Doki Doki Literature Club! on yhdysvaltalaisen Team Salvaton kehittämä ja julkaisema Ren’Py-pelimoottorilla toteutettu visual novel -peli. Se julkaistiin 22. syyskuuta 2017, ja se on saatavissa Windowsille ja MacOS:lle.[1] Peli seuraa miespuolista high school -opiskelijaa, joka liittyy koulunsa kirjallisuuskerhoon ja päätyy tekemisiin sen neljän naisjäsenen kanssa. Vaikka Doki Doki Literature Club! vaikuttaa aluksi tavanomaiselta bishōjo-treffisimulaattorilta, jossa pelaaja pyrkii seurustelemaan vastakkaisen sukupuolen edustajien kanssa, se edustaa tosiasiassa psykologista kauhua ja sisältää runsaasti neljännen seinän rikkomista ja metafiktiota.[2][3]
Pelin kehitti noin kahden vuoden aikana Dan Salvato, joka oli ennen pelin julkaisua tunnettu pääasiassa Super Smash Bros. Melee -peliin tekemistään modeista. Salvaton mukaan inspiraatio pelin tekemiseen tuli hänen ristiriitaisista tunteistaan animea kohtaan ja kiinnostuksestaan psykologiseen kauhuun.[4] Doki Doki Literature Club! yhdisteleekin visual novel -peleille tyypillistä pinnallista söpöyttä kauhun elementteihin ja käsittelee samalla vakavampia aiheita, kuten masennusta ja ahdistusta.[5] Peli saavutti julkaisunsa jälkeen kulttimaineen,[4] ja sen sisältämä metafiktio ja kauhu saivat ylistystä kriitikoilta. PC Gamer -lehti sanoi sen olevan yksi vuoden 2017 yllättävimmistä peleistä.[5] Steam-jakelualustalla sen saamista käyttäjäarvioista 97 prosenttia on positiivisia.[1]
Pelaaminen

Koska Doki Doki Literature Club! on visual novel -peli, pelaaminen koostuu pääasiassa tarinan ja dialogin seuraamisesta vailla mahdollisuutta vaikuttaa juonen kulkuun. Toisinaan pelaaja saa tehdä päätöksiä, jotka voivat vaikuttaa pelin tapahtumiin. Lisäksi pelissä on yksi minipeli, jossa pelaaja kirjoittaa runoja osana kirjallisuuskerhon toimintaa. Jokainen tyttö kirjallisuuskerhossa pitää eri tyylisistä asioista, ja niinpä pelaajan valitsemat sanat vaikuttavat siihen, kuka runosta pitää eniten. Jos pelaaja valitsee haluamaansa tyttöä miellyttävät sanat ja oikeat vaihtoehdot keskusteluissa, peliin avautuu ylimääräisiä kohtauksia. Pelin aikana avatut kohtaukset vaikuttavat siihen, minkä lopetuksista pelaaja saa pelin päätteeksi.
Juoni

Pelaajan ohjaaman päähenkilön lapsuudenystävä, Sayori, kutsuu hänet mukaansa koulun kirjallisuuskerhoon. Siellä hän tapaa kerhon muut jäsenet Yurin ja Natsukin sekä kerhon johtajan Monikan. Päähenkilö alkaa osallistua kerhon toimintaan ja muun muassa kirjoittaa runoja ja jakaa niitä muiden kanssa, ja tulee hiljalleen läheisemmäksi tyttöjen kanssa.
Kerho on valmistautumassa lähestyviä festivaaleja varten, kun Sayori yllättäen paljastaa päähenkilölle kärsineensä koko elämänsä vaikeasta masennuksesta ja tunnustaa rakastavansa tätä. Festivaalipäivän lähestyessä Sayorin tavanomaisen, tyyliltään katkeransuloisen runon sijasta päähenkilö saakin häneltä synkän runon, jonka puhuja käskee toistuvasti jotakuta poistumaan päästään. Kun Sayori ei enää vastaa hänen tekstiviesteihinsä, päähenkilö lähtee kerhon tapaamisesta ja kiirehtii Sayorin kotiin. Sayori löytyy huoneestaan hirttäytyneenä. Peliin alkaa tulla glitchejä, ja päähenkilön pohtiessa, olisiko hän voinut pelastaa Sayorin toimimalla toisin, peli päättyy äkillisesti.
Pelaaja päätyy takaisin päävalikkoon, ja kaikki aiemmat tallennukset ovat poistuneet. Uusi peli alkaa samalla tavalla kuin edellinen, mutta Sayorin vuorosanojen ja nimen tilalla on lukukelvotonta tekstiä. Peliin tulee taas glitch, ja se alkaa alusta, mutta tällä kertaa Sayori puuttuu pelistä kokonaan, ja häneen aiemmin viitanneet tekstit ja kuvat on joko poistettu tai korvattu glitcheillä ja muiden hahmojen kuvista yhdistellyillä kuvilla. Sayorin sijaan päähenkilön mukaan kerhoon kutsuukin Monika. Pelissä alkaa tapahtua yhä oudommiksi ja huolestuttavammiksi käyviä asioita. Kun päähenkilö löytää Yurin viiltelemästä itseään, peli kelautuu itsestään taaksepäin ja jatkuu kuin mitään ei olisi tapahtunut. Peli alkaa näyttää järkyttäviä ja yllättäviä kuvia, esimerkiksi Natsukin kaula katkeaa kesken keskustelun. Peli alkaa myös estää pelaajaa tekemästä keskusteluissa valintoja, jotka eivät suosi Monikaa.
Juuri ennen juhlia Yuri antaa päähenkilölle veritahraisen, täysin lukukelvottoman runon, ja Natsukilta puuttuu joissakin keskusteluissa kasvot. Yuri tunnustaa rakastavansa päähenkilöä ja puukottaa sitten itseään vatsaan ja rintaan. Peliin tulee jälleen glitch, jonka seurauksena päähenkilö viettää tahtomattaan koko viikonlopun koululla Yurin ruumiin vierellä. Maanantaina Natsuki saapuu paikalle, oksentaa nähdessään ruumiin ja pakenee paikalta. Monika tulee hänen perässään, pyytää anteeksi ja poistaa Yurin ja Natsukin ”hahmotiedostot”. Peli alkaa jälleen alusta.
Päähenkilö päätyy uudessa pelissä huoneeseen istumaan kasvokkain Monikan kanssa. Monika selittää olevansa tietoinen siitä, että hän on pelissä. Hän kertoo voivansa manipuloida pelin tiedostoja niin, että muiden hahmojen persoonallisuus muuttuu, ja jopa poistaa muita hahmoja kokonaan pelistä. Hän myöntää tehneensä Sayorista masentuneemman ja vahvistaneensa Yurin pakkomielteistä persoonallisuutta, jotta päähenkilön kiinnostus heitä kohtaan vähenisi. Syyksi tähän Monika kertoo identiteettikriisin, joka seurasi siitä, ettei häntä ollut suunniteltu pelissä sellaiseksi hahmoksi, johon päähenkilö voi rakastua. Sen jälkeen hän alkaa puhutella päähenkilön sijaan itse pelaajaa ja sanoo rakastavansa tätä. Peli jatkuu tässä huoneessa, jossa pelaaja juttelee Monikan kanssa erilaisista aiheista niin kauan, kunnes itse menee pelin kansioon ja poistaa sieltä Monikan hahmotiedoston. Kun pelaaja tekee näin, peliin tulee glitch ja Monika panikoi, kun hänet poistetaan pelistä. Hän on aluksi pelaajalle vihainen, mutta rauhoittuu sitten ja sanoo yhä rakastavansa pelaajaa. Hän katuu kaikkea tekemäänsä, palauttaa muut tytöt peliin ja poistaa itsensä.
Lopetukset
Pelissä on kaksi erilaista lopetusta. Pelin aikana tehdyt valinnat vaikuttavat siihen, kumman niistä pelaaja näkee. Normaalissa lopetuksessa peli alkaa Monikan poistamisen jälkeen taas alusta samanlaisena kuin alkuperäinen pelikerta. Pian sen jälkeen, kun päähenkilö on tavannut Yurin ja Natsukin, Sayori paljastaa pelaajalle, että nyt, kun hän on kirjallisuuskerhon johtaja, hän tietää kaiken pelistä ja siitä, mitä Monikalle tapahtui. Hän aikoo käyttää peliä samalla tavoin kuin Monika. Tämän kuultuaan Monika palaa välittömästi peliin ja poistaa komentokehotteen kautta Sayorin pelastaaksen pelaajan. Monikan ääni kuullaan ensimmäistä kertaa, kun hän tämän jälkeen puhuu pelaajalle ja laulaa laulun ”Your Reality” samalla, kun lopputekstit alkavat pyöriä näytöllä. Lopputekstien aikana Monika poistaa hiljalleen pelitiedostoja. Lopputekstien päätteeksi näytöllä näkyy Monikan kirjoittama viesti, jossa hän sanoo lakkauttaneensa kirjallisuuskerhon, koska sieltä ei ollut löydettävissä onnellisuutta.
Normaalin lopetuksen sijaan on mahdollista saada myös vaihtoehtoinen lopetus, mikäli pelaaja on avannut kaikkien kolmen tytön piilotetut kohtaukset yhden läpipeluun aikana. Tämä vaatii pelin tallentamista ja lataamista uudelleen useita kertoja ennen Sayorin itsemurhaa. Monikan poistamisen jälkeen Sayori hyväksyy tässä lopetuksessa todellisuutensa ja kiittää kyynelsilmin pelaajaa siitä, että tämä on yrittänyt tehdä kaikki tytöt onnellisiksi. Hän hyvästelee pelaajan toivoen, että hän tulee vielä uudelleen käymään ja kertoen, että kaikki tytöt rakastavat häntä. Sen jälkeen hän poistaa pelin. Lopputekstien aikana soi jälleen ”Your Reality”, mutta niiden jälkeen näytölle tulee pelin tekijä Dan Salvaton kirjoittama kiitoskirje.
Vaikka se ei olekaan varsinainen lopetus, yksi tapa saada peli päättymään, on poistaa Monikan hahmotiedosto jo ennen pelin aloittamista. Sayorista tulee tällöin kerhon johtaja, mutta ymmärrettyään pelin luonteen ja roolinsa siinä hän kaappaa pelin hallinnan, poistaa kaikki hahmotiedostot ja sulkee pelin. Jos pelaaja yrittää jatkaa peliä, näytölle tulee musta pelin loppumisesta kertova näyttö ja sen jälkeen kuva hirttäytyneestä Sayorista. Noin kymmenen minuutin kuluttua kuvan viereen ilmestyy teksti ”Nyt kaikki voivat olla onnellisia”.
Riippumatta siitä, miten peli päättyy, sen pelaaminen uudelleen vaatii joko koko pelin asentamisen uudelleen tai pelitiedostojen palauttamisen alkuperäiseen tilaansa.

Tekijät, kehitys ja julkaisu
Doki Doki Literature Club! on Dan Salvaton esikoispeli, jota hän kehitti salassa noin kaksi vuotta[4] ennen kuin se julkaistiin 22. syyskuuta 2017.[1] Peli on ilmainen, mutta siitä voi maksaa haluamansa summan. Kymmenellä dollarilla saa fanipaketin, johon kuuluu muun muassa taustakuvia ja pelin ääniraita.[6]
Salvato on kertonut saaneensa inspiraation pelin tekemiseen ”viha-rakkaussuhteestaan” animeen. Koska hän tiesi, että stereotyyppinen anime, jossa on vain ”söpöjä tyttöjä tekemässä söpöjä asioita”, jakaa vahvasti mielipiteitä, hän pyrki tekemään pelin, josta kiinnostuisivat sekä animen ystävät että vihaajat. Salvato halusi, että peli saisi ihmiset aluksi pitämään sitä vain tavallisena animepelinä, mutta lopulta välittämään hahmoista ja jopa pelkäämään niitä. Salvaton mukaan häntä inspiroivat ”asiat, jotka ovat pelottavia, koska ne saavat ihmisen tuntemaan olonsa epämukavaksi, eikä vain koska ne näyttävät pelottavilta”.[4] Doki Doki Literature Club! yhdisteleekin visual novel -peleille tyypillistä pinnallista söpöyttä kauhun elementteihin ja käsittelee samalla vakavampia aiheita, kuten masennusta ja ahdistusta.[5]
Itse pelin suunnittelun ja ohjelmoinnin lisäksi Salvato myös käsikirjoitti pelin tarinan ja sävelsi siihen musiikin. Pelin hahmot piirsi Satchely ja taustat Velinquent.[7]
Vastaanotto

Doki Doki Literature Club! sai pian julkaisunsa jälkeen kulttimaineen.[8][4] Ensimmäisen kuukauden aikana sitä ladattiin miljoona kertaa,[9] ja se rikkoi kahden miljoonan latauksen rajan noin kuukautta myöhemmin.[10]
Kriitikot ottivat pelin positiivisesti vastaan.[5] Kotakun Gita Jackson kuvaili sitä ”todella erityiseksi peliksi” ja kehotti kaikkia ”kauhupeleistä, erityisesti ihon alle menevistä, pitäviä tutustumaan Doki Doki Literature Clubiin”.[11] GQ:n Tom Philip kertoi sen olevan yksi pelottavimmista pelaamistaan peleistä ja sanoi pelin sisältävän ”ilkeällä tavalla kekseliäimpiä kerrontatapoja”, joita on koskaan nähnyt. Hän kuitenkin kritisoi sitä, kuinka pelissä joutuu välillä klikkailemaan läpi loputtomalta tuntuvien, tyhjänpäiväisten, flirttailevien keskustelujen runoudesta.[8]
IGN Entertainmentin vuoden 2017 palkintogaalan yleisöäänestyksessä Doki Doki Literature Club! oli vuoden paras tietokonepeli ja[12] seikkailupeli (minkä lisäksi se myös sijoittui raadin varsinaisessa palkintoäänestyksessä toiseksi)[13], sen tarina oli paras[14] ja se oli innovatiivisin peli.[15] Electronic Gaming Monthly -lehden vuoden 2017 25 parhaan pelin listalla Doki Doki Literature Club! oli sijalla 16.[16]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Vuoden 2017 videopelit
Luokka:Yhdysvalloissa kehitetyt videopelit
Luokka:Visual novel -pelit
Luokka:Kauhupelit
Luokka:Ilmaispelit
Luokka:Indie-videopelit
Luokka:79.8 Pelit, leikit, keräily

Milloin Ren'Py-pelimoottori on kehitetty?


Sakkaroosi (C12H22O11) on disakkaridi, jota kutsutaan myös sukroosiksi, ruokosokeriksi tai tavalliseksi sokeriksi. Sakkaroosin CAS-numero on 57-50-01. Sakkaroosi muodostuu α-D-glukoosin 1-hiilen hydroksyyliryhmän liittyessä β-D-fruktoosin 2-hiileen glykosidisidoksella. Sakkaroosi on kasveissa hyvin yleinen yhdiste, jota esiintyy suuremmissa määrissä esimerkiksi sokeriruo’ossa (13–20prosenttia), sokerijuurikkaassa (16–20prosenttia), ananaksessa, maississa ja porkkanassa. Suomessa niin sanottu tavallinen sokeri, pöytäsokeri, on perinteisesti jalostettu sokerijuurikkaasta. Ruokosokeri sulaa 160°C:n lämpötilassa ja muuttuu sitä kuumemmassa ruskeaksi massaksi, karamelliksi.
Sakkaraasi-entsyymi pilkkoo ohutsuolessa sakkaroosia monosakkarideiksi.
Sakkaroosia voidaan käyttää solunulkoisen nestetilan mittauksessa.

Historia
Sokeriruoko

Sokeriruoko on peräisin Uudesta-Guineasta, jossa sitä on viljelty vuosituhansien ajan. Sitä on kasvatettu muillakin trooppisilla alueilla pitkät ajat sen makeuden vuoksi ja pureskeltu raakana. Sokerin erottaminen kehittyi Lähi-idässä, Intiassa ja Kiinassa, jossa sokeria käytettiin ruoanlaittoon ja jälkiruokiin.
Kreikkalainen Herodotos tunsi sokeriruo’on jo 500eaa. Vuonna 327eaa. Aleksanteri Suuri kuljetti sokeria Eurooppaan. Noin vuonna 700 keksittiin keittää sokerilientä vedessä, johon oli lisätty kalkkia. Prosessi valkaisi sokerin tehokkaasti. Yleisemmin tunnetuksi sokeri tuli Euroopassa vasta ristiretkien aikoihin. Sokerista tuli nopeasti suosittu ja erittäin kallis vientiartikkeli Eurooppaan. Pian eurooppalaiset kuitenkin selvittivät sokerin valmistuksen salat, ja sitä alettiin kasvattaa Espanjassa ja Sisiliassa, missä kasvatus ei kuitenkaan tuottanut kovin hyviä tuloksia. Venetsialaiset kauppiaat sen sijaan ottivat haltuunsa miltei koko Euroopan sokerimarkkinat tuomalla ja välittämällä sokeria idästä ja etelästä.
Markkinat eivät olleet mitkään aivan pienet, sillä keskiajalla sokerin sanottiin olevan manteleiden ohella Euroopan suurimpia tuontiartikkeleita. Englannista peräisin oleva tieto vuodelta 1319 väittää paunan (450 g) sokeria maksavan kaksi šillinkiä, joka nykyrahassa vastaisi noin 100euroa kilo. Tosin vasta vuonna 1099 ristiretkeläiset toivat ensimmäiset sokerimaistiaiset Englantiin. Platina sen sijaan mainitsee, että jo ensimmäisellä vuosisadalla elänyt roomalainen historioitsija Plinius vanhempi olisi kirjoittanut sokerista[1]. Samaan hengenvetoon hän kylläkin hieman ihmettelee, miksi tätä ”mainiota maustetta” ei juuri esiinny vanhoissa resepteissä[1]. Platina toteaa, että mitä valkoisempaa sokeri on, sen parempaa se on[1].
Myöhemmin sokeriruokoa alettiin suuressa määrässä viljellä Karibianmeren saarilla, Yhdysvaltojen eteläosissa ja Brasiliassa. Sen viljelyksessä käytettiin pitkään orjatyövoimaa. Neljänsadan vuoden kuluessa Afrikasta laivattiin Karibian saarille ja Brasiliaan 5–10miljoonaa orjaa sokeriruokoplantaaseille. Yhdysvalloissa orjuus lakkautettiin vuonna 1865, Brasiliassa vasta 1888.
Sokerijuurikas

Saksalainen kemisti Andreas Sigismund Marggraf (1709–1782) uutti sokeria juurikkaasta ensimmäisen kerran vuonna 1747. Suuremmassa mitassa sokerijuurikasta alettiin viljellä vasta sen jälkeen, kun Napoleonin sotien yhteydessä kauppayhteydet Ranskan ja Karibian alueen välillä vuonna 1801 katkesivat[2]. Sokerin teollinen valmistus juurikkaasta aloitettiin vuonna 1812. Valmistusprosessi on sinänsä yksinkertainen: juurikasviipaleita keitetään vedessä, ja lopulta keitinvesi siivilöidään ja vesi haihdutetaan, jolloin jäljelle jää kiteinen sokeri[3]. Kemistit eivät kykene erottamaan ruokosokeria ja juurikassokeria toisistaan, vaikka usein virheellisesti uskotaan näiden kahden olevan ominaisuuksiltaan hyvinkin erilaisia.
Tuotanto
Noin 70% maailman sokerista valmistetaan sokeriruo’osta ja loput, lähinnä teollisuusmaissa, sokerijuurikkaasta. Useimmat maat pyrkivät säilyttämään omavaraisuutensa sokerin tuotannossa, ja pääosa sokerista kulutetaankin tuottajamaassa. Maailman vuosituotanto on noin 130miljoonaa tonnia.
Sokerin kansainvälinen kauppa on tärkeää etenkin kehitysmaille, jotka tuottavat ⅔sokerista. Suuria sokerintuottajia ovat Brasilia, Kuuba, Thaimaa ja Dominikaaninen tasavalta. Vuosittainen kansainvälinen kauppa on noin 30miljoonaa tonnia. Sokeriruo’on viljely työllistää 10–15miljoonaa ihmistä.
Euroopan unioni on toiseksi suurin sokerinviejä (Brasilia 18%, EU 16%), luku selittyy suurilla maataloustuilla ja suojatulleilla. Yhdysvallat on pitänyt korkeaa sokerin hintaa yllä kotimaassa korkeilla suojatulleilla, mikä on johtanut elintarvikevalmistajien siirtymiseen halvempaan maissisiirappiin tai ulkomaille.
Sokerin tuotanto Suomessa
Katso myös Luettelo Suomen sokeritehtaista

Suomen ensimmäinen sokeritehdas, joka jalosti Länsi-Intian ruokosokeria, syntyi Turkuun vuonna 1756[4]. Kotimaisen juurikassokerin tuotanto alkoi 1918 perustetussa Suomen raakasokeritehdas Oy:ssä (1958 Salon Sokeritehdas Oy ja 1980 Suomen Sokeri Oy Salon tehdas) Salossa vuonna 1920.[5]
Suomessa sokeria valmistetaan sokerijuurikkaasta. Sucroksen sokeritehdas sijaitsee Säkylässä. Osana EU:n sokerituotantokapasiteetin purkamista tämäkin tehdas saattaa tulla lakkautetuksi.[6] Yhtiön sokeripakkaamo on Kirkkonummella.

Palasokerin tuotanto alkoi 1890-luvulla, vuonna 1935 sitä alettiin pakata kilon pakkauksiin, ja tuolloin sen osuus Suomen sokerin tuotannosta oli jo 60 prosenttia.[7] Vielä 1950-luvulla sokeria myytiin toppina[8]. Sokeritoppa on katkaistun kartion muotoinen sokeripaakku. Muoto syntyi tuotantotavasta: ruokosokeri kaadettiin muottiin, jonka pohjassa olevasta reiästä ylimääräinen kosteus pääsi ulos. Sokerin annettiin kuivua muotissa pari viikkoa, kunnes kiteet olivat asettuneet muotoonsa. Kotikeittiöissä topista murrettiin paloja käyttöön erityisillä sokerisaksilla.[8]
Nykyään sokeria myydään etupäässä jauhettuna hienosokerina sekä kuutiomaisiksi paloiksi leikattuna palasokerina.
Pula-ajan sokerin säännöstely aloitettiin talvisodan puhkeamisen vuoksi jo loppuvuodesta 1939.[9] Sokerin säännöstely loppui 1. helmikuuta 1954, kuukauden kuluttua kahvin.[10]
Sokeri ja terveys
Suomessa Valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositusten mukaan lisättyjen sokereiden (sakkaroosin lisäksi fruktoosi, glukoosi ja tärkkelyspitoiset makeuttajat) osuus energiansaannista tulisi olla korkeintaan 10E%.[11] Vuonna 2012 miehillä sakkaroosin päivittäinen osuus energiansaannista oli 9,2 prosenttia (51 g) ja naisilla 10 prosenttia (43 g). Suomalaisten sakkaroosin päälähteet ovat puhdistettu sokeri ja sitä sisältävät juomat, makeiset, viljavalmisteet, hedelmä- ja marjaruoat sekä maitovalmisteet.[12] Maailman terveysjärjestö WHO suosittelee sokerin saannin rajoittamista viiteen prosenttiin energiansaannista.[13]
Länsimaissa ylimääräinen sokeri saadaan usein makeisista, suklaasta, kekseistä, jäätelöstä ja virvoitusjuomista. Makeisten ja virvoitusjuomien jatkuvan nauttimisen keskeinen haittavaikutus terveydelle on hampaiden karioituminen. Liialliseen käyttöön voi liittyä myös ylipaino, mikä puolestaan kasvattaa muun muassa 2-tyypin diabeteksen ja sydänsairauksien riskiä.
Joskus sokerin sanotaan lisäävän lasten yliaktiivisuutta, ja usein puhutaankin ”sokerihumalasta”. Tutkimuksissa tästä ei ole kuitenkaan näyttöä, ja todennäköisemmin ilmiö selittyy aikuisten odotuksilla.[14]
Sokeri ruoanvalmistuksessa

Sokeria käytetään makeuttamisen lisäksi säilyvyyden ja rakenteen parantamiseen. Hillot ja mehut säilyvät ilman hometta ja käymistä, jos niiden sokeripitoisuus on niin suuri, etteivät pieneliöt kykene elämään niissä. Jäätelön ja kakkujen rakenteeseen vaikuttaa sokerin määrä. Tomaattia sisältävään pastakastikkeeseen sekä kalaan laitetaan graavattaessa usein hieman sokeria korostamaan muiden aineiden makua.
Puhdistettu sokeri on valkeaa, mutta on myös sokerilaatuja, joihin jätetään enemmän raakasokerin maku- ja ravintoaineita. Ruskea sokeri ja fariinisokeri ovat tällaisia. Ne ovat aromikkaampia, mutta säilyvät huonommin kuin valkoinen sokeri.
Sokerituotteet
Kidesokereiden kidekoot vaihtelevat. Kidekoko vaikuttaa sokerin liukenemiseen: hienojakoinen sokeri liukenee nopeimmin.
Hienosokeri eli hienojakoinen kidesokeri soveltuu hyvin pöytäkäyttöön, keittojauheisiin, makeisten ja jäätelön valmistukseen.
Taloussokeri, jota käytetään yleisesti ruoanvalmistuksessa, on kidekooltaan hienosokeria suurempaa.
Tumma kidesokeri kiteytetään tavallisen kidesokerin tapaan raakasokeriliuoksesta, mutta se on ruskeaa ja aromikasta. Sitä voidaan käyttää esimerkiksi kuumiin juomiin, viiliin ja puuron pinnalle.
Hillosokeri on tavallista kidesokeria, johon on lisätty hyytymistä aiheuttavaa pektiiniä sekä happamuudensäätö- ja säilöntäainetta. Hillosokeria käytetään hillojen, hyytelöiden ja marmeladien valmistukseen. Niissä se saa aikaan kiinteän rakenteen ja parantaa säilyvyyttä.
Hyytelösokeri sisältää kidesokerin lisäksi tärkkelyssiirappia, pektiiniä ja happamuudensäätöainetta. Hyytelösokeria käytetään leivonnais- ja jälkiruokahyytelöiden valmistamiseen.
Fariinisokerin kiteet on päällystetty siirapilla. Se on aromikasta, ruskeaa, pehmeää ja kosteaa. Sitä käytetään siman valmistuksessa ja leivonnaisten makeuttajana.
Tomusokeri on hienojakoiseksi jauhettua kidesokeria, jota käytetään makeis-, keksi- ja leipomoteollisuudessa. Siihen lisätty paakkuuntumisenestoaine parantaa käsiteltävyyttä ja helpottaa säilytystä. Tomusokeria voidaan käyttää sellaisenaan koristeena tai valkuaiseen tai muuhun nesteeseen sekoitettuna kuorrutuksen tekemiseen.
Palasokeri syntyy kidesokerista puristamalla sokeri tangoiksi, jotka leikataan paloiksi. Palasokeria valmistetaan myös tärisyttämällä sokeri muotteihin. Palasokeria käytetään pöytäkäytössä kuumien juomien makeuttamiseen. Tummasta kidesokerista voidaan valmistaa tummaa palasokeria.
Raesokeria valmistetaan palasokerista murskaamalla se seulomalla. Raesokerilla voidaan koristella leivonnaisten pinta. Rakeet ovat niin suuria etteivät ne juuri muutu leivinuunissa. Raesokeria valmistetaan myös värillisenä.[15]
Lähteet

Aiheesta muualla

 Medical Daily. 17.9.2013. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Sokerit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miksi sokeria käytetään niin paljon ruoan valmistuksessa?


Tappajahai (Jaws) on yhdysvaltalainen vuonna 1975 ensi-iltansa saanut Steven Spielbergin ohjaama kauhu- ja jännityselokuva, joka perustuu Peter Benchleyn kirjoittamaan samannimiseen bestseller-romaaniin.
Elokuvaa on luonnehdittu ensimmäiseksi blockbuster-elokuvaksi.[1] Se oli ensimmäisiä elokuvia, joka sai laajan levityksen ensi-illastaan lähtien ja muutti ilmestyessään käsityksen, jonka mukaan kesä oli huono elokuvien ensi-ilta-aika.[1] Tämän takia sitä on myös kutsuttu kesähitti-elokuvien isäksi.[2] Lisäksi Tappajahaista tuli ensimmäinen elokuva, joka tuotti yli sata miljoonaa dollaria.
Tarinassa pienen kesälomakaupunki Amityn seriffi yrittää suojella rantalomailijoita suurikokoisen valkohain hyökkäyksiltä sulkemalla rannat, joutuen asiassa kuitenkin kaupunginvaltuuston jyräämäksi.
Juoni

Elokuva alkaa nuoren naisen kuutamouinnilla Uuden-Englannin rannikolla sijaitsevan kuvitteellisen Amityn saaren rannikoilla. Yhtäkkiä häntä tönäistään ja hänet vedetään pinnan alle. Seuraavana aamuna Amityn poliisipäällikkö Martin Brody saa kuulla naisen ruumiinjäännösten ajautuneen rantaan ja päättelee tämän joutuneen hain hyökkäyksen uhriksi.
Brody määrää uimarannat suljettaviksi. Todisteista piittaamatta kaupungin pormestari määrää rannat pidettäväksi avoinna, sillä kaupunki on suurelta osin riippuvainen kesäasukkaiden tuomasta taloudellisesta hyödystä, ja eritoten heinäkuun neljännen itsenäisyyspäivän juhlinnasta. Pormestari käskee Brodyn väittää tytön joutuneen veneen potkurin ruhjomaksi. Muutamia päiviä myöhemmin pikkupoika joutuu hain kitaan uidessaan ruuhkaisella uimarannalla, ja pojan äiti lupaa 3000 dollarin palkkion hain tappamisesta. Tässä kohtaa vanha hainpyytäjä Quint tulee esille ja ilmoittaa pyydystävänsä hain, mutta vaatii palkkioksi 10 000 dollaria johon pormestari ei suostu.
Kun meribiologi Matt Hooper tutkii ensimmäisen uhrin jäännöksiä, hän varmistuu siitä että tyttö on kuollut suuren valkohain uhrina. Hooper selittää valkohaiden olevan erittäin aggressivisia ja ihmiselle vaarallisia lihansyöjäpetoja.
Pyydystäjät onnistuvat tappamaan suuren tiikerihain, mutta tutkittuaan sen Hooper väittää ettei se ole syyllinen ja että heidän on etsittävä vieläkin suurempaa haita. Brody haluaa edelleen että rannat suljetaan, mutta pormestari Larry Vaughn kieltäytyy pelätessään sen vaikutusta kaupungin talouteen. Eräänä yönä Brody ja Hooper juovat itsensä humalaan viinillä, ja lähtevät Hooperin veneellä vesille. He löytävät paikallisen kalastajan, Ben Gardnerin kalastusaluksen hylyn. Hooper lähtee sukeltamaan, ja löytää veneen reiästä hain hampaan, ja kalastajan yksisilmäisen pään. Hooper kauhistuu, ja pudottaa hain hampaan ja valolyhtynsä, ja ui nopeasti takaisin veneelle. Hooper ja Brody hinaavat veneen rantaan. He kertovat haista pormestari Vaughnille, mutta hän silti pitää rannat auki.
Brodyn poika Mike Brody on joutua hain kitaan itsenäisyyspäivän juhlissa, mutta soutaja kuolee. Pormestari vihdoinkin ottaa hain tosissaan ja Brodyn painostamana suostuu maksamaan Quintille tämän vaatimat rahat. Joten Quint lastaa Orca aluksensa valmiiksi pyyntiä varten ja ottaa mukaansa Brodyn ja Hooperin. Matka alkaa rauhallisesti, kolmikko alkaa tutustumaan toisiinsa ja Brody alkaa oppimaan muilta merenkulkutaitoja.
Vasta loppukohtauksissa haista näytetään enemmän kuin pieniä vilauksia. Ensimmäisen kerran haista nähdään muutakin kuin evät, kun se nousee vedestä aivan Brodyn nenän edessä tämän heitellessä syöttikaloja mereen. Hän tajuaa hain koon olevan ainakin puolet veneen koosta, ja tokaisee Quintille tämän tarvitsevan isomman veneen.

Hain pituudeksi todetaan yli seitsemän metriä, ja Quint onnistuu iskemään haihin useita harppuunoita. Joka harppuunaan on sidottu keltainen tynnyri, jonka tarkoitus on estää haita sukeltamasta syvälle ja väsyttämään sitä. Tynnyreiden outo ja ennalta-arvaamaton käytös lisää hain uhkaavuutta.
Taistelukohtaukset hain kanssa ovat viivyteltyjä, sillä hai näyttäytyy harvoin mutta alkaa hyökkäillä veneen kimppuun. Vene alkaa hajota jättimäisen hain käsittelyssä.
Epätoivoisena saavuttaakseen etulyöntiaseman Hooper laskeutuu veteen haihäkissä sukellusvarusteineen, tarkoituksenaan iskeä hain kitaan myrkkyharppuunalla. Hirviöhai kuitenkin tuhoaa häkin ja Hooper pudottaa harppuunan ja onnistuu juuri ja juuri pelastautumaan sukeltamalla suojaan merenpohjaan.
Hai hyökkää nousten enemmän kuin puoliksi vedestä Orcan peräkannelle, painaen sitä veden alle. Quint joutuu hain kitaan ja Brody pakenee veden vallassa olevaan veneen hyttiin. Hai tuhoaa hytin seinän ja Brody joutuu puolustautumaan iskemällä sitä kuonoon paineilmasäiliöllä. Viimeisenä keinonaan Brody heittää säiliön hain kitaan ja hai vetäytyy.
Vene vajoaa syvempään kallistuen kyljelleen ja Brody joutuu kiipeämään veneen mastoon mukanaan Quintin US M1 Garand .30-06 -kivääri. Hain lähtiessä hyökkäykseen kauempaa Brody ampuu haita useita kertoja, mutta vasta viimeinen luoti kahdeksasta osuu hain suussa olevaan paineilmasäiliöön, joka räjähtää tuhoten hain pään. Hain verta ryöppyävä ruumis vajoaa pohjaan, Hooper pulpahtaa pintaan, ja päätöskohtauksessa miehet uivat kohti rantaa lokkien alkaessa syödä hain jäännöksiä.

Näyttelijät

Tuotanto
Elokuvan päärooleissa ovat Roy Scheider, Robert Shaw ja Richard Dreyfuss. Spielberg kysyi aluksi Quintin rooliin Sterling Haydenia ja Lee Marvinia ennen Robert Shaw’n valintaa. Elokuvan toinen käsikirjoittaja Carl Gottlieb esittää taustaroolissa toimittajaa.
Kuvaukset tapahtuivat Martha’s Vineyard -saarella Massachusettsin rannikolla.[3] Elokuva koki tekemisvaiheessa monia ongelmia: mekaaninen hai, nimeltään ”Bruce”, hajosi jatkuvasti, kuvausryhmä miltei hukkui ja Shaw sekä Dreyfuss riitelivät jatkuvasti keskenään.
Elokuvasta tuli kuitenkin nopeasti vuoden kovin kassamagneetti. Tappajahai sai myös neljä Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti kolme: paras leikkaus, paras alkuperäismusiikki ja paras ääni. Vain tärkein palkinto, paras elokuva, jäi voittamatta. Tappajahai oli Steven Spielbergin ponnahduslauta huippuohjaajien joukkoon.
Elokuvajulisteen tekijät päättivät hieman liioitella hain hampaiden kokoa, sillä heidän mielestään ne eivät olisi luonnollisen kokoisina näyttäneet tarpeeksi pelottavilta. He piirsivätkin purukaluston, jollainen kuuluu itse asiassa makrillihaille.
Lähteet

Luokka:Tappajahai-elokuvat
Luokka:Vuoden 1975 elokuvat
Luokka:Jännityselokuvat
Luokka:Seikkailuelokuvat
Luokka:Steven Spielbergin ohjaamat elokuvat
Luokka:Romaaneihin perustuvat elokuvat
Luokka:Universal Picturesin elokuvat
Luokka:Parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Parhaan musiikin Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Parhaan äänityksen Oscar-palkinnon saaneet elokuvat
Luokka:Golden Globe -palkitut elokuvat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna elokuva Tappajahai sai ensi-iltansa?


Harry Houdini (alkuaan Erik Weisz, myöhemmin Ehrich Weiss, 24. maaliskuuta 1874 Budapest, Itävalta-Unkari – 31. lokakuuta 1926, Detroit, Yhdysvallat) on kaikkien aikojen kuuluisimpia taikureita ja kahlekuninkaita.
Elämä ja ura
Erik Weisz syntyi Budapestissa 1874.  Hänen isänsä oli juutalainen rabbi. Perhe muutti Wisconsiniin Yhdysvaltoihin, kun Erik oli nelivuotias. He muuttivat nimensä kirjoitusasuksi Weiss ja Erikin etunimeksi Ehrich.
Weiss ryhtyi 1891 ammattimaiseksi taikuriksi ja alkoi kutsua itseään Harry Houdiniksi kuuluisan ranskalaisen taikurin Jean Eugène Robert-Houdinin mukaan. Hän muutti nimensä virallisesti 1913.
Houdini aloitti uransa korttitempuilla ja muilla perinteisillä taikatempuilla, mutta alkoi pian kokeilla kahleista vapautumista. Vuonna 1899 hän tapasi showmies Martin Beckin, joka ihastui hänen käsirautatemppuihinsa. Beck pyysi Houdinia keskittymään kahlekuningastemppuihin ja kiinnitti tämän Orpheum vaudeville -kiertueelleen, joka kiersi ympäri Yhdysvaltoja ja seuraavana vuonna Euroopassa. Palattuaan kiertueelta 1904 Houdini oli jo sensaatio.
1900- ja 1910-luvuilla Houdini esitti temppujaan menestyksekkäästi ympäri Yhdysvaltoja. Beck ja Houdini selittivät monet tempuista 1920-luvulla kirjoittamissaan kirjoissa. Monet lukoista ja käsiraudoista avautuivat oikein kohdistetulla voimankäytöllä. Hänellä saattoi myös olla mukanaan sopivia tiirikoita tai avaimia. Pakkopaidasta poistuminen onnistui esimerkiksi, kun kykeni vääntämään olkapäänsä pois sijoiltaan.
Vaikka temput olivat vaikeita, myös Houdinin veli Theo Weiss esitti niitä omalla kiertueellaan nimellä Hardeen. Suurin ero veljeksillä oli pakkopaidasta pakenemisessa: Houdini pystyi saamaan molemmat olkapäänsä pois sijoiltaan vapautuakseen, Theo vain toisen.
Spiritistien paljastaminen
Taikuuden lisäksi Houdini oli kiinnostunut 1920-luvulta lähtien spiritismistä, ja hän yritti ottaa yhteyttä edesmenneeseen äitiinsä. Houdinista tuli kuitenkin skeptikko, ja hän paljasti taikuritaitojensa avulla huijareita, jotka olivat hämänneet tiedemiehiä ja tutkijoita. Hänestä tuli Scientific Americanin jäsen. Järjestö lupasi rahapalkkion sille meediolle, joka voisi todistettavasti esittää yliluonnollisia kykyjä. Houdini esitteli paljastamiensa huijarimeedioiden temppuja esiintymiskiertueillaan sekä kirjoissaan The Right Way to Do Wrong (1906), Miracle-Mongers and their Methods (1920), A Magician Among the Spirits (1924) ja Houdini Exposes the Tricks Used by Boston Medium ’Margery’ (1924).
Tämän harrastuksensa ansiosta Houdini ystävystyi Arthur Conan Doylen kanssa, joka uskoi lujasti yliluonnolliseen.[1] Conan Doylen vaimo jopa uskoi saaneensa yhteyden Houdinin kuolleeseen äitiin, mikä ei vakuuttanut Houdinia.
Kuolema
Houdini kuoli vatsakalvontulehdukseen 52-vuotiaana halloweenina 1926. Hän oli saanut iskun vatsaansa pari viikkoa aiemmin Montrealissa, kun hän oli yllyttänyt erästä nuorukaista lyömään häntä vatsaan niin lujaa kuin vain kykenee. Houdini ei kuitenkaan ehtinyt jännittää vatsalihaksiaan ennen iskua. Houdinin hautajaiset pidettiin 4. marraskuuta New Yorkissa, ja yleisöä oli paikalla yli 2000 henkeä.
Teoksia

Useimpien haamukirjoittaja oli Walter Gibson.
The Right Way to Do Wrong (1906)
Handcuff Secrets (1907)
The Unmasking of Robert Houdin (1908)
Miracle Mongers (1920)
Spooks and Spiritualism
Rope Ties and Escapes
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Yhdysvaltalaiset taikurit
Luokka:Skeptikot
Luokka:Unkarilaiset henkilöt
Luokka:Vaudeville-esiintyjät
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Vuonna 1874 syntyneet
Luokka:Vuonna 1926 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä on Harry Houdinin tunnetuimman tempun nimi?


Koirarodulla tarkoitetaan koirien ryhmää, joka on valikoivan jalostuksen avulla saatu luonteeltaan ja ulkonäöltään yhtenäiseksi. Käytännössä tietyn koiratyypin muuttuminen roduksi on määrittelykysymys. Koiria on jalostettu eri käyttötarkoituksiin jo tuhansien vuosien ajan. Alun perin jalostus keskittyi ihmisen kannalta hyödyllisten ominaisuuksien kuten metsästyskyvyn kehittämiseen. Myöhemmin jalostuksella on pyritty kehittämään lähinnä ulkonäköä ja luonnetta, mistä on seurannut joukko toisistaan huomattavasti poikkeavia koirarotuja.
Rotumääritelmä

Kunkin koirarodun ulkonäkö, luonne ja liikkeet on kuvattu rotumääritelmässä, joka ohjaa rodun jalostusta. Rotumääritelmiä ylläpitävät kansalliset kenneljärjestöt. Rodulle on määritelty alkuperämaa ja kyseisen maan kenneljärjestö vastaa rodun rotumääritelmästä. Tällaisia järjestöjä ovat esimerkiksi Suomen Kennelliitto, Svenska Kennelklubben (Ruotsi) ja American Kennel Club (Yhdysvallat). Kun rodun katsotaan vakiintuneen, myös kansainvälinen kennelliitto Fédération Cynologique Internationale (FCI) hyväksyy rodun, jolloin rotumääritelmä on voimassa kaikissa sen jäsenmaissa.
Perinteisten, suurimpien kenneljärjestöjen hyväksymien koirarotujen edustajia kutsutaan puhdasrotuisiksi tai rotukoiriksi. Rotukirjojen sulkemisen jälkeen rotuun katsotaan kuuluvan vain koirat, joiden vanhemmat ovat myös puhdasrotuisia. Tämä saattaa aiheuttaa rodussa sisäsiittoisuutta, jos rodun geenipooli on pieni. Kahden erirotuisen koiran jälkeläistä kutsutaan moni- tai sekarotuiseksi.
Rotukirjan sanotaan olevan auki silloin, kun rotuun otetaan uusia koiria. Rotuunottoja on viime vuosina Suomessa järjestetty muun muassa valkoisellepaimenkoiralle, jackrussellinterrierille sekä kotimaisille roduillemme lapinporokoiralle, suomenlapinkoiralle ja pohjanpystykorvalle. Rotuunottokatselmuksessa koiran ulkomuoto arvostellaan. Mikäli se vastaa rotumääritelmää arvosanalla tyydyttävä ja koira täyttää muut ehdot rotuunotolle, koira voidaan rekisteröidä kyseiseen rotuun.
Yleensä tietyntyyppiset koirat tunnustetaan omaksi rodukseen, jos tyyppi on riittävän vakiintunut eli pennut muistuttavat aina vanhempiaan riittävästi sekä ulkonäöltään että luonteeltaan. Esimerkiksi tanskalais-ruotsalainen pihakoira hyväksyttiin omaksi rodukseen vuonna 1987. Tämäntyyppisiä koiria on kuitenkin ollut Ruotsin eteläosissa ja Tanskassa jo 1700- ja 1800-luvulla, mutta niitä ei kuitenkaan oltu rekisteröity omaksi rodukseen.
Rotu voidaan myös poistaa FCI:n rotulistalta. Näin on käynyt esimerkiksi harlekiinipinserille, jonka katsotaan nykyään kuolleen sukupuuttoon. Myös brasilianvihikoira, belgianmastiffi, belgianseisoja, dupuynseisoja, bouletingriffoni, strellufinajokoira, steinbracke, basset d'artois, languedocinpaimenkoira ja egyptinpaimenkoira ovat aikanaan kuuluneet FCI-rotuihin.
Rotujen alkuperä
Kaikkien koirien arvellaan olevan peräisin Itä-Aasiasta. Mitokondrio-tutkimusten perusteella ensimmäinen koira eli Etelä-Kiinassa Guizhoun tai Yunnanin alueella 5400 - 16300 vuotta sitten. Kävi myös ilmi että nykykoirien DNA on edelleen samanlainen muinaisten yksilöiden DNA:n kanssa. Koska saatiin selville että vanhan maailman koirat ovat nykyisten amerikkalaisten rotujen esi-isiä, päätettiin tutkia 1543 koiran DNA:ta eri puolilta Eurooppaa, Afrikkaa sekä Lounais- ja Kaakkois-Aasiaa. Tutkimukseen käytettiin ainoastaan joko alkuperältään tunnettuja rotuja tai epävirallisia, tiettyyn käyttötarkoitukseen kasvatettuja melko yhtenäisiä koiratyyppejä. Vain fylogeeniryhmät A, B ja C otettiin mukaan, sillä loput ovat harvinaisia ja saattavat olla peräisin kesyyntymisen jälkeen tehdyistä risteytyksistä susien kanssa.
[1]
Susiperimä
Tutkimuksen perusteella ryhmissä A ja B oli suden haplotyyppejä. Kyseessä ovat kaksi yleisintä fylogeeniryhmää, joita löytyy suurosalta nykyisistä koiraroduista. A:ssa havaittiin mongolialaisen ja pohjoiskiinalaisen suden, ja B:ssä romanialaisen, pohjoiskiinalaisen, afganistanilaisen ja jugoslavialaisen suden vaikutus. Haplotyyppien perusteella nykyrodut polveutuvat vähintään 51 eri naarassusilinjasta, mikä osoittaisi sen että susien kesyttämisen ja kasvattamisen täytyi olla järjestelmällistä eikä satunnaista.[1]
Geenipooli
Vanhan maailman koirista 97,4-100 prosenttia kantoi perimässään ryhmiä A, B ja C, jotka ovat levinneet ympäri vanhaa maailmaa ensimmäisen koiran kehittymisen aikoihin. Ryhmistä löydetyistä haplotyypeistä 14 oli maailmanlaajuisia. Lounaisaasialaisilta ja eurooppalaisilta populaatioilta löytyi 81,5-prosenttisesti sama maailmanlaajuinen haplotyyppi kuin aasialaisilta koirilta, mutta itäaasialaisessa kannassa se oli vain 54,2 prosentilla yksilöistä. Kaakkois-Aasiassa luku oli vieläkin pienempi: 40,8 prosenttia, ja tietyissä provinsseissa vain 18,4 prosenttia.
Euroopassa ne haplotyypit jotka eivät olleet maailmanlaajuisia, eivät eronneet maailmanlaajuisista kuin yhdellä mutaatiolla. Lähes kaikkien eurooppalaisten koirien perimä pohjautuu siis itäaasialaiseen haplotyyppiin. Itä-Aasiassa ja Jangtse-joen eteläpuolella ero maailmanlaajuisen ja muiden haplotyyppien välillä oli kuitenkin huomattavasti suurempi.[1]
Geneettinen diversiteetti
Geenipooli on kapein Euroopan länsirannikolla, laajenee asteittain Euraasiasta Itä-Aasiaan ja on laajin Aasian kaakkoisrannikolla. Tämä johtuu siitä että eurooppalaisesta populaatiosta puuttuvat ne A-ryhmän haplotyypit, jotka eivät ole maailmanlaajuisia tai maailmanlaajuisten mutaatioita. Vastaavasti Jangtse-joen eteläpuolen koirilta löytyy lähes koko A-ryhmä, joten itäaasialaisella ja erityisesti eteläkiinalaisella kannalla on tiettyjä ainutlaatuisia,  maailmanlaajuisista paljon poikkeavia haplotyyppejä. Ainoastaan kaakkoiskiinalaisilta koirilta löytyy kaikki 10 eri haplotyyppiä, kun taas eurooppalaisilta vain neljä. Yksi esimerkki paikallisesta kiinalaisesta rodusta jolla on hyvin laaja geenipooli on xiasinkoira.[1]
Alkukoira

Niin sanottuna koirien kantamuotona voidaan pitää nykyisin sukupuuttoon kuollutta tomarctus-nisäkästä, joka kehittyi mioseenikaudella ja jonka arvioidaan eläneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten. Se oli pieni, sivettikissan kaltainen lihansyöjä, josta 6000 eaa. jalostui neljä maailman ensimmäistä koirarotua: Canis familiaris metris-optimae, Canis familiaris intermedius, Canis familiaris leiner ja Canis familiaris inostranzewi. Ne eivät kuitenkaan polveudu suoraan tomarctuksesta.[2]
Varhaisimmat rodut Euroopassa
Muun muassa saksalaisten pystykorvien, suomenlapinkoiran, ruotsinlapinkoiran, lapinporokoiran, suomenpystykorvan, mudin, pinserin, snautserin, espanjanvesikoiran ja kaikkien paimenkoirien[3] (mm. beaucenpaimenkoira) esi-isänä pidetty keskieurooppalainen suokoira (Canis palustris) kehittyi nuoremmalla kivikaudella. Se oli alkukantainen ja susimainen pihakoira, jonka runko oli keskikokoinen ja neliömäinen. Nimitys juontuu yleisimmistä paikoista mistä sen jäänteitä on löydetty. Löydökset olivat niin yhdenmukaisia, että moni tutkija pitää suokoiraa ensimmäisenä eurooppalaisena koiratyyppinä. Myöhemmin se kulkeutui pohjoiseen ja paikalliset antoivat sen risteytyä susien kanssa, jolloin sen koko kasvoi.
Canis familiaris inostranzewi, (inostranzewinkoira eli laatokankoira) oli venäläisten laikojen, karjalankarhukoiran ja suurimpien arktisten rekikoirien kantarotu, joka kehittyi kivikaudella Itä-Euroopassa. Se oli myös alkukantainen, mutta kookkaampi kuin suokoira.[4]
Pronssikaudella suokoirasta kehittyi etelävenäjänkoiran edeltäjä, aasialainen canis familiaris matris optimæ. Etelävenäjänkoirasta polveutuivat edelleen aidi, egyptinpaimenkoira, pyreneittenpaimenkoira, puli, komondor, bergamasco ja barbet. Pyreneittenpaimenkoira oli yksi katalonianpaimenkoiran, labritin, serra de airesinpaimenkoiran ja pumin kantaroduista.[3]
Canis familiaris leiner oli egyptinmetsästyskoiran esi-isä, mikä linkittää sen samalla kaikkiin podenco-rotuihin ja suureen osaan vinttikoirista. Roomalaisilla oli myöhemmin suuria, mastiffityyppisiä sotakoiria, joiden arvellaan olleen esimerkiksi napolinmastiffin, cane corson, isosveitsinpaimenkoiran ja rottweilerin esi-isiä. Heillä oli jo tuohon aikaan myös kääpiökoiria.[4]
Nykyisten rotujen geneettiset sukulaissuhteet

85 nykyisestä rodusta otetuista näytteistä tehdyn geenianalyysin perusteella tutkitut rodut voidaan luokitella neljään eri ryhmään kantarodun perusteella. Yksittäisen ryhmän jokaisella rodulla on täten yhteinen esi-isä ja ne ovat kaikki tämän kautta sukua toisilleen. Kaikkein vanhin tutkituista roduista on analyysin mukaan shar pei, shiba toiseksi vanhin ja jaetulla kolmannella sijalla akita ja chow chow.
Ryhmän 1 uskotaan olevan vanhin ja siihen kuuluvat afrikkalaiset ja aasialaiset koirat. Ryhmä 2 sisältää mastiffityyppiset koirat, ryhmä 3 paimenkoirat ja ryhmä 4 modernit metsästyskoirat (joista suurosa jalostettiin Euroopassa 1800-luvulla).[5]
Huom: Geenitutkimuksen avulla havaitut sukulaissuhteet eivät välttämättä vastaa "virallisia" rotuhistorioita. Seuraavat sukulaisryhmät perustuvat geenitutkimukseen, eivät perinteisiin uskomuksiin eri koirarotujen synnystä.
Ryhmä 1 (vanhin sukulinja):[5] afgaaninvinttikoira, akita,[6] alaskanmalamuutti, basenji, chow chow, irlanninsusikoira, kiinanpalatsikoira, lhasa apso, saluki, samojedinkoira, shar pei, shiba, shih tzu, siperianhusky, tiibetinterrieri.
Ryhmä 2 (mastiffityyppi):[5] berninpaimenkoira, bokseri, bullmastiffi, englanninbulldoggi, isosveitsinpaimenkoira, kanariandoggi, kääpiöbullterrieri, labradorinnoutaja, mastiffi, newfoundlandinkoira, ranskanbulldoggi, rottweiler, saksanpaimenkoira.
Huomaa saksanpaimenkoiran olevan kuitenkin ulkoiselta fenotyypiltään selvästi pystykorvainen paimenkoira, joka on virallisesti läheisintä sukua ryhmä 3:n roduille.
Ryhmä 3 (paimentyyppi):[5] belgianpaimenkoira groenendael, belgianpaimenkoira tervueren, bernhardinkoira, englanninvinttikoira, mopsi, shetlanninlammaskoira, skotlanninpaimenkoira, venäjänvinttikoira.
Huomaa mopsin olevan kuitenkin virallisesti läheistä sukua ryhmä 1:n aasialaisille kääpiökoirille, bernhardinkoiran ryhmä 2:n mastiffeille ja molempien vinttikoirien ryhmä 1:n lähi-idän vinttikoirille.
Ryhmä 4 (modernit metsästyskoirat ja muut uudet rodut):[5] airedalenterrieri, amerikancockerspanieli, amerikankarvatonterrieri, amerikanpitbullterrieri, amerikanvesispanieli, australianpaimenkoira, australianterrieri, basset hound, beagle, bedlingtoninterrieri, bichon frise, bordercollie, cairnterrieri, cavalierkingcharlesinspanieli, chesapeakelahdennoutaja, chihuahua, clumberinspanieli, cockerspanieli, dobermanni, faaraokoira, harmaa norjanhirvikoira, ibizanpodenco,irlanninsetteri, irlanninterrieri, italianvinttikoira, keeshond, kerrynterrieri, komondor, kultainennoutaja, kuvasz, kääpiösnautseri, lyhytkarvainen saksanseisoja, manchesterinterrieri, mäyräkoira, pointteri, pomeranian, portugalinvesikoira, rhodesiankoira, schipperke, sileäkarvainennoutaja, snautseri, suursnautseri, tanskandoggi, valkoinen länsiylämaanterrieri, vanhaenglanninlammaskoira, vehnäterrieri, vihikoira, villakoira, walesinspringerspanieli, whippet.
Huomaa ryhmän sisältävän monia toisistaan viralliselta historialtaan hyvin kaukana olevia rotuja. Jopa dobermanni näyttäisi olevan geneettisesti lähempänä portugalinvesikoiraa kuin rottweileriä, tanskandoggi lähempänä chihuahuaa kuin mastiffia ja amerikanpitbullterrieri lähempänä cockerspanielia kuin bullterrieriä. Rhodesiankoira, joka polveutuu ryhmän 1 alkukantaisista afrikkalaisista koirista ja ryhmän 2 eurooppalaisista mastiffeista, on myös geneettisesti lähempänä schipperkeä kuin kumpaakaan kantaroduistaan.
Tutkimus näin ollen kyseenalaistaa mm. usein yksinä maailman vanhimmista roduista pidettyjen faaraokoiran ja ibizanpodencon nykyisten populaatioiden alkuperän. Uusien todisteiden valossa niiden perimä ei täten johdakaan suoraan foinikialaisten ja faaraoiden alkukantaisiin koiriin, vaan nykymuodossaan ne ovat sekoittuneet moneen muuhun rotuun. Myös FCI:n hyväksymistä collieroduista ns. "eniten alkuperäistä collie-tyyppiä muistuttava" bordercollie on itse asiassa rotuna paljon nuorempi kuin skotlanninpaimenkoira tai shetlanninlammaskoira. Niin ikään ikivanhoina pidetyt laumanvartijat komondor ja kuvasz vaikuttaisivat nykymuodossaan olevan yllättävän uusia rotuja.
Samaten usein keskenään rinnastetut labradorin- ja kultainennoutaja ovat täysin eri kantamuodoista lähtöisin: ensiksi mainitun sukulinjat johtavat kanadalaisiin mastiffityyppisiin vesikoiriin, mahdollisesti newfoundlandinkoiran kantamuotoon; jälkimmäinen vastaavasti polveutuu settereitä ja spanieleita muistuttavista koirista, kuten skotlantilaisesta tweedinvesispanielista ja sileäkarvaisesta noutajasta. Vaikka ulkoisesti ja maantieteellisesti chesapeakelahdennoutaja on lähempänä labradorin- kuin kultaistanoutajaa, geneettisesti sekin on lähempää sukua jälkimmäiselle. Kärjistäen kaikilla muilla noutajilla on tutkimuksen mukaan yhteinen alkuperä paitsi raskasrakenteisemmista koirista polveutuvalla labradorinnoutajalla (novascotiannoutaja ja kiharakarvainennoutaja eivät olleet mukana tutkimuksessa).
Rodunjalostus

Tarkemmin määritetty koirarotujen jalostus toisistaan erillisinä rotuina alkoi vasta vuonna 1873, jolloin Englannin kennelklubi perustettiin ja koirien sukutauluista alettiin pitää virallisesti kirjaa. Sitä ennen koirarotuja ei virallisesti ollut olemassa, vaikka eri puolilla maailmaa olikin omia alkuperäiskoiratyyppejä ja eri tarkoituksiin käytettyjä yhtenäisiä koirapopulaatioita joiden yksilöt muistuttivat peruspiirteiltään enemmän tai vähemmän toisiaan.[7]
Alkuperäinen jalostus
Monen nykyisen rodun katsotaan edustavan alkuperäistä maatiaistyyppiä, kuten bordercollien ja suomenpystykorvan. Jotkut maatiaistyypit, kuten noutaja, on jalostettu sittemmin ulkonäöllisesti yhtenäisemmäksi valikoivan jalostuksen avulla ja ne ovat sittemmin kehittyneet useiksi erillisiksi roduiksi.[8]
Usein tähän alkuperäisten maatiaistyyppien yhtenäiseen ulkonäköön oli kuitenkin käyttötarkoitukseen soveltuvan rakenteen lisäksi syynä myös ankarat olosuhteet ja eristyneisyys muusta maailmasta, minkä vuoksi esimerkiksi vuoristokoirista tuli pitkäkarvaisia ja tietyntyyppisiä ja kuumiin olosuhteisiin sopeutunut thai ridgeback säilyi vuosisatoja muuttumattomana ilman kosketusta muihin rotuihin. Monien laumanvartijoiden valkoinen karvapeitekään ei ollut kauneuskysymys, vaan suojaväri joka paitsi rauhoitti valkoisia lampaita, myös erotti koirat petoeläimistä. Vastaavasti vanhimmat laumanvartijat, kuten sarplaninac, olivat väriltään tummanharmaita, mustia tai ruskeita varhaisimpien lampaiden tapaan. Muutoin työkoirien värillä ja muilla tarkemmin määritetyillä kauneusominaisuuksilla, kuten korvien asennolla, ei ollut kuitenkaan väliä ennen kenneltoiminnan aloittamista - eikä varsinkaan sillä, oliko kanta täysin puhdasrotuinen.[9]
Esimerkiksi englantilaiselle lammasfarmarille ei ollut ennen virallista kenneltoimintaa väliä, risteyttikö hän keskenään erinomaisesti paimentavan collien ja bordercollien - kunhan pennut perivät hyvät ominaisuudet. Vielä vähemmän merkitsi, oliko paimentava collie kolmivärinen, soopeli tai blue merle vai esimerkiksi musta- tai punavalkoinen bordercollien tapaan.[10]
Karva-, koko- ja värimuunnosten jalostaminen
Nykyisin monesta rodusta on jalostettu erillisiä muunnoksia pelkän karvanlaadun, koon tai värin perusteella - toisinaan lopulta erillisiä rotujakin, kuten punainen ja punavalkoinen irlanninsetteri, pitkä- ja lyhytkarvainen pyreneittenpaimenkoira tai suur- ja kääpiösnautseri. Myös pinseri ja snautseri olivat alun perin saman baijerilaisen tallikoiran eri karvamuunnoksia samaan tapaan kuin isosveitsinpaimenkoiraa pidettiin "lyhytkarvaisena berninpaimenkoirana".[11]
Belgianpaimenkoiran eri karvamuunnoksilla on omat nimensä, ja pitkäkarvaisia on kaksi eri muunnosta jotka luokitellaan värin perusteella. Jos ruskea-mustan tai hopea-mustan tervuerenin pentueeseen syntyy mustia pentuja, ne rekisterään groenendaeleiksi ja päinvastoin. Käytännössä kahdella pitkäkarvaisella muunnoksella on siis vielä yhteinen geenipooli, ja myös lyhytkarvaisen malinoisin voi risteyttää joko tervuerenin tai karkeakarvaisen laekenoisin kanssa.[12] Tanskandoggilla on kolme suurempaa jalostuslinjaa, jotka kaikki perustuvat väreihin ja jotka kaikki arvostellaan näyttelyissä eri luokissa.[13] Myös valkoisenpaimenkoiran juuret ovat valkoisissa saksanpaimenkoirissa, jotka määriteltiin vuonna 1933 värivirheellisiksi, vaikka nykyisin värivirheellinen valkoinen saksanpaimenkoira ja valkoinenpaimenkoira ovatkin kaksi eri asiaa ja eroavat myös rakenteellisesti toisistaan.[10]
Työkoirasta seurakoiraksi
Systemaattinen ulkonäköjalostus on paitsi kaventanut rotujen geenipoolia, myös tehnyt monista entisistä työkoiraroduista seurakoiria. Nykyistä villakoiraa ei voisi kuvitella enää vesikoirana eikä rhodesiankoiran jalostus enää kotimaansa ulkopuolella perustu käyttöominaisuuksiin. Suurempi osa labradorin- ja kultaisistanoutajista kasvatetaan nykyisin perhekoiriksi kuin metsästyskäyttöön, ja irlanninsetteristä ja sileäkarvaisestanoutajasta on tullut kauniita näyttelykoiria. Harva colliekaan enää paimentaa, vaikka rotu harrastuskoirana yleinen onkin.
Lisäksi monesta käyttörodusta on eriytynyt näyttelylinja, joka on hyvin kaukana työlinjasta. Työkoirina käytetyt labradorinnoutajat ovat rakenteeltaan paljon solakampia ja pitkänomaisempia kuin seurakoirina toimivat labradorinnoutajat, ja metsästäjien kultaisetnoutajat väriltään tummempia kuin näyttelyissä nähdyt kermanväriset kultaisetnoutajat. Käyttölinjainen australiankelpie on korkeampiraajainen ja pitkänomaisempi kuin näyttelylinjainen australiankelpie, ja usein vaihtelee väriltään paljon enemmän kuin usein ruskea tai musta näyttelykelpie. Moni käyttölinjainen cockerspanieli muistuttaa enemmän fieldspanielia kuin pitkähapsuista, näyttelylinjaista cockerspanielia. Siperianhuskyn näyttelylinja on pienempi, neliömäisempi ja tiivisrakenteisempi kuin pitkärunkoisempi käyttölinja.
Kansallisylpeyden vaikutus uusien rotujen jalostamiseen
Monen rodun alkuperäinen populaatio pilkotaan kahtia myös kansallisista syistä. Jos kahdessa naapurimaassa esiintyvä, käytännössä sama koiratyyppi hyväksytään eräänä päivänä virallisesti vain yhden maan nimiin, usein toisessa maassa pyritään korostamaan omaa osuutta rodun alkuperässä ja pyritään luomaan kokonaan oma rotu. Alun perin eurooppalaiset paimenet jalostivat valkoisia vuoristokoiria enemmänkin tyyppiä silmällä pitäen välittämättä siitä, kulkeutuiko osa koirista hänen laumaansa Puolan vai Slovakian Tatralta, ennen kuin keksittiin viralliset nimitykset owczarek podhalanski ja slovakiancuvac. Kroatialaista farmariakaan ei kiinnostanut, olivatko kaikki hänen lammaskoiransa puhtaasti kroatialaista alkuperää vai oliko mukana käytännössä lähes identtisiä Unkarista hankittuja koiria - ei ainakaan ennen kuin FCI hyväksyi mudin unkarilaiseksi roduksi vuonna 1966 ja nimesi kroatianpaimenkoiran erilliseksi roduksi vuonna 1969.[14] Ruotsin ja Suomen saamelaisilla oli vuosisatojen ajan kaksi hyvin yhtäläisen näköistä poroja paimentavaa lapinkoirakantaa, jotka molemmat maat kuitenkin halusivat tunnustettavan erillisinä rotuina.
Kansallisylpeys on ollut erityisesti nähtävissä myös japanilaisten koiranjalostuksessa, jotka ovat korealaisten tapaan nimenneet monta alkuperäisrotuaan kansallisaarteiksi. He eivät voineet hyväksyä sitä, että amerikkalaiset olivat jalostaneet heidän kansallisrodustaan akitasta raskaamman, pyöreäsilmäisemmän version, jonka värityskään ei vastannut japanilaisten käsitystä akitasta. Koska jalostusmateriaalin vaihto maiden kesken tyrehtyi ja amerikkalainen versio sai kuitenkin monessa maassa jalansijaa, FCI hyväksyi amerikanakitan omaksi rodukseen vuonna 2001. Koska japanilaiset halusivat korostaa ettei uudella rodulla heidän mielestään ollut mitään tekemistä aidon akitan kanssa, sen nimi oli parin vuoden ajan suurijapaninkoira.
Esimerkki päinvastaisesta menettelystä, alun perin samaan koirakantaan kuuluvan, valtioiden rajan eristämän kahden eri populaation yhdistämisestä on Suomen ja Venäjän kennelliittojen välinen yhteistyö suomenpystykorvan ja karjalais-suomalaisen laikan yhdistämisessä samaksi roduksi vuonna 2006. Aiemmin karjalais-suomalaisina laikoina rekisteröidyt venäläiset koirat saavuttivat kansainvälisesti tunnustetun rodun aseman ja suomenpystykorva sai uusia sukulinjoja, jotka auttavat rotujen geenipoolin ja terveyden edistämisessä.[15] Myös maremmano-abruzzese syntyi alun perin kahden italialaisen vuoristokoiran, maremman- ja abruzzienpaimenkoiran populaatioiden yhdistämisestä, koska kyseessä oli käytännössä yksi rotu joka rekisteröitiin alun perin virheellisesti kahdeksi eri roduksi pelkän alkuperäalueen perusteella.[16]
Risteytysjalostus

Vaikka kennelliittojen tehtävä on edistää puhdasrotuisten koirien jalostusta, perustellut roturisteytykset voidaan sallia poikkeusluvalla. Usein tarkoituksena on rodun terveyden parantaminen tai geenipoolin laajentaminen sellaisella rodulla, jolla ei esiinny samaa perinnöllistä sairautta, mutta joka on luonteeltaan, ulkonäöltään ja käyttöominaisuuksiltaan samankaltainen. Yksittäisiä tai järjestelmällisiä risteytysrotuunottoja harrastetaan erityisesti sellaisilla roduilla, joilla puhdasrotuinen kanta on liian pieni ja sisäsiitos ilman risteytyksiä väistämätöntä. Yksi esimerkki on Suomen kennelliiton hyväksymä snautseri-pinseri-risteytyspentue.
Tunnettuja ja kiisteltyjä kansainvälisiä risteytysprojekteja ovat erityisesti synnynnäisen töpöhäntäisyyden lisääminen bokserikantaan welsh corgi pembroke -risteytyksen kautta sekä normaalin virtsahappoerityksen (LUA, low uric acid) palauttaminen dalmatiankoiraan yksittäisen pointteriristeytyksen avulla.
Suurimmat ja pienimmät rodut
Korkeimpana FCI-rotuna pidetään usein irlanninsusikoiraa, vaikka periaatteessa tanskandoggin minimisäkäkorkeus (narttu 72cm, uros 79cm) on korkeampi kuin irlanninsusikoiran minimisäkäkorkeus (narttu 69cm, uros 78cm). Maksimisäkäkorkeutta ei kummallakaan ole määritelty, mutta tanskandoggi painaa enemmän. Maailman kaikkein korkeimmat yhä elossa oleva koirarodut ovat bully kutta ja pakistaninbulldoggi - molemmat 91,4-106,7cm korkeita. Suurin koskaan elänyt koirarotu lienee kreikkalainen sulioottikoira, jonka säkäkorkeus oli 120cm. Toinen nykyisiä rotuja kookkaampi koira oli saksalainen villisikakoira, jonka korkeus ylsi vähintään 110cm:iin. Painavimpana koirarotuna pidetään yleensä mastiffia jonka maksimipaino on 110 kiloa, mutta myös bernhardinkoira (50–91kg), espanjanmastiffi (60–90kg), kaukasiankoira (40–100kg) ja afganistaninmastiffi (maksimissaan 91kg) lukeutuvat painavimpien joukkoon.
Maailman pienin FCI:n hyväksymä koirarotu on chihuahua, jonka keskimääräinen säkäkorkeus on 15–23cm ja paino 1,5–3kg. Myös Suomen kennelliiton hyväksymä prahanrottakoira painaa yhtä vähän, vaikka onkin hieman korkeampi. Keskimääräiseltä säkäkorkeudeltaan maailman kaikkein pienin rotu lienee amerikkalainen munchkin, jonka vähimmäissäkäkorkeus on 10cm ja vähimmäispaino 900 grammaa (keskimäärin 1,5-2,3kg). Chinese imperial dogin minimikoko on kuitenkin vielä pienempi, vain 8cm ja 700 grammaa. Sitä voi tuskin kuitenkaan pitää keskimäärin maailman pienimpänä rotuna kuten munchikinia, sillä sen maksimikorkeus on 36cm ja maksimipaino 9kg. Keskimääräiseltä kooltaan pienin koskaan elänyt rotu on pen-lo, 1900-luvun alussa suosittu kiinanpalatsikoiran toy-kokoinen muunnos. Sen säkäkorkeus oli n. 9cm ja paino 1,1kg.[17]
Suosituimmat rodut
Vuosien 2012-2013 aikana Ruotsin Kennelliitto Svenska Kennelklubben selvitti maailmanlaajuisesti suosituimpien rotujen listan. Mukaan laskelmiin saatiin 26 kansallisen kenneljärjestön rekisteröintitilastoa vuodelta 2011, joihin lukeutuivat Federación Cinológica Argentina, Australian National Kennel Council, Union Royale Cynologique Saint Hubert, Kennel Club de Chile, Dansk Kennel Klub, Suomen Kennelliitto, Société Centrale Canine, Kennel Club of Greece, Irish Kennel Club, Ente Nazionale della Cinofilia Italiana, Japan Kennel Club, Canadian Kennel Club, Raad van Beheer op Kynologisch Gebied in Nederland, Norsk Kennel Klub, New Zealand Kennel Club, Clube Português de Canicultura, Slovenska Kynologicka Jednota, Real Sociedad Canina de España, The Kennel Club, Svenska Kennelklubben, Kennel Union of Southern Africa, Kennel Club of Taiwan, Ceskomoravská Kynologická Unie, Verband für das Deutsche Hundewesen, Ukrainian Kennel Union ja American Kennel Club.[18]
Näistä maista koostuvan otannan perusteella vuonna 2011 maailman suosituimmat rodut olivat:
labradorinnoutaja
saksanpaimenkoira (molemmat muunnokset)
villakoira (kaikki muunnokset)
chihuahua (molemmat muunnokset)
kultainennoutaja
yorkshirenterrieri
mäyräkoira (kaikki muunnokset)
beagle
bokseri
kääpiösnautseri
shih tzu
englanninbulldoggi
saksanpystykorva (kaikki muunnokset)
cockerspanieli
cavalierkingcharlesinspanieli
ranskanbulldoggi
mopsi
rottweiler
englanninsetteri
maltankoira
englanninspringerspanieli
lyhytkarvainen saksanseisoja
staffordshirenbullterrieri
bordercollie
shetlanninlammaskoira
dobermanni
valkoinen länsiylämaanterrieri
berninpaimenkoira
tanskandoggi
bretoni
Katso myös
Luettelo koiraroduista
Luettelo koiratyypeistä
FCI-roturyhmä
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Eerola, Tapio| title = Suomen koirarodut| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2004| id = ISBN 951-31-3048-7}}
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Syyskuun 11. päivän terroriteoiksi (käytetään myös nimityksiä Syyskuun 11., WTC-iskut ja 9/11) kutsutaan terrori-iskujen sarjaa, joka tapahtui Yhdysvalloissa 11. syyskuuta 2001. Tällöin kaapattiin neljä matkustajalentokonetta,[1] joista kaksi ohjattiin tahallisesti päin World Trade Centerin kaksoistorneja New Yorkissa. Etelätorni tuhoutui vajaan tunnin kuluttua ja Pohjoistorni vajaan kahden tunnin kuluttua. Kolmas lentokone ohjattiin päin maan pääkaupungin Washingtonin tuntumassa olevaa Pentagonin rakennusta. Neljäs lentokone putosi maahan Shanksvillessä, Pennsylvaniassa.[2][3]
Yhdeksän tunnin kuluttua tuhoutui vielä kolmas tornitalo, WTC 7, johon ei osunut lentokonetta.[4]
Lentokoneiden kaappaajat olivat 19 Al-Qaidan terroristia, jotka toimivat Osama bin Ladenin[5] ja Khalid Sheikh Mohammedin komennossa.[6] Tutkimusten perusteella WTC:n kaksoistornien sortumisen syynä pidetään lentokoneiden törmäysten aiheuttamia rakennevaurioita ja tulipaloja.[7] WTC 7:n romahdus puolestaan aiheutui tulipaloista, joiden vuoksi rakenteet pettivät.[8]
Iskuissa kuoli yhteensä lähes 3000 ihmistä, joista yli 2700 sai surmansa kaksoistorneissa ja niihin lentäneissä lentokoneissa[3]. Välillisesti iskun seurauksena on kuollut vuoden 2016 heinäkuuhun mennessä vielä ainakin 1064 ihmistä, lähinnä syövän saaneita pelastustyöntekijöitä. Syöpään sairastuneita on ilmaantunut yhteensä noin 5500.[9]
Terroritekojen jälkeen Yhdysvallat aloitti vielä tähän päivään asti kestäneen terrorisminvastaisen sodan.
Terroriteot

Varhain aamulla 11. syyskuuta 2001 yhteensä 19 kaappaajaa otti haltuunsa neljä matkustajalentokonetta. Ne olivat American Airlinesin lento AA 11 ja United Airlinesin lento UA 175, jotka olivat matkalla Bostonista Los Angelesiin, American Airlinesin lento AA 77 Washingtonista Los Angelesiin ja United Airlinesin lento UA 93 Newarkista San Franciscoon.[10]
AA 11 törmäsi World Trade Centerin pohjoistorniin kello 8.46 ja UA 175 etelätorniin kello 9.03[11]. Aluksi törmäyksen syystä ei ollut varmuutta. Tiedotusvälineissä ei tiedetty, oliko kyseessä onnettomuus vai tahallinen teko. Toisen iskun jälkeen tekojen tahallisuus alkoi olla ilmeistä. Presidentti George W. Bush antoi kello 9.30 lausunnon, jonka mukaan oli tapahtunut ”ilmeinen terroristihyökkäys”.[12] Kolmas kaappaajaryhmä ohjasi AA 77:n päin Pentagonia kello 9.37[11]. Neljäs lento UA 93, jonka kohteena oli luultavasti joko Valkoinen talo tai Yhdysvaltain kongressirakennus Capitol, putosi maahan lähelle Shanksvilleä Pennsylvaniaan kello 10.03, kun matkustajat olivat yrittäneet saada lentokoneen haltuunsa kaappaajilta[2][10].
Jotkut matkustajat ja henkilökunta pystyivät soittamaan lentokoneista radio- tai matkapuhelimilla ja kertomaan yksityiskohtia, kuten että jokaisessa lentokoneessa oli useita kaappaajia ja että he olivat käyttäneet kyynelkaasun tai pippurisumuttimen kaltaista suihketta[13][14]. Kaappaajilla oli mukana veitsiä, joilla he puukottivat lentoemäntiä ja ainakin yhtä matkustajaa[15]. Iskuja tutkimaan asetettu 9/11-komissio vahvisti myöhemmin tiedon, että kaappaajista kaksi oli ostanut vastikään Leathermanin monitoimiveitsen[16]. Sekä AA 11:n lentoemäntä että UA 175:n ja 93:n matkustajat mainitsivat kaappaajilla olevan pommin, mutta yksi matkustajista arveli sen olevan valepommi. Ilmeisesti se piti paikkansa, sillä putoamispaikoilta ei löydetty jäänteitä räjähteistä.[15]
Lennon 93 mustan laatikon nauhoitusten ja lentokoneesta soitettujen puheluiden perusteella tiedetään, että henkilökunta ja matkustajat yrittivät ottaa lentokoneen haltuunsa saatuaan puhelimitse tietää, että samalla tavalla kaapattuja koneita oli jo törmännyt rakennuksiin samana aamuna. Kaappaajat tekivät jyrkkiä ohjausliikkeitä ja lopulta käänsivät lentokoneen laskuun, kun kävi ilmeiseksi että matkustajat saisivat lentokoneen hallintaansa. Lopulta lentokone kääntyi ylösalaisin ja putosi maahan.[15] Terrori-iskujen pääsuunnittelijana pidetty Khalid Sheikh Mohammed mainitsi vuonna 2002 al Jazeeran haastattelussa, että lennon 93 kohde oli Capitol, jolle oli annettu koodinimi ”Oikeustieteellinen tiedekunta”[17].
Terrori-iskujen vuoksi World Trade Centeristä sortui kolme rakennusta. Vaikka Etelätorniin iskettiin myöhemmin kuin Pohjoistorniin, se sortui aikaisemmin. Etelätorni sortui 56 minuuttia törmäyksen jälkeen, kello 9.59, yhdeksässä sekunnissa, ja Pohjoistorni sortui kello 10.28, tunnin ja 42 minuuttia törmäyksen jälkeen 11 sekunnissa.[18][19][11] Kun lentokoneet törmäsivät torneihin, kerosiini syttyi räjähdysmäisesti tuleen ja levisi ilmaan ja rakennuksiin. Voimakas tulipalo tuhosi kantavien teräsrakenteiden paloeristeen, ja niiden lujuus ja kantavuus heikkeni kuumuuden vuoksi huomattavasti. Kun teräspilarit vääntyivät, lattiat painuivat notkolle ja vetivät ulkokehän pilareita sisäänpäin. Silloin sisäkehän pilareihin kohdistui niin kova rasitus, että niiden liitokset eivät enää kestäneet ja rakennukset alkoivat sortua. Etelätorni sortui Pohjoistornia nopeammin, koska siihen osunut lentokone tuhosi jo törmäyksessä enemmän kantavia rakenteita kuin Pohjoistornissa.[20] Kun Pohjoistorni sortui, WTC 7:n eteläinen julkisivu vaurioitui ja rakennuksessa syttyi useita tulipaloja. NISTin vuonna 2008 julkaisemien tulosten mukaan WTC7:n sortuminen johtui useiden kerrosten laajuisten, sinänsä tavanomaisten mutta kontrolloimattomien tulipalojen aiheuttamasta runkorakenteiden pettämisestä. Välipohjien teräksisten tukirakenteiden ja palkkien kuumeneminen aiheutti NISTin mukaan poikkeuksellisen tapahtuman, tärkeän rakenteellisen pilarin pettämisen rakenteiden lämpölaajenemisen vuoksi. Tällöin nopeasti etenevä vaurio aiheutti koko rakennuksen romahduksen.[8]
Arlingtonissa lentokone törmäsi lähes maanpinnan tasalla Pentagonin länsiseinään, jolloin uloimman kehän kaksi ensimmäistä kerrosta tuhoutuivat, ja noin 20 minuutin kuluttua kaikki viisi kerrosta sortuivat seitsemän pylväänvälin leveydeltä. Rakennuksessa syttyi välittömästi useita tulipaloja.[21]
Lentoliikennettä rajoitettiin nopeasti iskujen vuoksi. Kello 9.08 Yhdysvaltain ilmailuhallinto FAA kielsi kaikkien sellaisten koneiden lentoonlähdön, joiden piti lentää New Yorkin tai sen lähialueen ilmatilassa. Kielto laajennettiin koskemaan kaikkia siviilikoneita koko maassa kello 9.26 ja Yhdysvaltain ilmatila suljettiin kello 9.45. Kaikki ilmassa olleet 4500 lentokonetta määrättiin laskeutumaan lähimmälle lentokentälle mahdollisimman pian. Ilmatila oli tyhjä siviilikoneista kello 12.15.[22] Yhdysvaltoihin tulossa olleet koneet joutuivat joko kääntymään takaisin tai etsimään laskeutumispaikan jostain muualta, enimmäkseen Kanadasta[23].
Tiedotusvälineet lähettivät koko päivän vahvistamattomia ja usein ristiriitaisia uutisia. Esimerkiksi uutistoimisto Associated Press välitti uutisen autopommista, joka oli räjähtänyt ulkoministeriön luona. CNN raportoi Washington Mallin puistossa syttyneestä tulipalosta.[12][24] Viranomaiset luulivat myös Delta Airlinesin lentoa 1989 kaapatuksi, mutta kone laskeutui lopulta turvallisesti Clevelandin lentokentälle[15][25]. Useat televisiokanavat, mm. CNN, raportoivat räjähdyksistä WTC-torneissa iskujen aikaan.[26]
Iskujen uhrit

Terrori-iskuissa ja kaappauksissa kuoli yhteensä lähes 3000 ihmistä, mutta tarkkaa lukua on vaikea määritellä. Muutama viikko iskujen jälkeen uhreja arvioitiin olevan yli 6000.[36] Kun iskuista oli kulunut vuosi, muistotilaisuudessa luettiin New Yorkin silloisen pormestarin Rudolph Giulianin johdolla 2801:n New Yorkissa menehtyneen uhrin nimet. Luettelosta oli vähän aikaisemmin poistettu kymmeniä nimiä petosepäilyjen vuoksi.[37] Tämänkin jälkeen arvio New Yorkissa kuolleiden määrästä on laskenut[38]. Vuonna 2004 komission raportissa annettiin New Yorkin uhrien lukumääräksi 2749[31], mutta sen jälkeen viralliseen iskuissa kuolleiden luetteloon on lisätty ihmisiä[39][40]. Viimeksi luetteloon on lisätty Leon Heyward, joka kuoli imusolmukesyöpään vuonna 2008, minkä jälkeen New Yorkissa kuolleiden virallinen lukumäärä on 2752[27]. Arlingtonissa kuolleita oli 184[30] ja Shanksvillessä 40[34], jolloin uhrien kokonaislukumääräksi saadaan 2976. Kaikki 19 kaappaajaa saivat surmansa. Kuolleiden joukossa oli yli 90 eri maan kansalaisia[41].
New York
National Institute of Standards and Technology (NIST) arvioi raportissaan, että World Trade Centerin kaksoistorneissa oli iskujen tapahtuessa noin 18000 ihmistä, suunnilleen yhtä paljon kummassakin[42]. NIST:n raportin mukaan kaksoistornissa kuoli yhteensä 2150–2160 ihmistä: Pohjoistornissa kuolleita oli 1460−1530 ja Etelätornissa 630−700[42]. Monet Etelätornissa olleet ihmiset saivat tietää, että Pohjoistornissa oli tapahtunut jokin onnettomuus, ja osa ehti poistua jo ennen toisen lentokoneen törmäystä[11].
Kaikista uhreista vain 160−190 oli ollut törmäysalueen alapuolella[43]. New York Times mainitsee, että ainakin 18 ihmistä pystyi pakenemaan Etelätornissa törmäysalueelta tai sen yläpuolisista kerroksista, koska yksi porraskäytävä säilyi ehjänä. Pohjoistornissa ei tiedetä kenenkään selvinneen hengissä 91. kerroksesta tai sen yläpuolelta.[44]
Lentokoneen törmätessä Pohjoistorniin satoja ihmisiä kuoli välittömästi. Sadat muut jäivät loukkuun, koska rappukäytävät tuhoutuivat kulkukelvottomiksi 92:sesta kerroksesta ylöspäin. Ihmisiä juuttui myös hisseihin.[11] Monet ihmiset hyppäsivät ikkunoista savun ja kuumuuden vuoksi ja kuolivat pudottuaan maahan tai matalampien rakennusten katoille. USA Today -lehden arvion mukaan hyppääjiä oli vähintään kaksisataa.[45] Tornissa työskentelevillä ihmisillä oli virheellinen käsitys, että heidät olisi voitu evakuoida helikoptereilla, joten jotkut loukkuun jääneet pyrkivät katolle. Pelastuslennot eivät kuitenkaan kuuluneet evakuointisuunnitelmiin ja katoille vievät ovet oli lukittu. Helikopterit eivät olisi muutenkaan voineet laskeutua katoille savun, kuumuuden ja katolle kiinnitettyjen laitteiden vuoksi.[11][46]
World Trade Centerin pelastus- ja sammutustehtävissä sai surmansa myös satoja poliiseja ja pelastus- ja terveydenhoitoalan työntekijöitä. New York Cityn palolaitos FDNY menetti 341 palomiestä ja kaksi ensihoitajaa.[47] New Yorkin poliisilaitos menetti 23 ja Port Authorityn poliisilaitos 37 poliisia[48][49]. Maailman suurimpiin toimijoihin alallaan kuuluva investointipankki Cantor Fitzgerald menetti yksityisistä yrityksistä eniten työntekijöitään, 658 henkeä. Yrityksen toimitilat olivat Pohjoistornissa kerroksissa 101–105.[50] Vakuutusyhtiö Marsh & McLennan menetti 355 ja vakuutusyhtiö Aon Corporation 175 työntekijää[51].
Helmikuussa 2005 viranomaiset ilmoittivat, että World Trade Centerin uhreista on pystytty tunnistamaan vajaat 1600 ja tunnistustyöt lopetetaan. Noin 1100 uhria ei pystytty tunnistamaan, ja viranomaisilla on hallussaan noin 10000 luu- ja kudosjäännettä joita ei ole voitu yhdistää kehenkään henkilöön.[52] Ruumiiden jäänteitä löydettiin Deutsche Bankin konttorin purkutöiden yhteydessä syyskuussa 2005 ja lisää vielä syyskuussa 2006[53][54] ja kesällä 2010 [55]. New York Postin mukaan kauimmaiset jäänteet uhreistä löydettiin 346 metrin päästä WTC-aukion keskipisteestä.[56]
Arlington
Arlingtonissa sai surmansa 125 ihmistä Pentagonin rakennuksessa ja 64 kaapatussa lentokoneessa[32]. Uhreista 55 oli armeijan työntekijöitä[57]. Iskun jälkeen tehdyissä tutkimuksissa kuolleiden jäännöksiä löytyi vain ensimmäisestä ja toisesta kerroksesta, mutta on todennäköistä, että sortuneella alueella uhreja on ollut myös ylemmissä kerroksissa. Noin kolmannes kuoli törmäyksessä ja toinen kolmannes tulipaloissa, ja loppujen kuolinsyy oli törmäyksen ja tulipalon yhteisvaikutus.[21] Kuolonuhrien lisäksi 106 ihmistä loukkaantui vakavasti[11].
Aineelliset vahingot

Iskujen seurauksina 110-kerroksiset World Trade Centerin kaksoistornit ja 47-kerroksinen WTC 7 sortuivat. Tornitalojen sortuessa niistä putosi runsaasti osia, jotka osuivat 22-kerroksiseen Marriott-hotelliin eli WTC 3:een. WTC 3 kärsi vakavia vaurioita ja sortui osittain. WTC 4, WTC 5 ja WTC 6 vahingoittuivat myös pahasti tulipalojen ja sortuneiden rakennusten osien vuoksi, ja niiden sisäpintamateriaalit paloivat. Myös muut rakennukset vahingoittuivat WTC Plazan ympärillä. Myös vesiverkosto vaurioitui useassa kohdassa WTC:n alueella.[58] Romahtaneiden WTC-tornien romukasoissa virtasi sulaa metallia[59]
WTC:n ulkopuolisista rakennuksista yksi, ortodoksinen Pyhän Nikolaoksen kirkko tuhoutui kokonaan siihen osuneista sirpaleista. World Financial Centerin rakennuksista kärsivät eniten American Expressin rakennus (WFC3) ja Talvipuutarha.[60] Liberty Streetin toisella puolella  ollut Deutsche Bankin rakennus vaurioitui niin pahoin, että se purettiin myöhemmin[61]. Myös 15-kerroksinen Fiterman Hall West Broadwaylla kärsi pahoja vaurioita ja tuhoutui asuinkelvottomaksi. Se päätettiin purkaa, ja purkutyöt päättyivät marraskuussa 2009.[62] WTC-kompleksin pohjois- ja eteläpuolilla West Street -kadun varrella sijaitsevat vuoden 1926 art deco -tyylinen Verizon-rakennus ja vuoden 1907 uusgoottilaistyylinen 90 West Street vaurioituivat vakavasti, mutta molemmat kunnostettiin vuosikymmenen loppuun mennessä.[63][64].
Federal Emergency Managementin (FEMA) raportin mukaan New Yorkin iskuissa sortui kokonaan viisi rakennusta (WTC 1, 2, 3 ja 7 sekä ortodoksikirkko) ja osittain kolme (WTC4, 5 ja 6). Yksitoista rakennusta sai lisäksi vakavia vaurioita. Vaurioituneita tai sortuneita rakennuksia oli yhteensä 56.[65]
Pelastustoimet

