Timo Heikkilä on helsinkiläinen kirjailija ja vapaa tutkija. Hän on käsitellyt muinaissuomalaista ja kalevalaista kulttuuria omaperäisesti, ja on pohtinut suomalaisen mytologian kytkeytymistä Euroopan ja Aasian muiden kulttuureiden mytologioihin. Erityisesti Heikkilä on painottanut suomalaisen muinaiskulttuurin yhteyksiä balttien ja germaanien kulttuureihin. Perinteentutkimuksen professori Seppo Knuuttilan mukaan Heikkilä edustaa ns. fiktiivistä tutkimusta, joka yhdistää mytologiaa omaperäisiin näkemyksiin.[1]
Sanojensa mukaan Heikkilä pyrkii laajemman kokonaiskuvan luomiseen, jonka kautta hänen mukaansa avautuu kalevalaisen maailmankuvan metafyysinen järjestelmä. Heikkilä pyrkii usein yhdistämään säilyneistä tiedon rippeistä laajempia kokonaisuuksia ja etsii näin aikaisempia käsityksiä, joihin nykyisin tunnetut myytit ja uskomukset voisivat perustua. Heikkilä kääntyy usein muiden kansojen käsitysten puoleen ja etsii niistä mahdollisia selityksiä suomalaisille myyteille.
Monet myytit Heikkilä näkee vertauskuvallisiksi. Hän on esimerkiksi ehdottanut, että Lemminkäisen kuolemaa ja henkiin herättämistä käsittelevät myytit olisivat voineet alun perin liittyä sadonkorjuuseen syksyllä ja uuteen kylvöön keväällä, kuten muinaisen Egyptin Osiris-myytti. Jo ennen häntä Martti Haavio ja Iivar Kemppinen ovat ehdottaneet, että näillä voisi olla yhteyksiä. Joukahaisen ja Väinämöisen yhteenotoissa Heikkilä on ehdottanut olevan taustalla jonkinlaisen dualistisen maailmankuvan, kahden vastakkaisen perusvoiman taistelun. Tämä taistelu olisi synnyttänyt maailmankaikkeuden tai vaikuttanut sen rakenteeseen, samaan tapaan kuin kristittyjen Jumalan ja paholaisen, skandinaavien tulen ja jään ja kiinalaisten yinin ja yangin vastavoimat. Heikkilä on myös rinnastanut Ukon kirves -riipukset ja maailmanpuun.
Heikkilä on käsikirjoittanut Kalevala-aiheisia draamoja sekä esitelmöinyt muinaishistoriasta, mytologiasta ja symboliikasta.
Heikkilän käsityksiä
Tulkinta maailman syntykertomuksesta
Kalevalan kertomuksessa maailma syntyi linnun munasta, mutta alkuperäisiin kansanrunoihin viitaten Heikkilä esittää, että maailman syntyä edelsi jumal-olentojen yhteenotto. Joidenkin kansanrunojen mukaan aluksi äitijumalatar Iro-neito synnytti kolme poikaa. Yksi poika, Ilmarinen, jäi paikalleen, Heikkilän mukaan alku-Logokseen aurinkoon, kun taas Väinämöinen ja Joukahainen lähtivät yhdessä kulkemaan ”Tietä”. Veljekset alkoivat kuitenkin kulkea erilleen ja joutuivat vastatusten. Näin kuvataan kuinka pimeän Pohjolan langennut jumalolento Joukahainen kääntyi vastustamaan Väinämöistä. Väinämöinen lauloi Joukahaisen suohon, jonka jälkeen katkeroitunut Joukahainen kosti ampumalla Väinämöisen mereen. Väinämöinen ajelehti meressä, kunnes Sotka-lintu muni hänen polvelleen. Munat särkyivät, ja niistä syntyi maailma. Heikkilä esittää Väinämöisen ja Joukahaisen välisen taistelun saaneen alkuun maailmansynnyn, ja että tuo taistelu yhäkin on käynnissä, ja vastavoimien dynamiikallaan pitää yllä maailman olemassaoloa. Näin tuo Kilpalaulannan Väinämöisen ja Joukahaisen yhteisvoima vertautuu sähköön, sen + ja - napoihin.
Väinämöisen ja Joukahaisen välinen ”taivaallinen sota” heijastui sittemmin myös historialliselle tasolle. Heikkilän mukaan Kullervo-runostossa esiintyvien Kalervon ja Untamon välistä taistelua kuvataan paikoitellen jopa yksityiskohtia myöten samalla tavalla kuin Väinämöisen ja Joukahaisen välistä yhteenottoa Kilpalaulanta-runossa. Kalervo ja Untamo edustavat Heikkilän mukaan Suomen itäistä ja läntistä väestönosaa, joiden välinen kamppailu heijasteli alkuaikaista taivaallista sotaa.
Kilpalaulannassa eli Väinämöisen ja Joukahaisen taistelussa kerrotaan, kuinka näiden hevosten tai rekien kiilautuessa yhteen ”putoaa punaista”, ts. tulta. Heikkilä esittääkin, että viikinkiaikainen tulusrauta, jonka kahvaan on kuvattu kaksi ratsastajaa, esittää Kilpalaulannan tapahtumia. Kalevalaisen mytologian keskeisimpiä filosofisia oppeja kytkeytyykin Heikkilän mukaan juuri Tulen syntyyn, jolla Heikkilän mukaan tarkoitetaan tavallista tulta laajemmin energiaa, elämänvoimaa ja sen muuntumista. Tulen synty –loitsujen mukaan tulikipinä putoaa auringosta maahan, jossa se hävittää kaiken eteen tulevan, ja sen jälkeen se lentää mereen. Tulikipinän nielee meressä sininen siika, sen taas punainen lohi ja tämän puolestaan nielee harmaa hauki. Kun muut kalat niellyt hauki pyydetään ja avataan, on valkea tulikipinä yllättäen jakautunut siniseksi ja punaiseksi tulikeräksi. Toisin sanoen absoluuttisen energian hävittävä luonne muuntui luovaksi ja elämää ylläpitäväksi voimaksi, kun se organisoitui tulen kolmeksi erilaistumaksi. Heikkilä palaa teksteissään yhä uudelleen näiden kolmen energiamuodon vuorovaikutukseen erilaisissa aihepiireissä. Heikkilä myös rinnastaa sinisestä ja punaisesta tulesta muodostuvat kerät runojen samanvärisiin lankoihin, jotka puolestaan olisivat rautakautiseen nauhapunosornamentiikkaan liittyvää filosofiaa.
Tämän aiheen yhteydessä Heikkilä ottaa vertailukohteen intialaisesta filosofiasta. Valkean, sinisen ja punaisen tulen aiheet voivat olla sukua intialaisen käsityksen mukaisille kolmelle, kaiken muodostavalle perusvoiman säikeelle. Nämä säikeet, sattva, rajas ja tamas, lähtivät liikkeelle kaikkeuden alkutilasta ja toteuttivat maailman. Rajas oli kiihkein ja nopein, ja jätti muut jälkeensä. Tamas taas oli rauhallinen, ja jäi muista jälkeen. Sattva, suomeksi "kirkas", kulki keskellä. Kaikki mitä on ja mitä tapahtuu johtuu siitä, että nämä yrittävät hallita toisiaan. Näin sattwa kuvastaa valkeaa tulikipinää, punainen tuli vastaa rajas´ia ja sininen tuli tamas´ta.
Elias Lönnrot kirjoitti vuonna 1839:  [2]

Heikkilä arvelee, että esihistoriallinen Ukon kirves-koru (ylimpänä oheisessa kuvassa) voisi olla tämän käsityksen kuva, jota voisi myös kutsua maailmanpuuksi. Siinä pystysuora "pylväs" kuvaa liikettä auringosta maahan, vaakasuora, kaareva taas syntynyttä maan pintaa. Kolmiomainen muoto näiden risteyskohdassa kuvaisi erilleen ohjautuvia, ja jälleen yhteen tulevia voimia. .
Untamon ja Kalervon suvut

Timo Heikkilä arvelee, että kertomukseen Untamon ja Kalervon veljessodasta on kertynyt aineksia usealta aikakaudelta vihollisuuksista Suomen maaperällä asuneiden ryhmien välillä. Vanhimmat kerrostumat voisivat periytyä jo Baltiasta tulleen nuorakeraamisen kulttuurin eli "vasarakirveskansan" ja alkuperäisen kampakeraamisen kulttuurin yhteenotoista.
Tarujen Untamon nimi on kuitenkin myöhäisempää, ilmeisesti rautakautista alkuperää, ja liittyy eräiden tutkijoiden mukaan sitä muistuttaviin lukuisiin paikannimiin, joista tunnetuin lienee Laitilan Untamala. Näitä paikannimiä on eniten Kokemäenjoen rannoilla ja sieltä Päijät-Hämeeseen asti ulottuvalla vyöhykkeellä, ennen tärkeän vesireitin varrella. Untamo-sukuisia paikannimiä esiintyy myös Kokemäenjoelta pohjoiseen Etelä-Pohjanmaalle asti. Laitilan Untamalassa on myös Kullervoon viittaavia paikannimiä, Kullerjärvi, Kullermäki ja Kullerkallio, jonka päällä on hauta, hiidenkiuas. Myös kansanperinne liittää Untamoa muistuttavia henkilönnimiä Untamoa muistuttaviin paikannimiin.
Kielitieteellisesti Untamo-sukuisia nimiä arvellaan germaanisiksi, ja Heikkilä arvelee, että Untamon ja Kalervon vihollisuus olisi muistumaa lähinnä rautakaudelta, jolloin Suomen maaperällä oli germaanista vaikutusta. Untamon suku olisi siten kuvannut lähinnä germaanista vaikutusta saanutta läntisen ja lounaisen Suomen väestöä ja Kalervon tai Kalevan suku itäisempää, lähinnä hämäläistä tai pyyntiväestöä. Myös myöhemmät vaiheet, kuten kristinuskon ja pakanoiden vihollisuudet, ovat varmaankin vaikuttaneet näihin kertomuksiin.

Timo Heikkilä arvelee, että Kalervon suvun tuhosta selvinnyt Kullervo olisi tavallaan henkilöitymä uudelle kulttuurin tyypille. Tämä kulttuuri olisi syntynyt Itä- ja sisä-Suomen väestön keskuudessa länsi- ja lounaissuomalaisen väestön päästessä voitolle ja alkaessa levittäytyä. Itä- ja sisä-Suomen väestön oli selviytyäkseen pakko muodostaa itselleen uusi, sotaisempi ja miehisyyttä korostavampi kulttuuri, joka oli sekoitus omaa aikaisempaa ja länsisuomalaisten (osin germaaneilta periytyvää) kulttuuria. Tarinoiden Kullervokin lopulta kostaa ja iskee takaisin. Heikkilän mukaan tästä kulttuurityypistä tuli merkittävä tekijä myöhemmin suomalaiseksi identifioituun kulttuuriin, ja se levisi läntiseenkin Suomeen. Heikkilä arvelee, että tähän kulttuurin muutokseen on voinut liittyä muun muassa miehisen ukkosenjumalan aseman nousu. Siitä voisi olla jopa rapistunut vihje itse kertomuksessa, nimittäin se, että Kullervo myytiin sepälle, ja vasta sepän vallassa hän vapautti itsensä loitsuilla orjuudesta.
Heikkilän mukaan tämän kaltaisia kulttuurillisia "myönnytyksiä" ovat sisämaan asukkaat voineet joutua tekemään aikojen kuluessa useinkin, ja nämä olisivat kaikki voineet olla vuorollaan veljessodan myytin aiheena. Monesti rannikon väki on saanut uusia vaikutteita vierailta ryhmiltä, ja alkanut sitten entistä aseistetumpana ja järjestäytyneempänä ahdistaa sisämaan väkeä. Tällöin sisämaan väestö on joutunut omaksumaan uudesta kulttuurista ainakin niitä puolia, joiden ansiosta se on päässyt niskan päälle. Näiden "myönnytysten" ansiosta alkuperäisestä kulttuurista on kuitenkin jäänyt paljon jäljelle. Esimerkiksi suomalais-ugrilainen kieli on säilynyt, ja mahdolliset indoeurooppalaiset tulokkaat on moneen otteeseen sulautettu. Tällaiset "Kullervon kostot" ovat ehkä poikkeuksellisia suomalais-ugrilaisten ja indoeurooppalaisten muinaisissa suhteissa, sillä suomalais-ugrilaiset kielet ovat monissa kohtaamisissa väistyneet pysyvästi. Heikkilän mukaan tämä käsitys selittää luontevasti, miksi alkujaan vierasperäinen, ankara miespuolinen ukkosjumala on juurtunut syvälle suomalaiseen mytologiaan.
Ritvalan helka ja Sääksmäen aurinkokultti
Sääksmäen Ritvalassa on jo vuosisatojen ajan vietetty keskiaikaisena pidettyä helkajuhlaa, jossa neitojen kulkue on keväisin kulkenut tietyn reitin lauluja laulaen. Vaikka aina on esiintynyt epäilyjä siitä, että juhla saattaisi olla ennemminkin esihistoriallinen ja pakanallinen, ei asiasta ole voitu esittää selvää näyttöä. Timo Heikkilä kuitenkin esittää laajasti ja yksityiskohtaisesti tulkinnan Helka-juhlan taustasta ja merkityksistä.
Seudun huomattavasta merkityksestä jo rautakaudella kertoo se, että Sääksmäen Rapolassa on ollut maan suurin linnavuori, ja Sääksmäeltä tunnetaan myös hämäriä jäänteitä kuningas-perinteestä. Sääksmäki on myös sikäli poikkeuksellinen seutu, että paikallisperinteessä Sääksmäen on sanottu sijaitsevan ”maailman keskipisteessä”. Tällä on ehkä viitattu Sääksmäen sijaintiin merkittävien vesistöreittien keskellä, josta on päässyt eri puolille maata. Toisaalta maan keskipisteiksi on myös yleisesti kautta maailman sanottu merkittävimpiä aurinkokultti-paikkoja, mm. Kreikan Delfoita. Merkittävään kulttipaikkaan viittaa myös se, että Helka-juhlaa on sanottu vietetyn aina ”maailman alusta lähtien”, ja että juhlan vieton lopettamisen on uskottu aiheuttavan maailmanlopun. Sääksmäellä on myös laulettu auringon laivasta, jonka laulavat neidot ovat kevätkesän aikana houkutelleet alas maan lähelle, jolloin aurinkolaiva on otettu kiinni, laiva poltettu helavalkeissa ja aurinko otettu vangiksi kesän ajaksi, jotta aurinko ja sen pelloille antama elämän voima olisi viipynyt kesän Sääksmäellä. Sääksmäen rannalta Heikkilä löytääkin nykyisin merkityksettömän maapaikan, jonka nimi on Päivän pesä ja aivan sen lähellä on Päivölä (ruotsinnettu Sohlberg). Aurinkolaivan Heikkilä rinnastaa Skandinaviassa tunnetun pronssikautisen maanviljelykulttuurin mytologiaan: aurinkoa kantava laiva on yleinen aihe esim. Ruotsin pronssikautisen agraarikulttuurin kalliopiirroksissa. Tämän ja monien muiden perusteiden pohjalta Heikkilä esittää, että Helka-juhlan aurinkokultti täälläkin olisi jo pronssikautista perua, ja että viimeistään keskisellä rautakaudella juhla on ollut todennäköisesti koko maassa tunnettu, kaikkein merkittävin maata viljelevän väestön kulttijuhla. Sääksmäen lukuisia aurinkoon liittyviä ilmiöitä yhdistää lopulta odottamaton seikka: Timo Heikkilä kertoo Sääksmäen kahdesta kiveen piirretystä auringon kuvasta. Toinen auringoista on piirretty Rapolan linnavuoren alarinteellä sijaitsevaan uhrikiveen.
Esihistoriallisen ajan pakanallinen perinne näyttäytyy muutenkin yllättävän runsaana Sääksmäellä. Rapolan linnavuoren rinteellä on rautakautinen muinaispelto, ja sen ympäristössä on kalmistoja ja uhrikiviä. Rapolan itäpuolella Ritvalassa vietetyssä Helkajuhlassa neitokulkueen kulkema reitti on vielä 1800-luvulla ollut T:n muotoinen, Heikkilän mukaan siis Ukonkirveen muotoinen. Tyttöjoukko on aluksi kulkenut "Ukonkirveen" poikittaista alalinjaa myöten, palannut takaisinpäin ja sitten kääntynyt pystylinjalle, joka on johtanut Helkavuorelle. Siellä on asetuttu piiriin, jonka Heikkiä tulkitsee auringon kehäksi. Heikkilän mukaan Helka-riitti kuvaa Ukonkirveessä visuaalisesti toteutetun, auringosta alkaneen "alaspäin luomisen" vastakuvaa: ohran ja muun luomakunnan paluuta kasvussaan kohti elämän lähdettä, aurinkoa. Tytöt ovat aikoinaan kulkeneet laulaen tätä reittiä joka sunnuntai toukotöiden päättymisestä aina juhannukseen saakka eli aktiivisimman kasvukauden ajan, joka viittaa selvästi vanhan pakanallisen maatalousyhteisön hedelmällisyyskultin juhlaan.
Helkajuhlan keskiajalla kristillisiksi muutetut laulut heijastelevat Timo Heikkilän mukaan etäisesti alkuperäisiä agraariperinteen vuodenaikojen kiertoa kuvastavia aiheita. Heikkilä esittää, että alkuperäisen aurinko-juhlan keskeisin laulu on ollut Lemminkäisen virsi, joka kuvastaa rinnakkain kahta erillistä merkitysaluetta: pyhän ohran kasvun vuotuista kiertoa, ja toisaalta ihmisen tietäjäksi tulon prosessia. Sääksmäen agraarikultissa korostui pyhän ohran kasvun vaiheet. Helka-lauluja on laulettu kulkien toukotöiden päättymisestä alkaen, ja samaan ajankohtaan sijoittuu myös Lemminkäisen virren alku: Lemminkäinen - alkuaan manalan tulen jumala Lempo - on keväisellä pellolla toukotöissä, kun hän näkee keskikesäiseen hääjuhlaan valmistautuvasta Päivölästä nousevat, oluen valmistuksesta syntyvät savut. Päivölästä jaellaan kutsuja Päivölän pitoihin, ja niinpä maan kasvun tulta henkilöivä Lemminkäinenkin lähtee matkalle. Heikkilä esittää, että maan ja ohran elämänvoimaa edustava Lemminkäinen nousee maan povesta kohti keskikesän juhlan huipennusta, jolloin taivas ja maa ovat koskettaneet toisiaan ja viettäneet pyhiä häitä. Sen mukaan myös juhannuskokot ilmaisevat Lempo-Lemminkäisen tulen nousemista maan päälle ja ulottumista taivaaseen. Kun Lemminkäinen saapuu Päivölään, on hän kuitenkin auttamatta myöhässä: häät on jo pidetty. Heikkilän mukaan tämä kertoo ohran luonteesta: ohra ei koskaan ehdi valmistua juhannukseen mennessä, vaan se valmistuu vasta elokuussa. Harmistunut Lemminkäinen suuttuu ja joutuu taisteluun Pohjolan isännän kanssa, jolta Leminkäinen nyt elonkorjuun aikaan leikkaa miekallaan pään "kuin tähkän korren päästä". Lähestyvän syksyn kuoleman tunnelmassa kekri-juhlan tienoilla Päivölän isännän vanha vuosi taistelee Lemminkäisen edustaman, tulossa olevan uuden vuoden kanssa. Lemminkäinen voittaa, mutta joutuu pakenemaan manalan saareen, joka heijastelee syksyistä maan elinvoiman hiipumista, kun Lemminkäisen voima vetäytyy maan sisään talven ajaksi.
Teokset
Citation error, replace with{{cite book| title = Ukon kirves: Avain kalevalaiseen kulttuuriin| location = Salo| publisher = Pakanallisen kirjallisuuden edistämisseura| year = 1992| id = ISBN 951-96195-5-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kullervon suku: Erään mielenmaiseman varhaisvaiheet| location = Helsinki| publisher = Vihreä sivistysliitto| year = 1995| version = Kosmos-julkaisu| id = ISBN 951-97115-1-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kalevalan metafysiikka ja fysiikka| location = Helsinki| publisher = Like| year = 1999| id = ISBN 951-578-631-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Aurinkolaiva: Lemminkäisen myytti ja Ritvalan kultti| location = Helsinki| publisher = Basam Books| year = 2004| id = ISBN 952-9842-99-6}}
Lähteet

Aiheesta muualla
Tauno Linkoranta: . Yliopisto-lehti.

Luokka:Suomalaiset tietokirjailijat
Luokka:Syntymävuosi puuttuu
Luokka:Elävät henkilöt


Clark Ashton Smith (13. tammikuuta 1893 – 14. elokuuta 1961) oli yhdysvaltalainen kirjailija, runoilija ja taiteilija. Hän on tullut tunnetuksi pääasiassa novellimuotoisesta tuotannostaan, joka koostuu lähinnä kauhu-, fantasia- ja tieteiskirjallisuudesta. Smith tunnetaan myös maineikkaassa Weird Tales -lehdessä 1930-luvulla julkaistuista tarinoista.
Elämä
Smith syntyi Auburnissa Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa ja oli vanhempiensa ainoa lapsi. Hän aloitti kirjoittamisen ja kuvataiteelliset harrastuksensa erittäin nuorena: ensimmäisen täysimittaisen romaaninsa hän kirjoitti neljätoistavuotiaana. Smith kävi elämänsä aikana koulua vain kahdeksan vuotta, mutta kehitti laajaa yleissivistystään, kielitaitoaan ja osaamistaan taiteiden saralla itseopiskelemalla muun muassa tietosanakirjojen avulla.
Smith kärsi lähes koko elämänsä terveysongelmista ja usein myös talousvaikeuksista, joiden syynä oli pääasiassa Smithin ongelmat yhdistää taiteenharjoittaminen fyysisempiin sivutöihin, joita hän ajoittain joutui tekemään elättääkseen itsensä ja vanhempansa. Hän asui suurimman osan elämästään perheen mökissä ja ylläpiti sosiaalista elämää lähinnä laajan kirjeenvaihdon avulla.
Merkittävintä kirjeenvaihtoa Smith kävi runoilija George Sterlingin kanssa. Sterling suhtautui nuoreen oppipoikaansa kannustavasti ja auttoi tätä saamaan ensimmäisen runokokoelmansa "The Star-Treader and Other Poems" julkaistuksi. Toinen Smithin pitkäaikainen kirjeenvaihtokumppani oli toinen "Weird Tales" -lehden vakikirjoittaja, H. P. Lovecraft, jota Smith huolimatta yli viisitoista vuotta kestäneestä kirjeenvaihdosta ei koskaan tavannut.
Vanhempiensa kuoltua itsekin pahoista sydänvaivoista kärsinyt Smith avioitui Carol Jones Dormanin kanssa ja muutti 61-vuotiaana asumaan vaimonsa ja tämän lasten kanssa Kaliforniaan Pacific Groveen. Näinä viimeisinä vuosinaan Smith työskenteli lähinnä puutarhurina. Smith kuoli nukkuessaan 14. elokuuta 1961 useiden sydänkohtausten jälkeen. Hänen tuhkansa haudattiin Auburniin lähelle vanhempien mökkiä.
Tuotanto
Nuoruuden tuotannossaan Smith keskittyi etupäässä runoihin, jotka tosin olitva voimakkaasti satu- ja fantasiateemojen värittämiä. Smithin ensimmäiset runot julkaistiin hänen ollessaan seitsemäntoistavuotias, ja niitä seurasi esikoisrunokokoelma 1912 ja kolme muuta kokoelmaa vuoteen 1925 mennessä. Smith kirjoitti elämänsä aikana yli 700 runoa.
Smith piti itseään etupäässä runoilijana, mutta kenties heikon taloudellisen tilanteensa seurauksena hän alkoi vuodesta 1925 lähtien kirjoittaa lehtiin weird fictioniksi kutsuttuja kertomuksia. Lovecraftin innostamana Smith alkoi kirjoittaa pulp-henkisiä fantastisia kertomuksia "Weird Tales" -lehteen. Smith, Lovecraft ja heidän ystävänsä Robert E. Howard ovat myöhemmin nousseet tunnetuimmiksi Weird Talesin tuotteliaista kirjoittajista, ja kaikki ovat tarinoissaan käyttäneet ja kehittäneet Lovecraftin alun perin kehittämää Cthulhu-mytologiaa. Smith sijoitti kertomuksensa usein joko historiallisiin aikakausiin tai vieraisiin fantasiamaailmoihin, muun muassa Atlantikseen, Howardin Hyperboreaan, sillä erotuksella, että kyseessä ei ollut Howardin Hyperborea, vaan Clark Ashton Smithin ikioma Hyperborea, Marsiin ja itse kehittämiinsä Averoigneen, Zothique'iin ja Xiccarphiin. Tarkkaan ottaen voi myös sanoa, että Mars ei ollut varsinaisesti olosuhteiltaan lähinaapuriplaneettaamme vastaava, vaan sekin oli Clark Ashton Smithin fiktiivinen luomus. Smithin kirjoitustyyliä on kuvattu omalaatuisen värikkääksi, runolliseksi, ja hänen käyttämässään kielessä vilisi eksoottisia nimiä ja epätavallisia sanoja, luultavasti osittain hänen itseopitun, tietosanakirjojen muokkaaman sivistyksensä seurauksena.
Smithin vuolas kirjoitustahti hiljeni vuodesta 1933 lähtien hänen vanhempiensa sairastumisen ja useiden hänen lähimpien ystäviensä (muun muassa Lovecraftin) kuolemien seurauksena. Smith siirtyi näinä vuosina takaisin runon pariin ja keskittyi sen lisäksi kuvanveistoon ja kuvataiteisiin, joiden parissa hän viihtyi elämänsä viimeisiin vuosiin asti. Vaikka Smithin taideteoksia esiteltiin muutamissa näyttelyissä, hän ei kuvataiteella saavuttanut elinaikanaan suurta suosiota eikä taloudellista menestystä.
Smithin laajaa tuotantoa on julkaistu runsaasti varsinkin hänen kuolemansa jälkeen. Tunnetuimpien, "Weird Tales" -aikojen novellien lisäksi on kokoelmina julkaistu myös Smithin kirjeenvaihtoa, runoja ja taidetta.
Suomennettu tuotanto
Citation error, replace with{{cite book| title = Viimeinen hieroglyfi| publisher = WSOY| year = 1994| version = Toimittanut Markku Sadelehto. Suomennos: Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Fan-sarja| id = ISBN 951-0-19571-5}}
Viimeinen hieroglyfi sisältää novellit:
Adomphan puutarha (The Garden of Adompha, 1938).
Ennustuksen hirviö (The Monster of the Prophecy, 1932).
Jäädemoni (The Ice-Demon, 1933).
Kaksoisvarjo (The Double Shadow, 1939).
Kiduttajien saari (The Isle of the Torturers, 1933).
Kuolleiden jumala (The Charnel God, 1934).
Laulavan liekin kaupunki (The City of the Singing Flame, 1931).
Malygriksen kuolema (The Death of Malygris, 1934).
Musta seitti (The Dark Eidolon, 1935).
Noitien Naat (Necromancy in Naat, 1935).
Saturnuksen portti (The Door to Saturn, 1931).
Valkoinen mato (The Coming of the White Worm, 1941).
Viimeinen hieroglyfi (The Last Hieroglyph, 1935).
Viimeinen loitsu (The Last Incantation, 1930).
Xeethra (Xeethra, 1934).
Eri kokoelmissa julkaistut suomennetut novellit:
Genius loci (Genius loci, 1933). Julkaistu kokoelmassa Outoja tarinoita 4. Toim. Markku Sadelehto, 1992, Jalava.
Gorgo (The Gorgon, 1932). Julkaistu kokoelmassa Outoja tarinoita 1. Toim. Markku Sadelehto, 1990, Jalava.
Satampra Zeiroksen tarina (The Tale of Satampra Zeiros, 1931). Julkaistu kokoelmassa Mustan jumalan suudelma. Toim. Markku Sadelehto, 1993, WSOY.
Ubbo-Sathla (Ubbo-Sathla, 1933). Julkaistu kokoelmassa Musta kivi. Toim. Markku Sadelehto, 1995, WSOY.
Velhojen valtakunta (The Empire of Necromancers, 1932). Julkaistu kokoelmassa Velhojen valtakunta. Toim. Juhani Hinkkanen, 1989, Jalava.
Suomentamatonta tuotantoa
Out of Space and Time, 1942.
Lost Worlds, 1944.
Genius Loci and Other Tales, 1948.
The Abominations of Yondo, 1960.
The City of the Singing Flame, 1981.
The Last Incantation, 1982.
The Monster of the Prophecy, 1983.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Sisättö, Vesa (toim.)| title = Ulkomaisia fantasiakirjailijoita| publisher = BTJ Kirjastopalvelu Oy| year = 2003| isbn = 951-692-539-1}}
Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Sivusto sisältää lähes koko Smithin kirjallisen tuotannon ja elämäkerrallista tietoa. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Juhani Hinkkanen: . Aikakone 3/1995.

Luokka:Yhdysvaltalaiset novellikirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset runoilijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset kauhukirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Luokka:Vuonna 1893 syntyneet
Luokka:Vuonna 1961 kuolleet


Harry Potter ja kuoleman varjelukset () on brittiläisen kirjailijan J. K. Rowlingin kirjoittaman Harry Potter -kirjasarjan seitsemäs ja viimeinen osa. Se ilmestyi 21. heinäkuuta 2007 päättäen sarjan, joka alkoi vuonna 1997 kirjan Harry Potter ja viisasten kivi julkaisemisen myötä. Romaani jatkaa sarjan tarinaa siitä mihin Harry Potter ja puoliverinen prinssi (2005) jäi, ja huipentuu viimeiseen kohtaamiseen Harry Potterin ja lordi Voldemortin välillä.
Rowling julkisti kirjan lopullisen nimen kotisivuillaan 21. joulukuuta 2006. Nimi paljastettiin hirsipuupelin ratkaisuna. Kirjailijan kustantaja Bloomsbury Publishing vahvisti nimen oikeaksi vielä samana päivänä. Vuonna 2007 Rowlingin kotisivuilla ilmoitettiin myös kirjan julkaisupäivä, 21. heinäkuuta 2007.[1] Kirjan englanninkielisen version kansivaihtoehdot julkistettiin 28. maaliskuuta vuonna 2007.[2] Jaana Kapari-Jatan suomennos ilmestyi 7. maaliskuuta 2008. Kirjan suomenkielinen nimi paljastettiin 13. syyskuuta 2007. Kuten aiemmatkin Potter-kirjat, kirjan kustansi Tammi ja kansikuvan teki Mika Launis.[3]
Juoni
Tausta
Kirjasarjassa seurataan päähenkilö Harry Potteria, joka kamppailee kuuluisuutensa ja normaalien teini-iän vaikeuksien kanssa. Kun Harry oli vauva, lordi Voldemort, mahtava paha velho, murhasi Harryn vanhemmat, mutta katosi yritettyään surmata Harryn. Harry, josta tuli äkillisesti kuuluisa, annettiin hänen jästisukulaidensa (ei-taikovien), Petunia-tädin ja Vernon-sedän, hoitoon.
Viisasten kivessä, 11-vuotias Harry astuu taas taikamaailmaan ja alkaa opiskella Tylypahkan noitien ja velhojen koulussa. Hän ystävystyy siellä Ron Weasleyn ja Hermione Grangerin kanssa. Hän tapaa myös koulun rehtorin, Albus Dumbledoren, ja professori Severus Kalkaroksen, joka inhoaa häntä. Harry kohtaa koulussa Voldemortin useaan kertaan, kun tämä yrittää päästä takaisin ruumiilliseen muotoon. Liekehtivässä pikarissa, Harry joutuu kilpailemaan vaarallisissa Kolmivelhoturnajaisissa. Turnajaisten päätteeksi, Harry todistaa Voldemortin paluun täysiin voimiinsa. Feeniksin killassa, Harry ja hänen ystävänsä taistelevat kuolonsyöjiä, Voldemortin kannattajia, vastaan ja päihittävät heidät täpärästi. Puoliverisessä prinssissä, Harry saa tietää, että Voldemort on luonut kuusi ”hirnyrkkiä” tullakseen kuolemattomaksi. Hirnyrkki on yksilön sielun palanen sullottuna johonkin esineeseen, jotta kun ruumis kuolee, osa sielua jää jäljelle, ja tämä voidaan elvyttää. Kuitenkin hirnyrkin luojan ruumiin tuhoutuessa, tämä joutuu elämään puolielämää ilman aineellista ruumista. Kaksi hirnyrkkiä on jo tuhottu; yhden tuhosi Harry Salaisuuksien kammion tapahtumien aikana, ja toisen Dumbledore hieman ennen Puoliverisen prinssin tapahtumia. Kun Dumbledore palaa retkeltä erään hirnyrkin löytämiseksi, Kalkaros, entinen kuolonsyöjä, murhaa hänet. Harry oli epäillyt Kalkaroksen pysyneen salaa uskollisena Voldemortille. Kirjan lopussa, Harry päättää jättää koulun kesken, löytää ja tuhota loput hirnyrkit, sekä kukistaa Voldemortin lopullisesti.
Yhteenveto

Voldemort saa lisää kannattajia ja valtaa Dumbledoren kuoltua. Harry täyttää pian seitsemäntoista vuotta, jolloin suoja, joka hänellä tätinsä ja setänsä talossa on, murtuu. Ennen sitä Feeniksin killan jäsenet siirtävät Harryn Kotikoloon käyttäen monijuomalientä esiintyäkseen Harryna, jotta mahdolliset hyökkäävät kuolonsyöjät hämmentyisivät. Kuolonsyöjät hyökkäävät välittömästi heidän lähdettyään Likusteritieltä; Villisilmä saa surmansa ja George Weasley menettää toisen korvansa, mutta muut selviävät hengissä Kotikoloon. Ron ja Hermione päättävät tulla Harryn mukaan Dumbledoren aloittamalle tehtävälle: etsiä ja tuhota Voldemortin loput neljä hirnyrkkiä. Heillä on hyvin vähän tietoa jäljellä olevista hirnyrkeistä paitsi että yksi niistä on Salazar Luihuisen kerran omistama medaljonki, toinen Helga Puuskupuhin kerran omistama kuppi, kolmas liittyy jotenkin Rowena Korpinkynteen, ja neljäs on Nagini, Voldemortin käärme. Esineiden olinpaikasta ei ole tietoa, mutta Naginin oletetaan olevan Voldemortin kanssa. Ennen lähtöään, he osallistuvat Ronin Bill-veljen ja Fleur Delacourin häihin. Taikaministeriö joutuu kuolonsyöjien valtaan ja hääjuhla joutuu hyökkäyksen kohteeksi. Harry, Ron ja Hermione pakenevat täpärästi.
Kolmikko pakenee Lontooseen Kalmanhanaukio 12:ta, joka on Sirius Mustan perheen talo, missä he kuulevat kotitonttu Oljolta, että Luihuisen medaljonki, jonka Siriuksen veli Regulus kerran varasti, on nyt Dolores Pimennon hallussa. He soluttautuvat Taikaministeriöön ja varastavat medaljongin takaisin, mutta heillä ei ole mitään keinoa millä tuhota se. Medaljongin pahan vaikutuksen alaisena ja jatkuvan pakomatkan kuormittamana, Ron jättää muut. Harryn ja Hermionen jatkaessa tehtävää, he saavat tietää lisää Dumbledoren menneisyydestä, kuten Dumbledoren siskon mielisairaudesta ja kuolemasta, ja hänen yhteydestään pahaan velhoon Grindelwaldiin. Harry ja Hermione matkaavat Godrickin notkoon, Harryn syntymäpaikkaan ja paikkaan, jossa hänen vanhempansa saivat surmansa. He tapaavat vanhan historioitsijan Bathilda Bagshotin, joka paljastuu valeasuiseksi Naginiksi. Käärmeen hyökätessä, Harry ja Hermione pakenevat  Deanin metsään. Metsässä salaperäinen hopea naarashirvi, joka vaikuttaa olevan suojelius, johdattaa Harryn jäiselle lammelle, missä Godrick Rohkelikon miekka, yksi niistä harvoista esineistä joilla voi tuhota hirnyrkin, makaa lammen pohjassa. Kun Harry yrittää noutaa miekkaa lammesta, hänen kaulassaan roikkuva hirnyrkki yrittää tappaa hänet. Ron palaa ja pelastaa Harryn sekä käyttää miekkaa medajongin tuhoamiseen. Kolmikon jatkaessa hirnyrkkien etsintää, he kohtaavat toistuvasti oudon symbolin, jonka omalaatuinen velho Ksenofilius Lovekiva kertoo edustavan myyttisiä kuoleman varjeluksia. Varjelukset ovat kolme pyhää esinettä: seljasauva, lyömätön taikasauva; elpymyskivi, jolla kykenee kutsumaan kuolleita elävien maailmaan; ja pettämätön näkymättömyysviitta. Harry saa tietää Voldemortin etsivän seljasauvaa, tunnistaa elpymyskiven Dumbledoren tuhoamasta hirnyrkistä, ja tajuaa että hänen oma näkymättömyysviittaansa on sama kuin tarinassa mainittu viitta, mutta on tietämätön varjelusten merkittävyydestä.
Kolmikko joutuu vangituksi ja heidät viedään Malfoyn kartanoon, missä Bellatrix Lestrange kiduttaa Hermionea. Harry ja Ron viedään kellariin, mistä he löytävät Luna Lovekivan, Ollivanderin, Dean Thomasin ja Lujahaan. Ennen kuin Voldemort pääsee paikalle, Dobby ilmestyy ja pelastaa heidät, ja koko ryhmä pakenee Simpukkamökkiin, Billin ja Fleurin kotiin, mutta Dobby saa surmansa. Harry tajuaa, että varjelukset saattavat olla ratkaisu Kuoleman päihittämiseen, ja tietää Voldemortin anastaneen seljasauvan Dumbledoren hautaholvista, mutta päättää keskittyä hirnyrkkien löytämiseen varjelusten sijaan. Lujahaka kertoo heille, että Helga Puushkupuhin kuppi, yksi hirnyrkeistä, on Bellatrixin holvissa Irvetassa. Lujahaan avulla he murtautuvat pankkiholviin, noutavat kupin ja pakenevat lohikäärmeen selässä, mutta Lujahaka varastaa miekan ja pakenee omin avuin. Harry saa tietää yhteytensä kautta Voldemortin mieleen, että yksi hirnyrkeistä on kätkettynä Tylypahkaan, joka on nyt Severus Kalkaroksen hallussa. Harry, Ron ja Hermione pääsevät kouluun Tylyahon kylän kautta ja, muiden opettajien avustamana, kohtaavat Kalkaroksen, joka pakenee. Sitten he tuhoavat kupin basiliskin hampaalla, jonka Ron ja Hermione noutivat salaisuuksien kammiosta, ja yrittävät löytää seuraavan hirnyrkin, Rowena Korpinkynnen diadeemin. Samalla Voldemort ja hänen kannattajansa hyökkäävät linnaan. Monet koulun oppilaat, opettajat ja Feeniksin killan jäsenet puolustavat koulua hyökkääjiltä, samalla kun Harry, Ron ja Hermione menevät tarvehuoneeseen, jonne diadeemi on kätketty. He kohtaavat siellä Draco Malfoyn, Gregory Goylen ja Vincent Grabben. Seurauksena on taistelu, jonka aikana Grabbe käyttää pirunpalo-loitsua yrittäessään surmata Harryn, Ronin ja Hermionen, mutta ei pysty hallitsemaan loitsua, joka tuhoaa diadeemin ja tappaa Grabben. Harry, Ron ja Hermione pelastavat Malfoyn ja Goylen parin vanhan luudan selässä. Samalla muutama merkittävä hahmo saa surmansa taistelussa Voldemortin joukkoja vastaan, mukaan lukien Remus Lupin, Nymfadora Tonks ja Fred Weasley.
Voldemort on kykenemätön käyttämään seljasauvaa sen täydellä potentiaalilla, ja uskoen että Severus Kalkaroksesta tuli sen herra tämän tapettua Dumbledoren, Voldemort murhaa Kalkaroksen tullakseen itse sen herraksi. Kuolemaisillaan, Kalkaros antaa Harrylle osan vanhoista muistoistaan, jotka Harry katsoo käyttämällä ajatuseulaa rehtorin kansliassa. Hän saa tietää Kalkaroksen todellisista motivaatioista: Kalkaroksen uskollisuus Dumbledorea kohtaan ei koskaan häilynyt, häntä motivoi rakkaus Harryn äitiä kohtaan, jonka Voldemort surmasi, ja Dumbledoren murha oli tämän oma käsky, sillä Dumbledore oli jo kuolemassa. Harry saa myös tietää, että Voldemort teki Harrysta tahattomasti seitsemännen hirnyrkin, kun Voldemort yritti tappaa hänet vauvana, ja että Harryn täytyy kuolla Voldemortin käsissä, jotta Voldemort saataisiin kukistettua, tieto, jonka Dumbledore on aina tiennyt.
Harry päättää kohdata Voldemortin, joka odottaa häntä Kielletyssä metsässä, yksin. Hän hiipii ulos linnasta ja käytettyään elpymyskiveä tuodakseen rakkaansa hetkeksi luokseen, antautuu Voldemortille. Voldemort loihtii tappokirouksen ja näennäisesti tappaa Harryn. Harry herää paikasta, joka muistuttaa King’s Crossin asemaa, paikkaa, joka yhdistää jästi- ja taikamaailman, sillä Harry on elämän ja kuoleman välisessä paikassa. Tässä tilassa, Dumbledoren henki selittää Harrylle, että kun Voldemort käytti Harryn verta päästäkseen täysiin voimiinsa, se suojasi Harrya kuolemiselta Voldemortin käsissä; kuitenkin Harryn sisässä ollut hirnyrkki on nyt tuhottu, ja Harry voi palata kehoonsa tappokirouksesta huolimatta. Dumbledore selittää myös, että Harrysta tuli todellinen kuoleman varjelusten herra, kun hän kohtasi Kuoleman eikä yrittänyt välttyä siltä tai voittaa sitä.
Harry palaa ruumiiseensa ja teeskentelee kuollutta, kun Voldemort marssii voitokkaasti linnaan hänen ruumiinsa kanssa. Kuitenkin, Harryn edellisten ohjeiden mukaisesti, Neville Longbottom surmaa Naginin, viimeisen hirnyrkin, Rohkelikon miekalla. Sitten Harry paljastaa olevansa yhä elossa ja taistelu jatkuu Molly Weasleyn surmatessa Bellatrix Lestrangen.
Harry ja Voldemort ryhtyvät viimeiseen kliimaksiseen kaksintaisteluun. Harry paljastaa, että koska hän antautui vapaaehtoisesti kuolemalle Voldemortin käsissä, hänen rakkaudenosoituksensa suojaisi taikamaailmaa Voldemortilta samalla tavoin, kuin Harryn äidin tekemä uhraus suojasi Harrya. Harry kertoo, että Kalkaros ei ollut uskollinen Voldemortille, murhannut Dumbledorea tai ollut seljasauvan herra. Sen sijaan, Draco Malfoy oli sen herra riistettyään Dumbledoren aseista, mutta koska Harry oli riistänyt Dracon aseista Malfoyn kartanossa, Harry on seljasauvan todellinen herra. Harry väittää, että sauva ei surmaa henkilöä, jolle se on uskollinen, edesauttaen hänen suojaansa. Kaksintaistelun aikana, Harry ei suostu käyttämään tappokirousta ja jopa kehottaa Voldemortia tuntemaan katumusta, mikä on yksi tunnettu tapa saattaa Voldemortin pirstoutunut sielu entiselleen. Voldemort kuolee, kun hänen oma tappokirouksensa kimpoaa Harryn aseistariisumisloitsusta takaisin; kuolonsyöjät on viimein kukistettu.
Epilogi
Sarjan viimeinen romaani päättyy lyhyeen epilogiin, joka sijoittuu 19 vuotta Voldemortin tuhon jälkeen. Harry ja Ginny Weasley ovat pari ja heillä on kolme lasta: James Sirius, Albus Severus ja Lily Luna. Ronilla ja Hermionella on kaksi lasta, Rose ja Hugo. Perheet tapaavat King’s Crossin asemalla, missä hermostunut Albus on lähdössä viettämään ensimmäistä vuotta Tylypahkassa. Harryn kummipoika, Teddy Lupin, löytyy suutelemassa Billin ja Fleur Weasleyn tytärtä Victoirea junavaunussa. Harry näkee Draco Malfoyn, tämän vaimon ja heidän poikansa Scorpiuksen. Neville Longbottom on nyt yrttitiedon professori Tylypahkassa ja on yhä väleissä Potterin ja Weasleyn perheiden kanssa. Harry lohduttaa Albusta, joka pelkää joutuvansa lajitelluksi Luihuiseen, ja kertoo, että toinen hänen kaimoistaan, Severus Kalkaros, oli Luihuinen ja urhein mies jonka Harry on tavannut. Hän lisää, että lajitteluhattu ottaa lajiteltavan valinnan huomioon, kuten se teki Harryn kanssa. Kirja päättyy sanoihin: ”Arpi ei ollut vaivannut Harrya yhdeksääntoista vuoteen. Kaikki oli hyvin.”

Myynti
Kirja myi Yhdysvalloissa 8,3 miljoonaa kappaletta ensimmäisen vuorokauden aikana rikkoen näin edellisen kirjan Harry Potter ja puoliverinen prinssi 6,9 miljoonalla myydyllä kappaleella tekemän ennätyksen. [4]
Ennenaikainen myynti
Kirjaa myytiin vahingossa etukäteen noin viisi kappaletta Nurmeksessa sijaitsevassa S-market Porokylässä 19. heinäkuuta 2007. Kaupan mukaan syynä oli kesäsijaisen tietämättömyys.[5]
DeepDiscount.com toimitti noin 1200 kirjaa yhdysvaltalaisille asiakkailleen etuajassa; jotkut tilaajat saivat sen jo 17. heinäkuuta 2007. Kustantaja sanoo aloittavansa oikeustoimet verkkokauppaa vastaan.[6]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Rowling, J. K.| title = Harry Potter ja kuoleman varjelukset| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2008| version = (Harry Potter and the Deathly Hallows, 2007.) Suomentanut Jaana Kapari-Jatta| id = ISBN 978-951-31-4004-5}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

Luokka:Harry Potter -kirjat
Luokka:Vuoden 2007 kirjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minkä ikäinen Harry Potter on Kuoleman varjelukset -elokuvassa?


Vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus) on pienikokoinen nisäkäslaji, jota esiintyy Kaakkois-Australiassa ja Tasmaniassa.[1] Neljän nokkasiililajin ohella vesinokkaeläin on yksi viidestä nokkaeläimiin kuuluvasta nisäkäslajista, jotka eivät synnytä eläviä poikasia vaan munivat. Muiden nokkaeläinten tapaan myös vesinokkaeläimellä on sähköaisti.
Muniva, myrkyllinen, räpyläjalkainen ja ulkomuodoltaan ankannokkaiseksi sekä majavahäntäiseksi kuvailtu[2][3] nisäkäs on hämmentänyt eurooppalaisia eläintieteilijöitä, joista monet ensi kohtaamisella luulivat sitä hyvin suunnitelluksi huijaukseksi. Se on yksi harvoista myrkyllisistä nisäkkäistä: vesinokkaeläinuroksella on takajalassaan kannus, joka levittää ihmiselle kovaa kipua aiheuttavaa myrkkyä. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisten ominaisuuksiensa vuoksi tärkeä evoluutiobiologian tutkimuskohde ja Australian helposti tunnistettava symboli. Sitä on käytetty useiden kansallisten tapahtumien maskottina, ja se on kuvattuna Australian 20 sentin kolikon kääntöpuolelle.
Vesinokkaeläintä metsästettiin sen turkin vuoksi aina 1900-luvun alkuun asti, mutta nyt laji on suojeltu koko esiintymisalueellaan. Vaikka vankeudessa toteutetut lisääntymisprojektit ovat tuottaneet vain rajallisia tuloksia ja vesinokkaeläin on altis saastumisen aiheuttamille seuraamuksille, laji ei ole välittömässä vaarassa. Ilmaston lämpeneminen saattaa kuitenkin tulevaisuudessa uhata sen elinaluetta.[4]
Lajin löytyminen ja nimi
Kun eurooppalaiset ensimmäistä kertaa löysivät vesinokkaeläimen 1798, lähetti Uuden Etelä-Walesin toinen kuvernööri John Hunter sen turkin ja eläimestä tehdyn piirroksen Englantiin.[5] Brittiläiset tieteilijät olivat ensin varmoja, että kyseessä oli huijaus.[6] Ensimmäisen kuvauksen eläimestä Naturalist's Miscellanyyn 1799 laatinut George Shaw totesi, että epäilyksiä sen aitoudesta on pakko esittää. Robert Knox arveli vesinokkaeläimen olleen jonkun aasialaisen eläintentäyttäjän luomus.[7] Tieteilijät uskoivat, että joku oli ommellut ankan nokan majavaa muistuttavan eläimen ruumiiseen. Shaw jopa etsi kuivatusta nahasta tikkejä saksilla.[6]
Shaw antoi löytyneelle eläimelle nimeksi Platypus anatinus. Platypus on latinaa, mutta se on johdettu kreikan sanoista πλατύς (platys, ″litteä, leveä”)[8] ja πους (pous, ″jalka”).[9] Hän teki Linnén luokittelujärjestelmän mukaisesti Platypuksesta heimon nimen, mutta nimi muutettiin myöhemmin, kun sen huomattiin jo olevan käytössä erään kuoriaisheimon nimenä. Se kuitenkin jäi eläimen englanninkieliseksi nimeksi.[10] Johann Blumenbach käytti vuonna 1800 julkaistussa teoksessaan lajista nimeä Ornithorhynchus paradoxus.[11] Myöhemmin lajin viralliseksi nimeksi hyväksyttiin kuitenkin etusijaperiaatteen mukaisesti Ornithorhynchus anatinus.[10] Ornithorhynchus on johdettu kreikan sanasta ορνιθόρυγχος (ornithorhynkhos), joka tarkoittaa ″linnun nokkaa”, ja latinan sana anatinus tarkoittaa ″ankan tapaista”. Alkuperäiskansojen vesinokkaeläimistä käyttämiä nimiä ovat muun muassa boondaburra, mallingong ja tambreet.[12]
Piirteet
Rakenne
Vesinokkaeläimen ruumis ja leveä, litteä häntä ovat tuuhean, ruskean turkin peitossa. Turkki on erittäin tiheä, ja siinä on 600–900 karvaa neliömillimetriä kohti. Tiivis, kahdesta kerroksesta muodostuva turkki vangitsee eristävän ilmakerroksen, joka pitää eläimen lämpimänä.[6][10] Vesinokkaeläimen häntä on sen rasvavarasto, ja sama sopeutuma on myös muun muassa pussiahmalla[13] ja rasvahäntälampaalla. Vesinokkaeläimellä on suuri, ulkonäöltään ankan nokkaa muistuttava kuono. Vaikka kuonoa kutsutaan yleisesti nokaksi, se ei ole kuitenkaan sarveisainepeitteinen uloke, kuten linnuilla, vaan herkkätuntoinen nahkapintainen aistinelin.[14] Vesinokkaeläin on yksi monista veteen sopeutuneista räpyläjalkaisista nisäkkäistä. Räpylärakenne on selvempi etujaloissa, ja vesinokkaeläin taittelee ne kokoon kävellessään maalla.[10] Sieraimet sijaitsevat kuonon yläpinnalla ja silmät ja korvat kuonon takana olevassa syvennyksessä, joka on uidessa kiinni.[10] Kun vesinokkaeläimiä on häiritty, niiden on kuultu murisevan hiljaa. Vankeudessa eläviltä yksilöiltä on kirjattu ylös useita muita ääntelyitä.[15]
Istukkanisäkkäiden (Eutheria) tavallinen ruumiinlämpötila on 38°C, mutta vesinokkaeläimen ruumiinlämpötila on keskimäärin 31–32°C.[16] Tutkimusten mukaan kyse ei ole nokkaeläinten yleispiirteestä, vaan se on seurausta pienen nokkaeläinten joukon asteittaisesta sopeutumisesta vaikeisiin ympäristöolosuhteisiin.[17][18] Vesinokkaeläimen aineenvaihdunta ja hengitys ovat hitaampia kuin samanpainoisten istukallisten nisäkkäiden.[19] Vesinokkaeläimen paino vaihtelee huomattavasti, 0,7–2,4 kg, ja urokset ovat selvästi naaraita isompia. Urosten keskipituus on 50 cm, naaraiden 43 cm.[10] Eri alueilla elävien yksilöiden koko vaihtelee, mutta erot eivät näytä noudattavan ilmastollista vaihtelua. Erojen syyksi on arveltu ympäristötekijöitä, kuten petoeläimiä ja ihmisen toiminnan vaikutusta.[20]

Nykyisten vesinokkaeläinten nuorilla yksilöillä on sekä ylä- että alaleuassa kolme hammasta, jotka ne menettävät ennen synnyinpesästä poistumistaan tai juuri sen jälkeen.[10] Täysikasvuisilla yksilöillä on hampaiden tilalla voimakkaasti sarveistunutta kudosta. Vesinokkaeläimen leuan rakenne poikkeaa muista nisäkkäistä: koko alaleuanluun pituudelta kulkee alaleuanvaltimon ja kolmoishermon sisältävä ylikasvanut käytävä, ja leuan keskellä on nystyrä.[19] Myös leukaa avaava lihas on erilainen. Kuten kaikilla aidoilla nisäkkäillä, vesinokkaeläimelläkin välikorvan pienet ääntä johtavat luut ovat kiinni kallossa eivätkä leuoissa, kuten cynodonteilla ja muilla nisäkkäitä edeltäneillä synapsideilla. Korvan ulkoinen aukko sijaitsee kuitenkin leuan juuressa. Vesinokkaeläimellä on olkapäiden ympäristössä ylimääräisiä luita, joita ei ole muilla nisäkkäillä, ja sen hartiavyö muistuttaa matelijoiden rakennetta. Sen kävelytyyli on matelijamainen, eli jalat ovat sen kävellessä ruumiin sivulla eivätkä alla.[10] Vesinokkaeläinurosten kivekset sijaitsevat kehon sisäpuolella lähellä munuaisia: ne eivät siis missään vaiheessa laskeudu kehon ulkopuolelle.[21] Lintujen ja matelijoiden tapaan vesinokkaeläimellä on yhteissuoli.[22]
Myrkky

Vesinokkaeläinuroksilla on nilkoissa kannukset, jotka tuottavat lajille ominaista myrkkyseosta. Se sisältää ainakin 19 eri ainesosaa ja koostuu pääosin defensiiniä muistuttavista peptideistä (DLP), C-tyypin natriureettisistä peptideistä (CNP) ja hermokasvutekijöistä (NGF). Vesinokkaeläimen myrkky on kehittynyt itsenäisesti erillään matelijoiden myrkyn kehityksestä.[23] Myrkkyä ei erity ympäri vuoden vaan ainoastaan vesinokkaeläinten pariutumisaikaan.[24] Myrkkyä tuottavat rauhaset ovat kehittyneet hikirauhasista ja sijaitsevat uroksen takaraajojen polven ja jalkaterän välissä.[10][24] Munuaisenmuotoiset rauhaset liittyvät molemmissa takajaloissa ohutseinäisillä tiehyillä kantaluun kannukseen. Naarasvesinokkaeläimillä on nokkasiilien tapaan kehittymättömät kannusnuput, jotka katoavat ennen ensimmäisen elinvuoden loppua. Naarailla ei ole toimivia myrkkyrauhasia.[10]
Myrkky on pienemmille eläimille tappavaa,[25] mutta sen teho ei riitä ihmisen tappamiseen. Myrkyn aiheuttama kipu on kuitenkin niin tuskallinen, että uhri voi lamaantua eivätkä tavalliset kipulääkkeet riitä.[24] Haavaa ympäröivä alue turpoaa nopeasti, ja turvotus leviää asteittain koko raajaan. Tapaustutkimusten perusteella on huomattu kivun kehittyvän pitkäkestoiseksi hyperalgesiaksi, joka voi jatkua päiviä tai jopa kuukausia.[26]
Sähköaisti

Nokkaeläimet ovat nokkasiilin lisäksi ainoita nisäkkäitä, joilla tiedetään olevan sähköaisti. Ne paikantavat saaliinsa tarkkailemalla lihassupistusten tuottamia sähkökenttiä. Vesinokkaeläimen sähköaisti on kaikista nokkaeläimistä kehittynein.[27] Sähköreseptorit sijaitsevat nokan iholla kuonosta häntää kohti suuntautuvissa riveissä, kun taas kosketusta aistivat mekanoreseptorit levittäytyvät tasaisesti koko nokan alueelle. Nokassa sijaitsee yhteensä noin 60000 mekanoreseptoria ja 40000 sähköreseptoria.[19] Aivokuoren sähköaistista vastaava alue sijaitsee sen tuntoa käsittelevällä alueella, ja jotkin aivokuoren solut vastaanottavat syötettä sekä sähköreseptoreilta että mekanoreseptoreilta, mikä viittaa sähkö- ja tuntoaistien läheiseen yhteyteen. Sekä nokan sähkö- että mekanoreseptorit hallitsevat vesinokkaeläimen aivokuoren kehonosanmukaista järjestystä, samalla tavalla kuin ihmisen kädet hallitsevat Wilder Penfieldin homunculusta .[28][29]
Vesinokkaeläin kykenee – mahdollisesti vertailemalla signaalin voimakkuuden eroja sähköreseptoreillaan – päättelemään sähkönlähteen suunnan. Tämä on syynä eläimen tyypilliseen pään sivulta sivulle tapahtuvaan liikkeeseen sen saalistaessa. Sähköaistin ja tuntosyötteen liittyminen toisiinsa viittaa siihen, että eläin osaa arvioida saaliin liikkuessa sen etäisyyden. Tämä tapahtuisi saaliista säteilevien sähkösignaalien ja mekaanisten värähtelyiden saapumisaikojen erotuksen avulla.[27][28]
Vesinokkaeläin hankkii ravintoa kaivamalla nokallaan joenpohjaa. Sähköreseptoreita se saattaa tässä tilanteessa käyttää myös elollisten ja elottomien kohteiden erottamiseksi toisistaan, kun mekanoreseptorit saavat jatkuvasti ärsykkeitä.[27] Kun saalista häiritään, sen lihakset tuottavat supistuessaan pienen määrän sähkövirtauksia, jotka vesinokkaeläin aistii. Tutkimusten mukaan vesinokkaeläin reagoi jopa "keinotekoiseen katkarapuun", jos sen läpi johdetaan pieni määrä sähkövirtaa.[30]
Levinneisyys ja elintavat

Vesinokkaeläin on semiakvaattinen laji, eli se elää pääasiallisesti maalla, mutta viettää suuren osan elinkaarestaan vedessä. Vesinokkaeläin asuttaa pieniä jokia ja puroja laajalla alueella Tasmanian kylmiltä ylängöiltä ja Australian Alpeilta aina Queenslandin rannikon trooppisiin sademetsiin ja pohjoiseen Cape Yorkin niemimaan juurelle asti.[31] Sen sisämaan levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa: se on kadonnut kokonaan Etelä-Australiasta lukuun ottamatta Kangaroo Islandia,[32] jonne se on palautusistutettu,[33][34] eikä sitä löydy enää pääosasta Murray-Darling-jokialuettakaan – mahdollisesti kattavan maanraivauksen ja kastelujärjestelmien aiheuttaman veden laadun heikkenemisen vuoksi.[35]
Vankeudessa elävät vesinokkaeläimet ovat saavuttaneet 17 vuoden iän, ja vapaudessa on tavattu 11-vuotiaita yksilöitä. Vapaudessa elävien aikuisten yksilöiden kuolleisuus lienee pieni.[10] Sen luonnollisiin saalistajiin kuuluvat käärmeet, vesirotat, varaanit ja kotkat. Pohjois-Australian vesinokkaeläinkannan pienuus voi johtua krokotiilien niihin kohdistamasta saalistuksesta.[36] Kettujen tuominen maahan jäniskannan hillitsemiseksi on saattanut vaikuttaa jonkin verran mantereen vesinokkaeläinkantaan.[20] Vesinokkaeläintä pidetään pääasiallisesti yö- ja hämäräeläimenä, mutta jotkin yksilöt voivat olla aktiivisia myös päiväsaikaan, varsinkin kun taivas on pilvessä.[37][38] Sen elinalue muodostuu joista ja ranta-alueista, joilla on sekä sen saaliseläimiä ravinnonlähteeksi että rantapengertä, johon se voi kaivaa lepo- ja pesimäkoloja.[38] Sen liikkumasäde voi olla seitsemän kilometriä. ja uroksen reviiri ulottuu 3–4 naaraan reviirille.[39]
Vesinokkaeläin on erinomainen uimari, ja se viettää pitkiä aikoja vedessä etsimässä syötävää. Uivan vesinokkaeläimen erottaa muista Australian nisäkkäistä siitä, ettei vesinokkaeläimellä ole näkyviä korvia.[40] Nisäkkäille epätyypillisesti vesinokkaeläin työntää uidessa itseään etujalkojen vuorottelevalla soutuliikkeellä. Vaikka vesinokkaeläimen kaikissa jaloissa on räpylät, se ei käytä työntöliikkeessä takajalkoja, vaan pitää ne ruumista vasten ja käyttää niitä ja häntää ohjaamiseen.[41] Vesinokkaeläin on tasalämpöinen ja ylläpitää ruumiinlämpönsä, joka on useimpia nisäkkäitä matalampi 32°C, jopa saalistaessaan tuntikaupalla vedessä, jonka lämpötila on alle 5°C.[10]
Sukellukset kestävät tavallisesti puolisen minuuttia, joskus pitempäänkin. Harvoin ne kuitenkaan ylittävät arvioitua happea käyttävän ja ilman happea tapahtuvan sukelluksen välistä 40 sekunnin rajaa. Sukellusten välillä pinnalla käytetty palautumisaika on yleensä 10–20 sekuntia.[42][43] Vesinokkaeläin on lihansyöjä: sen ravintoon kuuluvat nivelmadot ja toukat, makean veden katkaravut sekä ravut, joita se kaivaa nokallaan esiin joenuomasta ja ottaa uidessaan kiinni. Se kuljettaa saaliinsa poskipusseissa pinnalle syömistä varten.[40] Vesinokkaeläimen täytyy syödä päivittäin 20prosenttia omasta painostaan. Siksi sillä kuluu 12 tuntia vuorokaudessa ruoan etsimiseen.[42] Kun vesinokkaeläin ei ole vedessä, se vetäytyy lepokoloon, joka sijaitsee lähellä joentörmää hieman veden pinnan yläpuolella. Lepokolo on lyhyt ja suora, poikkileikkaukseltaan soikea ja usein juurivyyhdin alla piilossa.[40]
Lisääntyminen

Kun vesinokkaeläin ensimmäistä kertaa löydettiin, tieteilijöillä oli kahdenlaisia näkemyksiä siitä, munivatko lajin naaraat vai eivät. Asia saatiin varmistetuksi vasta 1884, jolloin William H. Caldwell lähetettiin Australiaan tekemään kattavaa selvitystä. 150 aboriginaalin muodostaman ryhmän avustamana Caldwellin onnistui löytää joitakin munia.[10][25]
Lajilla on vuodessa yksi kiima-aika, joka paikallisesta vaihtelusta riippuen sijoittuu kesäkuun ja lokakuun välille.[36] Tarkkailuhistoria, tunnistusmerkintä ja kiinniottaminen sekä kannan genetiikan alustavat tutkimukset osoittavat, että populaatio saattaa koostua sekä vakituisista että tilapäisistä jäsenistä, ja viittaavat polygyniseen pariutumisjärjestelmään.[44] Naaraat saavuttavat pariutumisiän toisena elinvuonnaan, ja niiden tiedetään lisääntyneen vielä yli yhdeksänvuotiaana.[44][10]
Kiima-ajan ulkopuolella vesinokkaeläin elää yksinkertaisessa maakolossa, jonka suuaukko sijaitsee noin 30 cm vedenpinnan yläpuolella. Parittelun jälkeen naaras rakentaa syvemmän, yksityiskohtaisemman pesän, joka saattaa olla 20 metriä pitkä ja tukittu matkan varrelle sijoitetuilla tulpilla. Tulppien tarkoitus voi olla pesän suojeleminen nousevalta vedeltä tai saalistajilta, tai ne saattavat toimia pesän kosteuden ja lämpötilan säätelijöinä.[45] Uros ei ota osaa jälkikasvun kasvatukseen, vaan vetäytyy takaisin ympärivuotiseen pesäänsä. Naaras pehmittää pesän pohjaa kuolleilla, taitelluilla, kosteilla lehdillä ja kerää tunnelin loppupäähän pudonneita lehtiä ja kaisloja pahnoiksi. Naaras kuljettaa nämä tarvikkeet pesäänsä työntämällä ne kiertyneen häntänsä alle.[6]
Vesinokkaeläinnaaraalla on munasarjapari, joista kuitenkin vain toinen toimii.[37] Se laskee 1–3 (yleensä kaksi) pientä, nahkeaa, matelijoiden munia muistuttavaa ja pituudeltaan noin 15–18 millimetristä munaa, jotka ovat muodoltaan hieman linnunmunia pyöreämpiä.[15] Munat kehittyvät kohdussa noin 28 päivää. Munittuaan naaras käpertyy munien ympärille ja hautoo niitä 10 päivää, kun esimerkiksi kanalla muna on elimistössä vain päivän ja haudottavana 21 päivää.[37] Hautomisaika jakautuu kolmeen osaan. Aluksi alkio on ravinnonsaannin osalta riippuvainen ruskuaispussista, koska sillä ei vielä ole toimivia elimiä. Kehittyessään alkio kuluttaa pussin pois.[46] Toisen jakson aikana kehittyvät varpaat, ja viimeisellä jaksolla ilmestyy munahammas.[47]
Vastakuoriutuneet poikaset ovat vain 15 millimetrin pituisia,[24] haavoittuvaisia, sokeita ja karvattomia, ja ne saavat ravintonsa emon maidosta. Vaikka vesinokkaeläimellä on maitorauhaset, ei sillä kuitenkaan ole nisiä. Maito erittyy ihon huokosista. Emon vatsassa on uurteita, joista poikaset voivat latkia niihin kertynyttä maitoa.[6][36] Kuoriutumisen jälkeen emo imettää poikasia 3–4 kuukautta. Hautomisen ja vieroituksen aikana emo poistuu aluksi pesästä vain hyvin lyhyiksi ajoiksi hakemaan syötävää. Poistuessaan se rakentaa koko pesän pituudelta useita ohuesta maakerroksesta koostuvia tulppia, joiden tarkoituksena saattaa olla poikasten suojelu saalistajilta. Emon työntyessä takaisin pesään tulpat kuivattavat emon turkin, ja näin pesä pysyy kuivana.[48] Noin viiden viikon kuluttua emo alkaa viettää enemmän aikaa poissa poikastensa luota, ja poikaset poistuvat pesästä noin neljän kuukauden kuluttua.[36]
Fossiilit ja evoluutio

Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä.[49][50] Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät.[51][49] Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella.[19] Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.[23]
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella.[19] Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta.[19] Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100000 vuoden takaa.[12]
Geenitutkimus

Merkitys ja tavoitteet
Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.[52]
Vesinokkaeläimen geeniperimän oletetaan auttavan lääketeollisuutta lääkemetabolian ja autoimmuunireaktioiden ymmärtämisessä ja ihmisille sopivien rokotteiden valmistuksessa. Myös vesinokkaeläimen myrkyllä arvellaan ominaisuuksiensa vuoksi olevan farmaseuttisia käyttömahdollisuuksia esimerkiksi kivun lievittämisessä.[52]
Genomi
Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen[53] ja siinä on 18527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.[23]
'
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia.[54] Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto.[55] Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa.[54][56] Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.[57]
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.[23][52]
Nykytila ja suojelutoimet

Lukuun ottamatta Etelä-Australiaa vesinokkaeläin asuttaa samoja alueita kuin se asutti ennen eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumista. Ihmisen aiheuttamien vesinokkaeläimen elinympäristön muutosten on kuitenkin todettu aiheuttaneen paikallisia muutoksia ja pirstaloitumista lajin levinneisyyteen. Lajin nykyinen tilanne ja muutokset siinä tunnetaan heikosti, mutta vapaana elävien yksilöiden lukumäärä on todennäköisesti pienentynyt. Lajia pidetään kuitenkin edelleen yleisenä lähes koko esiintymisalueellaan.[38] Lajia metsästettiin laajasti sen turkin takia aina 1900-luvulle asti, ja noin vuoteen 1950 saakka vesinokkaeläimet olivat vaarassa hukkua sisävesien kalastajien verkkoihin.[35]
Laji suojeltiin koko Australiassa 1905.[48] Suojelutoimien ansiosta vesinokkaeläin ei vaikuta olevan välittömässä vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta siihen saattavat vaikuttaa sen elinpiirissä tapahtuvat patojen, kastelun, saasteiden, verkkojen ja ansojen aiheuttamat häiriöt.[33] Vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan myös ilmaston lämpeneminen voi vaikuttaa vesinokkaeläimen nykyiseen elinalueeseen. Vesinokkaeläin kokee lämpöstressiä, kun veden lämpötila kohoaa 25°C:seen, ja veden lämpötilan nouseminen saattaa tulevaisuudessa pienentää vesinokkaeläimen elinaluetta jopa 30prosenttia.[4][58] Maailman luonnonsuojeluliitto on määritellyt vesinokkaeläimen silmälläpidettäväksi.[33] Australiassa vesinokkaeläin on luokiteltu yleiseksi, mutta haavoittuvaiseksi lajiksi, ja lupa sen vankeudessa pitämiseen on rajattu vain harvoille eläintarhoille ja yliopistoille. Vesinokkaeläimen ottaminen lemmikiksi ja sen maasta vienti ovat ehdottomasti kiellettyjä.[6]
Vaikka vesinokkaeläimillä on luonnostaan vain vähän sairauksia, on Tasmaniassa viime aikoina laajalti huolestuttu mucor amphibiorum -sienitaudin vesinokkaeläinkannalle aiheuttamasta uhasta. Tauti, jota kutsutaan nimellä mukormykoosi vaikuttaa ainoastaan Tasmanian vesinokkaeläimiin, eikä sitä ole löydetty Manner-Australian kannasta. Sieni voi aiheuttaa tartunnan saaneille yksilöille vakavia ihovammoja tai haavaumia esimerkiksi selkään, häntään ja jalkoihin. Mukormykoosin aiheuttama ruumiinlämpötilan ylläpitokyvyn ja ravinnonhankinnan tehokkuuden heikkeneminen ja siitä aiheutuvat toissijaiset tartunnat voivat olla eläimelle kohtalokkaita. Tasmanian ministeriöt tekevät yhteistyötä kahden australialaisen yliopiston tutkijoiden kanssa selvittääkseen taudin vaikutuksen Tasmanian vesinokkaeläimiin sekä taudin tarttumistavan ja nykyisen levinneisyyden.[59] Maahan tuodun ketun levinneisyys on rajoittunut viime aikoihin asti Manner-Australiaan, mutta yhä lisääntyvät todisteet viittaavat sitä elävän pieninä määrinä myös Tasmaniassa.[60] Tätä tehokasta, mukautuvaa saalistajaa pidetään Australian suurimpana yksittäisenä tuhoisana maahan tuotuna saalistajana ja uhkana Australian alkuperäisille maaeläimille. Alkuperäisen biodiversiteetin kannalta olisi katastrofi, jos kettu pääsisi asettumaan Tasmaniaan pysyvästi. Tasmania edustaa todennäköisesti parasta mahdollista vesinokkaeläimen elinympäristöä Australiassa, ja sen vesinokkaeläinkanta on luultavasti Australian suurin. Sienitauti ja kettu voivat aiheuttaa lajille huomattavia ongelmia.
Vesinokkaeläin esiteltiin suurelle osalle maailmaa 1939, kun National Geographic julkaisi artikkelin vesinokkaeläimestä sekä työstä, jota oli tehty sen tutkimiseksi ja yrityksistä kasvattaa lajia vankeudessa. Kasvatus vankeudessa on hankala tehtävä, ja vain joidenkin poikasten kohdalla tässä on onnistuttu – eritoten Healesville Sanctuaryssa, Victoriassa. Näiden tutkimusten johtava hahmo on David Fleay, joka perusti simuloidun jokitankin ”platypusaryn” Healesville Sanctuaryyn ja jonka onnistui saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa 1943.[61] Healesvillessa onnistuttiin samanlaisessa jokitankissa 1998 ja uudestaan 2000. Sydneyssä sijaitseva Taronga Zoossa syntyi kaksoset 2003 ja uudestaan 2006.[62]
Esiintyminen kulttuurissa

Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä.[63] Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.[64]
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.[22]
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn.[22] Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.[22]
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa.[65] Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia.[22] Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin.[66] Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista.[67] Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley.[68] Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Lähteet

Aiheesta muualla
CS1 maint: unrecognized language (link)
CS1 maint: unrecognized language (link)
, Ensembl Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Nokkaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Missä vesinokkaeläimen kehossa myrkky syntyy?


Tom Clancy’s Splinter Cell on Ubisoftin kehittämä ja julkaisema kolmannen persoonan hiiviskelypelisarja, jonka ensimmäinen osa Tom Clancy’s Splinter Cell julkaistiin vuonna 2002. Pelillä on viisi jatko-osaa: Pandora Tomorrow, Chaos Theory, Double Agent, Conviction ja Splinter Cell: Blacklist.
Sarjassa seurataan NSA:n kenttäagenttia, Samuel ”Sam” Fisheriä, joka työskentelee operatiiviselle Third Echelon -yksikölle. Peleissä käsitellään paljon maailmanlaajuisia kriisejä, kuten kolmannen maailmansodan uhkaa, joiden selvittelyyn ei sotilaallinen interventio käy päinsä. Ratkaisua täytyy siis hakea hiljaisemman lähestymistavan kautta. Fisherin tehtävänä on soluttautua mahdottomalta tuntuviin paikkoihin ja kerätä elintärkeää tietoa NSA:lle. Tilanteen vaatiessa hän joutuu myös turvautumaan varastamiseen, kidnappauksiin tai jopa murhiin kansallisen turvallisuuden nimissä.
Videopelit

Peleistä on myös myöhempiä julkaisuja uusille alustoille.
Henkilöt
Samuel Leo Fisher

Pelisarjan protagonisti ja NSA:n kuvitteellisen operatiivisen yksikön Third Echelonin ensimmäinen kenttäagentti.
Fisherin menneisyydestä tiedetään vähän. Hän palveli 1980-luvulla Yhdysvaltain sotilastukikohdassa Saksassa. Hän osallistui vuonna 1991 Persianlahden sotaan Navy SEAL -kommandona, olettavasti ryhmänsä tarkka-ampujana. Hän myös toimi eräässä vaiheessa CIA-agenttina, mutta hän inhosi työtään. Fisher meni naimisiin Regan Burnsin kanssa vuonna 1984. Avioliiton seurauksena heille syntyi yksi tytär, Sarah Fisher. Vaimo kuitenkin kuoli syöpään vuonna 1989.
Fisher on toiminut Third Echeloninille tärkeimpien viimeaikaisten kriisien aikana, ja kerännyt paljon kokemusta salaisesta tiedonkeruusta. Hän ei ole ainoastaan selvinnyt vaarallisista tilanteista, vaan onnistunut tehtävissään loistavasti. Fisher on hiljainen, tutkiva persoona; kuin joku joka katselee tilanteita ulkoapäin. Hänen elämäänsä on aina varjostanut taistelu, vakoilu ja jatkuva koulutus. Third Echelonin määräämiä tehtäviä suorittaessaan Fisher on matkustanut ympäri maailmaa. Hän on suorittanut vakoilutehtäviä muiden muassa Georgiassa, Etelä-Koreassa, Pohjois-Koreassa, Indonesiassa, Israelissa, Japanissa, Myanmarissa, Perussa, Ranskassa  ja Venäjällä.
Luonteeltaan Fisher on vaatimaton ja kyyninen, ja hänellä on usein tapana kommentoida sarkastisin toteamuksin ja lausahduksin huippusalaisen ja yleensä epäilyttävän työnsä luonnetta. Hän ei ole kiinnostunut maineesta ja kunniasta, mutta hän on hyvin isänmaallinen eikä voi sietää sitä, että terroristit tappavat yhdysvaltalaisia siviilejä.
Sam Fisherin pomona toimii Yhdysvaltain armeijan eversti Irving Lambert, joka toimii Third Echelonin johtajana ja neuvoo Fisheriä kertomalla tälle tehtävän tavoitteet. Lambertin ohella Fisheriä avustaa joukko muita NSA:n työntekijöitä, kuten tietotekniikkaan perehtynyt Anna Grimsdóttír. Fisherin varustuksesta vastasi Vernon Wilkes Jr., mutta tämän kuoltua tilalle tuli Frances Coen ja myöhemmin William Redding.
Sam Fisherin äänenä toimivat Michael Ironside ja Eric Johnson.
Vakiohahmot
David Bowers
Kuvitteellinen Yhdysvaltain presidentti. Hän esiintyy ainoastaan pelien välianimaatioissa. Splinter Cellissä Bowers nähdään puhumassa yhdysvaltalaisten puolesta taistelussa Nikoladzea vastaan; Pandora Tomorrow’ssa hän puolustaa Yhdysvaltain sotaretkeä Indonesiaan; ja Chaos Theoryssa hän keskustelee Lambertin ja puolustusministeri Masonin kanssa Yhdysvaltain suhtautumisesta Pohjois-Koreaan.
Anna Grimsdóttír
Third Echelonille työskentelevä tietokoneteknikko. Hän on perehtynyt uusimpaan huipputeknologiaan ja tietotekniikkaan, erityisesti tietokoneisiin. Grimsdóttír johtaa pientä ohjelmoijien ryhmää, jonka tarkoituksena on antaa Fisherille tietoja tehtävän kulusta. Chaos Theoryssa Grimsdóttír vitsailee usein Fisherin iäkkyyden kustannuksella, minkä Fisher kokee ärsyttävänä.
Irving Lambert
Third Echelonin johtaja. Hänen työtehtäviinsä kuuluvat muiden muassa tehtävän tavoitteiden kertominen ja kriittisten tietojen ilmoittaminen Fisherille. Lambert ottaa työnsä vakavasti, eikä aina ymmärrä Fisherin viljelemiä, mustaan huumoriin pohjautuvia vitsejä tehtävän tapahtumista.

Douglas Shetland
Displace Internationalin pääjohtaja. Shetland oli alun perin Yhdysvaltain merijalkaväen sotilas, kunnes joukko korkea-arvoisia upseereja lavasti hänet syylliseksi erään sotilasharjoituksessa menehtyneen sotilaan kuolemaan. Shetland erosi Yhdysvaltain asevoimista ja haastoi upseerit oikeuden eteen. Hän voitti kanteen ja perusti oikeudenkäynnistä ansaitsemillaan rahavaroillaan Displace Internationalin; yksityisarmeijan, joka toimitti koulutettuja palkkasotureita suojelemaan korkea-arvoisia henkilöitä.
Pandora Tomorrow’ssa Shetland joutui Sadonon panttivangiksi Dilissä, mutta myöhemmin hän avusti Fisheriä tunkeutumaan Darah Dan Doan leiriin.
Chaos Theoryssa Shetland kuitenkin toimii konnana. Hän on vastuussa useista rikollisista toimista, kuten Bruce Morgenholtin kidnappauksesta, Abrahim Zherkezhin surmasta ja jopa Yhdysvaltain ja Pohjois-Korean välisestä sodasta. Lopulta hän pitää tapaamisen Displacen ja I-SDF:n kesken, mutta kokous päätyy molempien osapuolten väliseen taisteluun. Shetland yrittää paeta, mutta Fisher saa hänet kiinni. Shetland kertoo Fisherille pitävänsä Yhdysvaltoja liian korruptoituneena ja että järjestetty sota Yhdysvaltain ja Pohjois-Korean välillä oli oikeutettu teko. Shetland pyytää Fisheriä liittymään häneen, mutta Fisher kylmäverisesti tappaa entisen ystävänsä.
Juonet
Pelien juonet ovat samankaltaisia; Yhdysvaltain kansalaisia uhkaa jokin vaara, ja NSA:n täytyy estää se. Pelien juonia ei ole kirjoittanut Tom Clancy, kuten nimen perusteella voisi päätellä, vaan Clancy on ainoastaan vaikuttanut juonen kehitykseen.
Pelaaminen
Pelit on kuvattu enimmäkseen kolmannen persoonan näkökulmasta. Kameraa pystyy pyörittämään vapaasti pelihahmon ympärillä, mikä mahdollistaa ympäristön tarkan tutkimisen. Kun Fisher ottaa aseen esille, kuvakulma vaihtuu olan yli näkymään. Tässä tilassa kamera pysyy koko ajan Fisherin olkapäällä ja seuraa asetta.
Tom Clancy’s Splinter Cell: Essentialsia lukuun ottamatta kaikki Splinter Cell -pelit käyttävät Epic Gamesin kehittämää Unreal Engine 2 -pelimoottoria.
Tekoäly
Alkuperäisen Splinter Cell -pelin ja Pandora Tomorrow’n vihollisten tekoäly oli alkeellista tasoa. Kun pelaaja esimerkiksi lähti joltakin alueelta, peli tarkasti koko alueen ja teki heti hälytyksen jokaisesta ruumiista jota ei oltu piilotettu. Chaos Theory paransi huomattavasti vihollisten tekoälyä ja toi mukaan uusia pelillisiä elementtejä. Nyt vihollisten täytyi löytää ruumiit ennen hälytystä. Parannuksen jälkeen viholliset pystyvät huomaamaan pelaajan esimerkiksi lattialta löytyvästä ruumiista, päälle jääneestä valosta tai rikotusta lukosta.
Vihollisten valppaustaso myös muuttuu. Esimerkiksi rikottu lukko vain kummastuttaa vihollisia, pelaajan juoksemisesta kuuluva ääni saa viholliset hyökkäysvalmiuteen ja esimerkiksi pelaajan näkeminen saa viholliset avaaman tulen. Viholliset myös muistavat aikaisempia tapahtumia. Hälytyksen tullessa viholliset muuttuvat valppaammiksi, ja saattavat käyttää luodinkestäviä liivejä ja kypäröitä. Double Agentissa hälytystasojen myötä myös erilaiset turvatoimet, kuten liikkeentunnistimet, aktivoituvat.
Hiiviskely
Pelaajan on suoritettava määrättyjä tehtäviä täysin hiljaa ja huomaamatta. Toiminta perustuu varjoissa hiipimiseen ja vihollisen yllättämiseen vaivihkaa. Pelien kantava ajatus on Third Echelonin termi Fifth Freedom, joka tarkoittaa oikeuttaa tekemään mitä tahansa kansallisen turvallisuuden nimissä. Se ei kuitenkaan päde kaikissa tilanteissa, ja joissakin tehtävissä kuolettavan voiman käyttö on jopa kiellettyä.
Pelaaja käyttää tärkeimpänä työkalunaan hiljaisissa toimissaan yhdistettyä yönäkö- ja lämpökameralaseja. Chaos Theoryssa ja Double Agentissa mukaan on tuotu myös elektromagneettisia kenttiä havaitsevat lasit. Lasien avulla pelaaja näkee mihin sähköisiin laitteisiin hän voi vaikuttaa. Chaos Theory toi peliin mukaan äänimittarin, josta pelaaja näkee tuottamansa äänen verrattuna ympäristön tuottamiin ääniin. Äänimittari on mukana myös Double Agentissa.
Pelaaja käyttää erilaisia niskalukkoja ja lyöntejä vihollisen hiljaiseen tainnuttamiseen. Vihollisia voi myös kuulustella, jolloin heiltä voi saada hyödyllisiä vinkkejä. Kahdessa ensimmäisessä pelissä ainoastaan muutamia vihollisia saattoi kuulustella, mutta Chaos Theoryssä ja Double Agentissa Fisher kykenee kuulustelemaan miltei jokaista hahmoa.
Double Agentissa Fisher saa käyttöönsä SC-303-laukaisimen. Laukaisin on tavallisen pistoolin kokoinen. Fisher käyttää sitä tehtävissä, joissa ei saa tappaa. Laukaisin pystyy ampumaan kumiluoteja, tainnutusnuolia, tarrakameroita (), EMP-ammuksia ja kaasukranaatteja. Laukaisimessa on myös OCP.
Taistelu
Joka kerta tehtävät eivät kuitenkaan suju täydellisesti ja on käytettävä tappavaa voimaa. Peli kuitenkin panostaa voimakkaasti hiiviskelyyn: Fisher on aseistettu, mutta hän kykenee kantamaan ainoastaan vähän ammuksia, ja useimmissa kentissä lisäammuksia ei edes ole. Tähdätessään Fisherin liikkuminen hidastuu merkittävästi, ja liikehdintä vaikeuttaa suuresti tähtäämistä. Lisäksi viholliset ovat vähintäänkin yhtä hyvin aseistettuja kuin Fisher itse. Fisher on useimpiin toimintapelien sankareihin verrattuna melko heikko, sillä jo muutama osuma riittää tappamaan hänet. Käsikranaatin tai maamiinan räjähdys surmaa hänet välittömästi.
Pelaajalla on käytössään SC-pistooli ja SC-20K-monitoimirynnäkkökivääri. Molemmat aseet ovat tehokkaasti äänenvaimennettuja, mutta ne herättävät silti huomiota. Aseiden tulivoimaisuudesta huolimatta viholliset ovat sen verran kestäviä, että ainoa keino tappaa vastustaja yhdellä osumalla on tähdätä päähän. Fisherin käytössä on myös erilaisia käsikranaatteja savukranaatista tappavaan sirpalekranaattiin.
SC-pistooli on Fisherin kahdesta aseesta tehottomampi ja epätarkempi, mutta siinä on parempi äänenvaimennin. Pandora Tomorrow lisää pistooliin tähtäämistä helpottavan laser-tähtäimen. Chaos Theoryssa laser-tähtäin on kuitenkin poistettu, mutta tilalle on tullut OCP-mikroaaltolähetin, jonka avulla Fisher kykenee sammuttamaan lamppujen ja turvakameroiden kaltaisia elektronisia laitteita. OCP on mukana myös Double Agentissa.
SC-20K-rynnäkkökivääri on pistoolia tulivoimaisempi ja tarkempi, mutta myös paljon äänekkäämpi. Siinä on tähtäämistä helpottava kiikaritähtäin, ja sillä voi laukaista tarrakameroiden ja savukranaattien kaltaisia vakoilu- ja hämäyslaitteita. Chaos Theoryssa ja Double Agentissa kivääriin voi pultata vakoiluvälineitä varten tarkoitetun laukaisimen ohelle myös tarkempaa tulitusta ampuvan pidennetyn piipun, lähitaistelussa tuhoisan haulikon tai panssarinläpäiseviä ammuksia laukaisevan parannellun tarkkuuskiväärin.
Chaos Theoryssä ja Double Agentissa Fisherin asearsenaaliin kuuluu myös tehokas taistelupuukko hiljaista tappamista varten (puukko on itse asiassa Yhdysvaltain merijalkaväen suosima KA-BAR-veitsi). Koska Fisher iskee aina vastustajan sydämeen tai henkitorveen, hän kykenee tappamaan jopa luotiliivejä käyttäviä vihollisia yhdellä ainoalla iskulla. Veistä voi myös käyttää lukkojen murtamiseen, pommien purkamiseen, ohuiden materiaalien, kuten kankaiden, leikkaamiseen, sähkölaitteiden rikkomiseen, jään murtamiseen sekä vakoilulaitteiden asentamiseen.
Luottamus
Double Agent tuo mukaan uuden pelillisen elementin, luottamuksen. Third Echelon ja JBA antavat kummatkin Fisherille tehtäviä, ja usein ne ovat vastakkaisia keskenään. Esimerkiksi JBA käskee Fisherin räjäyttämään risteilylaivan testatakseen uutta räjähdettään, kun taas Third Echelon käskee Fisheriä estämään räjäytyksen ja pelastamaan laivalla olevat 2000 matkustajaa. Jos pelaaja toteuttaa vain toisen osapuolen käskyjä, toinen osapuoli tulee epäileväksi. Pelaajan tekemät valinnat vaikuttavat pelin kulkuun eri tavoin.
Moninpeli
Pandora Tomorrow</i>issa, Chaos Theoryssa ja Double Agentissa on kaikissa samankaltainen moninpeli ”Spies versus Mercenaries”, jossa vakoojat suorittavat tehtäviä samalla kun yrittävät pysyä näkymättömissä palkkasotilaiden katseilta.
Vakoojat joutuvat tekemään joko hakkerointi-, kovalevyn varastus - tai pommitustehtäviä ja pysyä piilossa palkkasotilailta. Heidän tarkoituksensa ei saisi koskaan olla palkkasotilaiden tappaminen (paitsi Deathmatchissa) ja jotta tämä onnistuisi, heillä on vain yksi ei-tappava ase, Shocker Gun. Osuma lamaannuttaa palkkasotilaaseen noin viideksi sekunniksi ja sammuttaa puolustusjärjestelmän, esimerkiksi kameran tai lasersäteen, noin minuutin ajaksi. Vakoojien pääsy on erittäin rajoitettu, sillä he eivät välttämättä pääse tietyistä ovista, vaan heidän on seurattava palkkasotilasta tai hakkeroitava ovi. Joskus tietyt tehtävät saattavat avata ovia eteenpäin. Vaikka pääsy on rajoitettu vakoojat pääsevät alueille jonne palkkasotillat eivät pääse, sillä palkkasotilas voi kiivetä vain tikkaita. Palkkasotilaat ovat paremmin aseistettuja ja tappavampia kuin vakoojat mutta heidän taitonsa ovat heikot. Heidän tehtävänsä on joko tappaa vakoojat tai suojella kohteita kunnes aika loppuu.
Storyssa vakoojien tarvitsee tehdä heille annetut tehtävät (objectives) jotka ovat hakkerointi, kovalevyn varastus ja tietyn kohdan räjäytys. Hakkeroinnissa täytyy hakkeroida tietokone jolloin tästä tulee viesti joka pelaajalle, että hakkerointi on käynnissä ja missä. Jos on pakko lopettaa hakkerointi niin tietokoneelle voi tulla uudestaan ja jatkaa siitä mihin jäi. Kovalevyn varastuksessa täytyy löytää tietokone ja varastaa siinä oleva kovalevy. Tästä tulee viesti joka pelaajalle, että se on varastettu ja jos varastava vakooja liikkuu liian nopeasti hän näkyy palkkasotilaiden tutkassa. Kovalevy lähettää aina valoa liikkuessa. Kovalevy täytyy viedä vihreää valoa vilkuttavaan salkkuun joka on sillä hetkellä auki. Palkkasotilaat voivat viedä kovalevyn takaisin paikalleen tappamalla vakoojan ja kävelemällä kovalevyn yli. Räjäytyksessä vakooja asettaa pommin tiettyyn kohtaan jolloin pelaajat saavat viestin siitä. Jos pommiin ammutaan tai se irrotetaan pommi täytyy asettaa uudelleen. Diskhuntissa vakoojien pitää saada tietty määrä kartalle levitettyjä levyjä. Jos vakooja kuolee levyt tippuvat maahan ja siirtyvät sattumanvaraiseen paikkaan.
Kirjasarja

Sarjan ensimmäisen pelin vaikutuksesta johtuen on tehty myös Splinter Cell -kirjasarja.
Elokuva
Pelisarjaan perustuen on tekeillä myös elokuva.[1]
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Videopelisarjat
Luokka:Hiiviskelypelit
Luokka:Splinter Cell

Milloin ensimmäinen Splinter Cell peli julkaistiin?