Jatkosota käytiin Suomen ja Neuvostoliiton välillä 25. kesäkuuta 1941 – 19. syyskuuta 1944. Jatkosotaa käytiin Suomen rintamalla samaan aikaan kuin Saksa toteutti operaatio Barbarossan nimellä tunnettua laajaa hyökkäystä Neuvostoliittoon. Suomen rintama oli jaettu saksalaisten ja suomalaisten joukkojen kesken siten, että suomalaiset olivat vastuussa eteläisestä rintamasta ja saksalaiset Lapin rintamasta. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä mitään liittosopimusta ei ollut. Sen sijaan Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen, sillä se antoi aluettaan Saksan käyttöön, alisti joukkojaan Saksalle ja sai aseapua Saksalta.
Sodan alussa eteläisellä rintamaosalla suomalaiset joukot valtasivat talvisodassa menetetyt alueet ja etenivät yli Syvärin ja Leningradin puolustuslinjojen tuntumaan. Joulukuussa 1941 hyökkäys pysäytettiin ja alkoi yli kaksi vuotta kestänyt asemasotavaihe. Pohjoisilla rintamaosilla ei saatu katkaistua Muurmannin rataa eivätkä saksalaisjoukot päässeet etenemään Murmanskiin. Neuvostoliiton suurhyökkäys kesäkuussa 1944 mursi suomalaisten etummaiset puolustuslinjat. Raskaiden torjuntataistelujen jälkeen aseet laskettiin 4–5. syyskuuta. Moskovan välirauha allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944 ja se vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947. Jatkosodan välirauhanehtoihin kuului muun muassa saksalaisten joukkojen pakottaminen pois Suomesta, mikä johti Lapin sotaan Saksaa vastaan.
Sotaa edeltäneet tapahtumat
Välirauha

Talvisodan maaliskuussa 1940 päättänyt Moskovan rauha, ns. välirauha, ei ollut rauha sanan varsinaisessa merkityksessä. Eurooppa oli sodassa ja Suomikin pysyi poikkeustilassa. Rauhan aikana sotilaskouluttamatta jääneet 100000 nostoväkeen kuuluvaa määrättiin astumaan palvelukseen ja heidän sotilaskoulutuksensa talvisodan loppuvaiheessa vähäiseksi havaitun reservin lisäämiseksi aloitettiin. Kanta-aliupseereiksi koulutustehtävää varten pyydettiin jäämään talvisodassa kunnostautuneita ryhmänjohtajia.
Suomi tähtäsi kansainvälisesti todettuun mahdolliseen enimmäismäärään väestöstä, mikä voitaisiin irrottaa muista tehtävistä armeijan palvelukseen eli 16%:iin. Suomen tapauksessa tämän katsottiin riittävän vain koko itärajan operatiiviseen puolustamiseen. Kenraali Aksel Airo oli kirjoittanut aiheesta talvisodan jälkeen kirjan Kunnia - isänmaa, jossa hän piti Suomen omia puolustusmahdollisuuksia pintapuolisesti vain numeroiden valossa tarkasteltuna lähes olemattomina. Ulkomaiden arviot Suomen puolustuskyvystä ennen talvisotaa perustuivat samoihin kriteereihin.[1]
Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan huhtikuussa 1940 ja valtasi maat nopeasti. Toukokuussa Saksa hyökkäsi Ranskaan. Maan pohjoisosan miehitti Saksa suoraan ja eteläosaan muodostettiin Saksan valvoma Vichyn hallitus, joka kieltäytyi jatkamasta taistelua. Britannia valmistautui suuriin ilmataisteluihin estääkseen Britteinsaarien valtaamiseen tähtäävät Saksan sitä vastaan suorittamat laajat strategisiksi tarkoitetut pommitukset.
Neuvostoliitto ja Saksa olivat sulkeneet Itämeren, ulkomaankaupalle ainoa vapaa väylä valtamerille oli hankala ja pitkä Liinahamarin reitti Petsamoon. Kun Saksa oli miehittänyt myös Pohjois-Norjan kesäkuun puoliväliin mennessä, Suomen fyysinen eristäminen oli lähes täydellinen: Saksa olisi pystynyt halutessaan nopeasti katkaisemaan Suomen viimeisen avoimen ulkomaankaupan reitin länteen,[2] ja saman olisi voinut tehdä Neuvostoliitto Kalastaja- ja Keskisaarennolta käsin.
Kesäkuussa 1940 Saksan vallattua Tanskan, Norjan sekä lopulta Ranskan Neuvostoliitto aloitti Suomen painostamisen. Ensimmäinen vaatimus oli saada takaisin kaikki Karjalankannakselta ja Hangon vuokra-alueelta pois viedyt laitteet. Lisäksi vaadittiin osuutta Petsamon nikkelikaivoksiin. Heinäkuussa Neuvostoliitto esitti vaatimuksen Ahvenanmaan demilitarisoinnista, ja oikeutta junakuljetuksiin Suomen alueen poikki Hankoon.[2] Sopimus kauttakulusta Suomen itärajalta Hankoniemeen allekirjoitettiin syyskuun alussa. Neuvostoliitto vähensi painostustaan Suomea kohtaan vasta kevättalvella seuraavana vuonna.[3]
Välirauhan aikainen poliittinen ilmapiiri oli painostava; esimerkiksi Suomen ja Neuvostoliiton Rauhan ja Ystävyyden Seuran mielenosoitukset ja niistä syntyneet mellakat sekä Aeron matkustajakone Kalevan alasampuminen Suomenlahdella kesäkuussa 1940 samaan aikaan kun Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, koettiin hyvin vahvasti Suomessa. Suomi oli ulkopoliittisesti ahtaassa raossa, kun Norja ja Baltia oli vallattu, Saksa ja Neuvostoliitto olivat diplomaattisessa rauhantilassa keskenään ja Ruotsin lokakuussa 1940 ehdottama valtioliitto Suomen kanssa kariutui Neuvostoliiton ja Saksan vastustukseen.
Neuvostoliiton puna-armeijan esikunta oli antanut Leningradin sotilaspiirille ohjeen Suomea vastaan käytävän uuden sodan varalle 18. syyskuuta 1940. Käskyä tarkennettiin 25. marraskuuta vaatimuksella laatia hyökkäyssuunnitelma sellaisen tilanteen varalta, jossa Suomi olisi yksin vihollinen. Itämeren laivasto laati Ahvenanmaan valtaussuunnitelman ja Hangon tukikohdan joukot siirrettiin Leningradin sotilaspiirin alaisuuteen ja sen puolustussuunta käännettiin 12. marraskuuta 1940 mantereen suuntaiseksi.
Neuvostoliitossa Suomen asioiden hoito siirrettiin sisäasiain kansankomissariaatin (ministeriön) alaiselle valtioturvallisuuden päähallinnolle (GUGB) ja lisäksi hyökkäysjoukkoja alettiin siirtää ryhmitysalueilleen. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov kävi marraskuussa Berliinissä pyytämässä Saksan johtajalta Adolf Hitleriltä suostumusta Suomen miehitykseen. Koska saksalaiset olivat jo sisällyttäneet Suomen mukaan hyökkäyssuunnitelmiinsa Hitler kuitenkin varoitti Neuvostoliittoa pysymään poissa Suomesta.
Suomen ja Saksan lähentyminen

6.9.1940 Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa kauttakulkusopimuksen liikenteestä Hankoon.
Puolustusvoimien ylipäällikkö sotamarsalkka Gustaf Mannerheim sai elokuussa 1940 Saksalta tiedustelun saksalaisjoukkojen kauttakulun sallimisesta Pohjanlahden satamista Kirkkoniemeen. Samalla ilmoitettiin, että Suomen oli mahdollista ostaa sotakalustoa Saksasta.
Kauttakulkusopimus: Suomen pääesikunta ja Saksan ilmavoimat sopivat 12. syyskuuta Luftwaffen miehistön ja kaluston kuljettamisesta Suomen alueen läpi. Valtioiden välille 22. syyskuuta solmittu poliittinen sopimus mahdollisti myös Saksan maavoimien kuljetukset. Lokakuussa neuvoteltiin vielä lisäys lomalaisliikenteestä. Ensimmäiset joukot nousivat maihin Vaasassa 22. ja Oulussa 26. syyskuuta.[4]
Kolojoen malmiota Petsamossa Saksa piti elintärkeänä sotateollisuudelleen ja Petsamoa välttämättömänä astinlautana hyökkäykselle Murmanskiin. Neuvostoliitto puolestaan ei talvisodan päätyttyä tuntenut mielenkiintoa Petsamon nikkelivarantoihin eikä Petsamoon sotilaallisena alueena.[5] Kun Saksan viranomaiset suunnittelivat Skandinavian integroimista omaan talousalueeseensa, siihen laskettiin huhtikuusta 1940 lähtien mukaan myös Suomi, vaikka maa kuuluikin Neuvostoliiton etupiiriin.[6]
Nikkelikaivoksen tilanne muuttui jyrkästi heinäkuussa 1940 Suomen ja saksalaisen I.G. Farbenindustrien tekemän sopimuksen myötä. Neuvotteluja oli käyty keväästä alkaen, ja sopimuksessa Saksalle luvattiin 60 prosenttia tuotannosta. Saksalaiset neuvottelijat raportoivat Berliiniin malmion olevan yli miljardin RM:n arvoinen ja riittävän 20 vuodeksi kattamaan koko Suur-Saksan nikkelitarpeen. Loppuvuonna saksalaiset korottivat malmimääräarvion nelinkertaiseksi. Neuvostoliitto havahtui neuvottelujen alettua ja esitti jo kesäkuussa kaivoksen toimiluvan siirtämistä itselleen. Neuvostojoukot tehostivat vaatimusta ryhmittymällä rajalle, ja linnoittamalla Kalastajasaarennon. Englanti suhtautui Saksan kanssa käytäviin kaivosneuvotteluihin jyrkän kielteisesti ja pysäytteli Liinahamarin kauppalaivoja. Suomi neuvotteli kaikkien kanssa poliittisesti ahtaassa raossa. Suomalaiset neuvottelivat kireissä tunnelmissa Moskovassa seitsemän kertaa, helmikuuhun 1941 asti suostumatta venäläisten vaatimuksiin. Neuvostoliitto neuvotteli myös Saksan kanssa maaliskuuhun 1941, tuloksettomasti.[5] Vastalauseeksi Neuvostoliitto lopetti vientinsä Suomeen.[7] Pian 90 % ulkomaankaupasta hoidettiin Saksan kautta.
Suomen ja Saksan sotilasyhteistyö alkoi maiden korkeimman sotilasjohdon välisillä neuvotteluilla talvella 1940–1941. Yleisesikuntien päälliköt neuvottelivat tammikuussa Berliinissä. Saksalaiset tiedustelivat muun muassa kauanko Suomella vei aikaa saada armeijansa Neuvostoliiton vastaiselle rajalle, ja sai myös vastauksen. Lapissa tehtiin helmikuusta 1941 tienrakennus- ja tiedusteluyhteistyötä saksalaisten kanssa. Suomeen alkoi saapua saksalaisia joukkoja, joiden määrä oli lopulta jatkosodan syttyessä runsaat 40000. Helmi–maaliskuun aikana saksalaiset harjoittivat Pohjois-Suomessa järjestelmällistä tiedustelua.
Huhtikuussa 1941 alettiin insinööritoimisto Rataksessa värvätä vapaaehtoisia Waffen-SS:n Wiking-divisioonan suomalaispataljoonaan. Värväystä jatkui kesäkuulle 1941. Ensimmäiset värvätyt lähtivät Saksaan koulutukseen toukokuussa 1941.[8]
Operaatio Barbarossa ja Suomi

Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen. Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja.[9]
Saksalaisille joukoille myönnettiin kauttakulkulupa pohjoisen Suomen läpi. Hyökkäyssuunnitelma sisälsi Suomen alueen käytön. Erityisesti Suomen Lappi tuli tärkeään rooliin Murmanskin haltuun ottamiseksi  saksalaisten tavoitteena ollessa Arkangelin tasa. Etelässä saksalaisten huomio kiinnittyi Suomenlahteen ja Karjalankannakseen, jotta Leningradin valtaaminen ja sen täydellinen tuhoaminen olisi tullut mahdolliseksi.
Toukokuussa Suomen korkein johto päätti ottaa osaa Saksan suunnittelemaan sotaretkeen Neuvostoliittoa vastaan. Kesäkuun alussa Saksalle ilmoitettiin osallistumisen ehdot: Suomen olisi säilyttävä vastaisuudessakin itsenäisenä, Saksan oli hyökättävä ensin, ja vasta Neuvostoliiton aloitettua sotatoimet liittyisi Suomi rintamaan.[10]
3. kesäkuuta 1941 Helsingissä käydyissä neuvotteluissa Saksan kanssa sovittiin, että Suomen joutuessa sotaan Neuvostoliiton kanssa Saksa tulisi Suomen avuksi. Samaan aikaan Kielissä käydyissä neuvotteluissa sovittiin yhteisistä sotatoimista, muun muassa Suomenlahden etelärannikon miinoittamisesta, sodan syttyessä. Malmin ja Utin lentokentät annettiin Saksan ilmavoimien käytettäväksi jo ennen sotaa. 7. kesäkuuta 1941 alkaen Suomen satamiin alkoi saapua hyökkäykseen tarkoitettuja saksalaisjoukkoja. 15. kesäkuuta 1941 Mannerheim alisti kenraali Siilasvuon armeijakunnan Pohjois-Suomessa Saksan alaisuuteen. 18. kesäkuuta 1941 Suomen ilmavoimien lentokoneisiin maalattiin Saksan Luftwaffen mukaiset keltaiset itärintaman tunnukset. 22. kesäkuuta 1941 Saksa aloitti hyökkäyksen ja käytti aiemmin sovitun mukaisesti Suomen ilmatilaa ja lentokenttiä Neuvostoliiton pommittamiseen.[11]
Saksalaiset aloittivat hyökkäysjoukkojen ryhmittämisen Pohjois-Suomeen kesäkuun ensimmäisellä viikolla. Suomalaiset suojajoukot aloittivat siirtymisen asemiinsa 10. kesäkuuta 1941, 17. kesäkuuta Suomessa julistettiin yleinen liikekannallepano. 21. kesäkuuta hallitus määräsi 45000 Neuvostoliiton rajoilla asunutta evakuoitavaksi.
Saksalaisjoukkojen siirrot Pohjois-Suomeen
Valmistelut saksalaisjoukkojen saapumiselle aloitettiin heti. Järjestelyt hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta, jolloin arveltiin hyökkäysvalmistelujen itään jo muutenkin paljastuneen. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20000 ja Oslosta 10600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8000–9000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti 10 tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.[12]
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta, armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Luftwaffen lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta,[13][14] valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin. Petsamon saksalaisdivisioonat aloittivat hyökkäyksen kohti Murmanskia 29. kesäkuuta.
Tapahtumat juuri ennen sodan alkua

Suomen ilmavoimien esikunnan määräyksestä Yleisradion Lahden radioaseman sekä Turun ja Oulun radiomastoihin asennettiin 21. kesäkuuta automaattiset morsetuslaitteet saksalaisten pommikoneiden radiosuunnistusta varten.[15] Ilmailuhistoriaa tutkineen tohtori Hannu Valtosen mukaan saksalaisia pommikoneita lensi yöllä 21.–22. kesäkuuta Itä-Preussista Etelä-Suomen ilmatilan kautta Laatokan pohjoispuolelle ja sieltä etelään Leningradin seudulle, missä Saksa ja Neuvostoliitto kävivät operaation ensimmäiset ilmataistelut noin kello kolmen jälkeen aamuyöllä. Tämän jälkeen saksalaiset pommittajat lensivät Suomeen Uttiin, missä ne tankattiin ja mistä ne jatkoivat kotikentilleen Itä-Preussiin.[16]
21–22. päivän välisenä yönä saksalaiset yhteistyössä Suomen Valtiollisen poliisin kanssa valtasivat Neuvostoliiton Petsamon konsulaatin ja suomalaiset pidättivät konsulaatin koko henkilökunnan perheineen. Saksan Gestapo takavarikoi konsulaatin arkistot tutkittavakseen ja toimitti ne myöhemmin Valpolle.[17]
Saksan merivoimat käyttivät hyväkseen Suomen aluetta, ne olivat tukeutuneet Suomen rannikkoon ja satamiin jo kesäkuun puolivälistä alkaen.[16] Suomen sodanjohto oli määrännyt jo 17. kesäkuuta sukellusvenelaivueen osallistumaan Viron rannikon miinoittamiseen ja illalla 21. kesäkuuta sukellusvenelaivue sai toteuttamiskäskyn tehtävälleen. Suomalaiset sukellusveneet sekä suomalaiset ja saksalaiset laivat aloittivat 22. päivänä Suomenlahden miinoittamisen, jotta Neuvostoliiton Itämeren laivaston vapaa kulku estettäisiin. Pyrkimyksenä oli varmistaa ettei neuvostolaivasto pystyisi häiritsemään Suomenlahdelta saksalaisten Baltiaan avattavaksi suunnitellun maarintaman sivustaa, ja estää hyökkäys Ahvenanmaalle, jonka hallinta oli Suomen kannalta elintärkeää. Miinoitus ulotettiin 22. päivänä Neuvostoliiton miehittämän Viron (muun muassa Tallinnan) edustalle. Suomalaiset sukellusveneet laskivat miinoja Viron rannikolle 22. kesäkuuta 1941 kello 7.28–9.06 välisenä aikana.[18][19]
Kun Suomeen saapui tieto Saksan hyökkäyksen alkamisesta aloittivat Suomen merivoimat välittömästi operaatio Kilpapurjehduksen, eli joukkojen siirrot demilitarisoidulle Ahvenanmaalle. Neuvostoliiton lentokoneet tekivät sodan ensimmäisen ilmahyökkäyksen suomalaisia vastaan hyökättyään tähän operaatioon osallistuneita sota-aluksia sekä rannikkolinnakkeita vastaan 22. kesäkuuta klo 6.05. Lisäksi Hangosta alkoi tykistötulistus Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle klo 6.50  [20]
Adolf Hitler julisti 22. kesäkuuta radioidussa puheessaan Suomen taistelevan yhdessä (Im Verein) Saksan kanssa. Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana, mutta Hitlerin puhe oli maan johdolle kiusallinen, sille se viestitti maailmalle Suomen olevan liittoutunut Saksan kanssa Neuvostoliittoa vastaan aloitetussa sodassa.[21]
Nämä toimet saivat osaltaan Neuvostoliiton aloittamaan sotatoimet myös Suomea vastaan, koska se katsoi Suomen sallivan alueensa käytön hyökkäykseen itseään vastaan.  Saksan kanssa aloitetuista koordinoiduista merisotatoimista ja Saksan Nurmeksen tasolta Petsamoon asti sijoittamasta armeijasta huolimatta Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana.[22][23][24][25][26]
Sodan kulku

Sota alkaa

Neuvostoliiton hyökkäykset Suomea vastaan alkoivat 22. kesäkuuta kello 06:05, jolloin Neuvostoliitto pommitti suomalaista laivasto-osastoa merellä. Tämän jälkeen samana päivänä Suomi osallistui eteläisen Suomenlahden miinoittamiseen. Samana päivänä Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Pommituslennolta palanneita saksalaiskoneita pysähtyi Suomen alueella tankkaukseen. Neuvostoliitto vastasi pommittamalla lentokoneilla ja tykeillä suomalaisia sotilaskohteita Suomessa. Suomi pidättäytyi vastaamasta tuleen ja yritti vakuutella puolueettomuutta uudessa sodassa. Suomen ja Neuvostoliiton välillä vältyttiinkin merkittäviltä sotatoimilta muutaman päivän ajan. 24. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto evakuoi lähetystönsä Helsingissä.[11]
Kesäkuun 25. päivänä 1941 Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Helsinkiä, Turkua ja Porvoota sekä tusinaa muuta paikkakuntaa noin 500 koneella, joista ammuttiin alas Suomen alueelle 27 konetta. Näiden pommitusten ja aiempien tapahtumien perusteella  eduskunnalle antamassaan tiedonannossa hallitus oli  tehnyt sen johtopäätöksen, että maa oli joutunut sotatilaan. Tämän kannanoton eduskunta hyväksyi [27].  Vielä samana päivänä 25.6 pääministeri Jukka Rangell totesi radiossa että Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.
Sota julistettiin 26. kesäkuuta. Suomen armeija ja Suomessa olleet saksalaiset joukot aloittivat maahyökkäyksen. Suomen armeija aloitti suurhyökkäyksen Laatokan Karjalassa Korpiselän suuntaan 10. heinäkuuta ja sen painopiste oli vasemmalla siivellä. Hyökkäyksen kärkenä eteni eversti Ruben Laguksen komentama 1. jääkäriprikaati, joka saavutti Laatokan rannat muutamassa päivässä.[28] Elokuun loppuun mennessä kenraaliluutnantti Erik Heinrichsin komentama Karjalan Armeija oli saavuttanut talvisotaa edeltäneet rajat.
Talvisodan kokenut Suomen kansa oli harvinaisen yksimielisesti maan johdon ja menetetyn Karjalan takaisin hankkimisen takana. Uutta sotaa pidettiin talvisodan jatkosotana, joka tähtäsi kärsityn vääryyden korjaamiseen.[21]
Neuvostoliitto vaati useaan otteeseen Britanniaa julistamaan sodan Suomelle. Britannian pääministeri Winston Churchill lähetti marsalkka Mannerheimille henkilökohtaisen, yksityisen ja salaisen kirjeen, jossa hän pahoitteli, että Britannia joutuu piakkoin julistamaan Suomelle sodan. Churchill myös kehotti Suomea olemaan ylittämättä vanhaa rajaa. Kirjettä säilytetään Britannian Imperial War Museumissa.[29]
Yhdistynyt kuningaskunta katkaisi diplomaattisuhteet 1. elokuuta ja uhkasi sodalla 22. syyskuuta, jollei etenemistä katkaistaisi. Suomen liityttyä antikomintern-sopimukseen 25. marraskuuta Britannia jätti ultimaatumin, jossa se vaati vihollisuuksien lopettamista 5. joulukuuta mennessä. Jäätyään ilman tyydyttävää vastausta Lontoo ilmoitti Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta sodanjulistuksesta Suomelle. Suhteet ulkomaihin huononivat Suomen joukkojen edetessä. Varsinaiset sotatoimet maiden välillä rajoittuivat kuitenkin jo aikaisemmin 30. kesäkuuta tapahtuneeseen Suomen Liinahamarin pommitukseen. Myös Australia, Kanada ja Uusi-Seelanti toimittivat Suomelle sodanjulistuksen.
Suur-Suomea rakentamassa

Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa toteaa ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan ns. miekantuppipäiväkäskynsä, jossa hän viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös suuresta Suomesta, mikä jo tuolloin aiheutti kielteistäkin huomiota poliittisissa piireissä.
Jatkosodan aikana Suomi miehitti historiansa laajinta aluetta. Monet muuallakin kuin oikeistossa halusivat liittää Itä-Karjalan Suomeen. Perusteet olivat paitsi ideologisia ja poliittisia, myös sotilaallisia: niin sanottu kolmen kannaksen linja oli aiempaa rajaa helpompi puolustaa. Saksan ollessa tukena siihen oli mahdollisuus. Toisaalta oli taloudellisia motiiveja Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntämisen muodossa. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalan sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden liittämiseksi Suomeen.
Valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja myöhemmin ”siirtoleireiksi”.[30] Niihin suljettiin:[31]
a) ”epäkansallista väestöä niiltä alueilta, joilla heidän oleskeluaan sotatoimia silmälläpitäen ei voitu sallia”;
b) ”poliittisesti epäluotettavia sotilashallintoalueen kansalliseen ja epäkansalliseen väestöön kuuluvia henkilöitä”;
c) ”poikkeustapauksissa muitakin sotilashallintoalueen väestöön kuuluvia henkilöitä, joiden vapaana oloa ei pidetty suotavana”.
Kansalliseksi väestöksi määrittelyssä miellettiin syntyperältään suomensukuinen väestö.[32][33]
Äänisniemen, Syvärinlaakson ja Maanselänkannaksen väestöä, joka perinteisesti sattuu puhumaan venäjää, siirrettiin etulinjasta taemmaksi leireihin paitsi neuvostopartisaanien hyökkäysten ehkäisemiseksi myös siviilien itsensä suojelemiseksi. Äänisniemelle oli tätä paitsi pakkautunut ei-suomensukuista syntyperää olevia pakolaisia eri puolilta Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa; odottaessaan turhaan kuljetusta Äänisjärven ylitse he jäivät Suomen puolustusvoimien käsiin. Tutkimuskirjallisuuden perusteella voi arvioida, että rintamien läheltä evakuoituja taikka pakolaisia saattoi olla jopa 16600 Itä-Karjalan leireihin sijoitetuista ihmisistä. Tämä tarkoittaisi yli 69 prosenttia leirien korkeimmasta väkiluvusta, joka oli 23984 henkeä, 1. huhtikuuta 1942.[34]
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan keskitysleireillä oli jopa 3,75%, huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,6%), saatikka Suomessa (1,31%). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten sekä alaikäisten lasten suuri suhteellinen osuus (lähes 50%).[35]
Jatkosodan aikana Suomeen siirtyi saksalaisten miehittämältä Inkerin alueelta noin 62000 inkerinsuomalaista.
Asemasota

Mannerheim ja Ryti suhtautuivat kielteisesti Leningradin valloitukseen ja sen suoraan tukemiseen, samoin kuin Muurmannin radan katkaisemiseen, jotta argumentti erillissodasta pitäisi ja jotta Suomella säilyisivät paremmat rauhanneuvottelumahdollisuudet Saksan mahdollisen häviönkin yhteydessä[36]. Suomalaisten eteneminen pysähtyi Mannerheimin käskystä joulukuussa 1941, jolloin alkoi niin kutsuttu asemasotavaihe. Se kesti kaksi ja puoli vuotta. Talvisodassa menetetyt alueet eduskunta liitti 6. joulukuuta takaisin Suomeen palauttaessaan Tarton rauhan rajat.
Jatkosodan aikana tuotanto ja ulkomaankauppa vähenivät, mikä aiheutti ongelmia maan elintarvikehuollolle. Vaikein ruokatilanne oli vuosien 1942–1943 välisenä talvena. Tällöin esimerkiksi rintamamiehillä ilmeni puutostauteja, ja erityisesti osalla nuoremmista miehistä ruoanpuutteesta johtuvaa yleistä heikkoutta. Tilanteen pelasti ruokatarvikkeiden tuonti lähinnä Saksasta ja sen vaikutuspiirissä olevista maista. Lisäksi rintamamiesten tilannetta helpottivat Pohjois-Suomessa olevat saksalaisjoukot, jotka muonittivat 50000 vastuualueellaan olevaa suomalaissotilasta. Huolimatta pitkien kuljetusmatkojen mukanaan tuomista käytännön ongelmista, yksitoikkoisesta ruuasta ja rajoitetuista annoksista rintamamiesten muonitus onnistui tyydyttävästi. Rintamamiesten keskuudessa esiintyi jatkosodan aikana kaikkiaan 300 sairaalahoitoa vaatinutta puutostautitapausta, mitä voidaan pitää varsin pienenä määränä.[37]

Vuonna 1942 taistelut jatkuivat hajanaisesti Syvärillä ja Kiestingissä. Suomalaisten ainoaksi hyökkäyssotatoimeksi koko asemasodan aikana jäi Suursaaren valtaus maaliskuussa.[38]
4. kesäkuuta Mannerheim täytti 75 vuotta, ja hänet ylennettiin Suomen marsalkaksi. Päivä määrättiin puolustusvoimain lippujuhlapäiväksi. Helsingissä ilmoitettiin nimettävän katu hänen kunniakseen. Adolf Hitler vieraili yllättäen Mannerheimin syntymäpäivillä Immolassa ja valitteli, ettei ollut voinut Romanian öljyn varmistamiseksi Saksalle tehdä mitään Suomen hyväksi talvisotaa ennen tai sen aikana. Suomalaisten nauhoittamasta Hitlerin ”yksinpuhelusta” selkeni Suomen sodanjohdolle myös Neuvostoliiton asevarustelun taso, joka oli yllättänyt Hitlerin. Vastavierailullaan Saksaan Mannerheim oli saanut ilmeisesti lisää informaatiota Saksan ”idänretkestä”, koska paluunsa jälkeen arvioi puolustusministeri Waldenille Saksan ”idänretken” päättyvän katastrofiin.
Neuvostoliittolaiset lähettivät sotilasosaston suomalaisten rintamalinjan taakse Rukajärven tienoille. Suomalaiset kuitenkin kukistivat yrityksen lyhyellä takaa-ajolla.
Saksan kärsittyä tappion Stalingradissa alettiin Suomessa pyrkiä ottamaan etäisyyttä Saksaan. Eduskunta alkoi osoittaa tyytymättömyyttä Rytiä kohtaan, mikä ilmeni ulkoministeri R.J. Wittingin arvostelusta Rytin allekirjoitettua antikomintern-sopimuksen. Eduskunta kieltäytyi jatkamasta Rytille myönnettyä valtalakia. Tämä ei kuitenkaan estänyt hänen uudelleenvalintaansa kahden vuoden lisäkaudeksi helmikuussa 1943. Pääministeri Rangellin hallitus kuitenkin vaihdettiin vähemmän saksalaismieliseen Edwin Linkomiehen johtamaan hallitukseen. Hallitus pysyi koossa pääasiassa sosiaalidemokraattien valtiovarainministerin Väinö Tannerin ansiosta.
Ensimmäiset rauhanneuvottelut
Rauhasta käytiin neuvotteluja läpi koko vuoden, mutta sopimukseen ei päästy. Neuvostoliitto ilmoitti jo 8. helmikuuta olevansa halukas rauhaan. Yhdysvallat vaati Suomen itsenäisyyden säilyttämistä, ja Neuvostoliiton suurlähettiläs Washingtonissa, A. Litvinov, ilmoittikin ettei Neuvostoliitto aikonut kokonaisuudessaan miehittää Suomea. Suomalaiset saivat saman vakuutuksen Tukholmasta Aleksandra Kollontailta. Suomi vaati rauhanneuvotteluiden pohjaksi vuoden 1939 rajoja, mutta Neuvostoliitosta saatiin tieto, että Suomen edustaja on tervetullut Moskovaan neuvottelemaan mutta Suomen ehdotukseen ei tule sisältyä sille ennen sotaa kuulumattomia alueita.
Rauhanehdot lyötiin lukkoon liittoutuneiden kesken Teheranin konferenssissa joulukuussa. Josif Stalinin ehtoihin kuuluivat vuoden 1940 rauhan rajat, Hanko tai Petsamo pysyvästi Neuvostoliitolle ja puolien sotavahinkojen korvaaminen, saksalaisten karkottaminen maasta ja demobilisaatio. Jotta Suomi olisi helpommin saatu myöntymään rauhaan, Churchill ja Roosevelt ehdottivat, että Viipuri jätettäisiin Suomelle, mutta Stalin vaati Viipuria ehdottomasti Neuvostoliitolle ja kieltäytyi edes keskustelemasta asiasta.[39] Kun Suomen uusi hallitus tiedusteli keväällä 1944 rauhanehtoja, se ei voinut niitä edelleenkään hyväksyä.
Helsingin suurpommitukset
Suomi hylkäsi mahdottomiksi arvioimansa rauhanehdot huhtikuussa 1944. Neuvostoliitto pyrki taivuttamaan Suomen rauhaan Helsingin suurpommituksilla (”rauhanpommitukset”) helmikuun aikana. Neuvostoliitto halusi nopean ratkaisun sodalle jotta se pystyisi keskittämään joukkonsa Berliinin valtaukseen.
pienoiskuva|400px|Mannerheim ja Ryti tarkastavat joukkoja Ensossa 4. kesäkuuta 1944.

Neuvostoliiton suurhyökkäys 1944
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajien olevan saksanmielisiä ja pyysi lähettiläs Procopétä poistumaan maasta.

Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista.[40] Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen[40] (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata, ja loukkaantui yli 300 henkeä.
Moskovassa oli jo ennen hyökkäystä valmistauduttu siihen, että Suomi miehitettäisiin. Suomen hallitus ilmoitti 22. kesäkuuta, rintaman ollessa luhistumaisillaan, Moskovaan olevansa halukas luopumaan sodasta ja katkaisemaan suhteensa Saksaan. Neuvostoliitto vaati vastauksessaan ehdotonta antautumista. Samana päivänä Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop saapui maahan ja ilmoitti, että Saksa jatkaisi tuen antamistaan vain jos Suomi solmisi liiton Saksan kanssa ja jatkaisi sotimista.
Saksalaiset vaativat Suomelta sitoutumista sotaan, koska Narvan rintama oli heille tärkeä. Presidentti Risto Ryti teki saksalaisten kanssa 26. kesäkuuta ns. Ryti–Ribbentrop-sopimuksen, joka velvoitti Suomea olemaan neuvottelematta erillisrauhaa ja lisäsi saksalaisten materiaalitoimituksia. Sopimuksen merkitystä on kuitenkin 2000-luvun alussa kyseenalaistettu. Rytin allekirjoittaessa kirjeensä Adolf Hitlerille pääosa saksalaisista panssarintorjunta-aseista, syöksypommittajista, rynnäkkötykeistä ja jalkaväkidivisioonista oli jo Suomessa tai matkalla. Ryti-Ribbentrop-sopimus ei ollut sitova valtiosopimus vaan ainoastaan Rytin henkilökohtainen vakuutus siitä, ettei hän tasavallan presidenttinä toimiessaan tee erillisrauhaa. Erillisrauha tehtiin sen jälkeen kun Ryti oli eronnut tehtävästään ja eduskunta oli poikkeuslailla valinnut marsalkka Mannerheimin presidentiksi.
Neuvostoarmeija valloitti Petroskoin 28. kesäkuuta 1944. Syväriltä suomalaiset onnistuivat vetäytymään järjestyneesti, kun taas Kannaksella joukot olivat monin paikoin hajaantuneet. Rintamaorganisaatio kesti kuitenkin etulinjan suuriakin menetyksiä, jos tykistön tulenjohto, panssarintorjunta ja konetuliaseitten verkko vain säilyivät. Etulinjasta luvatta jopa yksiköittäin irtautuvat joukot olivat kuitenkin suomalaisille ongelma, joka vaikutti suuresti taistelun lopputulokseen.[40]
Valkeasaaresta on Viipuriin noin sadan kilometrin matka, jonka taittamiseen puna-armeija käytti kymmenen päivää. Vaikka suomalaisten vetäytymisvauhti oli siten keskimäärin noin kymmenen kilometriä päivässä, mitä voidaan pitää sotilaallisesti onnistuneena suorituksena. Se aiheutti kuitenkin suomalaisille suuria ongelmia, jotka ilmenivät muun muassa Viipurin nopeana menetyksenä ja karkuruutena.[40]
Puolustustaistelussa suomalaisten tukena oli myös saksalaisia joukkoja. Erityistä merkitystä Kannaksen torjuntataisteluille on sanottu olleen Saksan jo aikaisemmin toimittamalla panssarintorjunta-aseistuksella, koska suomalaisten käytössä ollut pst-tykistö ei ollut tehokas neuvostojoukkojen uusimpia Klim Vorošilov ja Josif Stalin -panssareita vastaan. Kannaksen puolustustaistelun taistelulennoista suoritti lyhyen aikaa hyvin merkittävän osan saksalainen Lento-osasto Kuhlmey, erityisesti maataistelukoneita, huoltoyhteyksiä ja huoltoa vastaan suunnatuin iskuin, mutta materiaalinen ilmaherruus oli neuvostoliittolaisten. Yleisimmän arvion mukaan kenttätykistön taitava keskittäminen ja hyvä yhteistoiminta sitkeästi taistelleen jalkaväen kanssa auttoivat suomalaisia ainoina toisessa maailmansodassa pysäyttämään Neuvostoliiton strategisen suurhyökkäyksen Talin–Ihantalan taistelussa 25. kesäkuuta – 9. heinäkuuta 1944, Äyräpäässä–Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Joidenkin historioitsijoiden mielestä Saksan tuki oli torjuntataistelun onnistumiselle ratkaisevan tärkeää.
Syväriltä puna-armeijan eteneminen jatkui niin sanottuna Itä-Karjalan suurhyökkäyksenä, mutta se pysäytettiin kiivaissa taisteluissa U-asemassa Impilahden–Jänisjärven tasalla. Myös pohjoisessa suomalaiset vetäytyivät. Vanhan rajan Ilomantsissa ylittäneet yli kahden divisioonan vahvuiset joukot torjuttiin ja tuhottiin 9. elokuuta päättyneessä Ilomantsin taistelussa.

Heinäkuun puolenvälin jälkeen tilanne Kannaksella vakiintui ja Aleksandra Kollontai ilmoitti 12. heinäkuuta ruotsalaisten välityksellä, että ehdottoman antautumisen vaatimus oli johtunut hänen ”väärinkäsityksestään”. Neuvostoliitto luopui ehdottoman antautumisen vaatimuksesta ja Ruotsin kautta ilmoitettiin Mannerheimille, että Neuvostoliitto oli valmis aselepoon edellyttäen, että sen allekirjoittaisi Mannerheim eikä silloisen hallituksen edustaja. Ryti erosi 1. elokuuta ja Mannerheim nimitettiin hänen seuraajakseen. Mannerheim nimitti uuden hallituksen 7. elokuuta.
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44500 ja Itä-Karjalassa noin 19500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96400 miestä.
Professori Heikki Ylikangas tulkitsee eri lähteitä siten, että Neuvostoliitto vähensi Suomen rintaman sotatoimien merkitystä kesän 1944 kuluessa. Hänen mukaansa muun muassa Mannerheim piti Suomen tilannetta toivottomana vielä esimerkiksi 16. ja 18. kesäkuuta. Päämajassa tapahtui selkeä suunnanmuutos 19. kesäkuuta Mannerheimin saatua eversti Aladár Paasoselta tiedusteluaineistoa, jonka mukaan Neuvostoliitto ei tähdännyt Suomen miehittämiseen vaan rauhaan. Ylikangas tulkitsee Neuvostoliiton sotatoimien pääpainopisteen olleen eteläisemmässä Euroopassa, jossa Saksan hyökkäyksen torjuminen oli tärkeintä.[41]
Sotavangit

Neuvostoliittolaisten sotavankien määrä Suomessa on arvioitu olleen noin 64000 henkeä. Näistä 56000 vankia oltiin otettu jo vuonna 1941. Noin 2700 vankia vaihdettiin saksalaisten itämerensuomalaisiin, joita oli noin 2200. Vuoden 1942 huonon sadon takia nälkään kuoli monia sotavankeja. Neuvostoliittolaisia sotavankeja kuoli 18318 suomalaisilla sotavankileireillä.
Suomalaisia sotavankeja oli Neuvostoliiton virallisen tilaston mukaan 2377. Kotimaahan palautettiin 1969 henkeä. Timo Malmin mukaan suomalaisia joutui vangeiksi 3402, leirillä kuoli 1388 ja kotiutettuja oli 1938 eli 57 prosenttia. Lukujen eron virallisiin lukuihin selittää osittain se, että neuvostoliittolaisissa tilastoissa otetaan huomioon vain ne sotavangit, jotka selvisivät leirille saakka.[42]
Rauha

Rytin erottua tehtävistään ja 4. elokuuta virkaan astunut uudeksi presidentiksi valittu Mannerheim katsoi elokuun puolivälissä Rytin tekemän Ribbentrop-sopimuksena tunnetun henkilökohtaisena kirjeenä lähetetyn vakuutuksen olevan pätemätön sitomaan Suomea Saksaan. Rauhanehdot saatiin elokuun lopussa. Neuvostoliiton ehtona aselevolle oli suhteiden katkaiseminen Saksaan. Eduskunta äänesti 2. syyskuuta suhteiden katkaisemisen puolesta äänin 113–43 ja Neuvostoliitto oli valmis aloittamaan aselevon 4. syyskuuta 1944 kello 8.00 sillä edellytyksellä, että Suomi tiedottaa suhteiden katkaisemisesta Saksaan. Suomalaiset lopettivat sotatoimet tuona ajankohtana, mutta neuvostoliittolaiset jatkoivat tulitusta vielä vuorokauden, mikä ilmeisesti johtui tiedotteen julkaisun viivästymisestä.[43]
Rauhanehtoina oli Saksasta irtautuminen ja saksalaisjoukkojen karkottaminen maasta huolimatta siitä että samaan aikaan armeija tuli saattaa rauhanaikaiselle kannalle eli joukot kotiuttaa. Suomen ja Saksan välille puhkesi Lapin sota. Neuvostoliitto painosti Suomea taisteluihin, mutta vetäytyminen toteutettiin aluksi saksalaisten kanssa salaisesti sovitun yhteisen aikataulun mukaan. Merkittävämmät sotatoimet alkoivat suomalaisten 1. lokakuuta tekemällä Tornion maihinnousulla ja kiivailla taisteluilla Tornionlaaksossa. Saksalaisarmeija vetäytyi hyvässä järjestyksessä pohjoista kohti, motorisoitujen jälkijoukkojen taistellessa perässä tulevien suomalaisjoukkojen kanssa. Saksalaisjoukot vetäytyivät Norjaan ja valmiiksilinnoitettuun puolustuslinjaan Käsivarren Lapissa. Koska Suomen armeijan pääjoukot tuli kotiuttaa joulukuun alussa 1944, tuli sodan loppuvaiheesta ”lasten ristiretki”, jossa armeijan kantahenkilökunta johti vain nuorimpia ikäluokkia.
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta välirauha:
Suomi luovutti Neuvostoliitolle talvisodassa menetettyjen alueiden lisäksi Petsamon ja joutui vuokraamaan Porkkalan 50 vuodeksi ja takaamaan sinne Neuvostoliiton sotilaille vapaan pääsyn Suomen alueiden kautta.
Saksan joukot oli karkotettava maasta ja saksalaisten omaisuus luovutettava liittoutuneille.
Suomen oli supistettava armeijansa vahvuus 42000 mieheen.
Sotakorvauksia tuli maksaa 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria kuudessa vuodessa, ja korvata kaikki luovutetulta alueelta viety ja hävitetty omaisuus.
Neuvostoliiton vastaiset ja ”fasistiset” järjestöt (muun muassa Lotta Svärd) piti lakkauttaa pysyvästi.
Sotarikolliset piti tuomita.
Jatkosodan loppu käytännössä sammutti myös Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, jossa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni.
Jatkosodan aikana Suomeen siirretyt inkerinsuomalaiset piti välirauhanehtojen mukaan palauttaa takaisin Neuvostoliittoon. Heitä kohtasi Neuvostoliitossa karkottaminen Siperiaan.
Neuvostoliitto määritteli Suomen rauhanehdot ja aluemenetykset länsi-liittolaisilleen jo etukäteen sodan alkuvaiheessa. Kun Britannian ulkonimisteri Anthony Eden matkusti joulukuussa 1941 Moskovaan tiivistämään sotilaallista yhteistyötä, Neuvostoliitto otti ensimmäisenä ehtona esiin 22. kesäkuuta 1941 vallinneen tilanteen, jonka mukaan Britannian olisi tunnustettava Baltian maiden, Kaakkois-Suomen, Itä-Puolan, Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan kuuluminen Neuvostoliittoon. Näiden lisäksi NL vaati osia Itä-Preussista, Petsamoa ja lisäksi tukikohtia Romaniasta ja Suomesta. Neuvostoliitto halusi kirjata kaikki luetellut ehdot salaisella lisäpöytäkirjalla. Brittien informoitua ehdoista amerikkalaisia nämä torjuivat ehdottomasti ehdotuksen salaisen lisäpöytäkirjan laatimisesta. Stalinin ehdotuksen katsottiin olleen Atlantinjulistuksen periaatteiden  vastainen. Brittihallitus ei periaatteessa katsonut vastustavansa Stalinin ehdotusta, mutta asiasta ei vain voitu päättää juuri sillä hetkellä.[44]
Suomen ja Saksan suhde jatkosodan aikana

Keskustelu jatkosodan alusta, suurhyökkäyksen yllätyksestä, torjuntavoitosta ja saksalaisten osuudesta jatkuu edelleen sekä muistelmakirjallisuudessa että tutkimuksissa. Sodan lopusta 1980-luvun loppuun asti käytiin keskustelua sodan alkamisesta, jossa nk. ajopuuteorian katsottiin selittävän Suomen tien sotaan. Suurhyökkäys-aiheessa perinteisen käsityksen mukaan Stalin tarvitsi voimat ensisijaisesti Saksaa vastaan. Hyökkäyksen jatkaminen käsketylle Kymijoen linjalle olisi edellyttänyt uusia suunnitelmia ja lisäjoukkojen keskityksiä, ja sitä taas yleistilanne ja vuodenajan vaihtuminen eivät olisi sallineet. Siksi Neuvostoliitto suostui neuvoteltuun erillisrauhaan, vaikka liittoutuneet olivat sopineet vaativansa Saksalta ja sen liittolaisilta antautumista. Suomalaiset katsoivat olevansa Saksan ”kanssasotijoita” omine päämäärineen eivätkä liittolaisia.
Keskustelu siitä, oliko Suomi liittoutunut Saksan kanssa vai sotiko se omaa erillistä sotaansa, erillissotateesi, on jatkunut Suomessa 2000-luvulle asti. Virallisen poliittisen näkemyksen mukaan Suomi ja Saksa eivät olleet liitossa (muun muassa presidentti Tarja Halosen lausunnot 60. voitonpäivän edellä[45]). Ulkomaisessa historiantutkimuksessa on pitkään ollut vallitsevana käsitys, että Suomi oli Saksan liittolainen.[46] Myös huomattava osa suomalaisia tutkijoita on sitä mieltä, että Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen. Jatkosotatutkimuksen perusteoksen, Markku Jokisipilän väitöskirjan ”Aseveljiä vai liittolaisia?” mukaan erillissodasta alettiin Suomessa puhua vasta silloin, kun sotaonni alkoi kääntyä ja Saksan häviö näyttää yhä selvemmältä. Vuonna 2008 myös historian professori Henrik Meinander otti kantaa erillissodan käsityksestä luopumisen puolesta[47] Lokakuussa 2008 Helsingin Sanomat teki kyselyn suomalaisten historian professoreiden keskuudessa. Vastanneista 28 professorista 16 (57%) mukaan Suomi ei käynyt jatkosodassa erillissotaa vaan oli natsi-Saksan liittolainen. Kuusi (21%) professoreista oli erillissodan kannalla, ja kuusi ei antanut suoraa vastausta.[48]
Liittonäkemyksen kannattajat kiinnittävät huomiota esimerkiksi siihen, että joukko korkea-arvoisia suomalaisupseereita sai etukäteen tietoja operaatio Barbarossasta siten, että jatkosota oli olennaisesti sidoksissa tähän operaatioon. Näin ollen Suomen jatkosotaa sellaisena kuin se käytiin ei olisi sodittu ilman Saksan merkittävää materiaalista ja strategista tukea. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä Suomen ja Saksan välille ei ollut solmittu liittosopimusta, mutta käytännössä Suomi oli Saksan liittolainen, sillä se kävi sotaa Saksan resursseilla ja aseilla, antaen Pohjois-Suomen saksalaisten käyttöön ja alistaen joukkojaan Saksan armeijan komennukseen. Varsinkin jatkosodan alkuvaiheessa Suomen operaatiot olivat täysin sidoksissa Saksan omiin operaatioihin ja niistä riippuvaisia. Samoin maiden turvallisuuspoliiseilla oli kiinteät suhteet.[47]
Sota-aikana saksalaisia kutsuttiin aseveljiksi, kuten myös Saksassa suomalaisia. Myös Suomen valtionjohto käytti termiä puhuessaan Saksasta.[49][50][51]
Katso myös

Ilomantsin torjuntavoitto 1944
Itä-Karjalan keskitysleirit
Itärintama (toinen maailmansota)
Jatkosodan suomalainen ilmatorjunta
Jatkosodan suomalaiset lentokoneet
Jatkosodan hyökkäysvaihe
Jatkosodan vastarintaliike

Kesän 1944 ratkaisutaistelut
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941
Salpalinja
Suomen ilmavoimien historia – jatkosodan lentokoneet ja lentosota
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Tuntematon sotilas

Lähteet
Kirjat, aikakauslehdet
Citation error, replace with{{cite book| author = Alftan, Robert (toim.)| title = Aseveljet: Saksalais-suomalainen aseveljeys 1942–1944| publisher = WSOY| year = 2005| version = Johdanto ja alaviitteet: Markku Jokisipilä}}
Glantz, David: The Siege of Leningrad 1941–44, MBI Publishing Company 2001
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia| publisher = Sotatieteen laitos, WSOY| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jokipii, Mauno| title = Jatkosodan synty: Tutkimuksia Saksan ja Suomen sotilaallisesta yhteistyöstä 1940–41| publisher = Otava| year = 1987| version = Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 848}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2006| publisher = WSOY| year = }}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo & Hentilä, Seppo & Nevakivi, Jukka| title = Suomen poliittinen historia 1809–2009| publisher = WSOY Oppimateriaalit| year = 2006| version = 5. uud. p.}}
Historiallisia Tutkimuksia 148. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura.
Citation error, replace with{{cite book| author = Junila, Marianne| title = Kotirintaman aseveljeyttä: Suomalaisen siviiliväestön ja saksalaisen sotaväen rinnakkainelo Pohjois-Suomessa 1941–1944| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2000| version = Väitöskirja: Oulun yliopisto. Bibliotheca historica 61}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järventaus, Jorma jne.| title = Suomi sodassa| publisher = Oy Valitut Palat – Reader's Digest Ab| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kijanen, Kalervo| title = Sukellushälytys| publisher = Sukellusveneveteraanit ry| year = 1977}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Peter Krosby| title = Nikkelidiplomatiaa Petsamossa 1940–1941| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1966| page = 240–243}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kulomaa, Jukka| title = Äänislinna. Petroskoin suomalaismiehityksen vuodet 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Suomen Historiallinen Seura| year = 1989| version = Historiallisia Tutkimuksia 148| page = 67–75}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Laine, Antti| title = Suur-Suomen kahdet kasvot: Itä-Karjalan siviiliväestön asema suomalaisessa miehityshallinnossa 1941–1944| publisher = Otava| year = 1982| version = Väitöskirja, Joensuun yliopisto}}
Mannerheim, G.: Muistelmat II. Helsinki: Otava 1952.
Citation error, replace with{{cite book| author = Meinander, Henrik| title = | publisher = xx| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paasilinna, Erno| title = Maailman kourissa| publisher = Otava| year = 1983}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pranttila, Anneli| title = Rintamamiesten muonitus Suomessa sotavuosina 1939–1945| chapter = tiivistelmä| location = Helsinki| publisher = Helsingin yliopisto, Soveltavan kemian ja mikrobiologian laitos| year = 2006| version = Väitöskirja| accessdate = 14.6.2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Silvennoinen, Oula| title = Salaiset aseveljet: Suomen ja Saksan turvallisuuspoliisiyhteistyö 1933–1944| publisher = Otava| year = 2008| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Skyttä, Kyösti| title = Ei muuta kunniaa. Risto Rytin kujanjuoksu 1939–1945| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus, Kirjayhtymä| year = 1989}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vahtola, Jouko| title = Suomen historia – Jääkaudesta Euroopan unioniin| publisher = Otava| year = 2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ylikangas, Heikki| title = Yhden miehen jatkosota| publisher = Otava| year = 2009}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ziemke, Earl F.| title = Saksalaisten sotatoimet pohjolassa 1939–1945| publisher = WSOY| year = 1963}}
Päivälehdet

