksi.[19] Vuoden 2010 vaaleissa Jakaya Kikwete valittiin toiselle kaudelle.[20] Vuonna 2015 presidenttinä aloitti John Pombe Magufuli.[21]
Presidentti on sekä valtionpäämies, armeijan ylipäällikkö että hallituksen johtaja. Tansanialla on kuitenkin myös pääministeri, jonka presidentti nimittää. Pääministerinä on toiminut vuodesta 2008 Mizengo Pinda. Edellinen pääministeri Edward Lowassa joutui eroamaan korruptioskandaalin takia, ja muutenkin Kikweten valtakaudella korruptioon on suhtauduttu aikaisempaa vakavammin.[22]
Tansanian liittoparlamentissa on 232 vaalipiirien edustajaa ja lisäksi 75 jäsenen naiskiintiö. Vuonna 2010 valitun parlamentin jäsenistä peräti 259 eli yli 80 prosenttia kuuluu suurimpaan puolueeseen, Chama Cha Mapinduziin.[23]
Sansibarilla on 76-jäseninen lainsäädäntöelin sekä oma presidentti, joilla on valtaa Sansibarin sisäisissä asioissa.[24] Vuonna 2010 Sansibarin presidentiksi valittiin Ali Mohammed Shein, joka edustaa CCM-puoluetta.[25]
Hallinnollinen jako

Tansania on jaettu 26 alueeseen, joista 21 sijaitsee mantereella, 3 Sansibarilla ja 2 Pemballa. Suurimmat kaupungit ovat Dar es Salaam, Arusha, Mbeya, Mwanza ja Morogoro.[26]
Talous
Taloushistoria
Tansaniassa omaksuttiin sosialistinen talouspolitiikka Nyereren johdolla vuonna 1967. Valtion osuus taloudesta oli suurempi kuin missään muussa Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Maatalous oli kollektiivista ujamaa-kylien hallinnoimaa ja maataloustuotteiden kauppa oli kollektiivien ja valtion kontrollissa. Vähittäiskauppaa lukuun ottamatta kaikki muutkin talouden sektorit olivat valtion omistuksessa. Yrittäjiä pidettiin kapitalistisina riistäjinä (mabepari) ja halua harjoittaa liiketoimintaa pidettiin osoituksena huijariudesta (ulanguzi). Tämä politiikka johti maan kurjistumiseen, eikä kehitettyjä koulutus- ja hyvinvointipalveluita enää kyetty ylläpitämään. Välttämättömyystarvikkeita alettiin säännöstellä, ja maa tuli riippuvaiseksi ulkomaisesta avusta. Maan talouspolitiikkaa alettiin liberalisoida 1986.[27]
Tansania on edelleen yksi maailman köyhimmistä maista.[2] Vuonna 2012 arvioitiin, että 28 prosenttia väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.[28]
YK:n kehitysohjelma UNDP on mitannut eri valtioiden kehitystä odotettavissa olevan elinajan, lukutaidon, koulutuksen ja elintason perusteella. Mitta-asteikkoa kutsutaan inhimillisen kehityksen indeksiksi (, HDI). Tansania sijoittuu tässä vertailussa lähelle häntäpäätä: vuonna 2018 se oli 154. sijalla kaikista 189:stä mukana olleesta maasta. Vuodesta 1990 vuoteen 2007 Tansanian HDI nousi vuosittain keskimäärin 1,15 prosenttia arvosta 0,436 nykyiseen lukemaan 0,538. Nousu ei ole ollut tasaista, vaan joinain vuosina on ollut laskuakin.[29]
Vuosina 1990-2000 Tansanian taloutta vapautettiin jonkin verran ja vuoden 2008 jälkeen hieman lisää,[30] mutta se on yhä "enimmäkseen epävapaa", sijalla  (2015, Heritage)[31] tai 82/157 (2013, Fraser).[32]
Talous on kasvanut, ja velkojen mitätöinti on johtanut siihen, että resursseja on riittänyt esimerkiksi energian tuottamiseen ja ruokahuoltoon. Väestö kasvaa kuitenkin niin nopeasti, että äärimmäisessä köyhyydessä elävien määrää ei ole helppoa vähentää. Talous on vahvasti riippuvainen maataloudesta, joka muodostaa noin 40 prosenttia bruttokansantuotteesta, 85 prosenttia viennistä ja työllistää 80 prosenttia väestöstä. Talous on kuitenkin voimakkaassa 6–7 prosentin nousussa.[2]
Luonnonvarat
Tansanian merkittävimmät luonnonvarat ovat tina, fosfaatti, rautamalmi, kivihiili, jalokivet, kulta, maakaasu, nikkeli ja vesivoima. Merkittävimmät vientituotteet ovat kulta, kahvi, puuvilla ja cashewpähkinät. Tansanian vientituotteista 85 prosenttia on maailmanmarkkinahintojen heilahteluille alttiita maataloustuotteita.[2]
Merenpohjasta Tansanian edustalta löytyi öljyä jo 1960-luvulla, mutta vasta 2000-luvulla alettiin neuvotella sen hyödyntämisestä. Esiintymiä on Sansibarin ja Mafian saaren edustalla sekä Rufijijoen suistossa.[33] Vaikka öljyä ja maakaasua on vahvistettu olevan paljon, varojen hyödyntäminen on vielä vuosien päässä.[34]
Maatalous ja teollisuus

Maatalous on Tansaniassa tärkeä elinkeino. Pääosa tiloista on pieniä, yhdestä kolmeen hehtaaria. Viljelymaasta 70 prosenttia kynnetään käsikuokilla, 20 prosenttia härkien vetämällä auralla ja noin 10 prosenttia traktorilla. Kastelussa luotetaan pääosin sateeseen, mutta kastelujärjestelmiä on suunniteltu. Viljelyssä on noin viisi miljoonaa hehtaaria, joista 86 prosentilla kasvatetaan ruokakasveja.[35]
Tansanian maatalous tuottaa myyntiin kahvia, sisalia, teetä, puuvillaa, pyretriiniä, cashew-pähkinöitä, tupakkaa, mausteneilikkaa. Maissia, vehnää, kassavaa, banaaneita ja muita hedelmiä hyödynnetään myös kotitarveviljelyssä.[2] Sansibarilla tuotetaan mausteneilikkaa, joka on sen suurin vientituote.[16]
Teollisuussektori on yksi Afrikan pienimmistä, ja se vastaa vain 22 prosentista bruttokansantuotteesta. Tyypilliset teollisuusyritykset ovat pieniä tai keskisuuria ja keskittyvät usein maataloustuotteiden jatkojalostukseen. Tuotantoteollisuus tähtää lähinnä kotimarkkinoille.[16]
Turismi
Matkailu on Tansanian kansantalouden toiseksi suurin ala,[36] ja ulkomaanvaluutan määrällä mitaten jo tärkein. Vuonna 2008 se toi maahan lähes kolme kertaa enemmän valuuttaa kuin maatalous. Matkailutulot ovat kasvaneet 2000-luvun kuluessa. Vuonna 2008 maassa kävi noin 750000 matkailijaa, jotka tuottivat noin miljardi Yhdysvaltojen dollaria. Aiemmin matkailijat tulivat usein muualle Itä-Afrikkaan ja pistäytyivät samalla Tansaniassa, mutta 2000-luvulla maasta on tullut itsessään matkakohde.[37] Vuosikymmenen loppuvuosina maailmanlaajuinen taloudellinen taantuma söi kuitenkin matkailutulojen kasvua.[16]
Kävijämäärät ovat kasvaneet, kun palvelutarjontaa on monipuolistettu ja matkailijoiden suosimia tieosuuksia asfaltoitu. Manner-Tansaniassa matkailijoita houkuttavat Unescon maailmanperintökohteet ja muut luonnonnähtävyydet sekä monipuolinen kulttuuri.[37] Ngorongoron sekä Serengetin kansallispuistot ovat villieläinten takia suosittu matkailukohde. Pelkästään Serengetissä kotimaisia ja ulkomaalaisia kävijöitä oli vuonna 2007 yhteensä jo miljoona.[36]
Sansibarin saarelle virtaa runsaasti turisteja, ja sinne on 2000-luvulla rakennettu paljon uusia hotelleja ja lomakohteita.[16] Hiekkarantojen lisäksi saarille myydään sukellus-, kalastus- ja purjehduslomia.[38]
Kehitysyhteistyö
Maailmanpankki ja kahdenvälisen kehitysavun kumppanit ovat rahoittaneet Tansanian talousjärjestelmän uudistuksia. Pankkijärjestelmän uusiminen on lisännyt investointeja. Talouskasvu on jatkunut jopa laman aikana: vuonna 2009 bruttokansantuote kasvoi 4,9 prosenttia, kahtena edellisvuonna yli 7 prosenttia.[2]
Tansania on yksi Suomen kehitysyhteistyön kahdeksasta pääkumppanimaasta, ja se on Suomen pitkäaikaisin kehitysyhteistyön kumppanimaa. Tärkeimmät tukikohteet ovat metsäala, ympäristön kestävä kehitys, opetussektori ja hyvä hallinto. Suomi tukee Tansanian köyhyyden vähentämistä budjettituella, hanketuella ja ohjelmatuella. Tansaniaan suuntautuu myös kansalaisjärjestöille myönnettyä tukea.[39]
Tansania on voimakkaasti riippuvainen kehitysyhteistyöstä. Vuonna 2010 sen budjetista 28 prosenttia rahoitettiin ulkomaisella avulla.[40]
Liikenne

Tansaniassa on 125 lentokenttää, mutta vain kahdella niistä on päällystetty, yli kolme kilometriä pitkä kiitotie.[2] Ne ovat Julius Nyereren kansainvälinen lentoasema Dar es Salaamissa ja Kilimanjaron kansainvälinen lentoasema Arushan ja Moshin välillä. Myös Sansibarin, Mwanzan ja Mtwaran lentoasemille tehdään kansainvälisiä lentoja.[41]
Rautateitä on yhteensä 3689 kilometriä.[2] Kansainvälistä matkustajaliikennettä on kaksi kertaa viikossa Tazara-radalla Tansaniasta Sambiaan. Junamatka Dar es Salaamista Kapiri Mposhiin (josta voi jatkaa bussilla Lusakaan) kestää 40 tuntia.[41]
Suurilla järvillä (Tanganjika-, Victoria- ja Njassajärvillä) on kaupallista liikennettä naapurimaihin. Joet eivät sovellu laivaliikenteelle. Merialueilla on suuri merirosvojen vaara. Suurin satamakaupunki on Dar es Salaam.[2] Tansaniasta Mosambikiin pääsee lautoilla Malawin kautta.[41]
Matkustajat pääsevät bussilla varsin vaivattomasti naapurimaihin Keniaan, Malawiin, Ugandaan ja Sambiaan. Esimerkiksi matka Dar es Salaamista Nairobiin kulkee Arushan kautta ja kestää 14 tuntia.[41]
Väestö

Tansanian väestö jakaantuu yli 120 etniseen ryhmään, joista sukumat, hayat, nyakyusat, nyamwezit ja chaggat ylittävät miljoonan henkilön rajan. Suurin osa heimoista kuuluu bantukansoihin. Swahili onkin valtion puhutuin kieli. Englanti on kuitenkin hallinnon, talouden ja korkeakouluopiskelun kieli. Sansibarilla puhutaan laajasti myös arabiaa. Lukutaitoisia on 68 prosenttia väestöstä.[13]
Mantereella noin 30 prosenttia on kristittyjä, 35 prosenttia muslimeja ja 35 prosenttia kuuluu luonnonuskontoihin. Sansibarin saarella sen sijaan 99 prosenttia väestöstä on islaminuskoisia.[2]
Tansanian vuosittainen väestönkasvu on 2,8 prosenttia.[2] Väestönkasvu luo valtavia paineita maan ruokahuollolle ja koulutus- ja terveydenhuoltojärjestelmälle.[42] Puu on yleisin energianlähde, ja kasvava väestö tarvitsee sitä yhä enemmän.[43]
Terveys
Velkahelpotusten myötä varoja käytetään enemmän terveydenhuoltoon ja edistystä on tapahtunut huomattavasti. Neuvolakäynnit ovat lisääntyneet, ja alle 5-vuotiaiden kuolleisuus on vähentynyt viidenneksellä vuodesta 1995. Tuhkarokkoa vastaan rokotetaan 90 prosenttia lapsista. Vesihuolto on parantunut, mikä on vähentänyt tartuntatauteihin sairastumista. Nykyisin 75 prosenttia tansanialaisista voi saada puhdasta juomavettä kotinsa lähistöltä. Malaria, ripuli ja tuberkuloosi ovat kuitenkin yhä suurimmat terveydenhuollon haasteet. Neljännes lapsista on aliravittuja. Vuoden 2010 väliraportissa arvioitiin, että maa saavuttaa YK:n 11 vuosituhattavoitteesta kolme melko varmasti (koulutus, HIV ja kaupunkien vesihuolto) ja kaksi mahdollisesti (imeväisten ja alle 5-vuotiaiden kuolleisuuden vähentäminen). Sen sijaan köyhien osuuden vähentäminen, äitien terveyden edistäminen, puhtaan veden saanti maaseudulla ja viemäröinnin parantaminen jäänevät saavuttamatta.[44]
Neuvolakäyntien yleistymisestä huolimatta äitien terveys ei ole kohentunut samaa vauhtia kuin lasten. Tansaniassa äitiyskuolleisuus on Afrikan synkintä tasoa. Vuosittain tuhansia äitejä kuolee raskauden aiheuttamiin komplikaatioihin.[45] Kuolleisuusluku on Tansanian terveysministeriön mukaan 578 äitiä sataatuhatta synnytystä kohti, WHO:n mukaan 900 sadastatuhannesta. Yleisimmät kuolinsyyt ovat verenvuoto, tulehdukset, korkea verenpaine, pitkittynyt synnytys ja kotitekoiset abortit.[46]
HIV-virus on Tansaniassa yleinen. Vuonna 2012 aikuisväestöstä 5,1 prosenttia oli HIV-positiivisia, ja AIDSiin kuoli 80000 ihmistä.[2] Vuonna 2012 maassa oli 1,2 miljoonaa AIDS-orpoa. Antiretroviraalilääkityksen jakelua on koetettu lisätä kansainvälisen avun turvin. Vuonna 2011 lääkitystä sai 40% sitä tarvitsevista potilaista, mutta vain 14% lääkitystä tarvitsevista lapsista. On myös yleistä, että hoito jätetään kesken.[47]
Koulutus

Nuorena valtiona Tansania panosti koulutukseen, ja peruskoulutus oli ilmaista 1970-luvulla. Talousvaikeuksien takia koulumaksut olivat käytössä vuosina 1984–2002. Kansainvälisen tuen avulla koulumaksut poistettiin ja koulutusta alettiin kehittää voimakkaasti.[48]
Kun vuonna 1990 vain noin puolet seitsemänvuotiaista aloitti koulunkäynnin, vuonna 2008 osuus oli jo 98 prosenttia.[49]
Koululaisten määrän kasvu johti tilojen, opettajien ja tarvikkeiden tarpeen kasvamiseen. Tuhansien koulujen rakentamisesta huolimatta koulua pitää käydä kahdessa vuorossa suurissa ryhmissä ja osa oppitunneista pidetään ulkona.[48]
Julkiset koulutusmenot olivat 6,2 prosenttia bruttokansantuotteesta vuonna 2010.[2]
Koululaitos on periaatteessa kaksikielinen. Alaluokilla opetuskieli on swahili, yläluokilla pääasiallinen opetuskieli on englanti. Vaikka koulun aloittajien määrä on saatu nousemaan YK:n vuosituhattavoitteiden edellyttämälle tasolle, oppimistulokset ovat heikkoja, monet reputtavat kokeissa ja merkittävä osuus yläasteelle siirtyvistä on lukutaidottomia.[50]
Dar es Salaamin yliopisto on maan suurin ja vanhin yliopisto. Se on perustettu vuonna 1970. Lukuvuonna 2011-2012 yliopistossa aloitti noin 21500 opiskelijaa. Heistä on naisia hiukan yli kolmasosa.[51] Kaikkiaan maassa on 28 korkeakoulua.[52]
Kulttuuri

Tansanialainen maisema ja suuret villieläimet ovat saaneet kansallisen symbolin aseman, ja niiden kuvia on niin kolikoissa kuin tuotemerkeissäkin. Myös vapauden soihtu, 'uhuru, ja sotilaan kuva, joka edustaa isänmaalle uhrauksien tehneiden muistoa, ovat kansallisia symboleita.[53]
Arkiaterian pohjana oleva hiilihydraattipitoinen aines vaihtelee eri osissa maata: luoteessa syödään ruokabanaania, keski-ja lounaisosassa maissista tai durrasta tehtyä ugali-puuroa ja rannikolla riisiä. Sen kanssa syödään kalaa tai lihaa ja monenlaisia vihanneksia. Tansanian kuušilaiset kansat eivät kuitenkaan syö lainkaan kalaa[54]. Intialaista ruokaa, kuten chapati-leipää, masala-kastiketta ja samosa-piiraita saa kaupunkialueilta yleisesti.[53]
Tansanian musiikkielämä on saanut vaikutteita kaukaa, sekä Afrikan manterelta että kauppareittejä pitkin muista maanosista. Rannikko on saanut vaikutteita arabeilta ja jopa Indonesiasta asti. Kulttuurivaihto on ollut kaksisuuntaista: Bahrainissa on tansseja, jotka ovat saaneet vaikutteita Tansaniasta.[55]
Rannikkoseudulla vaikuttava taarab-musiikki yhdistää swahilinkieliseen tekstiin tyypillisiä intialaisia ja arabien melodioita.[56]
Kanga on perinteinen värikäs kangas, jota käytetään sekä vaatteena että vauvojen kantoliinana.[57]
Tunnettuja tansanialaisia kirjailijoita ovat Tololwa M. Mollel ja Martha Mvungi.[58] Laulaja Freddie Mercury syntyi Tansanialle nykyisin kuuluvalla Sansibarin saarella, mutta hän muutti pois ennen kuin saari siirtyi Tansanian haltuun.[59]
Urheilu
Tansanian jalkapallomaajoukkueen suurin saavutus on Afrikan-mestaruuskilpailuiden ensimmäinen kierros vuonna 1980.[60] Olympialaisiin Tansania on osallistunut vuodesta 1964 alkaen, mutta ainoat mitalinsa se on saanut Moskovan kisoista 1980, kun Filbert Bayi ja Suleiman Nyambui saivat hopeaa yleisurheilussa.[61]
Lähteet
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: Unrecognized language (link)

 World Bank

Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Itä-Afrikka
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:43 Afrikka


Merikilpikonnat (Cheloniidae) on kilpikonnaheimo johon kuuluu 6 lajia. Heimoon kuuluvat kaikki meressä elävät kilpikonnat samaan Chelonioidea-yläheimoon kuuluvaa merinahkakilpikonnaa lukuun ottamatta. Merikilpikonnia on elänyt maapallolla jo noin 150 miljoonan vuoden ajan.
Koko ja ulkonäkö
Merikilpikonnien koko vaihtelee lajeittain. Heimon suurin laji on liemikilpikonna, jonka kilpi on 150 cm pitkä ja jonka paino on 35–200 kiloa. Heimon pienin laji on puolestaan bastardikilpikonna, jonka kilpi on  70-senttinen ja jonka paino on 5–40 kiloa. Merikilpikonnat ovat muutoin hyvin samanlaisia. Kaikki merikilpikonnalajit ovat sopeutuneet hyvin merielämään. Niiden selkä- ja vatsakilven välissä on vanhaa perua olevat sisäreunuslevyt. Lajien verraten suuri kallo on täysin luutunutta ja sen takaosassa on matala painauma. Yläleuassa on sarveisaineen muodostama kärki, joka on koukkumainen, alaspäin kaartuva. Selkäkilpi on matala, jotta vedenvastus olisi mahdollisimman pieni. Vatsakilpi ei ole kovin laaja ja se on vain osittain luutunut, eivätkä kylkiluiden päät kiinnity siihen. Kilpi on rakenteeltaan muutoin samantapainen kuin muillakin kilpikonnilla. Merikilpikonnien raajat ovat muuntuneet melamaisiksi, ja niissä on yksi tai kaksi kynttä kussakin. Merikilpikonnat uivat pitkillä eturaajoillaan melomalla ja takaraajat toimivat peräsimenä. Maalla merikilpikonnat liikkuvat vaivalloisesti. Ne käyttävät kaikkia raajojaan ja tekevät äkillisiä ponnahduksia, mutta eteneminen on hidasta. Merikilpikonnat eivät pysty kunnolla vetämään päätään kuoren sisään.
Levinneisyys
Merikilpikonnia tavataan pääasiassa trooppisilla ja subtrooppisilla merialueilla, mutta niitä vaeltelee usein pohjoisemmas etenkin Atlantissa. Välimeressä merikilpikonnia tavataan paljon, vaikka ne lisääntyvät muualla. Etelä-Amerikka estää Atlantin ja Tyynen valtameren lajeja sekoittumasta, silti jotkut lajit voivat mahdollisesti siirtyä mereltä toiselle Afrikan eteläkärjen kautta. Siten monia lajeja voi tavata kummallakin alueella, usein omana alalajeinaan.
Elintavat
Merikilpikonnat syövät monenlaista ravintoa, kuten simpukoita, leviä, meriruohoa, meduusoja ja kaloja. Muuten merikilpikonnien elintavoista tiedetään hyvin vähän. Ne eivät ole sosiaalisia ja liikkuvat yksikseen lisääntymisaikaa lukuun ottamatta. Joskus ne saattavat matkata lisääntymisalueelle yhdessä. Merikilpikonnat liikkuvat pääosin matalissa vesissä,  mutta vaeltavat joskus pitkiäkin aikoja avomerellä. Maalle ne nousevat vain munimaan tai satunnaisesti päivää paistattelemaan.

Sukukypsyyden saavuttaminen kestää jopa kymmeniä vuosia. Merikilpikonnat lisääntyvät yleensä tietyillä rannoilla, joille ne löytävät maan magneettikentän avulla. Vieläkään tosin ei tiedetä täysin miten ne kykenevät löytämään pesimärantansa. Merikilpikonnien lisääntymisaika vaihtelee lajeittain. Osa lajeista lisääntyy vain tiettynä aikana vuodesta, jolloin lajin yksilöt tulevat munimaan tuhansittain yhdellä kerralla. Osa lajeista lisääntyy puolestaan vuoden ympäri, jolloin yksilöt tulevat yksittäin rannalle. Costa Rican bastardikilpikonnia tulee Ostionalin rannalle kerralla jopa 500000, kun taas litteäselkäkilpikonnia saapuu Australian rannikon saarille vain yksittäin, vuoden ympäri.
Naaraat kaivavat hiekkaan kuopan takaraajoillaan ja munivat sinne jopa 200 munaa. Munat kehittyvät hiekassa 45-70 päivää. Poikaset suuntaavat heti kuoriuduttuaan mereen turvaan maapedoilta. Yhtäaikainen muniminen lisää kuoriutuneiden poikasten elinmahdollisuuksia, koska pedot eivät ehdi syödä useimpia poikasia ennen kuin ne ehtivät mereen. Toisaalta yhtä aikaa munivat naaraat kaivavat usein toistensa pesiä ja suuri pinnalle jäänyt munajoukko lisää bakteerien määrää, jotka levivät nopeasti hiekassa. Poikasten nuoruusvaiheesta ei tiedetä paljoakaan.
Uhat ja suojelu
Kaikki merikilpikonnat ovat uhanalaistuneet kalastuksen, saastumisen, munien keruun ja pesimärantojen tuhoutumisen vuoksi. Merikilpikonnia pyritään suojelemaan tehokkaasti ottamalla käyttöön kilpikonnaystävällisiä kalastusmenetelmiä, rajoittamalla munien keruuta ja suojelemalla pesimärantoja. Kaikki lajit kuuluvat CITES-sopimuksen liitteeseen I.
Lajit
Liemikilpikonna (Chelonia mydas)
Karettikilpikonna (Eretmochelys imbricata)
Litteäselkäkilpikonna (Natator depressus)
Valekarettikilpikonna (Caretta caretta)
Bastardikilpikonna (Lepidochelys kempii)
Etelänbastardikilpikonna (Lepidochelys olivacea)
Lähteet
Lahti, S., Heikkilä, M. & Viitanen, J. (toim.) (1980): Zoo Suuri eläinkirja Osa 5: Kalat, sammakkoeläimet, matelijat. WSOY. ISBN 951-0-08250-3.
Koivisto, I., Terhivuo, J., Pakarinen, R. & Paalosmaa, H. (1993): Maailman uhanalaiset eläimet - Osa 5: Matelijat, sammakkoeläimet, linnut. Weilin + Göös. ISBN 951-35-4690-X.
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Luokka:Kilpikonnat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Paljonko painaa maailman painavin kilpikonna?


Tämä on epätäydellinen luettelo Suomen korkeimmista rakennuksista ja rakennelmista. Rakennukset ja rakennelmat ovat eri taulukoissa käyttötarkoituksensa mukaan. Luetteloissa on esitetty pääsääntöisesti vähintään 40 metriä korkeat rakennukset ja rakennelmat, mastojen korkeuden alarajan ollessa kuitenkin 150 metriä.
Rakennuksen ja rakennelman määritelmiä
Rakennuksia ovat tilastokeskuksen määritelmän mukaan kiinteästi paikalleen rakennetut tai pystytetyt katetut rakennelmat, joissa on johonkin toimintaan tarkoitettua tilaa. Tilaa yleensä rajaavat ulkoseinät tai se on erotettu seinillä muista rakennelmista.[1] Tilastokeskus luokittelee rakennukset niiden pääasiallisen käyttötarkoituksen mukaan 13 eri luokkaan: asuinrakennukset, vapaa-ajan asuinrakennukset, liikerakennukset, toimistorakennukset, liikenteen rakennukset, hoitoalan rakennukset, kokoontumisrakennukset, opetusrakennukset, teollisuusrakennukset, varastorakennukset, palo- ja pelastustoimen rakennukset, maatalousrakennukset ja muut rakennukset. Nämä luokat jaetaan edelleen alaluokkiin.[2] Rakennuksia ovat muun muassa asuinrakennukset, hotellit, toimistot, liikerakennukset, sairaalat, kirkot ja linnat. Pieni osa rakennuksesta voi olla myös korkeaa kellotornia (kuten kirkot tai suuret rautatieasemat).
Rakennelmia ovat muun muassa vaijereilla tuetut tai vapaasti seisovat radio- ja televisiomastot, televisiotornit, savupiiput ja muut rakennelmat, jotka eivät täytä rakennuksen määritelmiä.
Korkeudet on ilmoitettu korkeutena maanpinnasta ja mahdollisten päällä olevien mastojen, antennien tai muiden sellaisten osuus on jätetty korkeudesta pois. Maankäyttö- ja rakennusasetuksen mukaan rakennuksen korkeus on julkisivupinnan ja vesikaton leikkausviivan korkeus maanpinnasta.[3]
Luettelossa on pyritty kokoamaan yhteen taulukkoon käyttötarkoitukseltaan toisiaan vastaavat rakennukset ja rakennelmat. Rakennukset ja rakennelmat on ryhmitelty niiden pääasiallisen käyttötarkoituksen mukaan, sikäli kuin se  on tiedossa. Viimeisessä ryhmässä muut on erityyppisiä tunnettuja korkeahkoja rakennuksia ja rakennelmia.
Luettelot
Mastot
Luetteloon vain yli 150-metrisiä mastoja.

Tuulivoimalat
Tuulivoimalat ovat rakennelmia, niiden korkeudeksi on ilmoitettu roottorin siipien lakikorkeus.

Savupiiput

Näkötornit
Suomen korkeimmat näkötornit kuuluvat luokkaan muut kokoontumisrakennukset.

Nosturit

TV-tornit
Tv- ja linkkitornit ovat erilaisten antennien kiinnitysjalustoja. Niissä on seinät ja katto, mutta suurin osa niiden tilavuudesta on vartta.

Sillan pylonit

Poistoilmapiiput

Kirkot ja muut uskonnollisten yhteisöjen rakennukset

Kaivostornit

Hotellit
Hotellit kuuluvat majoitusliikerakennusten luokkaan, niissä harjoitetaan liiketoimintaa.

Asuinrakennukset (yli 40-metriset)
Asuinrakennuksiksi luokitellaan rakennukset, joiden kerrosalasta vähintään puolet on asuintilaa. Vapaa-ajan asuinrakennukset kuuluvat omaan luokkaansa.

Toimistorakennukset (yli 40-metriset)
Toimistorakennukset voivat olla yksityisiä tai julkisia.

Viljavarastot ja viljasiilot
Isot viljasiilot ovat varastorakennuksia.

Hissitornit

Hyppyrimäet

Vesitornit
Vesitornit kuuluvat luokkaan muut varastorakennukset.

Teollisuusrakennukset

Sairaalat

Muita korkeahkoja tunnettuja rakennuksia, rakennelmia ja laitteita

Rakenteilla

Suunnitteilla

Espoon Keilaniemeen on suunnitteilla Keilaniemen tornit, neljä pyöreää asuintornitaloa, joista korkeimmasta on tulossa 40-kerroksinen. Korkeutta merenpinnasta laskettuna olisi 127 metriä, valmistuttuaan se olisi Suomen korkein asuintornitalo. Kahden muun talon kerrosmäärä on 36 ja matalimman 32. Torneihin tulee noin tuhat uutta asuntoa.
Keilaniemeen on suunniteltu myös 26-kerroksista Keilaranta Toweria. Rakennuksen katolle tulevan helikopterialustan arvioidaan nousevan jopa 106 metrin korkeuteen merenpinnasta. Talon virallinen korkeus olisi 98 metriä.[140][141]
Helsingin Keski-Pasilaan on suunniteltu rakennettavaksi kaikkiaan kymmenen tornitaloa, joista korkein olisi 40-kerroksinen pilvenpiirtäjä. Tavoitteena on, että asemakaavaehdotus valmistuisi vuonna 2015 ja rakentamaan päästäisiin vuonna 2015. Alueen kehittäminen alkaa Pasilan rautatieaseman uudistamisella.[142]
Kalasataman keskukseen Helsingin itäisessä kantakaupungissa rakennetaan kuusi asuintornia sekä hotelli- ja toimistotornit. Torneissa on 23–33 kerrosta, ja korkein niistä nousee 126 metriin.[143][144]
Tampereen rautatieaseman läheisyyteen on rakenteilla ratapihan päälle rakennettava kansi, jonka päälle sijoittuvat uusi monitoimiareena sekä kaikkiaan viiden asuintornin kokonaisuus. Korkein tornitaloista olisi 29-kerroksinen ja 102 metriä korkea. Ensin rakennetaan kannen eteläosa sekä areena ja 2020-luvulla pohjoisosa, jolla korkeimmat tornit sijaitsevat.[145]
Tampereen Hervantaan on suunnitteilla 22-kerroksinen asuintornitalo sekä kaksi 16-kerroksista rakennusta osana Pohjois-Hervannan täydennysrakentamista.
Oulun Torinrantaan suunnitellaan 22-kerroksista ja 80 metriä korkeaa Terwa Tower -tornihotellia. Valmista pitäisi olla vuonna 2023.[146] Aikaisemmin samalle paikalle on ollut vastaavia suunnitelmia kaavan sallimasta 22-kerroksisesta hotellikiinteistöstä.[147]
Oulun Kontinkankaalle suunnitellaan 16–18-kerroksista, yli 60 metriä korkeaa asuintaloa.  Valmistuessaan se olisi Pohjois-Suomen korkein asuinrakennus.[148]
Oulun keskustassa ns. Vaaran kortteli 5:een on suunnitteilla 16-kerroksinen tornitalo Uudenkadun ja Hallituskadun kulmaukseen.[149][150]
Oulun Etu-Lyöttyyn rautatien varteen on suunniteltu 4 kappaletta 12-kerroksisia ja 42 m korkeita tornitaloja. Näistä kaksi ensimmäistä (Oulun Resiina ja Oulun Viskaali) ovat jo valmiit. Jälkimmäisten kahden tornin rakennusaikataulua ei ole tiedossa.
Turkuun suunnitellaan noin 35-kerroksista asuin- ja näkötornia. Suunnitelma liittyy Linnakaupungin osayleiskaavaehdotukseen, jonka Turun kaupunginvaltuusto hyväksyi 13. kesäkuuta 2011.[151][152]
Vaasan entiselle linja autoaseman tontille on suunitteilla Wasa Station -tapahtumakeskus johon kuuluu kongressi- ja musiikkikeskus, monitoimitila, hotelli- ja ravintolamaailma, kauppakeskus, asuntoja sekä autohalli. Torni osuudesta tulee noin 90 metriä korkea ja koostuu 25 maanpäällisestä kerroksesta johon sijoitetaan hotelli sekä asuntoja. Rakentaminen on tarkoitus aloittaa kesällä 2019[153].
Vaasan Vaskiluotoon suunitellaan 21-kerroksista korkeaa  asuinrakennusta YIT:n toimesta.[154]
Katso myös
Luettelo maailman korkeimmista rakennuksista ja rakennelmista
Lähteet
CS1 maint: Unrecognized language (link)
CS1 maint: Unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla
 (mastojen korkeudet TV-asema -listassa)

 Digita

Korkeimmat rakennukset ja rakennelmat
Suomen korkeimmat rakennukset ja rakennelmat

Luettelo Suomen korkeimmista rakennuksista ja rakennelmista


Valmet on Valmetin vuosina 1952-1995 valmistama traktorimallisto. Aluksi petrolikäyttöisiä Valmeteja alettiin valmistaa Takran ja tuontitraktoreiden korvaamiseksi. Suomalainen traktorinvalmistus jatkui 1982 esitellyillä Volvo BM Valmet-traktoreilla, joista tuli 1983 pohjoismainen markkinajohtaja Volvo BM:n ansiosta sekä siksi, että keskusosuusliike Hankkija otti edustuksen itselleen.

Historia
Valtion Metallitehtaat perustettiin sotien jälkeen vuonna 1946.[1] Tämän valtionjohtoisen metalliyrityksen tehtävänä oli aluksi tuottaa erilaisia tavaroita sotakorvauksia varten. Kun Suomi oli selvinnyt niistä, entisessä tykkitehtaassa Jyväskylän Rautpohjassa ruvettiin suunnittelemaan ja rakentamaan suomalaista traktoria. Traktorin moottoriksi valittiin aluksi englantilaisen insinööri Douglas Pobjoyn suunnittelema, yksisylinterinen moottori, jonka teho oli 12 hevosvoimaa (Pobjoy menehtyi paluulennolla sattuneessa lento-onnettomuudessa ja myös luonnokset traktorista tuhoutuivat).[1] Prototraktori ei kuitenkaan toiminut odotetulla tavalla, tai ei ainakaan sen moottori. Laitteen käynnistäminen tuotti niin paljon ongelmia, ettei sellaisella voimanlähteellä varustettua maataloustraktoria voinut laskea markkinoille, mistä johtuen pääjohtaja Yrjö Vesa määräsi prototyypit romutettavaksi.[1] Ensimmäisten Valmet 15 -traktorien koonti alkoi vuonna 1951.[2] Valmet 30 malli oli ensimmäinen dieselkäyttöinen traktori.[2]
Traktorit

Katso myös
Luettelo traktorimalleista
Volvo BM
Volvo BM Valmet
Valmet-Valtra
Valtra
Lähteet

Aiheesta muualla
.
.
.
-
-
Luokka:Valmetin traktorit


Tähtien sota () on yhdysvaltalainen tieteismediasarja, joka keskittyy George Lucasin luomaan elokuvasarjaan. Mediasarjassa kuvaillaan useiden eri hahmojen seikkailuja ”kauan sitten, kaukaisessa galaksissa”.
Sarjan ensimmäinen elokuva, Tähtien sota (myöhemmältä lisänimeltään Episodi IV – Uusi toivo), sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 1977 20th Century Foxin levittämänä ja siitä tuli maailmanlaajuinen ilmiö. Sille ilmestyi kaksi yhtä lailla menestynyttä jatko-osaa Imperiumin vastaisku (1980) ja Jedin paluu (1983); näistä kolmesta elokuvasta koostuu alkuperäinen Tähtien sota -trilogia. Esiosatrilogia ilmestyi myöhemmin vuosina 1999–2005, joka sai faneilta ja kriitikoilta kriittisemmän vastaanoton kuin alkuperäinen trilogia. Kaikki kuusi ovat joko voittaneet tai olleet ehdolla Oscar-palkintojen saajiksi, ja ne ovat tuottaneet yhteensä 4,38 miljardia dollaria.[1] Se on tällä hetkellä maailman toiseksi eniten tuottanut elokuvasarja.[2] Sarjaa laajennettiin suuremmaksi mediajatkumoksi Expanded Universen kautta, johon kuuluu kirjoja, televisiosarjoja, videopelejä, ja sarjakuvia.
The Walt Disney Company osti Lucasfilmin vuonna 2012 neljällä miljardilla dollarilla ja ilmoitti tuottavansa kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa, joista ensimmäinen, Star Wars: The Force Awakens, ilmestyi Suomessa 16. joulukuuta 2015.[3] Kahden edellisen elokuvatrilogian fyysiset levitysoikeudet pysyvät 20th Century Foxin hallussa. Yhtiö omistaa pysyvästi alkuperäisen elokuvan Episodi IV – Uusi toivo ja pitää hallussaan Episodien I–III, V ja VI oikeudet toukokuuhun 2020 asti.[4][5] Uutta toivoa lukuun ottamatta kaikkien Tähtien sota -elokuvien digitaaliset levitysoikeudet ovat The Walt Disney Studiosin omistuksessa.[5][6]
Maailma
Tähtien sodan tapahtumat sijoittuvat fiktiiviseen galaksiin, jota asuttavat monet usein humanoidimaiset avaruusoliorodut. Myös robottimaisia droideja on rakennettu palvelemaan omistajiaan. Avaruusmatkat ovat yleisiä, sillä monet galaksin planeetoista ovat osa Galaktista tasavaltaa, joka myöhemmin muutettiin Galaktiseksi Imperiumiksi.
Yksi tärkeimmistä elementeistä Tähtien sodan universumissa on "Voima", kaikkialla läsnä oleva energiakenttä, jota hyödyntämään kykeneviä henkilöitä kutsutaan "Voimalle herkiksi". Ensimmäisessä elokuvassa Voimaa kuvailtiin energiakentäksi, joka ympäröi kaikkia eläviä olentoja ja sitoo galaksin yhtenäiseksi. Voiman käyttäjillä on yliluonnollisia kykyjä kuten telekinesia, ennustaminen ja mielenhallinta, ja he voivat myös tehostaa fyysisiä kykyjään kuten nopeuttaan ja refleksiään; nämä kyvyt vaihtelevat henkilöstä riippuen ja kehittyvät harjoittelun kautta. Vaikka Voimaa voi käyttää hyvään, sillä on myös pimeä puoli, jonka käyttäjät kyllästävät itsensä vihalla, suuttumuksella ja julmuudella.
Kuudessa elokuvassa esiintyvät jedit, jotka käyttävät Voimaa hyvään, sekä sithit, jotka käyttävät Voiman pimeää puolta valloittaakseen koko galaksin. Expanded Universessa monet pimeän puolen käyttäjistä tunnetaan ennemmin mustina jedeinä kuin sitheinä, johtuen "Kahden säännöstä".
Elokuvat
Skywalker-saaga

Antologiaelokuvat

Muut elokuvat

Tuotanto
Alkuperäinen trilogia
Ensimmäinen Tähtien sota -elokuva oli alkuperäiseltä nimeltään Tähtien sota, mutta uudelleenjulkaisussa se muutettiin muotoon Tähtien sota: Episodi IV – Uusi toivo. George Lucasin, joka lopulta myös ohjasi elokuvan, oli aluksi tarkoitus tehdä tieteiselokuva Alex Raymondin luomasta sarjakuvasankari Flash Gordonista, mutta hän ei saanut lisenssiä. Niinpä Lucas päätti tehdä oman tieteiselokuvansa. Elokuvan käsikirjoittaminen alkoi vuonna 1974. Ensimmäinen käsikirjoitusversio oli nimeltään Adventures of Luke Starkiller. Elokuva sijoittui 3900-luvulle ja kertoi kenraali Luke Starkillerin seikkailuista. Lucas kuitenkin huomasi, että elokuvassa oli liian paljon tapahtumia, ja hän lyhensi sen kolmasosaan.
Aluksi Lucasilla oli vaikeuksia saada elokuvalleen rahoitusta. Monet elokuvayhtiöt uskoivat, että Tähtien sota ei menestyisi. Lopulta hän onnistui saamaan 20th Century Fox -studiolta luvan ja rahoituksen tehdä elokuva. Tähtien sota sai ensi-iltansa elokuvateattereissa 25. toukokuuta 1977. Lucas oli vaimonsa kanssa San Franciscossa ravintolassa, kun hän näki pitkän jonon elokuvateatterin edessä. Hän meni kysymään ihmisiltä, mitä elokuvaa he olivat menossa katsomaan. Hänelle vastattiin, että he jonottivat, jotta pääsisivät näkemään Tähtien sodan.
Tähtien sodasta tuli yksi maailman menestyneimmistä ja kuuluisimmista elokuvista. Elokuvassa oli aikanaan näyttävät erikoistehosteet, jotka oli suunnitellut John Dykstra ja toteuttanut Lucasin tarkoitusta varten perustama tehosteyhtiö Industrial Light & Magic (ILM). Tähtien sota voitti seitsemän Oscar-palkintoa muun muassa erikoistehosteistaan, musiikistaan ja puvustuksestaan. Se oli ehdolla myös parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen sarjoissa.
Imperiumin vastaisku, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi V – Imperiumin vastaisku, ilmestyi vuonna 1980. Se oli vähemmän vauhdikas kuin Uusi toivo, mutta myös teemoiltaan synkempi ja kypsempi. Elokuva voitti neljä Oscaria.
Elokuvan ohjasi Irvin Kershner.
Jedin paluu, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi VI – Jedin paluu, ilmestyi vuonna 1983. Elokuvan nimeksi piti alun perin tulla Revenge of the Jedi eli Jedin kosto. Se vaihdettiin Jedin paluuksi, sillä kostaminen ei Lucasin mukaan kuulu jedien maailmankatsomukseen. Nykyisen selityksen mukaan elokuva nimettiin aluksi Revenge of the Jediksi, jotta voitaisiin tunnistaa myöhemmin ilmestyvät elokuvaan pohjautuvat piraattituotteet. Jedin paluu menestyi ja sai kolme Oscaria. Elokuvan on sanottu toistavan liiaksi Uuden toivon juonta ja aineksia.
Esiosat
Vuonna 1994 Lucas sanoi tekevänsä uuden Tähtien sota -elokuvan. Se sijoittuisi aikaan ennen alkuperäistä trilogiaa (Uusi toivo, Imperiumin vastaisku ja Jedin paluu). Jo Imperiumin vastaiskun ilmestyessä sen ja myös alkuperäisen elokuvan alkuun oli lisätty episodin numero. Jo 1980-luvun alusta saakka oli siis osattu aavistella, että Lucas joskus kertoisi tarinan alun.
Vuonna 1999 ilmestyi Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka. Sen saamasta kiinnostuksesta kertoo, että arviolta noin 2,2 miljoonaa yhdysvaltalaista jäi pois töistä ja koulusta nähdäkseen sen heti kun mahdollista. Siitä tuli maailman tuottoisin ensi-ilta-elokuva, kunnes Spider-Man – hämähäkkimies (2002) rikkoi ennätyksen.
Pimeän uhan, kuten jatko-osatkin, ohjasi sarjan luoja George Lucas, joka oli ennen tätä ohjannut vain ensimmäisen Tähtien sodan.
Vuonna 2002 ilmestyi elokuvasarjan viides – tarinan aikajärjestyksessä toinen – osa, joka sai nimen Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys. Sen vastaanotto oli parempi kuin edellisen osan, vaikka moni kritisoi Anakin Skywalkerin ja Padmé Amidalan rakkaustarinan kömpelyyttä.
Elokuvasarjan kuudes – tarinan aikajärjestyksessä kolmas – osa Tähtien sota: Episodi III – Sithin kosto, julkistettiin 15. toukokuuta 2005 ja tuli elokuvateattereihin 19. toukokuuta 2005.
Jatko-osat
30. lokakuuta 2012 Disney ilmoitti ostaneensa Lucasfilmin ja tekevänsä ainakin kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa. Seitsemännen Tähtien sota- elokuvan Star Wars: The Force Awakens käsikirjoittivat  Lawrence Kasdan, J. J. Abrams ja Michael Arndt, ja sen ohjasi J. J. Abrams. Elokuvan maailman ensi-ilta oli 14. joulukuuta 2015. Suomen ensi-ilta oli 16. joulukuuta.
Tähtien sodan kahdeksas osa Star Wars: The Last Jedi sai ensi-iltansa joulukuussa 2017.[7] Samana vuonna alkuperäisen Tähtien sota -elokuvan ensi-illasta tuli kuluneeksi 40 vuotta. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti Rian Johnson.[8]
Yhdeksäs Tähtien sota -elokuva on jatko-osatrilogian ja koko Skywalker-saagan päätösosa. Elokuva saa ensi-iltansa joulukuussa 2019.
Antologiaelokuvat
Jo vuodesta 2014 asti on työstetty näyteltyjä elokuvia, jotka eivät kuulu Tähtien sodan pääsaagaan, vaan muodostavat antologiaelokuvien sarjan. Ensimmäinen elokuva Rogue One sai ensi-iltansa 16. joulukuuta 2016. Se sijoittuu aikaan ennen Uuden toivon tapahtumia ja sen juonena on Kuolemantähden piirustusten tavoitteleminen.[9] Toinen antologiaelokuva Solo sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 2018 ja kertoi Han Solon nuoruuden tarinan.[10]
Rian Johnsonin tuleva trilogia
Marraskuussa 2017 Disney ilmoitti että se tekee vielä yhden trilogian Tähtien sota -elokuvia ja niiden luomisesta vastaa ohjaaja Rian Johnson. Elokuvien ensi-illoille ei ole annettu vielä aikataulua. Trilogia tulee muodostamaan täysin Skywalker-saagasta erillisen tarinan ja siinä tullaan esittämään myös uusia hahmoja ja maailmoja.[11]
David Benioffin ja D. B. Weissin tulevat elokuvat
Helmikuussa 2018 paljastettiin, että David Benioff ja D. B. Weiss tulisivat käsikirjoittamaan ja tuottamaan oman Tähtien sota -elokuvien sarjan, joka on Rian Johnsonin tulevan elokuvatrilogian tavoin Skywalker-saagasta erillinen tarina.[12]
Animaatioelokuvat
Animaatioelokuva Star Wars: The Clone Wars julkaistiin vuonna 2008 mainostamaan samannimistä televisiosarjaa ja se sijoittuu ajallisesti Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin.
Tähtien sota -elokuvien ja -sarjojen aikajana
32 BBY – Episodi I: Pimeä uhka: 19. toukokuuta 1999
22 BBY – Episodi II: Kloonien hyökkäys: 16. toukokuuta 2002
22–19 BBY – Clone Wars: 7. marraskuuta 2003
21 BBY – The Clone Wars -elokuva: 15. elokuuta 2008
21–19 BBY – The Clone Wars -televisiosarja: 3. lokakuuta 2008 –
19 BBY – Episodi III: Sithin kosto: 19. toukokuuta 2005
15 BBY – Droidit: R2-D2:n ja C-3PO:n seikkailut: 7. syyskuuta 1985 – 7. kesäkuuta 1986
13–10 BBY – Solo: 23. toukokuuta 2018
4–1 BBY – Rebels: 3. lokakuuta 2014 – 5. maaliskuuta 2018
1 BBY – Ewokit: 7. syyskuuta 1985
0 BBY – Rogue One: 16. joulukuuta 2016
0 BBY – Episodi IV: Uusi toivo: 25. toukokuuta 1977
1 ABY – The Star Wars Holiday Special: 17. marraskuuta 1978
3 ABY – Episodi V: Imperiumin vastaisku: 21. toukokuuta 1980
3.5 ABY – Ewokien taistelu: 25. marraskuuta 1984
3.5 ABY – Ewokit: Taistelu Endorista: 24. marraskuuta 1985
4 ABY – Episodi VI: Jedin paluu: 25. toukokuuta 1983
5 ABY – Star Tours: 9. tammikuuta 1987
34 ABY – Resistance: 7. lokakuuta 2018 –
34 ABY – Episodi VII: The Force Awakens: 16. joulukuuta 2015
34 ABY – Episodi VIII: The Last Jedi: 15. joulukuuta 2017
35 ABY – Episodi IX: 20. joulukuuta 2019
Ajat ilmaistu vuosina ennen ja jälkeen Yavinin taistelun. Yavinin taistelussa Luke Skywalker ja muut kapinalliset tuhoavat ensimmäisen Kuolemantähden. BBY = Before Battle of Yavin, Ennen Yavinin taistelua. ABY = After Battle of Yavin, Yavinin taistelun jälkeen.
Televisio
Varhaiset televisioelokuvat
Vuonna 1978 Yhdysvalloissa CBS-televisiokanava esitti Star Wars Holiday Specialin, jonka ohjasivat David Acomba ja Steve Binder. Ohjelman käsikirjoittivat George Lucasin tarinan pohjalta Pat Proft, Leonard Ripps, Bruce Vilanch ja Rod Warren. The Star Wars Holiday Special sisälsi 1970-luvun laulajien ja näyttelijöiden, kuten Diahann Carrollin ja Harvey Kormanin, esiintymisiä ja laulunumeroita. Mukana oli myös piirroselokuva, jossa nähtiin ensi kertaa palkkionmetsästäjä Boba Fett – varsinaisesti vasta Imperiumin vastaiskussa esiintynyt hahmo. Monet Tähtien sota -fanit eivät lainkaan pidä Star Wars Holiday Specialista. George Lucas itse on sanonut, että tuhoaisi sen jokaisen kopion, jos asia olisi hänen vallassaan. Holiday Specialia ei ole koskaan julkaistu virallisesti videolla tai DVD:llä, eikä näin luultavasti tule tapahtumaankaan.
Vuonna 1984 ilmestyi Jedin paluussa esiintyneiden ewokien seikkailuista kertova elokuva The Ewok Adventure. Sille ilmestyi vuonna 1985 myös jatko-osa Ewoks: Battle for Endor. 1980-luvulla ilmestyi myös lapsille suunnattu Ewokit-piirrossarja.
Animaatiot
Droidit-piirrossarja kertoo seikkailuista, joita Tähtien sodassa esiintyneet droidit C-3PO ja R2-D2 kokivat ennen Uuden toivon tapahtumia. Vuonna 2003 Cartoon Network -televisiokanavalla esitettiin Star Wars: Clone Wars -piirrossarja, jonka tuotti muun muassa Samurai Jack -piirretyistä tunnettu Genndy Tartakovsky. Jaksot kestivät noin kolme minuuttia. Clone Wars voitti vuonna 2004 Emmy-palkinnon. Clone Wars kertoi Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin sijoittuvista tapahtumista. Clone Warsia tuotettiin 25 jaksoa.
Luvas perusti myöhemmin Lucasfilmille oman animaatiostudion Lucasfilm Animation. Sen ensimmäinen tietokoneanimoitu televisiosarja oli Star Wars: The Clone Wars, joka alkoi samannimisellä elokuvalla ja sijoittui samalle aikajanalle kuin edellinen Clone Wars -animaatio. Sarjan viisi ensimmäistä tuotantokautta esitettiin Cartoon Networkilla vuosina 2008–2013 ja kuudes tuotantokausi julkaistiin Netflixiin vuonna 2014.[13][14][15] Sarjalle päätettiin vielä myöhemmin toteuttaa seitsemäs tuotantokausi, joka julkaistaan vuonna 2019 Disneyn tulevaan suoratoistopalveluun Disney+.[16] Vaikka edelliset televisiosarjat muutettiin osaksi Star Wars Legends -jatkumoa, The Clone Wars jäi osaksi kaanonia.[17] Seuraava animaatiosarja Star Wars Rebels esitettiin Disney XD:llä vuosina 2014–2018. Sarja sijoittui Sithin koston ja Uuden toivon välille ja kertoi pienestä Imperiumia vastustavasta kapinallisjoukosta, joka päätyi myöhemmin osaksi isompaa kapinaa. Sarja vei myös loppuun muutaman The Clone Warsista kesken jääneen juonikuvion.[18][19][20] Vuonna 2017 alkoi YouTubessa julkaistava 2D-animoitu verkkosarja Star Wars: Forces of Destiny, jonka jaksoista suurin osa keskittyy Tähtien sodan naispuolisiin hahmoihin.[21] Vuonna 2018 Disney Channelilla alkoi Star Wars Resistance, Jedin paluun ja The Force Awakensin väliin sijoittuva ja Vastarinnan lentäjä Kazuda Xionoon keskittyvä animaatiosarja.[22]
Näytellyt televisiosarjat
Lucas paljasti vuonna 2005 aikovansa toteuttaa näytellyn televisiosarjan, joka sijoittuisi Sithin koston ja Uuden toivon välille.[23] Tuottaja Rick McCallum paljasti vuonna 2012 projektin työnimeksi Star Wars Underworld ja vuonna 2013 sille oli tehty yli 50 käsikirjoitusta.[24][25] Joulukuussa 2015 sarja oli yhä kehityksessä.[26] Marraskuussa 2017 Bob Iger kertoi, että näytelty Tähtien sota -televisiosarja tultaisiin toteuttamaan julkaistavaksi vuonna 2019 Disney+:aan.[27] Ei tiedetä hyödyntääkö sarja Star Wars Underworldin käsikirjoituksia vai perustuuko se täysin uuteen ideaan.
Helmikuussa 2018 raportoitiin, että Tähtien sodalle ollaan toteuttamassa useita näyteltyjä televisiosarjoja.[28][29] Jon Favreau, joka ääninäytteli Pre Vizslaa The Clone Warsissa tulee tuottamaan ja käsikirjoittamaan yhden televisiosarjoista.[30] Toukokuussa 2018 Favreau vahvisti sarjan sijoittuvan kolme vuotta Jedin paluun jälkeen eli 27 vuotta ennen The Force Awakensin tapahtumia. Sarjassa tulee esiintymään liikkeenkaappaustekniikan avulla toteutettuja hahmoja.[31] Lokakuussa 2018 Favreau paljasti sarjan nimen olevan The Mandalorian ja juonen keskittyvän mandalorialaiseen pyssymieheen, jota inspiroivat tarinat palkkionmetsästäjistä Jango Fett ja Boba Fett ja joka elää Uuden tasavallan auktoriteetin ulkopuolella.[32][33]
Parodiat
Yksi tunnetuimmista Tähtien sota -aiheisista parodioista on Mel Brooksin  ohjaama elokuva Avaruusboltsit vuodelta 1987.
Expanded Universe (Tähtien sodan oheismateriaali)
Kirjat
Ensimmäinen Tähtien sota -kirja oli vuonna 1976, puoli vuotta ennen elokuvaa, julkaistu Tähtien sodan romaaniversio. Kirja ilmestyi George Lucasin nimissä, mutta sen todellinen tekijä on Alan Dean Foster. Foster kirjoitti myöhemmin Tähtien sota -aiheisen kirjan Splinter of the Mind’s Eye, joka ilmestyi Suomessa 1980-luvulla nimellä Mustan lordin paluu.
1990-luvulla ilmestyi paljon Tähtien sota -kirjoja, kuten Timothy Zahnin Thrawn-trilogia ja Kevin J. Andersonin Jediakatemia-trilogia. Nämä kirjat kertoivat Jedin paluun jälkeisestä ajasta. Monet Tähtien sota -fanit pitävät Thrawn-trilogiaa laadukkaana, mutta yleisesti ottaen Tähtien sota -kirjojen tasoa pidetään heikkona.
Vuonna 1999 ilmestyivät Vector Prime ja New Jedi Order -kirjasarjan ensimmäinen osa. New Jedi Orderiin kuuluu 24 kirjaa, joita ovat kirjoittaneet esimerkiksi R. A. Salvatore, Michael A. Stackpole, James Luceno ja Sean Williams. New Jedi Orderin tapahtumat alkavat 25 vuotta Yavinin taistelun jälkeen. Ne kertovat toisesta galaksista saapuneen Yuuzhan Vong -lajin hyökkäyksestä Tähtien sodan galaksiin. Kirjasarjan aikana kuolee useita merkittäviä Tähtien sota -hahmoja. Sarja päättyy teokseen The Unifying Force (30 vuotta Yavinin taistelun jälkeen).
Jedi Knight -peleistä tuttu Kyle Katarn, joka varasti Kuolemantähden piirustukset Imperiumilta ja joka voitti taistelussa ja surmasi Jerecin, Darth Vaderiakin voimakkaamman pahan jedin ja joka myös voitti ja tappoi Desannin ja kymmeniä voimakkaita pimeyden jedejä, Imperiumin sotilaita ja palkkasotureita, ja joka on Luke Skywalkerin jediakatemiassa opettajana, auttaa uutta tasavaltaa New Jedi Orderissa taistelussa Yuuzhan Vong -lajia vastaan on myös pääsankarina Star Wars Dark Forces kirjassa, joka ei nimestä huolimatta perustu samannimiseen Tähtien sota -peliin.
Tähtien sodasta on myös julkaistu monia tietoteoksia, kuten elokuvissa ja Expanded Universessa esiintyvistä avaruusaluksista, aseista ja tekniikasta erittäin yksityiskohtaisesti kertova Essential Guide of Vessels and Vehicles.
Sarjakuvat

Ensimmäiset Tähtien sota -sarjakuvat julkaisi Marvel Comics vuosina 1977–1986. Niitä piirsivät muun muassa Archie Goodwin, Howard Chaykin, Al Williamson, Carmine Infantino, Walt Simonson, Michael Golden, Chris Claremont, Whilce Poratio, Jo Duffy ja Ron Frenz. Archie Goodwin ja Al Williamson piirsivät myös sanomalehdissä julkaistuja Tähtien sota -sarjakuvastrippejä vuosina 1979–1984.
1990-luvulta lähtien Tähtien sota -sarjakuvia on julkaissut Dark Horse Comics. Vuodesta 2004 lähtien kustantamo on julkaissut Tähtien sota -sarjakuvalehtiä, joiden nimet ovat Star Wars Republic, Star Wars Empire, Star Wars Jedi ja Star Wars Tales.
Suomessa Kustannus Oy Semic julkaisi Marvel Comicsin sarjakuvia vuosina 1977–1987. Dark Horse Comicsin sarjakuvia julkaisi Suomessa vuosina 1999–2003 Egmont Kustannus, mutta niiden julkaiseminen lopetettiin lukijoiden vähäisyyden vuoksi. Lisäksi Jalava on julkaissut kolme albumia Star Wars-sarjakuvastrippejä (Käärmemestarit, Petturin peli ja Jedin kosto)[34].
Videopelit

Tähtien sota -aiheisia videopelejä on julkaistu vuodesta 1982 lähtien on yli 120 kappaletta. Pelien joukossa on niin ammunta-, seikkailu-, strategia- kuin roolipelejäkin. Yksi tunnetuimpia pelejä on vuonna 2003 julkaistu Star Wars: Knights of the Old Republic -roolipeli, joka voitti yli 40 erilaista pelipalkintoa. Parhaiten myynyt Tähtien sota -peli on vuonna 2004 julkaistu Star Wars: Battlefront. Tähtien sota -peliksi voidaan lukea myös vuonna 2005 julkaistu Lego Star Wars: The Video Game jatko-osineen, joissa liikutaan Lego-hahmoiksi muutetuilla Tähtien sota -hahmoilla. Vuonna 2008 julkaistussa Star Wars: The Force Unleashedissa pelaaja taas pääsee ohjaamaan Darth Vaderin salaista oppipoikaa, Starkilleriä.
Vuonna 2015 EA DICE julkaisi Star Wars: Battlefront -videopelin PlayStation 4- ja Xbox One -konsoleille sekä Microsoft Windowsille. Sen jatko-osa Star Wars: Battlefront II julkaistiin samoille alustoille vuonna 2017.
Näyttelijät

Teemat
Yksi Tähtien sodan keskeisimmistä teemoista on perinteinen hyvän ja pahan välinen taistelu. Tähtien sota on saanut vaikutteita esimerkiksi aasialaisista wuxia-elokuvista, roomalaisesta mytologiasta ja Akira Kurosawan samurai-elokuvista.
Tavarat
Yhdeksi Tähtien sodan tavaramerkeistä on muodostunut jokaisessa sarjan elokuvista käytetty kuvitteellinen ase, valosapeli. Muita leluksi päätyneitä ovat myös sarjaan pohjautuvat toimintafiguurit sekä pahuuden valtiaan Darth Vaderin musta maski.
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko George Lucas kirjoittanut kaikki Tähtien sota -elokuvat?


Vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus) on pienikokoinen nisäkäslaji, jota esiintyy Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa.[1] Neljän nokkasiililajin ohella vesinokkaeläin on yksi viidestä nokkaeläimiin kuuluvasta nisäkäslajista, jotka eivät synnytä eläviä poikasia vaan munivat. Muiden nokkaeläinten tapaan myös vesinokkaeläimellä on sähköaisti.
Muniva, myrkyllinen, räpyläjalkainen ja ulkomuodoltaan ankannokkaiseksi sekä majavahäntäiseksi kuvailtu[2][3] nisäkäs on hämmentänyt eurooppalaisia eläintieteilijöitä, joista monet ensi kohtaamisella luulivat sitä hyvin suunnitelluksi huijaukseksi. Se on yksi harvoista myrkyllisistä nisäkkäistä: vesinokkaeläinuroksella on takajalassaan kannus, joka levittää ihmiselle kovaa kipua aiheuttavaa myrkkyä. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisten ominaisuuksiensa vuoksi tärkeä evoluutiobiologian tutkimuskohde ja Australian helposti tunnistettava symboli. Sitä on käytetty useiden kansallisten tapahtumien maskottina, ja se on kuvattuna Australian 20 sentin kolikon kääntöpuolelle.
Vesinokkaeläintä metsästettiin sen turkin vuoksi aina 1900-luvun alkuun asti, mutta nyt laji on suojeltu koko esiintymisalueellaan. Vaikka vankeudessa toteutetut lisääntymisprojektit ovat tuottaneet vain rajallisia tuloksia ja vesinokkaeläin on altis saastumisen aiheuttamille seuraamuksille, laji ei ole välittömässä vaarassa. Ilmaston lämpeneminen saattaa kuitenkin tulevaisuudessa uhata sen elinaluetta.[4]
Lajin löytyminen ja nimi
Kun eurooppalaiset ensimmäistä kertaa löysivät vesinokkaeläimen 1798, lähetti Uuden Etelä-Walesin toinen kuvernööri John Hunter sen turkin ja eläimestä tehdyn piirroksen Englantiin.[5] Brittiläiset tieteilijät olivat ensin varmoja, että kyseessä oli huijaus.[6] Ensimmäisen kuvauksen eläimestä Naturalist's Miscellanyyn 1799 laatinut George Shaw totesi, että epäilyksiä sen aitoudesta on pakko esittää. Robert Knox arveli vesinokkaeläimen olleen jonkun aasialaisen eläintentäyttäjän luomus.[7] Tieteilijät uskoivat, että joku oli ommellut ankan nokan majavaa muistuttavan eläimen ruumiiseen. Shaw jopa etsi kuivatusta nahasta tikkejä saksilla.[6]
Shaw antoi löytyneelle eläimelle nimeksi Platypus anatinus. Platypus on latinaa, mutta se on johdettu kreikan sanoista πλατύς (platys, ″litteä, leveä”)[8] ja πους (pous, ″jalka”).[9] Hän teki Linnén luokittelujärjestelmän mukaisesti Platypuksesta heimon nimen, mutta nimi muutettiin myöhemmin, kun sen huomattiin jo olevan käytössä erään kuoriaisheimon nimenä. Se kuitenkin jäi eläimen englanninkieliseksi nimeksi.[10] Johann Blumenbach käytti vuonna 1800 julkaistussa teoksessaan lajista nimeä Ornithorhynchus paradoxus.[11] Myöhemmin lajin viralliseksi nimeksi hyväksyttiin kuitenkin etusijaperiaatteen mukaisesti Ornithorhynchus anatinus.[10] Ornithorhynchus on johdettu kreikan sanasta ορνιθόρυγχος (ornithorhynkhos), joka tarkoittaa ″linnun nokkaa”, ja latinan sana anatinus tarkoittaa ″ankan tapaista”. Alkuperäiskansojen vesinokkaeläimistä käyttämiä nimiä ovat muun muassa boondaburra, mallingong ja tambreet.[12]
Piirteet
Rakenne
Vesinokkaeläimen ruumis ja leveä, litteä häntä ovat tuuhean, ruskean turkin peitossa. Turkki on erittäin tiheä, ja siinä on 600–900 karvaa neliömillimetriä kohti. Tiivis, kahdesta kerroksesta muodostuva turkki vangitsee eristävän ilmakerroksen, joka pitää eläimen lämpimänä.[6][10] Vesinokkaeläimen häntä on sen rasvavarasto, ja sama sopeutuma on myös muun muassa pussiahmalla[13] ja rasvahäntälampaalla. Vesinokkaeläimellä on suuri, ulkonäöltään ankan nokkaa muistuttava kuono. Vaikka kuonoa kutsutaan yleisesti nokaksi, se ei ole kuitenkaan sarveisainepeitteinen uloke, kuten linnuilla, vaan herkkätuntoinen nahkapintainen aistinelin.[14] Vesinokkaeläin on yksi monista veteen sopeutuneista räpyläjalkaisista nisäkkäistä. Räpylärakenne on selvempi etujaloissa, ja vesinokkaeläin taittelee ne kokoon kävellessään maalla.[10] Sieraimet sijaitsevat kuonon yläpinnalla ja silmät ja korvat kuonon takana olevassa syvennyksessä, joka on uidessa kiinni.[10] Kun vesinokkaeläimiä on häiritty, niiden on kuultu murisevan hiljaa. Vankeudessa eläviltä yksilöiltä on kirjattu ylös useita muita ääntelyitä.[15]
Istukkanisäkkäiden (Eutheria) tavallinen ruumiinlämpötila on 38°C, mutta vesinokkaeläimen ruumiinlämpötila on keskimäärin 31–32°C.[16] Tutkimusten mukaan kyse ei ole nokkaeläinten yleispiirteestä, vaan se on seurausta pienen nokkaeläinten joukon asteittaisesta sopeutumisesta vaikeisiin ympäristöolosuhteisiin.[17][18] Vesinokkaeläimen aineenvaihdunta ja hengitys ovat hitaampia kuin samanpainoisten istukallisten nisäkkäiden.[19] Vesinokkaeläimen paino vaihtelee huomattavasti, 0,7–2,4 kg, ja urokset ovat selvästi naaraita isompia. Urosten keskipituus on 50 cm, naaraiden 43 cm.[10] Eri alueilla elävien yksilöiden koko vaihtelee, mutta erot eivät näytä noudattavan ilmastollista vaihtelua. Erojen syyksi on arveltu ympäristötekijöitä, kuten petoeläimiä ja ihmisen toiminnan vaikutusta.[20]

Nykyisten vesinokkaeläinten nuorilla yksilöillä on sekä ylä- että alaleuassa kolme hammasta, jotka ne menettävät ennen synnyinpesästä poistumistaan tai juuri sen jälkeen.[10] Täysikasvuisilla yksilöillä on hampaiden tilalla voimakkaasti sarveistunutta kudosta. Vesinokkaeläimen leuan rakenne poikkeaa muista nisäkkäistä: koko alaleuanluun pituudelta kulkee alaleuanvaltimon ja kolmoishermon sisältävä ylikasvanut käytävä, ja leuan keskellä on nystyrä.[19] Myös leukaa avaava lihas on erilainen. Kuten kaikilla aidoilla nisäkkäillä, vesinokkaeläimelläkin välikorvan pienet ääntä johtavat luut ovat kiinni kallossa eivätkä leuoissa, kuten cynodonteilla ja muilla nisäkkäitä edeltäneillä synapsideilla. Korvan ulkoinen aukko sijaitsee kuitenkin leuan juuressa. Vesinokkaeläimellä on olkapäiden ympäristössä ylimääräisiä luita, joita ei ole muilla nisäkkäillä, ja sen hartiavyö muistuttaa matelijoiden rakennetta. Sen kävelytyyli on matelijamainen, eli jalat ovat sen kävellessä ruumiin sivulla eivätkä alla.[10] Vesinokkaeläinurosten kivekset sijaitsevat kehon sisäpuolella lähellä munuaisia: ne eivät siis missään vaiheessa laskeudu kehon ulkopuolelle.[21] Lintujen ja matelijoiden tapaan vesinokkaeläimellä on yhteissuoli.[22]
Myrkky

Vesinokkaeläinuroksilla on nilkoissa kannukset, jotka tuottavat lajille ominaista myrkkyseosta. Se sisältää ainakin 19 eri ainesosaa ja koostuu pääosin defensiiniä muistuttavista peptideistä (DLP), C-tyypin natriureettisistä peptideistä (CNP) ja hermokasvutekijöistä (NGF). Vesinokkaeläimen myrkky on kehittynyt itsenäisesti erillään matelijoiden myrkyn kehityksestä.[23] Myrkkyä ei erity ympäri vuoden vaan ainoastaan vesinokkaeläinten pariutumisaikaan.[24] Myrkkyä tuottavat rauhaset ovat kehittyneet hikirauhasista ja sijaitsevat uroksen takaraajojen polven ja jalkaterän välissä.[10][24] Munuaisenmuotoiset rauhaset liittyvät molemmissa takajaloissa ohutseinäisillä tiehyillä kantaluun kannukseen. Naarasvesinokkaeläimillä on nokkasiilien tapaan kehittymättömät kannusnuput, jotka katoavat ennen ensimmäisen elinvuoden loppua. Naarailla ei ole toimivia myrkkyrauhasia.[10]
Myrkky on pienemmille eläimille tappavaa,[25] mutta sen teho ei riitä ihmisen tappamiseen. Myrkyn aiheuttama kipu on kuitenkin niin tuskallinen, että uhri voi lamaantua eivätkä tavalliset kipulääkkeet riitä.[24] Haavaa ympäröivä alue turpoaa nopeasti, ja turvotus leviää asteittain koko raajaan. Tapaustutkimusten perusteella on huomattu kivun kehittyvän pitkäkestoiseksi hyperalgesiaksi, joka voi jatkua päiviä tai jopa kuukausia.[26]
Sähköaisti

Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein.[27] Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60000 mekanoreseptoria ja 40000 sähköreseptoria.[19] Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta .[28][29]
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.[27][28]
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä.[27] Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa "keinotekoiseen katkarapuun", jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.[30]
Levinneisyys ja elintavat

Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti.[31] Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kangaroo Islandia,[32] jonne se on palautusistutettu,[33][34] eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.[35]
Vankeudessa elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Vapaudessa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni.[10] Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta.[36] Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan.[20] Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä.[37][38] Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja.[38] Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.[39]
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia.[40] Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen.[41] Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32°C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5°C.[10]
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia.[42][43] Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten.[40] Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen.[42] Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.[40]
Lisääntyminen

Kun vesinokkaeläin ensimmäistä kertaa löydettiin, tieteilijöillä oli kahdenlaisia näkemyksiä siitä, munivatko lajin naaraat vai eivät. Asia saatiin varmistetuksi vasta 1884, jolloin William H. Caldwell lähetettiin Australiaan tekemään kattavaa selvitystä. 150 aboriginaalin muodostaman ryhmän avustamana Caldwellin onnistui löytää joitakin munia.[10][25]
Lajilla on vuodessa yksi kiima-aika, joka paikallisesta vaihtelusta riippuen sijoittuu kesäkuun ja lokakuun välille.[36] Tarkkailuhistoria, tunnistusmerkintä ja kiinniottaminen sekä kannan genetiikan alustavat tutkimukset osoittavat, että populaatio saattaa koostua sekä vakituisista että tilapäisistä jäsenistä, ja viittaavat polygyniseen pariutumisjärjestelmään.[44] Naaraat saavuttavat pariutumisiän toisena elinvuonnaan, ja niiden tiedetään lisääntyneen vielä yli yhdeksänvuotiaana.[44][10]
Kiima-ajan ulkopuolella vesinokkaeläin elää yksinkertaisessa maakolossa, jonka suuaukko sijaitsee noin 30 cm vedenpinnan yläpuolella. Parittelun jälkeen naaras rakentaa syvemmän, yksityiskohtaisemman pesän, joka saattaa olla 20 metriä pitkä ja tukittu matkan varrelle sijoitetuilla tulpilla. Tulppien tarkoitus voi olla pesän suojeleminen nousevalta vedeltä tai saalistajilta, tai ne saattavat toimia pesän kosteuden ja lämpötilan säätelijöinä.[45] Uros ei ota osaa jälkikasvun kasvatukseen, vaan vetäytyy takaisin ympärivuotiseen pesäänsä. Naaras pehmittää pesän pohjaa kuolleilla, taitelluilla, kosteilla lehdillä ja kerää tunnelin loppupäähän pudonneita lehtiä ja kaisloja pahnoiksi. Naaras kuljettaa nämä tarvikkeet pesäänsä työntämällä ne kiertyneen häntänsä alle.[6]
Vesinokkaeläinnaaraalla on munasarjapari, joista kuitenkin vain toinen toimii.[37] Se laskee 1–3 (yleensä kaksi) pientä, nahkeaa, matelijoiden munia muistuttavaa ja pituudeltaan noin 15–18 millimetristä munaa, jotka ovat muodoltaan hieman linnunmunia pyöreämpiä.[15] Munat kehittyvät kohdussa noin 28 päivää. Munittuaan naaras käpertyy munien ympärille ja hautoo niitä 10 päivää, kun esimerkiksi kanalla muna on elimistössä vain päivän ja haudottavana 21 päivää.[37] Hautomisaika jakautuu kolmeen osaan. Aluksi alkio on ravinnonsaannin osalta riippuvainen ruskuaispussista, koska sillä ei vielä ole toimivia elimiä. Kehittyessään alkio kuluttaa pussin pois.[46] Toisen jakson aikana kehittyvät varpaat, ja viimeisellä jaksolla ilmestyy munahammas.[47]
Vastakuoriutuneet poikaset ovat vain 15 millimetrin pituisia,[24] haavoittuvaisia, sokeita ja karvattomia, ja ne saavat ravintonsa emon maidosta. Vaikka vesinokkaeläimellä on maitorauhaset, ei sillä kuitenkaan ole nisiä. Maito erittyy ihon huokosista. Emon vatsassa on uurteita, joista poikaset voivat latkia niihin kertynyttä maitoa.[6][36] Kuoriutumisen jälkeen emo imettää poikasia 3–4 kuukautta. Hautomisen ja vieroituksen aikana emo poistuu aluksi pesästä vain hyvin lyhyiksi ajoiksi hakemaan syötävää. Poistuessaan se rakentaa koko pesän pituudelta useita ohuesta maakerroksesta koostuvia tulppia, joiden tarkoituksena saattaa olla poikasten suojelu saalistajilta. Emon työntyessä takaisin pesään tulpat kuivattavat emon turkin, ja näin pesä pysyy kuivana.[48] Noin viiden viikon kuluttua emo alkaa viettää enemmän aikaa poissa poikastensa luota, ja poikaset poistuvat pesästä noin neljän kuukauden kuluttua.[36]
Fossiilit ja evoluutio

Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä.[49][50] Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät.[51][49] Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella.[19] Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.[23]
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella.[19] Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta.[19] Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100000 vuoden takaa.[12]
Geenitutkimus

Merkitys ja tavoitteet
Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.[52]
Vesinokkaeläimen geeniperimän oletetaan auttavan lääketeollisuutta lääkemetabolian ja autoimmuunireaktioiden ymmärtämisessä ja ihmisille sopivien rokotteiden valmistuksessa. Myös vesinokkaeläimen myrkyllä arvellaan ominaisuuksiensa vuoksi olevan farmaseuttisia käyttömahdollisuuksia esimerkiksi kivun lievittämisessä.[52]
Genomi
Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen[53] ja siinä on 18527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.[23]
'
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia.[54] Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto.[55] Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa.[54][56] Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.[57]
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.[23][52]
Nykytila ja suojelutoimet

Lukuun ottamatta Etelä-Australiaa vesinokkaeläin asuttaa samoja alueita kuin se asutti ennen eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumista. Ihmisen aiheuttamien vesinokkaeläimen elinympäristön muutosten on kuitenkin todettu aiheuttaneen paikallisia muutoksia ja pirstaloitumista lajin levinneisyyteen. Lajin nykyinen tilanne ja muutokset siinä tunnetaan heikosti, mutta vapaana elävien yksilöiden lukumäärä on todennäköisesti pienentynyt. Lajia pidetään kuitenkin edelleen yleisenä lähes koko esiintymisalueellaan.[38] Lajia metsästettiin laajasti sen turkin takia aina 1900-luvulle asti, ja noin vuoteen 1950 saakka vesinokkaeläimet olivat vaarassa hukkua sisävesien kalastajien verkkoihin.[35]
Laji suojeltiin koko Australiassa 1905.[48] Suojelutoimien ansiosta vesinokkaeläin ei vaikuta olevan välittömässä vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta siihen saattavat vaikuttaa sen elinpiirissä tapahtuvat patojen, kastelun, saasteiden, verkkojen ja ansojen aiheuttamat häiriöt.[33] Vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan myös ilmaston lämpeneminen voi vaikuttaa vesinokkaeläimen nykyiseen elinalueeseen. Vesinokkaeläin kokee lämpöstressiä, kun veden lämpötila kohoaa 25°C:seen, ja veden lämpötilan nouseminen saattaa tulevaisuudessa pienentää vesinokkaeläimen elinaluetta jopa 30prosenttia.[4][58] Maailman luonnonsuojeluliitto on määritellyt vesinokkaeläimen silmälläpidettäväksi.[33] Australiassa vesinokkaeläin on luokiteltu yleiseksi, mutta haavoittuvaiseksi lajiksi, ja lupa sen vankeudessa pitämiseen on rajattu vain harvoille eläintarhoille ja yliopistoille. Vesinokkaeläimen ottaminen lemmikiksi ja sen maasta vienti ovat ehdottomasti kiellettyjä.[6]
Vaikka vesinokkaeläimillä on luonnostaan vain vähän sairauksia, on Tasmaniassa viime aikoina laajalti huolestuttu mucor amphibiorum -sienitaudin vesinokkaeläinkannalle aiheuttamasta uhasta. Tauti, jota kutsutaan nimellä mukormykoosi vaikuttaa ainoastaan Tasmanian vesinokkaeläimiin, eikä sitä ole löydetty Manner-Australian kannasta. Sieni voi aiheuttaa tartunnan saaneille yksilöille vakavia ihovammoja tai haavaumia esimerkiksi selkään, häntään ja jalkoihin. Mukormykoosin aiheuttama ruumiinlämpötilan ylläpitokyvyn ja ravinnonhankinnan tehokkuuden heikkeneminen ja siitä aiheutuvat toissijaiset tartunnat voivat olla eläimelle kohtalokkaita. Tasmanian ministeriöt tekevät yhteistyötä kahden australialaisen yliopiston tutkijoiden kanssa selvittääkseen taudin vaikutuksen Tasmanian vesinokkaeläimiin sekä taudin tarttumistavan ja nykyisen levinneisyyden.[59] Maahan tuodun ketun levinneisyys on rajoittunut viime aikoihin asti Manner-Australiaan, mutta yhä lisääntyvät todisteet viittaavat sitä elävän pieninä määrinä myös Tasmaniassa.[60] Tätä tehokasta, mukautuvaa saalistajaa pidetään Australian suurimpana yksittäisenä tuhoisana maahan tuotuna saalistajana ja uhkana Australian alkuperäisille maaeläimille. Alkuperäisen biodiversiteetin kannalta olisi katastrofi, jos kettu pääsisi asettumaan Tasmaniaan pysyvästi. Tasmania edustaa todennäköisesti parasta mahdollista vesinokkaeläimen elinympäristöä Australiassa, ja sen vesinokkaeläinkanta on luultavasti Australian suurin. Sienitauti ja kettu voivat aiheuttaa lajille huomattavia ongelmia.
Vesinokkaeläin esiteltiin suurelle osalle maailmaa 1939, kun National Geographic julkaisi artikkelin vesinokkaeläimestä sekä työstä, jota oli tehty sen tutkimiseksi ja yrityksistä kasvattaa lajia vankeudessa. Kasvatus vankeudessa on hankala tehtävä, ja vain joidenkin poikasten kohdalla tässä on onnistuttu – eritoten Healesville Sanctuaryssa, Victoriassa. Näiden tutkimusten johtava hahmo on David Fleay, joka perusti simuloidun jokitankin ”platypusaryn” Healesville Sanctuaryyn ja jonka onnistui saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa 1943.[61] Healesvillessa onnistuttiin samanlaisessa jokitankissa 1998 ja uudestaan 2000. Sydneyssä sijaitseva Taronga Zoossa syntyi kaksoset 2003 ja uudestaan 2006.[62]
Esiintyminen kulttuurissa

Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä.[63] Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.[64]
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.[22]
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn.[22] Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.[22]
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa.[65] Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia.[22] Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin.[66] Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista.[67] Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley.[68] Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Lähteet

Aiheesta muualla
CS1 maint: Unrecognized language (link)
CS1 maint: Unrecognized language (link)
, Ensembl Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Nokkaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ants Laaneots (s. 16. tammikuuta 1948, Kilingi-Nõmme, Viron SNT)[1]) on virolainen kansanedustaja ja kenraali, joka toimi Viron puolustusvoimien eli Kaitseväen komentajana vuosina 2006–2011.Komentajuutensa jälkeen Laaneots toimi 12. joulukuuta 2011 lähtien silloisen pääministerin Andrus Ansipin turvallisuus- ja maanpuolustusasioiden neuvonantajana.[2] Maaliskuun 2015 Riigikogun vaaleissa Laaneots sai maan 13. eniten ääniä ja hänen valittiin henkilömandaatilla Reformipuolueen kansanedustajaksi Tarton vaalipiiristä. Riigikogussa Laaneots on puolustusvaliokunnan ja korruption vastaisen valiokunnan jäsen.
Laaneots on yksi nyky-Viron lähihistorian merkittävimmistä henkilöistä. Pitkän neuvostoupseerin uran tehnyt Laaneots tunnetaan Viron uudelleen perustetun Kaitseväen rakentajana ja organisoijana. Kun Viron puolustusvoimat päätettiin perustaa uudelleen 3. syyskuuta 1991, Laaneots nimitettiin ensimmäiseksi puolustusvoimain pääesikunnan päälliköksi sitten vuoden 1940. Pääesikunnan päällikkönä hän toimi vuosina 1991-1994 ja 1997–1999.
Lapsuus ja koulutus
Neuvostomiehityshallinnon toteuttamien maaliskyydittämisten aikaan (25.3.1949) kyyditettiin vuoden ikäinen Laaneots yhdessä äitinsä ja enonsa kanssa Siperiaan Temran kylään, joka sijaitsi Krasnojarskin aluepiirin Sarypovon pirissä. Syy perheen kyydittämiselle löytyi siitä, että lähes kaikki suvun miehet olivat lähteneet metsäveljiksi, myös Antsin isä Aleksander eli Sannu. Äiti kuoli Siperian-karkotuksen aikana vuonna 1952 verenmyrkytykseen. Samoin isä kuoli karkotuksessa. Kaksi vuotta myöhemmin (1953) Laaneots aloitti koulutiensä sikäläisessä koulussa. Viimein elokuussa 1958 pääsi hän enonsa kanssa takaisin Viroon Nikita Hruštšovin myöntämän armahduksen myötä. Ensimmäinen vuosi meni tädin luona Orajõella, mutta 1959 hän muutti takaisin syntymäkotiinsa yhdessä enonsa kanssa. Koulua hän kävi Kilingi-Nõmmella ja valmistui vuonna 1965 Killingi-Nõmmen lukiosta suorittaen yhden vuoden aikana lukion kaksi viimeistä luokkaa. Eno oli sairas, kesällä oli tienattava vaatteet ja muut tarvittavat kouluvuodeksi, joten taloudellisesti järkevintä oli käydä lukio mahdollisimman nopeasti loppuun.[3][4][5] Sotilasuran valitsemiseen vaikutti mielenkiinnon lisäksi taloudelliset syyt, jotka sulkivat pois mahdollisuuden yliopisto-opintoihin.[6] Laaneots oli jo 13-14-vuotiaana kiinnostunut sodankäynnistä ja sotatieteistä. Tuolloin hän oli Pärnussa Voennaja Kniga-kirjakaupan ("Sotakirjoja") kanta-asiakas. Erityisesti kiinnosti sotahistoria ja Laaneots suunnitteli lukion jälkeen mennä opiskelemaan yliopistoon historiaa, mutta oli lopulta miettinyt "millä eläisin".[7]
Lukion jälkeen Laaneots työskenteli vuoden ajan Tallinnan Pääskülan rautatieaseman mekaanikon apulaisena. Vuonna 1966 Laaneots päätti lähteä sotakouluun. Aluksi häntä yritettiin saada Leningradiin merisotakouluun sukellusvenelinjalle, jonka vaativat kokeet Laaneots läpäisikin, mutta merillä kalastusaluksella ollut serkku suositteli jotakin muuta alaa. Näin ollen Laaneots mietti jalkaväkikoulun ja panssarikoulun välillä, josta valitsi jälkimmäisen arveltuaan omien sanojensa mukaan virheellisesti sen olevan vähemmän fyysinen. Vaihtoehdoiksi siis jäivät kaartin korkeakoulut Uljanovskissa tai Harkovassa, joista Laaneots valitsi jälkimmäisen ajattelen sen olevan eteläisen sijaintinsa takia ilmastollisesti parempi. Suku ja tyttöystävä oli vastaan "Venäjälle" muuttoa.[7]
Ura puna-armeijassa
Laaneots läpäisi kovan kilpailun ja tuli valituksi Ukrainan Harkovaan Kaartin korkeampaan panssarikouluun, jossa opiskeli vuosina 1966–1970. Laaneots oli ainut Baltiasta kotoisin oleva kadetti. Sotakoulun muut opiskelijat olivat venäläisiä, ukrainalaisia ja valkovenäläisiä. Laaneots lopetti sotakoulun erinomaisin arvosanoin (cum laude) toivoen, että aiempin lupausten mukaisesti pääsisi mieleiseensä sotilaspiiriin eli hänen tapauksessaan Baltiaan. Kiovan sotilaspiirin komentaja kuitenkin määräsi, että valmistuneista parhaimpien tulee jäädä Ukrainaan, joten Laaneotsan sijoituspaikaksi määrättiin 48. panssaridivisioona Desnassa 67km Kiovasta pohjoiseen. Vuosista 1970–1978 ensimmäiset kaksi vuotta hän toimi joukkueenjohtajana, sitten kolme vuotta komppanianpäällikkönä ja lopulta kolme vuotta panssaripataljoonan komentajana.
Vuonna 1978 Laaneots pääsi jatkamaan opintojaan Moskovaan Malinovskin panssarijoukkojen akatemiaan. Laaneots erikoistui esikuntatyöskentelyyn ja joukkojen johtamiseen valmistuen lopulta vuonna 1981 yleisesikuntaupseeriksi kiitettävin arvosanoin (cum laude). Laaneots anoi jälleen siirtoa Baltian sotilaspiiriin tuloksetta. Hänet määrättiin Kiinan rajalle Itä-Kazakstaniin 155. motorisoidun kivääridivisioonan panssarirykmenttiin, jossa hän toimi esikuntapäällikönä vuosina 1981–1982. Edelleen Kazakstanissa vuosina 1982–1987 hän toimi 78. panssaridivisioonan esikuntapäällikkönä ja panssarirykmentin komentajana.[7] Laaneotsan tuo 78. panssaridivisioonan ajan kollegasta Anatoli Kvašninista tuli sittemmin Venäjän federaation pääesikunnan päällikkö.[5]
Joulukuussa 1986 Laaneots sai määräyksen lähteä divisioonan neuvonantajaksi Afganistaniin, jossa Neuvostoliitto kävi kuudetta vuotta sotaa. Tilanne oli aiheuttaa pahan perhekriisin, mutta yllättäen helmikuun alussa 1987 Laaneots määrättiinkin Etiopiaan, jossa samoin oli käynnissä sota. Etiopiaan Laaneots saapui 8. maaliskuuta 1987 ja toimi siellä jalkaväkidivisioonan sekä armeijakunnan komentajien neuvonantajana.[1] Divisioonan vahvuus oli vain 9000 miestä ja Laaneots johti 36 neuvostoupseerin esikuntaa. Neuvonantamisen lisäksi hänen ja esikuntasa tehtävä oli valmistella operaatiosuunnitelmia ja auttaa taisteluvalmisteluissa. Laaneots toimi oli mm. puolitoista kuukautta piiritetyssä Tigrayn maakunnan pääkaupungissa Mekelessä, joka oli jatkuvat tulituksen alla. Rintamatoimiin hän osallistui samalle eli historiallisen Aksumin alueella.[7] Etiopian ajasta Laaneots on sanonut vain, että "olen tappamista tarpeeksi nähnyt ja sitä itse tehnyt". Lisäksi hän kärsii edelleen kranaatinheitintulituksen aiheuttamista päänsäryistä.[5]
Vuodesta 1988 alkaen Laaneots sai sotapostissa Virosta enoltaan virolaisia lehtiä, kuten kommunistisen puolueen Rahva Häältä, ja omien sanojensa mukaan ymmärsi, että "Neuvostoliitossa on jotakin sekaisin" (NSV Liidus on midagi sassis). Hän alkoi haaveilla Viroon paluusta. Hän otti yhteyttä Viron SNT:n sotakomissaariin, kenraalimajuri Rein Põderiin, joka taas otti yhteyttä Viron kommunistisen puolueen pääsihteeriin Väino Väljakseen. Tarton sotakomissaari eversti Jüri Kallit kuoli auto-onnettomuudessa vuoden 1989 lopulla ja Põder varasi tältä jääneen viran Laaneotsalle.Laaneotsan piti olla Etiopiassa vain tasan kaksi vuotta, mutta palvelusaikaa haluttiin jatkaa vielä vuodella. Laaneots kuitenkin selvisi lopulta vain puolen vuoden lisäajalla ja palasi Neuvostoliittoon elokuussa 1989.[7]
Palattuaan Neuvostoliittoon Laaneotsalle myönnettiin Punatähden ritarikunnan ritarimerkki. Moskovassa SNTL:n maavoimien henkilöstöhallinto halusi kuitenkin lähettää Laaneotsan divisioonan komentajaksi Valko-Venäjälle. Laaneots kieltäytyi ja vetosi, että hän halusi kotimaahansa, jossa hänellä oli jo paikka tiedossa, vaikka peräti kolme virka-astetta alempaan tehtävään kuin hänellä olisi ollut oikeus. Lopulta itse henkilöstöpäällikkö yritti maanitella Laaneotsa ja piti tämän ratkaisua typeränä. Laaneotsalta kysyttiin ymmärtääkö tämä, että divisioonan komentajuutta tarjotaan upseerille vain kerran elämässä.[7]  Hän kuitenkin piti kannastaan kiinni ja Laaneots aloitti kutsunta- ja mobilisaatioasioista vastaavan Tarton sotilaskomissariaatin eli "voenkomatin" päällikkönä. Viroon palattuaan Laaneots tuli tunnetuksi vahvalla venäjän aksentilla puhumastaan virosta. Sittemmin vuosien mittaan venäläinen aksentti on heikentynyt.[8]
Heti sotakomissaarina Laaneots osallistui Tartossa kansallismielisten salaisiin neuvotteluihin, joissa keskusteltiin suojeluskuntajärjestö Kaitseliiton ja puolustusvoimien palauttamisesta. Toisinajattelija- ja itsenäisyyspiireissä hänen tunnettiin salanimellä "Onu" (suom. setä). Hän jopa tapasi Tukholmassa istuneen Viron pakolaishallituksen sotaministerin Jüri Toomepuun virassa ollessaan[8] Kesällä 1990 Laaneots tutustui Tarton maanalaisen suojeluskunnan päällikköön Johannes Kertiin, josta sittemmin tuli myös Viron puolustusvoimain komentaja. Laaneots auttoi suojeluskuntaa suunnittelemaan joukkojen rakennetta ja koulutusta.[7] Laaneots teki yhteistyötä Tarton kaupunginneuvoston kanssa ja yritti toimia neuvostojen ja kansalaisten välittäjänä sekä tiedottaa kaikesta tietämästään heti kaupungin johdolle.[7]
Ura Kaitseväessä
Viro palautti itsenäisyytensä 20. elokuuta 1991. Viron korkein neuvosto hyväksyi päätöksen yleisen asevelvollisuusarmeijan toteuttamisesta 31. elokuuta. Viron puolustusvoimat (Eesti Kaitsevägi) päätettiin palauttaa 3. syyskuuta, jolloin puolustusministeri viranhoitajaksi nimitettiin valtioministeri Raivo Vare, joka pyysi heti Laaneotsaa organisoimaan Kaitseväkeä. Virallisesti Laaneots nimitettiin puolustusvoimain pääesikunnan (Kaitsejõudude Peastaap) päällikön viranhoitajaksi, vaikka pääesikuntaa ei ollut vielä olemassakaan. Itse asiassa syyskuussa 1991 Laaneots toimi parin kolmen viikon ajan kahden maan armeijan palveluksessa. Lopulta hän ilmoitti omavaltaisesti eroavansa puna-armeijasta, mistä hänet uhattiin haastaa oikeuteen, mutta sitä ei koskaan tapahtunut puna-armeijan nopeasti edenneen hajoamisen takia. Virallinen nimitys pääesikunnan päällikköksi tuli 27. huhtikuuta 1992. Venäjän federaatio vei Laaneotsalta everstin (polkovnik) arvon syyskuussa 1992, mutta sillä ei ollut väliä, koska hän oli saanut Viron everstin (kolonel) arvon korkeimman neuvoston puheenjohtajalta Arnold Rüüteliltä 11. toukokuuta 1992 määräyksellä nro 29.[8]
Pääesikunnan päällikkönä Laaneots toimi kahteen otteeseen vuosina 1991–1994 ja 1997–1999. Vuosien 1994-1996 aikana Laaneots ei toiminut puolustusvoimain palveluksessa, koska maan ensimmäiseksi puolustusvoimain komentajaksi valittu Yhdysvaltain armeijan eversti Aleksander Einseln ei luottanut korkeana neuvostoarmeijan upseerina toimineeseen Laaneotsaan.[1]

Vuonna 1997 Laaneots aloitti Kaitseväen päätarkastajana ja vuosina 1999–2001 Baltian maanpuolustustutkimuskeskuksen johtajana. Ennen Kaitseväen komentajuutta Laaneots toimi vuosina 2001-2006 Viron sotilasakatemian (Kaitseväe Ühendatud Õppeasutused) johtajana ja vuosina 2002-2006 Viron sotilasasiamiehenä Venäjällä ja Ukrainassa.[1]
Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen Laaneots on hankkinut sotilaallista lisäkoulutusta Roomassa sijaitsevassa NATO:n maanpuolustuskorkeakoulussa (NATO Defence College) sekä Suomessa valtakunnallisilla maanpuolustuskursseilla.
Marraskuussa 2006 Kaitseväen väistyvä komentaja Tarmo Kõuts mainitsi 58–vuotiaan kenraalimajuri Ants Laaneotsan mahdollisena seuraajanaan. Lopulta 16. marraskuuta 2006 tasavallan presidentti Toomas Hendrik Ilves esitti riigikogulle Laaneotsan valitsemista uudeksi Kaitseväen komentajaksi. Riigikogu valitsi Laaneotsan maan uudeksi puolustusvoimain komentajaksi 5. joulukuuta 2006 äänin 77–2. Ennen tätä 23. marraskuuta riigikogu oli päättänyt, että Kaitseväen komentajan ei enää tarvitse 60 vuotta täytettyään erota virastaan, vaan hän voi toimia viisivuotisen virkakautensa loppuun asti. Tämä viisivuotiskausi loppuikin sitten 5. joulukuuta 2011.[9][10][11].
Jo ensimmäisessä haastattelussaan valintansa jälkeen 6. joulukuuta 2006 Laaneots mainitsi Viron turvallisuudelle suurimmaksi uhaksi Venäjän. Eesti Päevalehdelle hän totesi, että "Vaatimattomasti sanoen on meidän naapurinamme epäystävällinen valtio. Ja tässä suhteessa Venäjä todellakin on Viron suurin turvallisuusongelma." Tämä linjaus nostatti myrskyn Venäjällä.[1]
9. joulukuuta 2006 Laaneots aloitti yhdessä pääministeri Andrus Ansipin kanssa ensimmäisen virallisen ulkomaanvierailunsa matkakohteenaan Afganistan.[12]
Lähteet

Luokka:Virolaiset kenraalit
Luokka:Vuonna 1948 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt