Uniforminen monitahokas on monitahokas, jonka kaikki sivutahkot ovat säännöllisiä monikulmioita ja joka on kärkitransitiivinen, toisin sanoen se voidaan aina kuvata yhtenevyyskuvauksella itselleen siten, että mikä tahansa kärki voidaan kuvata mille tahansa toiselle. Tästä seuraa, että sen kaikki kärjet ovat yhtenevät.
Uniforminen monitahokas voi olla joko
säännöllinen (jos se on myös tahko- ja särmätransitiivinen)
kvasisäännöllinen (jos se on myös särmätransitiivinen mutta ei tahkotransitiivinen), tai
semiregulaarinen (jos se ei ole tahko- eikä särmätransitiivinen).
Uniformisen monitahokkaan ei tarvitse olla kupera, joten monet uniformiset monitahokkaat ovat samalla tähtimonitahokkaita.
On olemassa kaksi ääretöntä uniformisten monitahokkaiden luokkaa sekä lisäksi vielä 75 näihin luokkiin kuulumatonta uniformista monitahokasta:
Äärettömät luokat:
särmiöt eli prismat
antiprismat
Muut kuperat:
5 Platonin kappaletta – säännölliset kuperat monitahokkaat
13 Arkhimedeen kappaleta – 2 kvasisäännöllistä ja 11 semiregulaarista kuperaa monitahokasta
Tähtimonitahokkaat:
4 Kepler-Poinsotin kappaletta – säännölliset ei-kuperat monitahokkaat
53 uniformista tähtitahokasta – 5 kvasisäännöllistä ja 48 semiregulaarista,
Lisäksi on olemassa myös joukko degeneroituja uniformisia monitahokkaita, joissa osa särmistä yhtyy toisiinsa, muun muassa yksi John Skillingin löytämä, jota sanotaan suureksi kaksoispullistetuksi dirombidodekaedriksi eli Skillingin kuvioksi.
Uniformisten monitahokkaiden duaalikappaleet ovat sivutransitiivisia eli isoedrisiä, ja niiden kärkikuviot ovat säännöllisiä monikulmioita. Ne luokitellaan usein rinnakkain uniformisten duaalikappaleidensa kanssa. Säännöllisen monitahokkaan duaalikappale on säännöllinen, kun taas Arkhimedeen kappaleiden duaalit ovat Catalanin kappaleita.
Uniformisen monitahokkaan käsite on erikoistapaus uniformisen polytoopin käsitteestä, joka soveltuu myös muotoihin korkeampi- tai alempiulotteisessa avaruudessa.
Määritelmä
Coxeter, Longuet-Higgins ja Miller määrittelivät vuonna 1954 uniformiset monitahokkaat kärkitransitiivisiksi monitahokkaiksi, joiden sivut ovat säännöllisiä monikulmioita. Monitahokkaan he määrittelivät sellaiseksi äärelliseksi joukoksi monikulmioita, että jokainen monikulmion sivu on tasan yhden toisenkin monikulmion sivuna, niin että millään monikulmioiden ei-tyhjällä aidolla osajoukolla ei ole samaa ominaisuutta.[1] Monikulmiolla he impilisiittisesti tarkoittivat kolmiulotteisesessa euklidisessa avaruudessa olevaa monikulmiota; niiden sallitaan olla ei-kuperia ja leikata toisensa.
Uniformisen monitahokkaan käsitettä on erinäisillä tavoilla yleistetty. Jos ei edellytetä, että sellaisen on oltava yhtenäinen, voidaan myös useamman komponentin, esimerkiksi viiden kuution yhdistelmää pitää uniformisena. Jos ei edellytetä, että monitahokkaan on oltava degeneroitumaton, saadaan myös niin sanottuja degeneroituja uniformisia monitahokkaita. Tämä edellyttää, että monitahokkaan käsite on määriteltävä yleisemmin.
Branko Grünbaum kiinnitti vuonna 1994 julkaisemassaan artikkelissa huomiota siihen, että vaikka jo Eukleides luetteli viisi säännöllistä monitahokasta ja myöhemmin muun muassa Kepler, Poinsot, Hess ja Brückner olivat eri tavoin luokitelleet monitahokkaita, kukaan heistä ei ollut esittänyt itse monitahokkaan käsitteelle täsmällistä ja yksikäsitteistä määritelmää.[2] Samassa artikkelissa hän itse esitti käsitteelle jokseenkin monimutkaisen määritelmän.[2]
McMullen ja Schulte esittivät vuonna 2003 monitahokkaan käsitteelle yleisemmän määritelmän. Heidän mukaansa monitahokas on kaksiulotteinen abstrakti polytooppi, jolla on ei-degeneroitunut kolmiulotteinen realisaatio. Tässä abstrakti polytooppi on sen sivutahkojen yhdistelmä, joka toteuttaa useita ehtoja, ja realisaatio on kuvaus sen kärkien joukosta johonkin avaruuteen, ja realisaatiota sanotaan ei-degeneroituneeksi, jos millä tahansa kahdella abstraktin polytoopin tahkolla on erilliset realisaatiot.[3]
Monitahokas voi olla degeneroitunut esimerkiksi seuraavilla tavoilla:
Kätketyt tahkot. Joillakin monitahokkailla osa tahkoista voi olla kätkettyjä siinä mielessä, ettei mikään niiden sisäpiste näy ulkopuolelta. Sellaisia ei yleensä pidetä uniformisina monitahokkaina.
Degeneroidut komponentit. Monitahokas saattaa koostua useammasta melkein toisistaan erillään olevasta komponentista, jolla kuitenkin on yksi tai useampi yhteinen särmä. Yhtenäisten särmien vuoksi monitahokas on tällöin kuitenkin topologisessa mielessä yhtenäinen.
Kaksinkertaiset peitteet. On olemassa ei-orientoituvia monitahokkaita, joilla on kaksinkertaisia peitteitä ja jotka täyttävät uniformisen monitahokkaan määritelmän ehdot. Näillä kaksinkertaisilla peitteillä on kaksinkertaisia tahkoja, särmiä ja kärkiä. Niitä ei yleensä lueta uniformisiin monitahokkaisiin.
Kaksinkertaiset tahkot. On useita monitahokkaita, joilla on Wythoffin konstruktiolla aikaansaatuja kaksinkertaisia tahkoja. Useimmat kirjottajat eivät salli kaksinkertaisia tahkoja ja poistavat ne osana konstruktiota.
Kaksinkertaiset särmät. Skillingin kuviolla on kaksinkertaisia särmiä, kuten degeneroituneilla uniformisilla monitahokkaillakin, mutta niiden tahkoja ei muodostaa kirjoittaa kahden uniformisen monitahokkaan yhdisteenä.
Historia
Säännölliset kuperat monitahokkaat:
Säännölliset monitahokkaat eli Platonin kappaleet tunnettiin jo antiikin Kreikassa, ja niitä tutkivat pythagoralaiset, Platon (n. 424–348 eKr.), Theaitetos (n. 417–369 eKr.), Timaios Lokrilainen n. 420–380 eKr.) ja Eukleides (noin 300 eKr.). Säännöllisen dodekaedrin keksivät etruskit ennen vuotta 500 eKr.[4]
Ei-säännölliset uniformiset kuperat monitahokkaat:
Kuboktaedrin tunsi jo Platon.
Arkhimedes (287–212 eKr.) löysi kaikki 13 Arkhimedeen kappaletta. Hänen oma teoksensa aiheesta on kadonnut, mutta Pappos Aleksandrialainen (n. 290–350 jKr.) mainitsee Arkhimedeen luetelleen 13 monitahokasta.
Piero della Francesca (1415–1492) löysi uudelleen Platonin kappaleiden viisi typistettyä muunnosta: typistetyn tetraedrin, typistetyn oktaedrin, typistetyn kuution, typistetyn dodekaedrin ja typistetyn ikosaedrin.[5]
Luca Pacioli julkaisi Francescan tutkimukset vuonna 1509 uudestaan teoksessaan De divina proportione. Siinä hän lisäsi joukkoon Leonardo da Vincin kuvaaman rombikuboktaedrin, jota hän sanoi ikosiheksaedriksi, koska siinä oli 26 tahkoa.
Johannes Kepler (1571–1630) julkaisi vuonna 1619 ensimmäisenä täydellisen luettelon Arkhimedeen kappaleista ja tunnisti uniformisten särmiöiden ja antiprismojen äärettömät perheet.
Säännölliset tähtimonitahokkaat:
Kepler löysi vuonna 1619 kaksi säännöllisistä Kepler–Poinstotin kappaleista ja Louis Poinsot vuonna 1809 kaksi muuta. Augustin Cauchy (1789–1857) todisti, ettei tällaisia kappaleita ole enempää kuin jo tunnetut neljä, ja nimen niille antoi Arthur Cayley (1821–1895).
Muut 53 ei-säännöllistä tähtimonitahokasta:
Jäljellä olevista 53 uniformisesta monitahokkaasta Edmund Hess löysi kaksi vuonna 1878, Albert Badoureau 36 lisää vuonna 1881. Vuonna 1881 Pitsch löysi heistä riippumatta 18 tällaista monitahokasta, joista kolme oli ennen tuntemattomiua. Kaikkiaan näistä tunnettiin sen jälkeen 41.
Geometrikko H.S.M. Coxeter löysi loput 12 uniformista tähtimonitahokasta yhteistyössä J. C. P. Millerin (1930–1932) kanssa, mutta ei julkaissut tutkimuksiaan. M.S. Longuet-Higgins ja H.C. Longuet-Higgins löysivät itsenäisesti niistä 11. Lesavre ja Mercier löysivät niistä viisi uudestaan vuonna 1947.
H. S. M. Coxeter, M. S. Longuet-Higgins ja J. C. P. Miller julkaisivat vuonna 1954 luettelon tuntemistaan uniformisista monitahokkaista[1]
S. P. Sopov todisti vuonna 1970, että edellä mainittujen esittämä luettelo on täydellinen eli että enempää uniformisia monitahokkaita ei ole.[6]
Vuonna 1974, Magnus Wenninger julkaisi teoksen Polyhedron models, jossa hän luetteli kaikki 75 ei-prismaattista uniformista monitahokasta. Monilla niistä oli ennen julkaisemattomat nimet, jotka niille antoi Norman Johnson.
J. Skilling todisti vuonna 1975 edeltäjistään riippumatta, että luettelo oli täydellinen, ja osoitti, että jos uniformisen monitahokkaan määritelmää väljennetään siten, että särmät saavat yhtyä toisiinsa, tällaisia monitahokkaita saadaan vain yksi lisää.[7]
Vuonna 1987 Edmond Bonan piirsi kaikki uniformiset monitahokkaat ja niiden duaalikappaleet Turbo Pascal -ohjelmalla nimeltä Polyca. Melkein kaikki niistä näytettiin Eastbournen kongressiteatterissa, Britanniassa  pidetyssä International Stereoscopic Unionin kongressissa.
Vuonna 1993 Zhi Har'El muodosti täydelliset kaleidoskooppiset konstruktiot uniformisille monitahokkaille ja niiden duaalikappaleille Kaleido- nimisellä tietokoneohjelmalla ja teki asiasta yhteenvedon artikkelissa Uniform Solution for Uniform Polyhedra.[8]
Samana vuonna 1993 R. Mäder laati tätä Kaleido-ratkaisua vastaavan ohjelman Mathematica-ohjelmistoon hieman erilaisella indeksointijärjestelmällä.[9]
Vuonna 2002 Peter W. Messer löysi minimaalisen joukon suljetussa muodossa ilmaistavia lausekkeita, joilla voidaan määrittää minkä tahansa uniformisen monitahokkaan ja sen duaalikappaleen tärkeimmät kombinatoriset ja metriset suureet, kun tunnetaan vain sen Wythoffin symboli.[10]
Kuperat uniformiset monitahokkaat

Kuperat uniformiset monitahokkaat voidaan nimetä Wythoffin konstruktio-operaatioilla sen mukaan, mikä on niiden suhde säännöllisiin monitahokkaisiin.
Yksityiskohtaisemmin kuperat uniformiset monitahokkaat luetellaan jäljempänä Wythoffin konstruktioiden mukaan kussakin symmetriaryhmässä.
Wythoffin konstruktio sisältää toistoja, jotka saadaan alemmista symmetrian muodoista. Kuutio on säännöllinen monitahokas ja samalla särmiö, jonka pohjana on neliö. Oktaedri on säännöllinen monitahokas ja samalla antiprisma, jonka tahkot ovat kolmioita. Oktaedri on samalla typistetty tetraedri. Monet monitahokkaat saadaan toistamalla eri konstruktioita, ja sen mukaisesti ne on merkitty eri väreillä.
Wythoffin konstruktio soveltuu yhtä lailla myös uniformisiin monitahokkaisiin sekä pallopinnan uniformisiin tessellaatioihin, minkä vuoksi nekin ovat seuraavissa taulukoissa mukana. Pallopinnan laatoituksiin kuuluvat myös hosoedrit ja diedrit, jotka ovat degeneroituneita monitahokkaita.
Nämä symmetriaryhmät muodostetaan peilauksilla saaduista pisteryhmistä kolmessa ulottuvuudessa, ja kutakin niistä edustaa peruskolmio
(pqr), missä p>1, q>1, r>1 ja 1/p + 1/q + 1/r < 1.
Tetraedrinen symmetria (3 3 2) – kertaluku 24
Oktaedrinen symmetria (4 3 2) – kertaluku 48
Ikosaedrinen symmetria (5 3 2) – kertaluku 120
Diedrinen symmetria (n 2 2), missä n = 3,4,5,... – kertaluku 4n
Loput muodot, joilla ei ole peilaussymmetriaa, konstruoidaan alternaatiolla, toisin sanoen poistamalla joka toinen kärki sellaisesta monitahokkaasta, jolla on parillinen määrä tahkoja.
Särmiöiden ja niiden diedrisen symmetrian myötä Wythoffin konstruktioilla pallopinnalla saadaan lisää kaksi säännöllisten tessellaatioiden luokkaa, joita vastaavat monitahokkaat kuitenkin ovat degeneroituneita: diedrit, joilla on vain kaksi tahkoa, ja hosoedrit, joilla on vain kaksi kärkeä. Särmiöt saadaan säännöllisistä hosoedreista typistämällä.
Jäljempänä seuraavissa taulukoissa kuperat uniformiset monitahokkaat, särmiöitä lukuun ottamatta, on merkitty järjestysnumeroilla 1–18, ja ne on lueteltu symmetriaryhmiensä mukaan järjestettyinä.
Prismaattisia muotoja on äärettömän monta, ja ne jakautuvat neljään perheeseen:
hosoedrit H2... (vain pallopinnan tessellaationa)
diedrit D2... (vain pallopinnan tessellaatioina)
särmiöt P3... (typistettyjä hosoedreja)
antiprismat A3... (pullistettujan särmiöitä)
Wythoffin konstruktio-operaatiot

Taulukot monitahokkaista johdettuina säännöllisistä monitahokkaista

Seuraavassa taulukossa ovat pallopinnan tessellaatiot, joilla on diedrinen symmetria:

Tetraedrisesti symmetriset monitahokkaat
Pallopinnan tetraedrisella symmetrialla (Td saadaan viisi uniformista monitahokasta, ja kuudes saadaan pullistusoperaatiolla.
Tetraedrinen symmetria saadaan lähtemällä peruskolmiosta, jonka yhdessä kärjessä on kaksi peiliä, molemmissa muissa kaksi peiliä, ja sitä esittää symboli (3 3 2). Sitä esittää myös Coxeterin ryhmä  A2 tai [3,3], taikka Coxeterin diagrammi: .
Näin saadaan 24 kolmiota, jotka muodostavat seuraavan tetrakis-heksaedrin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään myös vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Oktaedrisesti symmetriset monitahokkaat
Pallopinnan oktaedrisella symmetrialla (Oh) saadaan seitsemän uniformista monitahokasta, ja toiset seitsemän saadaan poistamalla näin saaduista joka toinen kärki. Näistä 14 muodosta kuusi on samoja, jotka esiintyvät myös edellä tetraedristesti symmetristen monitahokkaiden taulukossa.
Oktaedrinen symmetria saadaan lähtemällä peruskolmiosta (4 3 2), jossa nämä luvut tarkoittavat peilien lukumääriä sen kussakin kärjessä. Sitä esittää myös Coxeterin ryhmä  B2 tai [4,3], taikka Coxeterin diagrammi: .
Näin saadaan 48 kolmiota, jotka muodostavat seuraavan disdyakis-dodekaedrin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään myös vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Ikosaedrisesti symmetriset monitahokkaat
Pallopinnan ikosaedrisella symmetrialla (Ih) saadaan seitsemän uniformista monitahokasta sekä vielä yksi lisää poistamalla joka toinen kärki. Näin saaduista kahdeksasta muodosta vain yksi on sama, joka esiintyy myös edellä tetraedrisesti ja oktaedristen monitahokkaiden taulukoissa.
Oktaedrinen symmetria saadaan lähtemällä peruskolmiosta (5 3 2), jossa nämä luvut tarkoittavat peilien lukumääriä sen kussakin kärjessä. Sitä esittää myös Coxeterin ryhmä G2 tai [4,3], taikka Coxeterin diagrammi: .
Näin saadaan 120 kolmiota, jotka muodostavat seuraavan disdyakis-triakontaedrin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Diedrinen symmetria, särmiöt ja antiprismat
Pallopinnan diedrisella symmetrialla (Dph) saadaan kaksi ääretöntä joukkoa uniformisia monitahokkaita, särmiöt ja antiprismat, sekä lisäksi kaksi ääretöntä joukkoa degeneroituja monitahokkaita, hosoedrit ja dihedrit, joita vastaavat tietyt laatoitukset eli tessellaatiot pallon pinnalla.
Diedrinen symmetria saadaan lähtemällä peruskolmiosta (p 2 2), jossa nämä luvut tarkoittavat peilien lukumääriä sen kussakin kärjessä. Sitä esittää myös Coxeterin ryhmä I2(p) tai [n2], taikka Coxeterin diagrammi:  .
Seuraavassa esitetään viisi ensimmäistä diedristä symmetriaa: D2 ... D6. Diedrinen symmetria Dp on kertalukua 4n ja esittää bipyramidin tahkoja. Pallopinnalla sitä vastaa päiväntasaaja pituussuunnassa sekä tasavälein n pituuspiiriä.
Diedrinen symmetria (2 2 2)
Diedrisellä symmetrialla D2h (2 2 2) saadaan 8 peruskolmiota, jotka muodostavat seuraavassa näkyvän neliöpohjaisen bipyramidin eli oktaedrin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään myös vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Diedrinen symmetria (3 2 2)
Diedrisellä symmetrialla D3h (3 2 2) saadaan 12 peruskolmiota, jotka muodostavat seuraavan kuusikulmaisen bipyramidin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään myös vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Diedrinen symmetria (4 2 2)
Diedrisellä symmetrialla D4h (4 2 2) saadaan 12 peruskolmiota, jotka muodostavat seuraavan kahdeksankulmaisen bipyramidin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään myös vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Diedrinen symmetria (5 2 2)
Diedrisellä symmetrialla D5h (4 2 2) saadaan 20 peruskolmiota, jotka muodostavat seuraavan kymmenkulmaisen bipyramidin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään myös vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Diedrinen symmetria (6 2 2)
Diedrisellä symmetrialla D6h (4 2 2) saadaan 24 peruskolmiota, jotka muodostavat seuraavan kaksitoistakulmaisen bipyramidin tahkot ja jotka seuraavassa esitetään myös vuorottelevin värein pallon pinnalla:

Uniformiset tähtimonikulmiot
Uniformisia tähtimonitahokkaita, jotka eivät ole särmiöitä, on kaikkiaan 57. Ne voidaan muodostaa Wythoffin konstruktiolla Schwarzin kolmioista.
Uniformisista tähtimonitahokkaista neljä on säännöllisiä (Kepler-Poinsotin kappaleet), viisi kvasisäännöllistä ja loput 48 semiregulaarisia.
Eri tutkijat ovat numeroineet uniformiset monitahokkaat eri tavoin. Seuraavissa taulukoissa sarake C# tarkoittaa Coxeterin vuonna 1954, W# Wenningerin vuonna 1974 ja K# Kaleidon vuonna 1993 käyttämää numerointia. Coxeterin numeroinnissa kuperat muodot saivat numerot 15–32, kolme prismaattista muotoa numerot 33–35 ja ei-kuperat muodot numerot 36–92. Wenninger antoi Platonin kappaleille numerot 1–5, Arkhimedeen kappaleille numerot 6–18, tähtimäisille muodoille numerot 19–66, mihin sisältyy nyös neljä säännöllistä ei-kuperaa monitahokasta, sekä loput numerot 67–119 ei-kuperille uniformisille monitahokkaille. Kaleidon numeroinnissa 80 muotoa ryhmiteltiin symmetrian mukaan: numerot 1–4 kuuluivat sellaisten prismaattisten muotojen äärettömille perheille, joilla on diedrinen symmetria, numerot 6–9 tetraedrisesti, numerot 10–26 oktaedrisesti ja numerot 46–80 ikosaedrisesti symmetrisille kappaleille. U# tarkoittaa Mathematica -teoksessa käytettyä numerointia, joka eroaa Kaleidon numeroinnista siinä, että viisi prismaattista muotoa siirrettiin viimeisiksi, jolloin ei-prismaattiset muodot saivat numerot 1–75. Sarake ”Khii” taulukoissa tarkoittaa Eulerin karakteristikaa.
Särmiöt eivät ole mukana seuraavissa taulukoissa.
Kepler–Poinsotin kappaleet

Kvasisäännölliset uniformiset tähtimonitahokkaat

|}
Muut uniformiset tähtimonitahokkaat

Luetteloon voidaan lisätä vielä seuraava suuri kaksoispullistettu dirombododekaedri, jonka 360 särmästä 240 on pareittain päällekkäin muodostaen 120 kahden yhtyvän särmän paria. Koska sen särmät ovat tällä tavoin degeneroituneet, sitä ei aina lueta uniformisiin monitahokkaisiin kuuluvaksi. Jos nämä 120 paria lasketaan kukin yhdeksi särmäksi, jossa toisensa kohtaa neljä tahkoa, kappaleella on vain 240 särmää, ja sen Eulerin karakteristikaksi saadaan 24.

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = M. Brückner| title = Vielecke und vielflache. Theorie und geschichte| location = Leipzig| publisher = Teubner| year = 1900| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Magnus Wenninger| title = Polyhedron Models| publisher = Cambridge University Press| year = 1974| id = ISBN 0-521-09859-9}}

Check date values in: |accessdate= (help)
Viitteet

Luokka:Monitahokkaat


Mikheil Džavakhišvili (, 20. marraskuuta (J: 8. marraskuuta) 1880 – 30. syyskuuta 1937), alkuperäiseltä nimeltään Adamašvili () oli yksi 1900-luvun merkittävimmistä georgialaisista kirjailijoista. Hänen ensimmäinen tarinansa julkaistiin vuonna 1903, minkä jälkeen Džavakhišvili piti kuitenkin pitkän tauon kirjoittamisessa aina 1920-luvun alkuun saakka. Hänen piittaamattomuutensa Neuvostoliiton ideologisesta painostuksesta maksoi hänen elämänsä: hänet teloitettiin Stalinin Suuressa puhdistuksessa, ja hänen teoksensa kiellettiin lähes 20 vuodeksi. Brittiläisen Venäjän ja Georgian kirjaillisuuden tutkijan Donald Rayfieldin sanoin "hänen elävä, in medias res alkava kerrontansa, iloinen huumorinsa, herkkä ironiansa ja moraalinen rohkeutensa ovat verrattavissa Stendhaliin, Maupassantiin ja Zolaan. Modernissa georgiankielisessä proosassa vain Konstantine Gamsakhurdia voi tavoitella samaa kansainvälistä tasoa".[1]
Elämän ja uran alku
Hän syntyi nimellä Mikheil Adamašvili Tserakvin kylässä Kvemo Kartlin alueella Georgiassa, joka kuului tuohon aikaan Venäjän keisarikuntaan. Hän aloitti puutarhanhoidon ja viininviljelyn opiskelun Jaltassa, mutta joutui hylkäämään opintonsa perhetragedian vuoksi. Rosvot tappoivat hänen äitinsä ja sisarensa, ja hänen isänsä kuoli hieman myöhemmin. Hän palasi Georgiaan vuonna 1901 ja työskenteli kuparisulattamossa Kakhetissa. Hänen ensimmäinen tarinansa julkaistiin vuonna 1903 kirjailijanimellä Džavakhišvili. Sitä seurasi sarja Venäjän viranomaisia kritisoivia artikkeleita. Vuonna 1906 tsaarin poliittinen sorto pakotti hänet muuttamaan Ranskaan, jossa hän opiskeli taidetta ja poliittista taloutta Pariisin yliopistossa. Matkailtuaan laajalti Sveitsissä, Britanniassa, Italiassa, Belgiassa, Yhdysvalloissa, Saksassa ja Turkissa vuosina 1908–1909 hän palasi laittomasti Georgiaan, jossa hänet pidätettiin ja karkotettiin maasta vuonna 1910.[2] Hän palasi kotimaahansa jälleen vuonna 1917, ja aloitti uudelleen kirjoittamisen lähes 15 vuoden jälkeen. Vuonna 1921 hän liittyi Georgian kansallisdemokraattiseen puolueeseen ja vastusti samana vuonna maahan perustettua neuvostohallitusta. Vuonna 1923 bolševikkien hyökättyä puoluetta vastaan Džavakhišvili pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan, mutta vapautettiin Georgian kirjailijaliiton sovittelun avulla kuuden vankilakuukauden jälkeen. Džavakhišvilin sovinto neuvostohallinnon kanssa jäi pinnalliseksi, ja hänen suhteensa uusiin vallanpitäjiin olivat vaivautuneet.
Parhaat työt
Džavakhišvili sisällytti vakiintuneeseen kerronnan kieleen taitavasti kansan ilmaisuja. Hänen parhaimmissa teoksissaan kirjailija yhdistää musertavan realismin ja humoristisuuden pohjimmaiseen pessimismiin ja anarkiaan, asettaakseen vastakkain tsaarin- ja neuvostoajan hallinnot sekä maaseutu- ja kaupunkielämän. Hänen juonensa, jotka ovat joskus avoimen kapinallisia, väkivaltaisia ja seksuaalisesti intohimoisia, leikkaavat perinteisiin tabuihin. Niillä on yhteisinä teemoina georgialaisen kulakin nousu, georgialaisen aatelisen intellektuellin ja diletantin elämä sekä Venäjän vallankumouksen ja vuoden 1921 bolševikkien vallankaappauksen vaikutus niihin.
Tyypillisimmässä ja vaikuttavimmassa novellissaan, Džaqos khiznebi ( "Džaqon häädetty"), joka julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1924, Džavakhišvili asettaa vastakkain seikkailevan, lainsuojattoman huijarin Džaqon ja hänen uhrinsa prinssi Teimuraz Khevistavin, ihailtavan intellektuellin ja tehottoman hyväntekijän. Teimurazin luotettu Džaqo ryöstää hänen omaisuutensa, rakastetun ja kauniin vaimonsa Margon ja jopa hänen mielenterveytensä. Teimurazin persoonaan heijastuvat vanhan aateliston rappeutuminen ja tuho, pettymys vallankumoukseen ja moraalin heikkeneminen lyhytaikaisen itsenäisen Georgian jälkeen.  Toinen merkittävä teos, satiirinen Kvatši Kvatšantiradze () vuodelta 1924 dramatisoitiin vuonna 1927 Sandro Akhmetelin Rustaveli-teatteria varten, mutta projekti lopetettiin, kun johtavat bolševikkeja tukevat kriitikot tuomitsivat sen pornografiaksi (näytelmä on myöhemmin kadonnut).
Vuoden 1926 romaanissaan Tetri saqelo (, "Valkoinen kaulus") Džavakhišvili kuvaa vapautta rakastavien ja stoalaisten Georgian vuoristolaisten, khevsureiden, kohtaloa uudessa neuvostotodellisuudessa. Tbilisiläinen Elizbar, joka on inhoon saakka ärsyyntynyt seksuaalisesta mutta typerästä kosmopoliittisesta vaimostaan Tsutskiasta, vetäytyy Khevsuretin ylämaille. Etsiessään kuparia hän rakastuu erittäin perinteelliseen mutta rakastavaan ja elämäniloiseen khevsuretilaisnaiseen Khatunaan, jonka kanssa hän menee naimisiin. Vaikka Elizbar toivotetaan paikalliseen vuoristoyhteisöön tervetulleeksi, hän kaipaa takaisin kaupunkielämään (jota tarinassa symboloi valkoinen kaulus), tuo Khatunan Tbilisiin ja hylkää vuoriston ystävänsä ja sukulaisensa khevsuretilaisten neuvostojoukkoja kohtaan aloittaman aseellisen vastarinnan aiheuttaman katastrofin aattona.[3]
Džavakhišvilin teosten kruunu – romaani Arsena Marabdeli () – kirjoitettiin vuosien 1933 ja 1936 välillä. Kirjailija käytti vuosia tutkimukseen ja romaanin venäjänkielisen sekä myös georgiankielisen version kirjoittamiseen uudelleen. Romaanin juoni perustuu todellisen historiallisen hahmon, georgialaisen kansanperinteen lempisankarin, lainsuojattoman Arsenan elämään. Džavakhišvili keskittyy traagiseen välttämättömyyteen, joka tekee ritarillisesta talonpojasta tyypillisen 1800-luvun roiston. Vaikka tarinaa ala-aatelia vastaan taistelevasta lainsuojattomasta pidettiinkin "aatteellisesti korrektina", "vasemmiston" kriitikot suhtautuivat epäillen Džavakhišvilin tunnistettaviin vertauksiin keisarillisen Venäjän ja neuvostovaltion välillä. Džavakhišvili laittoi Arsenan suuhun useita omia ajatuksiaan. Eräs esimerkki on hänen kuuluisa lauseensa: "Venäjä laukkaa Euroopan perässä, ja sen takana köydessä raahautuva vertavuotava ruumis on Georgia". Teos tuli erittäin suosituksi kansan keskuudessa ja sai vastaansa kitkeriä hyökkäyksiä kommunistikriitikoilta ja proletaarikirjailijoilta, jotka syyttivät Džavakhišvilia korruptiosta, väärintulkinnasta, herjauksesta ja kumouksellisuudesta; jopa sitä, että Džavakhišvilin veljenpoika työskenteli raitiovaunukonduktöörinä Kreikassa, käytettiin häntä vastaan.[4]
Viimeiset vuodet
Vuonna 1930 Džavakhišvili otti yhteen Malakia Torošelidzen, kirjailijaliiton trotskilaisen puheenjohtajan ja koulutuksesta vastaavan kansankomissaarin kanssa, kun Torošelidze oli kieltänyt Georgian kirjallisuuden klassikkoteokset. Lavrenti Berijan noustua valtaan kielto nostettiin, ja Džavakhišvili pääsi lyhyeksi aikaa takaisin suosioon. Hänen teoksensa Arsena Marabdeli julkaistiin uudelleen, dramatisoitiin ja siitä tehtiin elokuva. Hän ei kuitenkaan kyennyt pakenemaan bolševikkien kritiikiltä edes sen jälkeen, kun hän oli vuonna 1936 julkaissut maltillisen teoksen Kalis tvirti (, "Naisen taakka"), joka oli yritys sosialistisessa realismissa. Tarina kertoi vallankumouksellisesta mutta porvarillisesta naisesta Judithista, jonka rakastaja, bolševikkityöläinen Zurab, suostuttelee hänet naimisiin tsaarin santarmiupseerin Avšarovin kanssa, jonka hän tappaa. Neuvostoideologi Vladimir Jermilov tuomitsi romaanin, väittäen sen esittävän bolševikit pelkkinä terroristeina ja santarmit liian ritarillisina.
Pian Berija paheksui Džavakhišvilia siitä, että tämä oli kieltäytynyt hakemasta hänen neuvoaan bolševikkien aktivismin kuvaamisessa vallankumousta edeltäneessä Georgiassa. Lisäksi Džavakhišvilia epäiltiin kirjailija Grigol Robakidzen varoittamisesta ennen hänen lähestyvää pidätystään ja hänen auttamisestaan pakoon Saksaan vuonna 1930. Asiain tila paheni, kun vuonna 1936 Džavakhišvilia syytettiin ranskalaisen kirjailijan André Giden ylistämisestä: hänen teoksensa Retour de l’URSS ja sen ylistys georgialaisille kirjailijoille luokittelivat sekä Giden että Džavakhišvilin vihollisiksi. 22. heinäkuuta 1937, kun runoilija Paolo Iašvili ampui itsensä kirjailijaliiton rakennuksessa, ja liitto julisti runoilijan teon neuvostovastaiseksi provokaatioksi, Džavakhišvili oli ainoa paikalla ollut runoilijan rohkeutta ylistänyt henkilö. Neljä päivää myöhemmin 26. heinäkuuta liiton puhemiehistö äänesti: "Mikheil Džavakhišvili, kansan vihollisena, vakoilijana ja diversanttina tulee karkottaa kirjailijaliitosta ja tuhota fyysisesti."
Hänen ystävänsä ja kollegansa, joihin kuuluivat jo vankilaan joutuneet, pakotettiin todistamaan Džavakhišvilin olevan vastavallankumouksellinen terroristi. Ainoastaan kriitikko Geronti Kikodze lähti kirjailijaliiton kokouksesta protestina, mieluummin kuin antoi suostumuksensa päätöslauselmalle. Džavakhišvili pidätettiin 14. elokuuta 1937 ja häntä kidutettiin Berijan läsnä ollessa kunnes hän allekirjoitti "tunnustuksen". Hänet ammuttiin 30. syyskuuta 1937. Hänen omaisuutensa takavarikoitiin, hänen arkistonsa tuhottiin, hänen veljensä ammuttiin ja hänen leskensä lähetettiin maanpakoon. Džavakhišvili pysyi sensuroituna 1950-luvun loppuun saakka, kunnes hänet vapautettiin syytteistä ja hänen teoksiaan alettiin julkaista uudelleen.[5]
Lähteet

Aiheesta muualla

 Georgian parlamentin kirjaston sivuilla.

Luokka:Georgialaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1880 syntyneet
Luokka:Vuonna 1937 kuolleet


Tampereen raitiotie tai kaupunkiraitiotie on rakennusvaiheessa oleva kevyt raideliikennejärjestelmä Tampereen kaupunkiseudulle. Ensimmäisen vaiheen kahdella linjalla Hervanta–Kaleva–Pyynikintori ja Pyynikintori–TAYS rakennustyöt ovat käynnissä, ja liikennöinti linjoilla alkaa 2021. Lopullinen päätös raitiotien ensi vaiheen rakentamisesta tehtiin kaupunginvaltuuston kokouksessa 7. marraskuuta 2016.[1]
Toisen osuuden, joka kulkee Pyynikintorilta Lentävänniemeen, rakennusvaihe aloitetaan tämänhetkisten suunnitelmien mukaan alkuvuodesta 2021 ja se valmistuu vuonna 2024.[2]
Raitiovaunukalusto on matalalattiaista sekä kahteen suuntaan ajettavaa[3] ja sen yleisväritys on tiilenpunainen[4].
Suunnittelun historiaa
1900-luvun raitiotiesuunnitelmat
Jo 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Tampereelle ehdotettiin rakennettavaksi raitiotietä. Suunnitelmia laadittiin, mutta niiden kehittäminen pysähtyi vuoden 1918 sisällissotaan. 1920-luvulla raitioliikenne nousi jälleen puheenaiheeksi ja raitiotietä alettiin taas suunnitella useaan otteeseen. Suunnitelmat kuitenkin jäivät toteutumatta varojen puutteessa, ja toisen maailmansodan myötä ajatus raitiotiestä hautautui vuosikymmeniksi. Sen sijaan Tampereella oli johdinautoliikennettä vuosina 1948-1976.
Vanha pikaraitiotiesuunnitelma
2000-luvun alussa Tampereelle alettiin suunnitella valtion rataverkon hyödyntämiseen perustunutta niin sanottua duo-toimista pikaraitiotietä. Pikaraitiotiesuunnitelmaa kehiteltiin Raideliikenne-projektissa vuodesta 2001 alkaen, päättyen 2004 loppuraportin julkaisuun. Projektissa suunniteltiin kokonaista pikaraitioteiden linjastoa, joka olisi liikennöinyt maanpinnalla suurimmalta osin nykyistä valtion rataverkkoa hyödyntäen keskustassa raitiotietunnelissa ja Hervannan ja Lentävänniemen haaroilla omalla pintaradalla.
Raideliikenne-projektin jälkeen pikaraitiotietä on jatkokehitelty TASE 2025 -liikennejärjestelmäsuunnitelmassa, jossa on korjattu duo-pikaratikan puutteita kritiikin pohjalta. Rataverkon hyödyntämiseen perustuvaa pikaraitiotievaihtoehtoa kutsuttiin pikaraitiotieksi ja katuverkossa kulkevaa pikaraitiotievaihtoehtoa kutsuttiin moderniksi katuraitiotieksi tai vain raitiotieksi. Näiden lisäksi edelleen tutkittiin raitiotien ohella lähijunaliikenteeseen ja bussiliikenteeseen perustuvat joukkoliikennejärjestelmävaihtoehdot, jotka palvelisivat pääasiallisesti Nokiaa ja Lempäälää sekä osin Ylöjärveä.
Rataverkon hyödyntämiseen perustuva pikaraitiotie -vaihtoehto erosi vuoden 2004 selvityksestä siltä osin, että Tampereen henkilöliikenneratapihan laiturien sijaan Matkakeskuksen ”seisake” sijoitettiin rautatieaseman alapuolelle maan alle Ratahallintokeskuksen ja VR-Yhtymän lausuntojen vuoksi, joiden mukaan pikaraitiotie ei mahtunut ratapihalle. Tämän seurauksena myöskään Tampellan tunneliasemaa ei ehdotettu toteutettavaksi, vaan Keskustorilta olisi suoraan jatkettu Matkakeskukselle, jossa pikaratikan pysähdyspaikka olisi ollut Rautatienkadun alapuolella tunneliasemalla.
Järjestelmän periaatteita
Liikennöinnin perusajatus vanhassa rataverkon hyödyntämiseen perustuvassa pikaraitiotiejärjestelmässä oli käyttää niin sanottua duoraitiovaunukalustoa, joka kykenee liikkumaan tarvittaessa sekä rautatiekiskoilla että raitiotiellä. Jotta ratalinjoja kulkevat raitiolinjat olisivat palvelleet Tampereen keskustaa, duoraitiovaunut linjattiin keskustan halki tehtävälle radalle, eivätkä kiertämään keskustaa kuten pohjoisen rautatielinja. Tampereen pikaraitiotie suunniteltiin toimivaksi kaksivirtajärjestelmällä. Tämä tarkoitti sitä, että yleisellä junaverkolla vaunut olisivat kulkeneet 25 kilovoltin vaihtovirralla ja muilla osuuksilla 750 voltin tasavirralla.
Pikaratikkakritiikin pohjalta suunniteltu moderni katuraitiotie ei tarvitse kalliimpaa duokalustoa, mutta rata olisi niin haluttaessa voitu päättää toteutettavaksi samalla raideleveydellä kuin valtion radat, jolloin tulevaisuudessa olisi ollut mahdollista laajentaa raitiotie duojärjestelmäksi. Nykyinen raitiotie toteutetaan kuitenkin 1 435 millimetrin raideleveydellä.
Alustava yleissuunnitelma
Katuverkossa kulkeva moderni raitiotie -vaihtoehto oli erilainen kuin aikaisemmat, rataverkon käyttöön perustuvat suunnitelmat: rataverkon maastokäytävää ja penkerettä hyödynnettäisiin korkeintaan ahtaalla Pispalan kannaksella, muuten liikennöitäisiin pääosin täysin omilla raiteilla katuverkossa ja omalla väylällä katujen reunassa, katujen keskellä tai yhdistetyillä bussi-raitiovaunukaistoilla.
TASE 2025 -projektin suosituksessa liikennejärjestelmäksi päädyttiin suosittelemaan järjestelmää, joka käsittää maan päällä kulkevan modernin katuraitiotien Tampereella ja Pirkkalassa, ja toisaalta olemassa olevien valtion ratojen puitteissa kulkevan lähijunan Nokialla, Lempäälässä ja osin Ylöjärvellä. Kaupunkiraitiotiellä on laajentumismahdollisuudet tulevassa myös Kangasalan ja Ylöjärven puolelle.
Tampereen seudun kuntien ja toimijoiden lausuntojen mukaan raitiotien ja lähijunaliikenteen edellytysten rakentaminen tulisi käynnistää suunniteltua nopeammalla aikataululla ja suuremmassa laajuudessa: lähijunan tulisi liikennöidä Toijalaan asti ja toisen linjan Tampereelta Orivedelle.
TASE 2025 -liikennejärjestelmäsuunnitelman valmistuttua yhdessä seudun Rakennesuunnitelma 2030:n kanssa vuoden 2010 alussa päätettiin käynnistää Tampereen kaupunkiraitiotien alustavan yleissuunnitelman valmistelu, ja suunnitelma valmistui syksyllä 2011.[5]
Alustavan yleissuunnitelman tavoitteena oli rajata vaihtoehdot muutamaan reittivaihtoehtoon, joista lopullinen linjaus valittaisiin yleissuunnitelmassa. Lisäksi verrattiin raitiotien tuomia etuja ja haittoja kehitettävään linja-autoliikenteeseen ja nollavaihtoehtoon nähden. Tämä vaihe valmistui syyskuussa 2011.
Linjausvaihtoehtoja

Alustavassa yleissuunnitelmassa raitiotien ensimmäisen linjan reitti on Lentävänniemi– Niemenranta– Lielahti– Pispala– keskusta– Kaleva– Hallila– Hervanta. Jatkosuunnittelussa valittiin toteutettava vaihtoehto seuraavista osavaihtoehdoista:
Pispala: Pispalan valtatie tai Paasikiventie. Molemmat vaihtoehdot ovat suunnilleen saman hintaisia. Pispalan valtatien varressa on enemmän maankäyttöä ja se on helpommin haaroitettavissa Tesomajärven suuntaan, toisaalta Paasikiventien reitti on useita minuutteja nopeampi, ja Särkänniemi olisi reitin varrella.
Keskusta: Itsenäisyydenkatu tai Kalevantie. Hämeenkatua ja Itsenäisyydenkatua pitkin kulkeva reitti on nykyinen joukkoliikenteen pääkäytävä ja kulkisi muun muassa Stockmannin ja rautatieaseman kautta, toisaalta Kalevantien reitti tukisi paremmin Ratinan kasvavaa aluetta ja Kansi-hankkeen avulla raitiovaunupysäkiltä olisi suorat kulkuyhteydet asemalaitureille. Myös Keskusareena, Tampere-talo ja yliopistokampus olisivat aivan reitin varrella, mutta reitti olisi muutamia minuutteja hitaampi kuin suora reitti.
Kaleva: Teiskontie tai Sammonkatu. Teiskontien reitti kulkisi kaupungin tärkeimmän työpaikka-alueen, TAYS:n ja TAMK:n kautta, Sammonkadun varressa taas on tiheää kerrostaloasutusta. Teiskontien reitti olisi useita minuutteja hitaampi kuin Sammonkadun reitti, minkä lisäksi Kalevan Prisman eteen on suunniteltu Sammonkatu-vaihtoehdossa liityntäbussia, joka kulkisi Kaupin työpaikka-alueen läpi (TAYS, TAMK, Finn-Medi jne.).[6]
Suunnittelussa hylättiin muun muassa Hallilan sijasta Lukonmäen ja Viialan kautta kulkeva reitti, Sepänkadun reitti ja Lielahden oikaisu. Lopulta alustavassa yleissuunnitelmassa päädyttiin kaksihaaraiseen vaihtoehtoon, jossa TAYS:iin ja Hervantaan kulkevat omat linjansa.
Yleissuunnitelma
Tampereen kaupunki kilpailutti yleissuunnitelman laatijan yhdessä Turun kaupungin kanssa, ja sen toteutti Ramboll Finland. Kaupunginvaltuusto hyväksyi yleissuunnitelman teon aloittamisen marraskuussa 2011. Yleissuunnitelman laadinta aloitettiin tammikuussa 2013 ja se valmistui huhtikuun 2014 lopussa.[7] Yleissuunnitelmassa reitti oli muuttunut siten, että etelässä rata päättyy Ahvenisjärventien sijasta Hervantajärvelle, pysäkkien määrää on lisätty Teiskontiellä ja Sammonkadulla kullakin yhdellä, Vuohenojan pysäkki on muutettu pysäkkivaraukseksi ja linjaus kulkee Pispalan valtatien sijasta Paasikiventietä pitkin. Kokouksessaan 16. kesäkuuta 2014 kaupunginvaltuusto hyväksyi raitiotien yleissuunnitelman ja päätti raitiotien suunnittelun jatkamisesta ja kehitysvaiheeseen siirtymisestä.[8]
Kehitysvaiheessa yleissuunnitelmaa tarkennettiin, mm. joitakin raitiotieradan linjauksia ja pysäkkejä muutettiin ja raitiotien reitille laadittiin uudet katusuunnitelmat. Kesäkuussa 2015 kaupunginvaltuusto päätti jakaa hankkeen kolmen sijasta kahteen osaan, joista ensimmäisessä rakennetaan raitiotie keskustasta keskussairaalalle ja Hervantaan.[9] Tampereen raitiotien rakentajiksi valittiin 22. kesäkuuta Pöyryn, VR Trackin ja YIT:n muodostama ryhmittymä.[10] Raitiotien toteutussuunnitelma, kustannusarvio ja vaikutusten arviointi valmistuivat 5. syyskuuta 2016. Tällöin raitiotien infrastruktuurin kokonaiskustannukseksi varmistui 283 miljoonaa euroa.[11] Lopullisen päätöksen raitiotien rakentamisesta teki kaupunginvaltuusto kokouksessaan 7. marraskuuta.[1]
Kaupunginhallitus päätti 18. joulukuuta 2017, että raitiotien toisen osan kehitysvaihe aloitetaan ja tilataan Raitiotieallianssilta. Tavoitteena on, että kaupunginvaltuusto päättää 2. vaiheen rakentamisesta viimeistään lokakuussa 2020.[9]
Toteutus
Rakentaminen

Raitiotien rakentajana toimii Raitiotieallianssi, joka on Pöyryn, VR Trackin ja YIT:n muodostama yhteenliittymä. Rakentaminen aloitettiin valtuuston päätöksen jälkeen valmistelevilla töillä loppuvuodesta 2016, ja varsinaisesti radan rakentaminen aloitettiin tammikuussa 2017. Alkuvaiheessa työt aloitettiin Insinöörinkadulla, Hervannan valtaväylällä ja Itsenäisyydenkadulla. Myöhemmin samana vuonna työt aloitettiin Hämeenkadulla, Pirkankadulla, Sammonkadulla, Tekunkadulla, Hermiankadulla ja varikon tontilla Hervannassa. Tampereen ensimmäiset raitiotiekiskot laskettiin Insinöörinkadun ja Kanjoninkadun risteykseen 18. toukokuuta 2017. Lisäksi aloitettiin Kekkosentien ylittävän sillan rakentaminen ja muokattiin useita vanhoja siltoja raitiotielle sopiviksi. Kaikkiaan vuonna 2017 saatiin valmiiksi noin kilometrin verran raitiotietä.[12]
Vuonna 2018 rakennustyöt aloitettiin lähes kaikilla lopuillakin ensimmäisen vaiheen osuuksilla, kuten Teiskontiellä, Hämeenkadun itäpäässä, Hämeenpuistossa ja Ensitiellä. Lisäksi aloitettiin uusien raitiotiesiltojen rakennustyöt Hervannan kanjonin ja kehätien ylitse, kuten myös rinnakkaishankkeena Hämeensillan perusparannus. Kesäkuussa kylvettiin ensimmäiset kokeiluluontoiset nurmirataosuudet Sammonkadulle. Loppuvuodesta ryhdyttiin myös palauttamaan useita työnaikaisia liikennejärjestelyjä lopullisiksi sekä istutettiin raitiotiereitille ensimmäiset uudet katupuut. Vuosi 2018 tulee olemaan raitiotien rakentamisen vilkkain vuosi, jolloin rataa valmistuu yhteensä viisi kilometriä.[12]
Kalusto
Tampereen raitiotien vaunukaluston toimittajaksi valittiin tarjouskilpailulla lokakuussa 2016 kajaanilainen vaunuvalmistaja Transtech. Päätöksestä valitettiin kuitenkin kilpailevan valmistajan toimesta markkinaoikeuteen, jossa valitus hylättiin lokakuussa 2017. Tämän jälkeen Transtech ja Tampereen kaupunki allekirjoittivat sopimuksen raitiovaunujen toimittamisesta Tampereelle. Ensimmäisessä vaiheessa vaunuja toimitetaan 19 ja toisessa vaiheessa 5–6 vaunua lisää. Vaunuhankintaan sisältyy optio 46 lisävaunusta (ensimmäisten 19 vaunun jälkeen), millä varaudutaan raitiotiejärjestelmän tuleviin laajennuksiin. Ensimmäisiä vaunuja on tavoitteena päästä koeajamaan vuonna 2020.[13] Kokonaisuudessaan tilaus sisältää 26 vaunua. Yhden vaunun hankintahinta on 3,2–3,8 miljoonaa euroa, ja koko tilauksen arvo noin 97,5 miljoonaa euroa.[14]
Tampereen raitiovaunujen malli on nimeltään ForCity Smart Artic X34, ja ne ovat 37,3 metriä pitkiä, matalalattiaisia ja molempiin suuntiin ajettavia. Vaunujen hankintasopimukseen sisältyy optio vaunujen pidentämisestä 47-metrisiksi. Tammikuussa 2018 teollisen muotoilun toimisto Idis Design valittiin raitiovaunujen muotoilijaksi. Raitiovaunujen pääratkaisut suunniteltiin alkuvuodesta, ja loppuvuoden aikana muotoilun toimivuutta hiotaan valmistamalla todellisen kokoinen malliraitiovaunu eli maketti, jolla kuvataan muotoilun yksityiskohtia. Ensimmäinen, ns. raakamaketti valmistui maaliskuussa 2018 ja lopullinen maketti saapuu Tampereelle kaupunkilaisten tutustuttavaksi tammikuussa 2019. Transtech aloittaa raitiovaunujen valmistuksen Otanmäessä joulukuussa 2018, jolloin ensimmäiset vaunut valmistuvat vuoden 2020 alussa.[3]
Lokakuussa 2018 julkistettiin raitiovaunun muotoilu sekä vaunun väritys, joksi valikoitui yleisöäänestyksellä tiilenpunainen[4].
Poliittinen tilanne
Tampere on kasvava kaupunki, ja sen joukkoliikenne on verrattain suosittua. Linja-autopohjainen kalusto ei kuitenkaan riitä etenkään pahimpina ruuhka-aikoina Hervannan ja keskustan välillä.
Yleisesti ottaen Tampereen kaupunginvaltuuston kanta raitiotielle on hyvin myönteinen. Se hyväksyi marraskuussa 2011 yksimielisesti yleissuunnitelman teon aloittamisen. Raitiotietä kehuttiin ekologiseksi, esteettömäksi ja taloudellisesti kannattavaksi investoinniksi.[15][16]
Toteutuspäätöksen lähestyessä tilanne kuitenkin kiristyi kaikenlaisia investointeja kohtaan taantuman vuoksi. Raitiotien on myös todettu vaativan Rantaväylän tunnelin toteuttamista, joka oli pitkän ja raitiotietä intohimoisemman poliittisen väännön kohde. Päätös Rantatunnelin rakentamisesta tehtiin syksyllä 2013. Sekä Rantatunneli että raitiotie (ilman kalustoa) arvioitiin ilman valtionavustuksia ja muita tuloja suunnilleen samanhintaisiksi, noin 180 miljoonaa euron investoinneiksi. Toteutuspäätös muuttui entistä tiukemmaksi, kun syyskuussa 2016 uuden kustannusarvion myötä raitiotieradan kokonaiskustannus nousi 283 miljoonaan euroon aiemmasta 250 miljoonasta eurosta. Toisaalta myös raitiotien mukanaan tuomat hyödyt arvioitiin aiempaa suuremmiksi.[17] Lopullisen päätöksen raitiotien rakentamisesta kaupunginvaltuusto teki kokouksessaan 7. marraskuuta 2016.[1]
Puolesta ja vastaan
Raitiotie on ollut suuri poliittisen keskustelun ja väittelyn aihe koko 2000-luvun. Puolustajien mukaan moderni katuraitiotie varmistaisi liikenteen toimivuuden, joukkoliikenteen operointikulujen vähenemisen ja sekä ekonomisen että ekologisen kaupunkirakenteen muodostumisen. Raitiotie myös nopeuttaisi keskustaan ja kaupungin toiselle puolelle suuntautuvia joukkoliikenneyhteyksiä monilta alueilta ja olisi hintansa arvoinen liikennöidessään itsekannattavasti. Yksi merkittävin puolustajien argumentti on se, että raitiotien ensimmäinen päälinja yhdistäisi lähes kaikki Pirkanmaan suurimmat käyntikohteet toisiinsa yhdellä ainoalla linjalla (yliopistot, TAYS, TAMK, suurkoulut, kirjastot, virastot, kaupunkialueen kauppakeskukset, jäähallit, Tampereen stadion jne.)
Vastustajien mukaan vanhempi pikaraitiotiesuunnitelma on liian kallis hyötyihin nähden ja kulkee syrjässä asutuksesta. Joidenkin vastustajien mukaan tulee halvemmaksi kehittää bussiliikenteelle omat kaistat kuin rakentaa raitiotietä. Tätä vastustusargumenttia käytetään myös pikaratikkakritiikin pohjalta olennaisesti muutettua modernia katuraitiotiejärjestelmää vastaan. Toistaiseksi vastustajat eivät kuitenkaan ole esittäneet suunnitelmia tai talouslaskelmia miten joukkoliikenteen kokonaisuus hoidettaisiin ilman modernia katuraitiotietä, ainoastaan kritisoineet, että kehitetyn bussiliikenteen vaihtoehtosuunnitelma on ”väärin laskettu”.
Vaikka kaupunginvaltuustossa esiintyi suuria erimielisyyksiä raitiotien rakentamisen suhteen, oli hankkeen kannatus kuitenkin vastustusta voimakkaampaa. Hanke hyväksyttiinkin lopulta marraskuussa 2016 melko suurella marginaalilla; 67 kaupunginvaltuutetusta 41 äänesti raitiotien puolesta, 25 sitä vastaan ja yksi valtuutettu äänesti tyhjää.[1]
Järjestelmän laajentaminen

Ensimmäisen linjan jälkeen toteutusvuorossa olisivat keskustassa ja Kalevassa sekä Itsenäisyydenkadun–Sammonkadun että Kalevantien–Teiskontien reittien rakentaminen, yhteydet Hatanpään kautta Vuorekseen ja Pirkkalaan sekä yhteys idän ja pohjoisen suuntaan Linnainmaan kautta.
Etelään: Hervannasta linjaa jatketaan Vuoreksen kautta Hatanpäälle ja sieltä edelleen keskustaan.
Lounaaseen: Alustavassa yleissuunnitelmassa on suunniteltu yhteyttä Pirkkalaan Naistenmatkantietä pitkin ja jätetty laajennusmahdollisuus myöhemmin eteenpäin Tampere-Pirkkalan lentoasemalle.
Länteen: Epävirallisesti on väläytelty mahdollisuutta raitiotielle myös Tesomajärven ja Ylöjärven suunnissa. Todennäköisesti Tesomajärven ja Nokian suunnalla päädytään kuitenkin käyttämään lähijunaa, sillä rata kulkee esimerkiksi Ylöjärvestä poiketen yhteiskuntarakenteen sisällä. Ylöjärven suunnalla kaupunkiraitiotiestä olisi taas enemmän hyötyä kuin lähijunasta.[18]
Itään ja pohjoiseen: Hankkioon, Linnainmaalle ja mahdollisesti Ojala-Lamminrahkaan, Nurmi-Sorilaan ja Annalaan.
Laajentamista tutkittiin tarkemmin huhtikuussa 2013. Selvitystyö kuitenkin osittain epäonnistui, sillä tutkimus laajeni hallitsemattomasti ja vain osa materiaalista oli selvityskelpoista. Tutkituista seitsemästä laajennussuunnasta ainoastaan kaksi, eli Pirkkalan ja Ylöjärven laajennussuunnat voitiin tässä vaiheessa todeta kannattaviksi.
Lähteet

Aiheesta muualla

Raitiotie
Luokka:Pikaraitiotiet
Luokka:Suomen raitioliikenne

Milloin Tampereen raitiotien tulisi olla valmis?


Airsoft (”softaus”) on japanilaislähtöinen taistelupeli, jossa pelaajat pyrkivät suorittamaan erilaisia tehtäviä käyttäen apunaan 6 millimetrin muovikuulia ampuvia aseita. Muovikuulat eivät jätä osuessaan maalijälkeä. Merkittävin ero airsoftin ja sen sukulaislajien paintballin ja lasertagin/megazonen välillä onkin airsoftin painottuminen elämyksiin, kun taas paintball painottuu vahvasti kilpaurheiluun ja lasertag hauskanpitoon. Aitoja tuliaseita muistuttavien asejäljitelmien lisäksi airsoftpelille on myös luonteenomaista sotilasrekvisiitan käyttö.
Airsoftissa turvallisuuteen kiinnitetään erityistä huomiota. Kaikilta pelaajilta edellytetään hyväksyttyjen suojavarusteiden käyttöä. Lisäksi on hyvä myös olla tietoinen siitä miten käsitellä asetta ja miten aseen kanssa liikutaan julkisilla paikoilla.
Suomessa lajin harrastajamäärät ovat nousseet nopeasti erityisesti 2010-luvulle tultaessa ja harrastajamäärä on ollut noususuhdanteinen aina lajin rantautumisesta Suomeen. Tavallista on myös harrastusta aloittavien nuorten vanhemman innostuminen harrastuksesta. Lajia harrastetaan useimmiten airsoft-yhdistysten järjestämissä viikonloppupeleissä, jotka keskittyvät pääasiassa yhdessä tekemiseen. Peliä varten voidaan luoda taistelutilanne, esimerkiksi lipunryöstö tai linnoituksen valloitus. Erilaiset airsoft-tapahtumat eroavat suuresti toisistaan ja ovat sisällöiltään monipuolisia. Pelit voivat olla esimerkiksi hidastempoisia tai fyysisesti vaativia ja pelaajamäärä voi vaihdella muutamien kymmenien (viikonloppupelit) ja useiden tuhansien välillä. Kansainvälisiä suurpelejä ovat Berget Ruotsissa ja Border War Tšekissä.
Historia
Airsoft sai juurensa Japanista 1980-luvulla paikallisten aselakien kieltäessä useimpien oikeiden tuliasetyyppien hallussapidon. Useiden epäonnistuneiden kokeilujen jälkeen suosituimmaksi malliksi jäivät nykyiset, jousella ja ilmanpaineella kuulia ampuvat aseet. 1990-luvun alussa kauko-ohjattavista autoistaankin tunnettu Tokyo Marui kehitti ensimmäiset sähkömoottorilla toimivat automaattikuula-aseet, kuten FAMAS-replikan. Sähkötoimisten aseiden myötä kiinnostus airsoftiin alkoi levitä.
Pelimuodot

Airsoftissa voidaan pelata monenlaisia pelejä kuten skenaariopelejä, jotka on yleensä naamioitu jonkin teeman mukaisesti. Pelin teema voidaan rakentaa vaikka todellisen sotahistoriallisen tapahtuman ympärille. Enemmän tai vähemmän fiktiiviset, todellisuutta ja mielikuvitusta yhdistelevät asetelmat ovat kuitenkin tavallisia. Skenaariossa edellytetään usein eläytymistä ja teeman mukaista varustusta esimerkiksi maastopuvun ja aseistuksen suhteen. Teemallisissa peleissä  taistelutilanne saattaa joskus perustua johonkin tapahtumaan, esimerkiksi tunnettuun sotaan kuten toiseen maailmansotaan tai Vietnamin sotaan. Tavanomaisissa kotimaisissa peleissä ei yleensä kuitenkaan harjoiteta vastaavanlaista eläytymistä.
Airsoftia voidaan pelata sisä- tai ulkotiloissa. Suomessa pelejä järjestetään yleensä hylätyissä teollisuusrakennuksissa tai metsämaastoissa. Yhdysvalloissa sisäpelipaikkoina toimivat muun muassa vanhat lentokentät ja koulut.
Sisätiloissa tapahtuvasta pelistä käytetään myös nimitystä CQB () tai joskus myös CQC (), jotka tarkoittavat lähitaistelua. Joka tapauksessa skenaariosta riippumatta pelaajan tulee tietty määrä osumia saatuaan huutaa ”osuma”, nostaa käsi ylös, esittää kuollutta tai muuta vastaavaa ja kävellä pois ennalta sovitulle alueelle.
Muita pelimuotoja ovat muun muassa lipunryöstö, jossa yritetään ryöstää vastustajan lippu tai yritetään viedä pelikentän keskellä sijaitseva lippu vastustajan tukikohtaan. Lipunryöstö tarkoittaa myös pommin purkamista tai sen varastamista. Yleensä ”pommi” on vanha reppu tai salkku, josta täytyy poistaa jokin esine. ”King of the Hill” -pelimuodossa yritetään vallata ennalta sovittu alue ja ”VIP”-pelimuodossa pyritään suojelemaan tiettyä pelaajaa vastustajan laukauksilta.
MilSim (lyhenne sanoista Military Simulation) on airsoftin alalaji, jonka ideana on nimensä mukaisesti asevoimien simuloiminen. MilSim voidaan ymmärtää monella eri tavalla, ja nämä tavat vaihtelevat suuresti maittain: esimerkiksi Yhdysvalloissa MilSim tarkoittaa ennen kaikkea varustautumista oikeiden sotilaiden tavalla. Suomessa ja Virossa MilSimillä käsitetään pelimuotoa, jossa pyritään simuloimaan sotilaallista hierarkiaa ja toimintaa, varustautumisen ja aseiden käytön ollessa sivuseikkoja. Tyypillisessä suomalaisessa MilSim-tapahtumassa kaksi eri osapuolta toimivat vähintään yhden vuorokauden ajan suurella, jopa monen neliökilometrin kokoisella alueella päätavoitteinaan ennaltamäärättyjen tehtävien suorittaminen. Toisin kuin tavallisessa airsoftissa, suomalaistyyppisessä MilSimissä toisen osapuolen eliminoiminen ei yleensä ole kovinkaan keskeisessä asemassa.
Aseet

Airsoftauksessa käytetään erilaisia aseita, joissa on ulkonäollisiä kuin myös teknisiä eroavaisuuksia. Käytännössä on neljä eri tavalla toimivaa airsoft-asetta: sähkö-, kaasu-, paineilma-, ja jousitoiminen. Niissä käytetään eri painoisia kuulia, yleensä 0,12–0,48-grammaisia. Airsoft-aseet on usein tehty oikeita tuliaseita mukaillen, joskus jopa merkintöjä myöten. Yleisimmät airsoft-aseet ovat pistoolit, konepistoolit, rynnäkkökiväärit, tarkkuuskiväärit ja haulikot. On olemassa myös konekivääreitä tarkkuuskiväärejä ja sinkoja. Harrastajille on tarjolla myös airsoft-käyttöön valmistettuja kranaatteja ja miinoja, kranaatinheittimiä sekä pieniä kuulia ampuvia RC-panssarivaunuja. Aseisiin on myös mahdollista hankkia punapistetähtäimiä, kiikaritähtäimiä, lamppuja sekä lasertähtäimiä. Aseiden virittäminen on myös mahdollista, mutta virityksiä tapahtuu enemmän kokeneempien softaajien keskuudessa. Aseisiin voi myös hankkia tai tehdä itse aitoja puuosia ja metallisia runkoja, jotka tuovat niihin enemmän realistisuutta. Kaasuviritteisiä on saatavilla muutamaa mallia: Blow-back- ja ei-blow-back-pistooleja sekä -kiväärejä ja kaasutoimisia tarkkuuskiväärejä. Kaasuaseiden toimintaperiaate on seuraava: pieni määrä ponnekaasua, joko lippaasta tai erillisestä CO2-kapselista, vapautuu ja työntää jo sisäpiippuun manuaalisesti ladattua kuulaa ja samalla piippua luistilla taaksepäin. Luisti lataa jousen voimalla eteen palatessaan piippuun uuden kuulan. Edellinen toiminto näkyy vain, jos ase on blow-back-tyyppinen. Ei-blow-back-aseissa luisti ei liiku, vaikka samat toiminnot suoritetaankin. Jousiviritteiset aseet ovat aina kerranlaukeavia, mikä tarkoittaa, että ase pitää ladata joka laukauksen jälkeen uudelleen, joko ”pumppaamalla” haulikkoa, vetämällä pistoolin luisti taakse tai vetämällä kiväärin lukkoa, tämä toistuu aina ampumisen jälkeen, kun taas sähköaseet tai blow-back toiminnolla varustetut kaasutoimiset aseet lataavat itsensä. Sähköviritteiset aseet ovat kaikkein monimutkaisenpia. Ne toimivat vaihdelaatikkoa pyörittävän moottorin voimalla. Yleensä aseessa oleva vaihdelaatikko on suunniteltu oikean, mallina toimivan aseen tulinopeuden mukaan. Vaihdelaatikon voi vaihtaa, jos haluaa eri tulinopeuden. Vaihdelaatikko siis syöttää kuulan ja vetää ilmamännän taakse viritysasentoon. Laukaistessa ase toimii kuin ilmakivääri.
Suojavarusteet

Airsoft-aseen ammuksen lähtönopeudet vaihtelevat yleisesti aseen ja viritystason mukaan, alle 30m/s aina yli 170m/s asti. Useimmissa suurissa peleissä nopeuden ylärajaksi on asetettu esimerkiksi sarjatuliaseilla 0,2 gramman kuulalla mitattuna CQB:ssa 100m/s (~1 J) ja muutoin 126m/s (~1,6 J). Käytetystä suojauksesta huolimatta oletetaan, että ainakaan viritetyn aseen käyttäjät eivät ammu aivan lähietäisyyksiltä, vaan että he käyttävät mahdollista pienitehoisempaa vara-asettaan. Airsoft-aseita tulee käsitellä kuten oikeitakin aseita, ja vaikka ne eivät oikein käytettynä ole vaarallisia, voi onnettomuuksia tapahtua, mikäli aseita käsitellään väärin tai huolimattomasti. Suojia on saatavilla kolmea luokkaa: silmäsuojia, jotka jakaantuvat kahteen luokkaan: lasit, jotka suojaavat käytännössä minkä ammuksen tahansa, mutta heikentävät jonkin verran näkyvyyttä. Verkkolasit jotka ovat muovin sijasta teräsverkkoa, eivät sumene, mutta suurella voimalla osuva kuula saattaa murskaantua ja sen sirpaleet osuvat silmiin. Molemmat lasit auttavat tähtäämään, mutta eivät suojaa hampaita. Toinen luokka on maskit: maskeissa on samat ominaisuudet kuin laseissa, mutta ne suojaavat lisäksi hampaita. Maskit kuitenkin häiritsevät tähtäämistä. Kolmanteen luokkaan kuuluvat kaikki muut suojat, esimerkiksi polvi-, nivus-, ranne-, kyynär-, ja nilkka-, ym. suojat.
Erityisesti silmien suojaaminen on kaikessa Airsoftiin liittyvässä toiminnassa, sekä pelitapahtumissa että aseiden testaamisessa, poikkeuksetta pakollista. Hampaiden suojaaminen on myös suositeltavaa, sillä pienitehoinen ammus kykenee aiheuttamaan vakavia vammoja hampaille. Ilman airsoft-käyttöön valmistettuja ja CE-hyväksyttyjä silmäsuojaimia pelaaminen on vaarallista Airsoft-aseiden väärinkäyttöä.
Vaatetus
Yleensä Airsoftissa käytetään maastoutumiseen tarkoitettuja vaatteita. Kaikkein suosituimpia ovat eri armeijoiden maastopuvut erilaisiin maastoihin soveltuvilla maastokuoseilla. Myös toisen maailmansodan sekä Vietnamin sodan asut ovat jossain määrin suosittuja, mutta niitä harvoin näkee käytettävän muualla kuin kyseisen teeman peleissä. Kasvot suojataan hyvin, sillä pienitehoinenkin ase voi vahingoittaa vakavasti silmiä. Yleisiä varusteita ovat myös pelissä käytettävien tarvikkeiden (kuulat, varalippaat, ponnekaasu, eväät) kantamiseen käytettävät taisteluliivit ja vyö- tai reisikotelot.
Kasvot
Yleispätevä sääntö on, että silmien lisäksi peitetään myös muut arat paikat kuten hampaat. Suomen laissa määrätään silmien suojaaminen pakolliseksi, koska vastuu osumasta on aina ampujan. Airsoft-käyttöön sopivia laseja valmistaa muun muassa ESS, Bollé ja Sansei. Maskit suojaavat koko kasvot.
Airsoft-käyttöön eivät sovellu esimerkiksi kemistinlasit, silmälasit, laskettelulasit taikka ilotulitteita ammuttaessa käytettävät lasit. Suomen airsoft-yhdistysten yhteisen päätöksen johdosta alle 18-vuotiaille ei suositella ampujanlasi-mallisten sangallisten suojalasien käyttöä. Aikuisen kasvoille suunnitellut suojalasit eivät aina anna tarvittavaa suojaa alaikäiselle käyttäjälle.
Hampaiden suojaamiseen käytetään usein jääkiekkoon tarkoitettuja hammassuojia, mutta muitakin mahdollisuuksia on: esimerkiksi suun peittävä verkko, muovilevy tai shemagh-huivi. Erityisesti paintball- eli värikuulapeleihin tarkoitetut, mutta myös airsoft-käyttöön sopivat suojaimet peittävät vähintään suun ja usein myös korvat.
Airsoft Suomessa
Airsoftia on harrastettu Suomessa laajamittaisesti 1990-luvulta asti, mutta laajan yleisön tietoon airsoft tuli 2000-luvulla. Merkittävimpiä muutoksia suomalaisessa airsoftissa ovat olleet kiinalaisten halpatuotantoaseiden leviäminen vuodesta 2007 lähtien sekä harrastajakunnan nuoreneminen: toisin kuin useimmissa muissa maissa, Suomessa airsoftilla ei ole lakisääteistä ikärajaa.
Tyypillinen suomalainen airsoft-tapahtuma on ns. viikonloppupeli: joko lauantaina tai sunnuntaina järjestettävä, kestoltaan yleensä noin kuuden tunnin pituinen tapahtuma, jonka aikana järjestetään useita pienempiä pelejä. Toinen tyypillinen tapahtumatyyppi on skenaario, joka tarkoittaa kestoltaan tavanomaista viikonloppupeliä pidempää ja yleensä yhtäjaksoista peliä. Skenaariopelien tyypillisiä ominaisuuksia ovat laajuus – yksi skenaario saattaa kerätä parhaimmillaan satoja pelaajia – sekä tietty idea: skenaariopelit perustuvat yleensä tiettyyn tosipohjaiseen tai täysin fiktiiviseen juoneen, joka ohjaa pelin kulkua ja pelaajien käyttäytymistä. Skenaarioiden ideat saattavat vaihdella suurestikin: jotkut skenaariot erottuvat viikonloppupeleistä ainoastaan pituudellaan, kun toisessa ääripäässä olevat pelit saattavat käyttää jopa LARP-elementtejä niin, ettei viikonloppupeleissä tyypillinen objektiivi, eli toisen osapuolen eliminoiminen, olekaan enää ollenkaan tärkeä mikäli pelissä edes on osapuolia.
Yhdistykset
Suomessa ei ole vielä valtakunnallista airsoft-kattojärjestöä, mutta alueellisia yhdistyksiä on perustettu ympäri Suomea ja ne ovat järjestäytyneempiä kuin ennen. Nämä alueelliset yhdistykset pyrkivät ajamaan alueensa harrastajien asiaa järjestetyn toiminnan, jäsenetujen ja parempien harrastuspaikkojen avulla. Alueelliset yhdistykset ovat suomalaisen airsoft-harrastuksen kulmakivi: ne ovat oman alueensa pääasiallisia viikonloppupelien järjestäjiä ja parhaimmillaan ajavat airsoft-harrastajien oikeuksia alueellaan.
Suurimpia ja tunnetuimpia Suomen airsoft-yhdistyksistä ovat esimerkiksi Ehasa Ry, PKS-Airsoft, Turkusoft, Jalasjärvi Airsoft, PPA-Airsoft ja KS-Airsoft. Teemallisten skenaarioiden järjestämisessä ovat kunnostautuneet myös muun muassa Ehasa[1] ja Kotiniemenvaltio. Suuremmista airsoft-peleistä tiedotetaan entisen Softaaja-lehden verkkojulkaisussa softaaja.fi/pelikalenteri, sekä Ehasan ylläpitämällä kuulaportti.fi sivustolla. Softaaja-lehti (2005–2009) ja Leka-Airsoft (2002–) kunnostautuivat aikanaan lajin tunnetuksi tuomisessa  ja toimivat harrastajien tietopankkeina lajin alkumetreillä Suomessa.
Pelaajayhdistykset järjestävät aloitteleville pelaajille opastusta, jossa opetetaan pelin säännöt sekä muovikuula-aseen asianmukaista käsittelyä. Arvostetun airsoftyhdistyksen eetokseen ja arvomaailmaan kuuluu ns. herrasmiespelaajien kouluttaminen, jossa keskeistä on asiallinen kielenkäyttö ja toisten huomioon ottaminen kaikissa tilanteissa niin peleissä kuin pelien ulkopuolellakin.
Katso myös
Paintball eli värikuulapeli
Lähteet

Aiheesta muualla

 – Airsoft-aiheinen Wiki
 – Ensimmäinen Suomessa julkaistu kaupallinen airsoft-lehti
 – Tietoa yleisesti aseista ja varusteista
 – Laaja suomenkielinen alan sivusto
 – Riippumaton suomalainen airsoft-sivusto, jolla on muun muassa arvosteluja eri aseista
 – Airsoft-sivusto, josta on uutisia ja erilaisia artikkeleita. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 – Pääkaupunkiseudun airsoft-yhdistys
 – Pieksämällä toimiva airsoft-yhdistys
 – Jalasjärvellä, Etelä-Pohjanmaalla toimiva airsoft-yhdistys.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka nopeasti airsoft-aseella voi ampua kuulia?