Volvo Group (; virallisesti Aktiebolaget Volvo, lyhenne AB Volvo) on ruotsalainen kuorma- ja linja-autojen, maanrakennuskoneiden ja merimoottoreiden valmistaja. Se perustettiin Göteborgissa, Ruotsissa vuonna 1927.
Volvo tarkoittaa latinan kielessä ’minä pyörin’ (verbistä volvere, 'pyöriä'). Volvo valmisti jo 1930-luvun lopulla varsin tilavia henkilöautoja, jotka oli varustettu 6-sylinterisellä 3,7 litran moottorilla. Mallimerkinnältään nämä autot olivat mm. PV-36, PV-52 ja PV-56.
Vuonna 1924 SKF:n myyntipäällikkö Assar Gabrielsson ja insinööri Gustav Larson päättivät aloittaa ruotsalaisen auton rakentamisen. Heidän visionsa oli rakentaa autoja jotka sietäisivät sekä kylmyyden että ankarat maanteiden olosuhteet.[1]
Volvo on aina pyrkinyt olemaan edelläkävijä turvallisuusajattelussa. Volvo oli ensimmäinen autovalmistaja, joka käytti istuimissaan kolmipisteturvavöitä. Nykyään Volvoissa käytetään pitkälti emoyhtiön komponentteja.
Historia
1927 Volvon perustivat Assar Gabrielsson ja Gustaf Larsson, jotka päättivät valmistaa turvallisia ja korkealaatuisia ajoneuvoja. Ensimmäinen henkilöauto valmistettiin Göteborgissa ja seuraavana vuonna ensimmäinen kuorma-auto, josta tuli välittömästi menestys. Seuraavina vuosikymmeninä Volvo kasvoi yhtymäksi ja useita toiminta-alueita perustettiin: auto-, meri- ja teollisuusmoottoreiden valmistus, linja-autot, maansiirtokoneet ja lentokoneteollisuuden komponentit.
Vuonna 1933 Volvo otti suurimmissa kuorma- ja linja-automalleissaan käyttöön niin kutsutun Hesselman-moottorin. Ensimmäisen oman dieselmoottorinsa (tyyppi VDA) Volvo sai tuotantovalmiiksi vuonna 1946. Bensiinimoottori säilyi valinnaisena Volvon kevyissä kuorma- ja linja-autoissa 1960-luvulle saakka.[2]
Ennen toista maailmansotaa esitellyt Volvon mallit pysyivät tuotannossa sota-ajan yli. Vuosina 1950 ja 1951 Volvo esitteli uuden raskaan kuorma-automalliston, johon kuuluivat Titan ja sen "pikkuveli" Viking. Titan oli tehokas jo alun perin, mutta vuodesta 1954 lähtien siihen oli saatavissa turboahdettu moottori. Turbolla tavoiteltiin suurempaa tehoa ja varsinkin vääntöä kasvattamatta moottorin painoa. Kuitenkin Keski-Euroopassa turbotekniikkaan suhtauduttiin pitkään ennakkoluuloisesti. Raskaiden kuorma-autojen rinnalla Volvo valmisti jakelukäyttöä ja muuta kevyempää ajoa varten Snabbe-, Trygge- ja Starke-malleja. Vuonna 1965 Volvo uudisti koko kuorma-automallistonsa, jolloin Titan ja Viking korvattiin 86- ja 88-malleilla. Nokattomasta F88-mallista, jota suomalaiset automiehet kutsuivat "kasipariksi", tuli Volvon menestystuote, jota valmistettiin siihenastinen ennätysmäärä.[2]
1950-luvun alussa Volvo ja brittilainen Leyland toivat kumpikin markkinoille oman linja-auton alustansa, jossa moottori oli sijoitettu makaamaan keskelle autoa, matkustamon lattian alle. Tekniset ongelmat hidastivat tämän linja-autotyypin yleistymistä, mutta vuonna 1966 esitelty Volvon B58-alusta oli kypsä tuote. Tästä alustasta ja sen seuraajaksi 1980-luvun taitteessa tulleesta B10M-mallista tuli maailmanlaajuisesti yksi kaikkien aikojen eniten käytetyistä linja-automalleista, ja sen suosio kesti 2000-luvun taitteeseen saakka, jolloin se joutui väistymään takamoottoristen linja-autojen tieltä. Keskimoottoristen linja-auton alustojen rinnalla Volvo valmisti etumoottorisia alustoja Pohjoismaiden markkinoille 1980-luvun puoliväliin saakka, kehitysmaita varten vielä muutamia vuosia pidempään. Takamoottorisia linja-autoja Volvo alkoi tehdä 1970-luvun alussa.[3]
1940-luvulla esitelty Volvon PV-henkilöautomallisto oli pitkäikäinen; sen viimeistä versiota PV 544 ja siihen perustunutta pakettiautomallia Duett tehtiin vuoteen 1965 saakka. Vuonna 1956 markkinoille tuli 121/122-mallisto (Amazon), joka oli tuotannossa 1970-luvun taitteen yli. Vuonna 1966 Volvo esitteli 140-sarjan, jonka seuraajaksi tuli 240-sarja vuonna 1975. 240-sarja pysyi tuotannossa vuoteen 1993 saakka. Näiden rinnalla valmistettiin ylellisempää 160/260-sarjaa, jonka korvasi 740/760-sarja vuonna 1982. Vuonna 1973 Volvo osti kolmanneksen alankomaalaisen DAFin henkilöautotuotannosta, ja vuodesta 1976 lähtien DAF-henkilöautot myytiin Volvo-nimisinä. Näiden rinnalle ja myöhemmin seuraajaksi tuli 340/360-sarja, jota valmistettiin vuoteen 1991 saakka. Volvon henkilöautotuotanto myytiin yhdysvaltalaiselle Ford Motor Companylle vuonna 1999.[4]
Volvo päätti 6. syyskuuta 1993 yhdistyä Renaultin kanssa. Fuusio ei kuitenkaan toteutunut, minkä jälkeen Volvon hallituksen puheenjohtaja Pehr G. Gyllenhammar erosi 2. joulukuuta 1993.[5] Gyllenhammar oli neuvotellut Renaultin johtajan Louis Schweitzerin kanssa kolme vuotta yhdistymisestä. Osa osakkeenomistajista vastusti kuitenkin suunnitelmaa. Lisäksi monet Volvon johtajista eivät olleet tyytyväisiä jo olemassa olevaan strategiseen kumppanuuteen Renaultin kanssa. Kun Volvon toimitusjohtaja Soren Gyll kuuli johdon vastustuksesta, hän ilmoitti asiasta Gyllenhammarille, joka veti fuusioehdotuksensa pois ja erosi.[6]
Ford Motor Company hankki Volvon henkilöautovalmistuksen omistukseensa vuonna 1999 ja myi sen vuonna 2010 kiinalaiselle Zhejiang Geelylle[7].
2001  Volvo Group ostaa Renault Trucksin ja Mack Trucksin.
2007  Volvo Group ostaa Nissan Dieselin (nykyinen nimi UD Trucks).
2007  Volvo Group ostaa Lingongin, kiinalaisen maansiirtokoneiden valmistajan.
2008  Yhteisten liiketoimintojen perustaminen intialaisen Eicher Motorsin kanssa.
2012  Lentokoneteollisuuden komponentteja valmistava yritys Volvo Aero myydään englantilaiselle GKN-yritykselle.
Tammikuussa 2015 uutisoitiin Kiinan suurimman kuorma-autovalmistajan Dongfengin hankkineen 45 prosenttia Volvon osakekannasta.[8]
Volvo ilmoitti kesällä 2017 ensimmäisenä suurena automerkkinä luopuvansa pelkästään polttomoottorilla varustettujen autojen valmistuksesta, kaikki uudet esiteltävät mallit 2019 eteenpäin ovat joko hybridejä tai täysin sähkökäyttöisiä.[9]
Tavaramerkki
Volvo Trademark Holding AB on tasapuolikkain Aktiebolaget Volvon ja Volvo Car Corporationin omistama.[10]
AB Volvon pääasiallinen toiminta on omistaa, ylläpitää, suojella ja varjella Volvon tavaramerkkejä (mukaan lukien Volvo, Volvo Aero ja Volvo Penta niiden asianmukaisten omistajiensa puolesta ja valtuuttaa näitä oikeuksia omistajille.
Pääliiketoimintaan kuuluu myös tavaramerkkien väärinkäytön vastustaminen maailmanlaajuisesti.
Volvo Suomessa
Volvo-autojen tuonti Suomeen alkoi jo vuonna 1928. Yhtiö perusti maahantuontia varten Helsinkiin tytäryhtiön, Oy Volvo-Auto Ab:n. Tämän yrityksen päätoimipaikka oli vuosikymmenien ajan Vallilan kaupunginosassa, Sturenkadun varrelle vuonna 1939 valmistuneessa autotalossa. Volvo-autojen luovutushuollot tehtiin vuodesta 1964 Helsingin Hernesaaressa, josta nämä toiminnot muuttivat vuonna 1974 Vantaan Kaivokselaan, jossa oli jo vuodesta 1971 toiminut raskaan kaluston huoltokorjaamo. Volvo-Auton uusi pääkonttori vihittiin käyttöön Kaivokselassa vuonna 1981.[11] Vuodesta 2016 päätoimipaikka on ollut Vantaan Viinikkalassa.
Volvo-Auto alkoi vuonna 1932 julkaista omaa asiakaslehteä, jonka nimeksi otettiin Volvo-viesti.[12]
Volvo raivasi 1930-luvun aikana nopeasti tiensä Suomen yleisimmäksi linja-automerkiksi, ja samalla se sai hyvän maineen Suomen oloihin sopivana yleiskuorma-autona. Vuonna 1939 Volvo oli eniten rekisteröity linja-automerkki, ja yhdessä Chevroletin ja Reon kanssa se muodosti kaksi kolmannesta Suomen koko linja-autokannasta.[13] Samana vuonna Volvo oli Suomen kolmanneksi yleisin kuorma-automerkki Fordin ja Chevroletin jälkeen.[14]
Sotien päätyttyä Volvo-kuorma-autojen tuonti alkoi uudelleen vuonna 1946 ja linja-auton alustojen tuonti seuraavana vuonna. Niitä ei kuitenkaan tuontisäännöstelyn vuoksi saatu kysyntää vastaavasti. Kuitenkin vuosina 1947–1949 rekisteröitiin jo 356 uutta Volvo-linja-autoa, mikä oli enemmän kuin vuosina 1945–1949 rekisteröityjen uusien Sisu-linja-autojen määrä, 319 kappaletta. Linja-autoliiton jäsenyrityksilleen vuonna 1953 tekemään kyselyyn vastanneista 44 prosenttia ilmoitti eniten haluamakseen merkiksi Volvon.[15] Kuorma-autojen ja linja-auton alustojen tuontisäännöstely purettiin vuonna 1957, minkä jälkeen tie oli auki Volvolle ja sen pahimmalle kilpailijalle, toiselle ruotsalaiselle Scania-Vabikselle varsinkin linja-automarkkinoilla.[16]
Volvo oli Suomessa pitkään huomattavasti yleisempi kuorma- ja linja-autona kuin henkilöautona, koska henkilöautojen saanti Ruotsista oli toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina hyvin vaikeaa valuuttapulan vuoksi. Volvon suurikokoisia henkilöautoja oli kuitenkin jonkin verran käytössä takseina. [17]
Esimerkiksi vuoden 1955 alussa rekisterissä oli 2570 Volvo-kuorma-autoa, mutta vain 440 Volvo-henkilöautoa. [18] Vuoden 1960 alussa Volvo-henkilöautoja oli rekisterissä vajaat 1500, mutta tuontisäännöstelyn purkamisen ansiosta niiden määrä kasvoi siinä määrin, että vuoden 1969 lopussa Volvo oli jo seitsemänneksi yleisin henkilöautomerkki lähes 24000 autolla. [19] Myös vuoden 1988 lopussa Volvo oli henkilöautotilaston seitsemännellä sijalla, kun Volvo-henkilöautoja oli rekisterissä 115936 kappaletta. [20] Vuonna 1981 Volvo 240-sarja oli Suomen eniten rekisteröityjen henkilöautomallien tilastossa 10. ja Volvo 340-sarja 14. sijalla. Samana vuonna Volvo-kuorma-autoja rekisteröitiin 1295 ja linja-autoja 287 kappaletta. Rekisteröityjen henkilöautomerkkien tilastossa Volvo oli kahdeksannella sekä kuorma- ja linja-automerkkien tilastossa ensimmäisellä sijalla. [21]
Liiketoiminta-alueet
Volvo-konsernin liiketoiminta-alueita ja samalla AB Volvon tytäryhtiöitä ovat:
Volvo Buses (linja-autot)
Volvo Trucks (kuorma-autot)
Volvo Construction Equipment (maanrakennuskoneet, aikaisemmalta nimeltään Volvo BM AB)
Volvo Aero (lentokone- ja rakettimoottorit ja moottoriosat, ilmailuteollisuuden palvelut, Volvon omistuksessa vuoteen 2012 saakka)
Volvo Penta (meri- ja teollisuusmoottorit)
Mack Trucks (yhdysvaltalainen kuorma-autojen valmistaja, Volvon omistuksessa vuodesta 2001)
Renault Trucks (ranskalainen kuorma-autojen valmistaja, Volvon omistuksessa vuodesta 2001, sitä ennen osa Renault-konsernia)
Nissan Diesel, nykyinen nimi UD Trucks (japanilainen kuorma-autojen valmistaja, jonka Volvo osti vuonna 2007)
Volvo Financial Services (rahoituspalvelut)
Nykyinen mallisto
Kuorma-autot
Volvo FL
Volvo FE
Volvo FM
Volvo FMX
Volvo FH
Linja-autot
Volvo 7500
Volvo 7900
Volvo 8900
Volvo 9500
Volvo 9700
Volvo 9900
Tuotannosta poistuneet mallit
Linja-autot
Volvo City L
Volvo 7000
Volvo 8500
Volvo 8700
Volvo B12-600
Volvo B10-400
Volvo 7700
Kuorma-autot
Volvo FM7, FM9, FM10 ja FM12
Volvo FL4, FL6, FL10 ja FL12
Volvo NL10 ja NL12
Volvo F4, F6, F7, F10, F12 ja F16.
Volvo N7, N10 ja N12
Volvo F88 ja F89
Volvo FH12
Lähteet

Kirjallisuutta
Arttu Käyhkö, Volvo maanrakennuskoneet, Kustantaja Laaksonen 2015. ISBN 978-952-5805-66-6 (Teos sisältää noin 280 värivalokuvaa ja tekniset tiedot)
Arttu Käyhkö, Maanrakennuskoneet Suomessa, Alfamer / Tarusto Oy, 2015. ISBN 978-952-472-234-6
Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Harmaa talous tarkoittaa muuten laillista liike- tai yritystoimintaa, josta ei kuitenkaan suoriteta lakisääteisiä maksuja tai veroja, esimerkiksi ennakonpidätystä tai sosiaaliturva- ja eläkemaksuja. Euroopan unioni laskee harmaaseen talouteen kuuluvaksi myös laittoman kaupan, kuten esimerkiksi huumekaupan.[1] Harmaata taloutta esiintyy tyypillisesti työvoimavaltaisilla toimialoilla, kuten rakennusalalla, majoitus- ja ravitsemisalalla ja kuljetusalalla.[2]
Tyypillisiä ilmenemismuotoja ovat pimeiden palkkojen maksaminen, kuittikauppa, pimeät yrittäjätulot ja lyhyen elinkaaren yritysten käyttö verojen välttämiseksi. Harmaata taloutta esiintyy myös kansainvälisessä kaupassa ja sijoitustoiminnassa. Harmaan talouden yleisyydestä on esitetty erilaisia arvioita. Arviointia vaikeuttaa se, että harmaa talous on suurelta osin piilorikollisuutta, josta vain osa tulee viranomaisten tietoon.
Ilmiön laajuutta arvioidaan esimerkiksi 16.6.2010 ilmestyneessä eduskunnan tarkastusvaliokunnan tilaamassa tutkimuksessa, joka on Suomen tähän asti laajin tutkimus harmaasta taloudesta. Tutkimuksessa käsitellään harmaan talouden ilmiöitä sijoitustoiminnan, kansainvälisen tavarakaupan ja kotimaisen harmaan talouden ydinalueiden, eli rakennustoimialan ja majoitus- ja ravitsemistoimialan sekä kuljetustoimialan, näkökulmasta.
Tutkimuksessa esitettyjen arvioiden mukaan harmaan talouden määrä olisi verotarkastuksiin perustuvalla laskentamenetelmällä 10–14 miljardia euroa vuonna 2008, mikä vastaa 5,5–7,5 prosenttia bruttokansantuotteesta. Fiskaalisina vahinkoina tämä tarkoittaa 4-6 miljardin euron vuosittaisia verojen ja maksujen menetyksiä. Olavi Ala-Nissilän mukaan vuonna 2012 EU-maiden harmaan talouden arvo oli 16 % EU-maiden taloudesta eli yli 1850 miljardia euroa. Lisäksi verotuloja karkasi massiivisesti veroparatiiseihin. Olavi Ala-Nissilän mukaan, jos kaikki veronalaiset tulot kerättäisiin, se riittäisi koko EU-maiden budjettivajeeseen. [3]
Toisen arvion mukaan Euroopan (EU-27, Norja, Sveitsi, Kroatia ja Turkki) alueella harmaan talouden suhteellinen osuus on laskenut vuosina 2003–2013 noin 22,4%:sta 18,5 %:iin maiden BKT:stä (2013 yhteensä 2150 miljardia euroa). Keskiarvoa huomattavasti korkeammat arvot harmaan talouden BKT-osuudesta olivat Bulgariassa (31%), Romaniassa, Kroatiassa, Liettuassa ja Virossa (28%) sekä Turkissa (27%) ja Latviassa (26%). Tämän tutkimuksen arvio  harmaan talouden osuudeksi Suomessa oli yhteensä 13,0% vuonna 2013 (25,8 mrd euroa). Eurostatin mukaan toimialakohtaisesti korkea harmaan talouden osuus olisi EU-alueella vuonna 2013 keskimäärin rakennustoiminnassa (31%), tukku- ja vähittäiskaupan (20%), hotelli- ja ravintolatoiminnan (19%), tuotannollisen toiminnan (15%) ja maatalouden (15%) piirissä sekä muissa henkilökohtaisissa palveluissa (%-osuus määrittelemättä: viihde, hieronta, prostituutio, kotipalvelut, yms.). [4]
Talousrikollisuus
Tavat hankkia ja sijoittaa harmaata rahaa kuuluvat olennaisena osana talousrikoksiin. Talousrikoksiin liittyvien varojen siirrot ulkomaille ja rikollisten liiketoimet ulkomaalaisten yritysten sekä veroparatiisivaltioon perustettujen yritysten kanssa ovat lisääntyneet.[5] Käytännöt harmaan talouden torjumiseksi ja tulkinnat mikä on talousrikos vaihtelevat eri maissa. Suomessa harmaa talous kuuluu talousrikostutkinnan piiriin[6][7]. Talousrikosten tutkiminen on vaikeaa, sillä niistä jäävät jäljet ovat usein epäsuoria: suoria todisteita, tositteita ja sopimuksia ei löydy. Rahat pestään sijoittamalla ne laillisiin yrityksiin tai esimerkiksi rahapeliin. Tämän vuoksi poliisi pyrkii tunnistamaan talousrikoksia muun muassa niihin usein liittyvien peiterikosten myötä. Peiterikos voi olla esimerkiksi rahanpesu.
Italiassa talousrikoksiksi luetaan myös niiden yhteyteen liittyvät muut rikokset, esimerkiksi kiristys. Italian mafian toiminnassa jopa palkkamurhat ovat arkipäivää.[8] Mafian keskeisissä selvittelyissä yleensä taustalla on talousrikollisuuden etupiirijaot. Mafian toimia tutkii Italiassa talousrikoksiin ja harmaaseen talouteen erikoistunut viranomainen Guardia di Finanza.[8]
Prostituutioon olennaisena osana liittyvä paritus, mutta myös prostituutio silloin, kun verot jätetään maksamatta kuuluu talousrikostutkinnan piiriin[9].
Kiinassa luetaan vuoden 2008 maitojauheskandaali talousrikokseksi, joista maksimirangaistus on kuolemantuomio.
Kehitysmaissa harmaan talouden keskimääräinen osuus kansantaloudesta on teollistuneita maita suurempi. Somaliassa, jossa suurimmassa osaa maata valtionhallinnon ote on olematonta ja valta on paikallistason klaanihallitsijoilla, käytännössä koko kansantalous toimii harmaan talouden varassa. Merirosvoudesta on tullut tärkeä osa alueen taloutta.[10]. Yhdysvaltalaisen FAS-järjestön mukaan noin puolet Venäjän taloudesta liittyi tavalla tai toisella järjestäytyneeseen rikollisuuteen 1990-luvun lopussa.[11]
Vaikutukset
Harmaa talous on haitallista valtiontaloudelle. Valtio menettää verotuloja. Laillisesti toimivat yritykset ovat lähtökohtaisesti epäedullisessa asemassa yrittäessään kilpailla harmaan talouden yritysten kanssa. Virallisten työntekijöiden työolosuhteet tai palkkaus voi kärsiä harmaan talouden työntekijöiden työpanoksen edullisemman hinnan vuoksi.
Toiminnasta on hyötyä siihen osallistuville. Jätettyään veronsa ja lakisääteiset maksunsa maksamatta yrittäjälle jää enemmän rahaa käteen ja hän pystyy samaan aikaan myymään tuotettaan kilpailukykyisemmällä hinnalla. Työntekijä hyötyy maksamatta jääneen tuloveron määrän. Kuluttaja hyötyy saadessaan tuotteen tai palvelun halvemmalla. Harmaa talous aiheuttaa tiettyjä riskejä siihen osallistuville. Yrittäjää ja työntekijää uhkaa rikossyyte mikäli asia paljastuu. Työntekijät työskentelevät ilman työehtoja tai vakuutuksia, eikä heille kerry lakisääteistä eläkettä. Kuluttajalla ei ole lakisäänteistä kuluttajansuojaa, eikä työllä tai palvelulla muuta takuuta kuin se minkä hyödykkeen myyjä sille antaa.
Harmaaseen talouteen liittyy usein myös muuta rikollista toimintaa. Se voi olla esimerkiksi rahanpesua ja veroparatiisien hyödyntämistä. Toisaalta se voi olla työsuojelun laiminlyöntiä tai sosiaaliturvan väärinkäyttöä, kuten esimerkiksi työttömyyskorvauksen nostamista, vaikka todellisuudessa tehdään töitä.
Suomi
Harmaan talouden ja talousrikollisuuden torjuntaan osallistuu Suomessa useita viranomaisia, joilla on aiheesta paljon havaintoja ja tietoa lakisääteisten tehtäviensä puitteissa. Viranomaisten yhteistyöllä ylläpidettävä verkkosivusto  kokoaa harmaan talouden ja talousrikollisuuden torjuntaan liittyvän julkisen materiaalin yhteen. Sivusto on tarkoitettu niin suurelle yleisölle, poliittisille päättäjille ja viranomaisille kuin myös tieteentekijöille.
Sivustolta löytyy ajankohtaista tietoa harmaan talouden ja talousrikollisuuden ilmiöistä, niiden laajuudesta ja torjunnasta. Lisäksi sivusto antaa yrityksille ja kansalaisille tietoa siitä, miten toimia oikein ja suojautua harmaan talouden ja talousrikollisuuden aiheuttamilta haitoilta. Ajankohtaisia ilmiöitä kuvataan yhdistelemällä useamman eri viranomaisen havaintoja. Tarkoituksena on osoittaa, että harmaan talouden ja talousrikollisuuden torjunta kuuluu kaikille: viranomaisille, yrityksille ja kansalaisille. Sivusto toimii myös viranomaisten ja poliittisten päättäjien päätöksenteon tukena. Tietoa löytyy uusista ilmiöistä, kuten alustataloudesta ja virtuaalivaluutoista, mutta myös perinteisimmistä harmaan talouden muodoista, kuten pimeästä työstä ja korruptiosta.
Verkkosivuston toteutushanke on osa vuosille 2016–2020 vahvistettua kansallisen harmaan talouden ja talousrikollisuuden torjunnan strategian toimenpideohjelmaa. [12] Sisällöstä vastaa toimituskunta, joka koostuu keskeisistä harmaan talouden torjuntaan osallistuvista viranomaisista ja ministeriöistä. Sivuston ylläpitoon osallistuvat sisäministeriö, valtiovarainministeriö, sosiaali- ja terveysministeriö, oikeusministeriö, työ- ja elinkeinoministeriö, liikenne- ja viestintäministeriö, Verohallinto, Poliisi, Tulli, Valtakunnanvoudinvirasto, Konkurssiasiamiehentoimisto, Aluehallintovirasto, Eläketurvakeskus, Työttömyysvakuutusrahasto, Tapaturmavakuutuskeskus, Kilpailu- ja kuluttajavirasto, Valvira, Evira, ELY, Trafi ja Valtakunnansyyttäjänvirasto. [13]
Harmaan talouden selvitysyksikkö
Verohallintoon perustettiin vuonna 2011 Harmaan talouden selvitysyksikkö (HTSY), joka jatkaa Viranomaisyhteistyön kehittämisprojekti Virke:n toimintaa. Harmaan talouden selvitysyksikkö toimii  (21.12.2010/1207) mukaan, jossa yksikön tehtäväksi on määritelty 1) edistää harmaan talouden torjuntaa tuottamalla ja jakamalla tietoa harmaasta taloudesta ja sen torjunnasta, sekä 2) laatia viranomaiselle velvoitteidenhoitoselvityksiä organisaatioista ja organisaatiohenkilöistä 6 §:ssä säädettyihin käyttötarkoituksiin. [14]
Laki takaa yksikölle ainutlaatuisen laajat tiedonsaantioikeudet. Selvityksissä voidaan esimerkiksi kerätä ja yhdistellä salassa pidettäviä viranomaistietoja, luokitella asiakkaita tai asiakasjoukkoja. Lisäksi selvitysyksikkö laatii julkisia ilmiöselvityksiä, joissa kuvataan harmaan talouden ilmiöitä ja harmaan talouden torjuntaa sekä näiden vaikutuksia yleisellä tasolla. Yksikkö on siis palveluorganisaatio, joka tiedonsaantioikeuksiensa puitteissa tuottaa palveluja muille viranomaisille toimenpiteiden tueksi. Näin harmaan talouden ja talousrikollisuuden torjuntatoimenpiteet saadaan kohdennettua riskiperusteisesti tietyille kohdejoukoille, eikä oikein toimivia yrityksiä tai kansalaisia tarvitse häiritä turhaan.
Arvioita kustannuksista
Vuosituhannen vaihteen jälkeen harmaasta taloudesta ja talousrikollisuudesta on tullut kiinteä osa järjestäytyneen rikollisuuden toimintaa Suomessa. Rikollisryhmien yritystoimintaan liittyy tulojen salaamista, pimeinä maksettuja palkkoja, kuittikauppaa ja tilauspetoksia.[15] Veropetoksista annettiin vuonna 2006 yhteensä 429 tuomiota, näistä ehdottomia vankeusrangaistuksia kahdeksan kappaletta.[16].
Viranomaisyhteistyön kehittämisprojektin Virken selvityksen mukaan rakennusalan harmaa talous lisääntyi pitkin vuotta 2007, ja Suomen valtio menetti 300 miljoonaa euroa verotuloina puhtaasti pimeän työn vuoksi. Joka kymmenes rakennusmies teki töitä pimeästi mikä tarkoitti yhteensä yli 15 000:ta miestyövuotta vuonna 2007.[17]
Talousrikollisuus ja harmaa talous ovat jatkuvasti laajenevia ja rikoksentekomuotojaan muuttavia rikollisuuden aloja. Suomessa piilo- ja peiterikollisuutta on paljastunut useilta eri toimialoilta. Rakennus- ja ravintolatoimintaan liittyvinä alan yritysten aliurakoinnin ja kuittikaupan sekä niiden käyttämien ulkomaisten työntekijöiden ja yritysten hyväksikäyttäminen ovat olleet tyypillisiä harmaan talouden toimintatapamuotoja. Selviä viitteitä ammattimaisesta talousrikollisuudesta on saatu myös puukauppaan, metsätilakauppaan, ulkomaankauppaan, huumekauppaan, hyväntekeväisyyskeräyksiin, telemarkkinointiin, tiede- ja tutkimustoimintaan, arvopaperikauppaan sekä tietotekniikkarikollisuuteen liittyvistä väärinkäytöksistä. Arvopaperimarkkinoihin ja ATK-ympäristöihin liittyvät rikokset ovat talousrikostutkijoita työllistäviä uusia rikoslajeja, joita ei aiemmin ollut tutkittavana lainkaan.
Ilmiön laajuutta arvioidaan esimerkiksi 16.6.2010 ilmestyneessä eduskunnan tarkastusvaliokunnan tilaamassa tutkimuksessa, joka on Suomen tähän asti laajin tutkimus harmaasta taloudesta. Tutkimuksessa käsitellään harmaan talouden ilmiöitä sijoitustoiminnan, kansainvälisen tavarakaupan ja kotimaisen harmaan talouden ydinalueiden, eli rakennustoimialan ja majoitus- ja ravitsemistoimialan sekä kuljetustoimialan, näkökulmasta.
Tutkimuksessa esitettyjen arvioiden mukaan harmaan talouden määrä olisi verotarkastuksiin perustuvalla laskentamenetelmällä 10–14 miljardia euroa vuonna 2008, mikä vastaa 5,5–7,5 prosenttia bruttokansantuotteesta. Fiskaalisina vahinkoina tämä tarkoittaa 4-6 miljardin euron vuosittaisia verojen ja maksujen menetyksiä.
Prostituutioon usein olennaisena osana liittyvä paritus on Suomen lain mukaan rikollista toimintaa ja kuuluu talousrikostutkinnan kohteisiin.[18] Mutta myöskään itsenäisillä prostituoiduilla ei ole Suomessa laillisen elinkeinonharjoittajan asemaa, vaikka vero- ja kirjanpitovelvollisuus koskeekin prostituutiosta saatuja tuloja samalla tavoin kuin muita ansiotuloja.[19][20] Käytännössä suurin osa prostituutiosta kuuluukin harmaan talouden piiriin, sillä esimerkiksi kansanedustaja ja tutkija Anna Kontulan selvityksen mukaan vain osa ammattimaisimmista prostituoiduista ilmoittaa tulonsa veroviranomaisille[19], ja suurin osa jättää sekä ansiotuloverot ja arvonlisäverot että lakisääteiset eläke- ja sosiaaliturvamaksut maksamatta. Myös Tilastokeskus on todennut seksipalvelujen kulutuksen kasvun olevan harmaan talouden piirissä, ja eduskunnassa asiasta on esitetty kirjallinen kysymys, johon vastatessaan hallitus myönsi ongelman laajuuden.[21][22] Jos tulot on saatu pimeänä, prostitutioidut voisivat tällöin myös saada yhteiskunnalta työmarkkina- tai toimeentulotukea ja muita sosiaalietuisuuksia. Harmaata taloutta torjutaan Suomessa juuri talousrikostutkinnan avulla, ja siten myös prostituution harjoittamiseen liittyvät vero- ja kirjanpitorikokset kuuluvat sen piiriin.[23]
Suomessa talousrikosten esitutkintaa ja talousrikostorjuntaa suorittavat valtakunnallisesti toimiva keskusrikospoliisi, alueelliset talousrikostutkintayksiköt ja eräiden kihlakuntien poliisilaitosten talousrikostutkintayksiköt ja -ryhmät tai poliisilaitoksen yksittäinen talousrikostutkija. Tullilaitoksen toimivalta esitutkinnassa rajoittuu tullilain mukaisiin tullirikoksiin, joista osa on talousrikoksia[9].
Verotarkastuksilla torjutaan talousrikollisuutta
Verotarkastusten tehtävänä on pitää verojärjestelmä uskottavana ja turvata verotulojen kertyminen. Vuonna 2010 Verohallinnossa valmistui 3552 verotarkastusta. Tarkastuksissa kaikkiaan 719:ssä todettiin harmaata taloutta.[24]

Rakennusala
Tilaajavastuulaki
Tilaajavastuulaki vuodelta 2007 velvoittaa rakennusurakoiden ja vuokratyövoiman tilaajaa varmistamaan, että aliurakoitsijat ovat maksaneet veronsa ja työntekijöidensä eläkevakuutusmaksut. Helsingin Sanomien mukaan laki ei ole onnistunut lopettamaan harmaata taloutta. Rakennusliiton arvion mukaan pimeitä työntekijöitä on alalla 20000 henkeä ja veroja menetetään arviolta yli 300 miljoonaa euroa vuodessa.[25] Sisäasiainministeriön mukaan puolet talousrikospoliiseista tutkii rakennusalan kuittikauppoja: esimerkiksi huhtikuussa 2008 146 tutkijaa toimi 142 jutussa. Epäiltynä oli 653 henkilöä ja 481 rakennusyritystä.[26]
Järjestäytyneet rikollisliigat harjoittavat kuittikauppaa ja maksavat palkkoja pimeästi työntekijöilleen. Verovalvonnan rakennustyömailla hoitavat koko maassa vajaat 20 tarkastajaa, ja heillekin verotustietojen saanti voi olla ongelmallista. Valtionvarainministeriö on esittänyt ajatuksen niin sanotusta käänteisestä arvonlisäverosta, jonka toivottaisiin vähentävän harmaata taloutta.[16][25] Syyskuusta 2012 alkaen jokaisella uudella rakennustyömaalla työskentelevällä on oltava näkyvillä henkilötunniste ja veronumero ja kaikkien rakennustyömailla työskentelevien henkilöiden veronumerot kirjataan elokuussa avautuvaan julkiseen rekisteriin. Uuden käytännön avulla pyritään torjumaan rakennusalalla rehottavaa harmaata taloutta.[27]
Tilaajavastuulain noudattamisen helpottamiseksi on kehitetty verkkopalvelu Tilaajavastuu.fi. Palvelun kehittämiskumppani on Rakennusteollisuus RT ry. Yhtiön omistajat ovat Rakentamisen Laatu RALA ry sekä Sähkö- ja teleurakoitsijaliitto STUL ry, jotka omistavat yrityksen yhdessä Tilaajavastuu.fi -palvelun kehittäjän Aspida Oy:n kanssa.
Käänteinen arvonlisävero
Käänteisessä arvonlisäverojärjestelmässä alv:n tilittää valtiolle ostaja eikä myyjä. Pitkissäkin palveluketjuissa arvonlisävero maksettaisiin vain kerran, ja sen maksaisi ensimmäinen ostaja. Järjestelmä on käytössä Ruotsissa, Saksassa, Hollannissa ja Itävallassa.[28]
Mielipiteet käänteisestä arvonlisäverosta ovat ristiriitaisia. Helsingin syyttäjänviraston talousrikosasioita hoitavat syyttäjät ovat vedonneet alkuvuonna 2008 järjestelmän käyttöönoton puolesta.[26] Valtionvarainministeri Jyrki Katainen haluaa puolestaan odottaa Ruotsin valtion kokemuksia verojärjestelmän muutoksesta.[29]
Verohallituksen nimittämä työryhmä tutki vuonna 2006 käänteisen arvonlisäverojärjestelmän toimintaa. Työryhmä ei päässyt yksimielisyyteen järjestelmän vaikutuksista. Ryhmän enemmistön mielestä verokertymä kasvaisi noin 130 miljoonaa euroa, vähemmistön mukaan verotulot voisivat jopa vähentyä veropetosmahdollisuuksien lisääntyessä.[29]
Majoitus- ja ravintola-ala
Helsingin Sanomat testasi[30] vuonna 2011 helsinkiläisten pitseriaravintoloiden asiakaspalvelua hoitaa asiakkaidensa maksunsaamista palveluidensa tarjoamisesta näille. Pienissä ruokaravintoloissa näkyi paljon viitteitä veronkierrosta. Noin joka kolmessa testatuista viidestätoista ravintolasta kuittia pyydettäessä sen saamisessa tuli ongelmia: kassakoneen luukku saattoi olla jäänyt ostotapahtuman ajaksi auki; joissakin paikoissa taas kuitin saamisessa sen vastaanottaminen vaati pitkää näppäilyä tai saattoi vaatia jopa sen virran katkaisemista ostotapahtuman loppuunsaattamiseksi. Kassakonetta oli voitu mahdollisesti jopa manipuloida, joten kuitin saaminen ei taannutkaan paikan nuhteettomuutta. Ruuan arvonlisävero on Suomessa 13 prosenttia, mutta ravintoloiden antamissa kuiteissa esiintyi jopa neljää eri arvonlisäverokantaa: 12, 13, 18 ja 22 prosenttia.
Viranomaiset arvioivat, että harmaan talouden osuus majoitus- ja ravintola-alan liikevaihdosta on 8-10 prosenttia. Se merkitsee noin 500 miljoonaa euroa. Asiantuntijat vaativat valvonnan suuntaamista riskiyrityksiin ja tiedonkulun parantamista viranomaisten välillä. Myös Ruotsissa käytössä oleva, sertifioitu ja mustalla laatikolla varustettu kassakone sekä lailla säädelty kuitinantopakko olisivat heidän mukaansa avuksi.
Kehitysmaat
Kehitysmaissa harmaa talous muodostaa usein suuren osan taloudellisesta toiminnasta.
Liiketoimintaa koskeva lainsäädäntö ja sen valvonta ovat näissä maissa pienempiä kuin teollisuusmaissa. Tämän vuoksi kehitysmaiden kohdalla puhutaan epävirallisesta taloudesta (), jolla tarkoitetaan hallinnon säätelyn ulkopuolella olevaa taloudellista toimintaa.
On arvioitu, että Aasiassa, Afrikassa ja Latinalaisessa Amerikassa yli puolet maatalouden ulkopuolisesta työllisyydestä olisi epävirallista. Maataloudessa epävirallinen talous on vielä yleisempää. Koska toiminta on hallinnon säätelyn ulkopuolella, on sen yleisyydestä vaikea saada luotettavaa tietoa.
Katso myös
Verohelvetti
Veronkierto
Laiton siirtolaisuus
Piratismi
Yrityksen saattohoito
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Saviano, Roberto| title = Gomorra: mafian valtakunta| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2007| isbn = 978-951-0-33186-6}}
Viitteet

Aiheesta muualla
 Viitattu 1.4.2011.
 Viitattu 2.5.2012.
 Voima 5/2014
Luokka:Talousrikollisuus
Luokka:Verotus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Guillermo Arriaga Jordán (s. 13. maaliskuuta 1958) on meksikolainen kirjailija sekä elokuvien käsikirjoittaja, tuottaja ja ohjaaja. Hän tuli tunneksi etenkin elokuvien "Amores perros", "21 grammaa" ja "Babel" käsikirjoittajana[1]. Vuonna 2008 hän ohjasi elokuvan The Burning Plain[1].
Hän vastaanotti 2005 Cannesin filmifestivaalin palkinnon parhaasta käsikirjoituksesta elokuvasta Kolmesti kuopattu.
Filmografia
Un Dulce Olor a Muerte (1999)
Amores perros (2000) ISBN 0-571-21415-0
The Hire: Powder Keg (2001)
21 grammaa (2004) ISBN 0-571-22266-8
Kolmesti kuopattu (2005)
Babel (2006)
El Búfalo de la Noche (2007)
The Burning Plain (2009)
Romaanit
Escuadrón Guillotina (1991)
Un Dulce Olor a Muerte (1994) ISBN 958-04-6169-4
El Búfalo de la Noche (1999) ISBN 0-7432-8666-9
Night Buffalo (2007), translated by Alan Page ISBN 0-7432-8186-1
A Sweet Scent of Death (2007), translated by Alan Page ISBN 0-7432-9679-6
The Guillotine Squad (2007), translated by Alan Page ISBN 0-7432-9681-8
Lähteet

Aiheesta muualla

 (in Spanish)

Luokka:Meksikolaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Meksikolaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1958 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt


Hyväntekeväisyys tarkoittaa toisten auttamista ilman että siihen ensisijaisesti liittyy oman edun tavoittelua. Hyväntekeväisyys voi kohdistua esimerkiksi lapsiin, vanhuksiin, vammaisiin ja sairaisiin, urheiluun ja liikuntaan, taiteeseen, tieteeseen, eläimiin, ympäristöön tai maanpuolustukseen. Hyväntekeväisyyttä harjoitetaan muiden muassa vapaaehtoistyöllä ja lahjoituksilla.
Hyväntekeväisyyden määrittely
Hyväntekeväisyys on ollut kiinteä osa länsimaisen sivilisaation historiaa koko sen olemassaolon. Viittauksia lahjoittamiseen ja hyväntekeväisyyteen löytyy niin Raamatusta kuin antiikin historiasta. Lahjoittamisen turvin on pyritty turvaamaan yhteisön kaikkien jäsenten hyvinvointi, onnellisuus sekä oman yhteisön sosiaalinen tasapaino.
Hyväntekeväisyys voidaan historiallisesti jakaa kahteen vahvaan ryhmään, joista ensimmäinen on hädänalaisessa tilanteessa olevien lähimmäisten elämäntilanteen helpottamiseen. Englanninkielinen altruismille läheinen termi ”charity” viittaa myötätuntoon, lähimmäisenrakkauteen ja epäitsekkyyteen. Tuki ohjattiin historiallisesti oman yhteisön vähäosaisten auttamiseksi, mutta globalisaation myötä keräyskohteisiin on liittynyt kansainvälinen katastrofiapu. Suomen Punainen Risti keräsi 1870-luvulla ensimmäistä kertaa kansainväliseen kohteeseen: Venäjän nälkää näkeville ja Turkin sodan uhreille.
Moderni hyväntekeväisyys järjestöineen syntyi 1800-luvun voimakkaasti teollistuvassa Britanniassa, jossa voimakas ja osin hallitsematon kaupungistuminen aiheutti köyhyyttä, työttömyyttä, huonoja elinoloja ja muita sosiaalisia ongelmia. Tavallista oli esimerkiksi koulujen ja sairaaloiden rakentaminen köyhiä varten ja muu köyhäinapu. [1]
Hyväntekeväisyys ei kohdistu pelkästään toisiin ihmisiin. Eläinsuojelusta muodostui jo varhain yksi vakiintunut hyväntekeväisyyden kohde. Ympäristönsuojelun tukemista ei myöskään voi nähdä yksinomaan ihmisten paremman elinympäristön rakentamisena.
Toinen hyväntekeväisyyden klassinen haara koskee tieteen ja taiteen tukemista. Vähävaraisten opiskelijoiden ja taiteilijoiden mesenaattina toimimisen rinnalla lahjoitusvaroin on rakennettu merkittäviä kulttuuri-instituutioita. Varhaisimpia tällä saralla Suomessa toteutettuja keräyksiä ovat olleet Kirjailijoiden ja taiteilijoiden eläkekassa, sekä Suomalainen teatteri, molemmat 1870-luvulla. 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun moniin hyväntekeväisyyshankkeisiin liittyi poliittisia tarkoitusperiä mm. suomalaisuuden vaalimisen muodossa.
Suomessa oli itsenäistymisensä aikoina vallalla vahva hyväntekeväisyyden perinne, josta olivat osoituksena lukuisat keräykset, hyväntekeväisyystapahtumat, arpajaiset sekä yksittäiset isot lahjoitukset ja hyväntekijät. Toisen maailmansodan ja sitä seuranneen jälleenrakentamisen myötä myös hyväntekeväisyyden kuva muuttui. Valtion ja esivallan rooli monien aikaisemmin kansalaisyhteiskunnan anteliaisuuden varaan rakennettujen kulttuurihankkeiden, sosiaalisten hankkeiden ja kansalaistoiminnan rahoittajana vahvistui. Tuloerojen kaventumisen myötä supistui samalla myös sellaisten kansalaisten joukko, joilla oli mahdollisuuksia tehdä todella merkittäviä lahjoituksia.
Viime vuosituhannen lopun taloudellinen taantuma ja sitä seurannut talouskehitys muutti kuitenkin tilannetta. Julkisen talouden tasapainottamisen myötä yhteiskunnan mahdollisuudet kasvattaa voittoa tuottamattomien järjestöjen rahoitusta loppui. Kansalaisten ja yritysten karttuisan käden puoleen kääntyi perinteisten hyväntekeväisyysjärjestöjen lisäksi monia uusia tahoja; yliopistoja, museoita, taidelaitoksia, sairaaloita joiden rahoitus oli menneinä vuosikymmeninä levännyt lähes yksinomaan valtiollisen budjettirahoituksen varassa. Samaan aikaan syntyi ”uusrikkaiden” ryhmä, jolla on mahdollisuudet ja halua tukea hyvinä kokemiaan kohteita.
Uskonnollinen tausta