New Yorkin palolaitoksesta (FDNY) saapui World Trade Centerin alueelle yli 200 yksikköä, puolet laitoksen vahvuudesta. Paikalle saapui myös yli sata ensihoitoyksikköjen ambulanssia, mikä oli noin 30 prosenttia saatavilla olleista. Koska vuoro oli juuri vaihtunut, monet vuoronsa päättäneet palomiehet ja ensihoitajat palasivat yksiköihinsä. Tilanne oli monimutkainen, eikä palolaitoksen johto ollut täysin selvillä siitä, keitä kaikkia oli paikalla.[66] New Yorkin poliisilaitos (NYPD) lähetti paikalle nopeasti hätätapaus- (ESU) ja helikopteriyksikkönsä sekä muita poliisivoimia[67]. Kello 12:een mennessä neljäsosa NYPD:n koko henkilöstöstä oli sijoitettu WTC:n alueelle[68].
Palolaitos ja kaksi eri poliisilaitosta eivät pystyneet luomaan tapahtumapaikalle yhtenäistä johtoa. Niiden komentopaikat sijaitsivat erillään, eivätkä ne pystyneet välittämään toisilleen sellaistakaan tietoa, joka olisi ollut päätöksenteon kannalta elintärkeää. Esimerkiksi NYPD:n helikoptereiden välittämä tieto, että Etelätornista oli putomassa suuria osia, ei kulkenut palolaitoksen päälliköille.[11] Palolaitoksen perustamalla komentopaikalla ei ollut ylempiä poliisilaitoksen päälliköitä, ja palolaitoksen ja poliisilaitoksen ylemmät päälliköt olivat toisiinsa yhteydessä hyvin vähän[69]. Etsintäoperaatioita ei onnistuttu koordinoimaan, ja usein eri yksiköt etsivät siviileitä turhaan samoista kohteista[11].
Kun Etelätorni sortui, sekä NYPD että FDNY saivat siitä tiedon yhtaikaa. Vastoin yleistä käsitystä helikoptereista ei osattu ennakoida Etelätornin sortumista, NYPD ei evakuoinut henkilöstöään ennen sitä.[11] Pohjoistornissa olevat palomiehet ja -päälliköt eivät silti tienneet tarkkaan, mitä tapahtui. Pohjoistornin aulassa ollut päällikkö antoi alaisilleen vetäytymiskäskyn, mutta radioissa oli toimintahäiriöitä, kaikki palomiehet eivät kuulleet käskyjä. Monet poistuivat rakennuksesta vasta kuultuaan käskystä toisilta palomiehiltä. Palolaitoksen ylin päällikkö ja monet muut päälliköt saivat surmansa, kun myös Pohjoistorni sortui. Tapahtumapaikka jäi hetkeksi ilman komentajaa.[70]
Koska tilanne oli mutkikas, on vaikea arvioida, kuinka paljon eri laitosten välisen yhteistoiminnan puute vaikutti pelastustoimien kulkuun. Komission raportin mukaan yhteistoiminnan puute ei kuitenkaan haitannut ratkaisevasti siviilien evakuoimista. Vain 5,4 prosenttia uhreista oli työskennellyt törmäyskohdan alapuolella, joten evakuointi onnistui hyvin ja kuolonuhrien määrä jäi paljon pienemmäksi kuin se olisi voinut olla. Pelastushenkilökunta kantoi liikuntakyvyttömät ihmiset pois torneista, ja palomiehet pelastivat ihmisjoukon, joka oli jäänyt loukkuun Pohjoistornin 22. kerrokseen. Lisäksi palomiesten ja poliisien läsnäolo rauhoitti ihmisiä, eikä paniikinomaista joukkopakoa  syntynyt. Poliisit ohjasivat ihmisiä pohjakerroksissa ja auttoivat heitä poistumaan rakennuksista nopeasti turvallisia reittejä pitkin.[11]
Jälkikäteen on arvosteltu paljon sitä, että WTC:n turvallisuushenkilökunta ei evakuoinut Etelätornia välittömästi Pohjoistorniin tehdyn iskun jälkeen. Kukaan ei osannut odottaa toista iskua ja tuhansien ihmisten evakuoiminen oli jo luonnostaan riskialtista. Olosuhteet olivat lisäksi joillakin alueilla tornien ulkopuolella vaaralliset. 12 minuuttia iskun jälkeen poliisit kuitenkin käskivät evakuoida rakennuksen.[11]
Arlingtonissa piirikunnan, osavaltion ja liittovaltion viranomaiset toimivat yhteistyössä huomattavasti sujuvammin kuin New Yorkissa. Alueella oli käytössä hätätapauksia varten virallinen komentojärjestelmä (Incident Command System), ja monet poliisi- ja paloyksiköt olivat toimineet jo aikaisemmin yhdessä alueellisissa tapahtumissa ja harjoituksissa. Olosuhteet olivat Arlingtonissa myös helpommat. Siellä tehtiin vain yksi isku, tapahtumapaikka oli helppo eristää eikä lähialueella ollut muita rakennuksia. Siellä ei loukkaantunut yhtään pelastustyöntekijää.[11]
Terroristit ja heidän motiivinsa
Epäiltyjen nimeäminen
Iskujen jälkeen FBI pystyi nopeasti nimeämään epäillyt kaappaajat ja antamaan monista myös tarkempia tietoja. Viranomaiset saivat nimittäin haltuunsa Mohammed Attan matkalaukun, joka ei ollut ehtinyt edelliseltä lennolta mukaan kaapattuun koneeseen. Matkalaukku sisälsi Boeing 757 lentosimulaattorin-opastusvideon, linkkuveitsen, pippurisumutetta ja papereita, jotka paljastivat kaikkien 19 kaappaajan henkilöllisyyden ja tietoja heidän suunnitelmistaan, motiiveistaan ja taustoistaan.[71] Yhden kaappaajan passi löytyi lisäksi WTC-tornien läheltä.[72] Viranomaisten mukaan Kansallinen turvallisuusvirasto NSA sieppasi iskujen tapahtumapäivänä puheluita, joissa tunnetut Osama bin Ladenin kannattajat iloitsivat iskuista ja sanoivat: ”Me olemme osuneet kohteisiin”[73].
Myös Saksan tiedusteluviranomaiset kertoivat siepanneensa bin Ladenin kannattajien puheluita, joissa kerrottiin yksityiskohtia kaappaajien suunnitelmista[74]. Iskujen jälkeisenä päivänä Saksan, Ranskan ja Britannian tiedusteluviranomaiset ilmoittivat epäilevänsä ”vahvasti”, että bin Laden oli syyllinen[75]. Kaksi päivää iskujen jälkeen, 13. syyskuuta, Yhdysvaltain ulkoministeri Colin Powell ilmoitti, että pääepäilty on Osama bin Laden[76]. Kolmantena päivänä iskujen jälkeen kaappaajien nimet julkistettiin ja heidät yhdistettiin bin Ladeniin[54]. Presidentti Bush julisti 15. syyskuuta Yhdysvaltojen olevan sodassa ja nimesi bin Ladenin pääepäillyksi[77].
27. syyskuuta 2001 FBI julkaisi kaikkien 19 kaappaajan nimet, kuvat sekä tietoja heidän todennäköisestä kansallisuudestaan, syntymäajoistaan, asuinpaikoistaan ja käyttämistään salanimistä[78]. Kaappaajista viisitoista oli kotoisin Saudi-Arabiasta, kaksi Yhdistyneistä arabiemiirikunnista, yksi Egyptistä ja yksi Libanonista. Saudiarabialaisten määrää on selitetty sillä, että iskujen suunnittelijat olisivat tietoisesti halunneet vahingoittaa Yhdysvaltojen ja Saudi-Arabian suhteita. Toisaalta levottomia saudiarabialaisia nuoria oli helppo rekrytoida, ja he saivat viisumin Yhdysvaltoihin nopeasti.[79] Joukon johtajana oli egyptiläinen Mohammed Atta[80]. Attan matkalaukusta löytyneiden kirjeiden perusteella on arveltu, että kaappaajia on ohjailtu psykologisesti ja heihin on vaikuttanut uskonnollinen mystiikka, pitkät rukoukset ja muut rituaalit, jotka ovat johtaneet itsesuggestioon. Myös vastakkaisia mielipiteitä on esitetty: George Washingtonin yliopiston psykologian professorin Jerrold Postin mukaan kaappaajat olivat hyvin koulutettuja, kypsiä aikuisia, joilla on ollut vahva uskonnollinen vakaumus.[81]
FBI:n iskuja käsittelevät tutkimukset, koodinimeltään ”PENTTBOM”, olivat FBI:n historian laajimmat ja monimutkaisimmat, ja niihin otti enimmillään osaa yli 7000 agenttia[82]. FBI:n terrorisminvastaisen osaston johtajan Dale L. Watsonin mukaan todisteet, jotka yhdistävät Osama bin Ladenin ja al-Qaidan iskuihin, ovat ”selvät ja kiistämättömät”[83].
Myös Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus pitää tiedustelutietojen perusteella al-Qaidaa ja Osama bin Ladenia syyllisinä syyskuun iskuihin[84]. bin Ladenia ei kuitenkaan etsintäkuulutettu iskuista, vaikka hän oli FBI:n kymmenen etsityimmän henkilön listalla[85][86].
Al-Qaida

Al-Qaida perustettiin vuonna 1989, kun Neuvostoliitto vetäytyi Afganistanista. Järjestön perustana oli 1980-luvulla maahan saapuneiden vapaaehtoisten taistelijoiden verkosto. He kävivät Neuvostoliiton vastaista pyhää sotaa jihadia ja saivat rahoitusta sekä Yhdysvalloista että Saudi-Arabiasta.[87] Vuosina 1985–1992 arviolta 12500 ulkomaalaista sai koulutusta pommien teossa, sabotaasissa ja kaupunkisodankäynnissä leireillä, jotka perustettiin CIA:n avustuksella[88]. On epäilty, että CIA olisi kouluttanut myös Osama bin Ladenia. 1990-luvun alussa al-Qaida toimi Sudanissa, mutta vuoden 1996 jälkeen järjestön päämaja ja harjoitusleirit muutettiin Afganistaniin, missä bin Laden loi kiinteät suhteet talebaneihin.[87] Vuonna 1996 bin Laden antoi ensimmäisen fatwansa. Siinä hän julisti sodan amerikkalaisia vastaan, koska heillä oli Saudi-Arabiassa joukkoja, jotka miehittivät maata, jossa on kaksi muslimien pyhää kaupunkia.[89] FBI:n entisen johtajan Louis J. Freehin mukaan vuoden 1996 fatwa merkitsi al-Qaidan antamaa sodanjulistusta Yhdysvalloille[90].
Vuonna 1998 julistettiin toinen fatwa, jonka olivat allekirjoittaneet Osama bin Laden ja Ayman al-Zawahiri. Siinä julistettiin jihad länsimaita ja Israelia vastaan. Fatwassa julistetaan muun muassa, että amerikkalaisten ja heidän liittolaistensa tappaminen on jokaisen muslimin henkilökohtainen velvollisuus, jotta pyhät moskeijat vapautettaisiin heidän vallastaan ja heidän armeijansa poistuisi kaikista islamilaisista maista.[91][92]
Osama bin Laden

Osama bin Laden kielsi aluksi osallisuutensa iskuihin lausunnossa, jonka qatarilainen al-Jazeera -satelliittikanava lähetti 16. syyskuuta 2001[93]. Joulukuussa 2001 Yhdysvaltain hallitus julkisti videonauhan, jossa bin Ladenia muistuttava oikeakätinen hahmo iloitsi iskuista ja kertoi tienneensä niistä etukäteen.[94] Bin Laden oli vasenkätinen.[95] Viranomaisten mukaan nauha oli tehty syyskuussa Kandaharissa.[96] Samassa kuussa al-Jazeera lähetti uuden videon, jossa bin Ladenia muistuttava henkilö ylisti Yhdysvaltoja vastaan tehtyjä terrori-iskuja ja kehotti iskemään erityisesti talouselämää vastaan. Hän ei kuitenkaan sanonut olevansa itse iskujen takana.[97] Neljä päivää ennen Yhdysvaltain presidentinvaaleja, lokakuussa 2004, al-Jazeera lähetti nauhoituksen, jossa bin Laden myönsi osallisuutensa syyskuun 11. päivän iskuihin. Al-Jazeera ilmoitti nauhan olevan peräisin Pakistanista, ja Yhdysvaltain turvallisuusviranomaiset pitivät sitä aitona.[98][99] Nauhoituksessa bin Laden sanoo muun muassa:

Hänen mukaansa vahinkoja olisi tullut vähemmän, mikäli Bush olisi toiminut nopeammin.

Syyskuussa 2002 al-Jazeera lähetti haastattelun, jossa Khalid Sheikh Mohammed ja Ramzi Binalshibh kertoivat iskujen suunnittelusta. Heidän kertomansa mukaan iskuista oli päätetty vuoden 1999 alussa ja bin Laden sai tietää tarkan päivämäärän 6. syyskuuta 2001.[100]
Khalid Sheikh Mohammed

Al-jazeeran toimittaja Yosri Fouda raportoi huhtikuussa 2002, että Khalid Sheikh Mohammed on myöntänyt haastattelussa osallisuutensa ”Pyhän tiistain operaatioon” yhdessä Ramzi Binalshibhin kanssa. ”Minä olen al-Qaidan sotilaskomitean päällikkö, ja Ramzi on Pyhän tiistain operaation suunnittelija. Kyllä, me teimme sen.”[6] Komission raportissa Mohammedia nimitetään iskujen ”pääarkkitehdiksi”[101]. Pakistanin turvallisuusviranomaiset vangitsivat hänet maaliskuussa 2003 Pakistanissa Rawalpindissa[102]. Mohammed tunnusti maaliskuussa 2007 Yhdysvaltain viranomaisten kuulusteluissa, että hän oli vastuussa syyskuun 11. päivän iskuista ”alusta loppuun”. Hän väitti joutuneensa kidutetuksi pidättämisensä jälkeen, mutta sanoi kuitenkin antaneensa tunnustuksen ilman että häntä olisi pakotettu tai painostettu.[103][104] Human Rights Watchin johtaja Kenneth Roth on kyseenalaistanut suljetuin ovin käydyn kuulustelun ja tunnustuksen laillisuuden ja pitää mahdollisena, että tunnustus on saatu kiduttamalla[104]. CIA on myöntänyt käyttäneensä Khalid Sheikh Mohammedin kuulusteluissa vesikidutusta[105]. Vuonna 2009 julkaistun muistion mukaan Mohammedia kidutettiin ”vesihoidolla” 183 kertaa ja toista epäiltyä Abu Zubaydahia 83 kertaa [106].
Guantanamo Bayn vankileirillä pidettiin kesäkuussa 2008 sotilastuomioistuimen oikeudenkäynti, jossa oli Khalid Sheikh Mohammedin lisäksi syytettynä neljä muuta al-Qaidan jäsentä: Ramzi Binalshibh, Mustafa Ahmad al-Hawsawi, Ali Abd al-Aziz Ali ja Walid Bin Attash. Mohammed nimitti oikeudenkäyntiä ”inkvisitioksi” ja kieltäytyi asianajajasta. Kuullessaan, että hänet voitaisiin tuomita kuolemanrangaistukseen, hän vastasi: ”Sitä juuri haluankin, olen jo kauan halunnut marttyyriksi.”[107] Marraskuussa 2009 Yhdysvaltain oikeusministeri Eric Holder ilmoitti, että Mohammed ja neljä muuta syytettyä siirretään pois Guantanamo Bayn vankileiriltä, jotta he voisivat osallistua siviilioikeudenkäyntiin New Yorkissa. Oikeudenkäynnille ei kuitenkaan annettu tarkkaa päivämäärää. Holder uskoi, että syyttäjät tulisivat vaatimaan kuolemantuomiota kaikille syytetyille, ja oikeudenkäynti olisi tasapuolinen ja ”avoin sekä yleisölle että koko maailmalle”.[108] Tammikuussa 2010 Valkoisen talon lehdistösihteeri Robert Gibbs sanoi, että Mohammad tuomitaan todennäköisesti kuolemaan ja teloitetaan. Hänen lausuntonsa on huolestuttanut oikeusasiantuntijoita, joiden mielestä lausunto on vaarantanut oikeudenkäynnin tasapuolisuuden.[109]
Motiivi
Vuosien 1996 ja 1998 fatwojen lisäksi Osama bin Laden on selvittänyt motiivejaan vuonna 2002 internetissä julkaistussa kirjeessään amerikkalaisille. Kirjeessä hän vastaa lyhyesti taistelevansa amerikkalaisia vastaan, koska ”te olette hyökänneet ja hyökkäätte yhä meitä vastaan”. Esimerkkeinä hän mainitsee Palestiinan miehityksen, Israelin valtion luomisen ja amerikkalaisten tekemät tai heidän tukemansa hyökkäykset muslimeja vastaan Somaliassa, Tšetšeniassa, Kashmirissa ja Libanonissa. Hän syyttää Yhdysvaltoja myös siitä, että Irakissa on kuollut talouspakotteiden vuoksi 1,5 miljoonaa lasta.[110] Osama on myös maininnut yhdeksi tärkeimmistä syistä sen, että Yhdysvallat oli pitänyt joukkojaan Saudi-Arabiassa vuoden 1991 Persianlahden sodasta lähtien[111].
Khalid Sheikh Mohammed opiskeli Yhdysvalloissa 1980-luvulla, eikä hänen tiedetä silloin osoittaneen mitään vihamielisyyttä maata kohtaan[112]. Komission raportin mukaan hänen vihamielisen asenteensa taustalla on Yhdysvaltain Israelia suosiva politiikka[113]. Myös Mohammed Atta suhtautui Yhdysvaltojen politiikkaan hyvin kriittisesti ja piti YK:ta puolueellisena järjestönä, joka ei ole koskaan toiminut Yhdysvaltoja tai Israelia vastaan. Hän kiihtyi opiskeluaikaisen tuttavansa mukaan eniten kahdesta aiheesta: Jugoslavian sisällissodasta, jota käytiin hänen mielestään nimenomaan muslimeja vastaan, ja Yhdysvaltain vaikutuksesta Lähi-idässä.[114] Kaappaaja Abdulaziz Alomari sanoi tekonsa kertovan ”vääräuskoisille”, että ”teidän pitäisi lähteä kukistettuina Arabian niemimaalta ja lopettaa raukkamaisten juutalaisten tukeminen Palestiinassa”[115].
Amerikkalaisen Lähi-idän tutkijan Michael Scott Doranin mukaan Osama bin Ladenin lopullisena tavoitteena oli, että Yhdysvaltojen kostotoimet yhdistäisivät muslimit länttä vastaan, nostattaisivat vallankumouksia arabivaltioissa ja edistäisivät radikaalia islamia.[116]
Iskujen suunnittelu
Khalid Sheikh Mohammed on kertonut kuulusteluissa, että hän esitti ajatuksen kaapattujen lentokoneiden avulla tehtävistä iskuista Osama bin Ladenille ensimmäisen kerran vuonna 1996. Mohammedin suunnitelma oli kaapata kymmenen konetta, viisi Yhdysvaltojen itä- ja viisi länsirannikolla, mutta bin Laden ei pitänyt ajatusta toteuttamiskelpoisena.[117] Silloin bin Laden oli palannut Sudanista takaisin Afganistaniin ja keskittyi vahvistamaan asemaansa siellä. Mohammedin mukaan vasta vuoden 1998 Itä-Afrikan lähetystöpommi-iskut osoittivat, että bin Laden halusi todella hyökätä Yhdysvaltoja vastaan, ja ne olivat käännekohta syyskuun 11. päivän iskujen suunnittelussa.[101]
Bin Laden antoi vuoden 1998 lopussa tai seuraavan vuoden alussa Mohammedille luvan jatkaa iskujen suunnittelua, ja maalis- huhtikuussa hän kertoi Mohammedilla Kandaharissa, että al-Qaida tukisi suunnitelmaa.[101]. Keväällä 1999 Khalid Sheikh Mohammed, Osama bin Laden ja hänen alaisensa Mohammed Atef tapasivat useita kertoja Kandaharissa ja keskustelivat suunnitelmasta. Mohammedin alkuperäiseen suunnitelmaan kuului myös idea, että yhdestä kaapatusta lentokoneesta olisi annettu lausunto medialle, mutta ajatuksesta luovuttiin. Mohammed, bin Laden ja Atef valitsivat yhdessä iskujen kohteet, jotka olivat Valkoinen talo, Capitol, Pentagon ja World Trade Center.[101]
Bin Laden johti suunnitelmia, antoi taloudellista tukea ja oli valitsemassa tekijöitä.[118] Bin Laden valitsi ensin tehtävään Nawaf al-Hazmin ja Khalid al-Mihdharin, jotka molemmat olivat kokeneita jihad-sotureita ja olivat taistelleet Bosniassa. Hazmi ja Mihdhar saapuivat Yhdysvaltoihin tammikuussa 2000 osallistuttuaan sitä ennen al-Qaidan kokoukseen Kuala Lumpurissa Malesiassa. Keväällä 2000 Hazmi ja Mihdhar kävivät lentotunneilla San Diegossa Kaliforniassa. He osasivat englantia vain vähän, joten eivät menestyneet lentotunneilla. Loppujen lopuksi he toimivat vain apureina.[119][120]
Hampurista saapui Afganistaniin vuoden 1999 lopussa ryhmä miehiä, joiden joukossa oli Mohamed Atta, Marwan al-Shehhi, Ziad Jarrah ja Ramzi Binalshibh.[121] Bin Laden valitsi miehet toteuttamaan suunnitelmaa, koska he olivat koulutettuja, puhuivat englantia ja olivat asuneet lännessä.[122] Uusia kokelaita etsittiin erikoiskykyjen perusteella, jolloin al-Qaidan johtajat löysivät myös Hani Hanjourin, jolla oli jo lentolupakirja.[123]
Hanjour saapui San Diegoon 8. joulukuuta 2000 ja liittyi Hamzin seuraan. Pian he lähtivät Arizonaan, jossa Hanjour sai vielä kertauskoulutusta. Marwan al-Shehhi saapui Yhdysvaltoihin toukokuun lopussa, Atta 3. kesäkuuta ja Jarrah 27. kesäkuuta 2000. Binalshibh haki useita kertoja viisumia Yhdysvaltoihin, mutta sitä ei myönnetty, koska hän oli jemeniläinen ja hänen pelättiin jäävän maahan laittomaksi siirtolaiseksi. Binalshibh jäi Hampuriin ja toimi välittäjänä Attan ja Khalid Sheikh Mohammedin välillä. Muut kolme Hampurin solun jäsentä saivat lento-opetusta Etelä-Floridassa.
Kaappaajien apurit alkoivat saapua Yhdysvaltoihin keväällä 2001.[124] Heinäkuussa 2001 Atta tapasi Binalshibhin Espanjassa, ja he keskustelivat salakielellä suunnitelman yksityiskohdista, muun muassa lopullisten kohteiden valinnasta. Binalshibh myös välitti bin Ladenin toiveen, että iskuihin pitäisi ryhtyä mahdollisimman pian.[125]
Iskun seuraukset

Heti tapahtuman jälkeen Yhdysvallat ja monet muut maat määräsivät lisähyökkäysten estämiseksi turvatoimia. New Yorkin liikenne suljettiin heti iskujen jälkeen, ja Yhdysvalloissa julistettiin täydellinen siviili-ilmailun kielto syyskuun 13. päivään asti. Myös Lontoossa määrättiin samanlainen rajoitus. Yhdysvaltain sulkiessa ilmatilansa Euroopasta ja Aasiasta oli matkalla Pohjois-Amerikkaan noin 500 lentoa, joista korkeintaan puolimatkassa olleet koneet kääntyivät takaisin. Lopuista osa ohjattiin kentille Meksikossa ja suurin osa, noin 239 konetta, kanadalaisille kentille. Kanadan ilmailuhallinto käynnisti hätäohjelman, operaatio Keltaisen nauhan koordinoimaan koneiden ohjausta viidelletoista kentälle ympäri maata. Kaikkiaan kanadalaisille kentille saapui yli 33000 matkustajaa.[126]
Myöhemmin matkustusmääräyksiä Yhdysvaltoihin kiristettiin pysyvästi, etenkin lentoliikenteen osalta.
Iskuilla oli merkittäviä poliittisia seurauksia. Useissa maissa kovennettiin terrorismin vastaisia lakeja jopa niin rajusti, että viranomaisten toiminnan nähtiin rajoittavan kansalaisoikeuksia.
Yhdysvaltain hallitus kiristi huomattavasti suhtautumistaan terrorismista syytettyihin ryhmiin ja niitä tukeviin hallituksiin. Pian iskujen jälkeen Yhdysvalloissa hyväksyttiin kiireellä valmisteltu Patriot Act -laki, joka antoi viranomaisille oikeuden pidättää kansalliseksi uhaksi oletetun ulkomaalaisen henkilön määräämättömäksi ajaksi ilman oikeudenkäyntiä tai oikeuksia. Tämä mahdollistaa Taliban- ja al-Qaida-epäiltyjen pidon Kuubassa Guantanamo Bayn vankileirillä. Kotimaassa turvallisuuden valvontaa varten perustettiin kokonaan uusi liittovaltion ministeriö, Department of Homeland Security.
Yhdysvaltain vaikutuksiltaan merkittävin vastaus iskuihin oli presidentti Bushin julistama terrorismin vastainen sota, johon kuului hyökkäys Afganistaniin lokakuussa 2001.
Virallisten tutkimusten kritiikki
9/11-komission puheenjohtaja ja New Jerseyn entinen kuvernööri Thomas H. Kane sekä komission varapuheenjohtaja Lee H. Hamilton ovat kertoneet kirjassaan Without Precedent: The Inside Story of the 9/11 Commission, että komissiolta salattiin joitain tietoja ja heidän tutkimuksiaan vaikeutettiin joidenkin asioiden osalta muun muassa Valkoisen talon ja eri viranomaisten taholta. Valkoisen talon mukaan riippumattoman komission tutkimus häiritsi silloista meneillään ollutta kongressin tutkimusta ja käynnissä ollutta terrorismin vastaista sotaa, jolla perusteli komission erinäiset vaikeudet suorittaa tutkimuksia. Myös 9/11-komission vanhempana neuvonantajana toiminut New Jerseyn entinen yleinen syyttäjä John Farmer Jr. on todistanut samaa iskuihin liittyvien tosiasioiden salaamisen ja peittelemisen osalta. Kirjassaan The Ground Truth: The Story Behind America’s Defense on 9/11 kyseisistä asioista kertova Farmer Jr. kertoi Washington Postin haastattelussa vuonna 2006, että on ”järkyttynyt siitä kuinka paljon oikea totuus poikkesi yleisölle kerrotusta”. Tätä hän perustelee muun muassa NORADin nauhoituksilla, joiden sisällöt poikkeavat viralliseti kerrotusta. Kaikki miehet olivat kuitenkin lopulta varsin tyytyväisiä komission loppuraporttiin.[127][128][129]
Iskuihin liittyvien talousrikosepäilyjen tutkimukset
Pian iskujen jälkeen media alkoi raportoida epäilyjä sisäpiirikaupoista, ja tutkimuksia käynnistettiin kolmella mantereella.[130] Myös Yhdysvaltain rahoitustarkastus (United States Securities and Exchange Commission, SEC) alkoi tutkia epätavanomaista kaupankäyntiä iskujen vaikutuksen kohteeksi joutuneilla osakkeilla.[131] Rahoitustarkastus listasi 38 yritystä, kuten United Airlinesin ja American Airlinesin, joiden osakkeilla käytiin epätavallisen voimakasta kauppaa iskuja edeltävinä viikkoina, mikä viittasi siihen, että joillain ostajilla ja myyjillä oli ennakkotietoa terrori-iskuista. Rahoitustarkastuksen puheenjohtaja Harvey Pitt kertoi kongressille, että tutkimus oli rahoitustarkastuksen ”korkein prioriteetti”.[132]
Joulukuussa 2001 ja vuoden 2002 alkupuolella mediassa raportoitiin laajasti saksalaisen Convar-yrityksen operaatiosta, jossa WTC:n raunioista talteen otetuista vaurioituneista kiintolevyistä pyrittiin palauttamaan tietoja.[133] Yrityksen pääjohtaja Peter Henschel toi esiin, että tutkimusta tehtiin eräille amerikkalaisille tahoille, jotka toimivat yhteistyössä FBI:n kanssa. Henschelin mukaan tutkimusten perusteena olivat epäilyt, että rikolliset olivat hyödyntäneet rahansiirroissaan sekä sisäpiirin tietoa hyökkäyksistä että iskujen aikaista kaaosta.[134][135] Convarin mukaan 11:. syyskuuta saatettiin tehdä yli 100 miljoonan dollarin arvoisia rikollisia rahansiirtoja. Saksan ZDF-televisiokanavan mukaan Convar oli maaliskuuhun 2002 mennessä onnistunut palauttamaan tiedot useista sadoista kiintolevyistä.
Muistiossaan ”FBI:n tiedotustilaisuus osakekaupoista” 9/11-komissio kuitenkin viittasi 18. lokakuuta 2003 haastattelemiinsa FBI-agentteihin, joilla ei ollut tietoa mediassa käsitellystä tietojenpalautusoperaatiosta. Komission muistion mukaan eräs paikalla ollut newyorkilainen agentti totesi, että yhdenkään kiintolevyn säilyminen tietojenpalautuskelpoisena olisi ollut erittäin epätodennäköistä.[136][137]
Vuonna 2004 komissio päätyi raportissaan siihen, että rahoitustarkastuksen, FBI:n ja muiden tahojen ”perusteelliset tutkimukset” eivät paljastaneet todisteita siitä, että kukaan, jolla oli ennakkotietoa iskuista, olisi hyötynyt pörssikaupasta. Komissio selvensi tätä lausetta alaviitteellä, jossa todettiin, että ”epätavallista kaupankäyntiä” oli todellakin tapahtunut, mutta että kaikilla osakekaupoilla oli viaton selitys, mukaan lukien United Airlinesilla ja American Airlinesilla käydyt kaupat.[138] Komissio ei raportissaan palannut WTC-kiintolevyjen tietojenpalautusoperaatioon.
Illinois’n yliopiston taloustieteen professori Allen Poteshman julkaisi vuonna 2006 analyysin iskuja edeltävistä lentoyhtiöitä koskeneista osakekaupoista.[139] Tämä California University Pressin julkaisema vertaisarvioitu tutkimus päätyi siihen, että pitkäaikaisten myyntioptioiden epätavallisen suuri määrä hieman ennen iskuja oli osoitus optiomarkkinoilla toimineiden sijoittajien tulevia iskuja koskevasta ennakkotiedosta. Ryhmä sveitsiläisiä taloustieteen asiantuntijoita julkaisi tammikuussa 2010 tutkimuksen, jonka mukaan sijoittajilla oli ilmeistä ennakkotietoa iskuista ainakin 13 kaupassa.[140] Kansainvälinen talousasiantuntijoiden ryhmä osoitti huhtikuussa 2010, että optiomarkkinoilla oli kaupankäyntivolyymissä juuri ennen syyskuun 11:nnen iskuja merkittävä pitkän aikavälin kaupankäynnistä poikkeava piikki. Ryhmä katsoi tutkimustulosten viittaavan siihen, että joillain tahoilla oli sisäpiirin tietoa lähestyvistä iskuista.[141]
Vaihtoehtoiset näkemykset Syyskuun 11. päivän terroriteoista

9/11-totuusliikkeen mukaan syyskuun 11. terroritekojen takana oli USA:n hallinnon edustajia, jotka halusivat toteuttaa iskut saadakseen syyn esimerkiksi uusien sotien aloittamiseen. Totuusliikkeen Architects & Engineers for 9/11 Truth -ryhmän mukaan WTC-tornien, etenkin WTC7:n tuho, täytti useat räjäytyspurun merkit, mutta ei tulipalosta johtuvan sortuman merkkejä.[142]Virallinen tutkinta kuitenkin sivuutti kaiken räjähteisiin viittaavan tutkinnan ja tarjosi vain tulipaloihin perustuvan selityksen, jota he kuitenkin pitivät epätodennäköisenä tapahtumien kulkuna.[143] Raskauttavimpana syynä epäillä hallintoa totuusliikkeen sivusto 911truth.org puolestaan pitää ilmapuolustuksen alas ajamista, iskuihin liittyvää ennakkotietoa ja yritystä peitellä hallinnon osallisuuteen viittaavia todisteita.[144]
Aihe mediassa
Tapahtumasta on tehty useita elokuvia, esimerkiksi Paul Greengrassin United 93, Oliver Stonen World Trade Center, Peter Marklen Flight 93 ja Stephen Daldryn Äärimmäisen lujaa ja uskomattoman läheltä ja myös kymmeniä salaliittoa käsitteleviä dokumenttielokuvia, esimerkiksi 9/11: Blueprint for Truth, Loose Change 9/11: An American Coup, 9/11 Mysteries, 9/11: The Falling Man, 9/11 Press for Truth ja 9/11 Truth: Hollywood Speaks Out.
Katso myös
Psykologinen sodankäynti
Epäsymmetrinen sodankäynti
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Citation error, replace with{{cite book| author = NIST/John L. Gross & Therese P. McAllister| title = NIST NCSTAR 1-6, Federal Bulding and Fire Safety Investigation of the World Trade Center Disaster: Structural Fire Response and Probable Collapse Sequense of the World Trade Center Towers| publisher = NIST National Institute for Standard and Technology, U.S. Department of Commerce| year = 2005| id = CODEN: NSPUE2| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ronald Hamburger et al.| title = World Trade Center Building Performance Study/ Chapter 2: WTC 1 and WTC 2| publisher = Federal Emergency Management Agency| year = 2002| format = [ online version]}}
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)CS1 maint: extra punctuation (link) CS1 maint: unrecognized language (link)
NIST: , National Institute of Standards and Technology
NIST/Arthur Scheuerman: , 8.12.2006
Firehouse: , Firehouse.com, Firehouse Magazine April 2002
Citation error, replace with{{cite book| author = Wright, Lawrence| title = The Looming Tower| publisher = Alfred P. Knopf| year = 2006| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Lentokonekaappaukset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit