Empirismi eli kokemusajattelu on tietoteoreettinen käsitys, jonka mukaan tieto perustuu kokemukseen (, ). Empirismin mukaan tieto perustuu aistihavaintoihin ja empiiriseen eli kokemusperäiseen tutkimukseen. Tietoa on mahdollista saada induktiivisella eli yleistävällä päättelyllä.
Kokemusajattelun mukaan tieto ei perustu pelkkiin järjen käsitteisiin, intuitioon eli sisäiseen näkemykseen tai uskoon. Puhtaasti deduktiivisella (eli laskujohtoisella) päättelyllä varsinaista kokemustietoa ei empirismin mukaan ole mahdollista saavuttaa.
Empirismin vastakkaisena kantana filosofiassa on perinteisesti ollut rationalismi. Rationalismin mukaan filosofiaa pitäisi harjoittaa sisäisen pohdinnan ja a priori deduktiivisen järkeilyn kautta. Useimmat tietoteoriat ovat kuitenkin jonkinlaisia yhdistelmiä empirismistä ja rationalismista.
Laatusanana empiirinen liitetään yleisesti tieteeseen eli todellisuustutkimukseen. Tämä pätee sekä luonnontieteeseen että yhteiskuntatieteisiin, joissa se tarkoittaa havaintoon tai kokeeseen pohjautuvaa kokemusta, joka on vahvistettavissa tai kumottavissa. Empirismin katsotaan yleisesti olevan nykyaikaisen tieteellisen menetelmän ytimessä.
Filosofinen käyttö

Klassisen empirismin edustajia olivat Aristoteles ja Tuomas Akvinolainen. Aristoteles katsoi, että kaikki tietämisen muodot tulevat induktiivisesta päättelystä. Moderni, perinteinen empirismi viittaa ennen kaikkea 1600-luvulla syntyneeseen brittiläiseen empirismiin, jota edustivat Francis Bacon, John Locke, George Berkeley ja David Hume, sekä Thomas Hobbes (naturalismi). He hylkäsivät ajatuksen sisäsyntyisistä ideoista, joiden rationalistit katsoivat olevan mielissämme ilman aisteihin perustuvaa kokemusta.
Alun perin käsitettä empiirinen käytti skeptiseen koulukuntaan kuulunut Sekstos Empeirikos viitatessaan niihin antiikin kreikkalaisiin lääketieteen harjoittajiin, jotka hylkäsivät ajan dogmaattiset opit ja luottivat mieluummin todellisuudesta tehtyihin havaintoihin ja sitä kautta saatuun kokemukseen.[1]
Perinteisen empirismin opinkappaleet muotoili ensimmäisenä John Locke 1600-luvulla. Hän katsoi, että ihmisen mieli on syntyessään tabula rasa eli 'tyhjä taulu', johon kokemukset jättävät merkkinsä. Tällainen empirismi kielsi, että ihmisillä olisi sisäsyntyisiä ideoita (ajatuksia, käsityksiä) tai että mikään olisi tiedettävissä ilman viittausta kokemukseen. Kokemusta tuli käyttää perustana muodostettaessa väitteitä käsitteistä, olemassaolosta, tiedosta, merkityksestä, todellisuudesta, totuudesta ja yleiskäsitteistä. Kokemuksella voidaan tarkoittaa joko kaikkea tietoisuuden sisältöä tai se voidaan rajoittaa pelkästään aisteihin.[2]
Historiallisesti filosofinen empirismi asetetaan usein vastakkain mannermaisen rationalismin kanssa, joka laajasti ilmaistuna katsoo, että iso osa tiedosta perustuu järkeen aisteista riippumatta. Nykyisin tämän vastakkainasettelun katsotaan olevan liiallinen yleistys, koska merkittävimmät mannermaiset rationalistit (Descartes, Spinoza ja Leibniz) olivat myös oman aikansa empiirisen "tieteellisen metodin" puolestapuhujia. Vastaavasti Locke katsoi, että osa tiedosta (kuten tieto jumalan olemassaolosta) voitiin saada yksin intuition ja päättelyn avulla.
Tieteellinen käyttö

Tieteen ja tieteellisen menetelmän keskeinen käsite on, että kaiken todistusaineiston tulee olla kokemukseen perustuvaa tai kokemusperäiseen havaintoon perustuvaa, eli sen tulee riippua pelkästään aistein havaittavista todisteista. Toisessa merkityksessä "kokemusta" tai "empiiristä" voidaan käyttää synonyyminä "kokeelliselle". Nämä eroavat termin empiirinen filosofisesta käytöstä siinä, että empiiristä käytetään adjektiivina. Termiä empiirinen käytetään sekä luonnontieteissä että yhteiskuntatieteissä, ja se viittaa havainnoilla ja kokeilla testattavissa olevien työhypoteesien käyttämiseen. Tieteelliset väittämät perustuvat siis dogmaattisten lauselmien sijasta havainnoille ja kokemukselle.
Empiiriset menetelmät ovat hallinneet tiedettä näihin päiviin saakka. Empirismi pohjusti tieteellisen menetelmän joka edustaa perinteistä näkemystä todellisuustutkimuksesta ja sen edistymisestä.
Käsitettä puoli-empiirinen käytetään joskus kuvaamaan teoreettisia menetelmiä jotka hyödyntävät perustavanlaatuisia aksioomia eli peruslauseita, vakiintuneita tieteellisiä lakeja ja aiempia kokeellisia tutkimustuloksia tieteellisten mallien muodostamisessa ja teoreettisessa tutkimuksessa. Historiografiassa empirismi viittaa empiristiseen historiografiaan, dokumenttien tulkinnan ja niin sanotun historiallisen teleologian koulukuntaan, joka on saanut alkunsa Leopold von Ranken töistä.
Empirismin muotoja
Jyrkät kokemusajattelun kannattajat ovat sitä mieltä, että kaikki inhimillinen tietämys on puhtaasti kokemukseen perustuvaa.
Maltilliset empiristit ovat sitä mieltä, että kaikki tosiasiaväitteitä koskeva inhimillinen tietämys on puhtaasti kokemusperäistä. Tämä oli David Humen näkemys.
Naiivin empirismin mukaan kaikkien ideoiden ja teorioiden tulee olla testattavissa todellisuudessa, eikä niiden tule saada vaikutteita ennalta omaksutuista ajatuksista.
Konstruktiivinen empirismi vaatii vain, että teoriat kuvaavat oikein todellisuuden havaittavissa olevia osia. Tällaisia teorioita pidetään "empiirisesti riittävinä" tai "tarkoituksenmukaisina". Jos teoriasta tulee vakiintunut, sitä pidetään "hyväksyttynä". Tällöin teorian katsotaan olevan empiirisesti paikkansapitävä, ratkaisevan tulevia ongelmia ja olevan käytettävissä teorian laajentamiseksi ja kehittämiseksi. Termin kehitti Bas C. van Fraassen (The Scientific Image, 1980).
Historia
Empirismin varhaiset muodot
Varhaiseen empirismiin voidaan lukea muun muassa Aristoteleen, Tuomas Akvinolaisen ja Roger Baconin tekemä tietoteoreettinen työ.
Länsimaisen filosofian ensimmäisiä empiristejä olivat todennäköisesti 400-luvun eaa. sofistit, jotka hylkäsivät esisokraattisille filosofeille kuten Parmenideelle, Herakleitokselle ja Pythagoraalle tyypilliset rationaaliset maailmanselitykset ja keskittyivät sen sijaan sellaisiin konkreettisempiin kohteisiin kuin ihmisiin ja yhteiskuntaan.[3] Täytyy kuitenkin huomata, että esimerkiksi Platon (427–347 eaa.) kirjoitti dialogissaan Protagoras, että sofistit olivat melko epäempiristisiä, katsoen heidän suosivan mieluummin semantiikkaa ja näennäisyyksiä puolueettoman tutkimisen ja sisällön sijaan. Skeptikot kuitenkin hyödynsivät skeptisiä semanttisia argumentteja, käyttäen puhtaan järjen väitteitä torjuessaan esimerkkejä jotka kuulijat saattoivat välittömästä nähdä ja ymmärtää.

Noin sata vuotta myöhemmin Aristoteles (384–322 eaa.) laittoi suuren painon aistien vastaanottamille asioille eli a posteriori -tyyppisille havainnoille. Aristoteleen näkemys oli osittain reaktio Platonin syvästi rationalistista ja hyvin teoreettista lähestymistapaa vastaan. Aristoteles sovelsi termiä luonnonfilosofia pyrkimykseen saada selvää luonnollisesta maailmasta. Hän käytti menetelmää, joka alettiin tuntea myöhemmin induktiivisena päättelynä, päästäkseen aistihavainnoilla luonnontieteessä esittämiinsä kategoriointeihin ja periaatteisiin. Tämä oli suoraan vastakkainen Platonin ideaopille, joka perustui hyvin pitkälti a priori -tyyppisille oletuksille. Myöhemmällä kaudellaan Aristoteleen epäluulo Platonin näkemyksiä kohtaan vain kasvoi ja hän alkoi vaatia kaikelta induktiiviselta päättelyltä yhä selvempää empiiristä vahvistusta (Toinen analytiikka). Aristoteles myös määritteli empirismin perusajatuksen, että inhimillinen tieto todellisuudesta perustuu aistikokemukseen.[4]
Sukupolvi Aristoteleen jälkeen sekä stoalaiset että epikurolaiset muotoilivat vielä selvemmin empiristisiä selityksiä ideoiden ja käsitteiden muodostamiselle. Stoalaiset esittivät jo kaksituhatta vuotta ennen Lockea, että ihmismieli on puhdas kirjoitustaulu, joka täyttyy ideoilla aistihavaintojen kautta. He kuitenkin katsoivat myös, että ihmismielessä on joitakin "yleisiä ajatuksia", jotka ovat kaikkien ihmisten mielessä a priori. Epikurolaisilla oli vielä vahvemmin empiirinen a posteriori -tyyppinen näkemys. Heille mielen käsitteet olivat muistissa olevia kuvia tai kokemuksia jotka olivat peräisin aiemmasta aistikokemuksesta ja aistimukset puolestaan poikkeuksetta hyviä todistuksia niistä syistä jotka saivat aistimukset aikaan. He laativat monimutkaisia selityksiä sille, kuinka oliot tuottavat aistimuksia ja selittivät virheet kausaalisissa pyörteissä tapahtuvilla hajaannuksilla.[5]
Keskiajan skolastiikassa Tuomas Akvinolainen omaksui Aristoteleelta  niin kutsutun peripateettisen aksioomansa,[6] jonka hän muotoili: "nihil est in intellectu quod non prius in sensu" ("mielessä ei ole mitään mikä ei ensin olisi ollut aisteissa"). Tuomas katsoi, että Jumalan olemassaolo voidaan todistaa päättelyllä aistihavainnoista. Hän sovelsi muunnelmaa aristoteelisesta "aktiivisesta ymmärryksestä", tulkiten sen kyvyksi abstrahoida yleisiä merkityksiä yksittäisestä empiirisestä tiedosta, tavalla jota nykyisin kutsutaan induktiiviseksi päättelyksi.
Brittiläinen empirismi
Varhaiset käsitykset "sisäsyntyisistä ideoista" herättivät paljon keskustelua mannermaisten rationalistien ja brittiläisten empiristien parissa 1600-luvulta 1700-luvulle. Empirismin merkittävimpiä puolestapuhujia olivat John Locke, George Berkeley ja David Hume.
John Locke (1632-1704) vastasi erityisesti René Descartesin puolustamaan mannermaiseen rationalismiin, filosofiseen lähestymistapaan jota ei tulisi sekoittaa yleiseen rationalismiin, ja ehdotti teoksessaan An Essay Concerning Human Understanding (1689) uutta ja lopulta hyvin vaikutusvaltaista näkemystä, jossa kaikki inhimillinen tieto on a posteriori -tyyppistä eli kokemukseen perustuvaa. Locke tunnetaan erityisesti näkemyksestään, jonka mukaan ihmisen mieli on tabula rasa eli 'tyhjä taulu' tai Locken sanoin "valkoinen paperi", jolle aistihavainnoista seuraavat kokemukset kirjoitetaan ihmisen elämän mittaan. Ideoillamme on kaksi lähdettä: aistiminen ja ajatteleminen. Kummassakin tapauksessa tehdään ero yksinkertaisten ja monimutkaisten ideoiden välillä. Yksinkertaiset ideat eivät ole analysoitavissa, ja voidaan jakaa primaarisiin ja sekundaarisiin ominaisuuksiin. Monimutkaiset ideat yhdistelevät yksinkertaisia ideoita ja jaetaan substansseihin, moodeihin (tiloihin) ja suhteisiin. Lockelle tietämyksemme asioista on havaintoja ideoista, ja nämä havainnot ovat joko yhtäpitäviä tai ristiriitaisia keskenään, mikä on kaukana Descartesin harjoittamasta varmuuden etsinnästä.

Sukupolvi myöhemmin irlantilainen piispa George Berkeley (1685-1753) katsoi, että Locken näkemykset avasivat oven joka johtaisi lopulta ateismiin. Hän julkaisi vastauksena Lockelle teoksensa Treatise Concerning the Principles of Human Knowledge (1710), joka esitteli erilaisen, hyvin äärimmäisen empirismin muodon, jossa asiat olivat olemassa ainoastaan sen seurauksena, että ne havaittiin, tai sen perusteella, että ne olivat itse havaitseva olio. Berkeley katsoi, että Jumala suorittaa havaitsemisen ihmisten sijasta silloin, kun ihmiset eivät ole havaitsemassa. Teoksessaan Alciphron Berkeley sanoi, että kaikki järjestys jota ihmiset näkevät luonnossa oli Jumalan kieltä tai käsialaa.[7] Berkeleyn näkemystä alettiin myöhemmin kutsua subjektiiviseksi idealismiksi.[8]
Skottilainen filosofi David Hume (1711-1776) lisäsi empirismiin äärimmäisen epäilyn, jota hän käytti muiden muassa Descartesin, Locken ja Berkeleyn esittämiä käsityksiä vastaan. Hume oli omaksunut empiristisen näkemyksen, jonka mukaan kaikki tieto on johdettu aistihavainnoista. Erityisesti hän jakoi kaiken inhimillisen tiedon kahteen luokkaan: ideoiden suhteet ja asiakysymykset (tosiseikat). Matemaattiset ja loogiset väittämät, kuten "suorakulmaisen kolmion kateettien neliöiden summa on yhtä suuri kuin hypotenuusan neliö", kuuluvat ensin mainittuun, kun taas kontingentteja (satunnaisia) havaintoja seuraavat väittämät maailmasta, kuten "aurinko nousee huomenaamulla", kuuluvat jälkimmäiseen. Kaikki ihmisten ideat ovat vuorostaan johdettuja "vaikutelmista". Humelle "vaikutelma" vastasi sitä mitä kutsumme aistimukseksi. Aistimusten muistaminen tai kuvitteleminen vastasi sitä, että ihmisellä on "idea". Ideat olivat siis aistimusten vaimeita kopioita.[9]

Skeptisiin todisteluihinsa perustuen Hume katsoi, ettei mikään tieto, ei edes kaikkein perustavanlaatuisin tieto todellisuudesta, voi perustua järjellä tehtyihin perusteluihin. Hän katsoi sen sijaan, että käsityksemme ovat enemmänkin tulosta tottumusten kasaantumisesta aistikokemusten kasautumisen seurauksena. Humen tieteellistä menetelmää koskeviin todisteluihin lukeutui myös induktion ongelma. Hän katsoi, että induktiivisen päättelyn lähtökohtana oleviin alkuehtoihin päätyminen vaatii induktiivista päättelyä, mistä seuraa kehäpäätelmä. Humen johtopäätös tästä oli se, ettei ole mitään varmuutta siitä, että tulevaisuus muistuttaisi menneisyyttä. Hän käytti esimerkkinään auringonnousua: emme voi tietää varmuudella induktiivisen päättelyn avulla, että aurinko tulee aina nousemaan idästä — voimme ainoastaan odottaa sitä perustuen siihen, että aurinko on toistuvasti noussut idästä menneisyydessä.
Hume teki johtopäätöksen, että sellaiset asiat kuin käsitys ulkoisen todellisuuden olemassaolosta ja käsitys minuuden olemassaolosta eivät olleet järkiperäisesti oikeutettavissa. Humen mukaan nämä käsitykset voitiin kuitenkin hyväksyä, koska niillä oli perinpohjainen perusta vaistojen ja tapojen myötä. Humen kauaskantoisin perintö on kuitenkin ollut induktiivisen päättelyn oikeutusta vastaan suunnattu skeptinen todistelu, mikä on mahdollistanut sen, että myöhemmät skeptikot ovat voineet esittää samanlaisia epäilyksiä.
Fenomenalismi

Suurin osa Humen seuraajista on ollut eri mieltä hänen johtopäätöksestään, jonka mukaan käsitys ulkoisen todellisuuden olemassaolosta on järjen kannalta epäoikeutettua, katsoen, että Humen omat periaatteet sisälsivät julkilausumattomasti järkiperäisen oikeutuksen tällaiselle käsitykselle, sen sijaan että perustuisivat vain inhimillisille vaistoille, tavoille ja tottumuksille.[10] Fenomenalismina eli havaittaviin ilmiöihin perustuvana todellisuuskäsityksenä tunnetun äärimmäisen empiristisen teorian, jota ennakoivat sekä Humen että Berkeleyn todistelut, fyysiset oliot eli kappaleet ovat eräänlaisia rakennelmia, tulkittuja rakennelmia, aistikokemuksista.[11] Fenomenalismin mukaan fyysiset oliot, ominaisuudet, tapahtumat ja kaikki mikä on fyysistä voidaan supistaa mielen olioiksi, ominaisuuksiksi ja tapahtumiksi. Lopulta ainoastaan mielen oliot, ominaisuudet ja tapahtumat ovat olemassa — tästä läheisesti yhteen liittyvä termi subjektiivinen idealismi (ulkoisen todellisuuden kieltäminen). Fenomenalistien ajattelutavan mukaan näkökokemus olemassa olevasta fyysisestä kappaleesta vastasi kokemusta joka kuuluu tiettynlaiseen joukkoon kokemuksia. Tällainen tietyntyyppisten kokemusten joukko on muuttumaton ja johdonmukainen päinvastoin kuin sellaisten kokemusten joukko johon esimerkiksi aistiharhat kuuluvat. Kuten John Stuart Mill esitti asian 1800-luvun puolessa välissä, aine on "pysyvä mahdollisuus olla aistittava".[12]

Millin empirismi astui merkittävän askeleen eteenpäin Humesta toisessakin suhteessa: Hän katsoi, että induktio on välttämätöntä kaikelle merkitykselliselle tiedolle, mukaan lukien matematiikka. Kuten D. W. Hamlin kirjoittaa:
"[Mill] väitti, että matemaattiset totuudet olivat pelkästään hyvin vahvistettuja yleistyksiä kokemuksesta; matemaattisten päätelmien, joita yleisesti pidetään deduktiivisina [ja a priorisina] luonteeltaan, Mill katsoi perustuvan induktioon. Siten Millin filosofiassa ei ollut sijaa tiedolle joka perustui ideoiden välisiin suhteisiin. Hänen näkemyksensä mukaan looginen ja matemaattinen välttämättömyys on psykologinen; olemme pelkästään kykenemättömiä käsittämään mitään muita mahdollisuuksia kuin niitä joita loogiset ja matemaattiset väittämät esittävät. Tämä on mahdollisesti äärimmäisin tunnettu empirismin muoto, mutta se ei ole löytänyt paljon puolustajia".[13]
Millin empirismi katsoi siis, että mikään tieto ei tule suorasta kokemuksesta vaan suorasta kokemuksesta tehdyistä induktiivisista johtopäätöksistä.[14] Muiden filosofien ongelmat Millin näkemyksen suhteet keskittyvät seuraaviin seikkoihin. Ensinnäkin Millin muotoilu aiheuttaa vaikeuksia kuvatessaan mitä suora kokemus on, erottelemalla ainoastaan aktuaalisen ja mahdollisen aistimuksen. Tämä jättää ottamatta huomioon sen käsittelyn, missä tilanteissa tällaisia "pysyvien aistimisen mahdollisuuksien ryhmiä" on yleensäkään olemassa. Berkeley sijoitti Jumalan tähän aukkoon; fenomenalistit, Mill mukaan lukien, jättivät kysymyksen vaille vastausta. Loppujen lopuksi tällainen näkemys jolta puuttuu sopimus muusta "reaalisuudesta" kuin "aistimisen mahdollisuudesta" johtaa subjektiiviseen idealismiin. Sellaiset kysymykset kuin kuinka rakennusten tukipalkit tukevat lattiaa silloinkin kun kukaan ei katso, ja kuinka puut kasvavat silloinkin kun kukaan ei havaitse sitä tai kosketa niitä, jäävät vaille vastausta ja ehkä sellaisiksi ettei niihin voi vastatakaan.[15] Toiseksi Millin muotoilu jättää avoimeksi mahdollisuuden, että "aukot täyttävät oliot ovat puhtaasti mahdollisia eivätkä lainkaan aktuaalisia".[16] Kolmanneksi Millin näkemys joka kutsuu matematiikkaa pelkästään erääksi induktiivisen päätelmän lajiksi ymmärtää matemaatikkoja väärin. Se ei ota huomioon matemaattisen tieteen rakennetta eikä menetelmiä, eikä matematiikan tuloksia joihin päädytään joukolla sisäisesti ristiriidattomia deduktiivisia askelia jotka eivät sen enempää nykyisen kuin Millinkään ajan määritelmän mukaan asetu induktiiviselle päättelylle sovitun merkityksen alle.[17]
Humen jälkeisen empirismin fenomenalistinen kausi päättyi 1940-luvulla, koska tuohon mennessä oli tullut selväksi, ettei fyysisiä kappaleita koskevia lausumia voi kääntää väittämiksi aktuaalisesta ja mahdollisesta aistitiedosta.[18] Jos fyysisiä olioita koskevien lauselmien tuli olla käännettävissä aistitietoa koskeviksi lauselmiksi, ensin mainitun tulee olla ainakin dedusoitavissa jälkimmäisestä. Tuli kuitenkin ilmeiseksi, ettei ole olemassa äärellistä joukkoa aktuaalista ja mahdollista aistitietoa koskevia väittämiä joista voitaisiin dedusoida edes yhtä fyysistä oliota koskevaa väittämää. Täytyy muistaa, että väittämien kääntäminen tai uudelleen muotoilu täytyy ilmaista normaalin tarkkailijan normaaleissa olosuhteissa käyttämillä käsitteillä. Ei kuitenkaan ole olemassa äärellistä joukkoa väittämiä, jotka on ilmaistu puhtaasti aistihavaintoihin perustuvilla käsitteillä ja jotka voivat ilmaista normaalin tarkkailijan läsnäolon tilan tyydyttävästi. Fenomenalismin mukaan kun sanotaan, että normaali tarkkailija on paikalla, esitetään hypoteettinen väite, jonka mukaan tarkkailija vaikuttaisi aistihavainnolla normaalilta toiselle tarkkailijalle. Tällöin kuitenkin toisen tarkkailijan tulee olla normaali tarkkailija. Jos tämä normaalius halutaan määritellä aistihavainnolla, tarvitaan kuitenkin kolmas tarkkailija, jne.[19][20]
Looginen empirismi

Looginen empirismi (johdonmukainen kokemustieto) oli varhaisen 1900-luvun pyrkimys muodostaa yhdistelmä toisaalta brittiläisen empirismin olennaisimpien ajatusten (kuten aistikokemuksen vahva painotus tiedon pohjana) ja toisaalta Gottlob Fregen ja Ludwig Wittgensteinin matemaattiseen logiikkaan kehittämien tiettyjen oivallusten välillä. Joitakin tämän liikkeen keskeisiä hahmoja olivat Otto Neurath, Moritz Schlick ja muu Wienin piiri, sekä A. J. Ayer, Rudolf Carnap ja Hans Reichenbach.[21]
Loogiset empiristit omaksuivat käsityksen filosofiasta tieteen menetelmien, oivallusten ja löytöjen käsitteellisenä selventämisenä. He näkivät Fregen (k. 1925) ja Bertrand Russellin (1872-1970) kehittelemässä loogisessa symbolismissa tehokkaan työkalun, jonka avulla kaikki tieteelliset esitykset voitaisiin rakentaa järkiperäisesti ihanteelliselle, loogisesti täydelliselle kielelle, joka olisi vapaa luonnollisen kielen epämääräisyyksistä ja muodottomuuksista, jotka saivat heidän mukaansa aikaan metafyysisiä näennäisongelmia ja muita käsitteellisiä sekaannuksia. Yhdistämällä Fregen väitteen kaikkien matemaattisten totuuksien loogisuudesta ja Wittgensteinin ajatuksen kaikkien loogisten totuuksien tautologisuudesta, uuspositivistit päätyivät kaikkien väittämien kaksijakoiseen luokitteluun: analyyttiseen (a priori) ja synteettiseen (a posteriori).[22] Tähän perustuen he muotoilivat vahvan rajanvedon periaatteen eli niin kutsutun todentamisperiaatteen, jossa erotellaan lauseet joissa on mieltä ja lauseet joissa ei ole. Kaikki lauseet jotka eivät olleet puhtaasti loogisia tai joita ei voitu todentaa tuli käsittää vailla merkitystä oleviksi. Seurauksena useimmat metafyysiset, eettiset, esteettiset ja muut perinpeiset filosofiset ongelmat muuttuivat näennäisongelmiksi.[21]
Loogisten empiristien jyrkkä kokemusajattelu tuli näkyville erityisesti ennen 1930-lukua ajatuksessa, että minkä tahansa aidosti synteettisen väitteen tuli olla palautettavissa perustavanlaatuiseksi väitteeksi (tai joukoksi perustavanlaatuisia väitteitä), joka ilmaisee suoria havaintoja tai aistimuksia. Myöhemmin Carnap ja Neurath hylkäsivät tällaisen fenomenalismin ja suosivat mieluummin tiedon rationaalista rekonstruktoimista objektiivisen aika-tila -fysiikan kielelle. Tämä tarkoittaa sitä, että sen sijaan että fyysisiä olioita koskevat lauseet käännettäisiin aistitiedoksi, tällaiset lauseet tuli kääntää niin kutsutuiksi protokollalauseiksi, esimerkiksi "X paikassa Y ajan hetkellä T havaitsee sitä ja sitä"[23]
Loogisen positivismin keskeiset väitteet (todentaminen, analyyttisen ja synteettisen ero, reduktionismi, jne.) joutuivat sellaisten ajattelijoiden kuin Nelson Goodmanin, W. V. Quinen, Hilary Putnamin, Karl Popperin ja Richard Rortyn hyökkäysten kohteiksi toisen maailmansodan jälkeen. 1960-luvun lopulla suurin osa filosofeista ei enää kutsunut itseään loogisiksi empiristeiksi, vaikkakin liikkeen vaikutus oli merkittävä nykyaikaisessa analyyttisessä filosofiassa, kuten Michael Dummettilla ja muilla antirealisteilla. Kokemustiedon ja logiikan teoriaa on viime aikoina kehittänyt muun muassa Jaakko Hintikka.
Empirismin ja rationalismin vuorovaikutus
1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa kehittyi erilaisia pragmatismin muotoja. Pragmatismin ideat kehittyivät lähinnä niistä keskusteluista, joita käytiin 1870-luvulla kun Charles Sanders Peirce ja William James vaikuttivat Harvardissa. James teki tunnetuksi termin "pragmatismi" antaen Peircelle kunnian sen keksimisestä. Peirce kuitenkin irtaantui myöhemmistä pragmatismin kehityskuluista ja nimesi alkuperäisen ajatuksen uudelleen "pragmatisismiksi". Tämä näkökulma yhdistää yhdessä pragmaattisen totuusteorian kanssa empiirisen (kokemusperäisen) ja rationaalisen (ideaperäisen) ajattelun.

Charles S. Peircellä (1839–1914) oli suuri merkitys nykyaikaisen empiirisen tieteellisen menetelmän perusteiden luomisessa. Vaikka Peirce kritisoi monia Descartesin rationalismin ominaispiirteitä voimakkaasti, hän ei kuitenkaan hylännyt rationalismia suoralta kädeltä. Sen sijaan hänen ajattelunsa oli yhtäpitävä monien rationalististen ajatusten kanssa, erityisesti sen suhteen, että hänestä rationaaliset ideat voivat olla merkityksellisiä ja menevät pidemmälle kuin tieto, jota empiiriset havainnot tuottavat. Myöhempinä vuosina hän jopa puolusti ideoita tiukan empirismin ja tiukan rationalismin välisissä väittelyissä, osaksi tasapainottaakseen joidenkin ylilyöntejä tietopohjaisen empirismin puolustamisessa.
Yksi Peircen merkittävimpiä panoksia oli määritellä induktiivinen ja deduktiivinen päättely toisiaan täydentäviksi eikä kilpaileviksi, mikä oli ollut yleistä David Humesta lähtien. Peirce lisäsi näihin abduktiivisen päättelyn. Nämä päättelyn kolme muotoa muodostavat yhdessä perustan nykyiselle empirismiin pohjautuvalle tieteelliselle menetelmälle. Peircen lähestymistapa "olettaa, että (1) tiedon kohteet ovat todellisia, (2) todellisten olioiden luonnepiirteet (ominaisuudet) eivät riipu niitä koskevista havainnoistamme, ja (3) kaikki joilla on riittävä kokemus todellisista olioista ovat samaa mieltä niitä koskevista tosiasioista. Peircen fallibilismin opin mukaan tieteen johtopäätökset ovat aina alustavia. Tieteellisen menetelmän rationaalisuus ei riipu sen johtopäätösten varmuudesta vaan sen itseään korjaavasta luonteesta: menetelmän jatkuvalla käytöllä tiede voi havaita ja korjata omat virheensä, mikä johtaa näin totuuden löytämiseen".[24]
Harvardin aikaisissa pragmatismia käsitelleissä luennoissaan (Lectures on Pragmatism, 1903) Peirce määritteli pragmatismin kolme "kovasinväittämää" ("three cotary propositions of pragmatism", latinan cos, cotis 'kovasin, tahko, hohkakivi'), sanoen niiden laittavan "terävän särmän pragmaattiselle maksiimille". Ensimmäinen näistä oli jo aiemmin mainittu peripateettis-tomistinen havainto ("mielessä ei ole mitään mikä ei ensin olisi ollut aisteissa"), mutta hän katsoi tämän aistihavainnon ja mielen sisällön välisen linkin olevan kaksisuuntainen — hänen mukaansa se mitä meillä on mielessämme on myös alullaan aisteissa. Näin myös aistimukset perustuvat teorioihin ja aistiminen itsessään voidaan nähdä eräänlaisena abduktiona, ainoana erona se, että se ei ole kontrolloitavissa eikä näin myöskään kritisoitavissa. Tämän hän ei katsonut olevan millään tavalla ristiriidassa tieteellisten käsitteiden falsifioitavuuden ja korjattavuuden kanssa, koska tällöin ainoastaan yksittäiset aistimukset yksilöllisyydessään ja "tämyydessään" (skolastikkojen haecceitas) ovat kontrollin ja korjattavuuden ulottumattomissa. Tieteelliset käsitteet ovat kuitenkin luonnoltaan yleisiä ja hetkelliset aistimukset tulevat korjatuksi muussa mielessä niiden suhteen. Tämä ajatus aistimisesta abduktiona on herännyt uudelleen henkiin tekoälytutkimuksen ja kognitiotieteellisen tutkimuksen myötä, esimerkiksi Irvin Rockin[25] epäsuoran havaitsemisen ajatuksessa.

William James (1842-1910) kehitti termin "radikaali empirismi" 1900-luvun alkupuolella. Hän kuvasi sillä omasta pragmatismistaan syntynyttä haaraumaa, jota hänen mukaansa voitiin käsitellä erillisenä, vaikka se todellisuudessa kietoutuikin hänen käsityksiinsä hänen julkaistuissa luennoissaan. James katsoi, että empiirisesti havaittu "suoraan käsitetty maailmankaikkeus ei vaadi ulkopuolista yli-empiiristä yhdistävää tukea",[26] millä hän halusi rajata pois sellaisen käsityksen, että voitaisiin saada mitään lisähyötyä etsimällä luonnollisiin ilmiöihin yliluonnollisia selityksiä. Jamesin "radikaali empirismi" ei siis ole radikaalia empirismin kontekstissa vaan hyvin yhdenpitävä termin "empirismi" nykyisen käytön kanssa. Argumentti jolla hän päätyi tähän näkemykseen on sen sijaan herättänyt keskustelua nykyfilosofiassakin.
John Dewey (1859-1952) muokkasi Jamesin pragmatismia instrumentalismiksi. Deweyn teoriassa aistihavainnon rooli on ratkaiseva, sillä hän näki kokemuksen yhtenäisenä asiakokonaisuutena, jonka kautta kaikki muu asetetaan yhteksiinsä, vastakohtana Jamesin näkemykselle kokemuksesta enemmän kollektiivina kuin yksilöllisenä. Deweyn empirismin kanssa yhtäpitävä perusajatus oli, että todellisuus määrittyi aiempien kokemusten kautta. Siksi ihmiset mukauttavat aiemmat kokemuksensa asioista suorittaakseen kokeiluja ja testatakseen sellaisten kokemusten pragmaattista arvoa. Kokemusten arvoa mitataan tieteellisillä välineillä ja mittausten tulokset tuottavat uusia ideoita, jotka palvelevat välineinä tuleville kokeiluille.[27] Näin ideat säilyttävät Deweyn järjestelmässä sen empiirisen piirteensä, että ne tunnetaan vasta a posteriori.

Katso myös

Behaviorismi
Empiirinen kaava
Empiirinen menetelmä
Empiirinen suhde
Empiirinen tieto
Empiirinen tutkimus
Empiirinen validointi
Falsifiointi
Fenomenalismi
Instrumentalismi
Kvasi-empiirinen menetelmä
Looginen empirismi
Mannermainen rationalismi
(Moderni) rationalismi
Naturalismi
Objektivismi
Pragmaattinen maksiimi
Tieteellinen menetelmä
Tieteenfilosofia
Lähteet
Usein siteerattujen teosten lyhenteet:
EB n = Encylopedia Brittanica (1985), vol. n
MEP n = Macmillan Encyclopedia of Philosophy (1969), vol. n
SEP = Stanford Encyclopedia of Philosophy (2005)
Achinstein, Peter, ja Barker, Stephen F. (1969), The Legacy of Logical Positivism:  Studies in the Philosophy of Science, Johns Hopkins University Press, Baltimore, MD.
Aristoteles, On the Soul (De Anima), W.S. Hett (käännös), pp. 1–203 teoksessa Aristotle, Volume8,  Loeb Classical Library, William Heinemann, London, UK, 1936.
Aristotle, Posterior Analytics.
Barone, Francesco (1986), Il neopositivismo logico, Laterza, Roma Bari.
Berlin, Isaiah (2004), The Refutation of Phenomenalism, Isaiah Berlin Virtual Library.
Bolender, John (1998), "Factual Phenomenalism:  A Supervenience Theory"', SORITES, no. 9, pp. 16–31.
Chisolm, R. (1948), "The Problem of Empiricism", Journal of Philosophy 45, 512–517.
Dewey, John (1906), Studies in Logical Theory.
Encyclopedia Britannica, "Empiricism", vol. 4, p. 480.
Hume, D., A Treatise of Human Nature, L.A. Selby-Bigge (ed.), Oxford University Press, London, UK, 1975.
Hume, D. "An Enquiry Concerning Human Understanding", teoksessa Enquiries Concerning the Human Understanding and Concerning the Principles of Morals, 2nd edition, L.A. Selby-Bigge (ed.), Oxford University Press, Oxford, UK, 1902.
James, William (1911), The Meaning of Truth.
Keeton, Morris T. (1962), "Empiricism", pp. 89–90 teoksessa Dagobert D. Runes (ed.), Dictionary of Philosophy, Littlefield, Adams, and Company, Totowa, NJ.
Leftow, Brian (ed., 2006), Aquinas: Summa Theologiae, Questions on God, pp. vii et seq.
Macmillan Encyclopedia of Philosophy (1969), "Development of Aristotle's Thought", vol. 1, p. 153ff; "George Berkeley", vol. 1, p. 297; "Empiricism", vol. 2, p. 503; "Mathematics, Foundations of", vol. 5, p, 188–189; "Axiomatic Method", vol. 5, p. 192ff; "Epistemological Discussion", osissa "APriori Knowledge" ja "Axioms"; "Phenomenalism", vol. 6, p. 131; "Thomas Aquinas" osassa "Theory of Knowledge", vol. 8, pp. 106–107.
Marconi, D (2004), "Fenomenismo"', teoksessa Gianni Vattimo ja Gaetano Chiurazzi (eds.), L'Enciclopedia Garzanti di Filosofia, 3rd edition, Garzanti, Milan, Italy.
Markie, P. (2004), "Rationalism vs. Empiricism", teoksessa Edward D. Zalta (ed.), Stanford Encyclopedia of Philosophy, .
Mill, J.S., "An Examination of Sir William Rowan Hamilton's Philosophy", teoksessa A.J. Ayer and Ramond Winch (eds.), British Empirical Philosophers, Simon and Schuster, New York, NY, 1968.
Morick, H. (1980), Challenges to Empiricism, Hackett Publishing, Indianapolis, IN.
Peirce, C.S., "Lectures on Pragmatism", Cambridge, MA, March 26 – May 17, 1903.  Osaksi uudelleenpainettuna Collected Papers, CP 5.14–212. Uudelleenpainettuna johdannolla ja kommenteilla, Patricia Ann Turisi (ed.), Pragmatism as a Principle and a Method of Right Thinking:  The 1903 Harvard "Lectures on Pragmatism", State University of New York Press, Albany, NY, 1997. Uudelleenpainettuna, pp. 133–241, Peirce Edition Project (eds.), The Essential Peirce, Selected Philosophical Writings, Volume 2 (1893–1913), Indiana University Press, Bloomington, IN, 1998.
Rescher, Nicholas (1985), The Heritage of Logical Positivism, University Press of America, Lanham, MD.
Rock, Irvin (1983), The Logic of Perception, MIT Press, Cambridge, MA.
Rock, Irvin (1997), Indirect Perception, MIT Press, Cambridge, MA.
Runes, D.D. (ed., 1962), Dictionary of Philosophy, Littlefield, Adams, and Company, Totowa, NJ.
Sini, Carlo (2004), "Empirismo", teoksessa Gianni Vattimo et al. (eds.), Enciclopedia Garzanti della Filosofia.
Solomon, Robert C., ja Higgins, Kathleen M. (1996), A Short History of Philosophy, pp. 68-74.
Sorabji, R. (1972), Aristotle on Memory.
Thornton, Stephen (1987), Berkeley's Theory of Reality,
Ward, Teddy (n.d.), "Empiricism", .
Wilson, Fred (2005), "John Stuart Mill", teoksessa Edward N. Zalta (ed.), Stanford Encylopedia of Philosophy, .
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Adorno, Theodor W., Max Horkheimer & Herbert Marcuse| title = Järjen kritiikki| publisher = Tampere: Vastapaino| year = 1991| version = Suomentanut ja toimittanut Jussi Kotkavirta| id = ISBN 951-9066-41-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Selin, Risto| title = | publisher = Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa| year = 2001| version = Ursan julkaisuja 81| id = ISBN 952-5329-19-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tuomela, Raimo| title = Tiede, toiminta ja todellisuus: Tieteellisen maailmankäsityksen filosofiset perusteet| publisher = Helsinki: Gaudeamus| year = 1983| version = Filosofian kirjasto 11| id = ISBN 951-662-334-4}}
Aiheesta muualla
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Osaako filosofia vastata elämän tarkoitus -kysymykseen?


Rumble in the Jungle () oli nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestaruusottelu, joka käytiin 30. lokakuuta 1974 Stade du 20 mai -stadionilla silloisen Zairen pääkaupungissa Kinshasassa maailmanmestari George Foremanin ja haastaja Muhammad Alin välillä. Ottelua pidetään yleisesti yhtenä nyrkkeilyhistorian parhaista,[1] vaikka sen tapahtumia on luonnehdittu vähäisiksi.[2]
Ottelun nimen keksi promoottori Don King, joka lupasi molemmille ottelijoille ennätyksellisen viiden miljoonan dollarin ottelupalkkion. King oli tuolloin uusi nimi suurien otteluiden järjestäjänä eikä hänellä ollut varaa taata ottelupalkkioita itse. Zairen presidentti Mobutu Sese Seko suostui sijoittamaan rahojaan otteluun sillä ehdolla, että kamppailu käytäisiin hänen maassaan.[3]
Ottelu kesti kahdeksan erää, joiden aikana altavastaajana kamppailuun lähtenyt entinen maailmanmestari Muhammad Ali väsytti vastustajansa asettumalla köysiin ja antamalla tämän lyödä itsensä uuvuksiin. Kamppailun viimeiseksi jääneessä erässä Ali kaatoi Foremanin kanveesiin iskusarjalla kasvoihin ja voitti maailmanmestaruuden tyrmäyksellä. Alista tuli voiton myötä toinen raskaansarjan nyrkkeilijä, joka pystyi voittamaan kerran menettämänsä mestaruuden takaisin.
Taustaa
Ennen ottelua