Hyväntekeväisyys on useimpien valtauskontojen keskeinen hyve. Kristinuskossa Raamatun mainitsemat kolme hyvettä suomennetaan usein usko-toivo-rakkaus, mutta kolmas hyve (agapê, caritas) voidaan suomentaa myös hyväntekeväisyydeksi tai lähimmäisenrakkaudeksi. Kristinuskossa ajatellaan, että Kristus vaikuttaa ihmisessä agapê-rakkautena ja tämä on yksi kristityn elämän tärkempiä kulmakiviä.[2] Kymmenysten antaminen ansioista on kristillistä folklorea. Yhä edelleen monissa seurakunnissa on käytäntönä kymmenysten maksaminen ja tästä suuri osa käytetään suoraan hyväntekeväisyystyöhön. Jo varhaisissa seurakunnissa oli vähäosaisia auttava diakoni. Nykyään diakonia on tutkimusten mukaan suomalaisten mielestä kirkon arvostetuin tehtävä sen toimenkuvassa. [3]
Monet kristilliset järjestöt, kuten Kirkon Ulkomaanapu, Fida ja Suomen Lähetysseura ovat suuria kehitysjärjestöjä, Kirkon Ulkomaanapu itse asiassa koko Suomen suurin ja sen lisäksi toiseksi suurin humanitaarisen avun antaja.[4] Kristityt lähetystyöntekijät ovat usein olleet ensimmäisiä auttajia köyhissä maissa. Suomalaiset lähetystyöntekijät ovat tehneet arvokasta työtä esimerkiksi Namibiassa, jossa muun muassa perustettiin useita kouluja ja sairaaloita.[5] [6] Samoin esimerkiksi sosiaali- ja terveydenhuollossa kristilliset järjestöt ovat hyvin edustettuina, esimerkiksi Suomessa Pelastusarmeija ja Diakonissalaitos. Lähes kaikki leipäjonoavustukset Suomessa ovat seurakuntien tai kristillisiin arvoihin pohjautuvien järjestöjen ylläpitämiä, kuten Veikko ja Lahja Hurstin Laupeudentyön Helsingissä järjestämä ruoka-apu.[7]
Islaminuskossa, etenkin sunnimuslimeilla almujen antaminen, zakat, on tärkeä osa uskonnonharjoitusta.
Buddhalaiseen elämäntapaan kuuluu myötätunnon osoittaminen kaikkia tuntevia olentoja kohtaan. Dalai Laman ajattelussa tämä näkyy buddhalaisessa traditiossa vahvimmin. Buddhalaisuudessa uskotaan karmaan, jossa hyvät teot tuovat ihmiselle siunauksia.[8] [9]
Saman tapainen ajatus hyvien tekojen johtamisesta menestykseen ihmisen elämässä on kristillisyyden piirissä vahvasti esimerkiksi kalvinismissa. Paavali sanoo Raamatussa: "Mitä ihminen kylvää, sitä hän myös niittää." [10]Tämä on vaikuttanut vahvasti anglo-amerikkalaiseen hyväntekeväisyyden traditioon.
Miksi ihmiset lahjoittavat
Kysymys siitä, miksi ihmiset lahjoittavat, on askarruttanut niin filosofeja kuin ekonomisteja kautta historian. Keskustelua on käyty pyyteettömyyttä korostavan altruistisen ajattelun ja oman edun ajamista korostavan darwinistisen ajattelun välillä.
Altruistisessa ajattelussa lähdetään siitä että meissä kaikissa olisi erityinen ”pyyteettömyyden geeni”. Synnynnäinen, mutta yksilöllisesti vaihteleva tarve auttaa muita. Altruismin vastapainoksi erityisesti taloustieteilijät ovat kehittäneet teorioita, joissa lahjoittamista ei enää nähdä yksipuolisena antamisena vaan vaihtokauppana.
”Yhteisen hyvän” teoria lähtee siitä, että lahjoittaminen yleishyödylliseen toimintaan hyödyttää meitä kaikkia jotka saamme siten nauttia paremmasta terveydenhoidosta, harrastusmahdollisuuksista, taide-elämyksistä ja vakaammasta yhteiskunnasta. Toisaalta teoria mahdollistaa ns. vapaa-matkustamisen, nauttimisen kaikista edellä mainituista eduista osallistumatta itse hyväntekeväisyyteen. Tämän pitäisi yleisten talousteorioiden mukaan vähentää ihmisten lahjoitushalukkuutta.
Toista teoriaa voidaan kutsua vaikkapa ”vaihtokaupaksi”. Sen mukaan lahjoittajat saavat tekemiensä lahjoitusten turvin itselleen henkilökohtaisia etuja tai erioikeuksia. Lahjoittajat voivat saada etuuksia omassa verotuksessaan. He pääsevät mukaan seurapiireihin tai heidän nimensä voidaan kaivertaa kuparilaattaan sairaalan oven pieleen. Hyväntekeväisyyden myötä lahjoittajan sosiaalinen status nousee.
Kolmas niin kutsutun ”lämpimän hehkun ilmiö” korostaa lahjoittamisen psykologista vaikutusta. Ihmiset voivat hyvin kun he lahjoittavat hyväntekeväisyyteen ja mitä enemmän he antavat, sitä paremmin he voivat. Vaikka lämpimän hehkun ilmiön olemassaolon ovat nykyajan taloustieteilijät myöntäneet, avoimeksi jää silti kysymys, miksi niin tapahtuu ja miten ilmiön vaikutus on mitattavissa tai havaittavissa.[11]
Monissa varainhankinnan ja markkinoinnin tehtävissä toiminut George Smith on kirjassaan Asking Properly (1995) tiivistänyt lahjoittamisen motiivit seuraavasti:
huolestuminen
syyllisyydentunto
henkilökohtainen suhde lahjoituksen kohteeseen
halu olla mukana saavuttamassa jotakin kuolematonta
halu kuulua johonkin ryhmään
halu tulla nähdyksi hyvänä ihmisenä
Hyväntekeväisyyden eri muodot
Yksityiset ihmiset voivat osallistua hyväntekeväisyyteen lahjoittamalla joko rahaa, tavaraa, aikaa (vapaaehtoistyötä) tai oman arvovaltansa (oikeuden käyttää nimeä).
Rahalahjoitukset

Tyypillisin tapa osallistua hyväntekeväisyyteen on lahjoittaa rahaa satunnaisesti erilaisiin keräyksiin. Yksittäisen kansalaisen kohtaamia keräystapoja voivat olla lipaskeräykset, kolehti, listakeräykset, keräyskirjeet, erityismaksulliset puhelinnumerot ja tekstiviestit. Rahankeräysten toimeenpanemiseen tarvitaan aina viranomaisten lupa.
Lahjoittajat haluavat toisinaan sitoutua valitsemiensa kohteiden säännölliseen tukemiseen. Yleisesti käytetty tapa on antaa suoraveloitusvaltakirja esimerkiksi kerran kuukaudessa tapahtuvaa lahjoitusta varten. Lahjoituksen saajien kannalta sitoutuneet tukijat ovat kertalahjoittajia kannattavampia. Keräyskulut jäävät pienemmiksi ja vuosikertymä suuremmaksi. Kuukausitukijoihin perustuu myös viime aikoina yleistynyt feissaus.
Osa lahjoittajista on valmiita tukemaan valitsemaansa kohdetta merkittävämmällä summalla, jopa satojen tuhansien eurojen tai miljoonien lahjoituksella. Maailman toiseksi rikkaimpana miehenä tunnettu Warren Buffett lahjoitti kesällä 2006 Bill ja Melinda Gatesin säätiölle 37 miljardia dollaria. Psykologian maisteri Maria Lival-Lindström lahjoitti yliopiston rahastoille miljoona euroa pääkaupunkiseudun yliopisto-opiskelijoiden mielenterveyden edistämiseksi kesällä 2005.
Talouslehti Forbes listasi 2009 eniten hyväntekeväisyyteen lahjoittaneet. Ykkösenä oli Microsoft-miljardööri Bill Gates, joka oli lahjoittanut 19,3 miljardia euroa. Gatesin jäljessä tulivat valuuttaspekulantti George Soros (5,07 mrd. euroa), Intel-miljardööri Gordon Moore (4,77 mrd. euroa) ja suursijoittaja Warren Buffett (4,68 mrd. euroa).[12]
Testamenttilahjoitukset
Vakiintuneet hyväntekeväisyysjärjestöt saavat säännöllisesti myös testamenttilahjoituksia, vaikka Suomessa ei tässä suhteessa olekaan vakiintunutta perinnettä. Pitkään aiemmin lahjoittaneiden ohella merkittävä osa testamenttilahjoituksista tulee uusilta lahjoittajilta. Testamenttilahjoituksia markkinoidaan tavallisesti asianajajille ja muille omaisuudenhoitopalveluihin liittyville tahoille, joiden kanssa testamenteista ja omaisuudesta yleensä keskustellaan.
Arpajaiset
Arpajaisiin osallistuminen yksi perinteinen tapa osallistua hyväntekeväisyyteen. Suomessa yksinoikeus rahavoittoja jakaviin arpajaisiin on Veikkauksella. Sen tuotto jaetaan avustuksina yleishyödylliseen toimintaan. Yleishyödylliset yhteisöt voivat järjestää tavara-arpajaisia (tavara-arvat, tavaravoittoautomaatit, arvauskilpailut ja bingopelit). Arpajaisten toimeenpano on luvanvaraista toimintaa.
Hyväntekeväisyystuotteet
Hyväntekeväisyysjärjestöt tarjoavat myös erilaisia tuotteita, joita ostamalla on mahdollista tukea niiden toimintaa. Osalla järjestöistä on jopa omia kauppoja, joissa tuotteita myydään.
Japanilainen tossumerkki Onitsuka Tiger toi markkinoille 1995 tossuja, joissa muistettiin kaupungissa tapahtuneen maanjäristyksen jokaista kuollutta pienellä symbolilla. Tuotto luvattiin antaa maanjäristyksen uhreille.[13]
Hyväntekeväisyystuotteita tekevät niin perinteiset vaateyritykset kuin hyväntekeväisyysjärjestöt, joiden tuotteet ovat pitkälle brändättyjä. Suomessa Paola Suhonen on suunnitellut T-paitoja Amnestylle. Monia hyväntekeväisyystuotteita on tehty 2000-luvun puolivälissä U2:n Bonon aloittamassa Afrikkaan suuntautuvassa Red-projektissa sekä rintasyöpään liittyvässä Roosa nauha -hankkeessa.[13]
Tapahtumat
Erilaiset hyväntekeväisyystapahtumat; konsertit, huutokaupat ja vastaavat ovat usein myös hyvin suosittuja.
Vapaaehtoistyö
Taloudellisen tukemisen vaihtoehtona on oman ajan sekä työpanoksen luovuttaminen hyväntekeväisyysjärjestöjen käyttöön.
Nimen ja arvovallan luovuttaminen
Julkisuuden henkilöt ja muut arvovaltaisessa asemassa olevat henkilöt voivat osallistua hyväntekeväisyyteen myös luovuttamalla oman nimensä, kuvansa ja arvovaltansa hyväntekeväisyysjärjestön käyttöön. Arvostettu henkilö voi toimia organisaation hallituksen puheenjohtajana ja julkisuuden henkilö voi luovuttaa kuvansa käytettäväksi keräyskampanjan markkinointimateriaalissa. Esimerkiksi Lastenklinikoiden Kummit on onnistuneesti käyttänyt tätä metodia.
Hyväntekeväisyys ja verohelpotukset
Hyväntekeväisyyteen liitetään usein mahdollisuus saada verohelpotuksia. Useimmissa länsimaissa tällainen käytäntö on, mutta Suomessa mahdollisuus saada verohelpotuksia on rajattu minimiin. Yksityishenkilöillä ei Suomessa ole ollut mahdollisuutta vähentää lahjoituksia omassa verotuksessaan. Ainoastaan yritykset voivat tehdä tällaisen vähennyksen vuoden 1989 jälkeen. Tuloverolain (TVL, 1535/1992) 57§:n mukaan yritykset voivat vähentää tulostaan;
1) vähintään 850 euron suuruisen lahjoituksen, joka on tehty suomalaisen kulttuuriperinteen säilyttämistä edistävään tarkoitukseen Suomen valtiolle, suomalaiselle yliopistolle tai korkeakoululle taikka sellaiselle verohallituksen nimeämälle suomalaiselle yhdistykselle], laitokselle tai säätiölle, jonka varsinaisena tarkoituksena on suomalaisen kulttuuriperinteen säilyttäminen sekä
2) vähintään 850 euron ja enintään 25 000 euron suuruisen rahalahjoituksen, joka on tehty tiedettä tai taidetta edistävään tarkoitukseen Suomen valtiolle, suomalaiselle yliopistolle tai korkeakoululle taikka sellaiselle verohallituksen nimeämälle suomalaiselle yhdistykselle, laitokselle tai säätiölle, jonka varsinaisena tarkoituksena on tieteen tai taiteen tukeminen.
Lisäksi verohallituksen yhtenäistämisohjeen mukaan arvoltaan vähäinen raha- tai esinelahjoitus yleishyödylliseen ja samalla paikalliseen tai yrityksen toimialaa lähellä olevaan tarkoitukseen voidaan kuitenkin katsoa suhdetoiminnan luonteiseksi menoksi, joka on vähennyskelpoinen verotuksessa. Tällainen lahjoitus voi olla korkeintaan 850 euroa.
Lahjoitusten verovähennysoikeuden laajentamista sekä ulottamista jälleen myös yksityishenkilöihin on esitetty usealta eri taholta. Elinkeinoelämän valtuuskunta EVA julkaisi loppuvuodesta 2006 raportin[14]. Kirkon ulkomaanapu, Suomen Punainen Risti sekä Suomen UNICEF-yhdistys tekivät myös kesällä 2006[15] aloitteen verovähennysoikeuden laajentamisesta.
Hyväntekeväisyys ja yritykset

Yritysten mukaan heidän lahjoituksensa ovat enemmänkin valveutuneen yrityskansalaisen toimintaa kuin pyyteetöntä hyväntekeväisyyttä. Lahjoituksista ja projekteista puhutaan investointina yhteiskuntaan. Yleishyödyllinen toiminta on osa yritysten yhteiskuntavastuuajattelua, josta tuli 1990-luvun lopulla tärkeää kaikissa yrityksissä. Tuolloin yritysten eettisestä imagosta alettiin huolehtia kuluttajaboikottien ansiosta, joten ainakin suuryritysksillä on yleensä jonkinlainen yhteiskuntavastuuohjelma.[13]
Sponsorointi
Sponsorointi eroaa lahjoituksista. Sponsoroinnissa ei ole kysymys puhtaasta hyväntekeväisyydestä vaan yleishyödyllisen yhteisön tai tapahtuman imagon vuokraamisesta. Yhteisö pyrkii hankkimaan varoja toimintaansa ja sponsoriyritys pyrkii muokkaamaan omaa yrityskuvaansa ja edistämään tuotteidensa myyntiä.
Sponsorin panostus on yleensä rahaa, toisinaan myös tavaroita ja palveluita tai markkinointiin osallistumista
Useat yritykset ovat valmiit panostamaan sponsorisopimuksiin huomattavasti suurempia summia kuin pelkkinä lahjoituksina. Toisin kuin lahjoitukset, sponsorointi on yrityksille kokonaisuudessaan verovähennyskelpoinen erä. Sponsorisopimukset ovat kuitenkin mahdollisia vain niin pitkään kun toiminta on yritykselle liiketaloudellisesti kannattavaa.
Cause Related Marketing
Monet isot yleishyödylliset yhteistyöt ovat tehneet sopimuksia, joilla tuetaan erilaisten tuotteiden markkinointia. Toimintamallia kutsutaan termillä Cause Related Marketing (CRM). Toimintamalli saattaa tuottaa merkittäviä avustussummia ja tehdä avustajayhteisön nimeä tunnetuksi jopa miljoonien kuluttajien silmissä, mutta sama toimintamalli on hyödynnettävissä myös paikallisella tasolla.
Kaupallisiin promootioihin voi liittyä erilaisia yhteistyösopimuksia
Luottokortit, joilla tehdyistä ostoksista muutama promille menee hyväntekeväisyyteen (Affinity credit card)
Kanta-asiakaspisteiden lahjoittaminen hyväntekeväisyyteen
Kilpailut
Logorojaltit
Maksulliset puhelinlinjat
Kaikille edellä mainituille on yhteistä, että ne tarjoavat mahdollisuuden hankkia varoja yhteisölle tai projektille aivan uudelta yleisöltä, mutta ne edellyttävät yhteistyötä yrityksen kanssa heidän markkinointitavoitteidensa eteen. Tämä yhteistyö hyödyttää sekä yleishyödyllistä yhteisöä että kaupallista osapuolta.
Henkilökunnan osallistuminen hyväntekeväisyyteen
Eräät yritykset tarjoavat henkilökunnalleen mahdollisuutta käyttää tietyn osan työajasta hyväntekeväisyystyöhön. Esimerkki tällaisesta toimintamallista on Nokian Helping Hands -ohjelma. Nokian työntekijät voivat käyttää 1–2 työpäivää hyväntekeväisyystyöhön joka vuosi.
Tavaralahjoitukset
Ruokakauppiaat luovuttavat toisinaan käyttöaikansa lopussa olevia elintarvikkeita jaettaviksi. Myös ruotsalainen vaatevalmistaja Gant luovuttaa ylijäämävaatteita hyväntekeväisyyteen.
Järjestöt
Hyväntekeväisyysjärjestöt yhdistävät toisten ihmisten mahdollisuuden lahjoittaa rahaa ja toisten mahdollisuuden antaa aikaansa. Niissä tyypillisesti palkattomat tai pientä palkkaa nauttivat työntekijät harjoittavat hyväntekeväisyyttä ja kokoavat lahjoittajilta rahaa tätä perustoimintaa varten. Tyypillisiä hyväntekeväisyysjärjestöjen ylläpitämiä kohteita ovat olleet orpokodit, sairaalat, saattokodit ja toimintatapoina myös vanhusten, vankien ja pitkäaikaissairaiden tukeminen. Yksi tunnetuimmista vapaaehtoistoimintaan perustuvista hyväntekeväisyys- ja avustusjärjestöistä on Punainen Risti.
Hyväntekeväisyys eri maissa

Suomi
Suomessa talkoot, tempaukset, tapahtumien organisointi, työskentely sosiaalihuollossa ja urheiluseuroissa, luonnonsuojelu, rahankeruu ja muu palkaton työ on merkittävin hyväntekeväisyyden tapa.[16] Noin kolme neljäsosaa suomalaisista osallistuu hyväntekeväisyyteen jollain tavalla, selviää järjestöjen Taloustutkimuksella 2017 teettämässä kyselyssä.
Suomessa tavallista hyväntekeväisyyttä on esimerkiksi löytöeläinkodeissa, leipäjonoissa, seurakunnissa tai ympäristöjärjestöissä työskentely, maahanmuuttajien tai vanhusten ystävänä tai asunnottomien, mielenterveyskuntoutujien ja vammaisten parissa toimiminen. SPR järjestää ensiapukursseja ja verenluovutustilaisuuksia. Monet osallistuvat kehitysyhteistyöhön erilaisissa projekteissa. Nuorille on suunniteltu erilaisia ohjelmia työskentelyyn kehitysmaissa, kuten Maailmanvaihto. Suurin osa toiminnasta on kansalaisjärjestöjen organisoimaa, mutta valtio tukee vuosittain eri järjestöjä sadoilla miljoonilla euroilla. Suurimmat avustukset saavat sosiaali- ja terveysalan järjestöt.
Eri tutkimusten mukaan 29–37 % suomalaisista tekee säännöllisesti vapaaehtoistyötä keskimäärin 18 tuntia kuukaudessa, mikä vastaa 80 000 henkilötyövuotta. Vapaaehtoistyön arvoksi on laskettu 2 miljardia euroa.Tavallisimmin vapaaehtoistyötä tekevät 35–54-vuotiaat, korkeasti koulutetut ja työssäkäyvät.[17]
Suomessa on väkilukuun suhteutettuna eniten järjestöjä maailmassa. Asuminen entisaikaan agraariyhteiskunnan tiiviissä kyläyhteisöissä on tähän merkittävä syy. Toisista ihmisistä ollaan oltu hyvin riippuvaisia ja yhteisöllisyys on ollut voimakasta. Luterilainen usko on edellyttänyt vähäosaisten auttamista.[18]
Kolmannes suomalaisista lahjoittaa satunnaisesti ja miltei viidennes lahjoittaa säännöllisesti rahaa yhdelle tai useammalle järjestölle. Lisäksi osallistutaan kirkkojen kolehtikeräyksiin ja osallistutaan muuten kuin rahallisesti, esimerkiksi tavaralahjoituksin.[19]
Talostutkimuksen mukaan suomalaiset hyväntekeväisyysjärjestöt keräsivät lähes 300 miljoonaa euroa lahjoituksina yksityishenkilöiltä, yrityksiltä ja yhteisöiltä, josta varainhankinnalla mitattuna kymmenen suurimman järjestön osuus oli 139 miljoonaa. Erittäin tärkeänä suomalaiset pitävät lahjoituksen kohteena olevan järjestön luotettavuutta.[20]
Hyväntekeväisyyden maantiedettä

Brittiläisen Charities Aid Foundationin vuonna 2017 tekemän tutkimuksen World Giving Index mukaan hyväntekeväisyys on keskittynyt maailmassa erityisesti kolmelle alueelle: 1) kehittyneisiin ja kapitalistisiin pohjoisiin reformoitujen kristittyjen, kuten kalvinistien ja luterilaisten, asuttamiin maihin, esimerkiksi Yhdysvaltoihin, Kanadaan, Britanniaan, Alankomaihin ja Pohjoismaihin, sekä Australiaan ja Uuteen-Seelantiin 2) Afrikan eteläisiin ja keskisiin pääasiassa reformoitujen kristittyjen asuttamiin maihin, kuten Keniaan,Tansaniaan ja Etelä-Afrikkaan, joissa vieraanvaraisuus on muutenkin kuulunut aina osaksi paikallista alkuperäiskulttuuria sekä 3) Aasian buddhalaisiin maihin, kuten Nepaliin, Mongoliaan, Bhutaniin ja Thaimaahan. Buddhalaisessa kulttuurissa on aina korostettu myötätunnon merkitystä. Tutkimuksessa parhaiten menestyi buddhalainen Myanmar, se tosin tehtiin ennen rohingyamuslimien pakolaisaaltoa maasta Bangladeshiin. Myös jotkut muslimimaat, kuten Libya, Arabiemiraatit ja Indonesia osoittautuivat auttamishaluisiksi tutkimuksessa.
Vähiten hyväntekeväisyyttä esiintyy tutkimuksen mukaan nykyisissä tai entisissä sosialistimaissa, kuten Kiinassa, Venäjällä, Itä-Euroopassa, Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Venezuelassa, mikä johtuu ehkä siitä, että on totuttu valtion merkittävään rooliin auttajana. Myöskään katolilaisissa maissa Euroopassa, lukuun ottamatta Ranskaa ja Espanjaa, sekä Etelä-Amerikassa hyväntekeväisyyttä on vähemmän. Samoin Etelä-Aasiassa ja useissa muslimimaissa.
Köyhillä alueilla ihmisten auttamishalua vähentää usein omien resurssien vähäisyys ja vaikeudet selviytyä omassa jokapäiväisessä elämässään. Useita poikkeuksia kuitenkin on, kuten mainitut Afrikan maat ja buddhalaiset alueet. Vauraus kuitenkin selvästi lisää hyväntekeväisyyttä. Reformoiduissa maissa, joissa kalvinismi ja luterilaisuus ovat suurimmat uskonnot, vakaumus edellyttää köyhien ja heikkojen auttamista. Voimakkaasti kapitalistissa maissa, kuten USA:ssa ja Britanniassa valtion apu on vähäistä ja avustustyö on usein kolmannen sektorin varassa. Suurin kehitysavun antaja maailmassa on Yhdysvallat.
Tutkimuksessa otettiin huomioon kolme indikaattoria: 1) rahan lahjoittaminen hyväntekeväisyyteen 2) vapaaehtoistyöhön käytetty aika ja 3) tuntemattoman ihmisen auttaminen.[21][22][23]
10 menestyneintä maata World Giving Indexin perusteella olivat
1) Myanmar
2) Indonesia
3) Kenia
4) Uusi-Seelanti
5) Yhdysvallat
6) Australia
7) Kanada
8) Irlanti
9) Arabiemiraatit
10) Alankomaat
Uusi tekniikka hyväntekeväisyyden palveluksessa
Digitaalisen puhelintekniikan kehityttyä 1900-luvun lopussa tuli mahdolliseksi lahjoittaa rahaa vain soittamalla avustustarkoitusta varten avattuun numeroon.
World Wide Webiin avattiin avustussivustoja 1990-luvulta lähtien. Esimerkiksi tunnetuimpiin hyväntekeväisyyssivustoihin lukeutuva The Hunger Site keräsi vuonna 2009 65,7 miljoonaa annosta ruokaa, joista 60,3 miljoonaa painikkeen klikkauksilla ja 5,4 miljoonaa hyväntekeväisyysostoksilla[24].
Internetin yleistyminen on myös mahdollistanut tietokoneiden laskentatehon lahjoittamisen erilaisiin yleishyödyllisiin laskentaprojekteihin, jotka pyrkivät hyödyttämään ihmiskuntaa nopeuttamalla esimerkiksi lääketieteen kehitystä. Muun muassa Suomen Syöpäyhdistys on lahjoittanut laskenta-aikaa World Community Gridin syöpätutkimusprojektille ja rohkaissut jäseniään tekemään samoin.[25][26]
Kirjallisuus
Bill Clinton: Annetaan: miten jokainen meistä voi muuttaa maailmaa? (Giving: how each of us can change the world) 2007.
Charles & Elizabeth Handy: The New Philantrops (2006)
Katso myös
Arpajaiset
Boxing Day
Rahankeräys
Sponsorointi
Taksvärkki
Vaalikeräys
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


PIK-5 oli suomalaisen Polyteknikkojen ilmailukerhon valmistama, Kaarlo J. Temmeksen diplomityönä suunnittelema yksipaikkainen purjelentokone. PIK-5A ”Cumulus” kehitettiin puolalaisen W.W.S.1 Salamandra -purjelentokoneen pohjalta, minkä tapaan PIK-5:n oli kokopuinen rakenne. Konetyyppi suunniteltiin korvaamaan Suomen purjelentokerhojen yleisesti käyttämät vanhemmat harjoituskoneet, kuten Grunau Babyt. PIK-5A:n suunnittelu käynnistyi vuonna 1945, ja ensimmäinen prototyyppi lensi ensilentonsa seuraavana vuonna. Ilkka Lounamaa lähti jatkokehittämään PIK-5A -mallia, ja jatkokehitetty versio sai tunnuksen PIK-5B vuonna 1949. B-versiota valmistettiin kaikkiaan 16 koneyksilöä, kunnes B-tyypin koneelle OH-PAA vuonna 1951 sattuneen onnettomuuden jälkeen tuli tarve kehitellä uusi paranneltu versio. PIK-5C -mallitunnuksen saaneen version suunnittelusta vastasi Keijo Tiusanen. C-versioon tuli kokonaan uudelleen muotoillut peräsin ja runko, ja alkuperäisestä PIK-5A:sta otettiin muutoksitta vain siiven aerodynaaminen muotoilu. PIK-5 oli yleisin purjekonetyyppi Suomessa 1960-luvun alulla, mutta tyyppi alkoi vähitellen korvaantua uudemmilla saksalaisilla lujitemuovikoneilla 1970-luvun loppupuolella.
Konetyypin kehitys ja tuotanto
Tausta
Purjelennon harjoituskoneena oli Suomessa käytetty alusta alkaen saksalaista Granau Baby II -harjoituskonetta, jota oli rakennettu suomalaisissa ilmailukerhoissa yli 30 yksilöä. Baby oli kuitenkin rakenteeltaan raskaanpuoleinen, kankea termiikkilennossa, minkä lisäksi koneen runkoon tulleet vauriot olivat vaikeita korjata. Suomessa käytetyistä puolalaisista W.W.S.1 Salamandra -purjelentokoneista oli taas saatu erittäin positiivisia kokemuksia.
PIK-5A
Kotimaista harjoituskonetta lähti suunnittelemaan Kai Temmes elokuussa 1945. Koneen pohjaksi otettiin puolalainen Salamandra Temmeksen jatkaessa sen suunnittelua seuraavan vuoden diplomityönään. Temmeksen kanssa projektin parissa työskentelivät myös Raimo Häkkinen, jonka kanssa toteutettiin koneen starttitapatutkimus, sekä Lars Norrmén ja Pehr Schalinin, jotka tekivät harjoitustyön Salamandran ominaisuuksista mittaamalla mahdollisimman paljon eri tietoja koneesta, ja takaisinmallintamalla koneen ominaisuudet niiden pohjalta. Salamandran etuina pidettiin koneen keveyttä, ketteryyttä, sopusuhtaisia ohjaimia, hyviä termiikkilento-ominaisuuksia ja matalaa taipumusta mennä syöksykierteeseen. Kehitettävää koneessa oli sen suurten nopeuksien liitoluvussa ja rakenteessa. Konetta ei ollut myöskään hyväksytty lentokonehinaukseen.
PIK-5-tunnuksen saaneen koneen esisuunnitelmat valmistuivat huhtikuun lopulla 1946. Siiven suunnittelu kopioitiin Salamandrasta likimain sellaisenaan. PIK-5:n siipipinta-ala oli tosin hieman pienempi sivusuhteen ollessa suurempi.
Rakenne
PIK-5 oli ylätasoinen puurakenteinen purjelentokone. Konetyyppi sai vaikutteita puolalaisesta W.W.S.1 Salamandra -purjelentokoneesta, ja suunniteltiin BVS-kuormitusmääräysten mukaisesti. Ylätaso-konfiguraatioon asennettu siipi rakentui yhden pääsalon varaan, minkä lisäksi tyvissä oli kaksi kärkivälin suuntaan nähden vinottaista apusalkoa. Siiven pääsalko oli poikkileikkaukseltaan laatikkomainen, rakentuen vanerisivuista, joiden väliin oli kiinnitetty kaksi mäntyrimaa. Siivessä käytettiin Göttingen 533 -profiilia ja siinä oli kolmen asteen V-kulma. Siivessä ei ollut tyven ja kärkien välistä kiertoa.[1]
PIK-5:n rungon kantavan rakenteen muodostivat kaksi yhdensuuntaista, poikkileikkaukseltaan laatikkomaista palkkia. Alempi laatikkopalkki toimi koneen nokkana, ja siihen kiinnittyi koivupuusta taivutettu laskeutumissuksi. Ylempi palkki yhdisti peräsimen siipiin ja muuhun runkoon. Kolmen onton sauvan ristikko yhdisti ylä- ja alapalkit toisiinsa. Ohjaamo
Versiot
PIK 5A ”Cumulus” - Kaarlo J. Temmeksen alkuperäinen versio.
PIK-5B - Ilkka Lounamaan jatkokehittelemä versio. Valmistettu 16 yksilöä.
PIK-5C - Keijo Tiusasen jatkokehittelemä versio, jossa oli uudelleenmuotoiltu runko ja peräsin. Alkuperäisestä PIK-5A:sta säilytetty vain siiven aerodynaaminen muotoilu. Valmistettu 11 yksilöä.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Raunio, Jukka| title = Lentäjän näkökulma 3: PIK-sarjan lentokoneet| location = Kerava| publisher = Omakustanne| year = 1995| isbn = 951-96866-1-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Polyteknikkojen ilmailukerhon ilma-alukset
Luokka:Purjelentokoneet


Ääni on kuultavissa olevaa mekaanista aaltoliikettä tai mainitun aaltoliikkeen kuuloelinten kautta aiheuttama kuuloaistimus tajunnassa. Ääniaalto ei etene tyhjiössä vaan tarvitsee väliaineen edetäkseen. Väliaine voi olla missä tahansa olomuodossa, kuten nesteenä, kaasuna, kiinteänä tai plasmana. Kun väliaineena on kaasu (esimerkiksi ilma) ääniaalto etenee pitkittäisenä. Kiinteissä aineissa esiintyy myös poikittaisia ääniaaltoja.[1][2] Tieteellistä äänentutkimusta kutsutaan akustiikaksi.
Ultraääniksi kutsutaan yli 20kHz:n taajuuksia ja infraääniksi alle 16Hz:n taajuuksia[3].
Korkeataajuuksisen ultraäänen avulla suoritettavilla mittauksilla voidaan selvittää muun muassa paksuuksia, etäisyyksiä tai jonkin kohteen sijainti. Ultraääntä käytetään lämmönlähteenä hitsauksessa erityisesti muoveja hitsattaessa. Kaikuluotaimien toiminta perustuu ultraääneen.
Ääntä käytetään musiikissa ja laulamisessa taiteellista tai viihteellistä arvoa sisältävien kuuloaistimusten tuottamiseen. Taiteen piirissä ääniä voidaan myös koota äänimaisemiksi tai käyttää erilaisten taideteoksien elementteinä. Ympäristössä esiintyy myös erilaisia ei-toivottuja ääniä, joiden yleisnimitys on melu.[4]
Äänen tuottaminen

Ääntä voi synnyttää massan, voiman, liikemäärän ja lämmön tuotto kaasuun tai nesteeseen. Kiinteään väliaineeseen ääntä voi synnyttää vain voiman tuotto. Yleisiä äänen syntytapoja ovat mekaaninen värähtely ja virtaukset. Ääntä voi syntyä erilaisten kemiallisten reaktioiden tai fysikaalisten ilmiöiden seurauksena, tai se voi olla ihmisten tai eläinten toiminnan tulosta. Ääntä tuotetaan myös erilaisten soitinten ja äänentoistolaitteiden avulla, kuten syntetisaattori tai kosketinsoittimet.
Ihmisääni syntyy ihmisen puhaltaessa ilmaa ulos keuhkoistaan äänihuulten, kurkun sekä suun tai nenän kautta. Ihmisääntä hyödynnetään viestinnässä puheen muodossa.
Äänen havaitseminen
Ääni voidaan havaita kuuloaistimuksena, tuntoaistimuksena tai erilaisten mittausten avulla. Äänen havaitsemista tutkitaan psykoakustiikassa. Ihmiset ja useimmat eläimet havaitsevat ääntä kuulonsa avulla käyttäen korviaan. Ihminen ei kuule ääniä, joiden taajuus on alle 20 hertsiä tai yli 20 kilohertsiä. Matalat äänet voidaan myös tuntea värähtelynä mikäli ääni on riittävän voimakas. Kuulo sekä kyky havaita korkeita taajuuksia heikkenee iän myötä. Kuulon heikentyminen on yksilöllistä. Siihen voivat vaikuttaa perinnölliset tekijät, yleissairaudet ja melualtistus.[5] Voimakkaat tai korkeat äänet voivat tuottaa kipua korvissa. Jos korvat altistuvat useasti koville tai voimakkaille äänille, voi kuulo vahingoittua.[6]
Äänen vaimentaminen
Ääntä voidaan vaimentaa äänenvaimentimella, absorption tai vastakkaisvaiheisten aaltojen avulla. Melun torjuntaan voi käyttää kuulonsuojaimia tai korvatulppia.
Äänen fysikaaliset ominaisuudet
Äänen taajuus ja spektri
Pääartikkeli äänenkorkeus
Äänen taajuuden yksikkö on hertsi (Hz). Taajuus kertoo ääniaaltojen värähtelyjen lukumäärän sekunnissa. Mitä enemmän värähdyksiä ääniaalloissa on, sitä korkeampi ääni syntyy.[1] Ihmiskorva on herkimmillään aistimaan ääniä 500–4000 hertsin välillä. Ihmisen korva erottaa yleensä taajuuksia 20–20000Hz[1], ja ääniä, joiden taajuus on niiden yläpuolella, kutsutaan ultraääniksi. Ääniä, jotka ovat taajuudeltaan niin matalia, että ihmiskorva ei kykene niitä havaitsemaan, kutsutaan infraääniksi. Yleensä infraäänellä tarkoitetaan alle 20hertsin taajuisia ääniä. — Pianon äänialue on n.30–5000 Hz. Äänen taajuuden kaksinkertaistuminen tai puolittuminen merkitsee oktaavin muutosta sävelkorkeudessa.
Yleensä äänen spektri koostuu useista eri ääneksistä, mutta puhtaan siniaallon voidaan katsoa olevan äänes, jolla on vain yksi taajuus ja amplitudi.
Äänen voimakkuus

Äänen voimakkuutta kuvataan äänenpaineen tai äänenpainetason avulla. Äänenpainetason yksikkö on desibeli (dB).[1] Hyvin kuulevan ihmisen kuulokynnystaso, eli hiljaisin ääni, jonka hän kuulee, on noin 0dB. Normaalin puheen voimakkuus liikkuu noin 50–60dB:ssä. Hyvin kuulevalla ihmisellä kipukynnys on noin 120–125dB:n vaiheilla.[7][8]
Metrin päästä kuunneltuna kuiskaus on noin 30dB:n ja tavallinen puhe noin 60dB:n tasolla.
Voimakkaat äänet voivat aiheuttaa joko tilapäisiä tai pysyviä vaikutuksia kuulojärjestelmään. Meluperäiset kuulovammat syntyvät useimmiten hitaasti ajan kanssa.[9]
Äänen nopeus
Pääartikkeli äänen nopeus
Äänen nopeus mitataan metreinä per sekunti. Nopeus ei ole vakio, vaan se riippuu väliaineesta ja lämpötilasta. Äänen nopeus 0 °C:n lämpöisessä ilmassa on 331,4m/s ja kasvaa jokaista astetta kohden lämpötilan noustessa. Huonelämpötilassa (22 °C) äänen nopeus on noin 345m/s.[8][3]
Esimerkkejä keskimääräisestä äänen nopeudesta, kun väliaine on kiinteä:
vesi 1410m/s
teräs 5100m/s
lasi 12–16000m/s.[9]
Äänen tallennus

Ääntä voidaan tallentaa usealla eri tavalla. Useimmiten käytetään mikrofonia josta tuleva signaali vahvistetaan ja tallennetaan tiettyyn formaattiin esim. mp3-muotoon digitaaliseksi tiedostoksi. Aiemmin käytettiin muun muassa magnetoituvia nauhoja, kuten C-kasettia.
Katso myös
Äänes
Äänestys
Fonetiikka
Äännös
Äänne
Foneemi
Äänentoisto
C-kasetti
CD-levy
MP3
Lähteet

Kirjallisuutta

Citation error, replace with{{cite book| author = Karjalainen, Matti| title = Kommunikaatioakustiikka| location = Espoo| publisher = TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio| year = 1999| version = Suomenkielinen oppikirja| isbn = 951-22-4412-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti| title = Communication Acoustics: An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics| publisher = John Wiley & Sons, Ltd| year = 2015| version = Kansainvälinen englanninkielinen oppikirja, 430 sivua| isbn = 978-1-118-86654-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rossing, Tomas D. & Moore, Richard F. & Wheeler, Paul A.| title = The Science of Sound| publisher = Pearson Education Limited, Third Edition| year = 2014| isbn = 1-292-03957-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Toivanen, Jarmo| title = Teknillinen akustiikka, "Kaiuttimet"| location = Espoo| publisher = Otakustantamo| year = 1976| isbn = 951-671-123-5| pages = 261–359}}

*
Luokka:Akustiikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Helsingin Jalkapalloklubin historia alkaa vuodesta 1907, jolloin seura perustettiin. Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa seura voitti jalkapallossa vuonna 1911. Aluksi HJK:lla oli toimintaa useassa eri lajissa, mutta myöhemmin seura profiloitui jalkapalloseuraksi.[1] Seura ehti voittaa useita Suomen-mestaruuksia myös jääpallossa, jääkiekossa ja taitoluistelussa. Vuonna 1976 seura lopetti toimintansa käsipallossa, josta lähtien se on keskittynyt vain jalkapalloon.[2] Vuodesta 1964 lähtien HJK on pelannut jalkapallossa pääsarjatasolla,[1] ja kaikkiaan se on ollut poissa pääsarjatasolta ainoastaan seitsemänä kautena[3].
HJK on ainoa suomalaisseura, joka on pelannut nykyisessä Mestarien liigassa lohkovaiheessa. Lisäksi seura on ainoa jokaisella Veikkausliiga-kaudella esiintynyt seura. HJK on voittanut historiansa aikana eniten jalkapallon Suomen-mestaruuksia sekä miehissä että naisissa.[1][4]
Historia
Seuran perustaminen

Helsingissä jalkapallo oli herättänyt kiinnostusta jo 1900-luvun alussa, mutta kaupungin ensimmäiset ottelut järjestettiin vuonna 1906. Muun muassa Helsingin Unitaksella, Polyteknikkojen urheiluseuralla ja Herkules-seuralla oli omat jalkapallojoukkueet. Nämä olivat kuitenkin yleiseuroja ja kaupungista puuttuikin jalkapalloon painottunut seura. Herkulekseen kuulunut Franz Fredrik Wathén mietti jalkapallon erikoisseuran perustamista vuoden 1906 loppupuolella. Helmikuussa 1907 Wathén toi suunnitelmansa julkisuuteen ja sai niille kannatusta. Saman vuoden toukokuussa tehtiin periaatteellinen päätös seuran perustamisesta. Seuran nimeksi otettiin Helsingin Potkupalloklubi eli Helsingfors Sparkbollsklubb. Seuran virallinen perustamiskokous pidettiin 19. kesäkuuta Kaisaniemen keilaradalla. Uudeksi viralliseksi nimeksi valittiin Helsingin Jalkapalloklubi eli Helsingfors Fotbollsklubb, ja puheenjohtajaksi valittiin Wathén.[5]
Ensimmäisen pelinsä HJK pelasi Tammisaaressa paikallista tehdasjoukkuetta vastaan ja voitti ottelun maalein 4–2. Elokuussa 1907 joukkue osallistui myös Tampereen Pyrinnön järjestämään turnaukseen, jonka loppuottelussa se hävisi Polyteknikkojen urheiluseuralle 1–2. Syyskuussa Wathén oli mukana perustamassa Suomen Palloliittoa.[6] Vuonna 1908 HJK sääti seuraan säännöt, joista merkittävin oli kielikysymys, sillä seuran viralliseksi kieleksi päätettiin suomi. Tapauksen johdosta osa pelaajistosta siirtyi Unitakseen ja Helsingin IFK:hon.[7] Samana vuonna pelattiin ensimmäistä kertaa jalkapallon Suomen-mestaruudesta. Tällöin mestaruus ratkaistiin cup-muotoisella sarjalla ja HJK sai vastaansa Unitaksen. Ottelu päättyi tasapeliin, mutta Unitaksen voitettua uusintapelin, oli HJK ulkona loppuottelusta. Myös seuraavana kautena HJK putosi ensimmäisen ottelun jälkeen, sillä HIFK pudotti joukkueen.[8] Vuonna 1909 seuran ohjelmistoon otettiin jääpallo, mutta aluksi lajin harrastajia oli vähän.[9]
Perustajajäsenet

Franz Fredrik Wathén
Armas Willamo
Bruno Tirkkonen
Walter Lindfors
Oiva Willamo
Vilho Suvirinne
Theodor Tirkkonen
Arthur Smahl
Akseli Toivonen (myöh. Tolamaa)

Jussi Rinne
K. Tamminen
Hirsch Bentkower
Gustav Hägglund
Bertil Broman
Kalle Koskinen
Gösta Löfgren
Kaarlo Soinio

[10]
Ensimmäinen Suomen-mestaruus

Vuonna 1910 HJK:n puheenjohtajaksi valittiin Lauri Tanner. SM-kilpailussa HJK putosi jälleen välierävaiheessa. Seura hävisi Åbo IFK:lle maalein 1–3. Samana vuonna joukkue pelasi ensimmäisen kansainvälisen ottelun, sillä Ruotsalainen Eriksdals IF vieraili Helsingissä. Ottelu päättyi HJK:n 4–1-tappioon.[11] Kaudella 1911 HJK eteni ensimmäistä kertaa Mestaruuskilpailuiden loppuotteluihin. Loppuottelussa seura kohtasi edellisvuoden mestarin, Åbo IFK:n, jonka HJK voitti maalein 7–1.[8] Lokakuussa 1911 Palloliitto järjesti Suomen jalkapallomaajoukkueen ensimmäisen ottelun. HJK:sta mukaan kutsuttiin viisi pelaajaa: Jalmari Holopainen, Vilho Lietola, Kaarlo Soinio, Lauri Tanner sekä Artturi Nyyssönen. Kyseiset pelaajat pääsivät myös Tukholman olympialaisiin, jonka lisäksi HJK:n pelaajista Eino Soinio pääsi mukaan. Vuoden 1912 jalkapallon SM-kilpailuissa HJK voitti kaikki kolme otteluaan, jolloin se varmisti toisen Suomen-mestaruutensa.[12]
Vuonna 1913 HJK aloitti poikajoukkueiden toiminnan. Seuraavana vuonna jalkapallotoiminnan pysäytti ensimmäinen maailmansota, jolloin myös SM-kilpailut jäivät järjestämättä. Maailmansota heijastui myös HJK:n talouteen, jonka johdosta poikajoukkueiden otteluja ei voitu enää järjestää.[13] Huolimatta taloudellisista vaikeuksista seuran jäsenmäärä kasvoi ja vuonna 1916 se nousi ensimmäistä kertaa yli sadan. Samana vuonna HJK:n lajivalikoimaan lisättiin verkkopallo.[14] Seura voitti kolmannen jalkapallon Suomen-mestaruuden vuonna 1917. Kauden loppuottelussa HJK kohtasi Åbo IFK:n ja voitti ottelun maalein 4–2.[15] Vuonna 1918 seuran toimintaa vaikeutti Suomen sisällissota, jossa lähes kaikki HJK:n jäsenet olivat valkoisten puolella. Jalkapallokausi pystyttiin aloittamaan vasta sodan päätyttyä, jolloin HJK matkusti Tallinnaan ja voitti muun muassa SK Tallinna Sportin. SM-kilpailuissa seura pääsi jälleen loppuotteluun, jossa se voitti Viipurin Reippaan ja varmisti neljännen maan mestaruuden.[16] Seuraavana vuonna Klubi eteni jälleen loppuotteluun Helsingin IFK:n vastustajaksi. Ensimmäinen ottelu päättyi tasan, mutta uusintaottelun HJK voitti maalein 3–2 ja varmisti kolmannen perättäisen Suomen mestaruuden. Tuolloin HJK:ssa ymmärrettiin nuorten joukkueiden tärkeys, koska poikajoukkueita alettiin perustaa yhä enemmän ja seurassa panostettiin koululaispalloiluun.[17]
1920-luku alkoi taloudellisilla tappioilla, eikä urheilullisestikaan vuosi 1920 ollut viime vuosien tapainen.[17] Seuran jaostoissa oli määrällisesti paljon urheilijoita, jonka takia kokoonpanot vaihtuivat usein. Seuraavan vuoden päämääräksi asetettiin jääpallon Suomen-mestaruus. Jääpallojaosto oli selvinnyt murroskaudestaan ja osoituksena tästä se voitti SM-loppuottelussa Viipurin Sudet maalein 5–2. Jalkapallossa HJK eteni loppuotteluun, mutta hävisi mestaruuden Helsingin Palloseuralle.[18] Vuonna 1922 HJK ei voittanut mestaruuksia SM-tasolla, mutta seuraava vuonna se voitti sekä jääpallossa että jalkapallossa SM-kultaa. Jääpallon loppuottelussa HJK voitti jälleen Sudet ja jalkapallon loppuottelussa Turun Palloseuran. Myös vuonna 1924 jääpallojaosto onnistui voittamaan Suomen-mestaruuden. Samana vuonna seura sai ensimmäisen oman huoneistonsa Liisankadulta. Toimintavuoden aikana seuran lajivalikoimaan otettiin mukaan keilailu. Jääpallojoukkue kävi pelaamassa myös Ruotsin mestaria IF Linnéaa vastaan ja voitti ottelun.[19] Alle vuoden toiminnan jälkeen HJK joutui lopettamaan oman kerhohuoneiston ylläpidon ja tappioiden takia myös kalusteet myytiin. Myös keilailujaosto joutui lopettamaan toimintansa.[20] Jalkapallossa seura palasi SM-voittajaksi, sillä se voitti Turun Palloseuran loppuottelussa maalein 3–2.[8]
Vuodesta 1927 lähtien seuran talous alkoi elpyä. Samana vuonna Unkarin mestarijoukkue Ferencváros pelasi HJK:ta vastaan. Seuraavana vuonna seuran jääpallojoukkue voitti neljännen Suomen-mestaruuden.[21] HJK pelasi myös ulkomaisia seuroja vastaan pelejä. Joukkue kohtasi muun muassa IFK Eskilstunan sekä ASV Hertha Wienin, joka oli ensimmäisiä Suomessa pelanneita eurooppalaisia suurseuroja. Vuodesta 1928 lähtien seuran lajeihin otettiin mukaan jääkiekko, jossa HJK voitti ensimmäisen Suomen-mestaruutensa vuonna 1929.[22]
1930-luku ja sotavuodet
Vuonna 1930 pelattiin jalkapallossa ensimmäistä kertaa sarjamuotoinen kausi, mutta tällöin HJK ei ollut mukana. Seuraavana vuonna seura pääsi mukaan pääsarjaan, mutta putosi sarjasta voittamatta otteluakaan.[8] Vuonna 1932 jalkapallojaosto nousi jälleen pääsarjaan, ja HJK:n jääkiekkojoukkue voitti toisen Suomen-mestaruutensa.[23] Seuraavan kerran HJK juhli SM-kultaa jääkiekossa vuonna 1935.[24] Vuosikymmenen aikana HJK voitti jalkapallon Suomen-mestaruuden vuosina 1936 ja 1938.[8] Vuosikymmenen lopulla HJK osallistui myös Ruotsi–Suomi-sarjaan, jossa olivat mukana maiden parhaat jalkapallojoukkueet. Vuoden 1939 Mestaruussarjassa seura oli ennen viimeisiä otteluita toinen, mutta talvisota keskeytti kauden. Päätösotteluita päätettiin aluksi siirtää, mutta lopulta Turun Palloseura julistettiin voittajaksi. Sodan vuoksi seuran toiminta oli vähäistä ja vasta toukokuussa 1940 HJK pelasi ensimmäisen jalkapallo-ottelun.[25] Mestaruussarja-kausi pidettiin cup-muotoisena ja HJK putosi jatkosta hävittyään välierissä Viipurin Susille.[8] Sotavuosina seuran oli vaikea saada pelaajia joukkueisiinsa erityisesti syksyisin. Sotien aikana seurassa mietittiin myös koripallon ottamista lajivalikoimaan, mutta lopulta ajatuksesta luovuttiin.[26] Vuonna 1943 HJK otti lajivalikoimaansa mukaan käsipallon, jonka lisäksi keilailu teki paluun seuran ohjelmistoon.[27] Ensimmäisellä käsipallon SM-sarjakaudella HJK sijoittui hopealle, ja Turun Palloseura voitti sarjan mestaruuden.[28]
Aika sotien jälkeen ja 1950-luku

Kauden 1945 päätteeksi HJK putosi jalkapallon pääsarjasta, mutta vain kaudeksi.[8] Vuonna 1946 seura aloitti naisjaoston toiminnan ja HJK aloitti toiminnan naisten käsipallossa.[29] Seuraavana vuonna seuran jääkiekkojoukkue putosi pääsarjasta ja myös jääpallojoukkue sekä jalkapallojoukkue olivat lähellä putoamista.[30] Vuonna 1948 HJK:n jääpallojoukkue putosi ensimmäistä kertaa historiassaan pääsarjatasolta, mutta seuran jääkiekkojoukkue nousi takaisin pääsarjaan. Sen sijaan HJK:n käsipallojaosto kärsi hallipulasta ja joutui pelaamaan vain lyhyitä turnauksia ja ystävyysotteluita.[31] Jääpallojoukkue teki paluun pääsarjaan vain yhden kauden jälkeen, mutta vuonna 1949 yksikään HJK:n jalkapallojoukkue ei voittanut yhtäkään mestaruutta. Tämän lisäksi seuran jalkapallojoukkue putosi Suomensarjaan.[32] Seuran jääpallojoukkue jatkoi hissiliikettä ja putosi jälleen pääsarjasta.[33] Uusi nousu pääsarjaan tapahtui vuonna 1951. Myös HJK:n jalkapallojoukkue yritti sarjanousua hankkimalla valmentajaksi unkarilaisen Janos Nagyn[34], mutta lopulta joukkue sijoittui sarjan toiseksi. Kaudella 1952 HJK onnistui sarjanousussa voitettuaan Suomensarjan länsilohkon pisteen erolla Turun Tovereihin.[35]
Vuonna 1953 HJK:n käsipallojoukkue nousi pääsarjaan, jolloin seuran joukkueet olivat edustettuina kaikissa palloilulajien pääsarjoissa.[36] Tätä kesti vain yhden kauden, sillä heti seuraavana vuonna käsipalloilijat sijoittuivat mestaruussarjassa viimeisiksi.[37] HJK:n jalkapallojoukkueen päävalmentajaksi siirtyi maajoukkuevalmentaja Aatos Lehtonen, joka valmensi joukkueen SM-hopealle heti kaudella 1956.[38] Tämän jälkeen jalkapallojoukkue juuttui mestaruussarjan keskikastiin. Seuran taloudellinen tilanne oli tiukka eikä se pystynyt satsaamaan lajeihin yhtä paljoa kuin erikoisseurat.[39]
Paluu mestariksi ja jääurheilun loppu
1960-luvun alussa kilpailu pääkaupunkiseudulla oli kovaa, sillä HJK:n lisäksi jalkapallon mestaruussarjassa pelasi myös HIFK, HPS, Kiffen ja Pallo-Pojat. Kaudella 1960 HJK säilyi sarjassa vain täpärästi ja oli huonoin helsinkiläisseura. Seuran taloustilanne heikkeni entisestään kaikkien lajien tehdessä tappiota.[40] Taloudellista ahdinkoa helpotti Apu-lehden omistajan Olli Lyytikäisen tulo seuraan. Hänet valittiin seuran puheenjohtajaksi vuonna 1960 ja hän auttoi seuraa sekä suoraan rahallisesti että hankkimalla työpaikkoja pelaajille.[41][42] Lyytikäisen johdolla taloutta tervehdytettiin myös karsimalla toimintoja. HJK lakkasi rahoittamasta reservijoukkueina toimineita Helsingin Tovereita ja Jalkapalloklubia. Maakuntasarjassa pelannut jääpallojaosto lopetettiin 1963.[43]
Ammattilaisuransa jälkeen Suomeen palannut Aulis Rytkönen palkattiin HJK:n pelaajavalmentajaksi kaudella 1960, joka oli päättyä putoamiseen.[44] Seuraavana vuonna HJK pelasi vähän paremmin, mutta kaudella 1962 se putosi Suomensarjaan jäätyään sarjassa toiseksi viimeiseksi.[45] Rytkönen nuorensi joukkuetta ja sai Lyytikäisen tuella kovia vahvistuksia kuten Urho Örnin, Stig Holmqvistin ja Hannu Kankkosen. HJK oli ylivoimainen ja nousi heti takaisin. Kaudella 1964 HJK:n peli sujui loistavasti ja se voitti 26 vuoden tauon jälkeen mestaruuden.[46] Menestyksen myötä HJK pääsi ensimmäistä kertaa Euroopan Cupiin vuonna 1965, jolloin seura kohtasi Matt Busbyn valmentaman Manchester Unitedin.[47] Ottelut päättyivät HJK:n 2–3 ja 0–6 tappioihin. Otteluissa kävi runsaasti yleisöä ja HJK-Haka -ottelussa tehtiin SM-sarjan ennätys, 17293 katsojaa.[48][47]

Menestys jatkui seuran sijoituttua hopealle 1965 ja 1966 ja lisäksi se voitti Suomen Cupin 1966.[48] Menestysvuosina HJK:ssa pelasivat muun muassa Kai Pahlman, Raimo Kauppinen, Kari Lehtolainen, Paavo Heinonen, Pekka Talaslahti ja Markku Peltoniemi.[49][50] Seuran talous parani ja se oli käytännössä velaton, kun 1966 Lyytikäinen siirtyi taustavaikuttajaksi ja puheenjohtajaksi tuli Jukka Salomaa.[51]
Jääkiekossa HJK putosi pääsarjatasolta kauden 1965–1966 päätteeksi. HJK:n ohella myös muut helsinkiläisseurat HIFK, Töölön Vesa ja Karhu-Kissat olivat kaudella 1966–1967 Suomi-sarjassa. Kaikki havittelivat nousua merkittävin panostuksin, mutta ainoan nousupaikan saavutti HIFK. Jääkiekon asema oli seurassa vaakalaudalla ja seuraavat kaksi kautta HJK pelasi Suomi-sarjaa pienellä budjetilla.[52] Vuonna 1968 puheenjohtajaksi tuli Yrjö Kokko ja kaudella 1969–1970 HJK lähti tavoittelemaan nousua merkittävin panostuksin. Se hankki useita mestaruussarjatason pelaajia ja nousikin kauden päätteeksi.[53] Seuraavalle kaudelle seura tavoitteli mestaruutta hankkimalla muun muassa Rauman Lukosta Matti Keinosen ja Jorma Vehmasen.[54] HJK sijoittui kuitenkin vasta viidenneksi. Kaudella 1971–1972 HJK sai hopeaa ollen paras helsinkiläisjoukkue.[55]
Menestyksen tavoittelu vaati kuitenkin veronsa. Seura ajautui syvään talouskriisiin, kun jääkiekko tuotti jatkuvasti tappiota ja jalkapallokin kääntyi tappiolliseksi vaikka HJK olikin pronssilla 1968 ja 1969.[48][55] Pakon edessä HJK, Jokerit (ent. Töölön Vesa) ja Karhu-Kissat päättivät fuusioitua. Jokerit vetäytyi viime metreillä, mutta lopulta yhdistyminen toteutui Karhu-Kissojen kanssa ja syntyi Helsingin Jääkiekkoklubi.[56] Fuusioprojektia veti seuran talouden korjaamiseksi puheenjohtajaksi 1972 nimitetty Kari Salonen.[57]
Vuonna 1966 taitoluistelu tuli HJK:n uudeksi lajiksi. Toiminta siinä oli varsin menestyksekästä, sillä HJK:n luistelijat voittivat yhteensä kuusi Suomen-mestaruutta vuosina 1966–1972. Talouskriisin jälkimainingeissa taitoluistelukin lopetettiin 1972, kun sen toiminta siirtyi Helsingin Taitoluisteluklubille. Jäljelle jäi jalkapallon ohella vain käsipallo.[52][57]
Jalkapallon erikoisseuraksi
Seuran painiessa talousvaikeuksissa HJK käynnisti toiminnan naisten jalkapallossa 1971, kun naisten SM-sarja perustettiin. HJK voitti ensimmäisen mestaruuden Thure Sarnolan ja Reino Bäckmanin valmentamana. HJK hallitsi naisten jalkapallon alkutaivalta, sillä se voitti myös neljä seuraavaakin mestaruutta – 1973 Sarnolan ja 1974–1975 Aulis Rytkösen johdolla.[58]
Miesten jalkapallossa talousongelmat näkyivät kentällä ja kaudella 1972 HJK oli viimeinen sarjassa säilynyt joukkue.[59] Syksyllä 1972 seuraan tuli mukaan Paavo Einiö, jonka rahoituksen turvin HJK sai kasattua kaudelle 1973 kilpailukykyisemmän joukkueen. Päävalmentajana ollut Raimo Kauppinen siirtyi apuvalmentajaksi, ja hänen tilalleen tuli HJK:ssa 1960-luvun lopulla pelannut Kai Pahlman.[60] Merkittävimpiä pelaajahankintoja olivat Heikki Suhonen, Miikka Toivola, Hannu Hämäläinen ja Tryggve Wahlbäck. Tasaisen sarjan päätteeksi HJK onnistui voittamaan mestaruuden.[61]
Myös seuraava kausi alkoi loistavasti, mutta syksyllä joukkue hyytyi ja jäi pronssille. Pelaajat olivat tyytymättömiä Pahlmaniin ja kauden jälkeen Rytkönen palasi miesten päävalmentajaksi.[61] Joukkuetta nuorennettiin, ja lupaavia nuoria, kuten Atik Ismail ja Kai Haaskivi, pääsi edustusjoukkueeseen.[62]
Vuonna 1976 HJK:sta tuli pelkästään jalkapalloon keskittynyt seura, kun käsipallotoiminta lakkautettiin.[2] Kolmen vaihtelevan vuoden jälkeen miehet ylsivät jälleen mestariksi kaudella 1978. Joukkueessa pelasivat muun muassa Ismail, Toivola, Pasi Rautiainen, Ari Lehkosuo, Henry Forssell ja Jyrki Nieminen.[63]
Kaudeksi 1980 Rytkösen tilalle HJK:n valmentajaksi tuli Martti Kuusela. Ensimmäisellä kaudellaan hän johdatti seuran pronssille, mutta 1981 HJK saavutti ensimmäisen tuplamestaruutensa voittamalla sekä sarjan että Suomen Cupin, jonka loppuottelussa voitti Kuusysin 4–0.[64] Mestaruuden jälkeen Kuusela siirtyi Suomen maajoukkueen valmentajaksi ja seuraavalla kaudella valmennuksesta vastasivat Raimo Kauppinen, Miikka Toivola ja Thure Sarnola. Mestaruussarjan hopean lisäksi HJK voitti Euroopan cupin toisen kierroksen ensimmäisessä osaottelussa Liverpoolin Atik Ismailin maalilla 1–0. Vierasottelussa Liverpool voitti 5–0, joten HJK ei päässyt jatkoon.[65] Menestyksestä huolimatta verovelkojen ja verrattain pienien ottelutulojen vuoksi seuralla oli talousvaikeuksia.[66][67]
Naisten jalkapallossa HJK palasi muutaman vuoden tauon jälkeen taas mestariksi voittamalla sarjan vuosina 1979–1981.[68]
Menestyksen vuodet
Miikka Toivola valmensi HJK:a 1983–1984 saavuttaen hopeaa 1983 ja Suomen Cupin voiton 1984.[69][70] Vuonna 1985 Toivolan tilalle palkattiin Jyrki Heliskoski, joka oli tullut seuraan vuotta aiemmin A-juniorien valmentajaksi.[71] Hänen johdollaan HJK voitti heti mestaruuden kukistamalla kaksiosaisessa finaalissa Tampereen Ilveksen yhteismaalein 4–2 ja eteni myös cupissa finaaliin. Heliskosken pelityyliä arvosteltiin tylsäksi, mutta se oli tehokasta – kaudella 1986 tuloksena oli pronssi ja kausina 1987 ja 1988 mestaruus.[72] HJK pelasi Heliskosken kaudella myös kansainvälisillä kentillä hyvin. Se voitti muun muassa portugalilaisen FC Porton 2–0 Euroopan Cupin ottelussa 1988.[73]
Menestysvuosina HJK:ssa pelasi lukuisia maajoukkuepelaajia kuten esimerkiksi Sixten Boström, Erik Holmgren, Markku Kanerva, Jyrki Nieminen, Kari Rissanen, Markku Palmroos, Kimmo Tarkkio, Jouko Vuorela, Erkki Valla ja Sami Ylä-Jussila.[73] Useat pelaajat eivät pitäneet Heliskosken puolustusvoittoisesta pelitavasta ja kovasta kurista.[74] Seurajohto ei kuitenkaan suostunut vaihtamaan menestyvää valmentajaa.[73] Kaudella 1989 HJK:n pitkä menestysputki katkesi, kun se sijoittui viidenneksi. Heliskoski päätti kauden jälkeen erota tehtävästään.[75]
Myös HJK:n naisten ja junioreiden joukkueet menestyivät. Naiset voittivat mestaruuden vuosina 1984 ja 1986–1988 sekä Suomen Cupin 1984–1986.[68][76] Naisten maajoukkueen runkopelaajista HJK:ssa pelasivat muun muassa Marianne Sulén, Hanna-Mari Sarlin, Tuula Sundman, Anna-Maria Lehtonen ja Anne Averio.[77]
Lähellä konkurssia ja putoamista
Vuonna 1990 pelattiin ensimmäistä kertaa Veikkausliigan mestaruudesta. HJK hankki uudeksi päävalmentajaksi Martti Kuuselan, ja suurin pelaajahankinta oli Kimmo Tarkkio, joka palasi takaisin seuraan yhden Ruotsissa vietetyn kauden jälkeen. Runkosarjan päätteeksi seura oli kolmas, mutta onnistui pudotuspelien kautta nousemaan mestariksi.[1] Menestyksestä huolimatta HJK ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin. Pitkä menestysjakso ja nousukauden jäljiltä pelaajien palkat olivat varsin korkealla, kun Suomi ajautui lamaan ja tulot laskivat.[78] Tammikuussa 1991 perustettiin saneerausohjelman ja organisaatiouudistuksen osana HJK-Klubi Oy, jolla pyrittiin houkuttelemaan sijoittajia.[79]
Seuraavalla kaudella Kuuselan tilalle tuli Jyrki Nieminen, jonka lisäksi pelaajistoa vahvistettiin. Seuraan siirtyivät muun muassa Ismo Lius ja Jari Litmanen. Toisaalta taloudellista ahdinkoa lievitettiin myymällä muun muassa Tarkkio Hakaan ja Petri Jakonen sekä Markku Kanerva ruotsalaisseuroihin.[78][80] Nieminen ei onnistunut saamaan joukkuetta toimimaan kunnolla ja viimeisten pelien tappiot pudottivat HJK:n viidenneksi.[1] Olli-Pekka Lyytikäisestä tuli seuran puheenjohtaja 1991.[81]
Kauden 1992 kynnyksellä HJK:n talous oli todella huonossa kunnossa. Velat kasautuivat ja konkurssiakin harkittiin. Talouden tervehdyttämiseksi muun muassa puolitettiin kauden pelaajabudjetti laskemalla palkkoja ja pienentämällä edustusjoukkuetta.[79] Niemisen tilalle päävalmentajaksi nostettiin Jari-Pekka Keurulainen. HJK:n kausi alkoi huonosti ja joukkueen keskikenttää vahvistettiin kesken kauden hankkimalla Rami Rantanen. Tämä auttoi joukkuetta ja kauden päätteeksi seura voitti jälleen SM-kultaa.[1][82]
1990-luvun alussa naiset voittivat mestaruuden 1991 ja 1992 sekä Suomen Cupin 1991–1993.[68][76]
Vuosina 1993–1994 HJK sijoittui pronssille, mutta voitti Suomen Cupin 1993 ja Liigacupin 1994.[83] Seuran talous oli kohentunut onnistuneiden saneeraustoimenpiteiden jälkeen. HJK-Klubi Oy sen sijaan lakkautettiin pelaajakauppojen verotuksen vuoksi.[84] Kauden 1995 joukkueen valmentajaksi hankittiin ruotsalainen Bo Johansson ja hyökkääjäksi palkattiin Ari Hjelm. Kalliit hankinnat eivät tuottaneet haluttua tulosta, sillä HJK sijoittui viime vuosien tapaan pronssille. Kauden jälkeen Johansson lähti seurasta yhdessä maalivahti Antti Niemen kanssa.[1][85]
Kaudeksi 1996 HJK:n päävalmentajaksi palkattiin Tommy Lindholm. Harjoituskausi sujui hyvin, mutta sarja alkoi surkeasti. Heinäkuussa Lyytikäinen erotti Lindholmin, josta tuli vasta ensimmäinen HJK:sta potkut saanut päävalmentaja.[86] Tilalle Lyytikäinen oli saanut Martti Kuuselan ja Jari-Pekka Keurulaisen. Hekään eivät saanut peliä kulkemaan, joten HJK jäi alempaan loppusarjaan ja joutui lopulta karsintaotteluun Hangö IK:a vastaan. Kaksiosaisessa karsinnassa HJK säilytti sarjapaikan voittamalla vierasottelun 1–0 ja pelaamalla kotiottelussa tasan 1–1. Karsintaotteluiden lomassa HJK voitti Suomen Cupin.[87]
Mestarien liiga

HJK teki suuria muutoksia seuraavalle kaudelle. Lyytikäinen luopui puheenjohtajuudesta ja tilalle tuli Ari Masalin.[88] Joukkueen päävalmentajaksi hankittiin Antti Muurinen, ja pelaajista Ismo Lius, Ari Hjelm, Aki Hyryläinen, Tommi Grönlund ja Janne Saarinen lähtivät pois. Heidän tilalleen tulivat muun muassa Shefki Kuqi, Hannu Tihinen, Mika Kottila ja Jarmo Saastamoinen. Pelaajamuutosten myötä HJK palasi Suomen-mestariksi ja voitti myös liigacupin.[89][90] Cup-voittajien cupissa HJK onnistui kaatamaan Belgradin Punaisen tähden kotonaan 1–0, mutta hävisi vieraskentällä 0–3.[91]
Marraskuussa 1997 Masalin erosi koko vuoden jatkuneiden riitojen vuoksi ja Lyytikäinen palasi puheenjohtajaksi. Erkki Alajasta tuli uusi toimitusjohtaja. Mestaruusjoukkueen runko pysyi pääosin kasassa uusina pelaajina seuraan tuli Jari Ilola ja Luiz Antonio.[92] Kausi alkoi HJK:lta sarjassa melko huonosti, mutta Mestarien liigan ensimmäisellä karsintakierroksella se voitti armenialaisen FC Jerevanin. Toisella karsintakierroksella HJK pudotti ranskalaisen FC Metzin voittamalla ensin kotona 1–0 ja pelaamalla vieraissa tasan 1–1. HJK:sta tuli ensimmäinen suomalainen Mestarien liigan lohkovaiheeseen edennyt joukkue.[93]
HJK jäi sarjassa lopulta neljänneksi. Mestarien liigan lohkovaiheessa muut joukkueet olivat PSV Eindhoven, Kaiserslautern ja Benfica. HJK onnistui kotona voittamaan Benfican 2–0 ja pelaamaan tasan 0–0 Kaiserslauternin kanssa. Vierasotteluissa HJK pystyi 2–2 tasapeliin Benficaa vastaan. HJK jäi lohkossa viimeiseksi. Olympiastadionilla pelatut ottelut olivat valtava yleisömenestys. Katsojia oli kolmessa ottelussa yli 80000 ja viimeisestä kotiottelua seurasi 34146 katsojaa.[94] Mestarien liigasta saatujen tulojen ansiosta HJK:n taloustilanne koheni valtavasti.[95]
Kauden jälkeen HJK menetti useita avainpelaajiaan. Muun muassa Kottila, Jarkko Wiss, Mikael Forssell ja Aki Riihilahti siirtyivät ulkomaille. Kausi 1999 alkoi vaisusti, mutta lopulta HJK nousi hopealle.[96]
Naiset Euroopan huipulle
HJK hallitsi suomalaista naisjalkapalloilua 1990-luvun lopulla. Seura voitti mestaruuden seitsemän kertaa peräkkäin vuosina 1995–2001.[68] Suomen Cupin se voitti muun muassa 1998–2000.[76] Syksyllä 2001 Euroopan jalkapalloliitto perusti mestarijoukkueille suunnatun naisten UEFA Cupin. HJK järjesti yhden alkulohkoturnauksen, jossa se voitti italialaisen Torresin, färsaarelaisen Klaksvíkin ja itävaltalaisen Landhausin. Puolivälierässä HJK hävisi ensimmäisen osaottelun norjalaista Trondheims-Ørniä vastaan vieraissa 1–2, mutta voitti kotonaan 2–0 ja pääsi välierään. Taival katkesi ruotsalaista Umeå IK:a vastaan 1–2 tappiolla vieraskentällä ja 0–1 tappiolla kotona. HJK:ssa pelasi tuolloin lukuisia maajoukkuepelaajia kuten esimerkiksi Laura Kalmari, Sanna Valkonen, Christina Forssell, Terhi Uusi-Luomalahti, Eveliina Sarapää ja Anna-Kaisa Rantanen. Valmennuksesta vastasi menestysvuosina Timo Lounio ja Maija Liukkonen.[97]
UEFA Cupin menestyksen jälkeen monet joukkueen tähtipelaajista siirtyivät ulkomaille.[97] Menestysputki katkesi ja seuraavan kerran naiset voittivat mestaruuden vasta 2005.[68]
Vuosituhannen alku
HJK aloitti 2000-luvun uudella valmentajalla, kun maajoukkuevalmentajaksi siirtyneen Muurisen tilalle palasi Jyrki Heliskoski. Pelaajistosta Kuqi ja Tihinen lähtivät, mutta tilalle tulivat Markus Heikkinen ja Rami Hakanpää. Kausi ei sujunut HJK:lta viime kauden tapaan ja lopputuloksena oli neljäs sija. Kauden päätteeksi seura voitti kuitenkin Suomen cup-mestaruuden. Kesällä 2000 HJK siirtyi pelaamaan uudelle Finnair Stadiumille.[98] Samana vuonna perustettiin myös HJK Oy.[99] Kaudeksi 2001 HJK hankki puolustukseen Joakim Jensenin, joka nousi puolustuksen keskushahmoksi. Joukkueen SM-kulta näytti selvältä vielä pari kierrosta ennen loppua, mutta lopulta Tampere United nousi ykköseksi. Kauden päätyttyä HJK:n uudeksi päävalmentajaksi paljastettiin Keith Armstrong.[89]
Kaudella 2002 joukkuetta vahvistettiin Alexei Eremenko Juniorilla, joka pelasi yhdessä isänsä kanssa keskikentällä. Puolustukseen saatiin ulkomailta palannut Tero Penttilä. Uusien vahvistusten myötä HJK varmisti 20:nen Suomen-mestaruuden, jonka vuoksi seuran paitaan lisättiin kaksi tähteä. Seuraavalla kaudella Heikkinen ja Jari Ilola lähtivät ulkomaille, mutta hyökkääjistöön hankittiin Juho Mäkelä, josta tuli joukkueen paras maalintekijä. Mestaruudesta kamppailivat lähinnä HJK ja Haka, mutta lopulta HJK voitti Veikkausliigan mestaruuden. Kausi päättyi tuplamestaruuteen, kun joukkue voitti cupin loppuottelussa AC Allianssin.[100]
Kaudella 2004 HJK kärsi lukuisista loukkaantumisista, minkä lisäksi pelaajia siirtyi ulkomaille. Tämän vuoksi joukkue sijoittui viime vuosia huonommalle sarjasijoitukselle, kuudenneksi. Talvella 2004 HJK osti FC Jokerit ja teki seurasta farmijoukkueen, jonka nimeksi tuli Klubi 04. Seuraavalla kaudella joukkuetta jouduttiin nuorentamaan, kun moni pelaajista lopetti pääsarjauransa. Tällöin muun muassa Markus Halstin, Perparim Hetemaj'n ja Veli Lammen vastuu kasvoi. HJK aloitti kauden hyvin ja pelasi seitsemäntoista ensimmäistä ottelua tappioitta. Loppukautena vauhti hiljeni ja tuloksena oli SM-hopea.[100]

HJK vahvisti joukkuettaan vanhoilla pelaajilla kauteen 2006 lähdettäessä. Farid Ghazin, Antti Pohjan ja Mika Nurmelan johdolla seura kiri loppukautena hopealle Tampere Unitedin voitettua sarjan. Kauden päätteeksi HJK voitti yhdeksännen cup-mestaruutensa. Vuonna 2007 HJK juhli satavuotisjuhlakauttaan. Ghazin ja Pohjan lähdettyä joukkueesta poistuivat maalintekijät ja huonosti sujuneen kauden johdosta Armstrong erotettiin syyskuussa 2007. Hänen tilalleen tuli kuukaudeksi Aki Hyryläinen, joka korvattiin vielä Antti Muurisella. Joukkue sijoittui lopulta seitsemänneksi, mikä oli seuran siihenastisen historian huonoin sijoitus Veikkausliiga-ajalla.[100]
Seura ei palannut vielä seuraavalla kaudella mitaleille, vaikka HJK:hon palasi monia entisiä pelaajia. Joukkue oli pitkään sarjan kärkipaikoilla, kunnes putosi syyskaudella neljänneksi.[100]
Kauden 2008 päätteeksi seura paljasti hankkineensa Valeri Popovitšin riveihinsä.[101] Myös Sebastian Sorsalla, Pyry Kärkkäsellä ja Aki Riihilahdella vahvistunut seura palasi kuuden vuoden tauon jälkeen Suomen-mestariksi kaudella 2009.[100][102]
Mestaruusputki 2010-luvun vaihteessa
Mestaruuden myötä HJK oli ennakkosuosikki kaudella 2010. Joukkueen runko pysyi kasassa, vaikka Popovitš lopetti uransa. HJK johti kautta alusta loppuun yhtä pelikierrosta lukuun ottamatta ja seura juhli 23:tta Suomen-mestaruutta.[100] HJK pääsi Eurooppa-liigassa play-off-kierrokselle, ja kauden jälkeen Muurisen valmentajasopimusta jatkettiin.[103]
Veikkausliiga-kaudella 2011 HJK voitti kolmannen Suomen-mestaruutensa perättäin. Seura voitti kauden aikana 26 ottelua ja hävisi ainoastaan neljä kertaa. Myös seuraavalla kaudella HJK voitti Suomen-mestaruuden ennen FC Interiä.[8] Kauden päätteeksi seuran pitkäaikainen päävalmentaja Antti Muurinen siirtyi sivuun ja uudeksi päävalmentajaksi palkattiin Sixten Boström.[104] Lisäksi joukkuetta vahvistettiin Mikael Forssellilla sekä Teemu Tainiolla. HJK osallistui Mestarien liigan karsintaan, jossa se pelasi karsintaottelut Nõmme Kaljua vastaan. Joukkue hävisi otteluparin yhteismaalein 1–2. Seura päätti kauden kotimaassa kuitenkin viidenteen perättäiseen Suomen-mestaruuteen.[105]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Aalto, Seppo ym.| title = Tähtien tarina: Helsingin jalkapalloklubi 100 vuotta| location = Helsinki| publisher = Helsingin jalkapalloklubi| year = 2007| id = ISBN 978-952-92-2062-5}}
Aalto, Seppo: 1960–1975. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Sulkava, Esa: 1976–1995. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Tiitta, Allan: 1907–1959. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Lehtola, Erkka: 1996–2007. Teoksessa Aalto ym. 2007.
Citation error, replace with{{cite book| author = Alaja, Erkki (toim.)| title = Monsieur Magic: Aulis Rytkönen| location = Helsinki| publisher = Teos| year = 2009| id = ISBN 978-951-851-185-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuhkunen, Yrjö| title = Helsingin jalkapalloklubi 1907–1957| location = Helsinki| publisher = Helsingin jalkapalloklubi| year = 1957}}
Viitteet

Luokka:79.31 Jalkapallo
Historia

Missä Perparim Hetemaj aloitti ammattilais uransa?