Tämä on luettelo suomalaisen televisiosarjan Salatut elämät nykyisistä henkilöistä.
Henkilöt
Pääosissa

Sivuosissa

Haukkalat, Vinberg
Janne Haukkala

Pietari Haukkala
Pietari Haukkala (es. Miikka Wallin, 2016–) on Jannen isoveli. Pietari pyörittää Herukka-nimistä strippiklubia, jonka omistaja on hänen ex-kihlattunsa, Lola. Ja sen lisäksi hän työskentelee ambulanssin ensihoitajana. Hänen strippiklubillaan työskenteli sarjassa tuntemattomien henkilöiden lisäksi Iida Mustonen. Tale Taalasmaa työskenteli klubilla stripparina, mutta sai potkut. Pietari oli Evan miesystävä, mutta heidän suhdettaan koetteli Evan salailu sekä Pietarin yritys.
Keväällä 2018 he lopulta erosivat.
Vähän ennen kevään 2017 päätösjaksoa selvisi Pietarilla olevan kihlattu, joka on koomassa. Pietari kävi tämän luona sairaalassa useamman kerran. Jiri Viitamäki sai selville, että Pietari ja tämän kihlattu, jonka nimeksi paljastui Lola Vinberg, olivat joutuneet onnettomuuteen, mutta Pietari valehteli hänelle Lolan olevan kuollut. Aiemmin Lola oli myös ostanut Herukka-strippiklubin yhdellä eurolla, mutta onnettomuuden seurauksena Pietari päätyi pyörittämään sitä eikä näin ollen voinut myydä olemattomasta osuudestaan mitään Jirille. Myöhemmin, joulukuussa 2017, Lola kuitenkin heräsi koomasta sen jälkeen, kun Pietari oli saanut kerrottua kihlausta suunnittelevalle Evalle koomassa makaavasta Lolasta ja auto-onnettomuudesta. Eva halusi nähdä Lolan ennen kuin antaisi asian olla. Sattumalta juuri silloin, kun Pietari ja Eva menivät katsomaan Lolaa, tämä olikin herännyt koomasta.
Pietari päätyi suutelemaan ambulanssissa Peppi Puolakkaa, jota hän ja Eva olivat auttaneet muutossa. Tästä seurauksena heidän ystävyytensä oli jäissä.
Pietari ja Peppi olivat Porissa koulutuspäivillä. He joivat ja päätyivät sänkyyn. Pietari kertoi viikkojen päästä Evalle pettäneensä tätä, mutta jätti kertomatta Pepin olevan se, kenen kanssa hän petti Evaa. Myöhemmin Pietari ja Peppi ovat päätyneet sänkyyn uudelleenkin. Sittemmin Eva ja Pietari erosivat ja Pietari muutti veljensä Jannen luo asumaan.
Myöhemmin Pietari alkoi seurustelemaan Pepin kanssa, ja asuu hänen luonaan. Pietari on myös hyvissä väleissä Pepin tyttären, Taigan kanssa, vaikka aluksi Taiga inhosi Pietaria.
Lola Vinberg
Lola Vinberg (es. Sofia Arasola, 2017–) on Herukka-strippiklubin omistaja ja Pietari Haukkala ex-kihlattu, joka joutui auto-onnettomuuteen parin kihlauspäivänä ja oli sen jälkeen koomassa noin kolme vuotta. Lolan virallinen ensiesiintyminen nähtiin 1. joulukuuta 2017 esitetyssä jaksossa, kun hän heräsi sairaalassa ja hänen kasvonsa paljastettiin.[1] Siitä huolimatta Lolan käsiä on näytetty jo keväällä 2017. Ennen onnettomuutta Lola osti strippiklubi Herukan yhdellä eurolla. Myöhemmin Lola muutti Evan ja Pietarin luokse väliaikaisesti kuntoutumaan. Siitä huolimatta hän odottaa kovasti pääsevänsä muuttamaan omaan kotiin. Tämä toteutui, kun Lola pääsi vihdoin muuttamaan Amandaan. Sittemmin Lola muutti Alissa Nikkisen kämppikseksi Pihlajakadulle. Hän myös menetti Herukan, koska Pihlajakadun alaikäiset nuoret pitivät siellä bileet ja sen lisäksi Lola oli aiemman palkannut epähuomiossa alaikäisen ikänsä ja nimensä valehdelleen Benjamin Taalasmaan töihin Herukkaan. Lola sai uuden työpaikan Moosesta.
Lola on tapaillut Kari Taalasmaata, mutta heidän välillään ei tapahtunut mitään pientä ihastusta suurempaa. Myöhemmin Janne Haukkala alkoi kiinnostua Lolasta, joka on itsekin hieman ihastunut Janneen, vaikkei sitä myönnäkään.
Helenius, Vaalanne
Viola Helenius
Viola Helenius (es. Annalisa Tyrväinen 2015–2016, Vivi Wahlström 2016–) saapui sarjaan edesmenneen Anton Heleniuksen pikkusiskona, mutta syksyllä 2016 selvisi, että hänen isosiskonaan pitämä Linda Eerikäinen onkin hänen äitinsä, mikä tarkoittaa, että Anton on Violan eno eikä veli. Viola tosin ei tiennyt, että Linda on hänen äitinsä vaan piti tätä siskonaan ja isoäitiään Päivi Heleniusta äitinään, kunnes salaisuus paljastui hänelle maaliskuussa 2017. Tästä seurasi lyhyt välirikko Lindan ja Violan välillä. Aaro Vaalanne on Lindan isä ja Violan isoisä. Violan isä oli Lindan nuoruuden rakkaus Pauli, joka teki itsemurhan Aaron manipuloimana. Alun perin Viola saapui sarjaan tutustuessaan Severi Sieviseen Instagram-sovelluksen kautta. Pari näki toisiaan satunnaisesti, minkä vuoksi Viola luuli parin seurustelevan. Kun Violalle selvisi ettei Severi ajatellutkaan asiaa niin, hän loukkaantui ja valehteli Antonille Severin laittaneen kätensä Violan paidan alle. Lopulta Viola kertoi totuuden ja asia selvisi. Severin velipuoli Jiri ei pitänyt siitä, että Viola ja Severi tapailivat ja vaihtoivat myös yhden suudelman. Lopulta Jiri antoi heidän tavata toisiaan. Myöhemmin Violasta ja Severistä tuli ystäviä ja he kävivät samaa yläastetta.
Keväällä 2017 Severi ja Viola suutelivat uudemman kerran ja alkoivat seurustella. Sitä ei kuitenkaan kestänyt kauaa, sillä Severin piti muuttaa kasvatti-isänsä Lassen luo Vaasaan. Pari hyvästeli toisensa Pihlajakatu 23 B:n edessä ja ilmeisesti jatkoivat suhdetta kaukosuhteena. Seuraavalla viikolla Viola kuitenkin päätyi suutelemaan velipuolensa Benjamin Taalasmaan kanssa. Heillä oli meneillään pieni salasuhde, josta Violan vihaama Nella sai tietää ja lähetti Benjaminista ja Violasta kuvan Severille. Syksyllä 2017 Viola ja Benjamin menivät puistoon mystisen henkilön tarkkailemana. Henkilö paljastui Severiksi, joka näki heidät suutelemassa. Severi oli päättänyt tulla kostamaan Violalle. Violan ja Benjaminin suhde paljastui Lindalle ja Karille lokakuussa 2017. Kari ja Linda eivät alkuun hyväksyneet suhdetta, mutta myöhemmin Linda hyväksyi Benjaminin ja Violan suhteen. Benjamin ja Viola päätyivät Karin autokorjaamolla sänkyyn, mutta sen jälkeen Viola kuitenkin koki, ettei ole valmis seksiin jatkossa. Myöhemmin seuraavana keväänä Benjamin jätti Violan ja tämä alkoi seurustelemaan uudelleen Severin kanssa.
Keväällä 2018 Violan äiti Linda jäi kiinni lahjusten ottamisesta, ja joutui vankilaan. Siksi Aaro muutti Violalle huolehtimaan tästä. Myöhemmin he saivat häädön vuokranantajaltaan Jiriltä ja joutuivat muuttamaan seurakunnan tiloihin. Viola on valittanut asunnosta kerran jos toisenkin, mutta Aaron mielestä asunto on oikein hyvä heille kahdelle. Violan repusta tuli hiiri oppitunnilla kesken pistokokeen ja sen jälkeen häntä on kiusattu koulussa.
Aaro Vaalanne

Kuulat, Puolakka, Kaukovaara
Sergei Kuula

Taiga Kuula
Taiga Helena Kuula (es. Saara Kytö 2013–2014, Daniela Hoffström 2015, 2016, 2018–) on Peppi Puolakan ja Sergei Kuulan tytär, joka syntyi Kuulan perheen ollessa kidnapattuina Siperiassa. Taiga oli synnytyksen aikana kärsinyt hapenpuutteesta ja syntymän jälkeen hänellä ilmeni kouristuksia. Lääkärien mukaan Taigalla on korkean asteen CP-vamma, joten hän ei opi ehkä ikinä liikkumaan, syömään tai puhumaan kunnolla (mutta hän vaikuttaa oppineen kyseiset taidot) . Taiga vieraili muutaman kerran Helsingissä isänsä luona vuosina 2015 ja 2016. Taiga palasi sarjaan kesäkuussa 2018. Taigalla oli suuria vaikeuksia hyväksyä äitinsä miesystävä Pietari Haukkala. Kun Taiga ja Pietari viettivät päivää yhdessä, karkuteillä oleva Taiga törmäsi kuolleeksi luultuun isäänsä, Sergeihin.
Peppi Puolakka

Aino Kaukovaara
Aino Kaukovaara (es. Janna Ilmanen 2008–2010, Jasmin Voutilainen 2018–, sekä elokuvassa Nightmare 2 – Painajainen jatkuu ja spin off -sarja  Satula) on Panu ja Iiris Kaukovaaran ainoa tytär ja Oton kaksoissisko. Aino oli aina ollut katkera äitinsä Iiriksen katoamisen vuoksi ja piti äitiään petturina. Iiriksen poissa ollessa Aino piti Panun silloista vaimoa Veera Puolakkaa äitinään. Iiriksen palattua Aino karkasi merenrantaan, mistä Sebastian Vuorela löysi hänet. Aino kuitenkin antoi äidilleen anteeksi ja oli pian hyvin onnellinen vanhempiensa yhteenpaluusta. Aino jätti Pihlajakadun taakseen muuttaessaan Panun, Sampon ja Oton kanssa takaisin kotikaupunkiinsa Lahteen.
Myöhemmin Aino esiintyi 2015 vuonna esitetyssä nettisarjassa  Satula. Aino halusi tuolloin selvittää veljensä Oton kuoleman. Ainon ja Janne Haukkalan välit lähentyivät tuolloin. Lopuksi saatiin selville että Otto oli kuollut pelastaessaan Ullan serkun, Ulpun lastenlasta kylmästä järvestä.
Aino palasi sarjaan marraskuussa 2018, kun hän sattui paikalle Ismon uuden Delismo-lähikaupan avajaisiin ja muutaman sattumuksen kautta Ismo palkkasi tämän vakituiseksi työntekijäksi Delismoon.
Laitelat, Korhonen
Ismo Laitela

Kalle Laitela

Jutta Korhonen
Jutta Korhonen (es. Maarit Poussa 2014, 2016, 2017–) on Iida Mustosen biologinen isä Juha Korhonen, joka jätti Iidan ja Marian Iidan ollessa vielä vauva. Juha teki myöhemmin sukupuolenkorjausleikkauksen miehestä naiseksi, sekä vaihtoi nimekseen Jutta Korhonen. Jutta valehteli Iidalle pitkään Juhan olevan kuollut, mutta tuli kuitenkin katumapäälle valehtelusta ja päätti kertoa tyttärelleen totuuden. Jutta ja Iida ovat hyvissä väleissä, vaikka Iida aluksi olikin vihainen Jutalle siitä, ettei tämä voinut aiemmin kertoa asiasta. Jutta vieraili sarjassa  myöhemmin, koska Linda Eerikäinen soitti hänelle olevansa huolissaan Antonista ja Iidasta. Jutta sai tietää heidän huumeiden käytöstä. Iida väitti Jutalle lopettavansa huumeiden käytön. Iidan saatua yliannostus Jutta kehotti, että Iida siirretään toiseen hoitolaitokseen. Jutta palasi sarjaan vierailtuaan Ismo Laitelan kaupassa. Hän sanoi kaupan hedelmien olevan mätiä ja Ismo suuttui tästä, joten hän heitti Jutan ulos kaupasta. Myöhemmin Jutta ja Iida törmäsivät Ulla Taalasmaahan rapussa. Pian Ulla keksi järjestää Ismolle treffit, jotta tämä saisi piristystä. Treffeillä paljastui Ismon seuralaisen olevan Jutta, mistä Ismo ei ilahtunut.
Myöhemmin Iida muutti Jutan luokse asumaan Hyvinkäälle. Kuultuaan Sebastianin ja Iidan suhteesta, Jutta tuli haukkumaan Sebastiania ja löi tätä.
Ismo ja Jutta aloittivat nettideittailun, tietämättä että he juttelivat kokoajan toisilleen. Pitkän ajan jälkeen he tapasivat, mutta lähtivät karkuun toisiaan, ja välttelivät toisiaan. Ismo ja Jutta juuttuivat Moosen hissiin, ja lähes suutelivat. Jutan tunnustettua ihastuneensa Ismoon, myöhemmin he törmäsivät rapussa ja Ismo suuteli Juttaa. Sittemmin he miettivät toisiaan ja suutelivat useamman kerran. Myöhemmin he yrittivät harrastaa seksiä, mutta Ismo ja Jutta vakuuttuivat, että kohtalo on heitä vastaan. He päättivät, että näkevät rannalla seuraavana aamuna, tai lopettavat yrittämisen. Molemmat ilmaantuivat rannalle, minkä seurauksena Jutta ja Ismo alkoivat seurustelemaan. Suhteessa on ilmennyt ongelmia useampaan otteeseen, mutta kaksikko on päässyt niistä aina yli.
Mustavaarat, Axelssonit, Similä
Dahlia Mustavaara
Dahlia Mustavaara (es. Inkeri Mertanen, 2016–) on Monica Mustavaaran biologinen äiti, Camilla Axelssonin adoptioäiti sekä Gunnarin ex-vaimo. Dahlialla ja Gunnarilla on salaisuus, mistä kukaan ei tiedä. Dahlialla on hyvät välit Monicaan, toisin kuin Camillaan, jonka kanssa hän ei tule toimeen. Camilla ei edes suostu kutsumaan tätä äidikseen, vaikka he ovatkin yrittäneet edes jollain tavalla sopia välinsä. Myöhemmin paljastui, ettei Camilla edes ole Dahlian ja Gunnarin biologinen tytär vaan hänet on adoptoitu toisesta perheestä ja hänellä on identtinen kaksoissisko Satu.
Hänellä on myös lapsenlapsi, Magnus Mustavaara, joka on Monican poika.
Dahlia ilmestyi Pihlajakadulle, kun Camilla kertoi tälle isänsä sairaudesta ja haluavansa, että Monica ja Gunnar sopivat välinsä. Aluksi Dahliaa ei kiinnostanut tulla, mutta hän muutti mielensä kuullessaan Gunnarin seurustelevan. Dahlia on varakas ja asuu omistamassaan kartanossa. Dahlia yritti saada Gunnarin eroamaan uudesta puolisostaan, Ullasta, ja perumaan häät, mutta tavallaan onnistui ja Gunnar meni naimisiin Alissa Nikkisen kanssa. Nykyään Gunnar seurustelee jälleen Ulla Taalasmaan kanssa.
Myöhemmin Dahlia päätyi sänkyyn Seppo Taalasmaan kanssa. Sen jälkeen hän on tapaillut myös Ismo Laitelaa, jota hän avusti rahallisesti Ismon lähikaupan uudistamisessa.
Gunnar Mustavaara
Gunnar Valdemar Mustavaara[2]  (s. 29. kesäkuuta 1947[2], es. Antti Seppä, 2016–2017, Raimo Grönberg[3], 2017–) on Camilla Axelssonin adoptioisä, Monica Mustavaaran biologinen isä sekä Dahlia Mustavaaran entinen aviomies. Nykyään hän seurustelee Ulla Taalasmaan kanssa. Gunnar Mustavaara on aikoinaan työskennellyt diplomaattina Pretoriassa[4] ja myös muualla päin maailmaa.
Gunnar oli ainoa, joka tuli Ullan kauppakeskuksessa järjestämään senioreiden juttupiiriin. Sittemmin Ulla ja Gunnar tutustuivat toisiinsa lisää illallisella, mutta Gunnarin vahingossa antaman väärän puhelinnumeron vuoksi pari menetti toistaiseksi yhteyden toisiinsa. Molemmat kuitenkin yrittivät löytää toisiaan kauppakeskuksesta. Myöhemmin selvisi, että Gunnar on Ullan kanssa samassa talossa asuvien Mustavaaran siskosten, Camillan ja Monican, isä. Lisäksi syksyllä 2016 kävi ilmi, että Gunnar sairastaa Alzheimerin tautia. Gunnarin oli tarkoitus pitää asia salaisuutena, mutta monien käänteiden jälkeen useat Pihlajakadun asukkaat saivat tietää siitä. Gunnarin oireet pahenivat syksyn 2016 aikana. Myöhemmin Gunnar kosi Ullaa ja keväällä 2017 pari alkoi suunnitella häitä. Gunnarin entinen vaimo Dahlia kuitenkin yritti sabotoida häiden järjestymistä esimerkiksi vaihtamalla Gunnarin muistilääkkeet toisiin. Päätösjaksossa 2017 selvisi, että Gunnar lopulta meni naimisiin häntä huijanneen Alissa Nikkisen kanssa, mutta Gunnar halusi miltei heti ottaa avioeron ja heidän avioeronsa astui voimaan tammikuussa 2018.
Syksyllä Gunnarille ja Alissalle tuli riitaa, kun Camilla kuoletti kaikki Gunnarin luottokortit ja kertoi Alissan yrittäneen kinuta tältä kaksi miljoonaa euroa. Gunnar jätti avioeropaperit. Myöhemmin hän törmäsi Alissaan kadulla ja tämä sanoi uhkeilevansa Gunnaria, jos on pakko. Alissa sanoi myös toivovansa, että Gunnari kuolisi. Alissan lähdettyä kävelemään pois paikalta, hän vilkaisi taakseen ja näki Gunnarin makaavan raitiokiskoilla ja raitiovaunun tulevan takaa. Alissa pelasti Gunnarin sanoistaan huolimatta. Camilla antoi Alissalle kiitokseksi Amandan lahjakortin, mutta Alissa jäi kodittomaksi. Myöhemmin marraskuussa 2017 Gunnar palasi yhteen Ullan kanssa. Nykyään he asuvat yhdessä, vaikka olivatkin pahoissa riidoissa Gunnarin jäätyä kiinni yöllisistä seikkailusta tätä kiristäneen Tamara-stripparin kanssa.
Syksyn 2018 jaksoissa selvisi, että Camilla ei ole Gunnarin ja Dahlian biologinen lapsi, vaan hänet on adoptoitu. Gunnar ja Dahlia olivat yhdessä salanneet asian kaikilta. Gunnar ei tosin tiennyt sitä, että Camillalla on identtinen kaksoissisko. Dahlia nimittäin lahjoi vuosia sitten Camillan ja Satun biologisen äidin ja muutamat viranomaiset rahalla, jottei Camillan adoptiopapereihin tulisi mainintaa kaksoissiskosta, eikä kertonut asiasta myöskään Gunnarille.
Magnus Mustavaara
Magnus Mustavaara (es. Ukko Sirén, 2017–) on Monica Mustavaaran ja Jiri Viitamäen vuonna 2017 syntynyt poikavauva. Magnus syntyi Pihlajakadun saunaan, josta Eva Tamminen löysi hänet ja Monican joka oli veren tahrima ja menettänyt tajuntansa synnyttäessään. Monica ja Magnus molemmat silti selviytyivät synnytyksestä. Monicalla ja Jirillä on kitkaa, koska Magnus putosi lattialle ollessaan Jirin luona hoidossa eikä Monica siksi luota Jiriin. Vähitellen Monica on rakensi uuden luottamuksen hänen ja Jirin välille, minkä seurauksena Magnus on päässyt jälleen Jirin luo jopa yöksi. Monica oli yhdessä vaiheessa sitä mieltä, ettei aio todistaa Jirin isyyttä, mutta tuli loppuvuodesta 2017 siihen päätökseen, että Jiristä tulee virallisesti Magnuksen isä.
Keväällä 2018 Magnus sairastui tuhkarokkoon sen seurauksena, että Monica ei ollut rokottanut Magnusta. Magnukselle tuli tuhkarokon jälkeen aivokuume, joka oli viedä hänen henkensä, mutta Magnus kuitenkin selvisi aivokuumeesta. Tämän jälkeen Monica ja Jiri päättivät perustaa perheen ja mennä naimisiin, mutta liitto päättyi vain muutaman kuukauden kuluttua avioeroon. Monica muutti Espooseen ja poistui sarjasta.
Camilla Axelsson

Noel Axelsson
Noel Axelsson (es. Jarkko Miettinen, 2018–) on juristi, joka on naimisissa Camilla Axelssonin kanssa. Aiemmin Camilla pakeni ulkomaille syyllisyydentuskissaan Alissa Nikkisen jouduttua myrkytetyksi. Myöhemmin Monica sai soitettua siskolleen puhelun ja kertoi, ettei Camillaa enää epäillä Alissan myrkyttämisestä. Noelin kanssa samassa hotellihuoneessa majoittuva Camilla ilmoitti Noelille, että poiketen aiemmasta suunnitelmasta he palaavatkin Helsinkiin. Noel ja Camilla asettuivat asumaan Pihlajakadulle.
Satu Similä
Satu Similä (es. Nora Rinne, 2018–) on Camilla Axelssonin identtinen kaksoissisko. Camilla ja Satu tapasivat sattumalta, kun Satu saapui Majatalo Amandaan työhaastatteluun. Myöhemmin selvisi, että Camilla ei ole Gunnarin ja Dahlian biologinen lapsi, vaan hänet on adoptoitu. Dahlia lahjoi vuosia sitten Camillan ja Satun biologisen äidin ja muutamat viranomaiset rahalla, jottei Camillan adoptiopapereihin tulisi mainintaa kaksoissiskosta. Satu sai yksityisetsivän avulla selvitettyä hänen ja Camillan biologisen äidin henkilöllisyyden ja kertoi äidistä Camillalle.
Nikkiset
Aki Nikkinen

Alissa Nikkinen

Taalasmaat
Benjamin Taalasmaa
Benjamin Taalasmaa[5] (ent. Autio, es. Lucas Ahokas 2009–2010, Aaron Bojang 2017–) on Noora Aution ja Kari Taalasmaan kenialainen adoptiolapsi. Benjaminin biologinen äiti oli ollut Nooran asiakas Keniassa ja kun Benjaminin äiti kuoli, Noora adoptoi Benjaminin. Benjamin nähtiin Pihlajakadulla jo vuosina 2009–2010, jolloin ei osannut suomea kuin muutaman sanan verran ja vierailu jäi lyhyeksi, kun hän muutti adoptiovanhempiensa kanssa Keniaan. Benjaminilla on myös Ranskassa asuva siskopuoli Oona Kiviranta eli Karin biologinen lapsi. Oona asuu siellä puolisonsa Miro Holmin ja heidän yhteisen lapsen kanssa, jota ei ole sarjassa nähty, mutta jolle Benjamin on eno. Benjamin on myös Tale Taalasmaan serkkupuoli.
Benjamin palasi takaisin Pihlajakadulle maaliskuussa 2017, jolloin puhui suomea äidinkielenomaisesti.[6] Lisäksi hänen sukunimensä oli vaihdettu Keniassa Taalasmaaksi. Benjamin ihastui paluupäivänään tapaamaansa Viola Heleniukseen, joka on Karin aviovaimon Lindan tytär. Benjamin kertoi ihastumisestaan Violalle ja pari suuteli vuoden 2017 maaliskuun lopulla esitetyssä jaksossa. Myöhemmin Noorakin tuli Pihlajakadulle ja toivoi Benjaminin tulevan takaisin Keniaan. Severi kertoi Lindalle ja Karille, että Benjamin ja Viola seurustelevat, joten perheen välit ovat väliaikaisesti tulehtuneet pahasti. Karin ja Lindan erottua kaksikko sai aloittaa seurustelemaan uudelleen. Benjamin ja Viola päätyivät harrastamaan seksiä, mikä ei kuitenkaan ollut Violan mieleen. Benjamin olisi halunnut yrittää uudelleen, mutta koettuaan suhteen turhaksi, hän jätti Violan ja tämä alkoi seurustelemaan uudelleen Severin kanssa. Sittemmin Benjamin seurusteli vähän aikaa Nellan kanssa.
Ilja Taalasmaa
Ilja Taalasmaa  (ent. Pohjonen, es. Ruupertti Arponen, 2015–) on Sanni Taalasmaan ja Lari Väänäsen poikalapsi, joka sai alkunsa vahingossa. Aluksi Iljan isäksi epäiltiin Jannea, joka ei alkuun halunnut ryhtyä isäksi, joten Sannin poikaystävä Tale Taalasmaa lupasi toimia lapsen isänä. Iljan syntymän jälkeen Janne kuitenkin kiinnostui lapsensa elämästä ja teetti salaa isyystestin varmistuakseen isyydestään. Jannen yllätykseksi isyystesti olikin negatiivinen. Testitulosten jälkeen Lari muisti viettäneensä Sannin kanssa Moosen takahuoneessa yhteisen yön, jolloin lapsi sai alkunsa.
Kevään 2016 jaksoissa Ilja siepattiin kahvilan terassilla olleista lastenvaunuista. Hänen luultiin hukkuneen, mutta tosiasiassa hänet oli kaapattu. Myöhemmin kävi ilmi että sosiaaliviranomainen Moilanen oli kidnapannut Iljan. Kun Elias ja Lauri tulivat pelastamaan häntä aseen kanssa, luoti osui vahingossa Lariin, mutta Eliakselle ja Iljalle ei käynyt kuinkaan. Lari sai vakavia vammoja, mutta toipui entiselleen.
Talen ja Sannin mentyä naimisiin Talesta tuli Iljan adoptioisä ja Iljan sukunimeksi vaihdettiin Taalasmaa. Ilja sai syksyllä 2017 uuden leikkikaverin, Rasmus Joenperän, kun Tale tutustui Rasmuksen äitiin, Tiina Järviseen. Tale poistui kuvioista syksyllä 2018, kun hänen liittonsa Sannin kanssa päättyi eroon seurauksena Talen rakastumisesta Tiinaan. Ilja jäi asumaan kahdestaan Sannin kanssa.
Kari Taalasmaa

Sanni Taalasmaa

Ulla Taalasmaa

Viitamäki, Tammiset, Sievinen
Jiri Viitamäki

Eva Tamminen

Nella Tamminen
Nella Tamminen (es. Sonja Kasurinen, 2014–2018, Emma Nopanen, 2018–) on  Eva Tammisen ja  Jiri Viitamäen tytär, jonka Eva on kasvattanut lähes kokonaan yksin. Hänellä on pikkuvelipuoli Magnus Mustavaara, jonka äiti on hänen äitinsä hyvä ystävä Monica Mustavaara. Nellalla oli vakava sydänsairaus, jonka takia hän joutui käymään paljon sairaalassa. Nella sai kuitenkin tarvitsemansa sydänsiirrännäisen Paula Sieviseltä.
Nellan tutustuttua Severiin ja Severin kuultua äitinsä Paulan sydämen olevan Nellalla, hän ei halunnut nähdä enää Nellaa. Nykyään Severi ja Nella ovat hyvissä väleissä. Myöhemmin Nella ihastui Severiin, josta Severin tyttöystävä Viola sai tietää. Viola ja Severi oli myös aikeissa karata mutta Nellan kuultua suunnitelmasta hän meni kertomaan siitä, joten Viola ja Severi eivät pystyneet karkaamaan. Severi ja Viola olivat vihaisia siitä Nellalle. Kun Violan suhde Benjaminin kanssa paljastui Nellalle, hän päätti lähettää parista kuvan Vaasaan muuttaneelle Severille, joka päätti palata Helsinkiin kostamaan Violalle.
Keväällä 2017 Nella törmäsi ratikassa poikaan, johon ihastui ja lopulta halusi löytää hänet. Nellan ja Violan välit olivat kiristyneet, kun Nuutti Seppä, sama poika johon Nella törmäsi ratikassa, saapui heidän luokalleen. He ajautuivat tappelemaan luokassa, minkä takia myös tyttöjen äitien välit ovat tulehtuneet. Myöhemmin Nella ja Severi lähtivät käymään Ismon Valinnassa, missä Nella törmäsi Nuuttiin. Nella luuli että Nuutti oli ihastunut Violaan, mutta tämä kertoi toivovansa Nellan olevan vapaa. Nuutti luuli Nellan ja Severin seurustelevan. Myöhemmin Nella laittoi hänelle tekstarin, ettei ole yhdessä Severin kanssa. Koulussa Nuutti pyysi Nellaa olemaan yhdessä hänen kanssaan. Nella suostui ja he päättivät lintsata koulusta. Nella ja Nuutti suutelivat ja alkoivat seurustelemaan. Myöhemmin heidän lintsatessaan jälleen kerran tunnilta, Jiri yllätti heidät suutelemasta. Hän vastusti Nellan ja Nuutin seurustelua ja halusi parin eroavan mitä pikimmiten, mikä myös tapahtui, kun Nuutti jätti Nellan.
Nella seurusteli hetken aikaa Benjamin Taalasmaan kanssa, mutta he erosivat Nellan saatua tietää Benjaminin tirkistelleen Nellan äitiä Evaa suihkussa ja sen, että Benjamin jätti Violan, kun tämä ei tahtonut harrastaa seksiä Benjaminin kanssa.
Severi Sievinen

Muut henkilöt

Tero Puustinen
Tero Puustinen (es. Leo Kirjonen) oli laitoshuoltajana Kallen johtamassa sairaalassa Helsingissä. Kalle petti Sami Kososta Teron kanssa, jossa samassa Kalle sai Terolta klamydian.
Tero ei kuitenkaan jättänyt Kallea rauhaan, kun hän halusi pysyttäytyä kaukana Terosta. Terolle syntyi pakkomielle Kalleen ja siksi murhasi Sami Kososen jaksossa 3500.
Tero myös tunnusti samoissa kuulusteluissa murhanneen isoäitinsä, Tyyne Puustisen perinnön toivossa.
Mira
Mira (es. Olga Heikkala) on Benjaminin, Severin, Nellan sekä Violan luokkalainen ja oppilaskunnan puheenjohtaja. Mira on osoittanut kiinnostusta Severiä kohtaan.
Sami Kosonen
Sami Kosonen (es. Rauli Ylitalo, 2015–2019) on ammatiltaan poliisi. Sami nähtiin ensimmäisen kerran jo silloin, kun Aaro Vaalanne antautui poliisille. Hänet tunnettiin tällöin Linda Eerikäisen kollegana ja ystävänä. Sittemmin Kosonen on ollut mukana tutkimassa muun muassa Heikki Pohjosen murhaa, Elias Vikstedtin kuolemaa sekä Anton Heleniuksen katoamista. Keväällä 2017 hän tapasi baarissa Kalle Laitelan ja esittäytyi tälle nimellä Petteri. Baari-illan jälkeen hän vangitsi Kallen kellariinsa. Se kuitenkin paljastui valheeksi, sillä oikeasti he halusivat napata Mikael Salon.
Myöhemmin Sami kävi Kallen kanssa treffeillä ja pari suuteli. He alkoivat seurustelemaan, mutta Samin saatua tietää Kallen alkoholiongelmasta hän hyvästeli Kallen. Myöhemmin he sopivat riitansa ja yrittivät tulla toistensa kanssa toimeen, mutta Kallen saunassa suorittaman "koskettelun" takia heidän välinsä olivat taas poikki. Sittemmin he jatkoivat seurustelua, vaikka kummatkin olivat Tinderissä ja Kalle tapasi siellä toisia miehiä.
Sami lähti vaarallisen rikollisen perään ja hänen työparinsa loukkaantui. Myöhemmin Sami törmäsi samaiseen rikolliseen ja tämä puukotti häntä. Puukotuksen jälkeen Sami muutti Kallelle, mutta parannuttuaan hän muutti jälleen pois Kallen luota. Sami ja Kalle jatkoivat yhdessä, mutta erosivat Kallen myönnettyä Samille, että hän oli pettänyt tätä ja tartuttanut klamydian. Myöhemmin he kuitenkin palasivat yhteen. Kalle on tosin kiinnostunut myös ex-poikaystävästään Larista eikä tiedä, mitä hänen pitäisi tehdä Kososen suhteen.
Kosonen murhattiin jaksossa 3500. Ulla Taalasmaa löysi Kososen puukotettuna hissistä varhain aamulla. Murhaajaksi paljastui Tyyne Puustisen lapsenlapsi, Tero Puustinen. Tero Puustinen oli Kalle Laitelan alainen, jonka kanssa oli pettänyt Samia ja sitä kautta saanut klamydian, jonka tartutti tietämättään Samiin. Murhan motiiviksi selvisi Teron pakkomielle Kalleen. Kalle oli juuri ennen murhaa antanut potkut laitoshuoltajana työskentelevälle Terolle, joka vielä potkujen jälkeenkin ahdisteli Kallea. Tero saapui Kallen oven taakse, jossa Sami oli ruuvaamassa nimikylttiä oveen parin muutettua yhteen. Sami pyysi Teroa poistumaan ja saattoi hänet hissiin, jossa Tero puukotti Samin kuoliaaksi. Puustisen sormenjäljet murha-aseessa paljasti tekijän. Tero Puustinen myönsi myös tappaneensa mumminsa, Tyyne Puustisen.
Lari Väänänen

Palaavat hahmot
Tuomas Kytömäen esittämä Aleksi Salin palaa sarjaan keväällä 2019.
 Monika Lindemanin esittämä Linda Eerikäinen palaa sarjaan keväällä 2019.
 Emil Hallbergin esittämä Tale Taalasmaa palaa sarjaan keväällä 2019.
 Hanna Kinnusen esittämä Salla Laitela palaa sarjaan keväällä 2019.
Katso myös
Luettelo televisiosarjan Salatut elämät poistuneista henkilöistä
Lähteet

*
Salatut elämät

Luettelo televisiosarjan Salatut elämät henkilöistä

Minä vuonna Johanna Nurmimaa on syntynyt?


Primäärinen alkoholi on alkoholi, jossa hydroksyyliryhmä (-OH) on kiinnittynyt hiiliatomiin, josta lähtee sidos korkeintaan yhteen hiiliatomiin. Alkoholiryhmä on siis toisin sanottuna hiiliketjun päässä. Esimerkkejä primäärisistä alkoholeista ovat yleisimmät etanoli ja metanoli.

Metanoli
Etanoli

Primääriset alkoholit hapettuvat aldehydeiksi ja aldehydit edelleen karboksyylihapoiksi. Etanoli voi hapettua etanaaliksi ja edelleen etaanihapoksi. Metanoli taas metanaaliksi ja edelleen metaanihapoksi.
Katso myös
Sekundäärinen alkoholi
Lähteet
Mooli Ke3, WSOY
Luokka:Alkoholit


Saaristomeri () on saarten rikkoma merialue Itämerellä, Suomessa. Alue rajoittuu idässä Suomen lounaisrannikkoon ja lännessä Ahvenanmantereeseen. Etelärajan muodostaa Pohjois-Itämeri ja pohjoisrajan Selkämeri. Saaristomeren maisema-alue on kansallismaisema ja alueella sijaitsee Saaristomeren kansallispuisto.
Saaristomeri muodostuu noin 40000 saaresta, pienistä kallioluodoista suuriin asuttuihin, suurista avomerenomaisista merenselistä ja jokisuistoja muistuttavista saarilabyrinteista. Suuria, yli neliökilometrin laajuisia, saaria on 257 kappaletta. Saaristomeren keskisyvyys on vain 23 metriä.[1] Saaristomeri on Euroopan laajin saaristo,[2] ja saarten määrällä mitattuna maailman suurin.
Historia
Saariston asuttaminen
Varsinais-Suomen saaristo on ollut asuttua myöhäisestä kivikaudesta (noin 2000–1300 eaa.) lähtien. Runsaat luonnonantimet houkuttelivat jääkauden jälkeen kivi- ja pronssikauden ihmisiä asumaan saaristoon. Tuolloin Itämeri oli suolaisempi ja se tarjosi runsaasti turskaa ja muita kaloja, sekä sadattuhannet hylkeet elivät alueella. Ihmiset käyttivät runsasta merilinnustoa ravintonaan, sekä keräsivät sen munia ja untuvia. Karjatalouden ja marginaalisen maanviljelyn edellytykset saattoivat tuolloin olla jopa nykyistä paremmat lämpimän ilmaston takia.[3] Saaristomerellä tapahtuvan maankohoamisen myötä merestä nousi asumiskelpoisia saaria, joille esihistoriallinen asutus levisi hiljalleen. Kivi- ja pronssikaudella ulkosaariston luodot olivat nykyistä 20–25 metriä alempana. Ulkosaaristo oli nykyisten Nauvon, Korppoon ja Houtskarin pääsaarien paikkeilla. Esimerkiksi Dragsfjärdissä sijaitseva Bötesbergetin kivikautinen asuinpaikka vuodelta 6000 eaa. on nykyään korkealla metsäisellä ylängöllä 55 metriä merenpinnasta, kun tuolloin se oli yksinäinen saari ulapalla.[4]
Saaristomeren kansallispuiston yhteistoiminta-alueelta ei ole löydetty kivikautisia asuinpaikkoja, mutta nelisenkymmentä hautarauniota pronssi- ja rautakaudelta (500 eaa.–1150/1300 jaa.) tunnetaan. Saaristosta on kuitenkin löydetty kaksi esihistoriallisen ajan linnaluotoa, jotka voisivat mahdollisesti olla rautakauden aikaisia.[4]
Kalastuksen ja muiden saariston peruselinkeinojen lisäksi saaristolaiset harjoittivat kauppaa, käsitöitä ja merenkulkua jo varhain. Viimeistään tultaessa pronssikaudelle purjehtiminen yleistyi koko Itämerellä. Jo pronssikaudella Saaristomerelle levisi samanlaiset elinkeinot, hautaustavat ja metallinkäyttö kuin muuallakin Itämeren kulttuuripiirissä.[3]
Tultaessa rautakaudelle (500 eaa.–1150) asutus levisi Saaristomeren kansallispuiston alueelle. Merkkinä tästä, yhteistoiminta-alueelta on löydetty useita rautakautisia muinaisjäännöksiä. Siitepölyanalyysillä on osoitettu, että rannikolla on ollut maanviljelyä rautakaudelta lähtien.[3] Yleisimmät muinaisjäännökset sijoittuvat juuri rautakauden lopulta 1800-luvulle asti.[4]
Näyttävimpinä esihistoriallisen ajan muinaisjäännöksinä voidaan pitää hautaraunioita. Ne on rakennettu pronssi- ja rautakaudella latomalla kiviä. Raunioiden koko vaihtelee muutaman metrin läpimitasta kymmenien metrien levyisiin ja parin metrin korkuisiin hautaröykkiöihin. Pronssikauden alkupuolella röykkiöihin haudattiin, mutta myöhemmin siirryttiin polttotuhkaukseen. Joistakin röykkiöistä on löydetty koruja ja aseita, niin kutsuttuja hauta-antimia. Osasta hauta-antimet ovat kadonneet tai niissä ei ole ollut niitä alun perinkään. Kansanomainen nimi hautaraunioille on hiidenkiuas.[4]
Hautarauniolöytöjä on tehty ympäri saaristoa, hyvin erikoisilta saarilta. Suurin osa haudoista on niiden rakentamisaikoihin jo tehty isommille saarille, ja maankohoamisen myötä ne ovat kasvattaneet kokoaan. Hautapaikka on usein valikoitunut, maastosta erottuvalta paikalta, kuten kallionhupuilta ja lakialueilta, joilta on näkymä merelle. Kansallispuiston hautarauniot ovat matalia, melko pieniä, ja ne on rakennettu lähelle saaren korkeinta kohtaa. Osa haudoista on myös rannalla tai usein hautaröykkiön ryhmässä. Luultavasti kaikki Saaristomeren hautaröykkiöt ovat rautakaudelta. Kansallispuiston yhteistoiminta-alueella eniten hautoja löytyy Nötöstä ja Hiittisten suurimmilta saarilta. Jo tuolloin kyseiset alueet olivat tiheää saaristoa, josta oli lyhyt matka ulkosaaristoon kalaan ja hyljejäille. Alue on saattanut olla asuttu jo rautakaudella.[4]
Ruotsalaisväestö kansoittaa saariston

Saaristomeren väkiluku alkoi kasvaa tuntuvasti 1200-luvun loppupuoliskolta alkaen kun ruotsalaisväestöä siirtyi sinne. Saaristomeren kansallispuiston yhteistoiminta-alueen nykyisistä kylistä noin puolet oli jo keskiajalla asutettuja.[3]
Saaristomeren asukasluku jatkoi nousuaan 1500-luvun puoliväliin asti, jonka jälkeen se alkoi vähetä nopeasti. Ihmismäärä oli käynyt liian suureksi ja sen aikaisilla menetelmillä ei pystynyt elättämään kaikkia. Olot saaristossa olivat käyneet karuiksi ja myös sodat sekä kulkutaudit vaivasivat yhteisöjä. Isoviha ja rutto varjostivat saaristolaisten elämää 1700-luvun alkupuolella.[3]
Suurin osa ulkosaariston arkeologisista löydöistä liittyy kalastuselinkeinoon. Tällaisia ovat muun muassa tilapäisasumuksena käytetyt tomtning-jäännökset, labyrintit, veneenvetopaikat, kiviuunit ja kallioon hakatut merkit. Tomtning-jäännökset ovat yöpymissuojia tai varastorakennuksia, joita kalastajat rakensivat väliaikaisille paikoilleen. Kalastusmatkat olivat usein pitkiä, joten suoja oli elinehto saariston ankarissa säissä. Nykyaikaan näistä suojista on useimmiten säilynyt vaakasuora, raivattu lattia-ala ja sitä ympäröivä lohkareista ladottu muuri. Joskus myös kallionseinämiä on käytetty rakennuksen osana.[4]
Jurmon saarelta löytyvät muinaisjäännökset niin kutsutut munkinkehät, ruotsiksi munkring, ovat Saaristomeren tutkituimpia muinaisjäännöksiä. Munkinkehät ovat neljä pyöreää kivikehää, joiden merkitystä on yritetty ratkaista jo 1700-luvulla, jolloin niitä epäiltiin kökarilaisten munkkien rakentamiksi. Tieto saattaa pitää paikkansa, sillä tutkimukset ovat osoittaneet, että fransiskaaniveljiä asui Kökarissa 1300-luvun lopulta 1530-luvulle saakka. Yhden tulkinnan mukaan kehät saattaisivat olla munkkien kalastusmatkojen tilapäisasutuksiin liittyviä tomtning-jäännöksiä.[4]
1800-luvun puolivälissä tekniset uudistukset helpottivat myös ulkosaaristolaisten elämää. Modernit kalastustavat, kuten koukku ja ajoverkot helpottivat kyläläisten työtaakkaa ja uusia välineitä pystyttiin käyttämään myös kylien ulkopuolellakin. Alueelle tuli uutta asutusta ja väkiluku kasvoi nopeasti.[3]
1900-luvun alussa ihmisiä muutti saaristosta kaupunkeihin toimeentulon perässä. Ensimmäisenä autioituivat kaukaisimmat ja karuimmat torpat. Ulkosaaristo pysyi asutettuna aina 1950-luvulle saakka. 1970-luvulla mökkiläiset ihastuivat Saaristomereen ja uusia asukkaita virtasi taas saaristoon.[3]
Saariston muodostuminen

Saaristomeren ympäristön kehitystä jääkaudesta nykyaikaan on tutkittu paljon Turun yliopiston Geologian laitoksella. Tutkimukset perustuvat merenpohjasta kairattuihin, kuusi metriä pitkiin sedimenttinäytesarjoihin, joihin on taltioitunut Saaristomeren kehitys mannerjäätikön peräytymisen jälkeen. Viimeisin (Fennoskandian) mannerjäätikkö vetäytyi alueen kaakkoisosista noin 11600 vuotta sitten. Jäätikkö perääntyi kohti luodetta, ja koko Saaristomeren vapautumiseen jään alta kului 700 vuotta.[5] Mannerjäätikön perääntyessä vedensyvyys Saaristomerellä oli runsaat 120 metriä nykyistä suurempi; koko alue oli jääjärven peitossa.
Noin 11100 vuotta sitten Saaristomerellä myllersi. Alueen kallioperä oli painunut mannerjäätikön alla kymmeniä metrejä alaspäin, ja alkoi nyt nytkähdellen kohota alkuperäiselle tasolleen. Maankamaran äkilliset liikunnot ja tärähdykset aiheuttivat pystysuuntaisia siirroksia sedimenttikerrostumissa sekä rinteiden luhistumisia. Sedimentaatio-olot rauhoittuivat 10300 vuotta sitten. Silloin elettiin Ancylusjärvi-vaiheen aikaa. Vedensyvyys Saaristomerellä oli yhä noin 85 metriä nykyistä suurempi.[5]
Noin 9000 vuotta sitten Itämeren altaaseen alkoi tunkeutua Atlantilta suolaista merivettä Tanskan salmien läpi seurauksena valtamerten pinnan noususta mannerjäätiköiden sulaessa. Noin 7600 vuotta sitten Atlantin pinta saavutti tason, joka johti Saaristomerellä järviolosuhteiden muuttumiseen murtovesiolosuhteiksi (Litorinameri-vaiheen alku) hyvin lyhyessä ajassa. Siirtyminen järviolosuhteista murtovesiolosuhteisiin aiheutti huomattavia muutoksia vesimassan fysikaalisissa ja kemiallisissa ominaisuuksissa, minkä ansiosta perustuotanto kasvoi pintavesissä nopeasti. Lisääntyneen perustuotannon vuoksi merenpohjalle kerrostui eloperäistä ainesta runsaasti aiempaa enemmän, mikä voimisti hapenkulutusta merenpohjalla johtaen lopulta happiolosuhteiden heikkenemiseen. Ajalliset vaihtelut merenpohjan happitilanteessa ovatkin olleet tyypillisiä Saaristomerelle aivan nykypäiviin asti.[5]
Murtovesivaiheen alkaessa vedensyvyys oli noin 45 metriä nykyistä suurempi. Sittemmin maankohoaminen on hidastunut, mutta se jatkuu yhä ollen nykyisin noin 4–5 mm vuodessa.[5]
Geologia ja maantiede

Saaristomeri muodostuu noin 40000 saaresta, pienistä kallioluodoista suuriin asuttuihin, suurista avomerenomaisista merenselistä ja jokisuistoja  muistuttavista saarilabyrinteista. Yli neliökilometrin laajuisia saaria on Saaristomerellä 257 kappaletta. Saaristomeren keskisyvyys on vain 23 metriä.[6]
Saaristomeri muodostaa kolmiomaisen alueen Maarianhaminan, Uudenkaupungin ja Hangon välille. Saaristomeri voidaan jakaa sisä- ja ulkosaaristoon, saariston kokonaispinta-ala on 8300 km², josta 2000 km² on maata.[7]
Saaristomeri alkoi nousta merestä jääkauden jälkeen. Maannousu on yhä käynnissä, joten uusia luotoja nousee merestä vieläkin.[8] Maannousu on noin 4–5 mm vuodessa.[9] Saaristossa on kolme kraatterimaista muodostumaa, joista Ahvenanmaan Lumparn on todellinen törmäyskraatteri.[10] Myös Brändön kunnassa sijaitseva Åva ja Houtskärin ja Iniön välissä sijaitseva Fjälskär näyttävät törmäyskraattereilta, mutta eivät todellisuudessa sitä ole.
Saaristomeri jaetaan useissa yhteyksissä kolmeen osaan:
Turunmaan saaristo, johon lasketaan kuuluviksi eteläisen ja lounaisen saariston ruotsinkieliset kunnat.
Pohjoinen saaristo, pohjoispuolen suomenkieliset kunnat.
Ahvenanmaan saaristo, Ahvenanmaan itsehallintoalueeseen kuuluvat kunnat.
Luonto

Saaristomerellä sijaitsee Saaristomeren kansallispuisto. Luonto on hyvin erikoista, karua ja samalla rehevää. Saaristomerta leimaavat rehevät saarnimetsiköt ja karut kallioluodot. Ensimmäisen Salpausselän jatkeena alueen eteläosissa on joukko soraharjun pätkiä eli hiekkasaaria. Suurin näistä on Paraisten, Korppoon Jurmo. Toisen Salpausselän jatkeena ovat muun muassa Kemiönsaaren, Dragsfjärdin Örö. Hiekkasaarten kasvillisuus ja eläimistö ovat tavallista rikkaampia ja poikkeavat kallioluotojen luonnosta.
Suuremmilla saarilla on samankaltaiset olot kuin Manner-Suomessa, mutta pienillä saarilla ja luodoilla on erilainen ympäristö. Pienet saaret ovat usein puuttomia, mutta luonto on silti rikasta ja kasvukausi on Suomen pisin ja olosuhteet ovat aurinkoiset. Alituinen tuuli ja hyvin vähäinen tai olematon maaperä rajoittavat kasvien kasvua. Suurin osa saarista on kallioisia luotoja, mutta osa saarista on itse asiassa moreenista koostuvia Salpausselän jatkeita, esimerkiksi Jurmo.
Olosuhteet voivat vaihdella suuresti jokaisen yksittäisen saaren välillä, riippuen saaren maaperästä.[11] Yksittäisellä saarella saattaa olla esimerkiksi pieniä makeavetisiä soita, murto- ja makeavetisiä lampia, pusikoita ja jopa suojaisia lähteitä. Monet saariston kasvit ovat erilaisia kuin muualla. Esimerkiksi katajat kasvavat alle puolen metrin korkuisiksi, mutta saattavat olla usean metrin laajuisia.
Verrattuna itse saarien ja rannikon ekosysteemiin, itse Itämerellä on melko matala biodiversiteetti. Syy tähän on veden vähäinen suolapitoisuus, Itämeri ei ole meri, vaan murtovesiallas.[12] Saaristossa veden suolapitoisuus on ainoastaan 0,6 %. Suolapitoisuus on vaihdellut suuresti menneisyydessä, joten lajit eivät ole ehtineet sopeutua kunnolla. Kuitenkin suuri yksilöiden määrä kertoo melko suotuisasta elinympäristöstä. Tyypillisiä kalalajeja ovat silakka, hauki, muikku, ahven ja kampela.[13]
Saaristossa on monia lajeja, joita ei esiinny muualla Suomessa. Esimerkiksi pyöriäinen on ainoa valaslaji, jota esiintyy säännöllisesti pohjoisella Itämerellä. Arvioiden mukaan pyöriäisiä elää Itämerellä tällä hetkellä ainoastaan noin 600 yksilöä, kun niitä vuosisata sitten eli arviolta 10000–20000.[14] Toinen esimerkki on merikotka, joita elää Saaristomerellä melko paljon. Muita harvinaisia tai uhanalaisia eläinlajeja ovat muun muassa räyskä, lapasotka ja norppa.[13]
Saaristossa elää paljon lintuja. Lajeja ovat kyhmyjoutsen, riskilä, silkkiuikku ja useita eri lokkilajeja. Viime aikoina saaristoon on levinnyt merimetsoja, ja niiden lukumäärä on alkanut kasvaa nopeasti. Merimetsoihin suhtaudutaan melko kielteisesti, ja niiden ulosteet tappavat korkean typpi- ja fosforipitoisuuden vuoksi kasvillisuuden. Merimetso on myös aiheuttanut närää kalastajien keskuudessa, sillä merimetsot syövät suuria määriä kalaa, mikä voi näkyä kalastajien kalasaaliin vähentymisenä.[15]
Saaristomeren kansallispuisto

Saaristomeren kansallispuisto on Paraisten ja Kemiönsaaren kunnissa, Varsinais-Suomessa sijaitseva kansallispuisto. Kansallispuisto on perustettu vuonna 1983 ja sen pinta-ala on 500 km². Aluetta hoitaa muiden Suomen kansallispuistojen tapaan Metsähallitus.[16]
Saaristomeren kansallispuiston maisemaa hallitsevat laajat saaristot, jotka koostuvat kallioluodoista ja metsäisistä saarista sekä suurista selkävesistä. Puistoon voi tutustua useiden luontopolkujen, Sinisimpukan luontokeskuksen ja Saaristokeskus Korpoströmin avulla. Alueella liikutaan omalla veneellä, venematkalla tai saariston yhteysaluksilla.[16]
Kansallispuistoa ympäröi laajempi yhteistoiminta-alue, jonka sisäpuolella sijaitsevat valtion omistamat alueet muodostavat kansallispuiston. Puisto on Unescon vuonna 1994 perustaman Saaristomeren biosfäärialueen ydinosa. Puisto sai vuonna 2007 WWF:n kansainvälisen PAN Parks -sertifikaatin.[16]
Eläimistö

Saaristomeren kansallispuiston eläimistö tunnetaan varsin hyvin säännöllisten laskentojen ja tutkimusten ansiosta. Nisäkäslajeja on tavattu 25, joista yleisimpiä ovat muun muassa metsäpäästäinen, vaivaispäästäinen, metsäjänis, metsämyyrä, peltomyyrä, kettu, supikoira, minkki ja hirvi. Harmaahylje on runsastunut viime vuosina, norppa puolestaan vähentynyt. Kalakanta on runsas ja tavallisimpia lajeja ovat muun muassa silakka, ahven, hauki, särki, lahna, kivinilkka, kampela ja simppu. Myös linnusto on runsas ja kansallispuiston alueella on pesinyt ainakin 132 lintulajia, muun muassa runsaimpina ja näkyvimpinä kyhmyjoutsen, merimetso, sinisorsa, tukkasotka, haahka, pilkkasiipi, telkkä, isokoskelo, tukkakoskelo, meriharakka, karikukko, punajalkaviklo, rantasipi, kalalokki, merilokki, harmaalokki, lapintiira, riskilä, västäräkki, luotokirvinen, niittykirvinen, kivitasku, satakieli, pensaskerttu, hernekerttu ja varis. Vähälukuisempia mutta säännöllisiä pesimälajeja ovat myös muun muassa mustakurkku-uikku, merihanhi, valkoposkihanhi, ristisorsa, harmaasorsa, lapasorsa, merikotka, teeri, tylli, töyhtöhyyppä, lehtokurppa, merikihu, selkälokki, räyskä, kalatiira, ruokki, huuhkaja, kultarinta, kirjokerttu ja korppi. Harvinaisia tai epäsäännöllisiä pesimälajeja ovat muun muassa etelänsuosirri, suokukko, pikkutiira, etelänkiisla, sarvipöllö ja suopöllö.[17]
Minkin poisto
Saaristomeren kansallispuiston alueella 1990-luvulla alkanut minkkien poistaminen eli tappaminen on lisännyt monien lintulajien parimääriä ja parantanut pesimätulosta. Tutkituista 22 saaristolintulajista neljäntoista lajin pesimäkanta lisääntyi, eräiden, kuten tukkasotkan, pilkkasiiven ja lapintiiran, kanta runsastui selvästi, kun eräiden toisten vähemmän.[18] Vuonna 2006 alkoi minkkien poisto myös Dragsfjärdin Vänön alueella, ja tulokset osoittavat, että eräiden lintulajien pesimäkannat runsastuivat nopeasti ja paljon.[19]
Ilmasto
Saaristomeren ilmastoa käsitellään artikkelissa Utön saaren ilmastotilastojen pohjalta, joka kuvastaa varsin hyvin ulkosaariston tyypillisiä olosuhteita. Saaristomerellä on leuto ja merellinen ilmasto Manner-Suomeen verrattuna. Yön ja päivän välinen lämpötilaero on keskimäärin hyvin pieni, ainoastaan 3,5 astetta. Itämeri vaikuttaa alueen ilmastoon merkittävästi.
Talvet ovat keskimäärin Suomen leudoimpia kylmimmän kuukauden eli helmikuun keskilämpötilan ollessa −2,2 °C astetta. Terminen talvi eli aika, jolloin lämpötila pysyy nollan alapuolella, alkaa keskimäärin vasta 25. joulukuuta ja päättyy maaliskuun loppupuolella[20]. Talvisin lämpötila laskee harvoin −10 celsiusasteen alapuolelle, mutta kovimpien pakkasjaksojen aikana myös Saaristomerellä voidaan mitata varsin alhaisia lämpötiloja. Esimerkiksi Utön saaren pakkasennätys on −31,3 °C, joka mitattiin tammikuussa 1987. Lumen syvyys on talvisin yleensä alle 10 cm. Vuorokauden ylin lämpötila jää nollan alapuolelle keskimäärin 38 päivänä vuodessa. Lämpötila käy pakkasen puolella keskimäärin 93 päivänä vuodessa, ja lämpötila laskee −10 °C asteen alapuolelle keskimäärin 9 päivänä vuodessa.
Saaristomerellä kesä on muuta Suomea pidempi, mutta se alkaa hieman muuta Etelä-Suomea myöhemmin meren lämpötiloja säätelevän vaikutuksen takia. Kun kesäkuussa tyypillinen yölämpötila on +10 °C, on se heinä- ja elokuussa +15 °C. Tyypillinen päivälämpötila on heinä- ja elokuussa +19 °C. Terminen kesä alkaa keskimäärin 2. kesäkuuta.[21]. Hellepäiviä mitataan keskimäärin vain kerran vuodessa, heinäkuussa.[22] Utön saaren lämpöennätys on +27,1 °C, joka mitattiin elokuussa 2003.
Alueen merellisestä ilmastosta kertoo sekin, että kesäkuu on vasta vuoden neljänneksi lämpimin kuukausi heinä-, elo- ja syyskuiden jälkeen. Tämä on meri-ilmastoissa varsin tyypillistä, sillä alueen ilmastoon vaikuttava meri reagoi lämpötilanmuutoksiin hitaasti. Terminen syksy alkaa keskimäärin 29. syyskuuta, ja ensimmäiset pakkaset saatetaan mitata vasta marras-joulukuussa.
Saaristomeri on Suomen aurinkoisinta seutua. Talvet ovat varsin pilvisiä, mutta kesä on aurinkoinen. Utö on jaksolla touko-elokuu keskimäärin Suomen aurinkoisin paikka. Auringonpaistetunteja on vuodessa keskimäärin 1990, joka on noin 200 tuntia enemmän kuin Vantaalla ja yli 600 tuntia enemmän kuin Pohjois-Lapissa[23]. Saariston kesät ovat kuivempia kuin mantereella. Talvet ovat vähälumisia, sillä osa talven sateista tulee myös vetenä. Sadepäiviä on keskimäärin 160 kpl vuodessa.
8. heinäkuuta 2009 Turun saaristossa satoi puolessa vuorokaudessa ennätyssade 50 vuoteen. Utön asemalla vettä satoi 12 tunnissa 68,5 mm ja vuorokaudessa 70,2 mm. Se oli suurin mitattu sademäärä 50 vuoteen.[24]
Utössä mitattiin vuonna 2008 Suomen kaikkien aikojen korkein vuoden keskilämpötila, +8,1 °C.[25]

Termisten vuodenaikojen alkaminen Utössä keskimäärin:

Talous ja liikenneyhteydet

Saaristossa on korkeampi elintaso kuin Manner-Suomessa.[26] Kalastus, merenkulku ja kalantuotanto ovat suurin teollisuudenala. Saaristo on tunnettu silakasta ja kirjolohesta. Maatalous on melko rajoittunutta saariston pienuuden ja kivisyyden takia, vaikka ilmasto onkin suotuista muuhun Suomeen verrattuna.[27] Rymättylä on kuitenkin tunnettu lähialueillaan siitä, että siellä tuotetaan vuoden ensimmäinen perunasato. Matkailun vaikutus saariston talouteen kasvaa koko ajan.
Saarilla on liikenneyhteyksiä toisiinsa siltojen ja lauttojen avulla, ja Ahvenanmaalla on pieni lentokenttä. Suurempien saarien välillä operoivat, Finferriesin ylläpitämät lossit ovat maksuttomia.[28] Saaristossa kulkee myös risteilyaluksia Suomesta Ahvenanmaalle ja Ruotsiin.
Kylminä talvina saaristossa on myös virallisia jääteitä.[29] Jäätie helpottaa huomattavasti saarien ja mantereen välillä liikkumista, sillä autolla tai jopa rekalla pääsee nopeammin kuin lautalla tai laivalla. Toisaalta keväällä tai syksyllä voi olla kelirikko, jolloin jää on liian ohutta autoliikenteelle, mutta liian paksua laivaliikenteelle. Kelirikon aikana jotkin saaret voivat jäädä jopa viikoiksi eristyksiin laivaliikenteeltä.[30] Leutoina talvina jääteitä ei avata, mikäli jää ei ole vähintään 20 cm paksuista.
Saariston rengastie

Saariston rengastie on Merenkulkulaitoksen vuonna 1996 käynnistämä hanke, jonka tarkoituksena on edistää Lounais-Suomen saariston pohjois- ja keskiosien matkailua sekä parantaa saariston sisäisiä ja mantereen välisiä yhteyksiä ja saavutettavuutta.[31] Rengastie koostuu sekä yleisen tieverkon osuuksista että niitä yhdistävistä yhteysalus- ja lossiyhteyksistä. Reittiin kuuluu yhteensä 160–190 kilometriä yleisiä teitä, minkä lisäksi vesistöjen ylityksiä on kaikkiaan noin 30–50 kilometriä. Vuosittain reitillä liikkuu noin 20 000 matkailijaa. Saariston rengastie kulkee Turun, Kaarinan, Paraisten, Kustavin, Taivassalon, Maskun ja Naantalin kuntien alueella.

1. Turku
2. Raisio
3. Naantali
4. Merimasku
5. Askainen
6. Mietoinen
7. Taivassalo
8. Kustavi
9. Iniö
10. Houtskär
11. Korppoo
12. Nauvo
13. Parainen
14. Kaarina
15. Turku
Kulttuuri

Saariston kulttuuri muistuttaa Suomen ruotsinkielisten rannikkoalueiden vastaavaa. Saaristossa on paljon vaikutteita Manner-Suomen kulttuurista, saaristossakin käydään saunassa. Joitakin eroja tosin on – esimerkiksi juhannussalot ovat saaristossa osa suomenruotsalaisten juhannuksen viettoa, mutta Manner-Suomessa eivät.[32] Toisaalta kokkojen polttamisesta on tullut saaristossa osa juhannuksen viettoa vasta viime aikoina.
Kielellisesti saaristo voidaan jakaa kolmeen osaan. Ahvenanmaan saaristo lännessä on lähes täysin ruotsinkielinen, Turun saaristo on suurelta osin ruotsinkielinen ja pohjoinen saaristo on suomenkielinen.
Koska kristinusko levisi saaristoon ennen mannermaata, saariston kirkot ovat melko vanhoja, vanhimmat 1200–1400-luvuilta. Jomalan kirkko on Suomen vanhin kivinen kirkko, se rakennettiin todennäköisesti vuosien 1260 ja 1280 välillä.[33]
Yli 80 prosenttia mannersuomalaisista kuuluu Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon, ja osuus on vielä suurempi saaristossa, jossa ei ole lainkaan ortodoksista tai katolista seurakuntaa.
Saariston ruokakulttuuri muistuttaa Manner-Suomen vastaavaa. Saaristossa syödään enemmän kalaa, erityisesti silakkaa, lohta ja kirjolohta. Saaristo on myös kuuluisa perinteisestä tummaleivästä, jonka valmistukseen käytetään piimää, siirappia ja maltaita.[34] Ahvenanmaa on tunnettu myös pannukakustaan, joka eroaa tavanomaisesta pannukakusta sisältämällä manna- tai riisipuuroa. Jopa hääjuhlat aloitettiin entisaikaan tarjoamalla vieraille pala pannukakkua. Sitä vaalitaan vieläkin paikallisena kansallisruokana. Jouluaterian pääruoka on yleensä hauki, kun se mannermaalla on kinkku. Jouluisin Korppoon kalastajat toimittavat Suomen presidentille jouluhauen.
Saariston kunnat

Varsinais-Suomi
Kemiönsaari
Kustavi
Parainen
Varsinais-Suomen rannikkokunnat, joihin kuuluu myös saaria
Kaarina
Masku
Naantali
Pyhäranta
Salo
Sauvo
Taivassalo
Turku
Uusikaupunki
Ahvenanmaan kunnat
Brändö
Eckerö
Finström
Föglö
Geta
Hammarland
Jomala
Kumlinge
Kökar
Lemland
Lumparland
Maarianhamina
Saltvik
Sottunga
Sund
Vårdö
Uudenmaan kunnat, joihin kuuluu myös saaria
Hanko
Raasepori
Saaristo jatkuu vielä itään, mutta Hankoa pidetään perinteisesti Saaristomeren ja Suomenlahden rajana.
Kuvagalleria

Tyypillinen pienen saaren satama Rosalassa
Kuva Hiittisistä
Loistokarin luoto Airistolla, Turun edustalla
Sandön saaren hiekkariutta on tyypillinen esimerkki Salpausselän jatkeesta
Jurmon saaren kylä
Yhteysalus M/S Aura Kasnäsin lauttarannassa. Aura liikennöi Hiittisten saaristossa Kasnäsin  ja Rosalan  saaren välillä
Nauvon kirkko 1400-luvulta
Isokarin Majakka Kustavissa
Hiittinen, 25 kilometriä Hangosta länteen
Kylä Jurmon saarella
Ulkosaaristoa Gullkronassa
Museolaiva Pommern Maarianhaminassa
Silja Linen Silja Festival -laiva, joka kulki ennen Suomen, Ahvenanmaan ja Ruotsin välillä.
Nauvon saaristoa Paraisissa.

Katso myös
Saaristomeren biosfäärialue
Saaristomeren kansallispuisto
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Onko Saaristomeri Euroopan laajin saaristo?


Suomussalmi on Suomen kunta, joka sijaitsee Kainuun maakunnan pohjoisosassa. Kunnassa asuu  ihmistä,[1] ja sen pinta-ala on km², josta km² on vesistöjä.[2] Väestötiheys on Expression error: Unrecognized punctuation character "[". asukasta/km².
Suomussalmen kunta rajoittuu Taivalkosken, Puolangan ja Hyrynsalmen kuntiin, Kuusamon, Pudasjärven ja Kuhmon kaupunkeihin sekä idässä Venäjään. Suomussalmen kunta on perustettu vuonna 1867.
Historia
Esihistoriaa
Suomussalmen alueella on ollut säännöllistä asutusta jo esihistoriallisella ajalla. Eri puolilta nykyistä Suomussalmen kuntaa on tehty useita merkittäviä arkeologisia löytöjä, muun muassa Hossan Somerjärven rantakalliossa oleva kalliomaalaus, Värikallio. Sen maalaukset ovat noin 2500-luvulta eaa.[3]
Eräaika ja asuttaminen
Suomussalmi oli idän ja lännen välisten vesiteiden solmukohta. Tärkeä vesitie suuntautui Pohjanlahdelta Oulujokea pitkin Oulujärveen, Oulujärvestä Emäjokea pitkin Kiantajärven latvavesille ja edelleen joki Vuokin ja Sarvitaipaleen tai Sotkamon–Kuhmon reittiä itään. Kainuusta pääsee myös Kuusamon kautta Jäämereen laskeville vesille. Suomussalmelta on tavattu varsin paljon viikinki- ja ristiretkiajan löytöjä. Suomussalmelta on tehty myös Pohjois-Suomen ainoat varmat hautalöydöt. Juntusrannan asuin- ja hautapaikalta on löydetty muun muassa riipuksia ja sulaneita lasimassahelmiä. Perangan Kivisaaren polttohaudassa oli muun muassa kaksi kirvestä ja kolme hevosenkenkäsolkea.[4]
Vuonna 1323 solmitussa Pähkinäsaaren rauhassa Ruotsin ja Venäjän rajariidat päättyivät joksikin aikaa. Oulujärvi ympäristöineen jäi Venäjän puolelle. Kainuun vesireittejä käyttivät varsinkin karjalaiset kulkureitteinä aina Ouluun ja Tornioon saakka. 1500-luvulla Ruotsi-Suomen silloinen kuningas Kustaa Vaasa tuki savolaisten siirtymistä valtakunnan rajan yli Oulujärven ympäristöön.[5]
Suomussalmella ei 1500-luvulla ollut vakituista asutusta. Ruotsin ja Venäjän välinen 25 vuotta kestänyt sota pitkä viha (1570–1595) tuhosi Kainuun sen aikaisen asutuksen lähes kokonaan. Paikasta toiseen siirtyviä talonpoikia eli kaskiviljelyllä Oulujärven ympäristössä, mutta nykyisen Suomussalmen suunnalla asuttaminen sai vauhtia vasta, kun Ruotsin kuningas Kaarle IX lupasi vuonna 1598 kaikille Oulujärven ympäristöön siirtyville uudisasukkaille kuusi vuotta verovapautta. Myös rajalinja oli muuttunut Täyssinän rauhassa 1595 siten, että Suomussalmi jäi Ruotsi-Suomen puolelle. Vuonna 1604 Suomussalmella oli neljä verotaloa, joiden savut symboloivat Suomussalmen vaakunassa pitäjän asutuksen alkua.[4] Asutus alkoi lisääntyä nopeasti. Vuonna 1676 oli Vuokissa jo 20 taloa, ja Kiannalle taloja oli kirjattu 29 (Kiannalla käsitettiin laajalti järven ympäristö).
1600-luvulla koko Kainuu oli yhtä pitäjää. Myös maallinen valta oli tuohon aikaa kirkon hallussa, ja ajan myötä näin laajan alueen valvominen kävi mahdottomaksi yhdelle kirkkoherralle. Vuonna 1647 Oulujärven erämaapitäjä päätettiin jakaa kahteen osaan, Sotkamoon ja Paltamoon. Lisäksi Pietari Brahe perusti Kajaanin kaupungin 1651 huolehtimaan maakunnan sivistyksellisistä, taloudellisista ja hallinnollisista tarpeista. Nykyisen Suomussalmen alueet kuuluivat Paltamon seurakuntaan aina vuoteen 1786, jolloin Suomussalmesta tuli Hyrynsalmen kappeliseurakunta.
Vainolainen, halla ja taudit
Ilmastollisesti Suomussalmi kuuluu suurelta osin pohjoisboreaaliseen vyöhykkeeseen korkean maastonsa takia, kun samalla leveysasteella oleva Oulu on selvästi keskiboreaalisessa vyöhykkeessä. Tämä edesauttoi sitä, että hallavuodet iskivät Suomussalmella kenties vieläkin ankarammin kuin muualla.
1600-luvun asutusvaihe päättyi Suomussalmellakin nälkä- ja ruttovuosiin. Muun muassa 1695–1697 tapahtuneet kadot ja niitä seuranneet kulkutaudit saivat aikaan tuhoisaa jälkeä. Tuolloin Kiannalla Matti Rönnyn talossa mainitaan maaliskuussa 1697 isännän lisäksi kuolleen seitsemän muuta asukasta nälkään. Isännän kuolema merkitsi talonväelle yleensä kerjuureissulle lähtöä.
Vuonna 1790 kesä oli epäedullinen, pitkäaikaiset sateet estivät kaskeamisen, ja elokuinen halla turmeli muut kylvöt. Seuraavan talvena kuolleita olikin tuhatta asukasta kohta yli 91. 1800-luvun vaihteessa sattui useita pahoja katovuosia peräkkäin, ja esimerkiksi 1809 kuoli 9,1 prosenttia väestöstä. Vuonna 1833 ruttoon kuoli peräti 401 henkeä. Tämän suuren kuolonvuoden jälkeen väestö alkoi jälleen kasvaa nopeasti. Vielä vuosina 1866–1868 koettiin ankarat nälkävuodet, jolloin 5000 asukkaasta kuoli 638.[4]
Myös vuonna 1712 Kainuuseen ehtinyt suuri Pohjan sota lisäsi köyhyyttä ja puutetta. Vuonna 1723 Suomussalmen väkiluku oli suunnilleen 450. Valtio auttoi kuitenkin uudisasutusta verohelpotuksin ja muun muassa vapautuksella sotaväenotosta. Väestö alkoikin nopeasti lisääntyä 1700-luvulla. 1786 väestöön kirjattiin jo 1885 henkeä.
Ämmän ruukki ja nykyajan tehtaat

Ämmän ruukki oli vuosina 1841–1878 seudun ensimmäinen suuri tehdas. 3. kesäkuuta 1841 antoi Oulun läänin kuvernööri kirkkoherra Johan Wegeliukselle luvan perustaa Suomussalmelle Ruukin. Ruukki sijaitsi Kiantajärvestä laskevassa Ämmäkoskessa nykyisen Ämmän voimalaitoksen lähellä. Taloudelliset suhdanteet ja johtajien holtittomuus aiheutti englantilaisen yhtiön ja sen mukana Ämmän ruukin vararikon 1877–1878.[4]
Oulujoki teki Kainuusta tervamaakunnan, ja jo 1800-luvun alussa kuljetettiin tervaa Ouluun Suomussalmeltakin. Suurimmillaan tervanpoltto oli Suomussalmella 1850–1900, jolloin se muodostui kunnan pääelinkeinoksi. Vielä 1930-luvulla valmistettiin monessa suomussalmelaisessa talossa tervaa, mutta 1940-luvulla sen ammattimainen valmistaminen oli käytännössä loppunut. Tervan valmistuksen tilalle tuli puutavarakauppa, jota edistivät 1907 ja 1909 Kajaaniin syntyneet teollisuuslaitokset. Ylä-Kainuun taloudellista kehitystä edistivät uudet liikenneyhteydet, kuten 1904 Kajaaniin saakka valmistunut rautatie, jota jatkettiin 1923 Kontiomäelle ja 1939 Hyrynsalmelle. Vuonna 1955 rautatie ulottui Ämmänsaareen, ja Suomussalmi yhdistyi valtakunnalliseen rautatieverkkoon.[4]
Viime vuosikymmenien suurimpia työllistäjiä ovat olleet Suomussalmen saha (myöhemmin Kajaani Oy:n saha), Ikihonka Oy, Kiantama Oy, Kemet ja Ämmän Betoni. Tuoretta yrittäjyyttä seudulla edustaa Tulikivi Oyj, joka jalostaa vuolukiveä.
Suomussalmi ja Raatteentie – talvisodan suurtaistelut
Suomen talvisodan ensimmäiset laukaukset ammuttiin Suomussalmen Karttimossa 30. marraskuuta 1939. Raatteessa rajavartijat kuulivat radiosta diplomaattisuhteiden katkenneen ja suunnilleen samoilla hetkillä alkoi ampuminen sielläkin.[6] Neuvostoliiton 163. divisioona tuli kahta reittiä Suomussalmelle ja kohtasi aluksi vain vähäisiä rajavartiojoukkoja. Vihollisen hidastelu mahdollisti lisäjoukkojen (9. divisioona) siirron Suomussalmelle. Suomalaisia joukkoja komensi jääkärieversti Hjalmar Siilasvuo. Ensimmäisistä voitokkaista taisteluista Kuusamon suunnalla vastasi everstiluutnantti Paavo Susitaipaleen johtoon siirtynyt Erillinen pataljoona 16 Kuusamosta. Ryhmä Sudelle alistettiin myös Porissa perustettu Polkupyöräpataljoona 6, jonka muistomerkki on Kylänmäellä.
Suomussalmen taistelu käytiin kirkonkylän ja sen pohjoispuolella olevan Hulkonniemen alueilla vuoden 1939 joulukuussa. Suomalaisten saarrostavan vastahyökkäyksen painostamana
163. divisioona vetäytyi alueelta 27. joulukuuta menetettyään vahvuudestaan noin kolmanneksen.
Jo joulukuun puolivälissä taisteluiden ollessa käynnissä kirkonkylällä oli Raatteen tielle Kuivasjärven–Kuomasjärven kannakselle – vain runsaan kymmenen kilometrin päähän kirkonkylästä – saapunut Neuvostoliiton 44. divisioonan kärkiosasto, jonka tarkoitus oli hyökätä myös kirkonkylään. Kapeaa kannasta puolusti vain 300 miestä. Vasta tilanteen lauettua Suomussalmella 27. joulukuuta saattoi eversti Siilasvuo johtaa joukkonsa Raatteen tielle ryhmittyneen vihollisdivisioonan kimppuun.
Raatteen tien taistelu 4.–8.1.1940 päättyi suomalaisten voittoon. Vetäytyvä Neuvostoliiton 44. divisioona koki suuret tappiot, muttei kuitenkaan täydellistä tuhoa, kuten sotakirjallisuus on aiemmin asian tulkinnut. [7]
Taistelun jälkeen talvisota jatkui alueella rajakahakkoina.[8]
Jatkosodassa suomalaiset (Jalkaväkirykmentti 11 ja rajajoukot) hyökkäsivät Raatteen tien ja Juntusrannan kautta Uhtualle. [9] Keväällä 1942 osa Uhtuan suunnan joukoista vedettiin mukaan Suomussalmen taisteluita paljon suurempaan, mutta silti lähes unohdettuun Kiestingin suurtaisteluun.
Sodan muistomerkit ja Talvisotamuseo
Talvisotamuseo Raatteen Portti on Kuhmon tien ja Raatteen tien risteyksessä. Sen yhteydessä on 3 hehtaarin alalle levittyvä Talvisodan monumentti. Talvisodan päämuistomerkki, Alvar Aallon suunnittelema Liekki (1959), sijaitsee kirkonkylällä Kuhmoon kääntyvän tien risteyksessä. Kunnan kotisivuilla on tarkemmat tiedot myös muista sotamuistomerkeistä.
Välirauhan aikana rakennettu Salpalinja kulkee Kiantajärven länsirantaa seuraillen. Haukiperässä jykevistä kivistä tehdyt panssariesteet ja Oraviselän rantaan rakennettu konekiväärikorsu juoksuhautoineen ovat Salpalinjan linnoitteita.
Kianta, Suomussalmi ja Ämmänsaari
Suomussalmen ensimmäisessä kuntakokouksessa 12. lokakuuta 1867 päätettiin, että Suomussalmella siirrytään kunnallishallintoon 1. tammikuuta 1868. Näin kirkko ja kunnallishallinto erotettiin toisistaan ja samalla kunnan nimi muutettiin Kiannasta Kirkonkylän ja Hulkonniemen välisestä salmen mukaan Suomussalmeksi.[4] Nykyisin Kiannasta puhuttaessa tarkoitetaan Kiannanniemeä tai Kiantajärveä, mutta esimerkiksi 1930-luvulle sijoittuvissa Kalle Päätalon romaaneissa suomussalmelaisista puhutaan ”kijantalaisina”.
Suomussalmen kirkonkylä oli talvisotaan asti kunnan keskus. Kirkonkylän tuhouduttua joulukuussa 1939 täysin valtioneuvosto päätti siirtää kunnan hallinnon Ämmänsaareen järven länsirannalle. Sodan jälkeen 5-tien linjaus johti liikennevirrat järven länsipuolelle.
Kirkonkylä jälleenrakennettiin, mutta Ämmänsaari kasvoi 1950–1960-luvuilla kirkonkylää suuremmaksi. Ämmänsaaren nimi muutettiin 1990-luvun lopulla Suomussalmeksi, mutta myös nimeä Ämmänsaari käytetään edelleen.
Luonto
Luonnonmaisemallisesti Suomussalmi voidaan jakaa Itä-Kainuun järvialueeseen ja Kainuun vaara-alueeseen. Maisema-alueet erottaa toisistaan kuntaa pohjois-eteläsuunnassa halkova valtatie 5.[4]
Viitostie idänpuoleinen osa kuuluu Itä-Kainuun järvialueeseen, jonka maaperä muodostuu moreenista, harjuaineksista ja turpeesta. Maisemaa hallitsevat metsäiset mäkimaat, suot ja järvireitit. Alue luetaan kuuluvaksi Pohjois-Karjalasta Kuusamoon ulottuvaan Erämaa-Suomeen. Viitostien länsipuolella oleva alue kuuluu Kainuun vaara-alueeseen, jonka maaperä on pääasiassa moreenia ja harjuainesta. Alue on vuorimaata, jossa koskisten pienten jokien ohella on runsaasti järviä. [4]
Pääosa Suomussalmen kallioperästä on gneissigraniittia ja liuskeita. Kiannanniemen alueelta on löytynyt vähäisiä nikkeli-hopeaesiintymiä. Liuskealueilla on mm. serpentiini- ja vuolukiveä. Yleisin maalaji on moreeni, joka paikoin muodostaa luode-kaakkoissuuntaisia drumliineja. Alueella on useita harjujaksoja, mm. Ison Heitajärven-Luttulanvaara, Myllylahden-Pahkangas ja Hossan harjujakso. Huuhkajankangas, Jumalissärkkä-Hoikansärkkä ja Ryötinsärkkä kuuluvat harjujensuojeluohjelmaan. Suomussalmi on pinnanmuodoiltaan tasaisempaa ja alavampaa kuin naapurikunnat Kuusamo ja Puolanka. Pääosa kunnan alueesta on yli 200 metrin korkeudella merenpinnasta. Korkeimpia vaaroja ovat mm. Nurmivaara, Mustavaara, Otsavaara, Käärmetvaara, Pihlajavaara ja Joutsenvaara.[4]
Kasvullista metsämaata on maa-alasta yli puolet, länsiosassa kaksi kolmasosaa. Suota on noin 40 % maa-alasta, lännessä kuitenkin vain runsaat 30 %. Männyn osuus puustosta on 68 %, kuusen noin 19 % ja lehtipuiden 17 %. Metsämaat ovat yleensä tuoreita kangasmaita ja yleisin metsätyyppi on puolukka-mustikkatyyppi. Yleisin suotyyppi on aapasuo. Kunnassa on runsaasti kuivia, varpuisia rämeitä, joilla saattaa kasvaa mäntyä. Korpia on eniten länsiosissa ja nevoja kaakkoisosissa.[4] Suomusalmella on vielä erämaa-alueita, joissa elää susia, karhuja, ahmoja, ilveksiä, kalasääskiä ja maakotkia. Erämaa-alueista tunnetuin on Martinselkonen.[4]
Suomussalmen vesistöistä pääosa kuuluu Oulujoen vesistön Hyrynsalmen reittiin. Osa läntisen osan vesistä kuuluu Iijoen vesistöön. Suomussalmella on vesistöjä yhteensä 582 neliökilometriä eli lähes kymmenen prosenttia kokonaispinta-alasta. Järviä ja lampia on yhteensä 3511, joista suurin on Hyrynsalmen reitin vesiallas Kiantajärvi. Toinen huomattava järvi on Vuokkijärvi Suomussalmen eteläosassa. Molemmat suurjärvet valjastettiin voimatalouden käyttöön 1960-luvun alkupuolella. Kiantajärven säännöstelykorkeus on neljä metriä ja Vuokkijärven kuusi metriä. Suomussalmen järville on ominaista rantojen karuus ja vähäinen rantakasvillisuus. Rantaviivaa Suomussalmella on kaikkiaan 2930 kilometriä.[4]
Kunta kuuluu mantereisen ja merellisen ilmastotyypin vaihettumisalueeseen. Vuoden keskilämpötila on +0,1–2°C.[10] Lämpimimmän kuukauden (heinäkuu) keskilämpötila on n. +15°C[11] ja kylmimmän kuukauden (tammikuu) −12°C. [12] Kasvukauden pituus on noin 143vrk. [13] Keskimäärin pysyvä lumipeite muodostuu marraskuussa ja sulaa toukokuun ensimmäisten viikkojen aikana. Toisinaan pysyvä lumipeite saadaan jo lokakuussa, eikä ensilumen sataminen ole syyskuussakaan aivan tavaton ilmiö.

Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Kyliä
Alajärvi, Ala-Vuokki, Hossa, Jumaliskylä, Juntusranta, Kaljuskylä, Kerälä, Kiannanniemi, Korpela, Korvua, Kuivajärvi, Kurimo, Lomakylä (Suomussalmi), Myllylahti, Näljänkä, Näätälä, Peranka, Pesiökylä, Pesiönlahti, Piispajärvi, Pisto, Pitämä, Pyhäkylä, Raate, Ruhtinansalmi, Sakara, Selkoskylä, Siikaranta, Suomussalmen kirkonkylä, Tervakangas, Vaaranniva, Vasara, Vuokki, Yli-Vuokki ja Ämmänsaari (kuntakeskus).
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Suomussalmella oli 8 051 asukasta, joista 4 969 asui taajamissa, 3 013 haja-asutusalueilla ja 69 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Suomussalmen taajama-aste on 62,3 %.[14] Suomussalmen taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:[15]

Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Liikenne
Valtatie 5 tulee Hyrynsalmelta Suomussalmen kautta Kuusamoon. Seututie 912 Kuhmosta tulee Suomussalmelle. Yhdystie 9125 eli Raatteentie on Suomussalmen kunnassa Raatteenportista Raatteeseen kulkeva yhdystie. 1940 käydystä Raatteen tien taistelusta nimensä saanut Raatteen tie käsitti osia myös nykyisestä seututiestä 912. Seututie 843 Palovaarasta Suomussalmelle jatkuu aina Poussuun, Kuusamoon saakka. Seututie 892 kulkee Suomussalmelta Korpikylän ja Kytömäen kautta Hyrynsalmelle. Seututie 897 vie Alajärveltä Suomussalmelta Hattuvaaran kautta Yli-Näljänkään.
Uskonnolliset yhteisöt
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Suomussalmella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[16]
Suomussalmen seurakunta
Seurakunnan toimipaikkoja ovat muun muassa Suomussalmen kirkko, Ämmänsaaren kirkko, Vuokin kirkko ja Ruhtinansalmen kirkko. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii herännäisyys[17] sekä vanhoillislestadiolaisuus, jolla on paikkakunnalla Suomussalmen rauhanyhdistys[18]. Muita kirkkokuntia edustaa helluntaiherätykseen kuuluva Suomussalmen helluntaiseurakunta[19] sekä Kajaanin ortodoksinen seurakunta[20], jolla on säännölliset jumalanpalvelut niin Ämmänsaaren kuin Kuivajärven tsasounissaan.
Tunnettuja Suomussalmella syntyneitä tai siellä asuneita

Isa Asp, runoilija
Toini Gustafsson, hiihtäjä, olympiavoittaja
Eetu Heikkinen, jääkiekkoilija
Jalo Heikkinen, kirjailija
Jarkko Heikkinen, jääkiekkoilija
Kauko Heikkinen, kansanedustaja (Keskusta)[21]
Domna Huovinen, runonlaulaja
Jussi Huovinen, runonlaulaja[22]
Terttu Huttu-Juntunen, ministeri, kansanedustaja (Vasemmistoliitto)[23]
Antti Juntunen, saarnaaja[24]
Eero Juntunen, kansanedustaja (Keskusta)
Reijo Kela, tanssija-koreografi
Marko Kemppainen, skeet-ampuja, olympiamitalisti
Ilmari Kianto, kirjailija[25]

Reijo Lumisalmi, säveltäjä
Ville Kormilainen, päätoimittaja
Heikki Kovalainen, Formula 1 -kuljettaja[26]
Merja Kyllönen, liikenneministeri, kansanedustaja (Vasemmistoliitto)[27]
Matti Makkonen, tekstiviestin keksijä[28]
Onttoni Miihkali, kirjailija, opettaja
Anne Moilanen, toimittaja
Janne Pesonen, jääkiekkoilija[29]
Osmo Tapio Räihälä, säveltäjä
Alpo Räisänen, professori, kielentutkija
Anni Aitto, näyttelijä, Pro-Finlandia mitalisti
Alvar Saukko, kunnanjohtaja 1960–1970-luvuilla, kansanedustaja (Keskusta), kunnallisneuvos[30]
K. J. Ståhlberg, Suomen ensimmäinen presidentti, kansanedustaja (Nuorsuomalainen Puolue, Kansallinen Edistyspuolue)[31]
Ulla Tapaninen, näyttelijä[32]

Muuta tietoa
Suomussalmella on rakennettu pienoismalleja jo vuodesta 1999, mm. Kontiomäen rautatieaseman ja Oulujärven alueen pienoismallit, jotka sijaitsevat Kontiomäen Shellin pienoismallinäyttelyssä, sekä Syvänniemen rullatehdas Kuopioon. Myös Raatteen portissa sijaitseva Raatteentien taistelun pienoismalli on valmistettu Suomussalmella. Pienoismallit on valmistettu erinäisten työllistämishankkeiden aikana, uusin hanke on Vaihtoehtona työ -projekti (2006–2009), joka työllistää pitkäaikaistyöttömiä.
(Vaihtoehtona työ- projekti lopetettu ja sitä seurannut, Talas -kehittämishanke päättyy 31.12.2011.)
Valmistettuja pienoismalleja ja sijoituspaikat
Raatteentien taistelu, Raatteen portti
Kontiomäen asema, Kontiomäen Shell
Röllimaa, Paljakka-talo
Oulujärven alue, Kontiomäen Shell
Eino Leino -talo, Kontiomäen Shell
Suomussalmen kirkonkylä, Alajärven koulu
Ämmänruukki, Alajärven koulu
Metelinniemen golf-kenttä, Kontiomäen Shell
Taivaan Pankko, Kontiomäen Shell
Hepoköngäs, Paljakka-talo
Ukkohalla, Paljakka-talo
Syvänniemen rullatehdas, Syvänniemi
Ämmänruukki, Ruukinkankaan koulu
Ystävyyskunnat
 Kalevala (Venäjä)
 Nordmalingin kunta (Ruotsi)
Katso myös
Luettelo Suomussalmen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Keränen, Pekka| title = Suomussalmi sodissa 1918, 1939-40, 1941-45| publisher = Suomussalmen Kunta| year = 2000| id = ISBN 9519390359}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kyllönen, Yrjö - Kyllönen, Ari| title = Muistoja Viiangista| publisher = Kuopio| year = 2006| id = ISBN 951-842-301-6}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Additiivinen merkintä tarkoittaa sellaisia luvun esitystapoja, joissa luvun arvo ilmaistaan ryhmällä merkkejä, joiden arvot lasketaan yhteen. Vain osa luvuista ilmaistaan lukumerkillä ja muut luvut muodostetaan näiden summan avulla. Nykyään käytetään additiivisia merkintöjä harvoin ja niillä onkin lähinnä historiallista merkitystä. Näiden tilalle on tullut intialaisarabialaiset numerot, paikkamerkintä ja desimaalijärjestelmä.
Muinaisilla kansoilla on ollut runsaasti lukujen merkintätapoja, joiden perusidea on ollut additiivinen, mutta jossa on sovellettu muitakin merkitsemisperiaatteita. Esimerkiksi kiinalaisilla oli additiivisen numeromerkintä, jota laajennettiin moninkertaistavilla luvuilla. Babylonialaisilla oli käytössään additiivisesti merkityillä pienillä luvuilla laajennettu paikkamerkintä.[1]
Idea on varsin yksinkertainen. Vanha tukkimiehen kirjanpito on selvä esimerkki, jossa ykköstä sisältävää lukujärjestelmää sovelletaan additiivisesti. Kun kirjoitetaan luku viisi, merkitään vain 5 kappaletta ykkösiä eli /////. Jos lukumerkistöön kuuluu vaikka luvut / eli yksi ja X eli kolme, tulkitaan //XXX luvuksi 1 + 1 + 3 + 3 + 3 eli luvuksi yksitoista. Lukua esittävät merkit muutetaan luvuiksi, joiden summa on merkitty luku.
Esimerkkejä
Varhainen egyptiläinen lukumerkintä

Egyptiläisissä hieroglyfeissä, joita hakattiin kiveen jo 3200 eaa.[2], oli heti käytössä additiivinen desimaalijärjestelmä. Eri lukumerkit, jotka saatiin moninkertaistavalla tavalla luvun 10 potensseina, aseteltiin vallitsevan kirjoitustavan mukaisesti ryhmäksi. Seuraavia merkkejä käytettiin luvuissa.

1101001 00010 000100 000miljoona

Esimerkiksi luku 2324 = 1000 + 1000 + 100 + 100 + 100 + 10 + 10 + 1 + 1 + 1 + 1 kirjoitettaisiin hieroglyfeillä muodossa[3]
Egyptissä käytettiin myöhemmin hieroglyfien kanssa kahta rinnakkaista hieraattista- ja demoottista merkistöä. Myös näissä oli käytössä additiivinen desimaalijärjestelmä.[3]
Nuolenpääkirjoitus

Babylonialaiset omaksuivat nuolenpääkirjoituksen ja sen numerojärjestelmän sumerilaisilta noin 2200 eaa.[2]. Nuolenpääkirjoituksessa, jossa merkit tehtiin ruo'on kärjellä tuoreeseen saveen, esiintyi lukuja merkitseviä merkintöjä. Ne muodostettiin käyttäen vain kahta merkkiä: pieni ja iso kiilamerkki. Pieni kiila (luku yksi) painettiin kosteaan saveen pystyasentoon ja isokiila (kymmenen) poikittain. Luvut 1 - 9 merkittiin pienillä kiiloilla kolmen kiilan riveinä. Luku yhdeksän oli siten kolme kolmen kiilan riviä. Luku 13 merkittiin 10 + 1 + 1 + 1 eli ensin yksi isokiila ja sen perään kolme pientä kiilaa yhteen riviin. Luku 35 = 10 + 10 + 10 + 1 (x 3) + 1 (x 2) eli kolme isokiilaa riviin ja näiden jälkeen viisi pientä kiilaa kolmen ja kahden kiilan päällekkäisissä riveissä.[4]
Vaikka babylonialaisilla oli additiivinen merkintä, jatkettiin lukujen muodostamista nyt paikkamerkinnällä. Luku 125 = 120 + 5 merkittiin kahdella pienellä kiilalla ja niiden jälkeen 5 pikkukiilalla. Ensimmäiset kaksi kiilaa tarkoittivat 60:ien lukumäärää eli 2 x 60 = 120 ja seuraavat 5 kiilaa 5 x 1. Suuret luvut esitettiin seksagesimaalisella paikkamerkinnällä, jossa numeromerkit muodostettiin additiivisesti.[4][5]
Roomalaiset numerot

Roomalaisissa numeroissa luvut muodostetaan lukujen I (yksi), V (viisi), X (kymmenen), L (viisikymmentä), C (sata), D (viisi sataa) ja M (tuhat) avulla. Luvut 1 - 4 merkittiin aluksi I, II (eli I + I = 2), III ja IIII, mutta keskiajalla luku neljä merkittiin myös vähennyslaskuna IV (yksi pois viidestä). Luvut 6 - 9 merkittiin VI, VII, VIII ja VIIII, mutta yleisiä olivat keskiajalla myös IX (yhdeksän) ja IIX (kahdeksan). Suuremmat luvut aloitettiin kirjoittamaan isoista merkeistä. Esimerkiksi MDCI tarkoitti 1000 + 500 + 100 + 1 = 1601 ja MMCCIX tarkoitti 1000 + 1000 + 100 + 100 + 10 - 1 = 2209.[6][7]
Roomalainen merkitsemistapa oli helppo oppia, mutta vaati hieman päässälaskutaitoa edes luvun suuruuden hahmottamiseksi. Yhteen ja vähennyslaskut olivat tällä merkinnällä vaikeahkoja suorittaa, mutta kertominen ja jakaminen onnistui vasta laskupöydän tai sormien avulla.[6][7]
Kiinalaiset sauvanumerot
Kiinassa on ollut käytössä useita lukujen merkitsemistapoja. Matematiikan pitkästä perinteestä johtuen ja kulttuurivaihdosta intialaisten kanssa näistä kehitettiin kehittynyt paikkajärjestelmään perustuvia desimaalijärjestelmiä.[8] Sauvanumerot ovat laajalle levinnyt ja kansalaisten vieläkin käyttämä merkitsemistapa, jota käytettiin jo vanhimmassa kirjallisessa lähteessä 250 eaa.[2].
Sen juuret ovat additiivisessa merkintätavassa, jossa lukua yksi merkitsevää merkkiä "sauva" toistetaan tarvittava määrä. Kun lukua viisi kuvataan viidellä sauvalla, jatketaan lukujen 6 - 9 osalta "poikittaisella sauvalla", joka myös tarkoittaa viittä. Luvussa 6 tämän alle vedetään vielä yksi sauva, jolla ilmaistaan 6 = 5 + 1.[9]

Merkinnässä on ilmeisesti jäänne viisikantaisesta lukujärjestelmästä, jossa vaakapalkit tarkoittivat viiden lukumääriä. Sauvamerkintää on myöhemmin kehitetty paikkamerkinnäksi siten, että sauvamerkeistä tuli numeraaleja 1 - 9, joilla muodostettiin suurempia lukuja. Paikkamerkinnässä ykköset, sadat, kymmenet tuhannet, merkittiin pystyviivoilla, vastaavasti kymmenet, tuhannet, sadat tuhannet, ja niin edelleen, merkittiin vaakaviivoilla.[10]
Mayaintiaanien lukumerkintä

Espanjalaiset valloittajat tuhosivat järjestelmällisesti intiaanien kirjoittamia dokumentteja. Ainoastaan muutama kopio heidän kirjoituksistaan on säilynyt ja lisäksi kaikki kiveen hakatut tekstit. Mayojen teksteissä ja kalenterimerkinnöistä on löydetty melko kattava esitys heidän lukujen käytöstä. Heidän lukumerkintänsä perustui additiivisuuteen, missä luku yksi merkittiin pisteellä ja luku viisi merkittiin viivalla.[11]
Merkinnöissä on ilmeisesti jäänteitä vanhasta viisilukujärjestelmästä lukuun 20 saakka, jonka jälkeen merkinnät noudattavat paikkamerkintää. Paikkamerkinnässä vuorottelivat 20- ja 18-järjestelmä eri paikoissa.[11]
Muita additiivisia lukumerkintöjä
Alkujaan matemaatikon ja historioitsijan Geneviève Guitelin laatima ja J. D. Barrowin päivittämässä luokittelussa mainittu additiivisiksi muutama muukin lukumerkintä. Atsteekit käyttivät 20-kantaista lukujärjestelmää, joka oli additiivinen. Kreikkalaiset käyttivät attikalaista lukumerkintää, joka roomalaisten numeroiden tavoin perustui lukuihin 1, 5, 10, 50, 100, 500,... Myöhemmin he siirtyivät intialaisten vaikutuksesta toiseen additiiviseen merkintään, jossa luvuille 1 - 9 annettiin aakkosten ensimmäiset kirjaimet, luvuille 10, 20, ..., 90 aakkosten seuraavat kirjaimet ja sadoille vastaavasti loput kirjaimista. Luku merkittiin näitä lukuja hyväksi käyttäen ja alle tuhat olevia lukuja voitiin esittää kolmella merkillä. Heprealainen merkintä ja arabialainen Abjad-merkintä matkivat tätä järjestelmää, joskin niissä käytettiin omia aakkosia.[12]
Katso myös
Kiinalaiset numerot
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Boyer, Carl| title = Tieteiden kuningatar – Matematiikan historia osa I ja II| others = Translated by Pietiläinen, Kimmo| location = Juva| publisher = Art House| year = 1994| id = ISBN 951-884-159-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Barrow John D.| title = Lukujen taivas| others = Translated by Vilikko, Risto| location = Smedjebacken, Ruotsi| publisher = Art House| year = 1999| id = ISBN 951-884-231-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pulkkinen, Jarmo| title = Sudenluusta supertietokoneeseen| location = Helsinki| publisher = Art House Oy| year = 2004| isbn = 951-884-388-0}}
Viitteet