Verkko
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| title = Jatkosodan historia 1–6| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1988| version = toim. Sotatieteen laitoksen sotahistorian toimisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moisala, U. E. & Alanen, Pertti (toim.)| title = Kun hyökkääjän tie suljettiin – Neuvostoliiton suurhyökkäys kesällä 1944 Karjalan kannaksella veteraanitutkimuksen ja neuvostolähteiden valossa| publisher = Sotatieteen laitoksen julkaisuja XXVI| year = 1988}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Siilasvuo, Ensio ym. (toim.)| title = Jatkosota: Kronikka| location = Jyväskylä Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1991 (2. painos 1997)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kuusela, Kari| title = Wehrmachtin panssarit Suomessa: saksalaiset panssariyksiköt Suomessa 1941–1944| location = Helsinki| publisher = Wiking-divisioona Oy| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari (toim.)| title = Itsenäisyyden puolustajat -sarja| publisher = Weilin+Göös ym.| year = 2002–2003}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.)| title = Jatkosodan pikkujättiläinen| publisher = WSOY| year = 2005}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Drabkin, Artem & Irincheev, Bair (toim.)| title = Jatkosota puna-armeijan silmin| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2007| version = Suomeksi toim. Tiilikainen, Heikki & Laine, Jukka-Pekka}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan hyökkäystaisteluja 1941| publisher = Karttakeskus| year = 2007}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Näre, Sari & Kirves, Jenni  (toim.)| title = Ruma sota: Talvi- ja jatkosodan vaiettu historia| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Ari & Kilin, Juri| title = Jatkosodan torjuntataisteluja 1942–44| publisher = Karttakeskus| year = 2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rantanen, Paavo| title = Vaikea tie rauhaan: Suomi Saksan, Ruotsin ja Neuvostoliiton puristuksessa| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kankare, Vilho| title = Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Stalinin salainen jatkosota| publisher = Docendo| year = 2014| version = toim. Vihavainen, Timo & Manninen, Ohto}}
Elokuvia
Etulinjan edessä, elokuva JR 61:stä Syvärillä ja Kannaksella, Åke Lindman, 2004
Hiljaisuus, elokuva kaatuneitten evakuoimiskeskuksesta, ohjaus Sakari Kirjavainen, 2011
Hylätyt talot, autiot pihat, elokuva Laila Hietamiehen samannimiseen romaanista, kertoo Viipurin viimeisistä päivistä kesällä 1944, ohjaus Lauri Törhönen, 1999
Lupaus, elokuva lotista talvi- ja jatkosodassa, ohjaus Ilkka Vanne, 2005
Päämaja, elokuva Päämajan tunnelmista kesällä 1944, ohjaus Matti Kassila, 1970
Rintamalotta, elokuva lotista rintamalla jatkosodan aikaan, ohjaus Aarne Tarkas, 1956
Rukajärven tie, Olli Saarela, käsikirjoitus Antti Tuuri ja Olli Saarela, 1999
Tali-Ihantala 1944, Åke Lindman ja Sakari Kirjavainen, käsikirjoitus Stefan Foss, Benedict Zilliacus ja Esko Salervi, 2007
Tuntematon sotilas, Edvin Laine, 1955
Tuntematon sotilas, Rauni Mollberg, 1985
Tuntematon sotilas, Aku Louhimies, 2017
Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help) Hakukone.
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help) Kirja-arvostelu teoksesta Pilke, Helena ja Kleemola, Olli: Elämää juoksuhaudoissa. Sotilaiden huvit ja harrastukset jatkosodan rintamilla. SKS, 2015.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta Suomen puolustusvoimien divisioonaa osallistui Itä-Karjalan valtaukseen?


Renessanssi (, 'uudelleensyntyminen' < , sanasta rinascere 'syntyä uudelleen') oli taide-, kulttuuri- ja aatehistoriallinen murros siirryttäessä keskiajalta uuteen aikaan. Kyse on pääosin 1400-luvun (italiaksi millequattrocento) alussa kulttuurissa tapahtuneista muutoksista, jotka ilmenivät muun muassa kuvataiteissa, kirjallisuudessa, musiikissa, tieteissä ja renessanssifilosofiassa. Näillä muutoksilla oli maailmanlaajuinen merkitys.
Riippuen siitä, tarkastellaanko ilmiötä taide-, kulttuuri- tai aatehistorian kannalta, renessanssi voi siis tarkoittaa:
Tyylikautta taiteissa 1300-luvulta 1500-luvulle Italiassa ja muualla Euroopassa.
Kulttuurin muutosta, joka tapahtui siirryttäessä keskiajalta uuteen aikaan.
Samanaikaisesti tapahtunutta asenteiden ja ajattelutavan muutosta.
Renessanssi-käsitteen täsmällinen määrittely ja rajanveto humanismiin on hankalaa. Joskus ilmaisua renessanssi käytetään myös puhtaasti ajanjakson ilmaisuna, samamerkityksisenä uuden ajan alulle. Varhaisrenessanssin katsotaan tavallisesti alkaneen jo 1300-luvulla Italian kaupunkivaltioissa ja levinneen muualle Eurooppaan 1500-luvun tietämillä. Skandinavian se saavutti vasta paljon myöhemmin.
Nimityksen alkuperä
Italialainen Giorgio Vasari, taidemaalari ja arkkitehti, joka tunnetaan myös taidehistorioitsijana ja taidekriitikkona, julkaisi sanan rinascita kirjassaan Taiteilijaelämäkertoja (Vite eli Vite de' più eccellenti architetti, pittori, et scultori Italiani 1550–1556).[1] Tämä taiteiden uudelleensyntymää tarkoittava sana oli tosin ollut jo tiedossa Leon Battista Albertin ajoilta. Käsite yleistyi länsieurooppalaiseen kielenkäyttöön kuitenkin vasta 1800-luvulla. Ranskankielistä sanaa renaissance alkoivat käyttää ranskalainen Jules Michelet 1820- ja 1830-luvuilla (käännöksenä italiankieliselle sanalle rinascimento) ja myöhemmin sveitsiläinen Jacob Burckhardt 1860-luvulla ilmaisuna, joka sananmukaisesti tarkoittaa uudelleensyntymistä.
Antiikin ihailu
Renessanssin ajattelulle on tyypillistä antiikin arvojen ja sekä kirjallisuutta että kuvataiteita koskevien kauneuskäsitysten ihailu, mutta kuitenkin uudelle ajalle tyypillisen suodattimen läpi katsottuna. Humanistit kertoivat löytäneensä uudelleen keskiajalla unohduksissa olleita antiikin kirjailijoita ja filosofeja, ja käännättäneensä jo kadonneeksi luultuja tekstejä paitsi arabeilta, jotka olivat kääntäneet keskiajalla kreikkalaisia teoksia arabiaksi, myös suoraan nyt länteen tuoduista kreikankielisistä käsikirjoituksista. Myöhemmin on löytynyt myös keskiajalla tehtyjä käännöksiä suoraan kreikasta latinaan, mutta humanistit halusivat vähätellä niiden merkitystä.[2]
Bysantin valtakunnan loppuvuosikymmenien aikana ja erityisesti Konstantinopolin osmanivalloituksen (1453) jälkeen länteen oli saapunut kreikantaitoisia oppineita, mikä laajensi myös humanistien kielitaitoa. Kirjoitetun tekstin ja uusien aatteiden leviämiseen vaikuttivat huomattavasti Gutenbergin kehittämät kirjapainotaitoon liittyvät parannukset, kuten irtokirjasimet.
Kapitalismin kehto
Renessanssiin voidaan liittää myös muita kuin tarkkaan ottaen kulttuurisia ilmiöitä. Italialaisissa kaupunkivaltioissa kehittyi renessanssin aikana myös orastava varhaiskapitalismi. Katolinen kirkko oli keskiajalla suhtautunut voitontavoitteluun suhteellisen nuivasti, ja koronkiskonta toiselta kristityltä katsottiin synniksi. Aktiiviseen voitontavoitteluun siirryttäessä tuotto oli suuri ja italialaiset kauppakaupungit saavuttivatkin taloudellisen kukoistuksen renessanssin aikana. Renessanssi nivoutuu keskeisesti ns. uuteen aikaan, joka toi mukanaan yhteiskunnallisena muutoksena keskitetyt valtiot entisten feodaalivaltioiden tilalle.
Monta renessanssia
Keskiajan historian tutkijat ovat korostaneet klassisen humanismin ja renessanssien olevan toistuvia kulttuuri-ilmiöitä myös keskiajan kuluessa. Laajimmin hyväksytyksi ovat tulleet ajatus niin sanotusta karolingisesta renessanssista sekä Charles Homer Haskinsin väite niin sanotusta 1100-luvun renessanssista. Näille molemmille ajanjaksoille leimallista oli entistä voimakkaampi kiinnostus klassista, erityisesti latinankielistä kirjallisuutta kohtaan.
Ilmaisua renessanssi käytetään nykyään myös laajemmassa merkityksessä, jolloin lähes mikä tahansa uusi kulttuuri-ilmiö tai -tyyli voi kokea renessanssin, siis uudelleensyntymän ja uudelleen muotiin tulon. Esimerkiksi The Harlem Renaissance (Harlemin renessanssi) tarkoittaa aikaisemmin nimityksellä The New Negro Movement (Uusi mustien liike) kutsuttua 1900-luvun alussa ja varsinkin 1920-luvulla esiintynyttä afrikkalaisamerikkalaista kirjallisuutta, taidetta, musiikkia, tanssia ja yhteiskuntakritiikkiä, joka alkoi kukoistaa New Yorkin Harlemin kaupunginosassa.
Synnyn syitä
Miksi esimerkiksi Italian Firenzessä syntyi renessanssi? Selvää syytä renessanssin syntyyn ei ole saatu selville. Eräs vanhimpia selityksiä on, että Medici-suvun antama tuki, erityisesti Lorenzo de’ Medicin aikana, olisi luonut pohjan taide-elämän kehittymiselle. Tämä vuorostaan johti renessanssiin. Renessanssin alku voidaan kuitenkin ajoittaa jo vuosiin 1410–1420, aikaan ennen Medicien valtaan nousua.
Suurmiesteorian mukaan Donatello, Brunelleschi ja Michelangelo olivat neroja, jotka omalla panoksellaan aikaansaivat renessanssin. Tämä on kehäpäätelmä, joka ei pysty selittämään niitä olosuhteita, joissa näiden kolmen neron vaikutus saattoi toteutua. Yksilöteorian kehittyminen on samankaltainen väite kuin edellä. Sen mukaan väitetään, että tapahtui muutos keskiajan kollektiivisesta neutraaliudesta renessanssin yksinäiseen neroon.
Renessanssin syntyyn on katsottu olevan syynä myös muun muassa Bysantista Italiaan saapuneet pakolaiset, jotka toivat mukanaan antiikin kreikkalaisia mestariteoksia ja herättivät uudelleen kiinnostuksen antiikin tieteisiin ja taiteisiin. Bysantissa antiikin kulttuuri oli elänyt yli koko keskiajan, ja siellä kolme perintöä – kreikkalainen, roomalainen ja kristillinen – olivat kaikki nivoutuneet toisiinsa.
Mustan surman teorian mukaan arvioidaan, että Euroopan väestöstä kuoli 1300-luvulla noin 70 miljoonasta noin 20 miljoonaa. Rutto ei valinnut kohteensa säätyä, ikää tai varallisuutta, eikä kristinuskon mukaan siltä voinut suojautua maksamalla aneita, tunnustamalla syntejään tai muullakaan tavalla. Tämän teorian mukaan juuri musta surma aiheutti kristillisen maailmankuvan säröilemisen, mikä johti taas siihen, että tämänpuoleista elämää ajateltiin enemmän kuin kuoleman jälkeistä. Tämä seikka yhdessä Gutenbergin kirjapainon (1450-luvulla) ja kreikkalais-roomalaisten humanististen filosofioiden laaja leviäminen loivat sen älyllisen ilmaston, joka edisti humanismin ilmestymistä sekä kiinnostusta ihmistä itseään kohtaan.
Renessanssiajan merkittäviä henkilöitä

Dante Alighieri
Giovanni Boccaccio
Sandro Botticelli
Niccolò Machiavelli
Michelangelo
Paracelsus
Francesco Petrarca
François Rabelais
William Shakespeare
Leonardo da Vinci
Galileo Galilei
Erasmus Rotterdamilainen
Johannes Gutenberg
Martti Luther
Katso myös

1100-luvun renessanssi
Humanismi
Italian historia
Kiinan renessanssi
Islamin kulta-aika
Renessanssifilosofia
Renessanssin musiikki
Renessanssin taide
Lähteet
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Burckhardt, Jacob| title = Italian renessanssin sivistys| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1999| version = (Die Kultur der Renaissance in Italien, 1860.) Suomentanut A. A. Koskenjaakko (1. painos 1956.) 2. painos: Laatukirja| id = ISBN 951-0-23524-5}}
Hauser, Arnold: The Social History of Art 2: Renaissance, Manierism, Baroque. Routledge & Kegan Paul, 1977 [1951].
Citation error, replace with{{cite book| author = Stier, Richard| title = The Unrepentant Renaissance: From Petrarch to Shakespeare to Milton| location = Chicago| publisher = The University of Chicago Press| year = 2011| isbn = 978-0-226-77751-1}}
Vasari, Giorgio: Taiteilijaelämäkertoja Giottosta Michelangeloon. Suomentanut Pia Mänttäri. Kustannusosakeyhtiö Taide, Helsinki 1994.
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Fallout 3 on Bethesda Softworksin kehittämä ja alun perin vuonna 2008 julkaisema Fallout-tietokoneroolipelisarjan videopeli.
Pelin tarina sijoittuu vuoteen 2277, 36 vuotta Fallout 2 -pelin tapahtumien jälkeen. Tapahtumapaikkana on ydinsodan jälkeinen Washington DC ja sen ympäristö,[1] jotka tunnetaan pelissä nimellä Capital Wasteland. Peli julkaistiin Yhdysvalloissa 28. lokakuuta 2008, Euroopassa ja Australiassa 30. lokakuuta 2008, Yhdistyneessä kuningaskunnassa 31. lokakuuta 2008 ja Japanissa 4. joulukuuta 2008. Peli ilmestyi PlayStation 3- ja Xbox 360 -konsoleille sekä Microsoft Windowsille.
Pelaaminen
Peliä voi pelata joko ensimmäisen tai kolmannen persoonan kuvakulmasta. Pelin päähahmon luominen alkaa hahmon syntymästä vuonna 2258, jolloin pelaaja voi valita hahmonsa sukupuolen ja tulevan ulkonäön. Hieman myöhemmin, hahmon ollessa vuoden ikäinen, pelaaja voi määritellä kykyjensä tason ”You’re SPECIAL” -kirjan avulla. Myöhemmin lapsuudessaan hahmo saa harjoitusta muun muassa aseen ja pelin pääasiallisena käyttöliittymänä toimivan Pip-Boy 3000 -laitteen käyttöön. Pelaajan suoritukset määrittävät hahmon loput piirteet. Lisäksi useat tehtävät hahmon lapsuudenkotina toimivassa suojaholvissa () vaikuttavat hahmon isäsuhteeseen. Taidot () ja lisäedut () ovat samankaltaisia aiempien sarjan pelien kanssa: pelaaja valitsee 17 eri taidosta kolme, joihin hahmo on erikoistunut. Suurin taso (), jonka hahmo voi saada, on 20 (Broken Steel -lisäosa asennettuna 30). Sarjan aiemmista osista tutut ominaisuudet (), joita on myös hivenen muokattu, on sekoitettu lisäetuihin (). Aina hahmon päästyä tasolta toiselle pelaaja saa valita yhden uuden lisäedun.

Vault-Tec Assisted Targeting Systemillä (lyhenne V.A.T.S.) on tärkeä osa pelaajan taistelussa. V.A.T.S.:ia käytettäessä aika pysähtyy, jolloin pelihahmo voi valita, mihin kohtaan ruumista pyrkii vastustajaa ampumaan. Onnistuessaan hyökkäys aiheuttaa vastustajassa erilaisia vammoja, jotka vaikuttavat taistelemiskykyyn. V.A.T.S.:ia rajoittavat toimintapisteet (), joita kuluu eri määriä riippuen käytetystä aseesta. Peli sisältää myös uudistetun terveys- ja säteilyjärjestelmän. Pelaaja näkee tavaran radioaktiivisuuden ja voi näin laskea, kuinka suuri vaikutus sillä on hahmoon. Säteilysairaus vaikuttaa heikentävästi hahmon kykyihin.
Uudistuksena pelissä on myös se, että käsiaseet kuluvat loppuun ajan kuluessa. Aseen huonontuessa sen ampumanopeus hidastuu ja ase menettää osumatarkkuutta. Kuluneita käsiaseita voi käyttää samankaltaisen aseen korjaukseen tai uuden pettämättömän ja tehokkaan aseen tekemiseen. Aseiden kaavioita voi myös löytää tai ostaa ja näitä apuna käyttäen tehdä erilaisia laitteita. Esimerkiksi Rock-it Launcherin voi tehdä yhdistämällä pölynimurin, lehtipuhaltimen, paloletkun suuttimen ja putken yhteen. Näin valmistetulla aseella voi ampua erilaisia tavaroita, kuten eväsrasioita ja pehmoeläimiä. Toinen esimerkki itse valmistettavasta aseesta on pullonkorkkimiina, jonka saa valmistettua eväsrasiasta, kirsikkapommista, aistinmoduulista ja pullonkorkeista. Kaikenlaisten aseiden rinnalla pelaaja voi käyttää hyödykseen erilaisia vaatteita ja panssareita, joilla voi olla muuntavia vaikutuksia eri taitoihin. Esimerkiksi pukemalla mekaanikon haalarit ylleen hahmo saa tehostusta korjaustaitoonsa. Vaatteet ja panssarit tulevat kahteen paikkaan, päähän ja muuhun kehoon, mikä mahdollistaa erilaisten päähine- ja vaateyhdistelmien käytön (Lisäksi on oma paikka erilaisille laseille, joita voi käyttää. Laseja ei voi käyttää kaikkien asusteiden, kuten jääkiekkomaskin tai avaruuspuvun kanssa). Hahmon inventaariolla on ennalta määrätty painorajoitin, joka ehkäisee pelaajaa kantamasta liian montaa tavaraa mukanaan. Painoraja määräytyy hahmon voimakkuuden (engl. strength) mukaan. Joillakin tavaroilla, kuten ammuksilla, ei ole painoa siksi, että pelin kehittäjä ei halunnut tavaroiden hallinnan juuttuvan paikoilleen. Pelaaja voi saada halutessaan käyttöönsä maksimissaan kolmen hengen joukon, johon lasketaan pelaaja itse, hänen koiransa Dogmeat ja yksi NPC-ihmishahmo. Dogmeat voi kuolla pelin aikana, jos pelaaja väärinkäyttää tätä tai asettaa tämän vaarallisiin tilanteisiin. On myös mahdollista olla löytämättä Dogmeatia riippuen siitä, kuinka peliä pelaa. Vain yksi NPC voi matkustaa pelaajan kanssa milloin tahansa, ja jos pelaaja haluaa ottaa uuden NPC:n mukaansa, pelaajan pitää ensin lähettää edellinen NPC pois ennen uuden NPC:n ottamista tilalle.
Karmajärjestelmä on tärkeä ominaisuus peliä pelatessa. Pelaajan tekemiset, kuten keskustelut ja taisteluvalinnat, vaikuttavat pelaajan asemaan pelimaailmassa: pelaaja, joka tekee hyväntahtoisia ratkaisuja ja valintoja, saa NPC:t positiivisemmaksi pelaajaa kohtaan. Vastavuoroisesti pelaaja, joka tekee pahantahtoisia ratkaisuja, saa NPC:iltä päinvastaisen vastavaikutuksen. Karmalla on myös muitakin vaikutuksia. Jos karma on korkea, pelaaja saa peräänsä palkkionmetsästäjiä ja satunnaiset NPC:t antavat pelaajalle lahjoja kiitokseksi. Rikoksien tekeminen pelissä on myös mahdollista, ja mikä tahansa ryhmä (engl. faction) tai joukkio, jota pelaaja vahingoittaa rikoksillaan, tulee olemaan täysin tietoinen pelaajan tekemisistä. Muita ryhmiä, joita rikos ei vahingoittanut tai koskenut, ei tämä asia kiinnosta, ja koska yleensä yksi kylä vastaa yhtä ryhmää, uutiset rikoksista eivät leviä toiseen kylään tai kaupunkiin. Ryhmät voivat suurentaa kokoaan ja rajojansa, eivätkä näin rajoitu vain tietylle alueelle.
Fallout 3:n maailma on samaa suuruusluokkaa kuin Bethdesda Softworksin The Elder Scrolls IV: Oblivion -pelissä, jossa se on 41 neliökilometrin kokoinen.
Kuolemattomat hahmot
Poiketen aiemmista Fallout-peleistä, joissa pelaajalla oli lähes vapaat kädet, Fallout 3:ssa on Bethesdan aiemmin mainitusta The Elder Scrolls IV: Oblivionista tutut kuolemattomat NPC:t. Näihin kuuluvat tehtävien kannalta tärkeät hahmot sekä lapset, eli esimerkiksi child killer -perkin saavuttaminen on mahdotonta.
Juoni
Taustajuoni

Fallout 3 sijoittuu vuoden 2277 post-apokalyptiseen Yhdysvaltoihin. Pelaajan luoma hahmo on Vault 101:n (ydinlaskeumalta suojattu turvapaikka Washington DC:ssä) asukas. Pelaaja elää leski-isänsä (Liam Neesonin ääninäyttelemä) kanssa, kunnes yhtenä päivänä pelaaja herätessään huomaa isänsä kadonneen vaultista ulkomaailmaan tuntemattomasta syystä. Vaultin valvoja tulee epäileväksi pelaajaa kohtaan ja määrää näin pelaajan tapettavaksi, mikä pakottaa pelaajan lähtemään vaultista Capital Wastelandiin etsimään kadonnutta isäänsä. Ajan myötä pelaaja kohtaa tuttuja järjestöjä sarjan aiemmista osista, sisältäen Brotherhood of Steelin, jotka ovat teknologianhimoisia selviytyjiä, ja Enclaven, joka on elitistinen Yhdysvaltain hallituksen jäänteistä koostuva järjestö. Ghoulit ovat liialle säteilylle altistuneita ihmisiä, ja useimmiten vihamielisiä pelaajaa kohtaan.
Tarina

Peli on suunniteltu hiekkalaatikkotyyliseksi, ja pääjuoni on siten lineaarinen. Pian pelaajan luoman hahmon täytettyä 19 vuotta hänen isänsä James katoaa hämärissä olosuhteissa. Pelin pääjuonena on löytää pelaajan kadonnut isä. Holvin valvojan jahdatessa pelaajaa, pitää hänen paeta vaultista laajaan ulkomaailmaan jäljittämään isäänsä ensiksi radiokanavalta, jonka jälkeen suuntana on Rivet City, hylätty lentotukialus, joka nyttemmin toimii ihmisten asuinpaikkana. Siellä pelaaja tapaa Doctor Lin, joka kertoo pelaajalle Project Puritysta, jonka suunnitelmana on poistaa säteily Tidal Basinin vedestä, mikä tarkoittaa elinympäristön elvyttämisen edesauttamista, kun kasvien ja eläinten elämän ei uskota palaavan ennalleen jatkuvan säteilyn olemassaolon takia.
Tutkittuaan Project Purityn laboratorion, joka oli rakennettu Jeffersonin muistomerkin sisälle, pelaaja jäljittää isänsä Vault 112:een ja vapauttaa hänet virtuaalitodellisesta animaatiosta. Palattuaan Rivet Cityyn pelaajan isä ja Doctor Li palaavat Project Purity -laboratorioon, jossa James kertoo pelaajalle, että Project Purityn katalysaattorina toimii Garden of Eden Creation Kit (G.E.C.K.). Pelaajan auttaessa Jamesia laittamaan laboratorion laitteita kuntoon Enclave saapuu paikalle, jonka seurauksena James tappaa itsensä ja useita Enclaven sotilaita massiivisella säteilyannoksella. Lähdettyään laboratoriosta Li ja pelaaja saapuvat Citadeliin (Pentagon), joka pelissä toimii Brotherhood of Steelin linnoituksena. Toipumisen jälkeen Li vetoaa pelaajaa etsimään G.E.C.K.:n suorittaakseen loppuun Jamesin työn. Pelaaja lähtee hakemaan sitä löydettyään yhden Vault 87:n lastiluettelosta. Pelaaja löytää vaultin, joka on suunniteltu mutaatioita aiheuttavan FEV-viruksen luomiseen ja hiomiseen. Löydettyään G.E.C.K.:n pelaaja joutuu taas Enclaven ansaan, ja tällä kertaa järjestö ottaa pelaajan vangikseen.
Herättyään sellistä pelaaja joutuu hetkellisesti eversti Autumnin kuulusteltavaksi. Presidentti Eden kuitenkin vapauttaa pelaajan ja neuvoo häntä tulemaan puhumaan hänelle Enclaven valvomoon. Matkalla eversti julkisesti peruuttaa käskyn ja käskee Enclaven jäseniä tappamaan pelaajan. Pelaajan taisteltua tiensä sotilaiden läpi hän valvomoon ja löytää sieltä presidentti Edenin valvontapöydän, joka on supertietokone, jolle on annettu määräysvalta itärannikolle, kun oikea presidentti on eristetty porauslautalle länsirannikolle. Eden antaa muunnellun version FEV-viruksesta ja pyytää pelaajaa käyttämään tätä puhdistimeen, jotta sen tuottama vesi olisi vapaa mutaatiolta, joka myös olisi tappava joka mutantille. Tämä tarkoittaisi sitä, että kaikki supermutantit, ghoulit ja suurin osa ihmisväestöstä kuolisi.
Paettuaan Raven Rockista ja palattuaan Citadeliin, Brotherhood of Steel päättää hyökätä muistomerkille, joka on raskaasti Enclaven linnoittama. Pelaajan ja valtavan robotin (Liberty Prime) avulla Brotherhood of Steel tunkeutuu ja valtaa takaisin muistomerkin. Rotundassa pelaajan pitää hoitaa asiat eversti Autumnin kanssa, joka vartioi laboratorion sisäänkäyntiä. Oivallettuaan, että valvomo sisältää tappavan määrän säteilyä, joko pelaajan tai Brotherhood of Steelin vartiomiehen, Lyonin, pitää mennä ilmalukon läpi ja syöttää aktivointikoodi 216 (viittaus Raamatun kohtaan 21:6, joka on pelaajan luoman hahmon äidin suosikkijae Raamatusta). Tämän jälkeen pääjuonen päätösfilmi lähtee pyörimään, jonka sisältö riippuu pelaajan karmasta, hyödynsikö pelaaja FEV-virusta ja kuka aktivoi puhdistimen.