Muhammad Ali oli menettänyt ottelulisenssinsä ja raskaansarjan maailmanmestaruutensa vuonna 1967 kieltäydyttyään suorittamasta asepalvelustaan. Vuonna 1970 hän teki paluun kehään ja voitti Jerry Quarryn sekä Oscar Bonavenan, minkä jälkeen hän pääsi haastamaan maailmanmestari Joe Frazierin maailmanmestaruusottelussa, joka tunnetaan nimellä Fight of the Century. Ali koki kamppailussa uransa ensimmäisen tappion ja hävisi 15-eräisen ottelun Frazierille pisteillä. Tämänkin jälkeen hän jatkoi uraansa ja onnistui nousemaan NABF:n kansalliseksi mestariksi. Hän menetti tittelinsä kerran Ken Nortonille, mutta saatuaan sen takaisin uusintaottelussa hän pääsi jälleen kohtaamaan Frazierin. Tämä oli kuitenkin jo menettänyt maailmanmestaruutensa nuorelle George Foremanille. Ali voitti Frazierin pistein ja haastoi Foremanin otteluun maailmanmestaruudesta.
George Foreman oli voittanut kultamitalin vuoden 1968 olympialaisissa ja kohonnut ammattilaiseksi. Hän osasi hyödyntää loistavasti suurta kokoaan (190 cm ja 100 kg[3]), iskuvoimaansa ja koon tuomaa psyykkistä ylivoimaansa. Häntä pidettiin pelätyimpänä maailmanmestarina sitten Sonny Listonin.[4] Maailmanmestari Joe Frazier oli puolustanut mestaruuttaan Ali-voittonsa jälkeen vain kahdesti ja lähti Sunshine Showdown -nimellä tunnettuun kamppailuun Foremania vastaan 3: 1 ennakkosuosikkina.[5] Hänen valmentajansa olivat arvioineet Foremanin olevan niin hidas, että Frazier pystyisi väistämään tämän iskuja. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan Frazier menetti mestaruutensa nuorelle tulokkaalle kaaduttuaan kanveesiin kuusi kertaa kahden erän aikana, ennen kuin tuomari oli keskeyttänyt ottelun. Frazierin kanssa käymänsä ottelun jälkeen Foreman puolusti mestaruuttaan kahdesti: ensin José Romania vastaan, joka tuli tyrmätyksi ensimmäisessä erässä; ja Ken Nortonia vastaan, joka hävisi tyrmäyksellä toisessa erässä.[6] Ali oli aiemmin kohdannut tasaväkisissä kamppailuissa sekä Frazierin että Nortonin, ja oli kokenut heitä vastaan myös siihenastisen uransa ainoat tappiot. Kun Foreman oli voittanut molemmat ottelijat ylivoimaisesti, pidettiin häntä selvänä ennakkosuosikkina kohtaamisessaan Alia vastaan.[3]
Foreman oli ajautunut lakimiestensä mukaan lähes vararikkoon sekä avioeronsa[4] että entisten rahoittajiensa lähdön takia. Hänen Roman-ottelun palkkiostaan pidätettiin 250000 dollaria, ja Norton-ottelun palkintorahansa Foreman käytti kokonaisuudessaan velkojen maksamiseen ja kalliiseen elämään. Otteluparin tavoitteet sopivat hyvin yhteen, sillä George Foreman tarvitsi rahaa ja Muhammad Ali halusi voittaa toisen maailmanmestaruuden.[7] Yksi syy otteluun oli myös Foremanin tuntemattomuus maailmanmestarina ja julkisuudessa paljon esiintyneen Muhammad Alin kohtaamisen tiedettiin tuovan nuorelle mestarille paitsi rahaa, myös kunnioitusta.[4]
Ottelun järjesti uraansa vasta aloitteleva nyrkkeilypromoottori Don King, jolla oli vain vähän aiempaa kokemusta suurten otteluiden järjestämisestä. Hänen ainoa suuri ottelunsa ennen Rumble in the Junglea oli Foremanin ja Ken Nortonin välisen ottelun järjestäminen. Jo tuolloin Alin ja Foremanin kohtaamisen mahdollistaminen oli ollut hänen suunnitelmissaan.[8] King lupasi molemmille ottelijoille ennätykselliset viisi miljoonaa dollaria (urheiluhistorian suurin yksittäinen palkkio siihen asti[4]), mikäli he suostuisivat otteluun. Koska Kingillä ei kuitenkaan ollut kyseistä summaa, joutui hän turvautumaan ulkopuoliseen rahoittajaan taatakseen ottelijoiden palkkiot. Zairen presidentti Mobutu Sese Seko suostui takaamaan ottelun rahoituksen sillä ehdolla, että kamppailu käytäisiin hänen maassaan.[3] Zairen johtajan lopullinen panos ottelun järjestämiseen oli 11,4 miljoonaa dollaria.[9]
Odotukset ottelun tuloista olivat luonnollisesti suuret. Kamppailulle odotettiin television välityksellä satoja miljoonia katsojia yli 75 maasta, minkä lisäksi ottelun teatteriesitysten hinnat oli säädetty korkeiksi. Syy TV-katsojalukujen korkeisiin odotuksiin oli, että itse Stade du 20 mai -stadionille ei odotettu monia maksavia asiakkaita. Ottelun uskottiin olevan ensimmäinen nykyaikainen nyrkkeilyn maailmanmestaruusottelu, johon kaikki katsojat pääsivät ilmaiseksi.[4]
Aika Zairessa
Foreman ja Ali saapuivat Zaireen kesällä 1974 valmentautuakseen ja tottuakseen Afrikan trooppiseen ilmastoon. Paikalliset luulivat Foremania valkoihoiseksi ennen tämän saapumista.[10] Ottelu piti alun perin käydä jo syyskuussa, mutta sitä jouduttiin siirtämään kuusi viikkoa eteenpäin lokakuulle, koska Foreman sai silmäkulmaansa haavan sparratessaan harjoituksissa.[3] Harjoittelukumppani oli suojautunut kyynärpää edellä jolloin Foremanin pää osui siihen. Hänen oikeaan silmäkulmaansa ommeltiin viisi tikkiä.[10] Ottelun ajankohdan siirto ei haitannut Foremanin harjoittelua, vaan haavan ja ottelun siirtämisen myötä hän sai hankittua itselleen lisää harjoitusaikaa, jota häneltä oli monien paineiden takia aiemmin puuttunut.[11] Silti pitkä oleskelu Zairessa ei ollut Foremanille mieleen, sillä hän ei viihtynyt maassa, jossa Ali tuntui koko ajan olevan häntä suurempi tähti ja sen asukkaiden suosikki. Foreman on sanonut olleensa Zairessa vasten tahtoaan, kuin poliittinen vanki, ja hänen majapaikkansakin sijaitsi vanhassa armeijan tukikohdassa.[3] Hänellä oli myös oma saksanpaimenkoiransa mukanaan, mistä zairelaiset eivät pitäneet, koska belgialaisilla siirtomaaisännillä oli ollut niitä lemmikkeinään siirtomaavallan aikana. Ali taas nautti tilanteesta, vaikka hänen mielessään kävikin nopeasti hylätty ajatus Joe Frazierin kutsuminen Zaireen ottelemaan Foremanin sijasta.[10]
Muhammad Ali hurmasi zairelaiset, jotka ottivat hänet nopeasti omakseen.[3][7] Hän pääsi tapaamaan presidentti Mobutua maan presidentinlinnaan. Ali oli mielissään kutsusta, sillä hän ei ollut koko siihenastisen uransa aikana saanut kutsua Valkoiseen taloon.[3] Alia miellytti erityisesti se seikka, että Zairea hallitsi lähes yksinomaan mustista koostuva kansa.[3] Ottelu sai myös runsaasti huomiota, kun kesäkuun aikana Ali sai houkuteltua Foremanin julkiseen nahinaan, jossa kamppailijat päätyivät repimään toistensa vaatteita. Foreman sanoi myöhemmin katuneensa sitä, että oli käynyt käsiksi Aliin ja menettänyt malttinsa.[4]
Nyrkkeilyasiantuntijat uskoivat Alin mahdollisuuksien mestaruuteen olevan olemattomat, ellei hän pysyisi jatkuvasti liikkeessä ja välttyisi köysiin joutumiselta.[2] Ennen ottelua järjestetyissä lehdistötilaisuuksissa myös Ali puhui runsaasti jalkatyön merkityksestä ja voittamisesta "tanssimalla".[12] Ali oli kuitenkin jo Yhdysvalloissa Deer Laken harjoitusleirillään esittänyt valmentajilleen leikillään ajatuksen, että voimakkaasti lyövä ja lyhyisiin otteluihin tottunut Foreman (joka oli otellut täydet erät viimeksi neljä vuotta aiemmin, silloinkin  kymmeneräisen[11]) voitaisiin voittaa väsyttämällä. Tämän idean käyttö vahvistui entisestään, kun Ali kävi salaa seuraamassa mestarin harjoituksia, joissa hän näki Foremanin hyökkäävän suoraan kehän läpi harjoitusvastustajiensa kimppuun. Ali tajusi joutuvansa käyttämään kaiken energiansa vastustajan pakenemiseen, ellei  keksisi jotain aivan muuta.[12] Zairessa vietetyn kesän ajan Ali keskittyi harjoituksissa erityisesti vatsalihaksiensa kehittämiseen, jotta kestäisi Foremanin voimakkaita vartaloiskuja.[9]
Ottelu
Ottelu alkoi kello 4 aamulla Zairen aikaa. Aikaisessa alkamisajassa oli ajateltu erityisesti Yhdysvaltojen lähetysaikaa. Paikan päällä Kinshasan Stade du 20 mai -stadionilla ottelua seurasi 60000 ihmistä.[9] Vaikka Foreman oli ottelun voittajasuosikki suhdeluvulla 3–1,[2][9][12] uskottiin Alin tarjoavan hänelle kovimman vastuksen vuosiin.[4] Haastaja saapui paikalle jo muutamia minuutteja ennen Foremania ja lämmitteli liikkumalla ympäri kehää. Muistelmissaan Ali sanoi monien toimittajien tulkinneen liikkumisen esiintymiskuumeeksi, vaikka todellisuudessa hän haki tuntumaa kehän nurkkausten välisiin etäisyyksiin ja köysien tukevuuteen.[13]
Kun maailmanmestari Foreman saapui kehään, alkoi kehätuomarina toiminut Zack Clayton ohjeistaa nyrkkeilijöitä ottelun säännöistä. Kesken ohjeiden Ali alkoi puhumalla ärsyttää ja solvata Foremania, joka ei vastannut herjoihin mitenkään. Tuomari varoitti Alia puhumisesta useita kertoja ja uhkasi tätä diskauksella, kuitenkin tuloksetta. Ali ei omien sanojensa mukaan uskonut tulevansa hylätyksi, koska mikään sääntö ei kiellä puhumista kamppailun aikana. Hän myös tiesi, ettei Clayton uskaltaisi ajaa häntä ulos kehästä, kun suurin osa katsojista stadionilla tuki häntä.[14]
Ali aloitti ottelun liikkumalla itselleen tyypillisesti tanssien eteenpäin. Hän otteli yllättävän aggressiivisesti ja iski Foremania useita kertoja oikealla suoralla. Alin osumat saivat yleisön huutamaan. Foreman kuitenkin asteli iskuja päin ja hänen voimakas vartaloiskunsa sai Alin irvistämään. Foreman sai Alin köysiin muutaman kerran ensimmäisen erän aikana, mutta haastaja pääsi joka kerralla pois.[2]
Ali on sanonut Foremanin vahvuuden olleen hänen kykynsä katkaista haastajan tie oikaisemalla suoraan kehän läpi. Ali kertoo, ettei hän ensimmäisessä erässä onnistunut saamaan Foremania muiden vastustajiensa tavoin omaan tahtiinsa.[15] Foremanin ei hyökätessään tarvinnut ottaa yhtä montaa askelta erää kohden kuin Alin, eikä haastaja uskonut jaksavansa otella 15 erää sillä tavalla. Köysiin nojatessaan ja Foremanin iskuja torjuessaan hän pystyi väsyttämään vastustajansa.[16] Erän jälkeen Alin kulmassa työskennelleet miehet kehottivat häntä tanssimaan ja pysymään ulkona köysistä, jolloin Ali sanoi tietävänsä mitä on tekemässä.[12] Tuossa vaiheessa hän tajusi, ettei voi voittaa Foremania perinteisellä nyrkkeilemisellä ja päätti hyödyntää iskunkestävyyttään.[17] Erätauon aikana Ali ehti vielä nostattaa yleisöä huutamaan nimeään heiluttamalla kättään ilmassa.[2]
Toisessa erässä Foreman lähti hyökkäämään ja sai Alin helposti köysiin. Tämä kuitenkin hallitsi lähitaistelutilanteita ja pystyi suojauksellaan pysäyttämään Foremanin pahimmat koukut. Alille merkittiin erän aikana enemmän puhtaita osumia kuin Foremanille.[2] Kolmas erä kulki samaan tapaan kuin edellinen. Foreman sai tällä kertaa lyötyä enemmän koukkuja Alin vartaloon ja osui kerran päähän. Köysiin nojaamista jatkanut Ali pyrki lyömään iskusarjoja Foremanin kasvoihin aina tilaisuuden tullen. Erä oli hyvin tasainen[2] ja Muhammad Ali on jälkeenpäin sanonut sitä uransa pisimmäksi eräksi. Hän itse arvioi Foremanin voittaneen.[18] Palattuaan kulmaansa tauolle Ali sanoi valmentajalleen Angelo Dundeelle, että Foremanin iskut olivat siedettäviä. Tämä oli merkki siitä, ettei hän enää aikoisi muuttaa taktiikkaansa, vaan jatkaisi vastustajansa väsyttämistä kamppailun loppuun asti.[12]
Neljännessä erässä Foreman alkoi vaikuttaa väsyneeltä ja Ali pystyi horjuttamaan häntä. Foremanin iskut eivät olleet enää yhtä tarkkoja ja hänen lyöntinsä osuivat monta kertaa Alin käsivarsiin vartalon sijaan.[2] Tämän lisäksi haastaja alkoi ärsyttää mestaria kuvailemalla hänen iskujaan tyttömäisiksi.[12] Ali voitti erän.[2] Foreman alkoi turhautua Alin ärsyttämiseen ja aloitti uupumuksestaan huolimatta viidennen erän hyökkäävästi, pyrkien ratkaisemaan ottelun nopeasti. Hän alkoi lyödä voimaiskuja, joista osa läpäisi Alin suojauksen ja osui vartaloon. Erän lopulla Ali pystyi jälleen lyömään Foremania iskusarjoilla, jotka saivat hänet huojumaan. Aktiivisempi Foreman kuitenkin voitti erän nimiinsä.[2]

Viidennen erän painostuksen jälkeen Foreman väsyi ja Ali onnistui voittamaan nimiinsä seuraavat kaksi erää. Foreman yritti turhaan saada Alia iskuetäisyydelle ajamalla häntä takaa, jolloin Ali iski häntä suoralla kasvoihin saaden monia puhtaita osumia. Haastajaa kannustanut yleisö alkoi huutaa Ali, bombaye (suom. "Ali, tapa hänet")[1] -kannustushuutoaan yhä kovemmin erien aikana. Kahdeksannen erän alussa uupunut Foreman oli kaatua ulos kehästä ohimenneen iskunsa vuoksi, mutta onnistui lyömään aiempia eriä puhtaampia lyöntejä.[2]
Erän lopulla Ali päätti ratkaista ottelun ja löi sarjan iskuja Foremanin kasvoihin. Ottelun viimeiseksi jäänyt isku Foremanin leukaan kaatoi hallitsevan mestarin kanveesiin. Ali jäi seuraamaan tilannetta oikea kätensä vielä koholla. Kehätuomarina toiminut Zach Clayton laski Foremanin ulos ottelusta, vaikka tämä yritti vielä nousta ylös.[2] Kehän laidalla Foremania tukenut entinen maailmanmestari Archie Moore yritti ohjeistaa tätä kääntymään vatsalleen ja nousemaan ylös jaloillaan, mutta turhaan.[12] Erä päättyi ajassa 2.58, eli kaksi sekuntia ennen päättymistään. Muhammad Alista tuli toinen nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestaruuden takaisin voittanut nyrkkeilijä.[2]
Ottelun jälkeen
Molemmat ottelijat tienasivat kamppailusta ennätykselliset 5 miljoonaa dollaria ottelupalkkiona.[19][9] Koska Muhammad Ali sai ottelupalkkionsa lisäksi erinäisiä korvauksia voitostaan, on hänen palkkionsa laskettu nousseen peräti 5,85 miljoonaan dollariin.[20] Ottelun järjestäjät tienasivat 12 miljoonaa dollaria pelkästään televisio-oikeuksista, mutta kamppailun elokuvateatteri-esitysten katsottiin jääneen kauas asetetusta 40 miljoonan dollarin tavoitteesta.[9] Kuva Muhammad Alin oikealla suoralla iskemästä tyrmäysiskusta pääsi Sports Illustrated -lehden kanteen.[21]
Ottelun lopputulos yllätti kaikki, sillä Ali oli voittanut Foremanin tavalla, jonka oli sanottu johtavan hänen omaan tappioonsa. Ennen ottelua monet asiantuntijat olivat kirjoittaneet, että Alilla olisi mahdollisuuksia vain, mikäli hän pyrkisi välttelemään Foremania ja pysymään poissa köysistä.[2] George Foreman ei ottelun jälkeen kyennyt muistamaan sen viimeisiä sekunteja, joiden aikana hänet tyrmättiin.[12] Foreman sanoi toimittajille, ettei hän kamppailun aikana edes tuntenut oloaan väsyneeksi. Hän myös kuvitteli ottelun olleen hallinnassaan,[12][9] sillä hän kertoi noudattaneensa tarkkaan managerinsa Dick Sadlerin antamia ohjeita.[12] Foremanin seurueeseen kuuluneet olivat tappiosta yhtä yllättyneitä kuin hänkin. Manageri Sadler on sanonut heidän harjoitelleen Foremanin kanssa nimenomaan hyökkäämistä kehän poikki ja vastustajan ajamista köysiin. Vaikka näin oli tappiosta huolimatta tapahtunut, hän sanoi Foremanin tehneen väärin yrittäessään lyödä yhtä ratkaisevaa voimakasta iskua, kun kulmauksen henkilökunta oli nimenomaan ohjeistanut hänet lyömään vastustajaansa iskusarjoilla.[12] Foremanin kulmauksessa työskennellyt entinen maailmanmestari Archie Moore oli tästä eri mieltä ja suhtautui ennakkosuosikin tappioon ymmärtäväisemmin. Hän korosti, ettei Foreman ollut ajanut Alia köysiin, vaan haastaja oli vetäytynyt niihin itse, mikä oli muuttanut koko tilanteen, sillä Ali ei missään vaiheessa kamppailua ollut paikassa, missä ei olisi halunnut olla. Moore myös vertasi Alin ottelemista nuoren Jack Thompsonin kamppailuihin 1920-luvulla. Thompson oli tunnettu otteluistaan, joissa hän käytti taitavasti kehää ympäröiviä köysiä hyväkseen.[12] Muhammad Alin taktiikka sai myöhemmin nimen rope-a-dope.
George Foremanilla meni vuosia päästä yli Rumble in the Junglessa kokemastaan tappiosta, joka oli hänen uransa ensimmäinen. Hän vihasi Alia ja näki ottelusta painajaisia. Hän kiisti hävinneensä rehellisellä pelillä ja syytti tappiostaan myrkytettyä vettä,[22] kehätuomari Zach Claytonin liian nopeaa luvunlaskua,[9] Afrikan raskasta ilmastoa, johon hän ei ollut ehtinyt tottua, sekä Alin valmentaja Angelo Dundeen löysäämiä kehäköysiä.[1] Myöhemmin Foreman kuitenkin tunnusti tappionsa aitouden, ja sittemmin hänestä ja Alista on tullut hyviä ystäviä. Lisäksi Foreman on kertonut, että ottelu opetti hänelle nöyryyttä elämässä ja että hän on ylpeä saadessaan olla tärkeä luku Alin värikkäällä uralla.[3] Foreman on myös sanonut pitävänsä Muhammad Alia kaikkien aikojen parhaana nyrkkeilijänä.[23]
Rumble in the Jungle on yksi kuuluisimmista nyrkkeilyotteluista, mitä on koskaan käyty.[1] Norman Mailer kirjoitti ottelusta reportaasikirjan The Fight (1975) ja Leon Gast ohjasi vuonna 1996 dokumenttielokuvan Kehäkuninkaat, joka voitti parhaan dokumentin Oscar-palkinnon.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ali, Muhammad; Durham, Richard| title = Suurin ja kaunein| others = Translated by Jussi Nousiainen| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1975| id = ISBN 951-30-3664-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Goldstein, Alan| title = Muhammad Ali – legendaarisen nyrkkeilijän tarina| others = Translated by Marianna Kurtto| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 2007| id = ISBN 978-951-20-7653-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lounasheimo, Ilmo| title = Kehän sankarit| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-13981-5}}
Viitteet

Luokka:79.4 Voimailu, itsepuolustus
Luokka:Nyrkkeilyottelut
Luokka:Vuoden 1974 urheilu

Kuka voitti Rumble in the Jungle -mestaruuden?


Timo Tapio Puolimatka (s. 18. huhtikuuta 1953 Alastaro)[1] on suomalainen kasvatustieteen professori. Hän toimii kasvatuksen teorian ja tradition professorina Jyväskylän yliopistossa.[1]
Teoksissaan Puolimatka on käsitellyt kasvatuksen, uskonnon ja tieteen aiheita filosofisesta näkökulmasta, ja hän on arvostellut evoluutioteorian ateistista tulkintaa.[2] Hänen näkemyksiään pidetään useilla tahoilla kiistanalaisina.
Elämä ja ura
Puolimatka valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1986 pääaineenaan uskontotiede. Vuonna 1989 hän väitteli valtiotieteen käytännöllisessä filosofiassa. Vuonna 1993 hänet nimitettiin käytännöllisen filosofian dosentiksi Helsingin yliopistoon erikoistumisaloinaan etiikka, yhteiskuntafilosofia ja kasvatusfilosofia. Vuonna 1996 hän suoritti kasvatustieteen tohtorin tutkinnon. Hänet nimitettiin dosentiksi myös sosiaalipedagogiikasta Kuopion yliopistoon ja kasvatustieteestä Tampereen yliopistoon vuonna 2002. Puolimatka on toiminut Suomessa yliopiston tutkijana, assistenttina, yliassistenttina, lehtorina ja professorina. Lisäksi hän on toiminut tutkijana Israelissa (1983–1989) ja Yhdysvalloissa (1995–1998).[1]
Puolimatkalla on vaimo Mia ja neljä poikaa. Jyväskylässä asuva Puolimatka on vakaumuksellinen kristitty. Hän on kertonut aloittaneensa filosofian opinnot, koska halusi ”varmistua totuudesta tutustumalla parhaimpiin kristinuskon vastaisiin argumentteihin”. Hänen mukaansa näiden perustelujen heikkouksiin tutustuminen on syventänyt hänen kristillistä vakaumustaan.[3]
Tutkimus
Etiikka
Tutkimuksissaan etiikan perusteista Puolimatka puolustaa moraalista realismia, jonka mukaan on olemassa yleispäteviä moraalisia totuuksia, joista ihmisen on mahdollista saada tietoa välittömän kokemuksen pohjalta. Hänen mukaansa on olemassa perustavia moraalitotuuksia, joita ihmisen on mahdotonta olla tietämättä. Tätä aihetta käsittelevät Puolimatkan väitöskirja käytännöllisessä filosofiassa Moral Realism and Justification sekä artikkelit ”Moraalirealismi ja sen oikeaksi todistaminen”[4] ja ”Moral Realism and the Standards of Justification”[5]. Samaa aihetta hän käsittelee luonnonoikeuden näkökulmasta artikkelissa "J. Budziszewskin elämä ja ajattelu"  J. Budziszewskin kirjan Tätä emme voi olla tietämättä (2011) suomennoksen johdannossa.
Kasvatus ja demokratia
Kasvatustieteen väitöskirjassaan Democracy and Education: The Critical Citizen as an Educational Aim (1995) Puolimatka kysyy, millä tavalla kasvatetaan kansalaisia demokraattiseen yhteiskuntaan. Puolimatka erittelee erilaisia demokratiakäsityksiä ja niille ominaisia suhtautumistapoja arvoihin, arvokasvatukseen, sivistykseen ja kriittisyyteen. Kasvatuksen yksi tärkeä tehtävä on valmistaa kansalaisia demokraattiseen yhteiskuntaan. Tämä edellyttää eettistä kasvatusta, koska kansalaisuudessa on moraalisia ulottuvuuksia. Lisäksi demokraattinen kansalaisuus edellytää itsenäisen kriittisen arviointikyvyn kehittymistä, koska ainoastaan kriittiset kansalaiset luovat perustan aidolle kansanvallalle.
Opetus ja sen vääristymät
Yksi Puolimatkan pohdinnan kohteista on kysymys, kuinka aito opetus voidaan erottaa sen vääristymistä, erityisesti indoktrinaatiosta ja propagandasta.
Kasvattajan auktoriteetti ja kasvavan autonomia
Kasvatus- ja opetustilanteiden ohjaamiseen liittyy kysymys kasvattajan ja opettajan auktoriteetista. Puolimatka erottaa tässä suhteessa kasvattajan ohjaavan auktoriteetin ja hänen tiedollisen auktoriteettinsa. Hän pohtii molempien auktoriteetin muotojen teoreettisia perusteluja ja niitä vastaan esitettyjä argumentteja.[6]
Kasvatus ja pluralistinen yhteiskunta
Yksi osa Puolimatkan tutkimusta kohdistuu yhteiskuntalohkojen autonomian teoreettisten perusteiden selvittämiseen. Hänen mukaansa  kasvatustieteellisessä keskustelussa tätä aihetta käsittelevää tutkimusta lähestytään käyttämällä sellaisia käsitteitä kuin rakenteellinen pluralismi tai yhteiskuntalohkojen pluralismi (spherical pluralism). Yhteiskuntalohkojen autonomialla on konkreettisia seuraamuksia koulun ja valtion suhteille. Rakenteellisen pluralismin mukaan kouluilla ja muilla kasvatusinstituutioilla pitäisi olla suhteellinen itsenäisyys. Yhteiskuntalohkojen eriytyminen itsenäisesti toimiviksi laitoksiksi on hänen mukaansa edellytys kilpailevien näkemysten ja tutkimusohjelmien kehittämiselle, jotka puolestaan tarjoavat edellytyksiä kriittiselle opetukselle. Puolimatka katsoo, että koulujen suhteellinen itsenäisyys valtiosta edistäisi vähemmistökulttuureja ja estäisi niitä tulemasta valtakulttuurin nielaisemiksi. Vähemmistökulttuurien ominaisluonteen säilyttäminen on tärkeä osa yhteiskunnallisen moniarvoisuuden säilyttämistä. Täten rakenteellisen moniarvoisuuden teoreettisen perustan hahmottaminen palvelee tärkeää tehtävää kasvatuksen autonomian näkökulmasta.[7]
Kasvatus persoonallisuuden monipuolisena kehityksenä
Puolimatkan kirjoitusten teemana on ollut kysymys kasvatuksesta pyrkimyksenä kasvavan persoonallisuuden monipuoliseen kehittämiseen. Yleissivistävälle kasvatukselle on ominaista pyrkimys laajentaa oppilaan näkökenttää ja hänen kehityksellisiä mahdollisuuksiaan. Tähän liittyvät Puolimatkan tutkimukset yleissivistävästä kasvatuksesta sekä sen osana kasvatuksen liittymäkohdat elämän tarkoituksen käsitteeseen sekä kysymys uskonnonopetuksesta. Tähän liittyvät myös kysymykset ihmisen kuolevaisuudesta ja sen tarjoamista näkökohdista.[8]
Konstruktivismi
Seuraava vaihe Puolimatkan tutkimustyössä kohdistuu konstruktivismiin kasvatustieteessä. Puolimatka analysoi konstruktivismia teoriana oppimisesta, tiedosta ja opetuksesta, pohtii käsitteen eri merkityksiä ja niiden opetuksellisia sovelluksia sekä vertaa konstruktivismia opetuksen ja oppimisen teorian toiseen valtasuuntaukseen, realismiin.[9]
Kasvatuksen tunneperusta
Puolimatka on analysoinut filosofisten tunneteorioiden merkitystä kasvatukselle. Hän keskittyy erityisesti kognitiivisiin tunneteorioihin ja näkemykseen, jonka mukaan tunteiden välityksellä on mahdollista saada arvotietoa. Hän pohtii sitä, millä tavalla tunteet vaikuttavat ajatteluun ja oppimiseen ja millä tavalla tunteita voidaan kehittää niin, että ne muodostavat pohjan älyllisille ja moraalisille hyveille.[10].
Länsimaisen sivistyksen ja tieteen juuret
Puolimatka on kirjoittanut länsimaisen sivistyksen ja erityisesti länsimaisen tieteen juurista teoksissa Usko, tieto ja myytit (Tammi 2005), Usko, tiede ja Raamattu (Uusi Tie 2007), Usko tiede ja evoluutio (Uusi Tie 2008). Hän analysoi tieteenfilosofisten, tieteenteoreettisten ja uskonnonfilosofisten käsitysten juuria ja arvioi niiden pätevyyttä. Ensimmäisessä teoksessa hän esittää muun muassa seuraavia kysymyksiä: Ovatko usko ja tieto toistensa vastakohtia? Onko tiede todistanut, ettei Jumalaa ole olemassa? Millaisiin myytteihin moderni ihminen uskoo? Trilogian toinen osa käsittelee kysymystä sanallisen ilmoituksen mahdollisuudesta. Voiko ihminen kriittisesti avoimella tavalla vakuuttua älyllisesti siitä, että jokin tekstikokoelma on Jumalan ilmoitusta? Kolmannessa teoksessa hän pohtii mm. kysymystä tieteen rajoista ja tieteellisen tutkimuksen ennakko-oletuksista.
Perheen rakenteeseen ja lasten oikeuksiin kohdistuva tutkimus
Puolimatka on kirjoittanu heteronormatiivisen perheen puolesta kolme monografiaa Lapsen ihmisoikeus: oikeus isään ja äitiin (Suunta-kirjat 2014), Yhteiskuntakoe lapsilla? (Kuva ja Sana 2016) ja Seksuaalivallankumous - perheen ja kulttuurin romahdus (Perussanoma 2017). Samasta aiheesta hän kirjoitti myös artikkelin "The Gender Diverse and the Genderless Conceptions of Marriage and Children's Right to Develop Their Sexual Identity" (The New Educational Review 45, s. 28–38).
Arvostelu
Puolimatkan kirja Usko, tiede ja evoluutio sai ensimmäisen sijan vuoden 2008 kristillinen kirja -kilpailun yleisöäänestyksessä. Vuonna 2007 Puolimatkan kirja Usko, tiede ja Raamattu sijoittui "Vuoden kristillinen kirja" -yleisöäänestyksessä toiseksi. Skepsis ry antoi vuoden 2008 Huuhaa-palkinnon Kustannus Oy Uusi Tielle Tapio Puolimatkan kirjojen Usko, tiede ja Raamattu ja Usko, tiede ja evoluutio julkaisusta. Skepsis katsoi kirjojen tarkoitukseksi luomisopin tuomisen kouluopetukseen ja ilmaisi olevansa huolissaan kasvatustieteen puolesta, kun alan professori esittää tällaista.[11]
Puolimatka analysoi Skepsiksen lausumaa kirjassaan Tiedekeskustelun avoimuuskoe (2010). Hän katsoo Skepsiksen rikkovan useita tieteellisen keskustelun periaatteita: (1) Skepsis hyökkää henkilöä eikä väitettä vastaan, (2) ohittaa vastustajan väitteen luomalla siitä irvikuvan, (3) luo väärän vastakkainasettelun. Puolimatka arvosteli lehtihaastattelussa sitä, että Skepsiksen lausumassa ei käsitellä hänen esittämiään argumentteja, vaan spekuloidaan kirjoittamisen motiiveilla. Hän piti kuitenkin myönteisenä sitä, että ateistit ovat kiinnostuneita hänen kirjoistaan.[12] Puolimatka vastasi esitettyyn kritiikkiin Teologisen Aikakauskirjan artikkelissa "Evoluutiokeskustelun käsitteellisiä epäselvyyksiä" [13].
Professori Esko Valtaoja sanoi lehden haastattelussa, että palkinto meni oikeaan kohteeseen.[14] Puolimatka kirjoitti vastineen Skepsiksen palkintoon Kotimaa-lehden verkkokeskustelussa. Puolimatka arvostelee vastineessaan Valtaojaa siitä, ettei tämä onnistu lausunnossaan tuomaan esille yhtään väitettä, jota Puolimatka olisi kirjoissaan puolustanut.[15] Puolimatka kommentoi palkintoa Ristin Voitto -lehdessä: ”Huuhaa-palkinto on keveämpää, osittain huumorilla höystettyä irvailua. Sana ”huuhaa” on voimakasta tunneviestintää, joka oikeuttaa tietyn maailmankatsomuksen hylkäämistä ilman järkiperusteluja. Olen kuitenkin iloinen, että ateistit kiinnittävät huomiota kirjoihini.”[16]
Ylen toimittaja Antti Seppälä ihmetteli näkökulma-blogissaan 17.11.2014, ettei Jyväskylän yliopisto ollut puuttunut Tapio Puolimatkan kirjoitteluun avioliittolainsäädännöstä.[17] Jyväskylän yliopisto julkaisikin samana päivänä tiedotteen, jossa se korostaa etteivät työntekijöiden ilmaisut edusta yliopiston kantaa.[18] Kansan Uutiset -verkkolehdessä Jarkko Mänttäri tulkitsi Jyväskylän yliopiston kannanoton olleen suunnattu Puolimatkaa vastaan. Puolimatka kritisoi Mänttäriä ja Seppälää sensuurihakuisuudesta Uuden Suomen blogissaan "Tarvitaanko demokratiassa ajatuspoliiseja." Puolimatka kirjoittaa:"Tässä yhteydessä herää kysymys: onko tarkoituksena sensuroida olennaista tietoa lain lapsivaikutuksista sallimalla vain yhden keskustelun osapuolen esiintyä alan asiantuntijana?"[19]
Setan rottapalkinto
Seta antoi vuoden 2015 kunniarotta-antipalkinnon Puolimatkalle. Perusteluna oli, että hän Jyväskylän yliopiston kasvatuksen teorian ja tradition professorina on julkisuudessa ottanut voimakkaasti kantaa tasa-arvoista avioliittolakia vastaan ja on henkilökohtaista agendaansa ajaessaan käyttänyt toistuvasti tieteellistä auktoriteettiaan ja asemaansa yliopiston professorina.[20]
Puolimatka vastasi Setalle Uuden Suomen blogissaan otsikolla: "Mitä Seta voisi oppia Skepsikseltä."[21] Siinä Puolimatka toteaa, että seksuaalisen tasa-arvoisuuden yhdistyksen luulisi olevan kiinnostunut lasten tasa-arvoisesta oikeudesta kehittää omaa seksuaalista identiteettiään kasvamalla perheessä biologisen isänsä ja äitinsä kanssa. Tällöin lapsella olisi samaa sukupuolta oleva samaistumiskohde ja vastakkaista sukupuolta oleva vastapooli. "Sen sijaan Setan agendana näyttäisi olevan tehdä lasten identiteettioikeuksia koskevasta keskustelusta tabu", Puolimatka kirjoittaa ja jatkaa: "Setan vastustajilleen antama kunniarotta-antipalkinto tuo mieleen totalitaaristen liikkeiden tavan kuvata vastustajansa ihmisinä, jotka ovat vajonneet eläinten tasolle. Onko Setan tarkoituksena viestiä, että kaikki ne, jotka puolustavat lapsen oikeutta isään ja äitiin, ovat verrattavissa rottiin ja että heihin tulisi suhtautua kuten syöpäläisiin?
Jyväskylän yliopiston esiselvitys
Jyväskylän yliopisto käynnisti 22.12.2014 Setan entisen hallituksen jäsenen Joonas Mattssonin pyynnöstä esiselvityksen Puolimatkan eduskunnan lakivaliokunnalle kirjoittaman asiantuntijalausunnon lähdeviitteiden käytöstä. Tutkimuspyynnön ensimmäisessä vaiheessa Mattsson viittasi Lilja Tammisen aihetta käsittelevään blogiin. Toisessa vaiheessa Mattson esitti joitakin kriittisiä huomioita. Jyväskylän yliopiston rehtori Matti Manninen teki asiasta päätöksen 4.3.2015. Päätöksessään hän toteaa: "Rehtori on perehtynyt osapuolten asaissa esittämään argumentaatioon ja katsoo selvitetyksi, ettei Puolimatka ole käyttänyt lähdeviitteitä hyvän tieteellisen käytännön vastaisesti. - - Puolimatkan asiantuntijalausunto ei siten anna vääristynyttä kuvaa käytettyjen lähteiden havaintoihin perustuvista tutkimustuloksista. Myös lähteiden käyttö on ollut perusteltua asiantuntijalausunnon viitekehys huomioiden. - - Tutkintapyynnön kohteena on ollut selvittää myös onko Puolimatka ohittanut johtopäätöksiään tukemattoman tutkimuksen asiantuntijalausuntoa antaessaan. Rehtori on perehtynyt osapuolten vastineisiin ja katsoo selvitetyksi, ettei Puolimatka asiantuntijalausunnossaan ole syyllistynyt johtopäätöksiään tukemattoman tutkimuksen ohittamiseen eikä ole siten syyllistynyt tulosten valikointiin liittyvään vilppiin ja siten jättänyt antamatta muiden tutkijoiden saavutuksille niille kuuluvaa arvoa."[22]
Eva Biaudet'n kritiikki
Lakivaliokunnan varapuheenjohtaja Eva Biaudet kritisoi Puolimatkaa aito avioliitto -kansalaisaloitteen julkisessa kuulemisessa 27.10.2016, jossa Puolimatka toimi eduskunnan kutsumana asiantuntijana. Biaudet kyseenalaisti Puolimatkan asiantuntijuuden. Puolimatka vastasi tähän, että hänen aiemmasta asiantuntijalausunnostaan tehty valitus todettiin aiheettomaksi ja Jyväskylän yliopiston rehtori totesi, että se oli tehty lähdeviitteineen hyvien tieteellisten käytäntöjen mukaisesti.[23][24]
Kohu homofobiseksi syytetystä kirjoituksesta
Elokuussa 2018 nousi kohu Puolimatkan kirjoittamasta mielipidekirjoituksesta "Kampanja pedofilian laillistamiseksi"[25], joka julkaistiin Oikea Media -julkaisun vieraskynäpalstalla. Keskustelua herätti erityisesti kohta, jossa hän kirjoitti joidenkin tutkijoiden esittäneen, että "mielikuvat seksuaalisen suuntautumisen synnynnäisyydestä ja muuttumattomuudesta luovat perustan myös kampanjalle pedofiilien seksuaalioikeuksien puolustamiseksi".  Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunta JYY kirjoitti Twitterissä 1. elokuuta, ettei se hyväksy kirjoitusta ja vaati yliopistolta konkreettisia toimia, joilla "turvataan kasvatustieteiden ja psykologian tiedekunnan tasa-arvoinen ja turvallinen opiskeluympäristö". Myöhemmin yliopiston rehtori Keijo Hämäläinen vastasi, että Puolimatkan kirjoitus ei edusta yliopiston arvoja eikä linjaa ja lupasi samalla, että yliopisto ryhtyy "konkreettisiin toimenpiteisiin".[26] Puolimatka kirjoitti Hämäläisen toiminnasta hallintokantelun Jyväskylän yliopiston hallitukselle, jossa hän väittää, että "prosessia on viety eteenpäin tavalla joka vakavasti loukkaa oikeusturvaani yliopiston työntekijänä ja kansalaisena.  Viittaan Suomen perustuslain pykäliin, jotka turvaavat sananvapauden ja korkeimman opetuksen ja tutkimuksen vapauden." [27] Hämäläinen kirjoitti puolestaan vastineen Puolimatkan kanteluun, jossa hän katsoo, että  "Jyväskylän yliopiston rehtorilla on oikeus ja suoranainen velvollisuus osallistua niin Jyväskylän yliopistoa koskevaan kuin myös yleiseen yhteiskunnalliseen keskusteluun.".[28] Puolimatka kirjoitti lausuman Hämäläisen vastineesta, jossa hän kirjoittaa: "Irtisanoutuessaan kirjoituksesta rehtori on yliopiston puolesta sitonut yliopiston linjan yhteen tietynsuuntaiseen ideologiseen näkemykseen. Asettuessaan tukemaan yhtä poliittista ja maailmankatsomuksellista ryhmää, hän loukkaa toista. Lisäksi hän viestii, että väärää kantaa edustavien työntekijöiden oikeusturvaa ei kunnioiteta.". [29] Jyväskylän yliopiston hallitus päätti 4.9. 2018, ettei rehtori ylittänyt toimivaltaansa.
Teoksia
Citation error, replace with{{cite book| title = Kasvatus ja filosofia| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1996| isbn = 951-26-4249-2}} (2. uudistettu painos, 1. painos 1995)
Citation error, replace with{{cite book| title = Opetusta vai indoktrinaatiota? Valta ja manipulaatio opetuksessa| publisher = Kirjayhtymä| year = 1998| isbn = 951-26-4286-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Launonen, Leevi & Puolimatka, Tapio| title = Sosiaalipedagogiikan ihmiskäsitykset ja etiikka| location = Kuopio| publisher = Kuopion yliopisto| year = 1999| version = Kuopion yliopisto, koulutus- ja kehittämiskeskus, Opetusjulkaisuja 5/1999| isbn = 951-781-044-X}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kasvatuksen mahdollisuudet ja rajat: Minuuden rakentamisen filosofia| publisher = Suunta-kirjat| year = 2010| isbn = 978-951-619-532-5}}(2. uudistettu painos, 1. painos 1999 Kirjayhtymä)
Citation error, replace with{{cite book| title = Opetuksen teoria: Konstruktivismista realismiin| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2002| isbn = 951-26-4816-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kasvatus, arvot ja tunteet| publisher = Tammi| year = 2004| isbn = 951-26-5085-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Usko, tieto ja myytit| publisher = Tammi| year = 2005| isbn = 951-26-5347-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Usko, tiede ja Raamattu| location = Helsinki| publisher = Uusi tie| year = 2007| isbn = 978-951-619-467-0 (teoksen alussa virheellinen tunniste 978-951-619-497-0)}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Usko, tiede ja evoluutio| publisher = Uusi Tie| year = 2008| id = ISBN 978-951-619-498-4}}
Tiedekeskustelun avoimuuskoe. Uusi Tie 2010. ISBN 978-951-619-524-0
Citation error, replace with{{cite book| title = Viisauden ja tiedon aarteet Kristuksessa| location = Kerava| publisher = Aikamedia| year = 2013| isbn = 978-952-252-026-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lapsen ihmisoikeus: oikeus isään ja äitiin| publisher = Suunta-kirjat| year = 2014| isbn = 978-951-619-598-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kärsimyksen tarkoitus| publisher = Aikamedia| year = 2015| isbn = 978-952-252-154-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Jälkikristillisen maailman kauhut| publisher = Perussanoma| year = 2015| isbn = 978-951-888-735-8}}
Yhteiskuntakoe lapsilla? Kuva ja Sana 2016. ISBN 978-951-585-316-5.
Seksuaalivallankumous - perheen ja kulttuurin romahdus. Perussanoma 2017. ISBN 978-951-888-794-5
Citation error, replace with{{cite book| title = Seksuaalivallankumouksen uskonnolliset juuret| publisher = Kristillinen kirja- ja musiikkikustannus| year = 2018| isbn = 978-952-705-892-3}}
Lähteet

Aiheesta muualla
.

Risto K. Järvinen: . Skepsis 1/2009.

Luokka:Jyväskylän yliopiston professorit
Luokka:Kristilliset filosofit
Luokka:Älykkään suunnittelun kannattajat
Luokka:Vuonna 1953 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Suomalaiset professorit


Robert Schumann (8. kesäkuuta 1810, Zwickau – 29. heinäkuuta 1856, Endenich) oli saksalainen säveltäjä. Hänen tyylinsä katsotaan edustavan romantiikkaa puhtaimmillaan, ja hänet luetaan kuuluvaksi 1800-luvun suurimpiin säveltäjiin.[1]
Schumannin tunnetuimmat työt orkesterimusiikin alalla ovat hänen neljä sinfoniaansa sekä etenkin pianokonsertto, joka kuuluu esitetyimpien konserttojen joukkoon. Schumannin pianokvintetto- sekä kvartetto taas ovat kamarimusiikin keskeistä ohjelmistoa, ja hänen laulusarjansa Dichterliebe on kaiketi suosituin laulusarja Schubertin kuuluisten laulusarjojen jälkeen.  Saksankielisissä maissa myös Schumannin kuoroteoksia esitetään usein. Schumannin tuotannon selkärankana ovat kuitenkin pianoteokset, joista tunnetuimmat ovat Kreisleriana, Kinderszenen, Carnaval sekä fantasiat.
Elämä ja ura
Lapsuus ja nuoruus

Schumann syntyi Zwickaussa kuopukseksi taiteelliseen perheeseen. Hänen äitinsä oli musikaalinen (vaikkei soittanut mitään instrumenttia), ja hänen isänsä, August Schumann, käänsi Walter Scottin ja Lordi Byronin teoksia saksaksi ja kirjoitti ritariromaaneja. Isä myös omisti veljensä kanssa kirjakustantamon, joka julkaisi ulkomaalaisia kirjoja. Schumannin neljä isoveljeä seurasivat isäänsä kirjankustantajan alalla ja Schumann itsekin oli hyvin kiinnostunut kirjallisuudesta ja kirjoitti paljon. Isä tuki myös lapsiensa musiikkiharrastuksia, ja Schumann saikin jo lapsena käyttöönsä oman flyygelin. Pianonsoittoa opettamaan isä palkkasi lapsilleen säveltäjä Carl Maria von Weberin. Myöhemmin Schumann totesikin saaneensa rakastavan ja huolellisen kasvatuksen.
Isä kuoli vuonna 1826. Tämän jälkeen Schumannin saaman piano-opetuksen taso laski melkein amatöörimäiseksi, ja hän soitti itse opettajiaan paremmin. Tämän seurauksena Schumann alkoi opiskella musiikkia itsenäisesti: hän kävi kuuntelemassa musiikkiesityksiä ja tutki partituureja sekä soitto-oppaita. Hän perusti myös veljensä kanssa kouluun pienen orkesterin ja näytelmäkerhon. Omien sanojensa mukaan Schumann oli säveltänyt musiikkia jo ennen seitsemättä ikävuottaan. Schumannin lailliseksi huoltajaksi valittu vaate- ja rautakauppias Gottlob Rudel ja Schumannin leskeksi jäänyt äiti halusivat, että Schumann ryhtyisi lukemaan lakia. Schumann taipui huoltajiensa tahtoon ja kirjoittautui 29. maaliskuuta vuonna 1828 sisään Leipzigin yliopistoon oikeustiedettä opiskelemaan.
Vaikeat uravalinnat

Leipzigin kaupunki teki Schumanniin vaikutuksen. Hän oli innoissaan monista kaupungin kirjakaupoista ja kuunteli konsertteja, joidenka tasoisista hän ei ollut aikaisemmin saanut nauttia. Schumann pyrki käyttämään aikaansa musiikkiin, kirjallisuuteen ja filosofian luentoihin. Hän sävelsi kappaleita, mutta oikeustieteestä hän ei enää välittänyt.[2]
Vielä samana vuonna Schumann tapasi erään taiteita suosivan professorin luona Friedrich Wieckin. Alun perin teologiaa opiskellut Wieck oli saanut mainetta erinomaisena pianonsoiton opettajana. Schumann alkoi aluksi opiskella innolla Wieckin johdolla, mutta hän pettyi omaan oppimattomuuteensa ja lopetti kohta musiikin opiskelun. Tämän jälkeen Schumann siirtyi Heidelbergin kaupunkiin ja opiskeli lakia kahden lukukauden ajan - tällä kertaa tosissaan. Hän muutti kuitenkin jälleen mielensä ja kirjoitti vuoden 1830 heinäkuussa pitkän sisäisen taistelun jälkeen äidilleen aikovansa sittenkin pianistiksi. Päätökseen oli saattanut vaikuttaa viulutaiteilija Paganinin esityksen näkeminen aiemmin tuona vuonna. Äiti ei voinut muuta kuin suostua ja pyysi Wieckiä kirjeitse kouluttamaan Schumannin pianistiksi kymmenessä vuodessa. Wieck kirjoitti, että Schumannista tulisi suuri pianisti kolmessa vuodessa. Näin Schumann palasi Leipzigiin ja sai huoneen Wieckin talosta.
Schumannin tie pianistiksi katkesi kuitenkin äkisti. Yleisesti tunnetun näkemyksen mukaan syynä tähän oli laite, jonka Schumann oli itse kehittänyt venyttääkseen sormenvälejä. Laitteen käyttö johti oikean käden tilapäiseen halvaantumiseen, jonka jälkeen keskisormi ei enää toiminut soittamisen kannalta riittävän hyvin. Tämä on tunnetuin versio tapahtumista, mutta myöhemmin tutkijat ovat myös esittäneet näkemyksen, jonka mukaan käden halvaus olisi johtunut syfiliksestä.[1] Ainoa Schumannille annettu hoito-ohje hänen loukattuaan kätensä oli liottaa sitä vasta teurastetun eläimen sisälmyksissä.
Onnettomuuden jälkeen Schumann keskittyi säveltämiseen ja alkoi opiskella musiikin teoriaa. Bachin teos Das wohltemperierte Klavier oli hänelle tärkeä inspiraation lähde. Aluksi Schumann keskittyi pianomusiikkiin, ja ensimmäisiin valmistuneisiin töihin kuuluivat esimerkiksi Papillons (opus no. 2) ja Toccata (opus no. 7). Vuonna 1837 syntyivät Sinfoniset etydit, jotka ovat ennemminkin variaatioita kuin varsinaisia etydejä. Sekä musiikissaan että musiikkia käsittelevässä kirjoittamisessaan Schumann pyrki yhdistämään musiikin ja kirjallisuuden keskenään. Esimerkiksi Papillons perustui erääseen kohtaukseen Jean Paulin kirjasta, ja hän käytti kirjallista tyyliä myös musiikkiarvosteluissaan.
Näkemyksellinen journalisti
Friedrich Wieckin ja muutaman muun ystävänsä kanssa Schumann perusti vuonna 1834 musiikkiin keskittyneen aikakauslehden nimeltä Neue Zeitschrift für Musik. Schumann vei kirjoituksissaan eteenpäin E. T. A. Hoffmannin kymmenen vuotta aiemmin aloittamaa tapaa kirjoittaa värikkääseen, miltei runolliseen tyyliin, arvosteluja sävellyksistä ja musiikkiesityksistä. Schumannin lehdestä tuli hyvin tärkeä myöhemmän musiikillisen journalismin kehittymisen kannalta. Sekä Schumannin kirjoituksissa että sävellyksissä esiintyi fiktiivisiä hahmoja, kuten Florestan, Eusebius ja Mestari Raro. Nämä hahmot kuvastivat Schumannin tai hänen tuttaviensa eri luonteenpiirteitä tai mielentiloja, esimerkiksi Mestari Raro oli Friedrich Wieckin hahmoon pohjautuva viisas neuvonantaja. Yksi Schumannin musiikkilehden taka-ajatuksista oli taistella silloin vallinneita musiikillisia mieltymyksiä vastaan. Beethovenin ja Mozartin kaltaiset suuret nimet olivat tuolloin usein jääneet sittemmin unohtuneiden vähäpätöisten aikalaistensa varjoon. Schumann kirjoitti suurten säveltäjien puolesta, eikä hän puolustanut ainoastaan kuolleita säveltäjiä, vaan myös eläviä, kuten Berliozia ja Chopinia.
Vuonna 1833 Schumann oli saanut koottua kasaan nuorten taiteilijoiden seurueen, joka kokoontui Leipzigin eräässä kahvilassa. Seurueen jäsenet näkivät itsensä vastavoimana "filistealaisille" poroporvareille ja kutsuivat itseään nimellä "die Davidsbündler" (Daavidin liitto). Jäsenet käyttivät silloisten salaseurojen tapaan keksittyjä nimiä.

Vaimon hankkiminen
Schumannilla oli ollut vuosien varrella muutamia rakkaussuhteita, joista hän sai kupan. Tämä sairaus oli mahdollisesti varsinaisena syynä hänen aikaiseen kuolemaansa. Sairauden eteneminen tapahtui kuitenkin vuosikymmenien kuluessa hyvin hitaasti. Vuonna 1834, noin 25-vuotiaana, Schumann kihlautui Ernestine von Fricken -nimisen 16-vuotiaan tytön kanssa, joka oli erään rikkaan böömiläisen paronin tytär. Schumannille kuitenkin selvisi kohta, että tytär olikin vain paronin adoptiolapsi, jolla ei ole perintöoikeutta. Kohta tämän jälkeen Schumann purki kihlauksen.

Lokakuussa 1835 Schumann tapasi säveltäjä Felix Mendelssohn Bartholdyn Wieckin talossa, ja ilmaisi tälle ihailunsa. Heidän yhteistyönsä jatkui ajoittain aina Mendelssohnin kuolemaan saakka. Samoihin aikoihin Schumannista ja Friedrich Wieckin tyttärestä, Clarasta, tuli toisilleen lopulta läheiset. Heidän niin ikään vuonna 1835 alkanutta suhdettaan kuitenkin varjosti Friedrich Wieckin täydellisen kielteinen suhtautuminen liittoon. Friedrich pyrki estämään kaiken kanssakäymisen Schumannin ja Claran välillä, joten nuoret joutuivat kommunikoimaan salaa eivätkä voineet enää tavata toisiaan. Vuonna 1840 Schumann ja Clara veivät asian lopulta oikeuteen, eikä Claran isä voinut oikeuden päätöksen jälkeen muuta kuin suostua. Schumann ja Clara vihittiin 12. syyskuuta 1840 Leipzigissä, Schönefeldin tuomiokirkossa. Avioliitosta syntyi kahdeksan lasta. Clara ei kuitenkaan tuntunut sopeutuvan erityisen hyvin lastenhoitajan tehtäviin, kuten Schumann oli toivonut, vaan halusi matkustella esiintyvänä taiteilijana.
Nihkeä vastaanotto teoksille
Kuuluisa pianoteos Kreisleriana valmistui vuonna 1838. Schumann omisti sen E. T. A. Hoffmannille, joka käytti sanaa "Kreisler" salanimenään musiikkia käsittelevissä kirjoituksissaan sekä sisällytti tarinoihinsa myös tuon nimisen fiktiivisen hahmon. Seuraavana vuonna Schumann vieraili Wienissä ja sai tuon matkan aikana käsiinsä Schubertin yhdeksännen sinfonian, joka oli tuolloin vielä tuntematon teos. Schumann piti teosta suurimpana sinfoniana, mitä oli sävelletty Beethovenin kuoleman jälkeen.
Schumann oli omistanut Kreislerianan Chopinille, joka ei kuitenkaan tuntenut suurta vetoa teokseen. Myös muut pianistit suhtautuivat Schumannin teoksiin varauksellisesti. Esimerkiksi Franz Liszt yritti esittää joitakin hänen teoksiaan, mutta vastaanotto ei ollut suotuisa. Yleisölle Schumannin teokset olivat vaikeasti ymmärrettäviä, ja he kuuntelivat mieluummin hieman vanhempaa musiikkia. Yleisön lisäksi myös tuon ajan kriitikot olivat usein kiinni vielä jopa klassismin ihanteissa. Myöskään Clara ei soittanut konserteissaan kuin harvakseltaan miehensä kappaleita. Schumannin pianoteokset, vaikka äärimmäisen vaativia ovatkin, eivät kuitenkaan useimmiten anna pianisteille mahdollisuutta esitellä virtuoosisuuttaan, jollaista Claran kaltaiset esiintymisestä nauttivat taiteilijat suosivat. Nämä taiteelliset erimielisyydet rasittivat Schumannien avioliittoa. Schumann ei myöskään ollut mielissään siitä, että heidän matkatessaan konserttikiertueilla Clara sai esiintyä tähtenä, ja hän itse oli vain mukana seuralaisena.
Vuonna 1840 Schumann epäonnistui musiikki-julkaisunsa perustamisessa Wieniin, koska Itävallassa tuolloin vallinneen sensuurin säädökset olivat hyvin tiukkoja. Varsinainen lupa lehden perustamiseen myönnettiin, mutta ehtona oli ottaa yhtiökumppaniksi mukaan eräs toinen kustantaja, ja lopulta neuvottelut kariutuivat. Wien oli kiinnostanut Schumannia, koska Leipzig oli kulttuurillisesti siihen verrattuna varsin mitätön paikka. Nyt hän kuitenkin luopui ajatuksestaan asettua tähän kaupunkiin.

Ahkera säveltäjä
Samana vuonna Schumann edistyi kuitenkin säveltäjänä huomattavasti. Aiemmin lähinnä pianolle säveltänyt Schumann alkoi kirjoittaa nyt pianon säestämiä yksinlauluja eli liedejä. Pelkästään kyseisenä vuonna 1840 Schumann sävelsi 150 liediä. Hänen tärkeimmät laulusarjansa tältä kaudelta olivat Heinrich Heinen tekstiin sävelletty Dichterliebe (op. 48) sekä kaksi  Liederkreis nimistä sarjaa (op. 24 ja 39), joista toinen perustuu niin ikään Heinen teksteihin ja toinen puolestaan J. von Eichendorff -nimisen runoilijan teksteihin. Myrthen -nimisessä kokoelmassa on käytetty useiden eri runoilijoiden tekstejä. Niin ikään samana vuonna 1840 Schumann sai kunniatohtorin arvon Jenan yliopistossa. Vaikka yleisö ei aina lämmennytkään Schumannin musiikille, oli hänen ansionsa musiikkikriitikkona ja säveltäjänä jo huomattu. Vuonna 1843 Schumannilla oli myös jonkin aikaa hallussaan professorin virka Leipzigin konservatoriossa. Vuonna 1842 Schumannin ensimmäinen sinfonia ja pianokvintetto oli esitetty New Yorkissa, mistä nähdään, että hänet tunnettiin jo säveltäjänä laajalti. Schumannin asuessa Leipzigissä hänen orkesteriteoksiaan esitettiin kaupungissa Mendelssohnin johdolla.
Schumannille tyypillistä oli energian keskittäminen yhteen sävellystyyppiin kerrallaan. Vuonna 1841 hän kirjoitti ensimmäiset kaksi sinfoniaansa. Seuraavana vuonna oli kamarimusiikin vuoro. Tänä vuonna syntyi myös pianokvintetto (op. 44), joka on Schumannin arvostetuin kamarimusiikkiteos. Vuodesta 1844 eteenpäin terveydelliset ongelmat lisääntyivät. Vuoden alkupuolen hän oli vaimoineen Venäjällä. Palattuaan Saksaan hän jätti toimittajan työnsä ja siirtyi Leipzigistä Dresdeniin. Siellä hän kärsi hermostollisesta uupumuksesta, mutta toisaalta sävelsi myös ainoan pianokonserttonsa, joka on hänen kenties arvostetuin orkesteriteoksensa. Vuodesta 1845 Schumann ei enää säveltänyt inspiraation vallassa vaan hitaasti ja usein palaten tekemään korjauksia. Tämän lisäksi hänellä oli vapisemisena ilmeneviä sairauskohtauksia, ja hän poti suurta korkean paikan kammoa. Vuonna 1846 Schumann oli taas tervehtynyt tarpeeksi matkustaakseen talvella Wieniin, ja seuraavan vuoden keväänä Prahaan ja Berliiniin. Vuosina 1847–1848 syntyi Schumannin ainoa ooppera, Genoveva (op. 81), johon Schumann kirjoitti lopulta itse myös libreton, vaikka alun perin hän oli suunnitellut tyytyvänsä tilaustyönä laadittuun tekstiin. Vuosina 1848–1850 Schumann sävelsi varsin tuotteliaasti ja tällä kertaa monipuolisesti keskittymättä mihinkään tiettyyn musiikinlajiin.
Vuoden 1849 toukokuussa tapahtui Dresdenissä Saksan demokratisoimisvaatimuksiin liittynyt kansannousu (kapinaan osallistuivat esimerkiksi Richard Wagner ja Mihail Bakunin). Kapinan takia Schumann muutti läheiseen Kreischa-nimiseen kylään. Saman vuoden elokuussa Goethen syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta, ja tuolloin esitettiin Dresdenissä, Leipzigissa ja Weimarissa otteita Schumannin oratoriosta nimeltä "Kohtauksia Goethen Faustista", joka valmistui lopullisesti vuonna 1853. Itsekin myöhemmin Goethen innoittamana säveltänyt Franz Liszt oli mukana avustamassa kyseisessä projektissa. Liszt oli Schumannin pitkäaikainen ystävä ja saattoi vierailla Schumannien kotona kutsumattakin. Elämänsä loppuvuosina Schumann löysi ystäväkseen tuolloin vielä nuoren Johannes Brahmsin, josta Schumann povasi "uutta Beethovenia".

Mielenterveys alkaa pettää
Vuonna 1850 Schumannista tuli Düsseldorfin kaupungin musiikillinen johtaja. Tästä virasta hän kuitenkin luopui pian, koska hänellä ei ollut kapellimestarin työhön vaadittavaa luonnetta. Schumannia ei muutenkaan pidetty säveltäjänlahjoistaan huolimatta etevänä kapellimestarina, ja hänen sanottiin kerran jopa jatkaneen orkesterin johtamista vielä kauan sen jälkeen, kun teoksen viimeinen nuotti oli soitettu. Vuosina 1851–1853 Schumann matkusteli Sveitsissä ja Belgiassa. Matkoilta palattuaan hän rupesi toimittamaan painosta kootuista teoksistaan. Aiemmin vaivanneet sairaudet palasivat nyt kuitenkin entistä pahempina. Jo aikaisemmin Schumann oli väittänyt A-sävelen soivan hänen päässään. Nyt hän sanoi kuulevansa myös muunlaisia ääniä. Schumannin mielenterveys alkoikin heiketä. Hänen viimeinen tunnettu työnsä syntyi siten, että hän yöllä väitti Schubertin ja Mendelssohnin lähettäneen hänelle teeman, jonka hän kirjoitti ylös. Tämän teeman pohjalta syntyi teos, Viisi variaatiota pianolle.
Itsemurhayritys ja kuolema
Vuoden 1854 helmikuussa, Düsseldorfin perinteisten kansanjuhlien aikaan, Schumann romahti lopullisesti, ja hän hyppäsi Reiniin pelkkä yöpuku päällään. Paikalle ehättäneet veneilijät pelastivat hänet, mutta Schumannin mielenterveys oli viimeistään nyt lopullisesti menetetty. Samoin hänen syfiliksensä oli kehittynyt pahaan vaiheeseen asti. Schumann vietiin Bonnin lähellä sijaitsevaan Endenich-nimiseen paikkaan, jossa hän pysyi kuolemaansa 29. heinäkuuta 1856, asti. Clara ja Johannes Brahms tuhosivat osan Schumannin jälkeensä jättämistä viimeisistä töistä, joiden he otaksuivat olevan hulluuden saastuttamia. Schumann haudattiin Bonniin. Clara eli 40 vuotta miestään kauemmin, ja hänet haudattiin kuolemansa jälkeen miehensä viereen. Claran ja Brahmsin välille muodostui koko elämän läpi jatkunut ystävyys, mikä ei kuitenkaan johtanut koskaan parisuhteeseen.
Schumannin myöhempi maine

Schumann tunnetaan nykyään yhtenä taidemusiikin tärkeimmistä säveltäjistä. Romantiikkaa mahdollisesti puhtaimmillaan edustanut Schumann tunnetaan suhteellisen edistyksellisenä säveltäjänä, jonka merkitystä ei hänen eläessään vielä täysin ymmärretty. Toisaalta voidaan sanoa, että taiteellisesta rohkeudestaan huolimatta Schumann ei kuulunut aikansa radikaaleimpiin säveltäjiin: Lisztin, Wagnerin ja Brucknerin edustamaan modernimpaan sukupolveen hän ei lukeutunut, eikä hän ihastunut Lisztin hänelle omistamasta h-molli-pianosonaatista, josta on tullut yksi tuon ajan musiikin kehityksen virstapylväistä. Musiikillisten ansioidensa lisäksi Schumann muistetaan edelleen myös edistyksellisenä musiikkikriitikkona.
Sävellyksiä
Sinfoniat
Sinfonia nro 1, B, "Kevät", op. 38
Sinfonia nro 2, C, op. 61
Sinfonia nro 3, Es, "Reiniläinen", op. 97
Sinfonia nro 4, d-molli, op. 120 (sävelletty ensimmäisen jälkeen, mutta julkaistu viimeisenä)
Konsertot
Pianokonsertto, a-molli, op. 54
Sellokonsertto, a-molli, op. 129
Viulukonsertto, d-molli, op. posth
Muut orkesteriteokset
Konserttikappale neljälle käyrätorvelle ja orkesterille, op. 86
Manfred, taustamusiikki, op. 115
Julius Caesar -alkusoitto, op. 128
Hermann und Dorothea -alkusoitto, op. 136
Kamarimusiikki
Triot pianolle ja jousille op. 63, op. 80 ja op. 110
Pianokvartetto, op 47
Jousikvartetot, op. 41, n:ot 1–3
Pianokvintetto, op. 44
Pianoteokset
Papillons, op. 2
Carnaval, op. 9
Kolme pianosonaattia, op. 11, op. 14 ja op. 22
Fantasiakappaleita, op. 12 ja op. 111
Fantasia C-duuri op.17
Sinfoniset etydit, op. 13
Kinderszenen, op. 15 (sisältää Träumerein)
Kreisleriana, op. 16
Album für die Jugend, op. 68
Albumblätter, op. 124
Laulusarjat
Dichterliebe, op. 48
Liederkreis, op. 24 (Heinrich Heinen runoihin)
Liederkreis, op. 39 (Joseph Eichendorffin runoihin)
Frauenliebe und -leben, op. 42
Oopperat
Genoveva, op. 81
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Geck, Martin| title = Robert Schumann: The Life and Work of a Romantic Composer| location = Chicago| publisher = The University of Chicago Press| year = 2013| version = (Robert Schumann: Mensch und Musiker der Romantik, 2010.) Translated by Stewart Spencer| isbn = 978-0-226-28469-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Levas, Santeri| title = Suuren säveltäjän rakkaus: Robert ja Clara Schumannin elämäntarina| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1952}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Müller, Anette| title = Komponist und Kopist: Notenschreiber im Dienste Robert Schumanns| location = Hildesheim| publisher = Georg Olms Verlag| year = 2010| isbn = 978-3-487-13840-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Poroila, Heikki:  (koko sävellystuotanto listattuna)

 — Schumannin laulujen nuotteja
Free scores by Robert Schumann at the International Music Score Library Project (IMSLP)
 — Mutopia Project

Luokka:Saksalaiset säveltäjät
Luokka:Saksalaiset oopperasäveltäjät
Luokka:Romantiikan säveltäjät
Luokka:Vuonna 1810 syntyneet
Luokka:Vuonna 1856 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Suomen videopeliala muodostuu noin 260 pelitalosta, jotka kehittävät pelejä erityisesti mobiililaitteille, kuten matkapuhelimille ja tableteille. Peleihin liittyvää koulutusta on tarjolla yli 20 oppilaitoksessa. Pelialaa tukevia organisaatioita ovat IGDA Finland, Neogames ja Suomen Pelinkehittäjät ry.[1]
Suomen videopelialan historia alkaa vuodesta 1979, jolloin julkaistiin ensimmäinen suomalainen videopeli Chesmac. Ensimmäinen kansainväliseen levitykseen päässyt peli julkaistiin vuonna 1986 ja ensimmäiset yritykset perustettiin 1990-luvulla. 1990–2000-luvun vaihteen IT-kuplan aikana perustettiin paljon mobiilipelitaloja. Kuplan puhjettua Nokia ylläpiti suomalaista pelialaa vuonna 2003 julkaistulla  N-Gage-pelilaitteella. Digitaalinen jakelu muodostui 2000-luvun lopulla suomalaisen pelialan kasvun pohjaksi. Startup-yrityksiä alettiin perustaa toden teolla vuonna 2011, kun kehittämisestä ja julkaisusta oli tullut pienillekin toimijoille helpompaa. Vuosina 2011–2014 perustettiin yhteensä 179 uutta pelitaloa. Vuonna 2015 suomalaiset peliyritykset julkaisivat yhteensä 145 peliä. Pelialan liikevaihto oli 1,8 miljardia vuonna 2014.
Tunnetuimpia yrityksiä ovat Supercell, Rovio, Remedy Entertainment, Bugbear Entertainment, Sulake, RedLynx, Frozenbyte ja Housemarque. Tärkeimpiä videopelejä ovat Remedyn kehittämä Max Payne, Bugbear Entertainmentin kehittämä Rally Trophy, Bloodhousen kehittämä Stardust, Supercellin kehittämä Clash of Clans, sekä Clash Royale  ja Rovion kehittämä Angry Birds. Yritysten lisäksi Suomessa on paljon pelikehitysharrastajia.
Historia

Suomen videopelialan historia alkaa vuodesta 1979, jolloin julkaistiin ensimmäinen suomalainen videopeli Chesmac.[2] Harrastustoiminta ja pelien tekeminen alkoi käytännössä 1980-luvun alussa, kun Commodore VIC-20, Commodore 64 ja Amiga saapuivat markkinoille. Alkuvuosina pelinkehitys oli puhtaasti harrastustoimintaa, ja yleensä pelit olivat yhden henkilön kehittämiä koodikokeilujen sivutuotteita. Monella pelikehittäjällä olikin taustaa demoskenestä, jossa luotiin lyhyitä, ei-pelattavia koodaustaitoa esitteleviä demoja. Suomen pelikehitystoiminnalle tärkeä tapahtuma on ollut vuodesta 1992 asti järjestetty Assembly, johon suomalaiset pelikehittäjät ja demoskenen harrastajat ovat kokoontuneet. Ensimmäinen kansainväliseen levitykseen päässyt peli julkaistiin vuonna 1986 ja yritysmuotoinen pelinkehitys alkoi 1990-luvun alussa, kun Stavros Fasoulas ja Ilari Kuittinen perustivat Terramarquen; myöhemmin Bloodhouse ja Terramarque fuusioituivat muodostaen Housemarquen.[2]
1990–2000-luvun vaihteen IT-kuplan aikana perustettiin paljon mobiilipelitaloja. Kuplan puhjettua Nokia ylläpiti suomalaista pelialaa N-Gage-pelilaitteellaan, joka julkaistiin 2003. Digitaalinen jakelu muodostui 2000-luvun lopulla suomalaisen pelialan kasvun pohjaksi, mistä esimerkkinä on vuonna 2009 julkaistun Angry Birdsin ja siitä kasvaneen brändin menestys. Startup-yrityksiä alettiin perustaa toden teolla vuonna 2011, kun kehittämisestä ja julkaisusta oli tullut pienemmillekin toimijoille helpompaa. Vuosina 2011–2014 perustettiin yhteensä 179 uutta pelitaloa; helmikuussa 2015 69 prosenttia Suomen pelitaloista oli alle viisi vuotta vanhoja. 2010-luvulla ilmaiseksi pelattavat pelit ovat muodostuneet tärkeäksi tulonlähteeksi; tästä esimerkkinä Supercellin Clash of Clans ja Hay Day. Ominaista pelialalle ovat myös ”toisen kierroksen start-upit”, joita perustavat pelialan kokeneet toimijat.[3]
Tunnetuimpia ja tärkeimpiä suomalaisia videopelejä ovat Remedy Entertainmentin kehittämä Max Payne, Bugbear Entertainmentin kehittämä Rally Trophy, Bloodhousen kehittämä Stardust ja Rovio Entertainmentin kehittämä Angry Birds. Nokian kehittämällä N-Gage-pelilaitteella on myös tärkeä rooli mobiilipelihistorian alkuvaiheissa.[2]
Tilastoja
Pelit ja peliyritykset
Pelialan liiketoiminta painottuu pääkaupunkiseudulle, sillä 38 % yrityksistä sijaitsee Helsingissä, Espoossa tai Vantaalla; Helsingissä sijaitsee 28 % yrityksistä. Pääkaupunkiseudun merkitys on kuitenkin pienentynyt vuosina 2009–2014, sillä vuonna 2009 Helsingin prosenttiosuus yrityksistä oli 64 %. Muut, pääosin EU-rahoitteiset aluekeskukset sijaitsevat Turussa, Tampereella, Oulussa, Kajaanissa, Joensuussa, Kotkassa ja Kouvolassa. Suomalaisen pelialan keskus Neogamesin mukaan syy pelikehityksen hajaantumiselle tasaisemmin ympäri Suomea johtuu digitaalisen jakelun mahdollistamasta matalammasta aloituskynnyksestä ja siitä, että alan koulutusta on tarjolla enemmän pääkaupunkiseudun ulkopuolella. Pääkaupunkiseudun yritykset kuitenkin työllistävät ja tekevät tulosta huomattavasti muita enemmän.[4]
Neogamesin kyselyssä 94 yritystä 110:stä kertoi kehittävänsä pelejä ainakin yhdelle mobiilialustalle. Suosituin mobiilialusta on iOS, mutta Android on lähes yhtä suosittu. Myös isommat ja perinteisemmät pelitalot, kuten Remedy, ovat alkaneet kehittää pelejä mobiilialustoille. Mobiilikehitys on muuttunut kuitenkin hankalammaksi kovan kilpailun takia, minkä vuoksi moni pienempi yritys on harkinnut siirtymistä kehittämään pelejä PC:lle.[5] Vuonna 2014 Suomen ohjelmistoalan liikevaihto kasvoi 21 %. Pelialan osuus kasvusta oli kaksi kolmasosaa.[6] Vuonna 2013 Suomen pelilalan liikevaihto oli 830 miljoonaa euroa ja 1,8 miljardia vuonna 2014. Vuonna 2015 20 peliyritystä teki yhteensä miljardin liikevaihdon. Alalle on tyypillistä, että pieni osa yrityksistä tekee suuren osan liikevaihdosta. Koko ohjelmistoalan liikevaihto oli 8,3 miljaria vuonna 2014.[7]
Vuonna 2015 suomalaiset peliyritykset julkaisivat yhteensä 145 peliä, joka on 50 enemmän kuin edellisenä ennätysvuonna 2014. Uutuutena pelejä julkaistiin myös älykelloille ja televisioille.[8] Supercell oli vuonna 2015 maailmanlaajuisesti tuottavin mobiilipeliyritys.[9]
Tunnetuimpia yrityksiä ovat Supercell, Rovio, Remedy Entertainment, Bugbear Entertainment, Sulake, Digital Chocolateen fuusioitunut Sumea, RedLynx, Frozenbyte ja Housemarque. Yritysten lisäksi Suomessa on paljon pelikehitysharrastajia. Vuoden 2014 Global Game Jam Finlandiin osallistui noin 700 harrastajaa[1].
Työllisyys
Pelialan työllisyys on noussut tasaisesti, vaikkakin vuonna 2009 se hetkellisesti väheni kansainvälisen talouslaman vuoksi. 2010–2014 kasvu oli taas tasaista: Vuonna 2011 ala työllisti 1264 henkeä, seuraavana vuonna 1800. Vuoden 2014 lopulla ala työllisti jo yhteensä noin 2500 henkilöä. Työntekijöistä 20% on naisia, kun vuonna 2011 sama osuus oli 16%. Tilastokeskuksen virallisista luvuista poiketen Neogamesin tilastoon on sisällytetty myös yrittäjät ja ulkomailla työskentelevät, joita on yhteensä 113. Vain seitsemän pelitaloa työllistää yli 50 henkeä – mediaaniarvo pelitalon henkilökuntamäärälle on 4. Työllisyyttä ja tuloksia vertaillessa voi havaita, että voittojen suhde työvoimaan on kasvanut työllisyyttä huomattavasti nopeammin. Voittojen määrä ei korreloi tuottavuuden kanssa. Kyselyyn vastanneet yritykset kertoivat aikovansa työllistää vuoden 2015 aikana yli 300 uutta työntekijää, vaikkakin työvoiman tarvetta on alan luonteen takia vaikea ennustaa.[10]
Rahoitus
Pääomia sijoitettiin Suomen peliteollisuuteen aluksi erityisesti 2000-luvun vaihteen IT-kuplan aikana. Seuraava sijoitusaalto keskittyi mobiilipelitalojen ostoon 2000-luvun puolivälissä. Sijoitukset alkoivat kasvaa merkittävästi vuodesta 2011 lähtien. Tarkasteluajanjaksolla 2011–2014 Innovaatiorahoituskeskus Tekes rahoitti 30 miljoonalla eurolla yli 50 pelitaloa eli 20 prosenttia kaikista yrityksistä. Ainoastaan 17 yritystä sai yli 0,5 miljoonaa euroa pääomarahoitusta ajanjaksolla; näistä 12 oli mobiilipelistudioita. Vuonna 2014 pelialaan sijoitettiin yhteensä 28 miljoonaa euroa.[11] Vuosien 2011–2014 aikana Suomen peliteollisuuteen investoitiin ulkomaista rahaa 1,26 miljardia euroa, josta 1,1 miljardia tulee Supercellin myynnistä japanilaisille Gungholle ja Softbankille vuonna 2013.[3]
Maine
Game Developers Conference (GDC) teetti vuonna 2015 kyselyn 250:llä pelialan ammattilaisella Euroopan pelialan tilanteesta. Noin 26 % oli sitä mieltä että, Euroopan pelialan keskus on Ruotsissa; Suomi oli kolmantena Ison-Britannian takana 15 % kannatuksella. GDC arvioi, että Remedy, Supercell ja Colossal Order ovat tärkeimmät syyt Suomen menestykselle. Kun kysyttiin mikä maa on viiden vuoden päästä pelialan keskus, Suomi oli pudonnut neljänneksi.[12]
Organisaatiot
Suomalaisen pelialan keskus Neogames toimii alan yleisten toimintaedellytysten parantamiseksi. Neogamesin toimintaan kuuluvat muun muassa erilaiset vientitapahtumat, pelialan tutkimus ja tiedotustoiminta, pelialan yritysten konsultointi sekä muut pelialan yrityksille, oppilaitoksille ja tutkijoille suunnatut palvelut. Neogames myös koordinoi Tekesin Skene-hanketta.[13]
Suomen Pelinkehittäjät puolestaan on pelinkehittäjäyritysten muodostama yhdistys, joka toimii pelialan kehittäjäyritysten edustajana.[14] Pelialan työntekijät ovat järjestäytyneet IGDA Finlandiksi, joka on osa kansainvälistä International Game Developers Associationia.[15] Alan suomalaisen vähittäiskaupan, maahantuonnin ja jakelun kattojärjestö on Figma, joka muun muassa julkaisee kerran kuukaudessa luettelon myydyimmistä peleistä ja jakaa musiikkiteollisuuden tapaan alan kultalevyt parhaiten Suomessa myyneille peleille.[16]
Koulutus
Suomessa on tarjolla pelialan koulutusta toisella asteella, ammattikorkeakouluissa ja yliopistoissa.[17]
Tampereen yliopisto aloitti pelitutkimuksen opettamisen vuonna 2002, jolloin perustettiin Game Research Lab ja pelit sisällytettiin hypermedian oppiaineeseen.[17] Vuonna 2015 internet- ja pelitutkimuksen opintosuunta on osa informaatiotutkimuksen ja interaktiivisen median tutkimusohjelmaa, ja siihen sisältyy myös kansainvälinen maisteriohjelma.[18] Myös Aalto-yliopisto sekä Jyväskylän ja Itä-Suomen yliopistot tarjoavat pelialan koulutusta.[19]
Ammattikorkeakouluissa opetusta on tarjolla Kajaanissa, Pohjois-Karjalassa, Kymenlaaksossa, Lahdessa, Oulussa, Tampereella, Turussa ja Helsingissä.[19] Esimerkiksi Kajaanin ammattikorkeakoulun tietojenkäsittelyn pelialan opinnoissa on koulutusta peliohjelmoinnista, -grafiikasta ja -suunnittelusta. Insinööripuolella opetetaan pelimoottorien tekemistä. Koulun yhteydessä toimii Kajak Games -peliosuuskunta, jossa on mahdollista suorittaa harjoittelujaksoja.[17]
Kritiikki
Nyt-liitteen Matti Koskisen mukaan Supercellin menestyksen myötä keskustelu pelialasta on keskittynyt rahaan, jolloin ”itse pelit ja niiden sisältö jäävät [...] varjoon”.[20]
Katso myös
Luettelo suomalaisista videopeleistä
Luettelo Suomen myydyimmistä videopeleistä viikoittain vuonna 2014
Luettelo Suomen myydyimmistä videopeleistä viikoittain vuonna 2015
Lähteet
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Luokka:69 Liiketalous
*
Videopeliala
Luokka:Peliteollisuus

Kuinka monta pelien kehittäjä -yritystä Suomessa on?