Luokka:Lukujärjestelmät


HMS Impulsive (viirinumero D11) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston I-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Alus tilattiin lokakuussa 1935 J. Samuel White and Companyltä Cowesista osana vuoden 1935 laivasto-ohjelmaa. Aluksen köli laskettiin 29. tammikuuta 1936 ja se laskettiin vesille 1. maaliskuuta 1937. Se valmistui 29. tammikuuta 1938, jolloin sen valmistuskustannukset olivat 258965 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.[1]
Palvelus
HMS Impulsive palveli toisen maailmansodan puhjetessa Välimeren laivaston 3. Hävittäjälaivueessa. Alus määrättiin 3. syyskuuta 1939 laivueen mukana Kotilaivastoon. Se saapui 14. syyskuuta Plymouthiin, jossa se sijoitettiin sukellusveneidentorjuntaan sekä saattueiden suojaksi.[1]
HMS Impulsive etsi 17. syyskuuta Englannin kanaalista sukellusveneen upottaman lentotukialuksen HMS Courageousin eloonjääneitä. Alus liittyi 25. lokakuuta Scapa Flowssa Kotilaivastoon, josta se siirrettiin joulukuussa 20. Hävittäjälaivueeseen miinalaivaksi.[1]
1940
HMS Impulsive suojasi 4. tammikuuta 1940 Loch Ewestä Portsmouthiin telakalle taistelulaiva HMS Nelsonia, joka oli osunut magneettimiinaan. Alus palasi 8. tammikuuta Scapa Flowhun. Alus hinasi 17. tammikuuta törmäyksessä vaurioituneen HMS Duncanin Rosythiin HMS Exmouthin suojatessa aluksia.[1]
HMS Impulsive muutettiin 24. tammikuuta Portsmouthissa miinanlaskijaksi, mistä se palasi 27. tammikuuta uuteen laivueeseensa Imminghamiin. Alus miinoitti 3. maaliskuuta Heligoland Bightissa yhdessä HMS Expressin, HMS Eskin ja HMS Icaruksen kanssa operaatiossa IE1, joka oli samalla laivueen ensimmäinen varsinainen tehtävä. Se siirrettiin 5. maaliskuuta Moray Firthiin sukellusveneidentorjuntaan, josta se palasi 27. maaliskuuta Imminghamiin noutamaan miinoja Norjan rannikon miinoittamista varten.[1]
HMS Impulsive liittyi 3. huhtikuuta laivueen mukana Force WV:hen  miinoittamaan Norjan rannikkoa. Alus miinoitti 5. huhtikuuta Vestfjordissa HMS Eskin, HMS Icaruksen ja HMS Ivanhoen kanssa. Tehtävän suoritettuuan osasto liittyi taisteluristeilijä HMS Renownin kanssa oleviin Kotilaivaston aluksiin. Se kadotti Saksan laivaston taisteluristeilijöiden Scharnhorstin ja Gneisenaun kanssa käydyn taistelun aikana yhteyden muihin aluksiin, mutta se palasi myöhemmin partioalueelleen.[1]
HMS Impulsive siirrettiin 17. huhtikuuta telakalle, josta palattuaan se suojasi 23. huhtikuuta Åndalsnäsin maihinnousua (operaatio Sickle). Alus laski 29. huhtikuuta miinoitteen Trondheimin edustalle HMS Ivanhoen ja HMS Icaruksen kanssa operaatiossa ZMA. Aluksen ollessa 15. toukokuuta matkalla miinoittamaan Hollannin rannikkoa (operaatio CBX2) sen kattiloissa havaittiin ongelma, joka pakotti sen palaamaana Imminghamiin.[1]
HMS Impulsive osallistui 18. toukokuuta itärannikonsulun täydentämiseen laivueen ja apumiinalaiva HMS Princess Victorian kanssa (operaatio BS5). Alus erkani osastosta ennen HMS Princess Victorian osumista miinaan Humberin suistossa. Alus osallistui tämän jälkeen useaan itärannikonsulun täydennysoperaatioon, kunnes se siirrettiin 27. toukokuuta avustamaan siirtoarmeijan evakuoinnissa.[1]
HMS Impulsive siirtyi jo samana päivänä Doveriin. Alus teki seuraavana päivänä ensimmäisen matkansa Dunkerqueen, josta se kuljetti joukkoja Doveriin. Seuraavien kahden päivän aikana alus teki vielä kolme matkaa kuljettaen 2917 sotilasta Dunkerquesta Doveriin. Aluksen potkuri vaurioitui 1. kesäkuuta, minkä jälkeen se irrotettiin operaatiosta. Se matkasi seuraavana päivänä Thames-joelle, jossa se siirrettiin 3. kesäkuuta Green and Silley Weirin telakalle Blackwallissa Lontoossa korjattavaksi.[1]
HMS Impulsive palasi 24. kesäkuuta telakalta liittyen laivueeseensa Imminghamissa. Alus suojasi seuraavana päivänä apumiinalaiva HMS Teviot Bankiä ja miinalaiva HMS Ploveria sekä HMS Intrepidiä ja HMS Icarusta HMS Eskin kanssa operaatiossa BS18. Alus oli 17. heinäkuuta kokeilemassa uutta Mk XX miinaa HMS Expressin kanssa. Alus jatkoi seuraavien kuukausien aikana miinoitustehtäviä laivueen mukana, kunnes se siirrettiin 7. marraskuuta Hullissa telakalle.[1]
1941
Telakalle siirron syynä oli aluksella havaittu tärinä, minkä lisäksi se tarvitsi aivan normaalia huoltoa. Alus palasi 16. tammikuuta 1941 laivueeseensa miinoitustehtäviin, kunnes sille palautettiin 22. huhtikuuta Imminghamissa torpedoputket ja poistettiin miinakiskot.[1]
HMS Impulsive liittyi toukokuussa Kotilaivastoon. Se ja HMS Intrepid suojasivat 6. toukokuuta 1. Miinalaivuetta pohjoisensulun täydentämiseksi. Alus laski maihin 19. toukokuuta Greenockissa 278 AMC Salopianin eloonjäänyttä. Alus suojasi 10. kesäkuuta uudelleen 1. Miinalaivuetta yhdessä HMS Nigerian ja HMS Anthonyn kanssa.[1]
Alus siirrettiin 18. kesäkuuta Hullissa telakalle kattiloiden puhdistuksen vuoksi. Alus palasi palvelukseen elokuussa, minkä jälkeen se siirtyi Scapa Flowhun. Se liittyi 8. elokuuta Kotilaivaston 3. Hävittäjälaivueeseen sukellusveneidentorjuntaan ja saattueiden suojaamiseksi luoteisen reitin alueella.[1]
HMS Impulsive suojasi 29. syyskuuta Jäämeren saattuetta PQ1 Islannista Murmanskiin, jonne se saapui 10. lokakuuta. Alus aloitti 18. lokakuuta paluumatkansa Arkangelista suojaten HMS Suffolkia yhdessä HMS Escapaden kanssa.[1]
HMS Impulsive siirrettiin 30. joulukuuta Thornycroftin telakalle Woolstoniin.[1]
1942
HMS Impulsive palasi palvelukseen 27. heinäkuuta 1942 aloittaen koeajot. Alus liittyi elokuussa Kotilaivaston 6. Hävittäjälaivueeseen suojaamaan Jäämeren saattueita.[1]
Alus suojasi syyskuussa Jäämeren saattuetta PQ18. Se upotti 16. syyskuuta Saksan laivaston sukellusveneen U-457 (). Alus erkani seuraavana päivänä saattueesta liittyäkseen palaavaan saattueeseen QP14, mistä se erkani 18. syyskuuta yhdessä HMS Furyn kanssa kohti Huippuvuoria. Hävittäjien tehtävänä oli noutaa tankkeri RFA Oligarch, minkä jälkeen ne palasivat seuraavana päivänä saattueeseen. HMS Impulsive suojasi saattuetta aina Loch Eween saakka.[1]
Alus suojasi 20. lokakuuta saattuetta QP15, josta se erkani 26. lokakuuta palaten Scapa Flowhun. Se suojasi 22. marraskuuta taistelulaiva HMS Ansonia ollessaan saattueen JW51B:n kaukosuojauksena.[1]
1943
HMS Impulsive suojasi 21. helmikuuta 1943 risteilijä HMS Scyllaa suojattaessa saattuetta JW53. Alukset erkanivat 27. helmikuuta saattueesta suojatakseen palaavaa saattuetta. Ne liittyivät 1. maaliskuuta saattueeseen RA53, josta HMS Impulsive erkani yhdessä neljän muun hävittäjän kanssa.[1]
Alus siirrettiin 15. maaliskuuta läntisen reitin alaisuuteen täydentämään Atlantin saattajaosastoja, jotka olivat joutuneet lisääntyneiden sukellusvenetoiminnan kohteeksi. Se liittyi 3. tukiryhmään yhdessä HMS Offan, HMS Pennin ja HMS Pantherin kanssa. HMS Impulsive matkasi 25. huhtikuuta Newfoundlandista suojaten saattueita ONS5 ja SC128, jotka joutuivat sukellusveneryhmien Fink ja Amsel toiminta-alueille. Alus erkani 4. toukokuuta saattueista matkaten Islannin tankkauspisteen kautta Clydeen.[1]
HMS Impulsive oli kesäkuussa huollettavana Hullissa Amos and Smithin telakalla. Alus palasi 27. heinäkuuta laivueeseensa Kotilaivastoon. Se määrättiin 16. elokuuta suojaamaan 1. Miinalaivuetta yhdessä HMS Middletonin kanssa rakennettaessa miinoitetta Tanskan salmeen (operaatio SN74). Tehtävästä vapauduttuaan alus palasi Scapa Flowhun.[1]
Alus suojasi 18. marraskuuta saattuetta JW54A:ta, josta se erkani 24. marraskuuta saattueen saavuttua Kuolan niemimaalle. HMS Impulsive liittyi 28. marraskuuta palaavaan saattueeseen RA54B, josta se erkani 5. joulukuuta. Alus suojasi 22. joulukuuta saattuetta JW55B yhdessä kahdeksan muun hävittäjän kanssa. Se erkani saattueesta 29. joulukuuta ennen saattueen saapumista Kuolan niemimaalle.[1]
1944
HMS Impulsive suojasi 1. tammikuuta 1944 palaavaa saattuetta RA55B1, josta se erkani 7. tammikuuta ennen saattueen saapumista Loch Eween. Alus palasi Kotilaivastoon.[1]
Alus osallistui helmikuussa Kotilaivaston mukana Norjan rannikon meriliikenteen häirintään operaatio Posthornissa. Osasto oli samanaikaisesti saattueen JW57:n kaukosuojausosastona. Alus pelasti 25. helmikuuta sukellusvene U-990:n upottaman hävittäjän HMS Mahrattan eloonjääneet.[1]
HMS Impulsive suojasi 29. maaliskuuta saattuetta JW58 Loch Ewestä. Alus erkani 4. huhtikuuta saattueesta. Se liittyi 7. huhtikuuta palaavaan saattueeseen RA58, josta se erkani 12. huhtikuuta saattueen saavuttua Loch Eween palaten Kotilaivastoon.[1]
Alus osallistui 2. toukokuuta kanaalin alueella yhdessä Force S, G ja J:n kanssa harjoitukseen Fabius. Se osallistui 4. toukokuuta Littlehamptonissa maihinnousuharjoituksiin ja 18. toukokuuta Brightonin edustalla puolustusharjoituksiin Force S:n osana. HMS Impulsive määrättiin tukemaan Normandian maihinnousua liitettynä 23. Hävittäjälaivueeseen, jonka mukana alus liittyi Solentissa Force S:ään.[1]
Force S koottiin kesäkuun alussa Portsmouthissa. HMS Impulsive tuki 6. kesäkuuta maihinnousua tykkitulella SWORD rannan kohteisiin, minkä lisäksi alus suojasi saattueita osana Itäistä laivasto-osastoa. Se palveli edelleen kanaalin alueella operaatio Neptunen päätyttyä 27. kesäkuuta.[1]
HMS Impulsive vapautettiin heinäkuussa kanaalipartioinnista, minkä jälkeen se palasi Scapa Flowhun Kotilaivastoon. Alus siirrettiin 27. heinäkuuta Imminghamissa telakalle, mistä se palasi syyskuun lopulla palvelukseen.[1]
Alus liittyi lokakuussa 14. Saattajaryhmään läntisen reitin alaisuuteen suojaamaan Atlantin saattueita. Alus siirrettiin marraskuussa tilapäisesti luoteisen reitin alueelle.[1]
1945
HMS Impulsive siirrettiin maaliskuussa 1945 8. Hävittäjälaivueeseen Portsmouthiin suojaamaan Kanaalin saattueita, koska ilmaputkin varustetut sukellusveneet aiheuttivat kasvaneen uhan meriliikenteelle. Alus vieraili 14. toukokuuta St. Peter Portissa Guernseyllä saaren tultua takaisinvallatuksi.[1]
Alus suojasi 7. kesäkuuta HMS Jamaicaa, joka kuljetti kuningas Yrjö VI:ta vierailulle kanaalin saarille. Alus siirrettiin 17. kesäkuuta Harwichin reserviin.[1]
HMS Impulsive oli sijoitettuna reserviin, kunnes se sijoitettiin poistolistalle vuoden 1945 lopulla. Alus myytiin 1946 BISCOlle, joka allokoi sen T W Youngille Sunderlandiin. Se saapui 22. tammikuuta hinattuna romutettavaksi.[1]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = English, John| title = Amazon to Ivanhoe - British Standard Destroyers of the 1930s| location = Kendal| publisher = World Ship Society| year = 1993| id = ISBN 0-905617-64-9| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Whitley M J| title = Destroyers of World War Two – an international encyclopedia| location = Lontoo| publisher = Arms and Armour| year = 1988| id = ISBN 0-85368-910-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gardiner Robert (toim.)| title = Conway's All the World's Fighting Ships 1922–1946| location = Lontoo, Englanti| publisher = Conway Maritime Press| year = 1987| id = ISBN 0-85177-146-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Levy James P| title = The Royal Navy's Home Fleet in World War II| location = New York| publisher = Palgrave macmillan| year = 2003| id = ISBN 1-4039-1773-6| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Luokka: Kuninkaallisen laivaston I-luokan hävittäjät
Luokka:Whiten valmistamat alukset
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan toisen maailmansodan hävittäjät