Ladattava lisäsisältö
G.E.C.K.
G.E.C.K. (Garden of Eden Creation Kit) on virallinen editori Fallout 3:n PC-versiolle. Sen avulla PC:n omistajat voivat itse tehdä ja lisätä peliin lisäsisältöä. Fallout 3:n editori on samantapainen kuin The Elder Scrolls -pelien editori The Elder Scrolls Construction Set. Editori julkaistiin joulukuussa 2008, ja sen voi ladata pelin kotisivuilta ilmaiseksi.
Operation: Anchorage
Operation: Anchorage on ”armeijasimulaatio”, jossa seurataan Alaskassa sijaitsevan Anchoragen satamakaupungin vapauttamista kiinalaiskommunistien vallasta. Paketti sisältää useita uusia tehtäviä, valikoiman uusia tavaroita (esim. Gauss Rifle, Chinese Stealth Suit ja Winterized T-51b Power Armor), uuden lisäedun (perk) ja neljä uutta saavutusta (). Operation: Anchorage julkaistiin 27. tammikuuta 2009 PC:n ja Xbox 360:n Fallout 3 -versioille. Operation Anchorage julkaistiin PlayStation 3:lle samaan aikaan kuin The Pitt, 1. lokakuuta 2009.
The Pitt
The Pitt -lisäosassa seurataan pelaajan taivalta kohti ryöstäjien täyttämää, Pittsburghin raunioihin rakennettua teollisuuskaupunkia. Se sisältää monia uusia aseita, suojuksia ja vaatteita, neljä uutta saavutusta ja noin 4–5 tunnin edestä pelattavaa sisältöä. The Pitt tuli myyntiin 24. maaliskuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille, mutta se jouduttiin pian ottamaan pois myynnistä, koska se ei toiminut Xbox 360:lla toivotulla tavalla. 25. maaliskuuta Bethesda ja Microsoft ilmoittivat korjanneensa virheet, ja The Pitt palautettiin myyntiin. The Pitt julkaistiin PlayStation 3:lle 1. lokakuuta 2009.
Broken Steel
Broken Steel jatkaa pelin pääjuonta antamalla pelaajalle mahdollisuuden liittyä Brotherhood of Steel -järjestön riveihin taistelemaan Enclave-järjestöä vastaan. Se nostaa myös pelin alkuperäisen 20 tason ylärajan 30:een. Broken Steel julkaistiin 5. toukokuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille. Broken Steel julkaistiin 24. syyskuuta 2009 myös PlayStation 3:lle.
Point Lookout
Point Lookout -lisäosassa kaupunkiin on rantautunut vene, jolla pelaaja voi matkustaa uudelle Point Lookout -nimiselle alueelle. Point Lookout sisältää uusia olioita, aseita, suojuksia ja muita sekalaisia tavaroita. Luonnollisesti lisäosassa on myös uusia saavutuksia (). Point Lookout julkaistiin 23. kesäkuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille. Se julkaistiin PlayStation 3:lle 8. lokakuuta 2009 yhdessä Mothership Zetan kanssa.
Mothership Zeta
Mothership Zeta antaa pelaajalle mahdollisuuden tutkia suurta avaruusolioiden alusta samalla etsien siepattuja maan asukkeja. Mothership Zeta julkaistiin 3. elokuuta 2009 pelin PC- ja Xbox 360 -versioille sekä PlayStation 3:lle 8. lokakuuta 2009.
Pelin kehitys
Interplay Entertainment

Fallout 3 oli alkujaan Black Isle Studiosin, Interplay Entertainmentin omistama työn alla oleva projekti, jonka työstämisnimenä oli Van Buren. Interplay Entertainment meni vararikkoon ja sulki Black Isle Studiosin, ennen kuin peli olisi valmistunut. Lisenssi pelin tekemiseen myytiin 1175000 dollarilla Bethesda Softworksille, joka etupäässä tunnetaan The Elder Scrolls -pelisarjasta. Bethesdan Fallout 3:a aloitettiin työstää tyhjästä käyttämättä Van Burenin koodeja tai mitään muutakaan materiaalia, jonka Black Isle Studios oli tehnyt. Pelattavissa oleva teknologiademo keskeytetystä projektista julkaistiin yleisölle toukokuussa 2007.
Bethesda Softworks
Bethesda Softworks ilmoitti aikovansa alkamaan työstämään Fallout 3:a heinäkuussa 2004, mutta ensisijainen kehittäminen ei alkanut ennen kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion ja tämän lisäosat sekä muut ekstrat olivat valmistuneet. Bethesda Softworks päätti tehdä Fallout 3:sta samantyylisen sarjan kahden aiemman osan kanssa, keskittymällä ei-lineaariseen pelaamiseen, hyvään tarinaan ja mustaan huumoriin. Bethesda päätti tehdä pelistä aikuisille tarkoitetun, jotta tämä voisi sisältää samanlaista materiaalia kuin sarjan aiemmissa kahdessa osassa olevia aikuismaisia aihepiirejä, väkivaltaa ja turmeltuneisuutta, joka on tyypillistä Fallout-pelisarjassa. He päättivät myös karttaa omaperäisiä piloja, joita oli sarjan aiemmissa osissa, ja jotka heidän mielestään rikkoivat vaikutelman siitä, että Fallout-pelien maailma on todellinen. Fallout 3 käyttää samaa Gamebryo-pelimoottoria kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion.
Helmikuussa 2007 Bethesda ilmoitti, että peli oli vielä pahasti kesken, mutta ilmoitti, että tiedotuksia ja ennakkoesityksiä tulee myöhemmin samana vuonna. Peter Hinesin kertoman perusteella pelin tekijätiimi halusi tehdä pelin monelle pelialustalle. Pelin ilmoitettiin olevan Game Informerilla tekeillä Windowsille, Xbox 360:lle ja PlayStation 3:lle. Teaser-sivusto pelille ilmestyi 2. toukokuuta 2007, joka sisälsi musiikkia ja konseptitaidetta pelistä sekä ajastimen, joka laski päivään 5. kesäkuuta 2007 asti. Taiteilijat ja kehittäjät sekaantuivat myöhemmin asiaan ja vahvistivat, että konseptitaide, jotka tilattiin ennen kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion -peliä oli vielä julkaistu, ei esittänyt mitään aidosta pelistä. Kun ajanlaskenta päättyi, sivusto esitti ensimmäisen trailerin pelistä ja paljasti pelin julkaisupäivämääräksi syksyn 2008.
Official Xbox Magazine julkaisi 21. maaliskuuta 2008 haastattelun, jossa Todd Howard paljasti, että peliä oli laajennettu lähes yhtä samalla laajuudella kuin The Elder Scrolls IV: Oblivion -peliä. Siinä oli alun perin vähintään 12 eri versiota viimeisestä kohtauksesta, mutta myöhemmin se laajentui yli 200 eri mahdolliseen muunnokseen viimeisessä julkaisussa, joista jokainen määräytyy pelaajan tekojen mukaan.
Bethesda Softworks oli mukana E3 2008 -messuilla esitelläkseen Fallout 3:a. Ensimmäisen demon Xbox 360:n Fallout 3 -versiosta esitteli Todd Howard Washington DC:ssä. Demossa esiteltiin erilaisia aseita, kuten Fat Man -ydinpommiheitin, V.A.T.S.-järjestelmä, Pip-Boy 3000:n toimintaa ja lisäksi useita eri vihollisia. Demo päättyi, kun pelaaja lähestyi Brotherhood of Steelin hallinnoimaa Pentagonia ja joutui taisteluun Enclaven partiota vastaan. Todd Howard vahvisti myös, että ladattavaa sisältöä tulisi ainoastaan Xbox 360:lle ja Windowsille. PlayStation 3:lle tulevalle Fallout 3:lle ei alun perin ollut luvassa minkäänlaista ladattavaa lisäsisältöä.
Ääniraita
Fallout 3:n soundtrack jatkoi sarjan tapaa käyttämällä hempeää 1940–1960-lukujen suosittua amerikkalaista musiikkia.
Seuraava on lista 20 Fallout 3:ssa esiintyvästä lisenssoidusta kappaleesta.

Ääninäyttelijät

Sensuuri Japanissa
Bethesda Softworks teki muutamia muutoksia Japanin Fallout 3 -versioon. Sivutehtävää ”The Power of the Atom”, jossa normaalisti pelaajalle annettiin mahdollisuus joko purkaa tai räjäyttää atomipommi eräässä pelin kaupungissa, on hieman muokattu. Japani-versiossa tästä sivutehtävästä poistettiin kokonaan NPC nimeltä Mr. Burke, jonka poistaminen estää pelaajan mahdollisuuden räjäyttää pommi, jolloin ainoaksi vaihtoehdoksi jää sen purkaminen. Myös pelin miniydinaseen, Fat Manin, nimi vaihdettiin, koska se viittasi suoraan Yhdysvaltojen Nagasakiin pudottamaan atomipommiin.
Lähteet

Aiheesta muualla
 at MobyGames
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – The Vault, Fallout Wiki Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – Nukapedia, Fallout Wiki Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Vuoden 2008 videopelit
Luokka:PlayStation 3 -pelit
Luokka:Windows-pelit
Luokka:Xbox 360 -pelit
Luokka:Ensimmäisen persoonan ammuntapelit
Luokka:Kolmannen persoonan ammuntapelit
Luokka:Fallout-pelit
Luokka:Avoin pelimaailma -pelit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin ensimmäinen The Elder Scrolls peli julkaistiin?


Sommittelu eli kompositio (lat. compositio) tarkoittaa taideteoksen kokonaisrakennetta, sitä kuinka esimerkiksi muodot ja värit on tietyssä teoksessa ryhmitelty. Sommittelusta kolmiulotteisilla elementeillä esimerkiksi kuvanveistossa tai arkkitehtuurissa käytetään sanaa plastinen sommittelu.
Sommittelu on kuvallisten elementtien järjestämistä mielekkääksi kokonaisuudeksi kuvapinnalla. Sitä voi verrata dramatisointiin esittävissä taiteissa.
Sommittelu-termillä tarkoitetaan myös hyvää sommittelua, eli kuvan eri osien järjestämistä, ryhmittelyä tai asettamista siten, että osat muodostavat yhtenäisen, kiinnostavan tai tarkoituksenmukaisen kokonaisuuden. Yleisen näkemyksen mukaan taideteos on esteettisesti miellyttävä, kun sen osat luovat tasapainoisen vaikutelman. Harmonia on saavutettu, jos sommitelma vaikuttaa vakaalta, eikä synny tarvetta lisätä tai poistaa mitään.
Sommittelun avuksi on eri aikoina luotu erilaisia malleja, kuten esimerkiksi kontraposto tai kultainen leikkaus. Sommittelun opettamista varten on laadittu erilaisia sommitteluoppeja.
Mihin sommittelua tarvitaan?
Sommittelua tarvitaan siellä, missä käytetään kuvallista ilmaisua. Kuvan tekemisen kannalta sommittelun taito on välttämätön. Sommittelu on yksi valokuvauksen peruspalikka, samoin elokuvien eri kuvakulmat mietitään tarkkaan.
Useat eri ammattiryhmät tarvitsevat sommittelua jokapäiväisessä työssään. Alun perin maalaustaiteen tarkoituksia varten laadittuja komposition keinoja sovelletaan muun muassa taidegrafiikassa, kuvanveistossa, arkkitehtuurissa, asemakaavasuunnittelussa, graafisessa suunnittelussa, typografiassa, valokuvauksessa, elokuvan kuvauksessa ja videokuvauksessa. Ammatti-ihmisten lisäksi sommittelun perusteiden osaaminen auttaa eri taiteenlajien harrastajia kehittämään kuvallista ilmaisukykyä.
Kuvalliset perustekijät

