Tennis on kahden pelaajan (kaksinpeli) tai kahden kaksihenkisen joukkueen (nelinpeli) pelaama mailapeli, jossa verkon erottamat pelaajat (tai joukkueet) lyövät onttoa huopapäällysteistä palloa verkon puolelta toiselle mailaa käyttäen.
Nykyinen tennispeli kehitettiin Englannissa 1800-luvun puolivälissä.[1] Laji levisi ensin englanninkielisissä maissa erityisesti yläluokan keskuudessa. Nykyisin tennis on olympialaji, jolla arvioidaan olevan maailmanlaajuisesti noin 50 miljoonaa harrastajaa. Tennis on myös suosittu penkkiurheilulaji: erityisesti ammattilaistason Grand Slam -turnaukset keräävät suuret katsojaluvut. Näitä turnauksia on neljä eri puolilla maailmaa, ja vuosittain niihin kerääntyvät parhaat tennispelaajat. Kaksin- ja nelinpelejä pelataan samoissa turnauksissa, joten pelaaja voi halutessaan osallistua saman turnauksen kaksinpeleihin ja nelinpeleihin. Tennikseen liittyy myös useita sääntöjä, jotka ovat muuttuneet vuosien aikana.
Parhaina tennispelaajina kautta aikojen tunnetaan miesten puolella muun muassa Roger Federer, Pete Sampras, Andre Agassi, John McEnroe, Rod Laver, Ivan Lendl, Jimmy Connors, Björn Borg, Rafael Nadal ja Novak Đoković sekä naisten puolella muun muassa Chris Evert, Martina Navrátilová, Margaret Smith Court, Serena Williams ja Steffi Graf.
Tenniskenttä

Tennistä pelataan 23,77 metriä (78 jalkaa) pitkällä ja kaksinpelissä 8,23 metriä (27 jalkaa) leveällä kentällä. Neljän pelaajan peliä pelatessa sen leveys on 10,97 metriä (36 jalkaa). Kentän pidemmän sivun jakaa kahteen yhtä suureen osaan verkko, joka on 1,07 metriä (kolme jalkaa ja kuusi tuumaa) korkea verkkotolppien kohdalla ja 91,4 senttimetriä (kolme jalkaa) korkea keskeltä.
Tenniskenttiä on kolmea perustyyppiä: kovapohjainen kenttä, nurmikenttä ja massakenttä. Kovapohjaisia kenttiä ovat esimerkiksi betonipohjaiset, asfalttipohjaiset, tekonurmipohjaiset ja liikuntasalien puupohjaiset kentät. Nurmikenttä on nurmea, ja massakentän pohjamateriaali koostuu murskatusta savikivestä, kivestä tai tiilestä.
Massakenttä on hidas alusta, jolla menestymiseen vaaditaan erinomainen osaaminen kaikissa tenniksen osa-alueissa. Nurmikentällä pallon pomppu on erittäin matala, joten alakierteiset lyönnit ovat vaikeita palauttaa. Kovat alustat ovat nopeampia, jolloin pallon pomppu on korkeampi ja syötön merkitys suurempi. Nurmikenttä on nopein alusta, jossa syöttö on tärkein osa-alue ja verkolle nousu suoraan syötöstä yleisempää kuin muilla kenttätyypeillä. Massalla pallorallit ovat huomattavasti pidempiä kuin muilla alustoilla. Grand Slam -turnauksista Ranskan avoimissa pelataan massalla, Wimbledon nurmella ja Yhdysvaltain avoimet sekä Australian avoimet kovilla alustoilla. Myös muut turnaukset pelataan lähes poikkeuksetta jollain näistä kentistä, kuten Rooman tennisturnaus massalla ja Cincinnatin tennisturnaus kovalla alustalla. Myös matolla pelataan joitakin turnauksia.[2]
Maila ja pallo

Tennispallo on huopapäällysteinen kumipallo, jonka halkaisija on noin 7 senttimetriä ja massa noin 60 grammaa. Pallo oli alun perin valkoinen, mutta koska se ei erottunut mustavalkotelevisiossa kovinkaan hyvin, vaihdettiin väri keltaiseksi. Tennismailassa on soikion muotoinen verkko-osa, jossa on ristikkäin kulkevat jänteet. Vaaka- ja pystyjänteiden kireys on merkittävä asia lyönnin kannalta.
Ottelu
Ottelun koostumus

Ottelu on tenniksessä peli, joka kestää ensimmäisestä pallosta ottelupallon voittoon, luovutukseen tai toisen pelaajan hylkäämiseen. Ottelun voittaa pelaaja, joka ensimmäisenä on voittanut etukäteen sovitun määrän, kaksi tai kolme erää. Edellisessä tapauksessa käytetään ottelun voittotavasta usein käytännöllistä ilmaisua ”paras kolmesta” ja jälkimmäisessä ”paras viidestä” -termejä, jotka kertovat ottelun voittoon tarvittavien erien maksimimäärän.
Erät koostuvat peleistä. Pelin pisteet lasketaan siten, että yhden pallon voittaneella on 15 pistettä, kaksi palloa voittaneella 30 ja kolme palloa voittaneella 40 pistettä. Jos peli etenee kuitenkin tilanteeseen 40–40, sanotaan pelin olevan tasan. Tällöin seuraavan pallon voittava pelaaja saa itselleen edun, jonka jälkeen on voitettava seuraava pallo voittaakseen pelin. Jos pelaaja häviää pallon, menettää hän edun, ja tilanne on jälleen tasan 40–40. Mikäli syöttövuorossa oleva pelaaja menettää edun syötön vastaanottajalle tilanteessa 40–40, on kyseessä murtopallo.
Erän voittaa pelaaja, joka ensimmäiseksi voittaa kuusi peliä vähintään kahden pelin erolla. Jos kuitenkin kummatkin pelaajat ovat voittaneet erässä viisi peliä, tarvitaan erävoittoon kuudennen lisäksi myös seitsemäs voitettu peli. Jos molemmat pelaajat ehtivät voittaa kuusi peliä, ratkeaa erä tie-break-menetelmällä. Tie-breakissä lasketaan voitettuja palloja. Se kumpi voittaa ensin seitsemän palloa vähintään kahden pallon erolla, voittaa tie-breakin ja samalla erän. Mikäli toisen saadessa seitsemännen pallon eli pisteen ja toisella on kuusi pistettä, tie-breakia jatketaan aina niin kauan, kunnes tarvittava kahden voitetun pallon, eli kahden pisteen ero on syntynyt. Tie-breakissa molemmat syöttävät vuorotellen kaksi kertaa ensimmäistä syöttövuoroa lukuun ottamatta, jolloin tie-breakin aloittava syöttää vain kerran. Tie-break-menetelmän kehitti Jim Van Allens. Hän loi sen lyhentämään ottelua.
Grand Slam -turnauksissa, pelataan ottelun ratkaisevaa, viimeistä erää kuitenkin ilman tie-break -sääntöä niin kauan, kunnes toinen on voittanut kaksi peliä enemmän, eli kyseessä on ns. pitkä erä. Poikkeuksena tästä ratkaistaan Yhdysvaltojen avoimissa tennismestaruuskilpailuissa (New York) viimeinenkin erä tie-break -säännöllä, koska Yhdysvaltain televisio on näin vaatinut. Muut kolme suurturnausta ovat Wimbledonin tennisturnaus (Wimbledon), Ranskan avoimet (Pariisi) ja Australian avoimet (Melbourne) tennismestaruuskilpailut.
Lyönnit

Lyönti on tenniksessä mailan kosketus palloon. Lyöntejä on monia eri lailla ja eri kierteillä lyötäviä. Syöttö on tenniksessä lyönti, joka aloittaa pelattavan pallon. Syötössä pallo heitetään ilmaan ja lyödään ristiin vastustajan syöttöruutuun. On sallittua syöttää kaksi syöttöä, mikä mahdollistaa kovemman yrityksen ensimmäisellä kerralla. Kahden syötön epäonnistuessa kysymyksessä on kaksoisvirhe, jolloin vastustaja saa pisteen. Syöttöjä on monenlaisia. Oman syöttövuoron häviäminen tuo vastustajalle murron ja syötön pitäminen on yleisesti helpompaa kuin murtaminen. Tämän vuoksi yhdenkin syötön menettäminen voi ratkaista koko erän. Ässä tarkoittaa syöttöä, joka on syötetty siten, että vastustaja ei onnistu lainkaan osumaan palloon, vaan se menee suoraan läpisyöttönä. Hyvä syöttö on tärkeä alustalla kuin alustalla, tosin nurmella tärkein, sillä kova syöttö on vaikeampi palauttaa kuin hidas syöttö. Yleisimmin pelaajan ykkössyöttö on kova ja kakkossyöttö hiljaisempi, mutta erittäin kierteinen, sillä kierteistäkään palloa ei ole kovin helppo palauttaa.
Syöttöön liittyy useita termejä, joita ovat:

Ässä, jolla tarkoitetaan onnistunutta syöttöä, joka menee kulmaan tai keskustaan yleensä ja sieltä läpi vastustajan koskematta palloon.

Iso syöttö on voimakas syöttö, joka on vaikea palauttaa.

Murto taas on peli, jossa syöttäjä häviää pelin.

Murtopallo tarkoittaa sitä, kun syöttöä vastaanottava voittaa pelin, jos hän voittaa viimeisen, ratkaisevan pallon.

Virhe tarkoittaa, että lyö pallon verkkoon tai syöttöruudun ulkopuolelle tai lyö ohi.

Kaksoisvirheessä syöttäjä syöttää kaksi kertaa verkkoon tai syöttöruudun ulkopuolelle tai lyö ohi kaksi kertaa ja vastaanottaja voittaa  pisteen.

Jalkavirhe tarkoittaa astumista rajaviivalle tai pelialueelle ennen palloon osumista syötössä.

Syötön pito on syöttäjän voittama peli.

Uusi syöttö tulee, jos syötössä pallo osuu verkkonauhaan, mutta  menee vastaanottajan syöttöruutuun. Tällöin syöttäjä saa uuden syötön, oli kyseessä ensimmäinen tai toinen syöttö.
Kämmenlyönti on oikeakätisillä pelaajilla lyönti, jonka he lyövät vartalonsa oikealta puoleltaan ja vasenkätiset vasemmaltaan. Kämmenlyönnin voi lyödä suorana, alakierteisenä, yläkierteisenä tai sivukierteisenä paikasta riippuen. Myöhemmin 1940-luvulla pelannut Pancho Segura on luultavasti vieläkin tunnetumpi legendaarisesta kahden käden kämmenlyönnistään. Nykypelaajista kahden käden kämmenen lyö esimerkiksi Fabrice Santoro. Entisiä huippukämmenlyöjiä olivat esimerkiksi ruotsalainen Björn Borg ja yhdysvaltalainen Jim Courier. Nykyään parhaita kämmenlyöjiä ovat esimerkiksi sveitsiläinen Roger Federer ja espanjalainen Rafael Nadal.

Rystylyönti on kämmenlyönnin vastakohta. Se on lyönti, jonka oikeakätinen lyö vasemmalta puoleltaan ja vasenkätinen oikealta puoleltaan. Rystyn voi lyödä joko yhdellä tai kahdella kädellä, mutta kahden käden rysty on etenkin miehillä hieman yleisempi. Naisilla taas on yleisimmin yhden käden rystylyönti. Rystynkin voi lyödä useilla kierteillä, jotka ovat sivukierre, alakierre, yläkierre tai kierteetön, suora lyönti. Kahdella kädellä rystynsä lyövät esimerkiksi Rafael Nadal ja Andy Roddick ja yhdellä kädellä esimerkiksi Roger Federer ja Fernando Gonzalez. Entisistä pelaajista esimerkiksi Michael Chang löi rystylyöntinsä kahdella kädellä.
Lentopeli on peliä, johon kuuluvat lentolyönnit, iskulyönti, pysäytyslyönti ja syöttö-lentolyöntipeli. Kyseiset lyönnit lyödään yleisimmin verkolta, vaikkakin esimerkiksi pomppuiskulyönti ja pysäytyslyönti (stoppari) lyödään usein myös muualta päin kenttää. Lentolyönnit lyödään alakierteellä pysäytyslyönnin omaisesti. Lentolyönnit lyödään kämmeneltä tai rystyltä. Ohitus tarkoittaa tapahtumaa, jolloin pelaaja nousee verkolle ja vastustaja onnistuu lyömään verkolla olevan pelaajan vasemmalta tai oikealta puolelta tämän ohi siten, että verkolla oleva pelaaja ei saa mailaansa väliin. Iskulyönti on vastustajan korkean, mutta liian lyhyen lyönnin jälkeen pään yläpuolelta lyötävä lyönti, joka voi tapahtua suoraan tai pompun kautta. Iskulyönti lyödään hieman samantyylisesti kuin syöttö. Syöttö-lentolyöntipeli on peliä, jossa pelaaja syöttää ja juoksee syöttönsä perään verkolle pelaamaan lentopeliä.
Hot shot -nimeä käytetään lyönneistä, joita ei tavallisesti käytetä pelissä. Tällaisia ovat tilanteet, jolloin pelaaja on verkolla ja joutuu ylitetyksi. Hän juoksee pallon perään ja lyö sen taaksepäin jalkojensa välistä. Saman voi tehdä myös eteenpäin. Myös tapahtuma, jolloin esimerkiksi oikeakätinen pelaaja laittaa mailansa selkänsä taakse ja laittaa sen siellä vasemmalle puolelle ja lyö. Myös olkapäiden yli lyötävä lyönti taaksepäin on eräänlainen hot shot.
Tenniksen säännöt
Tennikseen liittyy useita erilaisia sääntöjä, jotka koskevat esimerkiksi kenttää, pisteiden laskua, vakiovarusteita ja erilaisia virheitä, kuten jalkavirhe ja väärä syöttö.
Kentän täytyy olla suorakulmion muotoinen ja keskeltä verkolla jaettu kahtia. Verkko täytyy pingottaa siten, että se täyttää verkkotolppien välisen tilan kokonaan. Pallo ei saa myöskään mahtua menemään verkon läpi. Verkon yläreunassa täytyy olla metallivaijerin peittävä verkkonauha. Verkon kiristimen sekä verkkonauhan on oltava täysin valkoisia. Köyden tai vaijerin läpimitan on oltava enintään 0,8 cm ja kiristäjän leveyden on oltava enintään 5,0 cm. Verkkonauhan on ulotuttava 5–6,35 senttimetriä verkon molemmille puolille.
Kahden pelaajan pelissä tulee käyttää kaksinpeliverkkoa, jolloin verkkotolppien keskikohtien täytyy olla 0,914 metriä kaksinpelirajojen ulkopuolella. Vastaavasti nelinpeliverkossa verkkoa täytyy tukea kahdella kaksinpelikepillä, joiden korkeus on 1,07 metriä ja keskikohdan täytyy olla molemmilla puolilla 0,914 metriä kaksinpelirajojen ulkopuolella. Kentän päissä olevien rajojen nimet ovat takarajat ja sivuilla sivurajat. Maksimileveys kaksinpelikepin sivulla on 7,5 senttimetriä. Verkkotolpan sivun leveys tai läpimitta saa olla maksimissaan 15-senttimetrinen ja kyseiset verkkotolpat ja kaksinpelikepit saavat maksimissaan 2,5 senttimetriä verkon yläreunan yli.
Syötön tulee tapahtua ristiin eikä jalka saa mennä keskimerkin väärälle puolelle syötettäessä. Syötettäessä keskimerkki ja keskiraja saavat olla korkeintaan viisi senttimetriä leveitä. Syöttöraja on raja, joka on 6,4 metriä verkosta, joita on yksi molemmilla puolilla. Syötön tulee tapahtua siten, että ennen syöttöä syöttävän pelaajan on sijoituttava siten, että molemmat hänen jalkansa ovat takarajan takana sivurajan ja keskimerkin jatkeiden välissä. Kun syöttäjä heittää pallon ilmaan, on hänen lyötävä palloa ennen kuin se koskettaa maahan, jotta syöttö hyväksytään. Jos hän lyö pallon ohi, lasketaan piste silti. Pallon saa heittää mihin vain suuntaan. Jos pelaaja pystyy käyttämään vain yhtä kättä, saa hän syöttää pallon ilmaan mailalla. Jos syöttäjä heittää huonon heiton on hänellä oikeus ottaa pallo käteensä ja heittää uudelleen ilman, että hän menettää kyseisen syötön.
Tennikseen liittyy myös useat vakiovarusteet, joita ovat sivu- ja takaseinät tai -aidat, sekä esimerkiksi katsomot, yleisö ja heidän istuimensa sekä erilaiset tuomarit, joita ovat päätuomari, verkkotuomari ja linjatuomarit sekä pallopojat, jotka antavat palloja pelaajille. Muita vakiovarusteita ovat verkkotolpat, kaksinpelikepit sekä kaksinpelikeppien ulkopuolinen verkon osa.
Pallot ovat merkittävä osa tennistä ja niiden tuleekin täyttää Tennisliiton vaatimukset. Tennisliitto joko hyväksyy tai hylkää pallot. Kilpaottelussa käytetään useimmiten kuutta palloa, mutta myös kahta, kolmea tai neljää palloa voidaan käyttää. Useimmiten on myös pallojen vaihtokäytäntö, joka toteutuu ensin seitsemän pelatun pelin jälkeen ja siitä eteenpäin aina yhdeksän pelatun pelin jälkeen. ITF hyväksyy tai hylkää pallot, joita käytetään STLn luomissa kilpailuissa.
Kansainvälinen Tennisliitto myös päättää, ovatko mailat hyväksyttäviä vai hylättäviä. Muuten arvioinnissa pätevät samat säännöt kuin pallojen valitsemisessa. Mailan lyöntipinnassa saa olla ainoastaan yhdet jänteet. Mailaan voi laittaa tärinänvaimentajia, jotka kuuluu laittaa risteävien jänteiden ulkopuolelle. Jos mailasta katkeaa esimerkiksi jänne, pelataan piste silti loppuun, ellei sitä ole turnauksessa erikseen kielletty. Pelatun pisteen jälkeen pelaajalla on oikeus käydä vaihtamassa uusi maila.[2]
Historia
Tennistä voidaan verrata antiikin Kreikassa pelattuun ”sphairistike” -nimiseen peliin. Majuri Walter Wingfield lainasi tämän kreikkalaisen nimen luotuaan modernin vastineen kreikkalaispelille, jonka hän patentoi vuonna 1874. Peliä alettiin lopulta kutsua nimellä ”lawn tennis” eli ”nurmitennis”, joka oli toinen Wingfieldin patentoima nimi.
Nykyisen urheilumuodon synty voidaan jäljittää kahteen lähteeseen. Vuonna 1856 asianajaja Alex Ryden ja hänen ystävänsä, portugalilainen Batista Pereira pelasivat Birminghamissa Englannissa peliä, jonka he nimesivät espanjalaisen pelin pelota mukaan. Vuonna 1872 miehet muuttivat Leamington Span kaupunkiin ja pelasivat peliä erään sairaalan lääkäreiden kanssa. Pereira ja lääkärit Frederick Haynes ja A. Wellesley Tomkins perustivat ensimmäisen nurmitenniskerhon. Vuonna 1874 he perustivat Leamingtonin tenniskerhon, joka määritteli pelin ensimmäiset säännöt. Eräs lehti kertoi 23. heinäkuuta 1884 yhdestä ensimmäisistä tennisturnauksista Shrubland Hallin kentällä.

Joulukuussa 1873 majuri Walter Clopton Wingfield loi Nantclwydissä Walesissa samankaltaisen pelin vieraidensa iloksi ja puutarhajuhlien ratoksi.[1] Hänen pelinsä perustui vanhempaan sisätennispeliin, jeu de paumen, joka oli keksitty 1100-luvulla Ranskassa ja jota ranskalaiset aristokraatit olivat pelanneet. Useimpien tennishistorioitsijoiden mukaan suuri osa modernista tennisterminologiasta periytyy tältä ajalta, koska Wingfield lainasi pelin lisäksi myös suuren osan ranskalaispelin sanastosta. Esimerkiksi sana ”tennis” juontuu ranskan sanasta tenez, imperatiivimuoto verbistä tenir, pitää.
Pelin kaupallinen potentiaali oli ilmeinen, joten Wingfield patentoi sen vuonna 1874. Patentista ei kuitenkaan ollut liiemmälti hyötyä Wingfieldille. Tennis levisi nopeasti ylemmän luokan keskuudessa Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Tiettävästi ensimmäinen ottelu Yhdysvalloissa pelattiin Staten Islandilla 1874.
Vuonna 1881 oli virinnyt halu kilpailuhenkisempään tenniksenpeluuseen, joten perustettiin tennisseuroja. Ensimmäiset mestaruuskilpailut pidettiin Lontoon Wimbledonissa 9.–19. heinäkuuta 1877. Kyseisen Wimbledonin loppuottelun voitti Spencer William Gore, joka voitti loppuottelussa Marshallin pistein 6–1, 6–2 ja 6–4. Tuolloin katsojia oli noin 800. Nykyään katsojia mahtuu keskuskentälle noin 15000. Naisten ensimmäiset kaksinpelit Wimbledonissa pelattiin vuonna 1884, jolloin pelattiin myös ensimmäiset miesten nelinpelit. Ensimmäiset naisten nelinpelit ja sekanelinpelit pelattiin vuonna 1913. Samana vuonna perustettiin myös kansainvälinen Tennisliitto. Vuonna 1881 Yhdysvaltain tennisliitto luotiin standardisoimaan pelin säännöt ja järjestämään kilpailuita. Ensimmäinen US Open pidettiin samana vuonna Newportissa Rhode Islandilla. Vuonna 1887 järjestettiin ensimmäiset Yhdysvaltain naisten mestaruuskilpailut. Davis Cup sai alkunsa vuonna 1900. Vuonna 1924 julkaistut yksityiskohtaiset ns. ILTF-säännöt osoittautuivat pitkäikäisiksi. Merkittävin muutos niihin seuraavien 80 vuoden aikana oli James Van Alenin tie-breaker-järjestelmä.[3]

Tennis oli alkujaan angloamerikkalainen peli ja sitä hallitsivat Yhdysvaltain ja Britannian lisäksi Australia. Myös Ranskassa se oli suosittua. Ranskan avoimet järjestettiin ensi kertaa 1891. Australian avoimet saivat alkunsa vuonna 1905. Nämä kaksi turnausta Wimbledonin ja US Openin kanssa nousivat tenniksen arvokkaimmiksi turnauksiksi, jotka muodostavat niin sanotun Grand Slamin. Näiden neljän turnauksen voittamista arvostetaan korkealle tennispelaajien keskuudessa.[1] Ensimmäinen tennispelaaja, joka on voittanut kaikki neljä Grand Slamia samana vuonna, oli Donald Budge vuonna 1938. Miehistä hänen jälkeensä samaan on pystynyt ainoastaan Rod Laver, joka saavutti kyseisen voittosarjan vuosina 1962 ja 1969. Kaikkina aikoina ainoastaan yksi tennispelaaja on saavuttanut ns. kultaisen Grand Slamin, eli voittanut kaikki neljä Grand Slamia ja olympiavoiton samana vuonna. Kyseinen pelaaja oli Steffi Graf. Tämä tapahtui vuonna 1988.
Tenniksessä, etenkin naispelaajien keskuudessa, on kunakin ajanjaksona ollut pelaajia, jotka ovat dominoineet kilpailuja. 1900-luvun alussa miehissä hallitsi esimerkiksi ranskalainen Max Décugis, jonka saavutuksiin kuuluivat vuosina 1903–1914 kaikkiaan kahdeksan voittoa Ranskan avoimissa sekä olympiavoitto Antwerpenissä vuonna 1920. Tämän jälkeen 1920-lukua hallitsivat muutenkin ranskalaiset, kuten ”pomppiva baskeri” Jean Borotra, joka on olympiapronssimitalisti ja Grand Slam -turnausten moninkertainen voittaja. Muita olivat maailmanlistan ykkönen Henri Cochet ja ”the crocodile” René Lacoste, myös maailmanlistan ykkönen. Tämän jälkeen Ranska ei ole ollut enää ylivoimainen. Seuraavan vuosikymmenen suurin nimi oli yhdysvaltalainen Don Budge ja 1940-luvun Jack Kramer. 1960-luvulla hallitsivat 12-kertainen Grand Slam -voittaja Roy Emerson ja Rod Laver. Viisinkertainen Wimbledon-voittaja Björn Borg, John McEnroe sekä Jimmy Connors hallitsivat puolestaan 1970-luvun jälkipuoliskolla sekä 1980-luvun alkuvuosia, minkä jälkeen ykköspelaajan paikkaa piti vuosikymmenen loppuun enimmäkseen Tšekin Ivan Lendl. 1990-luvulla Pete Sampras ja Andre Agassi dominoivat ollen useasti loppuotteluissa eri turnauksissa. Sampras voitti ennätykselliset 14 Grand Slam -kilpailua; GS-voittojen määrässä hänen edellään on vain Roger Federer. 2000-luvulla hallitsi Federer, ja 2010-lukua vuorovedoin Rafael Nadal sekä Novak Đoković.
Naisten tennistä ovat 2000-luvulla hallinneet Williamsin sisarukset Venus ja Serena, Justine Henin sekä Marija Šarapova. Henin lopetti uransa toukokuussa 2008, jolloin hänestä tuli ensimmäinen tennispelaaja, joka jätti pelikentät maailmanlistan ykkösenä. Aiemmin 1970– ja 1980-luvuilla kenttiä hallitsivat Martina Navrátilová ja Chris Evert, jotka voittivat molemmat peräti 18 Grand Slam -turnausta. Evertillä on kaikkien aikojen paras voitto-tappio-tilasto, 1309 voittoa ja 146 tappiota. Navrátilová puolestaan voitti vielä vuonna 2006 sekanelinpelin Wimbledonissa, 49-vuotiaana. Hän on voittanut Wimbledonin kaksinpelin yhdeksän kertaa. Heitä ennen naistennistä dominoivat australialainen Margaret Smith Court – nelinpelit mukaan lukien 24-kertainen Grand Slam voittaja – sekä USA:n Billie Jean King. King tuli kuuluisaksi myös naistenniksen promoottorina ja tasa-arvoisen palkintorahaperiaatteen vaatijana. 1990-lukua hallitsi Steffi Graf, 22-kertainen Grand Slam -voittaja. Kuitenkin ehkä aikansa ylivoimaisin naistennispelaaja oli Dorothea Lambert Chambers, joka voitti olympiakultaa vuoden 1908 olympialaisissa Lontoossa ja seitsemän Grand Slam -turnausta, kaikki Wimbledonissa. Vuonna 1911 finaalissa hän voitti Dora Boothbyn peräti 6–0, 6–0. Chambers löysi vihdoin voittajansa, kun 1920-luvulla estradille nousi ranskatar Suzanne Lenglen, joka voitti urallaan 12 Grand Slam -turnausta. 1930-luvulla, tennistä puolestaan hallitsi Helen Wills Moody, joka voitti peräti 19 Grand Slam -turnausta.
Kilpailutoiminta
Ammattilaistennis
Miesten ammattilaistennistä koordinoi ATP (Association of Tennis Professionals), naisten vastaavaa WTA (Women's Tennis Association).
Grand Slam -turnaukset

Australian avoin tennisturnaus – Australian Open
Ranskan avoin tennisturnaus – French Open (Roland Garros)
Wimbledonin tennisturnaus – Wimbledon Championships
Yhdysvaltain avoin tennisturnaus – US Open
Maajoukkuekilpailut
Vuosittain järjestetään miehille Davis Cup ja naisille Fed Cup. Molemmat ovat hyvin suosittuja. Tenniksessä kilpaillaan myös olympialaisissa, joissa tuoreimmat kaksinpelin olympiavoittajat ovat Andy Murray ja Mónica Puig Rion olympialaisissa.
Muita turnauksia
Hopman Cup
Hopman Cup eroaa Davis Cupista Fed Cupista siten että siinä joukkueessa on yksi mies ja yksi nainen. Lisäksi Hopman Cup ei ole yhtä suosittu.
Tennistä pelataan myös pyörätuolitasolla. Siellä kuuluisin kilpailu on World Team Cup, jossa on pelattu aina vuodesta 1985 alkaen joka vuosi. Eniten voittoja on Yhdysvalloilla, joka on voittanut kyseisen tennisturnauksen yhdeksän kertaa vuosina 1985–1991, 1995 ja 1997. Yhdysvaltoja pidetäänkin pyörätuolitenniksen kotimaana; Suomeen laji saapui vasta 1990-luvulla.[4]
Ennätyksiä

Eniten Grand Slam -turnauksia naisten kaksinpelissä on voittanut Margaret Smith Court (24, vuosina 1960–1973)[5] ja miesten kaksinpelissä Roger Federer (20, vuosina 2003–2018).[6]
Eniten kaksinpeliturnauksia on voittanut Martina Navrátilová, joka on voittanut 167 WTA:n turnausta. Nelinpeliturnausvoittoja hänellä on 178 kappaletta.[7]
Roger Federer on ollut Grand Slam -turnauksen välierissä 23 kertaa peräkkäin vuoden 2004 Wimbledonista vuoden 2010 Australian avoimiin.
Grand Slam -voittoja yhteensä on eniten (59) Martina Navrátiloválla (18 naisten kaksinpeli, 31 naisten nelinpeli, 10 sekanelinpeli).
Rod Laver on ainut tennispelaaja, joka on voittanut kokonaisen Grand Slamin (kaikki Grand Slam -turnaukset saman kalenterivuoden aikana) kahdesti.
Steffi Graf on ainut ”Kultaisen Grand Slamin” voittanut tennispelaaja (Kultainen Grand Slam = saman kalenterivuoden aikana kaikkien Grand Slam -turnausten ja olympialaisten voitto).
Rafael Nadal on voittanut eniten massalla pelattuja otteluja peräkkäin (81, vuosina 2005–2007).
Pisimpään miesten maailmanlistan kärkipaikalla on yhtäjaksoisesti viihtynyt Roger Federer (237 viikkoa) ja yhteensä Roger Federer (308 viikkoa). Federer nousi 36-vuotiaana historian vanhimpana miespelaajana maailmanlistan ykköseksi 19. helmikuuta 2018.
Kovimman syötön ammattilaistenniksessä koskaan on syöttänyt australialainen Samuel Groth (263 km/h).[8]
Eniten Davis Cupin voittoja on Yhdysvalloilla, joka on voittanut Davis Cupin miesten maajoukkuemestaruuden 31 kertaa vuosina 1900–1995. Eniten peräkkäisiä Davis Cupin voittoja on myös Yhdysvalloilla, niitä on seitsemän, vuosina 1920–1926. Vuonna 1927 voittaja oli kuusi vuotta tästä eteenpäin peräkkäin voittanut Ranska. Tämä on toiseksi pisin sarja. Tämän sarjan taas katkaisi Iso-Britannia vuonna 1933.
Ammattilaiskiertueen pisin tennisottelu on kestänyt 11 tuntia ja viisi minuuttia. Se pelattiin Wimbledonissa vuonna 2010. Ottelussa kohtasivat John Isner ja Nicolas Mahut. Ottelu päättyi Isnerin eduksi erin 6–4, 3–6, 6–7, 7–6 ja 70–68. Viimeinen ja ratkaiseva erä kesti yksinään yli kahdeksan tuntia.
Katso myös
Tennis (lehti)
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aitio Tommi| title = On tour - ammattilaistenniksen taustat| publisher = Avain| year = 2006| isbn = 9525524272}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Antoun Rob| title = Pelaa parempaa tennistä| publisher = Readme.fi| year = 2013| isbn = 9789522206848}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Carlson Anna-Riikka| title = Avain tennikseen| publisher = Avain| year = 2003| id = ISBN 952-5524-00-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gallwey Timothy| title = Voita vastustajasi, voita itsesi!| publisher = Avain| year = 2005| version = Alkuteos: The Inner Game of Tennis| id = ISBN 	952-5524-08-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Douglas Paul| title = Tenniksen ABC| year = 1991| id = ISBN 951-35-5176-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Douglas Paul| title = Suuri tenniskirja| publisher = WSOY| year = 1983| id = ISBN 951-0-11677-7}}

Aiheesta muualla

, Suomen Tennisliitto
, Kansainvälinen tennisliitto
, miesten ammattilaiskiertue
, naisten ammattilaiskiertue
, Tenniksen liveseurantaa
 sisältää monenlaista tietoa harrastelijallekin

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta ottelua Grand Slam -turnauksessa pelataan?


Madeira () on Portugalille kuuluva itsehallinnollinen saariryhmä Pohjois-Atlantilla noin 580 kilometriä Pohjois-Afrikan rannikolta luoteeseen. Madeira kuuluu maantieteellisesti Makaronesiaan ja koostuu seitsemästä tuliperäisestä saaresta, joista suurimmat ja ainoat asutetut ovat Madeira ja Porto Santo. Pääsaaresta noin 40 kilometriä kaakkoon sijaitsevat kolme saarta käsittävät Desertassaaret. Hallinnollisesti Madeiraan kuuluu vielä 280 kilometrin päässä kaakossa sijaitsevat kaksi saarta käsittävät Selvagenssaaret. Madeirasta puhuttaessa voidaan viitata yhtä lailla koko hallinnolliseen alueeseen, maantieteelliseen saariryhmään tai pelkästään Madeiran saareen.
Madeiran historian varhaisimmat luotettavat tiedot eurooppalaistoiminnasta ulottuvat 1400-luvun alkupuolelle. Madeirasta on myös huomattavasti vanhempia, mutta epävarmoja viittauksia heti ajanlaskun alusta lähtien. Madeiran virallinen kirjoitettu historia alkoi portugalilaisten saapumisen myötä vuodesta 1418. Portugalissa vuonna 1974 tapahtunut neilikkavallankumous kaatoi maata hallinneen sotilasjuntan, minkä seurauksena Madeiralle myönnettiin autonomia kaksi vuotta myöhemmin. Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin vuonna 1986. Madeiran elintaso on noussut autonomian ja EU-jäsenyyden aikana. Madeiran presidentti Miguel Albuquerque on toiminut virassaan maaliskuusta 2015 lähtien. Hänen edeltäjänsä Alberto João Jardim ehti olla presidentin virassa 37 vuotta.
Madeiran väkiluku oli vuonna 2011 yhteensä 267938, joista valtaosa eli yli 240000 ihmistä asui Madeiran saarella. Madeiran pääkaupunki on pääsaaren eteläosassa sijaitseva Funchal, jonka asukasluku oli 112015 vuonna 2011. Kuten muuallakin Portugalissa, saarilla puhutaan portugalia, valtauskonto on katolilaisuus ja rahayksikkö euro. Madeira on suosittu turistikohde, ja matkailu on alueen taloudelle tärkeä tulonlähde. Madeira tunnetaan muun muassa madeiraviinistä ja pääsaarta halkovista vesikanavista eli levadoista. Funchalissa järjestetään vuosittain uudenvuoden ilotulitus, joka on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan maailman suurimpana.
Maantiede

Madeiran hallinnollinen alue sijaitsee Atlantin valtameressä noin 580 kilometriä Pohjois-Afrikan rannikosta länteen ja noin tuhat kilometriä Portugalin pääkaupungista Lissabonista lounaaseen. Kanariansaaret sijaitsevat noin 450 kilometriä etelään ja Azorit alle tuhat kilometriä luoteeseen. Pääsaaren Madeiran lisäksi alueeseen kuuluvat toinen asuttu saari Porto Santo, alle 40 kilometriä pääkaupunki Funchalista kaakkoon sijaitsevat Desertassaaret sekä 280 kilometriä eteläkaakkoon sijaitsevat Selvagenssaaret. Saarten yhteispinta-ala on noin 801 neliökilometriä ja ainoastaan Madeira ja Porto Santo ovat niistä asuttuja. Saariryhmä syntyi vulkaanisen toiminnan seurauksena miljoonia vuosia sitten. Madeira ja Desertassaaret ovat saarista nuorimpia, kun taas Porto Santo ja Selvagenssaaret ovat iältään vanhempia.[1]
Madeiran saari
Madeiran saari sijaitsee suuren vedenalaisen kilpitulivuoren päällä, joka kohoaa noin kuusi kilometriä valtameren pohjasta.[2] Madeira on saariryhmän geologisesti nuorin saari. Se syntyi useiden vedenalaisten tulivuorenpurkausten seurauksena. Ensimmäinen purkauksen arvioidaan tapahtuneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten, mutta merenpinnan yläpuolelle Madeira alkoi kuitenkin kohota vasta noin viisi miljoonaa vuotta sitten.[1] Purkaukset päättyivät noin 700000 vuotta sitten, jonka jälkeen saarta kulutti voimakas eroosio. Vulkaaninen toiminta aktivoitui myöhemmin uudestaan ja muokkasi saaren pintaa. Viimeisimmät tulivuorenpurkaukset tapahtuivat noin 6500 vuotta sitten.[2] Madeira on noin 57 kilometriä pitkä ja 22 kilometriä leveä. Pinta-alaa sillä on noin 740 neliökilometriä.[3] Korkeuserot Madeiran saarella ovat suuria. Korkein vuori Pico Ruivo kohoaa 1862 metrin korkeuteen.[4] Toiseksi ja kolmanneksi korkeimmat vuoret ovat Pico das Torres (1851m) ja Pico do Areeiro (1818m).[4] Saarta ympäröi syvä merialue. Jo muutaman kymmenen kilometrin päässä saaren pohjoisrannikosta on jo 2500–4000 metrin syvänteitä.[1] Madeiralla kulkee yli 2000 kilometriä levadoita, jotka kuljettavat sateisesta vuoristosta vettä saaren kuivempaan etelä- ja kaakkoisosaan, joka sopii paremmin maanviljelylle ja asutukselle. Virtaava vesi tuottaa samalla vesivoimaa.[5][6]
Muut saaret
Porto Santo on toinen asutuista saarista ja sijaitsee noin 40 kilometriä Madeiran koillispuolella. Pituutta Porto Santolla on noin 11 kilometriä, leveyttä 6 kilometriä ja pinta-alaa yhteensä noin 40 neliökilometriä. Saaren iäksi on arvioitu 13,5–18 miljoonaa vuotta. Saaren pääkaupunki on Vila Baleira.[1] Saaren muodostavat kaksi vulkaanisperäistä ylänköaluetta, joiden välissä sijaitsevalla matalammalla alueella sijaitsee saaren lentokenttä.[7] Saaren korkein kohta Pico do Facho nousee 516 metriä merenpinnan yläpuolelle.[1] Porto Santon ilmasto on kuiva ja kastelu on haaste kaikelle maanviljelylle.[8] Porto Santon pääsaaren ympärarillä sijaitsee kuusi pienempää luotoa: Ilhéu da Cal, Ilhéu das Cenouras, Ilhéu de Cima, Ilhéu de Fora, Ilhéu de Ferro ja Ilhéu da Fonte da Areia.[9]
Desertassaaret koostuvat kolmesta pääsaaresta. Suurin saarista on 12 kilometriä pitkä ja 2 kilometriä leveä Deserta Grande, jonka korkein kohta kohoaa 490 metriä merenpinnan yläpuolella. Ilha do Bugio on noin 7,5 kilometriä pitkä 800 metriä leveä. Pienin saarista Ilhéu Chão on noin 1,6 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä, ja nousee loivasti pohjoispäässä lähes sadan metrin korkeuteen.[1]  Saaret ovat kalastajien suosiossa, mutta niillä ei saa mennä maihin yli kymmenen metrin päähän rantaviivasta.[10] Desertassaaret ja Selvagenssaaret olivat yksityisomistuksessa vuoteen 1971 asti, jolloin Portugalin hallitus osti ne.[1]
Selvagenssaaret sijaitsevat noin 280 kilometriä Funchalista kaakkoon ja ne ovatkin lähempänä Kanariansaaria kuin pääsaarta Madeiraa. Desertas- ja Selvagenssaarten välinen merialue on paikoitellen jopa 4,5 kilometriä syvä.[1] Selvagenssaaret muodostuvat kahdesta ryhmästä, joiden yhteispinta-ala on noin 2,8 neliökilometriä. Pohjoisen ryhmän muodostavat Selvagem Grande sekä kaksi pienempää saarta, Palheiro da Terra ja Palheiro do Mar. Eteläisen ryhmän muodostavat Selvagem Pequena ja Ilhéu de Fora sekä useat pienemmät luodot.[11] Saaret ovat niin matalia, ettei niillä synny orografista sadetta, joten sateiden välissä voi kulua kolmekin vuotta.[12]
Ilmasto
Madeira sijaitsee subtrooppisella vyöhykkeellä. Saaren pohjoisosassa vallitsee pikemminkin lauhkea ilmasto, sillä itä-länsi suunnassa kulkeva keskimäärin 1000 metriä korkea vuoristo jakaa saaren etelä- ja pohjoispuoliskoihin aiheuttaen niiden välillä ilmastollisia eroja. Korkeat vuoristoketjut pakottavat Madeiran pohjoisrannikolle puhaltavat kosteat ja lämpimät pasaatituulet kohoamaan ylöspäin tiivistyen sumuksi ja pilviksi. Korkeat vuoret hidastavat pilvien kulkeutumista etelään, joten sateet keskittyvät enimmäkseen saaren pohjoispuolelle ja vuorille. Eniten sadepäiviä on marras- ja maaliskuun välisenä aikana, kun taas vähiten sadepäiviä on toukokuusta syyskuuhun. Golfvirran jatke Kanarianvirta vaikuttaa merilämpötiloihin.[13][14]
Funchalin keskilämpötila on joulukuusta huhtikuuhun 16–21 astetta, minkä jälkeen se kohoaa vähitellen saavuttaen heinä-elokuussa 20–25 astetta. Loka-joulukuun välisenä aikana Funchalissa on keskimäärin 18–21 astetta. Lämpötilat eivät juuri kohoa 27–28 asteen yli paitsi harvoin lämpimän itätuulen puhaltaessa Afrikan suunnasta.
Korkeus merenpinnasta on Madeiran ilmastossa merkittävä tekijä. Ylös vuorille mentäessä keskilämpötila laskee noin 3°C jokaista 500 metrin nousua kohden. Subtrooppinen vyöhyke ulottuu noin 300 metriin ja välimerenilmasto 300–750 metriin merenpinnasta. Tosin korkeimmillakin huipuilla voidaan kesäpäivänä päästä 20 celsiusasteeseen. Madeiran saarelle on tyypillistä mikroilmastot, joihin vaikuttaa korkeus merenpinnasta sekä tuulet. Madeiralla on viime aikoina ollut havaittavissa muutoksia ilmastossa. Sateita on tullut huomattavasti vähemmän kuin 1990-luvun alussa, talvet ovat lämpimämpiä, keskilämpötilat ovat nousseet ja kuivuus on lisääntynyt.[13][14]

Luonto
Madeira on biodiversiteetiltään rikas ja saaristossa arvellaan elävän yli 7500 maalajia. Kotoperäisiä lajeja ja niiden alalajeja on lähes 1500, mikä edustaa noin 20prosenttia lajien määrästä. Madeiran saaristossa on kuusi suojeltua aluetta, mukaan lukien Madeiran luonnonsuojelualue, joka peittää lähes kaksi kolmasosaa Madeiran saaresta. Lisäksi yli kymmenen aluetta on mukana Euroopan unionin Natura 2000 -hankkeessa ja 11 aluetta pidetään tärkeinä lintualueina. Madeiralla on lisäksi yksi Unescon maailmanperintökohde.[15]
Kasvillisuus
Madeiran kasvillisuus on monipuolinen ja runsaslajinen. Madeiran saaristossa tavataan noin 760 siemen- eli kukkakasvia, joista lähes 20prosenttia on kotoperäisiä. Madeiralla tavataan myös yli 40 sanikkaista, 500 levä-, 450 sieni-, 450 jäkälä- ja 320 sammallajia. Madeiran saaristossa kasvavasta 156 kotoperäisestä lajista 99 kasvaa Madeiran saarella. Porto Santolla ja Selvagenssaarilla on molemmilla yhdeksän kotoperäistä lajia ja Desertassaarilla ainoastaan kaksi. Loput lajeista ovat yhteisiä eri saariryhmien välillä. Madeiran saarella voi erottaa neljä kasvillisuusvyöhykettä, joiden rajat kuitenkin liikkuvat.[16]
Madeiran luonnonsuojelualueella sijaitsee maailman suurin yhtenäinen laurisilvametsän alue.[17] Metsä sijaitsee noin 600–1300 metriä merenpinnasta sijaitsevilla alueilla ja sille tyypillisiä lajeja ovat esimerkiksi makaronesianavokado, kanarianlaakeri, barbusano ja haisuviherpuu.[16] Alue on kuulunut Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 1999 lähtien.[17] Metsää uhkaavat etenkin tulokaslajit, kuten aikanaan metsätalouspuiksi istutetut eukalyptuslaji kuumepuu (Eucalyptus globulus) ja hopea-akasia (Acacia dealbata), jotka leviävät saarella syrjäyttäen kotoperäisiä lajeja. Tämän vuoksi ympäristöä valvotaan tehokkaasti ja tulokaslajeja korvataan kotoperäisillä lajeilla. Varsinaisia viljelykasveja saarella edustavat ennen kaikkea banaani ja viiniköynnös.[18]
Eläimistö

Madeiran saaristossa elää lähes 200 lintulajia ja pesiviä lajeja on noin 40.[19] Saarilla elää kolme endeemistä lintulajia: madeiranviistäjä, madeirankyyhky ja madeiranhippiäinen. Se on myös tärkeä lisääntymispaikka useille merilinnuille.[20] Tavallisia lintuja Madeiralla ovat muun muassa mustarastas, mustapääkerttu ja västäräkki. Osa Madeiralla esiintyvistä linnuista pesii myös kanariansaaristossa, kuten madeirankiitäjä, kanarianhemppo ja kanariankirvinen. Selvagenssaarilla pesii esimerkiksi kanariankirvinen, kalatiira, kanariantuulihaukka ja fregattimyrskylintu. Suurimmalla saarella Selvagem Grandella pesii keltanokkaliitäjä, jonka suojelemiseksi Portugalin hallitus osti saaret vuonna 1971 luonnonsuojelualueeksi.[19]
Madeiralla esiintyy lähes 500 eri merinilviäislajia.[19] Maanilviäislajeja on saaristossa lähes 300 eri lajia. Porto Santossa sijaitsee pinta-alaan nähden maailman monipuolisin maanilviäiskanta. Ihmisen toiminnalla on tosin ollut negatiivisia seurauksia alueen nilviäiskannalle ja IUCN:n mukaan useiden lajien säilyvyys on uhattuna.[21] Lepakoita lukuun ottamatta maalla elävät nisäkkäät ovat tulleet saarille ihmisten mukana, kuten riistaeläimeksi tuotu kaniini. Matelijoista tavataan joitakin gekkoja ja sisiliskoja.[22] Sammakoita voi nähdä Madeiralla varsinkin keväällä. Hyönteisiä on arviolta 800–1200 lajia, kovakuoriaisia noin 550 lajia ja perhosia 120 lajia. Hämähäkkejä on noin 100 lajia ja Desertassaarilla elää Madeiran ainoa myrkyllinen eläinlaji Lycosa ingens.[19]
Madeiran vesissä elää yli 200 kalasukua, joihin kuuluu lukuisia eri lajeja. Näitä ovat esimerkiksi erilaiset tonnikalat, makrillit, turskat, hammasahvenet, meriahvenet, koralliahvenet, sardiinit, turskat, mureenat ja miekkakalat.[19] Rantavesissä tavataan monia selkärangattomia, sekä kalalajeja, kuten sinipiikkimakrilli, japaninmakrilli ja keltapyrstöpiikkimakrilli.[23] Madeiran vesien ollessa lämpimimmillään heinä-syyskuussa saattaa vesissä liikkua suuria barrakudoja. Espada eli mustahuotrakala on tavallisin kalalaji madeiralaisessa ruokapöydässä. Noin 1000 metrin syvyydessä elää lukuisia erilaisia syvänmerenkaloja, kuten meripiru, lyhtykala ja ristihammasahven.[19] Syvemmissä vesissä elää myös valaita, delfiinejä ja merikilpikonnia.[24] Desertassaariin kuuluvalla Desertas Grandella elää uhanalainen munkkihylje, jonka kanta on rauhoituksen sekä luonnonsuojelutoiminnan ansiosta jälleen toipumassa. Kaskelottia pyydystettiin Madeiran vesillä 1980-luvulle asti, kunnes se rauhoitettiin kannan suojelemiseksi.[19] Hait eivät tule rannikon läheisyyteen.[19]
Historia

Varhaiset vaiheet
Ensimmäinen historiallisesti luotettava lähde eurooppalaisten vierailusta Madeiralla on portugalilaisten saapuminen 1400-luvun alkupuolella. Madeirasta on kuitenkin myös huomattavasti vanhempia mutta epävarmoja viittauksia heti ajanlaskun alusta lähtien. Roomalainen kirjailija Plinius mainitsi teksteissään Purppurasaaret, jolla on hyvinkin voitu sijaintinsa puolesta viitata Madeiraan. Arabien on väitetty löytäneen saaren jo 1000-luvulla ja nimenneen sen El Ghanemiksi ja myös viikinkien vierailun mahdollisuutta on pohdittu. Rikkaan englantilaisen aatelisneidon Anne d'Arfetin kerrotaan rakastuneen köyhään Robert Machimiin 1300-luvulla Englannissa ja paenneen tämän kanssa pakkoavioliittoaan Ranskaan. Heitä kuljettaneen laivan kerrotaan kuitenkin joutuneen ankaraan myrskyyn, jonka seurauksena se ajautui pois kurssilta ja haaksirikkoutui nykyisen Machicon kaupungin edustalle. Kaupungin onkin arveltu saaneen nimensä Robert Machimin mukaan. 1300-luvulla Madeira kuitenkin todennäköisesti jo tunnettiin, sillä se esiintyy jo vuodelta 1351 peräisin olevassa italialaisessa kartassa. Kartassa Madeira esiintyy nimellä Isola di Lolegname (puusaari), jonka lisäksi siinä näkyvät myös Porto Santo sekä Desertassaaret nykyisillä nimillään.[25]
Kolonisaatiosta kohti nykyaikaa

Madeiran saariryhmän virallinen kirjoitettu historia alkoi vuonna 1418, kun portugalilaisen prinssin Henrik Purjehtijan palveluksessa purjehtineet João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira ajautuivat myrskyssä Porto Santon saarelle, joka sai nimekseen Porto Santo eli Pyhä satama. Seuraavana vuonna saarille järjestettiin tutkimusmatka. Italialainen aatelismies Bartolomeu Perestrello sai tehtäväkseen asuttaa Porto Santon ja Zarco ja Teixeira lähetettiin tutkimaan Madeiraa.[26]
Saaret olivat löydettäessä täysin asumattomia, ja portugalilaiset aloittivat niiden asuttaminen 1420-luvulla.[27] Uudisasukkaat toivat saarelle Italiasta sokeriruo'on ja Kreetalta viiniköynnöksen. Madeiralla oli pian suuria sokeriruokoviljelmiä, joissa käytettiin työvoimana Afrikasta 1450-luvulta lähtien[27] tuotuja orjia.[25] Madeiran taloudellinen merkitys kasvoi arvokkaan sokerikaupan myötä ja portugalilaiset saivat pian haltuunsa Euroopan sokerimonopolin.[25] Vuosina 1450-1470 Madeira oli huomattava viljantuotannon keskus ja viljaa vietiin muun muassa Manner-Portugaliin sekä Portugalin Afrikassa sijaitseviin kauppakeskuksiin.[25] Sokerinviljely oli kuitenkin huomattavasti kannattavampaa ja vuonna 1485 saaria vaivasi viljan puutteen vuoksi nälänhätä. Azoreista tulikin alueen vilja-aitta ja Madeira pystyi keskittymään arvokkaaseen sokerintuotantoon.[26] Funchalista ja Machicosta kehittyi vaurauden seurauksena kukoistavia kaupunkeja.[26]
1400-luvun lopulla Euroopasta virtasi Madeiralle lisää asukkaita. Monet heistä olivat kauppiaita, jotka toivat mukanaan lisää investointeja ja vaurastuttivat saarta.[27] Maine Madeiran hyvinvoinnista levisi ja houkutteli saaristoon merirosvoja.[25] Madeira kärsi pahimman merirosvohyökkäyksensä vuonna 1566, kun yli tuhannen hengen merirosvojoukko hyökkäsi Funchaliin ranskalaisen merirosvon Bertrand de Montluchin johdolla ja ryösti saarta yli kahden viikon ajan.[28]
Sokerintuotanto kukoisti 1450-luvulta lähtien, kunnes se 1500-luvun alkupuolella kääntyi laskuun.[26] Madeira menetti 1500-luvun aikana valta-asemansa sokeriruo’on tuottajana Brasilialle, jossa sitä voitiin tuottaa halvemmalla. Myös huono lannoitus ja ilmastolliset syyt vaikuttivat sokerituotannon romahtamiseen. Sokeriruoko oli kuluttanut Madeiran maaperää, jonka seurauksena useilla viljelmillä alettiin viljellä vähemmän vaativaa viiniköynnöstä. Madeira sai kuitenkin vielä 1500-luvun lopulla sokerista lähes seitsemän kertaa enemmän tuloja kuin viinistä. Madeira oli vuodesta 1580 vuoteen 1640 muun Portugalin tasvoin Espanjan hallinnassa.[25]
Madeiran talous oli 1600-luvulla riippuvainen viinin viennistä sekä merenkulun tuomista tuloista.[25] 1660-luvulla Madeira oli joutua myötäjäislahjaksi Englannille, kun Englannin kuningas Kaarle II meni vuonna 1662 naimisiin Portugalin Katariina de Bragançan kanssa. Morsiamen myötäjäisiin kerrotaan liittyneen salainen sopimus, jonka mukaan Portugali olisi antanut Englannille lisäksi vielä Madeiran, mikäli Kaarle ei olisi ollut tyytyväinen myötäjäisiinsä.[25] Englantilaisen kauppiaiden vaikutus Madeiralla kasvoi 1600-luvun lopulta lähtien.[29] Madeira oli jo 1700-luvulla siirtolaisuus Brasiliaan kasvoi, sillä Madeira alkoi olla liikakansoitettu ajan olosuhteisiin nähden. Tästä huolimatta Madeiran väkiluku jatkoi kasvuaan. 1700-luvun puolivälissä asukkaita oli jo 75000.[25]
Vuonna 1803 Madeiralla nousi ennennäkemättömän suuri tulva, joka aiheutti suurta hävitystä varsinkin Funchalissa. Ainakin 600 ihmistä sai surmansa. Britit miehittivät Madeiran kahdesti 1800-luvun alussa Napoleonin sotien aikana. Monia englantilaisia oli muuttanut Madeiralle jo 1700-luvulla lähinnä viininviljelijöiksi, ja Napoleonin sotien aikana ja niiden jälkeen heitä saapui lisää, kun monet brittisotilaista jäivät saarelle pysyvästi.[25] Jotkut sotien jälkeen Madeiralle saapuneista brittikauppiaista perustivat merkittäviä kauppiassukuja, kuten alkujaan liikekumppaneita olleet Charles Blandy ja Thomas Slap Leacock.[30]
1800-luvun kuluessa Madeirasta kehittyi suosittu matkailu- ja lomakohde, mutta lomailijat edustivat kuitenkin vielä pitkälle 1900-luvulle asti ylempää keskiluokkaa.[30] Madeiran kuvernöörinä toimineen José Silvestre Ribeiron aikana (1846-1852) rakennettiin teitä, pantiin alulle Funchalin sähkövalaistus sekä toteutettiin yhteiskunnallisia uudistuksia.[25] Vuonna 1852 riehunut kolera tappoi arviolta 7000 ihmistä ja samana vuonna home tuhosi saaren viiniköynnökset, minkä seurauksena arviolta 90prosenttia sadosta menetettiin. Yhdysvalloista vahingossa tuotu viinikirva saastutti ja tuhosi loput viiniköynnökset 1870-luvun alussa. Vaikka niiden tilalle istutettiin pian uusia lajikkeita, viljelmiä ei pystytty vielä palauttamaan täysin ennalleen ja 1800-luvun lopulla monien täytyi lähteä saarelta.[27] Vuonna 1900 saatiin kuitenkin jo ennätyssatoja ja saaren maataloustuotantoa monipuolistettiin istuttamalla lisäksi banaaneja, joilla on vielä nykyäänkin suuri merkitys viennin kannalta.[31]
Saksalainen yhtiö tarjoutui vuonna 1905 rakentamaan Madeiralle sairaaloita, parantolan sekä kehittää saaresta uudenaikaisen lomakohteen, mikäli se saisi vastaavasti ottaa haltuunsa kaikki saaren liiketoimet. Portugalin hallitus suostui aluksi ehdotelmaan, mutta ei ottanut huomioon Iso-Britannian mielipidettä.[31] Saksan kolonialististen tavoitteiden tultua lisäksi ilmi ehdotuksesta lopulta kieltäydyttiin.[29] Ensimmäisen maailmansodan alussa saksalainen omaisuus saarella takavarikoitiin. Saksa julisti Portugalille sodan vuonna 1916 ja samana vuonna saksalainen sukellusvene teki yllätyshyökkäyksen Funchaliin ja upotti satamassa kolme ranskalaisalusta sekä pommitti kaupunkia.[31][25] Vuonna 1917 saksalaiset sukellusalukset pommittivat Funchalia uudestaan tuhoten kaupungissa rakennuksia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen taloudellinen tilanne Madeiralla oli huono.[25]
Madeiralla puhkesi vuoden 1931 alussa yleislakko leivänhinnan nousun sekä kahden suuren madeiralaispankin konkurssin vuoksi.[32] Konkurssit olivat vieneet tuhansien madeiralaisten säästöt. Portugalista lähetettiin saarelle sotajoukkoja, mutta osa joukoista liittyi kapinallisiin, joita johti Portugalista karkotettu kenraali Sousa Dias. Portugalista lähetettiin lisää joukkoja ja kapina lopulta kukistettiin. Toisille myönnettiin turvapaikka Iso-Britanniasta, mutta useimmat Dias mukaan lukien joutuivat antautumaan portugalilaisille.[29] Portugali jäi toisessa maailmansodassa puolueettomaksi ja Madeira säästyi sotatoimilta. Madeiralle tuli poliittisia pakolaisia ja Iso-Britannia evakuoi sodan aikana Gibraltarin siirtokunnastaan noin 2 000 siviilihenkilöä Madeiralle.[25]

Autonomia ja nykyaika
Portugalissa 25. huhtikuuta 1974 tapahtunut neilikkavallankumous kaatoi maata hallinneen sotilasjuntan. Oikeistolainen puolisotilaallinen FLAMA-järjestö suoritti Madeiralla terrori-iskuja tavoitteenaan saavuttaa itsenäisyys ja täydellinen riippumattomuus Portugalista. Kun Portugali sai vuonna 1976 uuden perustuslain ja Madeiralle määriteltiin autonominen asema, järjestön toiminta lakkasi.[32] Vuonna 1986 Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin.[25] Tämän jälkeen Madeira alkoi saada taloudellista tukea paremman infrastruktuurin ja uusien teiden rakentamiseen sekä sähkönjakelun, sairaanhoidon ja koulutuksen parantamiseen.[27] Madeiran elintaso onkin noussut autonomian ja EU-jäsenyyden aikana.[33]
Madeiraa koettelivat 20. helmikuuta 2010 voimakkaat rankkasateet, jotka synnyttivät pahoja tulvia ja mutavyöryjä etenkin saaren eteläosassa. Pahimmat tuhot keskittyivät pääkaupunki Funchaliin. 42 ihmistä sai surmansa, noin 120 ihmistä loukkaantui ja yli 200 ihmistä menetti kotinsa myrskyn vuoksi. Kyseessä oli pahin myrsky vuoden 1993 jälkeen, jolloin kahdeksan ihmistä sai surmansa.[34][35] Kesällä 2012 Madeiraa koettelivat poikkeuksellisen kuivan vuoden vuoksi Manner-Portugalin tavoin laajat maastopalot, joita sammuttamaan lähetettiin palomiehiä myös mantereelta.[36][37][38]
Hallinto ja politiikka

Madeiran autonomian aste on vaihdellut vuosien varrella, ja sen laajuudesta päättää Portugalin parlamentti.[39] Ennen vuotta 1974 käytännöllisesti katsoen kaikki asiat tuli hoitaa Lissabonin kautta. Saarella oli kuitenkin yleinen neuvosto edustamassa Lissabonin keskushallitusta ja toimi sisäministeriön alaisena.[33] Huhtikuussa 1976 Portugalissa järjestettiin ensimmäiset vapaat vaalit vuosikymmeniin. Saman vuoden perustuslaissa Madeira määriteltiin autonomiseksi alueeksi. Madeiralla vaalit voitti Alberto João Jardimin johtama keskustaoikeistolainen Sosiaalidemokraattisen puolueen (PSD) Madeiran haara, joka sai äänistä 65%.[32] Jardimista tuli kaksi vuotta myöhemmin presidentti, kun Ornelas Camachon erosi virastaan.[33] Jardim toimi Madeiran presidenttinä vuodesta 1978 lähtien, ja vielä vuonna 2011 hänet valittiin jatkokaudelle.[40] Vuonna 2015 hänen seuraajakseen valittiin aiemmin Funchalin pormestarina toiminut Miguel Albuquerque.[41] Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin vuonna 1986. Verotus alueellistettiin alkuvuodesta 2006.[33]
Nykyään Madeira voi käytännöllisesti katsoen päättää itse kaikista asioistaan lukuun ottamatta turvallisuuspolitiikkaa, joka on yhteistä Manner-Portugalin kanssa.[33] Alueparlamentti ja -hallitus ovat Madeiran autonomisen alueen hallinnollisia elimiä. Presidentti johtaa aluehallitusta ja valitaan neljä vuotta kestävälle kaudelle. Sama henkilö voidaan valita virkaan rajattomasti. Madeiran alueparlamentti muodostuu 47:stä alueellisesta kansanedustajasta, jotka valitaan vaaleilla neljä vuotta kestävälle kaudelle.[33] Alueparlamentti voi säätää lakeja, mutta niiden tulee sopia Portugalin perustuslakiin.[42] Presidentti johtaa aluehallitusta apunaan varapresidentti sekä seitsemän ministeriötä, joiden toimialoja muutettiin hieman vuonna 2007. Varapresidentin vastuualueisiin kuuluu parlamenttiasiat, yleinen hallinto, EU:hun liittyvät asiat, energian tuotanto, kauppa ja teollisuus sekä Madeiran kehittämisseura.[33]
Madeiralaisilla on Portugalin passi ja valtionverot maksetaan Portugalille.[39] Madeiralla on myös oma lippu, hymni ja leima.[33]
Hallinnollinen jako

Madeira koostuu 11 kunnasta, joista kymmenen sijaitsee Madeiran saarella ja yksi Porto Santolla. Kunnat jakaantuvat edelleen 54 freguesiaan. Madeiralla on 53 freguesiaa ja Porto Santolla yksi.[43] Desertassaaret kuuluvat hallinnollisesti Santa Cruzin kuntaan ja Selvagenssaaret Funchalin kuntaan.[44]

Talous
Madeiran talouden tärkeimmät kulmakivet ovat maanviljely, kalastus, matkailu ja talouspalvelut ulkomaisille yhtiöille.[46] Alueen teollisuus ei ole kovin monipuolista, ja se koostuukin lähinnä erilaisista ulkoisille markkinoille suunnatuista perinteisistä käsityötuotteista, kuten koruompeleista, kuvakudoksista ja koritöistä. Suurimmat teollisuudenalat liittyvät toimintaan ruoka-, juoma-, tupakka- ja rakennusalalla.[47] Kasvaneen taloudellisen hyvinvoinnin seurauksena maan työttömyysaste oli vuonna 2008 noin 6%, alhainen muuhun Portugaliin verrattuna.[46] Madeira on myös saanut huomattavaa tukea Euroopan unionin rahastoista, jolla on ollut suuri vaikutus sen talouteen. Saaduilla tuilla on muun muassa pidennetty lentokentän kiitotietä, sekä parannettu tieverkostoja rakentamalla kulkua nopeuttavia tunneleita.[48]
Madeiran virallinen valuutta on euro. Syyskuussa 2002 Moody's antoi Madeiran alueelle luokan Aa3 liikkeellelaskijan luottoluokituksen alueen vilkkaan talouden ja sen suorituskyvyn paranemisen, sekä hallittavissa olevan velkataakan ansiosta. Syyskuussa 2011 Moody's alensi Madeiran pitkän aikavälin luottoluokitusta B1:stä B3:een huolena alueen huono hallinto ja johtaminen, sekä heikko talousarvioiden toteuttaminen. Madeiran aluehallituksen vuodesta 2003 lähtien ilmoittamatta jättämien kustannusten ja velkajärjestelysopimusten yhteisvaikutus oli vuosien 2008–2010 alijäämissä 1,1 miljardia euroa.[46]
Presidentti Jardim erosi virastaan keväällä 2007 vastalauseena José Sócratesin hallituksen hyväksymälle laille alueiden varainkäytöstä. Hallitus oli neuvottelematta Madeiran kanssa muuttanut Portugalin ja Madeiran yhteisiä lakeja niin, että Madeiralle kuuluva 2% EU-rahoista jäi Portugalille. Jardim asettui kuitenkin uudestaan ehdolle ja voitti vaalit ylivoimaisesti.[25]
Liikenne

Euroopan unionin jäsenmaiden ja Schengen-alueen kansalaiset voivat matkustaa Madeiralle vapaasti. Saariryhmällä on kaksi lentoasemaa: Santa Cruzissa sijaitseva Madeiran lentoasema, ja Porto Santon saarella sijaitseva Porto Santon lentoasema. Lentoyhteyksiä Madeiralle kulkee Portugalista sekä Azoreilta, mutta myös muualta Euroopasta sekä esimerkiksi Etelä-Amerikasta. Portugalista voi matkustaa Madeiralle myös lautalla.
Madeiran ja Porto Santon välillä matkustetaan joko lentokoneella tai lautalla, joka kuljettaa myös autoja sekä muita ajoneuvoja. Madeiran saarella on kattava tieverkosto, ja edullisin kulkutapa on ympäri saarta kulkevat bussit, joiden aikataulut on kuitenkin suunniteltu pääasiassa paikallisten tarpeisiin. Helpoin kulkutapa on vuokra-auto, joita voi vuokrata esimerkiksi lentokentältä. Pääkaupungissa Funchalissa voi liikkua luotettavasti taksilla.[49]
Matkailu

pienoiskuva|Muotoonleikattuja pensaita Madeiran kasvitieteellisessä puutarhassa.
Matkailu on Madeiran taloudelle tärkeä tulonlähde, sillä se tuottaa noin 20% alueen bruttokansantuotteesta.[47]
Madeira on ollut matkailijoiden suosima kohde jo 1700-luvulta lähtien. Alueen leuto ilmasto houkutteli matkailijoita erityisesti Britanniasta ja muualta Euroopasta. Lisäksi Madeiralle saapui myös sairaita ihmisiä, jotka uskoivat löytävänsä parannuksen vaivoihinsa.[48]
Madeiralle rakennettiin lentokenttä vuonna 1964, jota ennen saarelle täytyi matkustaa laivalla.[48] Nykyisin laivamatkailijoiden määrä on taas kasvussa, sillä monet Atlantin risteilyt pysähtyvät Madeiralla. Talvisaikaan Madeiralle saapuu lämpöä ja aurinkoa etsiviä lentomatkailijoita Saksasta, Britanniasta ja Skandinaviasta, kun taas kesällä on enemmän eteläeurooppalaisia tulijoita, jotka pakenevat kotimaansa helteitä.[50]
Madeira sijaitsee Atlantin valtamerellä, ja matkailijoille järjestetään runsaasti erilaisia meriaiheisia aktiviteetteja, kuten purjehdusta, kalastusta, valas- ja delfiinisafareita, vesihiihtoa, lainelautailua, sukellusta ja uintia.[51]
Saaren tunnetuimpiin matkailukohteisiin kuuluvat kasvitieteellinen puutarha, eristynyt Nunnalaakso Curral das Freiras, jonne järjestetään opastettuja matkoja, sekä Monten palatsin puutarha ja São Vincenten laavaluolat. Myös vaellusretket levadoilla ja vuorenhuippujen näköalapaikoille ovat suosittuja.[52] Cabo Girão on maailman toiseksi korkein merikallio ja suosittu nähtävyys,[53] jossa sijaitsee lasipohjainen näköalatasanne.[54] Pääkaupunki Funchalissa järjestetään vuosittain näyttävä uudenvuoden ilotulitus, joka on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan maailman suurimpana.[55]
Madeiralta on veneyhteys Porto Santon saarelle.[56] Porto Santon ilmasto ja saaren eteläpuolella sijaitseva yhdeksän kilometriä pitkä hiekkaranta houkuttelevat turistien lisäksi myös perheitä Madeiran saarelta.[57][58] Hiekalla sanotaan olevan terveyttä edistäviä vaikutuksia.[59]
Terveysriskit
Lokakuussa 2012  Madeiralla puhkesi hyttysten levittämä dengue-kuume-epidemia.[60][61] Sairastuneiden joukossa oli myös suomalaismatkailijoita.[62] Tautiin sairastuneiden määrä kääntyi laskuun marraskuun puolivälissä.[63] Epidemia ei aiheuttanut kuolonuhreja, eikä uusista sairaustapauksista ole ilmoitettu kevään 2013 jälkeen.[64][65] Madeiran viranomaiset kuitenkin suosittelevat matkailijoita noudattamaan ennalta ehkäiseviä toimia, kuten käyttämään hyttyskarkotteita, pitämään hotellihuoneen ikkunat iltaisin kiinni, sekä suosimaan ihoa peittäviä vaatteita.[65]
Levadat

Levadat ovat Madeiran saarella sijaitsevia kanavia, jotka kuljettavat vettä saaren sateisilta vuoristoseuduilta alas etelä- ja kaakkoisosan kuivemmille alueille, jotka soveltuvat paremmin maanviljelyyn ja asutukseen. Ensimmäiset levadat rakennettiin 1400-luvulla puusta ja myöhemmin maaseoksesta tai kallioon hakkaamalla. Nykyään levadat tehdään betonista. 1600-luvulla rakennettiin yhä pidempiä ja leveämpiä vesikanavia vesimyllyjen ja sokeriruo’on viljelyn vuoksi. Työn tekivät yleensä vaarallisissa oloissa työskennelleet maurilaiset tai Afrikasta tuodut orjat. Vuonna 1940 vedenkäytön toimikunta aloitti levadojen nykyaikaistamisen, jonka seurauksena vuoteen 1969 mennessä rakennettiin kolme uutta sähkölaitosta sekä viisi uutta levadaa.[6]
Madeiralla kulkee nykyisin yhteensä 2150 kilometriä levadoja, jotka kuljettavat vettä saaren eteläosaan tuottaen samalla vesivoimaa. Levadojen vieressä kulkevat polut, jotka tarkoitettiin alun perin helpottamaan kanavien rakentamista ja korjausta, ovat nykyään turistien suosimia vaellusreittejä.[5] Vaeltajien suosimiin kävelyreitteihin kuuluvat muun muassa Rabaçalin laakson kolmen levadan reitti,[66] sekä Levada dos Tornos, jonka alkupisteeseen pääsee bussilla Funchalista.[67]
Väestö
Madeiran väkiluku oli vuonna 2010 yhteensä noin 247000, josta hieman yli 240000 asui Madeiran saarella ja loput Porto Santossa.[45] Madeira oli täysin asumaton ennen portugalilaisten uudisasukkaiden saapumista 1400-luvun alussa. Heidän jälkeensä alueen väkiluku kasvoi muun muassa saaren kautta kulkeneiden laivojen miehistöistä ja matkustajista, kauppiaista sekä sotilaista. Viime vuosiin asti madeiralaiset elivät varsin eristyneinä muusta maailmasta. Tiheään asutulta Madeiralta on muutettu paljon muualle, varsinkin Etelä-Amerikkaan. Porto Santolla asuu lähinnä eläkeläisiä, lentoyhtiöiden henkilöstöä sekä joutilaita matkailijoita.[68]
Madeiran yliopisto on perustettu vuonna 1988.[69]
Kulttuuri
Ruoka

Madeiralaiseen ruokakulttuuriin kuuluu paljon erilaisia liharuokalajeja, kuten espetada, carne de vinho e alhos ja picado. Espetada on grillattu häränlihavarras, joka maustetaan valkosipulilla ja merisuolalla, ja jossa käytetään mieluiten laakeripuun oksasta tehtyä keppiä. Picado on valkosipulilla, lihaliemellä ja oliiviöljyllä maustettu naudanlihapata, joka tarjoillaan ranskalaisten kanssa. Kolmas perinteinen liharuoka carne de vinho e alhos, on viinissä, runsaassa valkosipulissa ja laakerinlehdissä marinoitu porsaanliha.[70][71]
Kalalla on tärkeä osuus Madeiralaisessa ruokakulttuurissa perinteisen kalastuksen vuoksi. Tonnikala, espada eli mustahuotrakala ja turska esiintyvät useissa ruokalajeissa, kuten myös alueella pyydystetyt simpukat ja mustekalat. Espadaa tarjoillaan yleensä paistetun banaanin kanssa. Açorda à madeirense on suosittu keittoruoka, joka valmistetaan leivästä, valkosipulista ja kananmunasta.[70][71]
Madeiran tunnettu maalaisleipä Bolo do Caco tarjoillaan aina valkosipulivoin kera. Sitä on lähes aina tarjolla erilaisissa tapahtumissa ja juhlissa, sekä ravintoloissa. Erilaisia leivonnaisia ja jälkiruokia on Madeiralla tarjolla paljon, kuten esimerkiksi queijadas (juustoleivonnainen) ja Bolo de mel (hunajakakku).[70][71]
Madeiralla valmistetaan kuuluisaa madeiraviiniä.[72] Se on väkevöity, yleensä makeahko viini, jota kuumennetaan sen valmistuksen aikana niin, että viini saa omaleimaisen maun.[73] Toisistaan makeutensa puolesta poikkeavia madeiratyyppejä on neljä: kuivin sercial sopii alkuruoan seuraan, puolikuiva verdelho nautitaan usein hedelmäkakun kanssa, puolimakea bual muistuttaa portviiniä ja makein malmsey on selvimmin jälkiruokaviini.[74]
Urheilu

Madeiran meret ja kalliot sopivat moniin urheiluharrastuksiin, kuten sukeltamiseen, lainelautailuun, liitovarjoiluun, BASE-hyppäämiseen ja bodyboardingiin. Madeiran kirkkaan siniset matalikot houkuttelevat alueelle paljon sukeltajia sekä sukelluskouluja. Suosituimpia alueita ovat Garajaun merensuojelualue, Machicon rannikkoalue ja Porto Santo.[75] Muita suosittuja aktiviteetteja ovat muun muassa retkeily Madeiran luonnossa, ratsastus ja golf. Madeiralla on kolme golfkenttää: kaksi Funchalin lähistöllä ja yksi Porto Santolla. Ensimmäinen 9-reikäinen kenttä on rakennettiin vuonna 1937.[76]
Paikalliset jalkapalloseurat CS Marítimo, CD Nacional ja União da Madeira pelaavat Portugalin pääsarjassa. Myös kuuluisa jalkapalloilija Cristiano Ronaldo on kotoisin Madeiralta. Koripallossa saarta edustaa Portugalin pääsarjassa pelaava CAB Madeira.[77]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Svensson, Bertil| title = Matkailijan Madeira| publisher = Otava| year = 2005| isbn = 951119979X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Beadeker, Karl| title = Beadeker's Madeira| publisher = Automobile Association| year = 1997| isbn = 0749517336| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kemppainen, Arja| title = Madeira| publisher = Suomalainen Matkaopas| year = 2009| isbn = 978-952-9715-43-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Murphy, Paul| title = Madeira| publisher = Berlitz Publishing| year = 1998| isbn = 951-31-2415-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Insight Guides: Madeira| publisher = Insight Guides| year = 2007| isbn = 9812586636| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Portugalissa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:41.5 Etelä-Eurooppa


Supernova on tähden räjähdys, joka voi syntyä kahdella eri tavalla. Massiivinen tähti voi luhistua fuusion loputtua oman painovoimansa johdosta neutronitähdeksi tai mustaksi aukoksi tai kaksoistähdissä valkoinen kääpiö voi kasvattaa massaansa yli Chandrasekharin rajan.[1] Supernovia esiintyy keskimäärin 50 vuoden välein linnunradan kokoisessa galaksissa.[1][2] Kun ennen havaittiin vuosittain yhteensä satoja supernovia eri galakseissa, niin vuonna 2013 löydettiin jo 1454 supernovaa, ja määrä on kasvanut siitäkin.[3]
Supernovan kirkkaus noudattaa tyypistä riippuen sille ominaista valokäyrää, jossa se nopeasti kirkastuen saavuttaa maksimikirkkauden muutamassa päivässä, kunnes se alkaa hiipua hiljakseen himmeämmäksi.[1] Monet paljain silmin havaitut supernovat ovat näkyneet jopa vuosien ajan. Räjähtävistä supernovista jää jäljelle supernovajäänne, joka hehkuu pitkään monilla eri aallonpituuksilla ja on nähtävissä tuhansiakin vuosia.[4][5] Supernovissa muodostuu rautaa raskaampia alkuaineita kuten uraania, tinaa ja kultaa.[1] Supernovien jäänteistä oletetaan uusien tähtien ja aurinkokuntien synnyn, ja että muinaisten supernovien ydinjätteistä syntyy tähtiä ja planeettoja.[6]
Linnunratamme tähdistä tuleviksi supernovakandidaateiksi ovat ehdolla mm. jättiläistähdet Rho Cassiopeiae,[7] Eta Carinae[8][9] ja Orionin Betelgeuze,[10][11] joilla ei ole enää kovin paljon elinikää jäljellä. Käytännössä kuitenkin ennen näitä seuraava oman galaksimme supernova saattaa olla joku muu miljardeista galaksimme tähdistä.
Supernovatyyppejä

Spektrin mukaan supernovat jaotellaan tyyppeihin I ja II. Kriteerit ovat seuraavat:
Tyyppi I
Ei vedyn Balmer-viivoja[1]
Tyyppi Ia
Piin Si-II -viiva 615,0 nm[12]
Tyyppi Ib
Heliumin He I -viiva 587,6 nm
Tyyppi Ic
Heikot tai puuttuvat He-viivat
Tyyppi II
Vedyn Balmer-viivat [1]
Tyyppi II-P
Tasainen valokäyrä[1]
Tyyppi II-L
Lineaarisesti laskeva valokäyrä[1]
Tyypin I supernova
Tyypin I supernovat ovat tyypillisesti vanhoja tähtiä. Tyypissä Ia räjähtävä tähti on kaksoistähtijärjestelmään kuuluva valkoinen kääpiö, kun taas tyypeissä Ib ja Ic kyseessä on elinkaarensa loppupäässä oleva massiivinen Wolfin–Rayetin tähti.
Tyypin Ia supernova

Elinkaarensa päähän tullut valkoinen kääpiötähti voi räjähtää supernovana, mikäli sillä on kumppanitähti josta valuu vetykaasua valkoisen kääpiön pinnalle. Tähden massan lähestyessä Chandrasekharin rajaa (noin 1,4 Auringon massaa), tähden sisuksissa happi- ja hiiliatomit alkavat fuusioitua raskaammiksi alkuaineiksi. Tavallisissa pääsarjan tähdissä tähden keskuksessa tapahtuvat ydinreaktiot tapahtuvat kontrolloidusti, sillä reaktioissa vapautuvan energian säteilypaine estää ketjureaktion syntymisen työntämällä kaasua erilleen. Valkoinen kääpiö on kuitenkin paljon tiheämpi kuin pääsarjan tähti, ja säteilypaineen sijasta sitä kannattelee elektronien Fermi-paine. Säteilypaine ei riitä säätelemään ydinreaktioiden määrää. Fuusioliekin sytyttyä se leviää nopeasti turbulenssi-ilmiöiden ja erityisesti Rayleigh-Taylorin epästabiiliuden vuoksi.[1]
Pitkän kytemisajan jälkeen, lämpötilan noustessa yli kriittisen rajan, ydinreaktiot kiihtyvät niin, että huomattava osa tähden hiili- ja happivaroista fuusioituu raskaammiksi alkuaineiksi muutaman sekunnin sisällä .[13] Tällöin vapautuva energiamäärä on valtava, noin

10

44

J

{\displaystyle 10^{44}J}

, joka riittää helposti tähden painovoimasidosten rikkomiseen. Tähti räjähtää äkillisesti, synnyttäen shokkiaallon joka puskee ainetta valonnopeuden murto-osalla ulospäin. Vapautuva energia myös aiheuttaa suuren muutoksen tähden luminositeetissa. Tyypillisesti tyypin Ia supernova on noin 5 miljardia kertaa Aurinkoa kirkkaampi.
Tyypin Ib ja Ic supernova
Tyypin Ib supernovassa räjähtävä tähti on elinkaarensa päähän tullut Wolfin–Rayetin tähti, joka useimmiten on menettänyt aurinkotuulen takia liki 90 % alkuperäisestä massastaan. Tällaisen räjähdyksen seurauksena syntyy neutronitähti tai mahdollisesti musta aukko, tähden massasta riippuen. Tyyppi Ib tuottaa noin 0,3 Auringon massaa rautaa emogalaksiin. Tyyppi Ic on hyvin harvinainen, ja eroaa tyypistä Ib vain helium-viivojen suhteen.
Tyypin II supernova
Tyypin II supernovassa räjähtävä tähti on valtava, yli 10 Auringon massainen tähti, joka on polttanut vetypolttoaineensa loppuun, ja jossa heliumfuusiovaihe on loppumassa. Raskaammat tähdet kehittyvät tavallisesti punaisen jättiläisvaiheen kautta tilaan, jossa keskustan rautaydin on ydinenergeettisessä energiakuopassa, kun rautaa raskaampien alkuaineiden fuusioituminen ei enää tuo energiaa, vaan kuluttaa sitä. Fuusioreaktiot keskustassa tyrehtyvät. Salamannopeasti kehittyy tilanne, jossa rautaydin ei enää pysty vastustamaan ylempien kerrosten gravitaatiovoimien luomaa painetta, vaan tapahtuu luhistuminen keskustan massan ylittäessä Chandrasekharin rajan. Keskustan luhistuessa se kuumenee, tuottaen korkeaenergiaista gammasäteilyä, jonka ansiosta rauta hajoaa heliumytimiksi ja vapaiksi neutroneiksi. Tähden keskus luhistuu tuottaen valtavan shokkiaallon. Samalla ulkokerrokset (noin 90 prosenttia tähden massasta) räjähtävät ulospäin. Keskukseen syntyy neutronitähti. Valon spektriviivoissa näkyvät vetyviivat. Tyypin II supernovia esiintyy yleisimmin galaksihaaroissa ja nuoremmissa tähtipopulaatioissa. Tyypin II supernovassa ytimen luhistuminen pysähtyy lopulta neutronitilan luhistumispaineeseen, jossa aineen tiheys on sama kuin atomiytimen. Mikäli tähden massa on riittävä, voi käydä niin, että keskustan luhistuessa syntyvä shokkiaalto repii myös itse keskustan kappaleiksi, eikä supernovasta jää jäljelle mitään, vaan koko tähti kirjaimellisesti leviää ympäri avaruutta. Mikäli kuitenkin tähden massa on riittävän suuri (noin 25–50 Auringon massaa) ja mikäli shokkiaalto ei pääse purkautumaan ja repimään keskustaa hajalle, keskusta romahtaa neutronitähtitilan jälkeen mustaksi aukoksi. Mutta välttämättä edes tuo massa ei riitä mustan aukon syntymiseen, vaan tuloksena voi olla magnetari.
Hypernova

Teorian mukaan supermassiivinen tähti (yli 40 Auringon massaa) saattaa päättää päivänsä hypernovana. Tähden ydin romahtaa suoraan mustaksi aukoksi, muu osa tähdestä sinkoutuu avaruuteen ja samalla kaksi hyvin voimakasta energeettistä plasmasuihkua purkautuu pyöriviltä navoilta lähes valonnopeudella. Nämä suihkut lähettävät voimakasta gammasäteilyä napojen suuntaan. Hypernovia on ehdotettu selitykseksi gammasädepurkauksille (GRB). Minuutin aikana tällaisessa purkauksessa voi (näennäisesti) vapautua miljoonan galaksin säteilyenergia. On myös esitetty, että kahden neutronitähden törmäyksessä voi syntyä hypernova, ja lopputuloksena musta aukko.
On esitetty, että hypernovan laukaisema energiamäärä voisi olla riittävä hävittämään elämän Maasta. NASAn ja Kansasin yliopiston 2005 julkaiseman tutkimuksen mukaan ns. ordovikikauden massasukupuutto 450 miljoonaa vuotta sitten on voinut johtua Maahan osuneesta hypernovan gammasädepurkauksesta. Vain kymmenen sekunnin purkaus on riittänyt hävittämään Maan suojaavan otsonikerroksen. Otsonikerroksen tuhoutuessa Auringon ultraviolettisäteily on voinut surmata suuren osan maanpinnan ja meren pintakerroksen eliöstöstä, ja sotkea ravintoketjut niin, että seurauksena on ollut massasukupuutto.[14]
Hypernovapurkaus saattaa olla elämälle vahingollinen vielä 6500 valovuoden päässä, jos Maa on tähden pyörimisakselin suunnassa[15].
Hypernovia arvioidaan tapahtuvan galaksissamme vain noin kerran 230 miljoonassa vuodessa. Jos hypernovia voi tapahtua vain supermassiivisissa, yli 40 Auringon massaisissa tähdissä, silloin Maan elämä on melko turvassa. Lähin hypernovakandidaatti, Eta Carinae, on yli 7500 valovuoden päässä Maasta. Se ei vaikuttaisi maanpäälliseen elämään suoraan atmosfäärin suojatessa gammasäteiltä ja magnetosfäärin muilta kosmisilta säteiltä. Vaurio kohdistuisi todennäköisesti ylempään atmosfääriin ja otsonikerrokseen, avaruusaluksiin, mukaan lukien satelliitit ja astronautteihin avaruudessa.
Valesupernova
Valesupernova on tapahtuma, jossa supermassiivinen tähti räjähtää vain osittain synnyttäen supernovalle tyypillisen paineaallon kuitenkin kirkastuen vain vähän verrattuna supernovaan. Valesupernovassa tähti ei myöskään tuhoudu kokonaan. Berkeleyn yliopiston tutkijat arvelevat että vuonna 1843 tapahtunut Eta Carinaen supernovaräjähdystä huomattavasti vaisumpi räjähdys olisi ollut valesupernova pintapurkauksen sijaan. Tutkijaryhmä myös arvelee että yli 30 auringon massaisten supermassiivisten tähtien loppuhetkiin saattaa kuulua useampia pienempiä räjähdyksiä ennen tähden luhistumista mustaksi aukoksi.[16]
Supernovien nimeäminen
Supernovat nimetään tietyn kaavan mukaan. Nimen alussa ovat kirjaimet SN (SuperNova), joita seuraa vuosiluku ja lopuksi kirjain tai kirjainpari, joka identifioi sen, monesko kyseisenä vuonna havaittu supernova on kyseessä. Tammikuun 1. päivästä lukien käytetään ensin isot kirjaimet A-Z, jonka jälkeen jatketaan pienillä kirjainpareilla aa, ab, ac,..., az, ba,... vuoden loppuun asti.[17]
Supernovien nimeämisestä vastaa Kansainvälisen tähtitieteellisen unionin Central Bureau for Astronomical Telegrams (CBAT), joka sijaitsee Harvardin observatorion yhteydessä. IAU muutti nimeämiskäytäntöä 1.1.2016 lähtien niin että mahdolliset supernovat nimetään ensin väliaikaisella nimellä joka alkaa kirjaimilla AT, esimerkiksi AT 2018bki ja sen jälkeen kun löytö on varmistettu spektroskooppisesti supernovaksi etuliite muutetaan SN:ksi.[17][18]
Tunnettuja supernovia
Tarkimmat muistiinpanot Linnunratamme historiallisista supernovista on kiinalaisilla, jotka ovat merkinneet muistiin kaikkiaan seitsemän varmaa räjähdystä ajanlaskun alun jälkeen. Kaikkien näiden räjähdysten jäännökset ovat edelleen havaittavissa.[19][20]
Rapusumu (M1)

Rapusumu, Äyriäissumunakin tunnettu, on supernovajäänne Härän tähtikuviossa, jossa havaittiin räjähtävä tähti 4. heinäkuuta 1054. Tuolloin kiinalaiset kirjasivat ylös nähneensä sen jopa keskellä päivää 23 päivän ajan, jonka jälkeen se alkoi hiipua näkyen kuitenkin yötaivaalla vielä parin vuoden ajan.[4] Nyt paikalla nähdään äyriäistä muistuttava sumu, joka säteilee  valoa, radioaaltoja, melkein kaikkia sähkömagneettisen säteilyn lajeja.[21] Keskellä sumua on nopeasti pyörivä pulsari, neutronitähti, jonka kiertoaika akselinsa ympäri on edelleen huikeat 0,03 sekuntia.[22] Sumu laajenee n. 1000 km/s nopeudella.[23][24] 1900-luvun ensimmäisiin valokuviin verrattuna sumun havaitaan selvästi laajentuneen.[25]
SN 1572 ja SN 1604
Tanskalainen Tyko Brahe havaitsi SN 1572ksi nimetyn supernovan vuonna 1572.[26] Viimeisin nähty oman galaksimme  supernovaräjähdys oli Keplerin sekä kiinalaisten, japanilaisten ja korealaisten tähtitieteilijöiden havaitsema vuonna 1604.[27][28] Käärmeenkantajan tähtikuviossa havaittu SN 1604 oli kirkkaimmillaan jonkin verran Siriusta kirkkaampi, ja se pystyttiin näkemään yötaivaalla paljain silmin noin vuoden ajan.[5]
SN 1987A

SN 1987A on viime aikojen kuuluisin ja yksi tutkituimmista supernovista.[29] Kyseessä oli 23. helmikuuta 1987 vajaan 170000 valovuoden päässä  Suuressa Magellanin pilvessä (LMC) räjähtänyt supernova,[30] joka näkyi eteläisellä pallonpuoliskolla paljain silmin.[31] Alun perin Auringon tarkkailuun rakennetut neutriinoilmaisimet eri puolilla maapalloa havaitsivat jo noin 3 tuntia ennen visuaalista supernovan havaintoa noin parinkymmenen neutriinon ryöpyn iskeytyneen lyhyessä ajassa, mikä oli ensimmäinen kerta, kun kaukaa aurinkokunnan ulkopuolelta ja vieläpä supernovasta havaittiin neutriinoja. Tapaus oli ensimmäinen, jossa räjähti tunnettu tähti.
SN 2006gy
SN 2006gy oli supernova, joka havaittiin ensimmäiseksi McDonaldin observatoriossa 18. syyskuuta 2006. Räjähdys tapahtui Perseuksen tähdistöön kuuluvassa galaksissa NGC 1260, joka sijaitsee 72 megaparsekin päässä Maasta. SN 2006gy:n absoluuttinen magnitudi on −22, mikä tekee siitä kirkkaimman koskaan havaitun supernovan. Räjähtäneen tähden massa on yli 100 auringon massaa, mahdollisesti jopa 130–150 auringon massaa.
SN 2007ae
Markku Nissinen ja Veli-Pekka Hentunen löysivät 19. helmikuuta 2007 Härkämäen observatoriolla uuden supernovan, joka tunnetaan luettelotunnuksella SN2007ae. SN2007ae sijaitsi galaksissa, joka on tunnetaan luettelotunnuksella UGC 10704 ja jonka tarkemmat koordinaatit ovat R.A = 17h01m51s.95 ja deklinaatio = +79°01'54.6.[32][33] Supernova oli tyypin 1a ja kirkkautta sillä oli kuvaushetkellä noin 17,4 magnitudia.[32] Tämä supernova on ensimmäinen, joka on löydetty ja kuvattu Suomessa.[34] Tähtitieteilijä Seppo Mattila on aiemmin löytänyt supernovia, mutta hänen löytönsä on tehty Kanariansaarilla ja Chilessä.[35]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Maalampi, Jukka (toim.)| title = Minne menet, maailmankaikkeus? Kirjoituksia kosmoksesta| location = Helsinki| publisher = Fysiikan kustannus| year = 2000| id = ISBN 951-97790-0-0}}
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: multiple names: authors list (link)

*
Luokka:Tähtitieteelliset tapahtumat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ateena oli antiikin aikana merkittävä kaupunkivaltio (polis) Attikan maakunnassa Kreikassa.[1] Ateenan demokratian perusti Kleisthenes vuonna 510 eaa. Peisistratoksen suvun tyrannian kukistumisen jälkeen. Ateenan kukoistuskausi oli Perikleen aikana 440-luvulta 430-luvulle eaa. Ateena johti Deloksen meriliittoa Peloponnesolaissodassa Spartaa vastaan. Demokratia säilyi lyhyin keskeytyksin suhteellisen vakaana noin 170 vuotta, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti Ateenan vuonna 338 eaa.
Ateena oli taiteiden, oppineisuuden ja filosofian keskus. Kaupunki oli Sokrateen, Sofokleen ja monien muiden merkittävien henkilöiden syntymäpaikka. Siellä sijaitsivat muun muassa Platonin Akatemia ja Aristoteleen Lykeion. Sitä on pidetty länsimaisen kulttuurin kehtona ja demokratian syntymäpaikkana, suurelta osin siksi, että sen 500- ja 400-lukujen eaa. saavutuksilla kulttuurin ja politiikan alalla on ollut niin suuri vaikutus koko myöhempään Eurooppaan.
Historia
Arkaainen aika
Ateenan kaupunki (katso: Mykeneläinen Ateena) oli olemassa jo mykeneläisellä pronssikaudella 1000-luvulla eaa., jolloin Akropoliilla jo oli kuninkaan palatsi.[2] Perimätiedon mukaan Ateena oli varhaisimpina aikoina kuningaskunta, jonka monista, enimmäkseen kuitenkin tarunomaisista kuninkaista kuuluisin oli Theseus. Perinnöllinen kuninkuus kuitenkin lakkautettiin Ateenassa vuonna 683 eaa., minkä jälkeen valtiota johtivat arkontit.[3]
Toisin kuin laajalti muualla Kreikassa, Ateenassa ei ollut maaorjuutta, mutta erot eri yhteiskuntaryhmien välillä kasvoivat pian suuriksi. Kun rahatalous alkoi kehittyä, talonpojat velkaantuivat suuresti rahanlainaajille, ja jos he eivät kyenneet maksamaan velkojaan, heidät saatettiin myydä orjiksi. Kun Ateenassa useita kertoja puhkesi sisäisiä taisteluja, noin vuonna 620 eaa. Drakon sai tehtäväkseen laatia uudet lait. Nämä ankarat lait, joiden mukaan vähäisistäkin rikoksista saattoi tulla kuolemanrangaistus, eivät kuitenkaan kyenneet tuomaan rauhaa, eikä niistä tullutkaan kovin pitkäaikaisia.[4]
Vuonna 594 eaa. arkontiksi valittu Solon saikin tehtäväkseen laatia Ateenalle uudet lait.[3] Tällöin velkojen vuoksi orjuuteen joutuneet vapautettiin. Entiset sukujen erioikeudet lakkautettiin ja kansalaiset jaettiin sen sijaan maaomaisuuden tuoton perusteella neljään luokkaan, joiden oikeudet ja velvollisuudet jonkin verran poikkesivat toisistaan muun muassa sotapalveluksen osalta. Kaikki 20 vuotta täyttäneet miespuoliset kansalaiset saivat osallistua kansankokouksiin, joissa muun muassa virkamiehet ja myös arkontit valittiin. Valtion virkoihin voitiin kuitenkin valita vain kolmen ylimmän luokan jäseniä.[5] Vaikka varsinainen demokratia ei vielä toteutunutkaan, Solonia kunnioitettiin myöhemmin Ateenan demokratian isänä.[3]
Vuonna 546 eaa. Peisistratos kaappasi vallan ja tuli Ateenan tyranniksi.[3] Hänen valtakautenaan Ateena kehittyi Kreikan johtavaksi talousmahdiksi. Peisistratoksen kuoltua Ateenaa hallitsivat hänen poikansa Hippias ja Hipparkhos.[3]
Ateenan valtio laajeni jo varhain käsittämään koko Attikan niemimaan.[3]
Nousu johtoasemaan (510–448 eaa.)

Hippias tuli Ateenan diktaattoriksi vuonna 514 eaa. Diktatuuri oli epäsuosittu, ja hänet syrjäytettiin vallasta Spartan armeijan avulla vuonna 510 eaa. Tällöin valtaan nousi Kleisthenes, joka perusti Ateenan demokratian. Kleistheneen uudistukset korvasivat vanhat neljä ”heimoa” (fyle) kymmenellä uudella. Ne oli nimetty tarunomaisten sankarien mukaan, eikä niillä ollut luokkaperustaa: ne olivat käytännössä valitsijakuntia. Kukin heimo oli edelleen jaettu kolmeen trittykseen, ja jokaiseen trittykseen kuului yksi tai useampia demoksia, riippuen demoksen koosta. Koko Ateenassa oli 139 demosta, ja niistä tuli paikallishallinnon perusta.

Kukin heimo valitsi arvalla viisikymmentä jäsentä Buleen, Ateenaa jokapäiväisissä asioissa hallinneeseen neuvostoon. Äänestäjien mielipiteisiin pyrittiin vaikuttamaan julkisilla puheilla, mutta yhtä lailla niihin vaikuttivat myös muun muassa komediarunoilijoiden kirjoittamat poliittiset satiirit.[6] Neuvosto oli avoin kaikille kansalaisille, ja se oli sekä lakeja säätävä elin että oikeusistuin, lukuun ottamatta murhaoikeudenkäyntejä ja uskonnollisia asioita, jotka kuuluivat Areiopagille. Suurin osa viroista täytettiin arvalla, mutta kymmenen strategosta (kenraalia) valittiin äänestämällä.
Ennen Ateenan nousua Spartan kaupunkivaltio katsoi olevansa kreikkalaisten johtaja. Sparta oli sotilasvaltio. Vuonna 499 eaa. Ateena lähetti joukkoja auttamaan Vähä-Aasian joonialaisia, jotka kapinoivat Persian valtaa vastaan (Joonian kapina). Tämä sai Persian hyökkäämään Kreikkaan kahdesti. Kumpikin hyökkäys torjuttiin ateenalaisten sotilas-valtiomiesten Miltiadeen ja Themistokleen johdolla (persialaissodat).
Vuonna 490 eaa. Miltiadeen johtamat ateenalaiset torjuivat Persian ensimmäisen kuningas Dareioksen johtaman hyökkäyksen Marathonin taistelussa. Vuonna 480 eaa. persialaiset palasivat uuden kuninkaansa Kserkseen johdolla. Spartan ja sen kuninkaan Leonidaan johtama Kreikan kaupunkivaltioiden liittouma marssi Thermopylain taisteluun muutamalla tuhannella miehellä satoja tuhansia persialaisia vastaan. Samaan aikaan Sparta johti Artemisionin meritaistelua. Nämä viivyttävät toimet eivät riittäneet persialaisten torjumiseen: he marssivat pian Boiotiaan, ottivat Theban kaupungin tukikohdakseen ja hyökkäsivät eteläiseen Kreikkaan. Tämä pakotti ateenalaiset evakuoimaan persialaisten valtaaman Ateenan ja pyrkimään turvaamaan laivastonsa. Lopulta ateenalaiset liittolaisineen voittivat Persian laivaston Themistokleen johdolla Salamiin meritaistelussa. Spartan johtoasema siirtyi vähitellen Ateenalle. Voitot mahdollistivat sen, että Ateena saattoi yhdistää suuren osan Aigeianmeren aluetta ja osan muutakin Kreikkaa sen itsensä johtamaan Deloksen meriliittoon.
Perikleen aika (448–430 eaa.)

Perikles, ateenalainen kenraali, poliitikko ja puhuja, erottuu aikansa muiden ateenalaisten suurmiesten joukosta. Hän nousi strategokseksi vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina Ateenan kansankokouksen uudelleen valitsemana. Perikles suosi taiteita ja kirjallisuutta ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei ole palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Hän toteutti suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki parantamaan kansalaisten elämää. Tämän vuoksi Perikleen aikaa on kutsuttu Ateenan kultakaudeksi. Meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Peloponnesolaissota (431–404 eaa.)

Kreikan muiden kaupunkivaltioiden tyytymättömyys Ateenan johtoasemaan johti vuonna 431 eaa. alkaneeseen peloponnesolaissotaan, joka asetti Ateenan ja sen yhä enemmän kapinoivan meriliiton Spartan johtamia mantereella sijainneiden kaupunkivaltioiden liittoa vastaan. Sota päättyi Ateenan täydelliseen tappioon, ja sen seurauksena Ateena menetti meriherruutensa.
Ateenan demokratia syrjäytettiin lyhyeksi aikaa vallankaappauksessa vuonna 411 eaa., johtuen tyytymättömyydestä sodan huonoon hoitoon, mutta demokratia palautettiin pian. Koska Ateenan tappiosta syytettiin demokraattisesti valittuja poliitikkoja, kuten Kleon ja Kleofon, seurauksena oli kuitenkin pidempikestoinen Spartan tukema reaktio demokratiaa vastaan. Se huipentui kolmenkymmen tyrannin hallintoon vuosina 404–403 eaa. Thrasybulos palautti demokratian vuonna 403 eaa., ja julistettiin yleinen armahdus.
Korintin sota ja toinen Ateenan liitto (395–355 eaa.)

Spartan aiemmat liittolaiset kääntyivät pian sitä vastaan sen imperialistisen politiikan seurauksena, ja pian Ateenan aiemmat liittolaiset Theba ja Korintti kääntyivät jälleen Ateenan puoleen. Ateena, Theba, Korintti ja Argos taistelivat Spartaa vastaan Korintin sodassa vuosina 395–387 eaa. Spartan-vastaisuus mahdollisti sen, että Ateena perusti niin kutsutun Toisen Ateenan liiton. Lopulta Theba voitti Spartan Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Sen jälkeen kreikkalaiset kaupungit, mukaan lukien Ateena ja Sparta, kääntyivät Thebaa vastaan, ja sen ylivalta päättyi Mantineian taistelun seurauksena vuonna 362 eaa.
Ateena Makedonian alaisuudessa (355–338 eaa.)

300-luvun eaa. puoleen väliin tultaessa pohjoisesta Makedonian kuningaskunnasta oli tulossa Ateenan hallitsija itsenäisen Ateenan viimeisen suuren valtiomiehen Demostheneen varoituksista huolimatta. Vuonna 338 eaa. Filippos II:n armeijat kukistivat muut kreikkalaiset valtiot Khaironeian taistelussa, mikä johti myös Ateenan itsenäisyyden päättymiseen. Filippoksen pojan Aleksanteri Suuren tekemät valloitukset avasivat kreikkalaisten näköaloja ja tekivät perinteisestä kreikkalaisesta kaupunkivaltiomallista vanhentuneen. Ateena säilyi vauraana kaupunkina, jossa oli laaja kulttuurielämä, mutta lakkasi olemasta alueen poliittinen mahti. 100-luvulla Kreikka tuli osaksi Rooman valtakuntaa oltuaan 200 vuotta Makedonian alaisuudessa.
Maantiede
Yleiskuva

Ateenan keskusta sijaitsi, ja sijaitsee edelleen, Attikan maakunnassa noin 30 stadionin eli viiden kilometrin päässä merestä, Lykabettos-kukkulan lounaisrinteellä. Sen ympärillä oli kolme pientä jokea, Kefissos länsipuolella, Ilissos eteläpuolella, ja Eridanos pohjoispuolella. Viimeksi mainittu virtasi kaupungin läpi. Kaupungin muurein ympäröidyn alueen halkaisija oli noin 1,5 kilometriä. Suurimmillaan kaupunkiin kuului kuitenkin esikaupunkeja, jotka olivat kaukana muurien ulkopuolella. Akropolis oli hieman etelään muurein ympäröidyn alueen keskuksesta.
Kserkses poltatti kaupungin vuonna 480 eaa., mutta se rakennettiin pian uudelleen Themistokleen hallintokaudella, ja julkisia rakennuksia rakennettiin Kimonin ja erityisesti Perikleen aikana. Jälkimmäisen kaudella 461–429 eaa. Ateena nousi suurimpaan kukoistukseensa. Ateenan kauneus oli ennen kaikkea sen julkisten rakennusten ansiota, sillä yksityiset rakennukset olivat melko merkityksettömiä ja kadut kehnoja.
Ateena koostui kahdesta erillisestä osasta:
Varsinainen kaupunki, joka jakaantui Akropoliihin eli yläkaupunkiin/linnavuoreen sekä alakaupunkiin. Klassisella ajalla kaupungin ympärille oli rakennettu kaupunginmuuri, niin kutsuttu Themistokleen muurit.
Kolme satamakaupunkia: Pireus, Munikhia ja Faleron, joiden ympärille Themistokles myös rakennutti muurit. Ne oli yhdistetty kaupunkiin pitkien muurien välityksellä. Muurit rakennettiin Perikleen kaudella.
Akropolis eli yläkaupunki

Akropolis, jota kutsuttiin myös nimellä Kekropia sen tarunomaisen perustajan Kekropsin mukaan, on korkea kallio keskellä kaupunkia. Se on noin 50 metriä korkea, 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen seinämät ovat luonnollisella tavalla jyrkät kaikilta puolilta paitsi lännestä. Mykeneläisellä ajalla sen ympärillä oli kyklooppimuuri, joka tunnetaan nimellä Pelasgimuuri, koska sen ajateltiin olleen pelasgien rakennuttama. Peloponnesolaissodan aikana ainoastaan pohjoinen osa tästä muurista oli jäljellä, ja tätä osaa kutsuttiin edelleen Pelasgimuuriksi. Eteläosaa, joka oli Kimonin uudelleen rakennuttama, kutsuttiin puolestaan Kimonin muuriksi. Akropoliin länsiosassa, joka oli ainoa mahdollinen kulkutie ylös kalliolle, oli mahtava Perikleen rakennuttama Propylaia, ja sen oikealla puolella Athene Niken temppeli.
Akropoliin harjalla oli lukuisia temppeleitä, pronssi- ja marmoriveistoksia, ja useita muita taideteoksia. Varhaisemmalla ajalla merkittävimmät olivat Athene Poliaan temppeli sekä Hekatompedon. Klassisella kaudella temppeleistä suurin oli Parthenon, joka oli omistettu neitsytjumalatar Athenelle. Parthenonin pohjoispuolella oli Erekhtheion, jonka rakennuskokonaisuus koostui kolmesta erillisestä pyhäköstä: yksi oli omistettu Athene Poliakselle, valtion suojelijalle; toinen oli varsinainen Erekhtheion, Erekhtheuksen pyhättö; ja kolmas oli Pandroseion, Kekropsin tyttären Pandrosoksen pyhättö. Parthenonin ja Erektheionin välissä oli kolossaalinen Athene Promakhoksen patsas, jonka kypärä ja keihäs olivat ensimmäiset mitä Akropoliista näkyi merelle.
Alakaupunki
Alakaupunki oli rakennettu matalammalle Akropoliin ympärille, mutta myös sen alueella oli useita kukkuloita, erityisesti länsiosassa. Länsipuolella kaupunginmuurit kulkivat Nymfien kukkulan ja Pnyksin rinteitä, ja kaakkoispuolella ne kulkivat Ilissos-jokea seuraten.
Agora ja sen ympäristö

Ateenan Agora on tunnetuin esimerkki antiikin aikaisesta agorasta eli kokoontumis- ja markkinapaikasta. Agora sijaitsi Akropoliin luoteispuolella ja Areiopagin kukkulan pohjoispuolella. Sen ympärillä oli monia merkittäviä julkisia rakennuksia:
Buleuterion eli neuvoston rakennus Agoran länsilaidalla.
Tholos, pyöreä rakennus Buleuterionin lähellä. Kimonin noin vuonna 470 eaa. rakennuttama rakennus toimi yhtenä prytanien eli kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikkana.
Stoat eli katetut pylväshallit, jotka olivat käteviä oleskelutiloja päivän kuumimpana aikana. Ateenassa oli useita pylväshalleja. Merkittävimmät olivat Kuninkaallinen stoa (Stoa Basileios), kuningasarkontin istuin, Agoran länsilaidalla; Zeuksen stoa eli Zeus Eleutherioksen pylväshalli, samoin Agoran länsilaidalla; sekä Stoa Poikile eli Kirjava pylväshalli, joka oli koristeltu maalauksin, Agoran pohjoislaidalla. Hellenistisellä ajalla rakennettiin muun muassa Attaloksen stoa Agoran itälaidalle. Nykyisin paikalla on uudisrakennus stoasta.
Temppelit: Hefaistoksen temppeli, Zeus Fratrioksen ja Athene Fratrian temppeli, Apollon Patrooksen temppeli sekä Metroon eli Jumalten äidin temppeli sijaitsivat Agoran länsilaidalla. Roomalaisella ajalla Agoralle siirrettiin muun muassa Areen temppeli.
Muita julkisia rakennuksia

Prytaneion. Ateenan varsinainen prytaneion eli prytanien kokoontumispaikka sijaitsi mahdollisesti Akropoliin itäpuolella.
Temppelit. Akropoliin ulkopuolisista temppeleistä merkittävin oli Olympoksen Zeuksen temppeli eli Olympieion, joka sijaitsi Akropoliin kaakkoispuolella lähellä Ilissos-jokea ja Kallirrhoen lähdettä. Temppeli oli pitkään keskeneräinen ja valmistui Hadrianuksen aikana. Lisäksi eri puolilla kaupunkia oli lukuisia muita temppeleitä.
Teatterit. Dionysoksen teatteri, suuri valtionteatteri, sijaitsi Akropoliin kaakkoisrinteellä. Odeioneja eli musiikkikilpailuja varten tarkoitettuja teattereita oli useita. Eräs oli Perikleen rakennuttama Perikleen odeion Dionysioksen teatterin lähellä, toinen sijaitsi Kallirrhoen lähteen lähellä. Nykyaikaan on säilynyt Herodes Atticuksen odeion, joka rakennettiin roomalaisaikana.
Stadionit. Suurin stadion oli Panateenalainen stadion Ilissos-joen eteläpuolella Agrain kaupunginosassa. Siellä järjestettiin Panathenaia-juhlan urheilukilpailut.
Kaupunginosat
Sisempi Kerameikos, ”Savenvalajien kortteli”, kaupungin länsipuolella, ulottuen pohjoiseen Dipylon-portille saakka. Portin toisella puolella oli kaupunginmuurin ulkopuolella sijainnut ulompi Kerameikos. Agora sijaitsi Kerameikoksen alueella.
Melite, kaupungin länsipuolella, sisemmän Kerameikoksen eteläpuolella.
Skambonidai, kaupungin pohjoisosassa, sisemmän Kerameikoksen itäpuolella.
Kollytos, kaupungin eteläosassa, etelään ja lounaaseen Akropoliilta.
Koile, kaupungin lounaispuolella.
Limnai, Melitestä ja Kollytoksesta itään, Akropoliin ja Ilissos-joen välissä.
Diomeia, kaupungin itäosassa, lähellä samannimistä porttia ja Kynosargesta.
Agrai, etelään Diomeiasta.
Kukkulat
Areiopagi (Áreios págos, ”Areen kukkula”), Akropoliin länsipuolella. Kukkula antoi nimensä tuomioistuimelle, joka piti siellä kokouksiaan.
Nymfien kukkula (Lofos Nymfon), Areiopagin lounaispuolella.
Pnyks, puolikaaren muotoinen kukkula Areiopagin lounaispuolella. Paikalla kokoontui ekklesia eli kansankokous alkuvaiheessaan, ennen kuin kokouksia alettiin pitää Dionysoksen teatterilla.
Muusien kukkula (Museion, nykyinen Filopáppou-kukkula), Pnyksin ja Areiopagin eteläpuolella.
Kolonos eli Kolonos Agoraios, kukkula Agoran länsipuolella.
Ardettos, kukkula Ilissos-joen eteläpuolella.
Muuri ja portit
Ateenan kaupunginmuuri eli niin kutsuttu Themistokleen muuri ympäröi koko kaupungin. Muurissa oli 15 porttia.[7] Niistä tärkeimpiä olivat:
Länsipuolella: Melitides-portti, joka sijaitsi Pnyksin ja Nymfien kukkulan välissä ja johti Meliten demokseen. Pireuksen portti, joka johti pitkien muurien suuntaisesti kulkeneelle Pireukseen johtaneelle tielle. Hiera Pyle eli ”Pyhä portti”, jolta alkoi Pyhä tie kohti Eleusista. Dipylon-portti, johti sisemmästä Kerameikoksesta ulompaan Kerameikokseen ja Akatemiaan.
Pohjoispuolella: Akharnikai-portti, joka johti Akharnain demokseen.
Itäpuolella: Diokhares-portti, joka johti Lykeioniin ja Mesogaiaan. Hippades-portti eli ”Ratsumiesten portti” Olympieionin pohjoispuolella, josta alkoi tie Agryleen. Diomeiai-portti, joka johti Kynosargeehen ja Diomeian demokseen.
Eteläpuolella: Itoniai'-portti Olympieionin eteläpuolella, josta lähti tie Isthmonikokseen. Halade-portti eli ”Meren portti”, josta lähti tie Faleroniin.
Kadut
Ateenan merkittävimpiin katuihin ja teihin lukeutuivat:
Kolmijalkojen katu, joka kulki Akropoliin itäpuolella.
Panathenaia-juhlan tie, joka johti Dipylon-portilta Agoran kautta Akropoliille. Tietä pitkin kulkivat Panathenaia-juhlan kulkueet.
Pireuksen tie, joka johti Pireuksen portilta Agoralle.
Pyhä tie (Hiera hodos), joka johti Pyhältä portilta kohti Eleusista. Tietä pitkin kulkivat Eleusiin mysteerien kulkueet.
Kaupungin ulkopuolisia kohteita
Kaupunginmuurin ulkopuolella sijaitsivat:
Ulompi Kerameikos, kaupungin luoteispuolella. Alueella sijaitsi hautausmaa, jonne sodassa kaatuneet ateenalaiset haudattiin.
Akatemia (Akademeia), lehto, jossa Platon opetti, sijaitsi kauempana samassa suunnassa kuin ulompi Kerameikos.
Kynosarges, Herakleelle omistettu gymnasion kaupungin kaakkoispuolella, Diomeia-portin suunnassa ja Ilissos-joen toisella puolella. Paikka jossa kyynikko Antisthenes opetti.
Lykeion, Apollon Lykeiokselle omistettu gymnasion kaupungin itäpuolella. Paikka jossa Aristoteles opetti.
Pitkät muurit

Pitkät muurit koostuivat kahdesta muurista, jotka johtivat Pireukseen. Ne olivat 40 stadionia eli 7 kilometriä pitkät ja kulkivat samansuuntaisesti rinnakkain niin, että niiden välissä oli kapea kulkutie. Lisäksi muureihin kuului kolmas Faleroniin johtanut muuri, joka oli 35 stadionia eli 6,5 kilometriä pitkä. Näin muureja oli yhteensä kolme, mutta nimitystä ”Pitkät muurit” näytetään käytetyn lähinnä Pireukseen johtaneista muureista, kun taas Faleroniin johtanutta muuria kutsuttiin Faleronin muuriksi. Kaupunginmuurien yhteinen pituus oli 174,5 stadionia eli noin 35 kilometriä. Tästä 43 stadionia eli yhdeksän kilometriä kuului varsinaisen kaupungin muuriin, 75 stadionia pitkiin muureihin ja 56,5 stadionia Pireuksen, Munikhian ja Faleronin muureihin.
Väestö
Peloponnesolaissodan alkaessa kaupungissa oli yli 10000 taloa,[8] mikä tarkoittaisi noin 120000 asukkaan kokonaismäärää, jos yhdessä talossa asui noin 12-henkinen perhekunta. Joidenkin lähteiden mukaan asukkaita saattoi olla jopa 180000. Näistä kansalaisia oli ehkä noin 70000.
Kansalaisten lisäksi Ateenassa ja Attikassa asui metoikkeja ja orjia. Metoikit olivat joko vapaasyntyisiä ei-kreikkalaisia tai kreikkalaisia vailla kansalaisoikeuksia. Vieraiden oli rekisteröidyttävä metoikeiksi tai muutoin he joutuivat orjiksi. Metoikkeja verotettiin tiukemmin kuin kansalaisia. He eivät saaneet omistaa maata ja he toimivatkin usein kaupallisissa ammateissa.[9]
Kreikan orjat olivat teoriassa herransa omaisuutta, mutta käytännössä he nauttivat lakien suojaa. Asultaan he eivät eronneet vapaista kansalaisista ja he tekivät osittain samoja arkitöitä kuin vapaatkin. Oli myös valtion orjia, joita oli virkailijoina, sihteereinä, vanginvartijoina ja poliiseina. Kaikkein huonoimmassa asemassa olivat orjat työskentelivät kaivoksissa, joissa kuolleisuus oli niin suurta, ettei elinaikaa ollut muutamaa kuukautta pitempään. Kaivoksissa käytettiin laajasti lapsityövoimaa.[9]
Lapsikuolleisuus oli myös kansalaisten keskuudessa valtava, todennäköisesti noin 70 % lapsista kuoli ennen yksivuotispäiväänsä. Ateenan Kolonos Agoraiokselta on äskettäin löytynyt ajalta 350 eaa. oleva kaivo, jossa on 175 pikkulapsen ja 75 koiran ruumiit sekä norsunluinen veitsenkahva. On epäilty, että lapset olisi uhrattu jumalatar Afrodide Uranialle tai että he olisivat jonkin epidemian uhreja.[9]
Kulttuuri

Aika persialaissotien päättymisen ja makedonialaisvalloituksen välillä oli Ateenan kukoistuskautta sekä kirjallisuudessa, filosofiassa (katso: kreikkalainen filosofia) että taiteissa (katso: kreikkalainen teatteri). Eräät länsimaisen kulttuurin merkittävimpiin lukeutuvat henkilöt elivät Ateenassa tuona aikana: näytelmäkirjailijat Aiskhylos, Aristofanes, Euripides ja Sofokles, filosofit Sokrates, Platon ja Aristoteles, historioitsijat Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, runoilija Simonides ja kuvanveistäjä Feidias. Ajan johtava valtiomies oli Perikles, joka hyödynsi Deloksen meriliiton varoja Parthenonin ja monien muiden kaupungin monumenttien rakentamisessa. Kaupungista tuli, Perikleen sanoin, koko ”Hellaan sivistyskeskus”.[10]
Katso myös
Attika
Deloksen meriliitto
Luettelo Ateenan arkonteista
Luettelo Ateenan kuninkaista
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Paavo (toim.)| title = Post-Herulian Athens| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1994| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 1| id = ISBN 951-95295-2-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frösén, Jaakko (toim.)| title = Early Hellenistic Athens. Symptoms of a Change| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1997| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 6| id = ISBN 951-95295-7-8}}

*


Johnny Logan, oikealta nimeltään Seán Patrick Michael Sherrard (s. 13. toukokuuta 1954 Frankston, Australia) on irlantilainen laulaja. Hän on voittanut Eurovision laulukilpailun kahdesti laulajana ja kerran kappaleen säveltäjänä. Uransa aikana Logan on julkaissut 40 singleä ja 19 albumia.
Loganin isä oli tunnettu irlantilainen tenori Patrick O'Hagan, joka esiintyi kolmesti Valkoisessa talossa Washingtonissa. Perhe muutti takaisin Irlantiin Johnnyn ollessa kolmen vuoden ikäinen. Lapsuudessaan ja nuoruudessaan hän soitti kitaraa ja kirjoitti lauluja. Koulun jälkeen hän toimi sähkömiehenä ja esiintyi folk- ja blues-klubeilla.
Ensimmäisen euroviisuvoittonsa Logan saavutti 1980 Alankomaissa Shay Healyn kappaleella What's Another Year?. Toisen voittonsa hän nappasi 1987 Brysselissä omalla kappaleellaan "Hold Me Now". Vuonna 1992 Linda Martin voitti Malmössä, Ruotsissa käydyn kilpailun Loganin kirjoittamalla kappaleella "Why Me?" [1]. Aikaisemmin Martinin esittämä Loganin kirjoittama kappale oli lähellä voittoa vuonna 1984, kun Terminal 3 sijoittui toiseksi voiton mentyä ruotsalaiselle Herreysille kappaleella Diggi-loo diggi-ley.
Suomalaisessa televisiossa
Suomalaisilla tv-kanavilla Johnny Logan on esiintynyt Eurovision laulukilpailujen lisäksi useasti. Viimeisimmän Eurovision laulukilpailuvoittonsa jälkeen 6.6.1992 Logan esiintyi erikoisvieraana Lahden kaupunginteatterista lähetetyssä Yle TV1:n Keskiyön auringon laulufestivaalissa (Midnight Sun Song Festival) [2] ja 11.2.1998 TV1 lähetti Sunny Notes Oy:n tuottaman ohjelman Mr. Euroviisu - Johnny Logan [3]. Tv-ohjelman konserttiosuudet oli nauhoitettu Johnny Loganin Kulttuuritalon konsertista Helsingissä 3.2.1998.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Euroviisuvoittajat
Luokka:Irlannin euroviisuedustajat
Luokka:Vuoden 1980 euroviisuedustajat
Luokka:Vuoden 1987 euroviisuedustajat
Luokka:Irlantilaiset laulajat
Luokka:Vuonna 1954 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt

Milloin Ruotsi voitti Eurovision laulukilpailun toisen kerran?