Piste
Harmoninen sommitelma voi syntyä yhdestä ainoasta pisteestä, koska se rinnastetaan ympäröivään tilaan. Piste voi olla sommitelman itsenäinen osa, mutta vasta silloin sommitelmaan syntyy tilan ja liikkeen vaikutelma, kun siihen saadaan vähintään kahden elementin jännite. Erikokoiset, yksittäiset piirteet antavat syvyysvaikutelman.
Viiva
Vaakasuora
Viiva on kahden pinnan leikkauskuvio tai liikkuvan pisteen ura. Yksinkertaisin suora viiva on horisontaalinen eli vaakasuora viiva. Sen peruspiirteitä ovat kylmyys, laakeus ja litteys, rauhallisuus sekä pysyvyys. Tasapaino liitetään myös vaakaviivaan.
Pystysuora
Vaakasuoralle viivalle päinvastainen on vertikaalinen eli pystysuora viiva. Se koetaan korkeaksi, nousevaksi ja juhlalliseksi, lämpimäksi sekä liikkuvaksi.
Lävistäjä
Kolmas suorien viivojen perustyyppi on diagonaalinen eli lävistäjän suuntainen vino viiva. Sillä on taipumus dramaattisuuteen, vilkkauteen ja toimintaan. Suorien viivojen vastakohta on käyrä viiva, joka voi olla dynaaminen ja vaihteleva.
Muut ominaisuudet
Viivaan voi myös sisältyä eri liikkeitä: nouseva, laskeva, kiertävä, lähestyvä, pakeneva, hidastuva ja nopeutuva. Kaareva viiva on pehmeä. Viivan ilmaisukeinoja ovat: viivan suunta, tiheys, sijainti, muoto, tummuus, paksuus, määrä, katkot, rytmi ja vauhti.
Pinta
Peruspinnalla tarkoitetaan sitä tasaista pintaa, jolle työ suoritetaan. Peruspinnan muoto eli sivujen suhde määrää pinnan luonteen. Kun pystysuorat sivut ovat selvästi vaakasuoria pitemmät, on peruspinta luonteeltaan kuuma tai aktiivinen ja vastaavasti vaakasuorien sivujen ollessa pitemmät on peruspinta luonteeltaan kylmä tai rauhallinen. Tasapainoisin ja neutraalein peruspinta on neliö.
Peruspinnan eri osilla on eri huomioarvo. Mikäli peruspinta jaetaan neljään osaan, oikealla ylhäällä on suurin huomioarvo, toiseksi suurin ylhäällä vasemmalla, sen jälkeen alaoikealla ja vähäisin alavasemmalla. Merkittäviä tekijöitä ovat peruspinnan lävistäjät, joilla on todettu olevan tiettyä liikevoimaa. Sommittelussa huomio voidaan siirtää pois kulmista jättämällä ne aiheellisesti köyhemmiksi, jolloin esimerkiksi viivojen avulla katse voidaan kuljettaa kuvapinnan tärkeimpiin osiin. Pinnan yläosa on kevyt ja alaosa on raskas. Vasempaan reunaan liitetään keveys, oikea on taas raskas ja aktiivinen. Keskikohta on rauhallinen.
Massa
Volyymilla tarkoitetaan tilavuutta, kolmiulotteisuutta, kappaletta tai massaa. Sillä on kolme ulottuvuutta: pituus, korkeus, ja syvyys.
Rytmi
Visuaalinen rytmi on samankaltaisten asioiden kuten viivojen, muotojen, värien ja valöörien säännöllistä toistamista. Se on kuvapintaa koossapitävä voima, joka yhdistää sommitelman eri osat toisiinsa.
Kun toistuminen tapahtuu säännöllisesti puhumme sidotusta rytmistä. Vapaassa rytmissä toistuminen tapahtuu epäsäännöllisesti. Mekaaninen rytmi on koneen jättämä jälki tai sellaisen tarkka jäljittely. Staattiset tekijät luovat järjestystä ja tasapainoa, dynaamiset toimintaa, jännitystä ja vaihtelua.
Tasapaino
Sommittelun tasapaino toteutuu silloin, kun se koetaan vakaaksi. Tasapainotila voi olla joko staattinen eli paikallaan pysyvä tai dynaaminen eli jännitteinen. Symmetria luo staattisuutta tasapainoa, joka pysäyttää ja pakottaa paikoilleen. Sidottu rytmi, staattinen tasapaino ja symmetria ovat sukulaisia keskenään, samoin vapaa rytmi, dynaamisuus ja jännitteisyys. Tasapainoton sommitelma on disharmoninen. Se tuntuu epävakalta ja syntyy tarve muuttaa jotain.
Jännite ja dynamiikka
Vastakohdat luovat jännitystä. Se on keino saada kuvapintaan tapahtumaa ja eloa. Jännitteetön tasapaino on helppo ja turvallinen, mutta vaikuttaa aikaa myöten yksitoikkoiselta. Jännite siis syntyy rinnastamalla vastakohtia, ja tapahtumat syntyvät jännitteistä.
Kuvapinta alkaa elää vasta silloin, kun sen osien välillä vallitsee vastakkaisia voimavarauksia. Jännite syntyy vastakohtien eri kontrastien rinnastuksesta ja vuorovaikutuksesta. Sommittelussa vastakohtapareja voivat olla esimerkiksi: yksi-monta, pieni-suuri, kevyt-raskas, vaalea-tumma, lepo-liike, avoin-suljettu. Kuvapinnan saa dynaamiseksi näiden vastakohtien avulla. Kun sijoittelua tehdään reunaan, se on voimakkaampi. Yksinäinen muoto on vahvempi kuin ryhmä.
Kuvalliset muuntujat
Koko, muoto, asento-paikka, suunta
Muodon koko koetaan suhteessa ympäröiviin kuvioihin.
Muoto voi olla terävä, kulmikas tai pyöreä ja se on silmin havaittava tai käsin kosketeltava. Muoto voidaan esittää pinnassa kaksiulotteisena tai kolmiulotteisena tilassa.
Muodot voivat olla pinnassa vaaka- tai pystysuorassa, vinossa tai kaltevassa asennossa. Niiden sijainti on suhteessa ympäröiviin muotoihin esim. yläpuolella, alapuolella, vieressä ja takana. Muodot voivat olla myös ristikkäin, vinosti tai yhdensuuntaisesti toistensa kanssa. Kuvapinnassa ne voivat olla keskellä ja reunoilla.
Muoto voi sijaita pinnassa niin, että sillä on selvä liikesuunta. Liikerata saattaa suuntautua ylös, alas, vasemmalle, oikealle, vinosti, tai kiertää ympyrää tai spiraalia.

Muodon koko.
Muodon muoto.
Muotojen sijoittelu.
Muotojen suunta.

Lukumäärä, välimatka, tiheys
Kun muotoja on vain muutamia, on niiden sijoittaminen pintaan tai tilaan sommittelun kannalta ratkaisevaa. Kun muotoja on runsaasti, täytyy niitä ryhmitellä, jotta syntyisi jäsennelty kokonaisuus.
Muoto voidaan ryhmitellä joko tasaisin tai vaihtelevin välein. Lähekkäin ovat osaset muodostavat kokonaisvaltaisia hahmoja.
Tiheys määräytyy osasten paljoudesta kuvapinnassa tai tilassa. Painavassa, voimakkaammassa muodossa osaset ovat tiheämmässä kuin kevyessä muodossa.

Muotojen lukumäärä.
Välimatka muotojen välillä.
Muotojen tiheys.

Väri ja muut sommittelutekijät
Yllä mainittujen elementtien lisäksi värit ja valöörit vaikuttavat sommitelmaan. Eri väreillä on eri ominaisuuksia ja niillä saa aikaan erilaisia tilavaikutelmia. Punainen tuntuu olevan lähellä ja sininen taas kaukana. Valkoinen ja keltainen antaa tilaa ja musta taas supistaa sitä. Värien sävyt, valöörit, kylläisyydet ja kontrastit vaikuttavat siihen, miltä sommitelma näyttää.
Jos kuvassa on henkilö, hänen kulkusuuntansa tai katseen suunta on tärkeä sommittelutekijä.
Esimerkkejä sommitteluratkaisuista

Theo van Doesburg, Asetelma (Kompositio V), 1916-1917. Lämpimät värit tuntuvat lähenevän ja kylmät loittonevan.
Harmoninen värikontrasti.
Ansel Adams, 1943. Voimakkaat diagonaalit tuovat draamaa kuvaan.
Berthe Morisot, 1873. Katseen suunta vaikuttaa sommitteluun.

Kolmanneksen sääntö

Kolmanneksen sääntö on kuvataiteilijoiden, kuten valokuvaajien, taidemaalareiden ja graafikoiden käyttämä yksinkertainen sommitteluohje. Kuva jaetaan yhdeksään yhtä suureen osaan pysty- ja vaakasuunnassa. Viivojen neljälle risteyskohdalle voidaan asettaa kuvan sommittelun kannalta tärkeitä tapahtumia. Näin voidaan saada kuvaan enemmän jännitettä, voimaa ja mielenkiintoa kuin sommittelukohtien asettamisella keskelle kuvaa.
Oikealla oleva valokuva havainnollistaa kolmanneksen sääntöä. Horisontti on kuvan alemman kolmanneksen viivalla ja puu sijaitsee risteyskohdassa, jota kutsutaan usein huomiopisteeksi. Kolmanneksen sääntö on visuaalinen, ei mekaaninen tai geometrinen ohje. Esimerkiksi tässä kuvassa taivaan ja maan raja on sommitteluviivalla, mutta vastaranta kokonaisuudessaan on tarpeeksi lähellä noudattaakseen kolmanneksen sääntöä. Kolmanneksen sääntöä voi noudattaa myös vaikka sommittelemalla horisontti alemman viivan yläpuolelle.
Monien mielestä kolmanneksen säännön soveltaminen valokuviin tekee niistä esteettisesti tyydyttävämpiä. Monien valokuvaajien mielestä kolmanneksen sääntö on pikemminkin vain summittainen ohje, koska tyydyttäviä valokuvia voidaan saada aikaiseksi myös jättämällä noudattamatta sitä.
Kultainen leikkaus

Kultainen leikkaus on vanha sommittelusääntö, jota sovelletaan kaikessa kuvailmaisussa. Seuraavassa esimerkkejä.

Luca Paciolin Divina Proportione, julkaistu Venetsiassa 1509. Kultaisen leikkauksen soveltamisesta ihmiskasvoihin.
Leonardo da Vinci, La Gioconda, 1507.
Kolmioihin perustuva kultaisen leikkauksen sommitelma.
Leonardo da Vinci, Pyhä Hieronymus, n. 1480.

Kompositio taidehistoriassa
Taiteen perinteessä sommittelun perinteisiä sääntöjä on sekä korostettu, että pyritty rikkomaan. Ikoni on maalaus, jossa noudatetaan tarkkoja sommittelun kaanoneita. Modernismin kuvataiteessa, kuten myös runoudessa ja säveltaiteessa korostettiin komposition merkitystä. Abstraktin taiteen pioneerit, kuten Hilma af Klint, Wassily Kandinsky, Kazimir Malevitš, Paul Klee ja Piet Mondrian kehittivät sommittelun ideoita.

Kandinsky toteaa kirjassaan Taiteen henkisestä sisällöstä: Sana kompositio kosketti minua henkisesti ja otin sen elämäni ja maalaamiseni päämääräksi. Se vaikutti minuun rukouksen tavoin ja täytti minut syvällä kunnioituksella.
Modernin taiteen edelläkävijät korostivat sommittelun elementtejä kehittämällä sitä vapaamuotoisemman abstraktin ekspressionistisen (kuten abstrakti ekspressionismi tai informalismi) että varsinkin geometrisen abstraktion puitteissa, kuten suprematismi, konstruktivismi, neoplastisismi tai minimalismi. Suomessa sommittelun sääntöjä kehitti Unto Pusa, jonka kirjan Plastillinen sommittelu sisältö tuli monelle tutuksi.
Moderni taide pyrki myös rikkomaan sommittelun sääntöjä. Impressionistit pyrkimällä luopumaan maalauksen tarkasta, kiinteästä sommittelusta. Monet taiteilijat rikkovat tietoisesti perinteisiä sommittelusääntöjä haluten näin haastaa katsojan pohtimaan ja näkemään tasapainoa ja harmoniaa uudella tavalla.
Sommitteluesimerkkejä

Praksiteleen Hermes. Kontraposto on antiikin kuvanveiston sommittelusääntö.
Kristus Pantokrator 500-luvulta. Ikoneissa korostuu geometrinen somittelutraditio.
Kazimir Malevitš, Suprematistinen sommitelma, 1916.
Theo van Doesburg, Composition XX, 1923. Modernissa taiteessa väri yhdistyy usein sommitteluun.
Wolfgang Holleghan maalauksen sommittelu on vaistonvaraista.
Arkkitehtuurissa sommittelu on keskeinen.

Horatiusten valan sommitteluanalyysejä

Jacques-Louis David, Horatiusten vala, 1784.

Katso myös
Väri
Perspektiivi
Kirjallisuutta
Kandinsky, Wassily, Taiteen henkisestä sisällöstä (suomentanut Marjut Kumela), Taide 1988
Citation error, replace with{{cite book| author = Klee, Paul| title = Pedagoginen luonnoskirja; Modernista taiteesta| location = Helsinki| publisher = Kuvataideakatemia: Taide| year = 1997| version = (Pädagogisches Skizzenbuch, 1925; Über die moderne Kunst, 1945.) Suomennos: Bjarne Lindroos ja Kimmo Pasanen| id = ISBN 951-608-027-8}}
Kleemola, Irja, Vanhala, Liisa, Värioppi ja sommittelu, Kansalais- ja työväenopistojen liitto. KTOL 1984.
Piri, Sini, Omaehtoiseen kuvataiteen tekemiseen, Demokraattinen sivistysliitto. Helsinki 1994.
Pusa, Unto, Plastillinen sommittelu,  Otakustantamo 1974, 1995
Aiheesta muualla

, Taideoivallus, Seinäjoen taidehalli.
, Satakunnan elävän kuvan keskus, huhtikuu 2003.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit