James Bond on kirjailija Ian Flemingin vuonna 1953 aloittama jännitysromaanien sarja, jonka pääosassa on brittiläinen vakooja ja salainen agentti nimeltä James Bond, koodinimeltään 007. Flemingin kuoltua vuonna 1964 romaanisarjaa ovat jatkaneet muut kirjailijat.
Romaanien lisäksi Bond on seikkailut vuodesta 1962 alkaen yli 20 elokuvassa, joista niin sanotussa virallisessa elokuvasarjassa häntä ovat esittäneet Sean Connery, George Lazenby, Roger Moore, Timothy Dalton, Pierce Brosnan ja Daniel Craig. Bond-elokuvasarjasta on tullut yksi maailman tuottoisimmista elokuvasarjoista. James Bondista on julkaistu myös sarjakuvia ja videopelejä.
Ilmestyessään James Bond -kirjat uudistivat vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa. Ensimmäisinä vuosikymmeninään tarinat sijoittuivat keskelle kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen elokuvien Bond on nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina.
Kirjat
Kirjoitushistoria
James Bondin loi englantilainen Ian Fleming (1908–1964). Fleming työskenteli toisessa maailmansodassa brittien merivoimien tiedusteluosaston johtajan avustajana ja kohosi sotilasarvoltaan komentajaksi. Sodan jälkeen Fleming ryhtyi lehtimieheksi ja kirjoitti päätoimisesti useiden vuosien ajan The Sunday Timesiin.[1]
Fleming alkoi kirjoittaa ensimmäistä James Bond -tarinaa Casino Royale Jamaikan-lomakodissaan Goldeneyessa tammikuussa 1952. Käsikirjoitus valmistui kahdessa kuukaudessa ja kirja julkaistiin 13. huhtikuuta 1953.[2] Kirjansa päähenkilön nimen Fleming otti yleisen käsityksen mukaan samannimiseltä ornitologilta, jonka lintukirja Flemingillä oli.[3] Fleming kirjoitti seuraavien vuosien aikana uuden Bondin joka talvi Jamaikan-kodissaan. Casino Royale herätti ilmestyessään kohua, mutta seuraavien kolmen Bondin myynti ei kuitenkaan noussut sen myynnistä. Kirjasarjan myyntiä piristi Flemingin saama julkisuus, kun pääministeri Anthony Eden oleskeli Goldeneyessa. Kun presidentti John F. Kennedy kertoi julkisuudessa pitävänsä Bondeista, niiden myynti kääntyi vahvaan nousuun. Fleming kirjoitti Bondeja kuolemaansa 1964 saakka.[4]
Sisältö
James Bond perustuu Flemingin omiin kokemuksiin tiedustelumaailmasta ja ulkomailla matkustelusta.[3] Sarjan päähenkilö on Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salainen agentti James Bond, koodinimeltään 007. Fleming sijoitti Bondin keskelle juuri alkanutta kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen hänet on elokuvissa nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina. Flemingin tarinoissa miehekäs Bond saa tehtäviä, joissa hän nykyaikaisia vempaimia käyttäen torjuu neuvostoliittolaisia agentteja, tuo kansainvälisiä gangstereita oikeuden eteen ja saa kauniita naisia sänkyynsä.[5]
Tyyli
Bond-kirjoillaan Fleming uudisti vakoilugenreä tuomalla siihen autenttisuutta, seksiä ja väkivaltaa.[6] Fleming teki paljon taustatyötä, minkä ansiosta Bond-kirjojen kuvaukset tiedustelualasta ovat tarkkoja.[3] Kirjailija W. Somerset Maughamin mukaan Flemingin esikoisromaanissa Casino Royalessa oli täydellinen jännityksen vivahde, ja Anthony Burgessin mukaan Bondeissa oli "renessanssinomaista intoa". Sinclair McKayn mukaan Fleming oli mukaansatempaavan juonen ja tarkkanäköisten kuvausten mestari, jonka proosa saa lukijan haluamaan lisää.[6]
Luettelo Flemingin Bond-kirjoista
Fleming kirjoitti kaksitoista Bond-romaania:

Flemingin Bond-novellit on julkaistu kahdessa kokoelmassa:

Kahdeksansivuinen novelli 007 in New York (1963) ilmestyi aluksi The New York Herald Tribune -lehdessä ja liitettiin vasta vuonna 2002 Octopussy-kokoelmaan.[7] 007 in New York on viimeinen suomentamaton Fleming-Bond.
Muiden kirjoittamat Bond-tarinat
Flemingin kuoleman jälkeen Bond-kirjasarjaa ovat jatkaneet Kingsley Amis (1968), Christopher Wood (1977–1979), John Gardner (1981–1996), Raymond Benson (1997–2002), Sebastian Faulks (2008), Jeffery Deaver (2011), William Boyd (2013) ja Anthony Horowitz (2015).[8][9]
Charlie Higson kirjoitti vuosina 2005–2008 alle 14-vuotiaille suunnattua Young Bond -kirjasarjaa, jossa seikkailee nuori James Bond. Higson kirjoitti viisi romaania, joista ensimmäisessä Bond on 13-vuotias. Higsonin jälkeen sarjaa on jatkanut neljällä romaanilla Steve Cole vuosina 2014–2017.[10][11][12]
Vuosina 2005–2008 ilmestyi Samantha Weinbergin (salanimellä Kate Westbrook) kirjoittama Moneypenny Diaries -romaanitrilogia, jonka pääosassa seikkailee M:n sihteeri Moneypenny.[13]

Sovitukset
Elokuvat
Historia
Ian Fleming myi vuonna 1960 tuottaja Harry Saltzmanille kaikkien olemassa olevien ja tulevien Bond-kirjojensa elokuvaoptiot, Casino Royalea lukuun ottamatta. Saltzman sopi yhteistyöstä tuottaja Albert R. Broccolin kanssa. Kaksikko perusti Bond-elokuvia varten tuotantoyhtiön nimeltä Eon ja teki kesäkuussa 1961 tuotantosopimuksen United Artistsin kanssa. Eon valitsi ensimmäiseksi Bond-elokuvaksi ensin Pallosalaman, mutta pian ensimmäiseksi elokuvaksi vaihdettiin Tohtori No. Flemingillä ei ollut sopimuksen mukaan sananvaltaa elokuvien käsikirjoituksiin, mutta hän osallistui niiden tekemiseen.[14]
Kaikkien Bond-elokuvien alussa nähtävän ”aseenpiippukohtauksen” suunnitteli Maurice Binder.[15]
Saltzman jätti Bondin myöhemmin yksin Broccolille. Vuodesta 1995 alkaen Bond-elokuvia on tuottanut Broccolin tytär Barbara Broccoli.[16]
Pääosanäyttelijät

James Bondin ensimmäiseksi esittäjäksi pyydettiin Cary Grantia, James Foxia kuin myös Richard Johnsonia, jotka kaikki kuitenkin kieltäytyivät. Rooliin valittiin lopulta tuntematon skottinäyttelijä Sean Connery, vaikka tämä olikin hyvin erilainen kuin kirjojen James Bond ja herätti monissa epäilyksiä, myös Flemingissä.[17] Conneryn (1962–1967 ja 1971) jälkeen Bondia ovat esittäneet viralliseen Bond-elokuvasarjaan kuuluvissa teatterielokuvissa George Lazenby (1969), Roger Moore (1973–1985), Timothy Dalton (1987–1989), Pierce Brosnan (1995–2002) ja viimeisimpänä Daniel Craig (2006–).[18][19][20]
Vuosikymmenten kuluessa elokuvien Bond on muuttunut näyttelijänsä persoonan ja ajanjaksonsa hengen mukaan. Conneryn Bond sopi 1960-luvun tyyliin ja seksikkyyteen. Mooren Bond oli hienostunut ja hiukan koominen, ja 1970-luvun Bondit tarjosivatkin kevyttä viihdettä poliittisena ja vakavana aikana. Timothy Daltonin Bond oli uskollisin Flemingin kirjoille, mutta hahmon täytyi mukautua 1990-luvun taitteen poliittiseen korrektiuteen, alkoholin- ja tupakanvastaisuuteen ja sukupuolimoraaliin. Pierce Brosnanin aikana Bondin elämäntyylistä tehtiin jälleen loistelias. Daniel Craigin kovia kokenut ja moraaliltaan monikäsitteinen Bond taas heijastelee 2000-luvun epävarmuutta, ympäristökatastrofin uhkaa, terrorismia ja kansainvälistä gangsterismia.[21][19]
Musiikki

James Bond -elokuvissa on omaleimainen musiikki. Jokaisella sarjan elokuvalla on oma tunnuskappaleensa, jotka ovat usein nousseet hiteiksi. Koko elokuvasarjan tunnusmusiikin ”James Bond Theme” sävelsi Monty Norman. Tunnuksen orkesterisovituksen teki John Barry, joka on säveltänyt musiikin kaikkiaan yhteentoista Bond-elokuvaan.[22]
Tuotot
James Bond -elokuvasarja on vuoden 2017 alkuun mennessä tuottanut lipputuloina maailmanlaajuisesti yli seitsemän miljardia Yhdysvaltain dollaria, mikä tekee siitä kaikkien aikojen neljänneksi tuottoisimman elokuvasarjan.[23]
Palkinnot
Bond-elokuville on myönnetty vuoteen 2017 mennessä viisi Oscar-palkintoa: parhaat äänitehosteet (007 ja Kultasormi, 1964), parhaat erikoistehosteet (Pallosalama, 1965), parhaat äänitehosteet ja paras laulu (007 Skyfall, 2012) sekä paras laulu (007 Spectre, 2015).[24][25] Golden Globe -palkintoja Bondit ovat saaneet kolme: parhaan uuden naisnäyttelijän palkinto Ursula Andressille (Salainen agentti 007 ja tohtori No) sekä parhaan kappaleen palkinto elokuville 007 Skyfall ja 007 Spectre.[26]
Luettelo elokuvista
Taulukossa Bond-elokuvat, niiden pääosaesittäjät ja rahallinen menestys.[27] Casino Royale (1967) ja Älä kieltäydy kahdesti (1983) eivät lukeudu niin sanottuun viralliseen Bond-elokuvasarjaan.

Televisio
CBS-televisioyhtiö esitti vuonna 1954 Casino Royalen tunnin mittaisena dramatisointina Climax! Mystery Theatre -sarjassa Yhdysvalloissa. Bondia esitti Barry Nelson.[18]
Vuonna 1958 CBS pyysi Flemingiltä Bond-televisiosarjaa. Sarjasta oli tarkoitus tulla 32-osainen, ja Fleming kirjoitti yksityiskohtaisen synopsiksen kolmeentoista jaksoon. Sarjaa ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Tuotantoyhtiö Hubbell Robinson hankki oikeudet Bond-televisioelokuvaan vuonna 1959, mutta James Masonin tähdittämäksi suunniteltua elokuvaa ei koskaan tehty.[31]
James Bond -elokuva nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran syyskuussa 1972, kun yhdysvaltalainen ABC esitti Kultasormen sunnuntai-illan elokuvana. Elokuvasta esitettiin voimakkaasti sensuroitu versio. Vuonna 1974 ABC esitti elokuvan 007 Istanbulissa, minkä jälkeen Bond-elokuvista tuli Yhdysvalloissa toistuvaa televisioviihdettä. Britanniassa Bond nähtiin televisiossa ensimmäisen kerran lokakuussa 1975, jolloin ITV esitti elokuvan Tohtori No. Tammikuussa 1980 esitetty Elä ja anna toisten kuolla sai 23,5 miljoonaa katsojaa, ja se on edelleen Britannian televisiohistorian katsotuin elokuva.[32]
VHS- ja Betamax-Bondeja alettiin vuokrata 1980-luvun alussa ja myydä vuosikymmenen lopulla. Nykyisin Bond-elokuvat tulevat maksuttomille televisiokanaville sen jälkeen, kun niitä on ensin myyty videolla ja dvd:llä, maksutelevisiossa sekä suoratoistopalveluissa.[33]
Radio
Etelä-Afrikan radio esitti Kuuraketin dramatisoituna kuunnelmana vuonna 1956. Bondia esitti Bob Holness.[34][18] BBC esitti Elät vain kahdesti -romaanin dramatisoinnin vuonna 1990. Bondia esitti Michael Jayston.[20]
Sarjakuvat
Sanomalehdissä

James Bond tuli suurelle yleisölle tutuksi ensi kertaa vuonna 1958, kun englantilainen sanomalehti Daily Express alkoi ensimmäisenä lehtenä julkaista James Bond -sarjakuvaa sarjakuvasivuillaan.[35] Kuutena päivänä viikossa heinäkuusta 1958 alkaen ilmestynyttä sarjakuvaa piirsi tammikuuhun 1966 asti John McLusky. Kirjailija Ian Fleming suhtautui ajatukseen sarjakuvasovituksesta aluksi varauksellisesti, sillä hän pelkäsi sarjakuvan vähentävän Bondin arvoa sekä tarinoidensa lyhentymistä. Kun Fleming oli saatu vakuuttuneeksi sarjakuvan laadusta, hän halusi vielä varmistaa, että sarjakuvan Bondista tulisi oikeannäköinen, joten hän teetti toisella taiteilijalla piirroksen Bondista malliksi lehdelle. McLusky piti Flemingin näkemystä kuitenkin liian 30-lukulaisen sotilaallisena ja teki Bondista nykyaikaisemman näköisen. McLusky yhdisteli Bondiinsa urheilija Henry Cottonia, näyttelijä Robert Tayloria, Gary Cooperia ja Edinburghin herttuaa. McLusky piirsi koko uransa aikana vuosina 1958–1983 yhteensä 18 James Bond -seikkailua ja 2250 strippiä.[36]
McLuskyn lopetettua Daily Expressissä vuonna 1966 Bond-piirtäjänä jatkoi ensin Henry Gammidge ja hänen jälkeensä Yaroslav Horak. McLusky palasi Bondin pariin vuonna 1982 ja teki käsikirjoittaja Jim Lawrencen kanssa neljä uutta Bond-tarinaa.[37]
Daily Express julkaisi Bondia vuoteen 1977 saakka. Sen jälkeen sarjakuvaa julkaistiin lehden sunnuntainumerossa ja arkipäivinä Daily Starissa vuoteen 1984 asti, jolloin se lopetettiin.[38]
Sarjakuvalehtenä
Ensimmäinen James Bond -sarjakuvalehti julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 1963 Kuvitettuja klassikkoja -sarjassa. Tarina oli nuorille suunnattu sovitus elokuvasta Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962). Julkaisu lisensoitiin eteenpäin sarjakuvayhtiö DC:lle, joka ei kuitenkaan koskaan alkanut julkaista vakituista Bond-sarjakuvaa ennen option raukeamista 1972.[39]
1970-luvulla ja 1980-luvulla Bond-sarjakuvia julkaistiin lähinnä ei-englanninkielisissä maissa. Sarjakuvakustantaja Marvel hankki Bond-sarjakuvien lisenssin 1980-luvulla ja julkaisi yksiosaiset erikoisnumerosovitukset elokuvista Erittäin salainen ja Octopussy. Play Value julkaisi kaksi James Bond 007 Adventure Storybooks -sarjakuvaa hyvin nuorille lukijoille. Seuraavana Eclipse julkaisi sarjakuvasovituksen elokuvasta Lupa tappaa ja vuonna 1989 Mike Grellin kirjoittaman ja kuvittaman Permission to Die, jossa oli uutta materiaalia. Marvel julkaisi vuonna 1992 kaksitoista Bondia. Sarjakuvien oikeudet siirtyivät vuonna 1992 Dark Horselle. Se omisti Bond-lisenssin neljän vuoden ajan ja julkaisi viisitoista Bond-sarjakuvaa. Topps julkaisi vuonna 1996 kolmiosaisen sovituksen elokuvasta 007 ja Kultainen silmä. Bond-sarjakuvia ei juurikaan julkaistu sen jälkeen pitkään aikaan. Vuonna 2014 Bondin sarjakuvalisenssi siirtyi Dynamite Entertainmentille, joka aloitti Bond-sarjansa marraskuussa 2015.[40]
Videopelit
James Bond -videopelejä on tehty vuoteen 2016 mennessä yhteensä 25. Ensimmäinen lisensoitu James Bond -peli oli Parker Brothersin kehittämä James Bond 007, joka julkaistiin heinäkuussa 1983 Atari 2600:lle sekä esimerkiksi Atari 5200:lle ja Commodore 64:lle.[41][42] Edellisenä vuonna oli tosin Britanniassa julkaistu Shaken but Not Stirred -niminen Bond-peli ZX Spectrumille.[43]
007 ja kultainen silmä -elokuvan pohjalta tehty, Nintendo 64:n vuonna 1997 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli GoldenEye 007 oli suuri arvostelu- ja myyntimenestys. Peli sai Academy of Interactive Arts & Sciencesin vuoden pelin palkinnon ja nousi vuoteen 2001 mennessä kaikkien aikojen myydyimmäksi videopeliksi.[44]
Vuosina 1999–2005 Electronic Arts julkaisi kahdeksan Bond-peliä, ja vuosina 2008–2012 Activision julkaisi neljä.[45]
Hahmot
James Bond

Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti.[5] Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.[46]
Fleming tarkoitti Bondin moderniksi hahmoksi, joka on aina kolmekymppinen. Elokuvasarjassa Bondin ikä on muuttunut, kun sarja on edennyt.[47] Alussa Bond toimi kylmän sodan aikana, mutta vuodesta 2006 julkaistuissa elokuvissa hänen kerrotaan syntyneen vuonna 1968.[5]
Bond on hyvin monitaitoinen.[48] Hän on käynyt tiedustelupalvelun ja erikoisjoukkojen koulutuksen. Hän käyttää apunaan uudenaikaisia laitteita ja toimittaa kansainvälisiä rikollisia oikeuden eteen.[5]
Bond arvostaa klassista eleganssia ja laatua. Hän kertoo kiinnittävänsä paljon huomiota yksityiskohtiin.[49] Bond on naistenmies, innokas rahapelaaja, ja hän suosii vodkamartineja. Karismastaan huolimatta hänellä ei ole juurikaan ystäviä.[5]
Muita toistuvia hahmoja
M on Bondin esimies, Britannian Salaisen palvelun MI6:n tai MI7:n johtaja. Hänellä ja Bondilla on hyvin kiinteä suhde, vaikka M usein tuskastuukin Bondin sääntöjen vastaisiin menetelmiin ja hedonistiseen elämäntyyliin.[50] Miss Moneypenny on Bondin esimiehen M:n pitkäaikainen sihteeri. Moneypenny ja Bond flirttailevat jatkuvasti, mutta heillä ei ole suhdetta.[51] Q on MI6:n varusteiden kehittelystä ja valmistamisesta vastaavan osaston päällikkö. Bond varustautuu Q:n valmistamilla teknisillä apuvälineillä.[52] CIA:n agentti Felix Leiter on Bondin hyvä ystävä, joka auttaa usein Bondia tämän työssä.[53]
Bondin viholliset ovat usein miljardöörejä, joilla on suuret haaveet ja valtavat hankkeet, jotka uhkaavat maailmaa. Apunaan heillä on kätyreitä.[54]
Bondin seikkailuihin kuuluu aina kauniita ja eteviä naisia. He voivat olla määrätietoisia salaisia agentteja, jotka pystyvät haastamaan Bondin, tai Bondin rakastajattaria eli "Bond-tyttöjä".[55]
Vaikutus
James Bondista tuli 1950- ja 1960-lukujen komean ja nokkelan playboysankarin prototyyppi. Hän oli lännessä silloin versoneen kulutusaikakauden symboli suosiessaan vain parhaita merkkejä ja saadessaan käytettävikseen uusinta huutoa olevia elektronisia laitteita.[56]
Bondin innoittamana on syntynyt useita jäljitelmiä ja parodioita, kuten Salainen agentti 86 -televisio- ja elokuvasarja, Austin Powers -elokuvasarja sekä Johnny English -elokuvat.[57]
Arvostelua
Jotkut älymystöön kuuluvat kriitikot ja kirjailijat arvostelivat Flemingin Bond-romaaneja. Paul Johnson kirjoitti Bond-ilmiöstä kuuluisan kriittisen esseensä Seksi, snobismi ja sadismi. Vakoilukirjailija John le Carré arvosteli Bondin moraalittomuutta, ja feministit ovat usein vastustaneet Bondin sovinistisuutta. Neuvostoliitto arvosteli Flemingiä siitä, että hän loi maailman, jossa "lait kirjoitetaan pyssynpiipulla". Moni lukija on arvostellut Bondeissa yleistä tuotemerkkien mainitsemista, jota Fleming harjoitti tuodakseen romaaneihinsa realismia.[56]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Cork, John & Collin Stutz| title = James Bond -ensyklopedia| others = Translated by Raija Becks & Henrik Laine| location = Helsinki| publisher = Readme| year = 2015| version = Uusi laajennettu painos| isbn = 978-952-321-031-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Egan, Sean| title = Kuolematon James Bond: salaisen agentin koko tarina| publisher = Minerva| year = 2016 (alkuteos James Bond. The Secret History, 2016)| id = ISBN 978-952-312-348-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Moore, Roger & Gareth Owen| title = Bond on Bond – 50 vuotta Bond-elokuvia| others = Translated by Petri Stenman| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2012| isbn = 978-952-01-0793-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Eltonen, Tuuli| title = 007 ja tähtäimessä sukupuoli| location = Helsinki| publisher = Multikustannus| year = 2009| isbn = 978-952-468-218-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Gresh, Lois H. & Weinberg, Robert| title = James Bondin pelit ja vehkeet: Toimivia laitteita vai mahdottomia keksintöjä?| others = Translated by Hyypiä, Mari| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2008| version = (The science of James Bond: From bullets to bowler hats to boat jumps, the real technology behind 007’s fabulous films, 2006.)| isbn = 978-951-37-5280-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = O’Neill, Terry| title = Kaikki Bondista| location = Helsinki| publisher = Nemo| year = 2013| isbn = 978-952-240-213-4}}
Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Jokke Saharinen:  Etelä-Suomen sanomat 22.2.2018.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna ensimmäinen James Bond elokuva on julkaistu?


Tämä on luettelo paaveista Vatikaanivaltion virallisen kalenterin (Annuario Pontificio 2001) kanssa. Varhaiset vuosilukutiedot ovat suuntaa antavia.
Luettelo paaveista
Vuodet 30–500

Vuodet 500–1000

Vuodet 1000–1500

Vuodet 1500–1700

Vuodet 1700–1900

Vuodet 1900–2000

Vuodet 2000–

Lähteet

Aiheesta muualla
Catholic Encyclopedia: Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Paavit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Luettelot katolisesta kirkosta


Salatut elämät (puhekielessä usein Salkkarit) on FremantleMedia Finland Oy:n tuottama suomalainen draama- ja saippuasarja, jota esittää MTV3-kanava. Sarjan kuvaukset alkoivat maanantaina 16. marraskuuta 1998[1] ja sen ensimmäinen osa nähtiin MTV3:lla maanantaina 25. tammikuuta 1999.[2]
Alun perin sarjaa suunniteltiin tehtävän 540 jaksoa alkuvuoteen 2002 asti[3], mutta sopimusta on jatkettu sen jälkeen useita kertoja. Kesäkuussa 2017 julkistettiin tieto, että Salatut elämät jatkuu vielä ainakin kevään 2023 loppuun asti.[4]
Asetelma
Suurin osa sarjan tapahtumista sijoittuu kuvitteelliselle Pihlajakadulle, joka sarjassa sijaitsee Helsingin Ullanlinnassa. Salatuille elämille ominaista on kohtauksien välissä esitettävät maisemakuvat Helsingistä sekä lopussa siniseksi (kausilla 2001–2003 keltaiseksi) muuttuva cliffhanger, joka jää usein jännittävään tilanteeseen.
Sarjan lähtötilanne
Sarjan alussa talonmies Seppo Taalasmaan (es. Jarmo Koski) ja hänen vaimonsa Ullan (es. Maija-Liisa Peuhu) pyynnöstä poliisi on tullut tutkimaan, miksi Tyyne Puustinen ei avaa ovea. Hänet löydetään asunnostaan kuolleena ja poliisi ryhtyy selvittämään kuolinsyytä.
Aki Nikkinen (es. Sami Uotila) ja Markus Ekholm (es. Andrei Sandberg) ovat etsineet pitkään sopivaa liiketilaa kahvilalleen ja löytävät lopulta sopivan. Katja Vainio (es. Anu Koskinen) lupautuu sisustussuunnittelijaksi. Katjan sisko ja kämppäkaveri Jenni (es. Anu Palevaara) on tuonut kotiinsa herrasmies Toni Veijalaisen (es. Kristo Salminen). Jenni saa kirjeen, jossa kerrotaan, että hänet on erotettu koulusta jatkuvien poissaolojen vuoksi. Samalla myös tuet loppuvat, joten Jenni pyytää Tonia heidän alivuokralaisekseen.
Jukka Salin (es. Jouko Keskinen) ja hänen uusi vaimonsa Hanna (es. Tarja Omenainen) palaavat Kanariansaarilta kotiin. Kotona heidät ottavat vastaan juuri armeijasta päässyt Aleksi (es. Tuomas Kytömäki), perheen keskimmäinen lapsi Saku (es. Jasper Pääkkönen) sekä perheen kuopus Silja (es. Jonna Keskinen). Hanna ja Jukka paljastavat lapsille avioituneensa matkan aikana. Saku ja Aleksi ovat iloisia Hannan muutosta heidän luokseen, mutta Silja ei ota uutista hyvin, eikä asiaa auta se, että Silja saa kuulla Aleksin tietäneen avioliittoaikeista.[5]
Salinien naapurissa asuu Ismo Laitela (es. Esko Kovero), joka on leskeksi jäänyt kahden teini-ikäisen lapsen, Miian (es. Venla Saartamo) ja Kallen (es. Pete Lattu), yksinhuoltaja. Ismo työskentelee kauppiaana Ismon valinta -nimisessä kioskimaisessa kaupassa. Juristi Laura Kiviranta (es. Piitu Uski) asustaa yksin vannoutuneena sinkkuna.
Roolihahmot

Sarjassa esiintyneet näyttelijät on ilmoitettu kunkin näyttelemän roolihahmon tietojen yhteydessä.
Salattujen elämien alkaessa oli sarjaan palkattu lähes 20 näyttelijää, joista on nykyisin jäljellä enää viisi. Heistä ainoastaan Ismo Laitelaa esittävä Esko Kovero on ollut sarjassa poistumatta kertaakaan. Pete Latun esittämä Kalle Laitela palasi sarjaan kevään 2012 viimeisessä jaksossa, oltuaan sarjasta pois kymmenen vuotta. Maija-Liisa Peuhun näyttelemä Ulla Taalasmaa, jolla on hallussaan sarjassa pisimpään ollut naispäärooli, palasi sarjaan toistamiseen syksyllä 2013.[6] Sami Uotilan esittämä Aki Nikkinen palasi sarjaan 12 vuoden tauon jälkeen syksyllä 2014.[7] Lisäksi ensimmäisellä kaudella sarjaan tullut hahmo Kari Taalasmaa (es. Tommi Taurula) palasi sarjaan keväällä 2015.[8] Sarjassa pitkään mukana ollut Anu Palevaara poistui sarjasta maaliskuussa 2013, kun hänen esittämänsä Jenni Vainio joutui ammutuksi ja menehtyi ampumahaavaan.[9] Myös pitkään Seppo Taalasmaan roolissa esiintynyt Jarmo Koski poistui sarjasta lokakuussa 2013 esitetyssä jaksossa,[10] mutta hän vieraili sarjassa syksyllä 2017.[11][12]
Tapahtumapaikat

Sarjassa on Pihlajakadun lisäksi esiintynyt muitakin paikkoja kuten ravintoloita ja baareja.
Sarjan teemoja

Salatut elämät on kerännyt paljon huomiota käsitellessään avoimesti monia vaikeita ongelmia, kuten kidnappaamista, kuolemaa, kuoleman lavastamista, sairauksia, huumeita, alkoholismia, uusioperheen sisäisiä seksisuhteita, raiskaamista, viiltelyä, perheväkivaltaa, varastamista, rasismia, insestiä, teiniraskauksia, aborttia, lapsettomuutta, peliriippuvuutta, syöpää, epilepsiaa, kehitysvammaisuutta, psykopatiaa, syömishäiriöitä, narsistista persoonallisuushäiriötä, koulukiusaamista, HIV:tä, psykoottisuutta ja itsemurhaa.
Saippuasarjoille ominaiseen tapaan myös Salatuissa elämissä on käsitelty pettämistä ja kolmiodraamoja.
Tuotanto
Luominen
MTV3-kanavalla vuosina 1996–1998 esitetyn Ihmeidentekijät-sarjan jälkeen kanava halusi uuden joka arkipäivänä lähetettävän sarjan.[13] Sarjan konseptin kehitti Salattujen elämien alusta asti sen vastaavana tuottajana ja MTV:n draamapäällikkönä työskentelevä Sarita Harma.[13] Sarja on yksi MTV3:n kalleimmista hankkeista urheiluohjelmien rinnalla.[14] Sarjan on usein väitetty perustuvan australialaisen Neighbours-saippuasarjan ohjelmaformaattiin, mutta sarjan tuottajan mukaan tämä tieto on virheellinen.[15]
Sarjan alkaessa tammikuussa 1999 MTV3 mainosti ohjelmaa lauseella ”Kuinka hyvin tunnet naapurisi? Mitä naapurisi tietää sinusta? Jokaisella on jokin salaisuus. Unelma. Pelko. Rakkaus. Romanssi. Tragedia.”[16]
Kuvaus
Salattujen elämien sisäkohtaukset kuvataan Helsingin Konalassa vanhaan koulurakennukseen rakennetussa studiossa.[17] Vuoden 2014 loppuun asti ulkokohtaukset kuvattiin pääosin Ullanlinnan Huvilakadulla, joka esittää sarjassa Pihlajakatua. Alkuvuodesta 2015 FremantleMedia päätti vuokrasopimuksen Huvilakadun taloyhtiön kanssa ja sarjan ulkokuvaukset ovat siirtyneet pääosin lähemmäksi Konalan studiota, muun muassa Munkkiniemeen.[18][19] Muutoksen syynä olivat muun muassa Helsingin lisääntyneet liikennemäärät. Tuotanto myös pystyy tekemään kohtaukset paremmin, kun suurin osa ajasta ei mene kuvauspaikalle ajamiseen. Vuonna 2018 kuvausryhmä on kuitenkin palannut kuvaamaan muutamia kohtauksia Ullanlinnaan. Kyseisiä kohtauksia nähdään esimerkiksi vuonna 2018 esityssä jaksossa, jossa Onni "Tale" Taalasmaa poistuu sarjasta, sekä sarjan 20-vuotisjuhlajaksossa, joka esitetään tammikuussa 2019. Ulkokuvauksia on tehty myös muualla Helsingissä sekä muun muassa Karkkilassa, Kirkkonummella, Tampereella, Turussa, Nurmeksessa, Lapissa, Kanariansaarilla, Tallinnassa, Espanjassa, Lapissa ja Las Vegasissa.[3] Syksyllä 2009 kuvausryhmä vieraili Vilnassa. Syksyllä 2012 sarjaa käytiin kuvaamassa Lontoossa.[20]
Yhtä viiden jakson kokonaisuutta kuvataan seitsemän päivää. Jaksot kuvataan keskimäärin neljä kuukautta ennen niiden esittämistä.[21] Maanantai on harjoittelupäivä. Vuosina 1998–2009 sarjan studiokohtaukset kuvattiin monikameratekniikalla kolmella kameralla. Syksyllä 2009 uusitun kameratekniikan myötä studiokohtaukset siirryttiin kuvaamaan pääosin yhdellä kameralla.[22] Studion ulkopuoliset kohtaukset on kuvattu alusta alkaen yhdellä kameralla.
Syksyllä 2009 sarjaa alettiin kuvata uusilla kameroilla, jolloin vanha 4:3-kuvasuhde (lomitettu) vaihtui uuteen 16:9-kuvasuhteeseen (progressiivinen). Lisäksi uudet kamerat kuvaavat kaiken materiaalin HD:nä, eli teräväpiirtona. Ensimmäinen 16:9-muotoinen jakso esitettiin 25. tammikuuta 2010.[23]
Sarjan tuotanto työllisti kokopäiväisesti vuonna 2014 noin 110 ihmistä.[24] Sarjassa on vieraillut lähes 6000 avustajaa.[25]
Musiikki ja tunnus
Sarjan musiikin sävellyksestä vastasi vuosina 1999–2014 säveltäjä Vesa Mäkinen. Marraskuusta 2014 esitetyistä jaksoista lähtien sarjassa siirryttiin käyttämään ruotsalaisen Epidemic Soundin katalogimusiikkia.[26][27] Vesa Mäkisen sävellysnauhoitukset kuuluivat vielä kerran yksittäisesti joulukuussa 2014 ja keväällä 2015. Tammikuun 2017 jaksoista lähtien musiikkia laajennettiin käyttämään myös Universal Publishing Production Musicilta. Samantyyppistä katalogimusiikkia käytetään myös muissa kotimaisten tv-kanavien ohjelmissa.
Sarjan tunnusmusiikkina on toiminut sen alusta alkaen Åsa Schmalenbachin säveltämä ja Jörgen Ringqvistin sanoittama ”Jag vill” -kappale, jonka Jiri Nikkinen suomensi Anna Hanskille hänen vuonna 1999 julkaistulle Minä tahdon sinut -albumille nimellä ”Tunteisiin”.[28][29]

Alkutunnus on ollut sarjan alusta täysin instrumentaali. Alkuperäinen tunnusmusiikki oli käytössä vuosina 1999-2001. Syksyllä 2001 tunnus vaihdettiin uuteen versioon. Syksyllä 2004 aiemmin kitaralla soitettu tunnus vaihdettiin elektroniseen versioon. Syksyllä 2007 tunnusmusiikkia uudistettiin jälleen hieman, vaikka se pysyikin pääosin samana. Sarjan 15-vuotisjuhlan kunniaksi keväällä 2014 sarjan alkuperäinen tunnusmusiikki palasi sarjan tunnuskappaleeksi ja korvasi jo lähes 10 vuotta tunnuksessa olleen musiikin.[30] Keväällä 2019 otettiin käyttöön täysin uusi versio tunnusmusiikista sarjan 20-vuotijuhlan kunniaksi.
Alkuperäinen, Anna Hanskin laulama tunnus oli käytössä vuosina 1999–2001. Musiikista käytettiin kahta eri versiota; toisessa versiossa loppumusiikki alkoi ensimmäisestä (Oon yksi muista...) ja toisessa versiossa toisesta (Mä seison sillalla...) säkeistöstä. Lopputunnuksen tausta oli ruskea ja ennen lopputekstejä jakso päättyi siniseen cliffhangeriin.[31] Syksystä 2001 vuoden 2004 kevääseen tunnuksen esitti Jore Marjaranta. Syksystä 2001 kevään 2003 loppuun lopputunnuksen tausta ja cliffhanger olivat molemmat keltaisia.[32] Syksyllä 2003 muutettiin sekä cliffhanger että tunnuksen taustaväri kummatkin sinisiksi. Syksyllä 2004 lopputunnus vaihdettiin alkutunnuksen tapaan elektronisen musiikin versioon.[33]
Syksyllä 2005 lopputunnusta lyhennettiin hieman, ja lopputekstien yhteydessä on siitä asti näytetty yksi tai useampi pätkä paljastuksena seuraavasta jaksosta. Lopputunnuksen grafiikat pysyivät lähes muuttumattomana syksystä 2003 tammikuuhun 2009, jolloin sarjassa näytettävän rappukäytävän seinä korvasi vanhan sinisen teeman ja kurkistus seuraavaan jaksoon ei enää ollut laatikossa, vaan avaimenperän sisäpuolella. Syksyllä 2009 musiikkia lyhennettiin vielä muutamalla sekunnilla.
Ensimmäisen kerran sitten syksyn 2004 lopputunnusmusiikkia uudistettiin keväällä 2011, kun edellisessä tunnuksessa olleet kuiskaten lauletut ”tunteisiin” sekä ”joo ja niin” korvattiin trumpetin äänellä. Silti lopputunnusmusiikki pysyi saman pituisena, kuin se oli aikaisemmin lyhennetty.
Sarjan 15-vuotisjuhlan kunniaksi tammikuussa 2014 lopputunnusta muutettiin alkutunnuksen tapaan. Lopputunnuksessa ovat uudet punaisen väriset grafiikat ja lopputunnusmusiikki on noin 17 sekunnin pituinen ote sarjan alkuperäisestä alkutunnusmusiikista. Pätkä seuraavasta jaksosta näytettiin tammikuusta toukokuuhun oikeaan yläkulmaan muodostuvassa nelikulmiossa. Toukokuussa 2014 lopputunnus muuttui siten, että lopputekstit ovat ruudun keskellä ja viiden sekunnin mittainen pätkä seuraavasta jaksosta näytetään lopputekstien jälkeen laatikossa, jonka alla lukee ”Seuraavassa jaksossa”. Huhtikuussa 2015 lopputekstien värisävyt muuttuivat hieman. Kaksi vuotta myöhemmin huhtikuussa 2017 musiikkia pidennettin, jossa lopputekstien jälkeen näkyy sarjan sosiaalisen median käyttäjätilit.
Seuraavan kerran vuoden 2011 jälkeen keväällä 2019 otettiin käyttöön täysin uusi versio lopputunnuksesta. Graafisena teemana uudessa lopputunnuksessa on porrastaulun tausta, jossa ovat valkoiset tekstit. Siirtymän jälkeen näytetään tuttuun tapaan pätkä seuraavasta jaksosta. Tällöin oikealle puolelle jää vinottain leikattu osa tätä porrastaulu-teemataustaa siinä lukien "Seuraavassa jaksossa...".
Kausien päätös- ja erikoisjaksot

Kausien päätösjaksoissa on tapahtunut aina jotain tavanomaista jaksoa jännittävämpää. Salattujen elämien omalle YouTube-kanavalle julkaistiin sarjan 18-vuotispäivänä lyhyt kooste kaikista julkaisupäivään asti nähdyistä päätösjaksoista.[34]
Salatuista elämistä on tehty myös erikoisjaksoja, joissa ollaan vierailtu kulissien takana, ollut oma (sarjan omasta juonesta irrallinen) tarinansa tai ollut johonkin tiettyyn hahmoon tai tapahtumaan keskittyvä jakso.
Myös satunnaisesti tavanomaisten jaksojen lopputunnuksessa on poikkeuksia; esimerkiksi pätkää seuraavasta jaksosta ei näytetä tai musiikki poikkeaa normaalista.
Esitysaika ja uusinnat
Salattuja elämiä on esitetty MTV3-kanavalla prime time -esitysajassa, eli kello 19.30–20.00 sen alusta saakka. Kauden 2001–2002 aloitusjakso Laura kohtaa uhkan äitiydelleen alkoi poikkeuksellisesti jo kello 19.15, ja oli kestoltaan tunnin mittainen.[35] Syksyllä 2003 esitettiin kauden 2003–2004 ensimmäinen ja toinen jakso eli Elina pelkää itseään ja Aleksi tekee miehen teon samana päivänä putkeen. Sarjaa esitetään maanantaista perjantaihin, tosin kevätkauden 2006 alusta kevätkauden 2007 loppuun jaksoja esitettiin vain neljänä päivänä viikossa maanantaista torstaihin. 29. huhtikuuta 2013 alkaen sarjaa esitettiin maanantaista torstaihin kauden loppuun saakka.[36] Myös keväällä 2014 jaksoja esitettiin 12. toukokuuta alkaen vain maanantaista torstaihin.
Jaksojen ensimmäinen uusinta tuli alun perin seuraavana arkipäivänä aamupäivisin. Myöhemmin uusinnat siirrettiin viikonloppuun siten, että viikolla esitetyt kolme ensimmäistä jaksoa esitettiin lauantaina ja kaksi seuraavaa sunnuntaina. Neljän jakson viikkotahdin aikana lauantaisin ja sunnuntaisin tuli kaksi jaksoa päivässä. Uusintoja esitettiin yhdessä vaiheessa myös perjantaisin. Syksystä 2014 alkaen kaikki viikon jaksot on uusittu lauantaiaamupäivisin. Keväästä 2015 alkaen lauantaisen uusinnan lisäksi edellisen illan jakso uusitaan arki-iltapäivisin.
Uusintoja on esitetty myös AVA-kanavalla, jossa sarjan edellisen päivän jakso esitettiin uusintana iltaseitsemältä, eli juuri ennen kuin uuden jakson esittäminen alkoi MTV3:lla.[37] Tammikuussa 2013 AVA:n uusintojen esitysaikaa aikaistettiin kello 17:ään.
Sarjan kesäuusinnat alkoivat 19. toukokuuta 2003, ja kesän 2003 aikana nähtiin jaksot 1–150.[38] Seuraavana kesänä uusittiin jaksot 151–300.[39] Kesällä 2005 esitettiin jaksot 301–450.[40] Kun aikaisempina kesinä oli uusinnat esitetty iltaisin, siirtyivät uusinnat kesällä 2006 arkiaamuihin, jolloin esitettiin kolme jaksoa päivässä. Kesän aikana esitettiin jaksot 451–600, jotka esitettiin ensimmäisen kerran 31. elokuuta 2001 – 15. huhtikuuta 2002.[41] Myös kesällä 2007 uusinnat esitettiin aamuisin.
Kesällä 2008 esitysaikaa muutettiin siten, että jaksoja esitettiin iltapäivisin kolme jaksoa päivässä sekä viimeisellä uusintaviikolla myös viikonloppuna. Kesällä 2008 esitetyt jaksot olivat tuotantokaudelta 2003–2004. Uusinnat päättyivät kyseisen kauden viimeiseen jaksoon Viesti menneisyydestä tyrmää Sepon. Uusintakierros jatkui 1. kesäkuuta 2009 ja se päättyi 21. elokuuta 2009. Esitysajankohta oli edellisen kesän tapaan iltapäivällä.[42] Kesän 2009 aikana esitettiin kokonaisuudessaan tuotantokausi 2004–2005 ja uusintakierros päättyi kauden 2005–2006 jaksoon 1097: Laura taistelee ollakseen tasa-arvoinen. Kesällä 2010 esitettiin loppuun kausi 2005–2006. Uusintakierros päättyi kauden 2006–2007 jaksoon 1259. Kesällä 2011 esitettiin uusintana alun perin kausilla 2006-2007 ja 2007-2008 esitetyt jaksot 1260–1423. Jaksoja esitettiin iltapäivisin 2–3 jaksoa joka arkipäivä. Lisäksi kesällä esitettiin uusintana erikoisjakso Seppo Goes Shakespeare.
Kesällä 2012 esitettiin uusintana jaksot 1424–1588, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2007–2008.[43] Kesällä 2013 esitettiin uusintana jaksot 1589–1753, jotka ovat alun perin vuosilta 2008–2009.[44] Jaksot olivat myös nähtävillä MTV3 Katsomossa.
Kesällä 2014 uusintoja esitettiin alkaen jaksosta 1766, jolloin jaksot 1754–1765 jätettiin televisiosta uusimatta. Uusintojen ensimmäisellä esitysviikolla jaksoja lähetettiin yksi jakso maanantaista perjantaihin. Toisesta viikosta alkaen uusintoja esitettiin kolme jaksoa arkisin ja kaksi jaksoa lauantaisin. Kesän viimeinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 1905. Kesällä 2015 uusintoina lähetettiin kolme jaksoa arkipäivisin sekä kaksi jaksoa lauantaisin. Ensimmäinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 1945, jolloin jaksot 1906–1944 jätettiin uusimatta televisiossa, mutta ennen kesäuusintojen alkua kyseiset jaksot olivat katsottavissa MTV Katsomossa.[45] Kesän 2015 viimeinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 2131, joka esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran syksyllä 2011.
Kesällä 2016 esitettiin uusintana jaksot 2132–2313, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2011–2012. Uusintoja esitettiin arkipäivisin kolme jaksoa ja viikonloppuisin kaksi jaksoa. Kesällä 2017 ensimmäinen uusittava jakso oli järjestysnumeroltaan 2314. Uusintoja esitettiin maanantaista lauantaihin kolme jaksoa päivässä. Kesän uusintojen ensiesitykset nähtiin televisiossa vuosina 2012–2013.
Helmikuusta 2018 elokuuhun 2018 esitettiin uusintana jaksot 2472–2804, jotka esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 2013–2015. Keväällä jaksoja näytettiin arkisin aamupäivällä. Kesällä jaksoja näytettiin arkisin iltapäivällä, mutta myös viikonloppuisin aamupäivällä.
Vastaanotto
Sarjan katsojaluvut
2000-luvun alku
2000-luvun alussa Salatut elämät oli todella suuressa suosiossa. Sarja nousi heti alkuaikoina katsotuimpien ohjelmien joukkoon. Sarjan kaikkien aikojen katsotuin jakso (osa 390) Kalle tekee päätöksen armeijan suhteen esitettiin 26. helmikuuta 2001, jolloin sarjalla oli 1360000katsojaa.[46]
Vuonna 2002 Salatut elämät ylsi vuoden katsotuimpien ohjelmien TOP10-listan sijalle 9. Kyseisenä vuonna sarjan katsotuin jakso keräsi 1308000 katsojaa.[47]
Digiaikaan siirtyminen
Digiaikaan siirryttäessä Salattujen elämien katsojaluvut laskivat hieman, sillä kanavien määrä lisääntyi ja samalla ohjelmatarjonta suureni. Sarja teki digikauden katsojaennätyksensä 18. helmikuuta 2008, jolloin sarjalla oli 1027001 katsojaa.[48] Helmikuussa 2008 esitetty jakso (osa 1501) Eeron piinaaja saa kasvot oli koko vuoden kymmenenneksi katsotuin ohjelma.[49] Yli kymmenen vuoden esittämisen jälkeenkin Salatut elämät on yksi Suomen suosituimmista televisiosarjoista ja usein viikon katsotuimmalla jaksollaan katsojatilastojen ykkönen.
Nykytilanne
Tuotantokaudella 2008–2009 Salattujen elämien katsojaluvut olivat korkeimmillaan 1043000 katsojaa[50] ja matalimmillaan 484000 katsojaa[51]. Syksyllä 2008 sarjalla oli keskimäärin 793200 katsojaa ja koko kaudella 2008–2009 keskimäärin 820000 katsojaa. Elokuussa 2009 sarja teki jälleen uuden digikauden katsojaennätyksensä[52], kun 24. elokuuta 2009 esitetty syyskauden avausjakso Kaikkien elämä ei jatku keräsi keskimäärin 1063000 katsojaa.[53] Vastaavasti syksyllä 2009 katsojia on ollut matalimmillaan 647000. Syyskaudella 2009 sarjalla oli keskimäärin hieman yli 870000 katsojaa jaksoa kohden. Kevätkaudella sarjan katsojaluvut olivat 900000 katsojan molemmin puolin. Luvut olivat korkeimmillaan tammikuussa 2010, jolloin ylitettiin miljoonan katsojan luvut.[54] Luvut kuitenkin vähenivät kauden loppua kohden, sillä kevään päätösjaksoa seurasi enää 681000 katsojaa.[55] Kauden 2010–2011 avausjakso keräsi keskimäärin 819000 katsojaa[56] eli huomattavasti vähemmän kuin edellisen kauden avausjakso.
Esityskaudella 2014–2015 Salatut elämät -sarjan jaksojen keskikatsojamäärä oli 840 000 (180 jaksoa, sis. ensiesitys, uusinnat, 7 vrk tallennekatselu ja MTV Katsomo). Sarjaa seurasi MTV3-kanavalta vuoden 2015 aikana kaikkiaan yli 4,2 miljoonaa suomalaista (81 %).[25] Jaksojen yhteenlasketut katsojaluvut (ensiesitys, ajassa siirretty katselu, uusinnat, MTV Katsomo) saavuttavat kuitenkin edelleen yli 1 000000 katsojaa yhtä jaksoa kohden.[57]
Katsotuimmat jaksot kausittain

Palkinnot ja ehdokkuudet
Voitetut palkinnot
Telvis – Erikoiskunniakirja, 1999[74]
Venla – Yleisövenla, 2001[75]
Kehitysvammaisten Tukiliitto – Vuoden tulppaani -tunnustus, 2003[76]
Ehdokkuudet
Kultainen TV – Paras TV-ohjelma, 2008
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2010
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2011 [77]
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2012
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2013
Kultainen Venla – Draamaohjelma, 2013[78]
Kultainen Venla – Vuoden käsikirjoittaja, 2013[78] (Sarjan käsikirjoitustiimi)
Kultainen Venla – Paras TV-ohjelma, 2017[79]
Kohu sarjan ympärillä
Salattujen elämien tuottajan Marko Äijön mukaan sarjan kaikkien aikojen suurinta kohua herättänyt jakso nähtiin 2000-luvun alkupuolella, kun Pete Latun esittämä Kalle Laitela suuteli toista miestä. Äijön mukaan jaksosta faksattiin palautetta yli 40 metriä.[80]
Erityisen suuren kohun aiheutti myös 1. kesäkuuta 2009 esitetty kauden päätösjakso, jossa nähtiin Paulan elävältä hautaaminen sekä Kentaurin räjähdys. Kanavalle tuli jaksosta yli sata palautetta ja keskustelupalstoilla käytiin kiivasta keskustelua.[81] Iltapäivälehdissä oli jakson esittämisen jälkeisinä päivinä paljon juttuja päätösjakson tapahtumista ja lisäksi kuvitteellisen Kentauri-ravintolan edustalle Helsingin Pietarinkadulle kerrottiin ilmestyneen hautakynttilöitä.[82] Lisäksi esimerkiksi silloinen viestintäministeri Suvi Lindén kertoi olevansa järkyttynyt jakson sisällöstä, vaikkei jaksoa ollut nähnytkään.[83] Mediassa kritisoitiin erityisesti sitä, oliko jakso sopiva lasten katsottavaksi. Sarjan esityskanavasta vastattiin kohuun sanomalla lasten tv:n katselun olevan vanhempien vastuulla.[84] Viestintävirasto lähetti heinäkuussa 2009 tiedotteen, jossa mainittiin, että jakson esitysajassa ei ole rikottu lasten kehitykselle haitallisten ohjelmien lähettämistä koskevia säännöksiä.[85]
Mediassa herätti keskustelua myös 29. elokuuta 2011 esitetty syyskauden avausjakso Pihlajakadun haikaralla on pahat mielessä, jossa mystinen henkilö vaihtoi Isabella Holmin ja Cindy Rintalan vastasyntyneet vauvat keskenään. Mediassa jaksoa kuvailtiin ”todelliseksi sokkijaksoksi”[86] ja ”ennennäkemättömän rajuksi”.[87]
Syksyllä 2011 otsikoihin nousi jälleen kohu, kun nettiin vuoti ennakkoon kahden viikon jaksot. Ulkomaalaisiin tiedostojenjakopalveluihin ladatut jaksot poistettiin pian tapahtuneen jälkeen, ja MTV3 ilmoitti ryhtyvänsä raskaisiin toimenpiteisiin saadakseen krakkerit vastuuseen teoistaan.[88] MTV3 harkitsi tekevänsä asiasta rikosilmoituksen, mutta myöhemmin selvisi, että jaksot pääsivät vuotamaan kanavan itse tekemän virheen vuoksi.[89][90]
28. helmikuuta 2012 Iltalehti uutisoi verkkosivuillaan samana päivänä esitetyn jakson järkyttäneen katsojia, sillä jakson lopussa Isabella joutui raiskausyrityksen kohteeksi.[91] Myöhemmin myös Ilta-Sanomat uutisoi samasta aiheesta sivuillaan.[92]
Ilta-Sanomat uutisoi 29. toukokuuta 2012 14-vuotiaan pojan löytäneen Salattujen elämien viiden tulevan jakson käsikirjoitukset helsinkiläisestä puistosta.[93] 250-sivuinen noin sadan kohtauksen käsikirjoitus paljasti löytäjälleen muun muassa erään vanhan, jo sarjasta poistuneen, näyttelijän palaavan sarjaan.[94][93][95]
Iltalehti uutisoi verkkosivuillaan 23. marraskuuta 2012 esitetyn jakson Kallen rakkauden meri värjäytyy mustaksi jälkeen, kuinka jakson päätteeksi Valtterin raiskaamaksi joutuneen Kallen kohtalo järkytti sarjan katsojia.[96] Sarjan tuottaja Marko Äijön mukaan aihe oli tärkeä, sillä usein miehiin kohdistuvasta väkivallasta vaietaan.[97]
24. helmikuuta 2016 nousi kohu, kun sarjassa kuolleen Miia Laitelaa näytelleen Venla Saartamon uutisoitiin palaavan sarjaan. Tapausta pidettiin mauttomana, kunnes selvisi, että kyseessä olikin Miian näköinen henkilö. Asia keräsi huomattavasti kommentointia, esimerkiksi Ilta-Sanomien sivuilla.[98]
27. maaliskuuta 2017 sarjassa nähtiin kohtaus, joka herätti kohun katsojien keskuudessa. Kohtauksessa mielenterveysongelmista kärsinyt Marianna Kurki (Oona Kare) ja hänen äitinsä Raakel Kurki (Miia Räikkönen) ajoivat yhdessä merenrantaan ja tekivät toisiaan kädestä pidellen kaksoisitsemurhan.[99][100]
Marraskuussa 2018 Ilta-Sanomat uutisoi katsojien ottaneen toimitukseen yhteyttä jaksosta, jossa Monica Mustavaara (Irina Vartia) harrastaa seksiä alaikäisen Severi Sievisen (Roope Puhakka) kanssa. Mustavaara oli naimisissa Severin serkun Jiri Viitamäen (Mikko Parikka) kanssa.[101]
Oheismateriaalit & spin-offit

Salatuista elämistä on julkaistu monia erilaisia oheismateriaaleja. Niistä kertovassa pääartikkelissa lueteltujen tuotteiden ja spin-off-sarjojen sekä elokuvien lisäksi sarjasta on julkaistu muun muassa vuosikalenteri, koru, sormus, magneettisetti, kangaskassi sekä erilaisia tekstiilinäköistuotteita.[102][103]
Lähteet

Aiheesta muualla
 on Instagram

Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.

 on Twitter
 on Facebook
 YouTubessa

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ilmailun historia yltää yli kahden tuhannen vuoden takaisiin leijoihin ja tornista hyppäämisyrityksistä yli äänennopeudella lentäviin ilmaa raskaampiin suihkukoneisiin.
Leijan lennättäminen alkoi Kiinassa satoja vuosia ennen ajanlaskun alkua ja niitä pidetään ensimmäisinä ihmisen tekeminä lentolaitteina. Jotkut leijat olivat riittävän suuria nostamaan ihmisen ilmaan. Kiinalaiset lennättivät myös pieniä kuumailmalyhtyjä ja bambukoptereita pyörivällä potkurilla. Leonardo da Vinci hahmotteli lentolaitteita 1500-luvulla. Nämä olivat käytännöllisä, mutta eivät tieteellisiä tutkielmia eikä hän yrittänyt rakentaa niitä. 1700-luvulla alkanut ilmakehän tutkiminen johti kaasujen kuten vedyn löytämiseen, mikä puolestaan johti ilmapallon keksimiseen. Erilaiset tuonaikaiset fysiikan teoriat, kuten virtausmekaniikka ja Newtonin mekaniikan peruslait johtivat nykyaikaisen aerodynamiikan kehittymiseen. Kuumalla ilmalla lentäviä kiintopalloja käytettiin 1800-luvun alkupuolella ja niillä oli merkittävää käyttöä tuon vuosisadan puolivälissä käydyissä sodissa taistelujen tarkkailussa.
Kokeet liidokeilla auttoivat ilmaa raskaampien kehitystä ja 1900-luvun alussa polttomoottorin ja aerodynamiikan kehitys oli edennyt niin pitkälle, että ilmaa raskaamman laitteen hallittu lento tuli mahdolliseksi. 1900-luvun jälkipuoliskolla yleistynyt suihkumoottori ja muu tekninen kehitys mahdollisti henkilöliikenteen nopean kasvun ja vuonna 2013 vuosittainen matkustajamäärä ylitti jo 3 miljardia. Päivittäinen 8 miljoonaa ihmistä lentää noin 100000 eri lennolla.[1]
Varhaiset lentoyritykset

Tornihypyt
Historiasta löytyy useita kertomuksia ihmisistä, jotka ovat yrittäneet lentää. Tyypillisesti lentokykyä on ajateltu saatavan linnuilta pukeutumalla näiden sulkiin ja rakentamalla siivet ja pyrstö. Tämän jälkeen on sitten hypätty korkealta paikalta kuten kirkon tornista. Kun ei ole ymmärretty nostetta, ja tasapainon hallintaa, niin yleisesti näissä hypyissä kävi huonosti. Varhainen tunnettu lentämistä käsittelevä kreikkalainen legenda kertoo Daidaloksesta ja Ikaroksesta. Tällaisiä tarinoita tunnetaan myös Intiasta, Kiinasta ja Euroopan varhaishistoriasta. Ensimmäinen kirjallinen kertomus hypystä on vuodelta 852 Cordobasta, kun Armen Firman hyppäsi sulkii pukeutuneena. Häntä seurasi vuosisatojen aikana useita yrittäjiä, kuten Eilmer of Malmesbury. Niinkin myöhään kuin 1811 Ulmissa Albrecht Berblinger rakensi ornitopterin ja hyppäsi Tonavaan.

Leijat
Leija on ehkä ollut ensimmäinen ihmisen rakentama lentolaite. Se keksittiin Kiinassa todennäköisesti niinkin varhain kuin 400-luvulla eaa. ja keksijöinä mainitaan Mozi (Mo Di) ja Lu Ban (Gongshu Ban). Myöhemmät leijat usein jäljittelivät lentäviä hyönteisiä, lintuja ja petoja, niin todellisia kuin myyttisiä. Joitakin varustettiin jousilla ja pilleillä tuottamaan musikaalista ääntä lentäessään. Muinaiset ja keskiaikaiset Kiinalaiset kirjalliset lähteet kertovat leijoja käytetyn etäisyyksien mittaamiseen, tuulen testaamiseen, miesten nostamiseen ja viestintään.
Ihmistä kannattavat leijat
Ihmistä kannattavia leijoja tunnettiin vain Kiinassa, jossa niitä käytettiin niin siviili- kuin sodankäynnin tarpeisiin sekä joskus myös rangaistuksena. Näistä leijoista on tunnetaan tarinoita myös Japanista 600 luvulta alkaen.

Pyörivät siivet
Pystyakselin ympäripyörivää potkuria tiedetään käytetyn vanhoissa kiinalaisissa leluissa vuoden 400 eaa. jälkeen. Samankaltainen "Moulinet à noix" tunnetaan 1300-luvun Euroopasta.
Kuumailmapallot

Kiinalaiset ovat jo varhain ymmärtäneet kuuman ilman nousevan ylös ja soveltaneet tätä ilmiötä pieniin kuumailmapallohin, joita kutsutaan taivaslyhdyiksi. Taivaslyhty koostuu paperipussista, jonka suuaukkoon laitetaan pieni palava lamppu. Taivaslyhtyjä lähetetään perinteisesti erilaisissa juhlallisuuksissa.
Renessanssi

Uuden ajan alussa muutamat tutkijat alkoivat selvittää lentämisen perusteita ja mahdollisia lentolaitteita. Tunnetuin heistä on Leonardo da Vinci, vaikka hänen työnsä pysyivät tuntemattomina vuoteen 1797 saakka, joten hänen töillään ei ollut ollut vaikutusta kehitykseen kolmeensataan vuoteen. Vaikka Leonardon työt ovat vähintään järkeviä, ne eivät kuitenkaan perustuneet erityisen hyvään tieteelliseen käsitykseen. Leonardo tutki lintujen lentoa, analysoiden sitä havaiten monia aerodynamiikan perusteita. Hän ainakin ymmärsi voiman ja vastavoiman periaatteen, esineen aiheuttaessa ilmaan yhtä paljon vastusta kuin ilma esineeseen. Tämä periaate sisältyi Newtonin lakeihin, jotka julkaistiin 1687. 1400-luvun lopulta alkaen Leonardo oli kirjoittanut ja piirtänyt lentäviä koneita, ornitoptereita, kiinteäsiipisiä liidokkeja, pystypotkurilaitteita ja laskuvarjoja. Varhaisimmissään töissä Leonardo keskittyi ihmiskäyttövoimaisiin lentolaitteisiin, mutta ymmärsi pian näiden olevan epäkäytännöllisiä ja keskittyi myöhemmin hallittuun liitoon, mutta piirtäen myös muutamia jousikäyttöisiä lentolaitteita.

Ilmaa kevyempien alusten kehitys
Ilmalaivojen teorian kehitys
Vuonna 1670 Italialainen jesuiitta Francesco Lana de Terzi julkaisi teoksen, jossa hän arvioi, että ilmaa kevyempi alus voisi olla mahdollinen kuparipeltisen tyhjiökammion avulla, koska sen syrjäyttämä ilma painaisi enemmän kuin ilmalaiva. Teoreettisesti tämä on järkevää, mutta käytännössä riittävän lujan vakuumiastian seinistä tulee paksut ja liian painavat.
Vuonna 1709 portugalilainen Bartolomeu de Gusmão esitti kuningas Juhanalle pyynnön tukea hänen työtään ilmalaivan kehittämiseksi. Elokuun 8. päivä 1709 Gusmão esitti hoville näytöksen, jossa pallo nousi tulen avulla Casa da Índia -rakennuksessa salin kattoon.
Ilmapallot

Ranskasta tuli ilmalentojen kehityksen veturi ja vuosi 1783 oli siellä merkkipaalu ilmapallojen kehityksessä:
Kesäkuun 4. Montgolfierin veljekset esittelivät miehittämättömän kuumailmapallon lennon Annonayssä.
Elokuun 27. Jacques Charles ja Robertin veljekset lennättivät maailman ensimmäistä vetypalloa Marskentällä.
Lokakuun 19. Montgolfierin veljekset nostivat ilmaan maahan sidotussa kuumailmapallossa kolme henkilöä "Folie Titon" puutarhassa Pariisissa. Ensimmäiset ilmapalloilijat olivat tiedemies Jean-François Pilâtre de Rozier[2], tehtailija Jean-Baptiste Réveillon ja Giroud de Villette.
Marraskuun 21. Montgolfierit lähettivät matkaan ensimmäisen vapaasti lentävän kuumailmapallon, jossa oli ihmisiä matkustajina. Tällä matkalla matkustajina olivat Jean-François Pilâtre de Rozier yhdessä markiisi François Laurent d'Arlandesin kanssa. He ajautuivat noin 8 kilometriä pallossa, joka pysyi ilmassa pienellä nuotiolla.
Joulukuun 1. Jacques Charles ja Robertin veljeksistä Nicolas-Louis lähtivät vetypallon mukana lentoon Tuileriesin puistossa Pariisissa. Lentoa seurasi arviolta 400000 ihmistä. He nousivat arviolta 550 metrin korkeuteen ja laskeutuivat auringon laskun aikaan noin 2 tuntia ja 5 minuuttia myöhemmin Nesles-la-Valléessa 36 kilometrin päässä. Robertin noustua aluksesta Charles päätti lentää yksi, jolloin hän nousi nopeasti 3000 metrin korkeuteen ja näki ylhäällä auringon uudelleen sekä kärsi kovasta korvasärystä. Tämän jälkeen hän ei enää koskaan lentänyt uudelleen.
Suomessa oululainen apteekkari Johan Julin lennätti kuumailmapalloa vuonna 1784, kun kaupunki juhli Kustaa III:n paluuta pitkältä Italian-matkalta. Kuninkaan nimikirjoituksin ja vaakunoin varustettu pallo nousi ilmaan Oulun torilta väkijoukon seuratessa.[3]
Ilmapalloilu nosti Euroopassa suuren innon 1800-luvulla, minkä avulla saatiin ymmärrystä korkeuden ja ilmakehän suhteista. Palloja käytettiin paljon sodissa niin tiedusteluun kuin myös ihmisten pelastamiseen miehitetyistä kaupungeista. Ilmapalloja käytettiin myös Yhdysvaltain sisällissodassa, jossa nuori Ferdinand von Zeppelin lensi ensi lentonsa ilmapallossa Potomacin armeijan pallon matkustajana 1863.
Vuonna 1931 sveitsiläinen ja Belgiassa yliopistossa työssä ollut professori Auguste Piccard (1884–1962) nousi 15781 metrin korkeuteen Saksasta lähteneellä ilmapallolla, jossa oli paineistettu kori. Seuraavana vuonna hän nousi Sveitsistä lähteneellä ilmapallolla 16770 metrin korkeuteen. Vuonna 1935 yhdysvaltalaisen Stratobowl-projektin tuloksena ilmavoimien upseerit Albert William Stevens (1886–1949) ja Orvil Arson Anderson (1885–1965) nousivat stratosfääripallolla 22570 metrin korkeuteen.[3] Auguste Piccardin pojanpoika Bertrand Piccard (s. 1958) lensi Brian Jonesin (s. 1947) kanssa Breitling Orbiter -pallolla keskeytyksettä maapallon ympäri. Matka kesti 19 vuorokautta ja 21 tuntia.
Ilmalaivat

Työ ohjattavien ilmapallojen eli ilmalaivojen kehittämiseksi jatkui 1800-luvulla. Ilmapallon ohjattavuus vaatii koneellista työntövoimaa ja ensimmäisen kokeellisen lennon teki Henri Giffard vuonna 1852 Ranskassa höyrykoneella varustetulla pallolla lentäen 15 kilometriä toista tuntia kestäneellä lennolla.[4] Sähkömoottoria kokeiltiin Ranskan armeijassa vuonna 1884 La France-nimisellä ilmapallolla, jonka olivat rakentaneet Charles Renard ja Arthur Krebs. Aluksessa oli 8 ja puolen hevosvoiman sähkömoottori, jolla se lensi 23 minuutissa 8 km. Nämä lennot jäivät lyhyiksi ja rutiiniomaisia hallittuja lentoja pystyttiin tekemään vasta polttomoottoreiden tultua käyttöön.
Ensimmäiset ilma-alus, joilla tehtiin säännöllisiä lentoja, olivat jäykistämättömiä ilmalaivoja. Menestynein ensimmäinen pioneeri näillä aluksilla oli brasilialainen Alberto Santos-Dumont, joka onnistui yhdistämään ilmalaivan ja polttomoottoin tehokkaasti. Lokakuun 19. vuonna 1901 hän lensi aluksellaan "number 6" Pariisin yli Parc de Sain Cloudista Eiffel-tornin ympäri ja takaisin alle 30 minuutissa. Hän voitti silloin ranskalaisen miljonäärin Henri Deutsch de la Meurthen asettaman palkinnon. Toinen ilmalaivojen kehittäjä oli Henri Julliot, joka oli Labaudyn veljeksien pääinsinööri. Julliot lisäsi 1902 Labaudyjen puolijäykkään ilmalaivaan siivekkeet, jotka rahoittivat ilmalaivojen kallistelutaipumuksen.[4]
Samaan aikaan kun jäykistämättömät ilmalaivat alkoivat menestyä, kehitettiin ensimmäisiä onnistuneita jäykistettyjä ilmalaivoja. Nämä tulivat olemaan vuosikymmeniä paljon kyvykkäämpiä kuin kiinteäsiipiset lentokoneet lastinkantokyvyssä. Jäykkien ilmalaivojen suunnittelun ja kehitysaskelten edelläkävijä oli saksalainen kreivi Ferdinand von Zeppelin. Ensimmäisen Zeppeliinin rakentaminen alkoi 1899 Friedrichshafenissa järvellä kelluvassa hallissa. Kelluvan hallin ideana oli mahdollisuus kääntyä tuuleen ja siten helpottaa lähtöä. Prototyyppialus, tyyppimerkinnältään LZ 1 (Luftschiffe Zeppelin), oli 128 metriä pitkä ja siinä oli kaksi Daimler-Motoren-Gesellschaft 14 hevosvoiman polttomoottoria ja siirrettävä tasapainotuspaino näiden välillä. Ensilento tehtiin 2. heinäkuuta 1900 ja se kesti vain 18 minuuttia. Lento paljasti useita rakenteellisia ongelmia, jotka korjattiin kesän aikana ja syksyllä alus teki jo useita lentoja. Aluksella, joka nopeampi kuin La France, ei kuitenkaan pystytty vakuuttamaan rahoittajia ja Zeppelin joutui keskeyttämään ilmalaivojen rakentamisen. Seuraavan ilmalaivan hän sai valmiiksi 1906. Neljäs versio saavutti 60 km/h matkanopeuden ja kaupalliset lennot alkoivat kuudennella ilmalaivalla 1909. Ensimmäisessä maailmansodassa ilmalaivoja käytettiin tiedustelun lisäksi pommituksiin.
Saksalaiset kehittivät 1920- ja 30-lukujen vaihteessa ilmalaivoja ja saivat aikaan niiden huippukauden. Ensimmäinen tällainen ilmalaiva oli Graf Zeppelin, jossa toteutettiin parannuksia Zeppelinin jäykkään rakenteeseen. Alumiiniprofiilista valmistettu pyöreä runko jakautui kahteen osaan. Ilmalaivaa ilmassa pitävä yläosa oli täytetty vedyllä ja rungon alaosa taas Blau-kaasulla, joka on seos metaania ja muita olefiineja sekä hieman vetyä. Polttoaineena viidelle 550 hevosvoiman Maybach-moottorille käytetty Blau-kaasu on suunnilleen yhtä raskasta kuin ilma, jolloin ilma-aluksen lentopaino ei juurikaan muuttunut lennon aikana, kun käytettyä Blau-kaasua korvattiin ilmalla.[5] Suuria ilmalaivoja rakennettiin samanaikaisesti myös Yhdysvalloissa ja Englannissa ja niillä aloitettiin säännöllinen liikennöinti muun muassa atlantin yli. Ilmalaivat olivat kuitenkin suuren kokonsa vuoksi altiita tuulelle ja onnettomuusherkkiä. Yksi suurista ilmalaivoista näistä oli Hindenburg, jolle sattunut onnettomuus 1937 ja samanaikainen lentokoneiden kehitys lopetti ilmalaivojen rakentamisen.[2][6]
Ilmaa raskaampien lentolaitteiden pioneerit
1800-lukua varhaisemmat
Italialainen keksijä Tito Livio Burattini rakensi 1647 nelitasoisen lennokin olleessaan Vladislav IV Vaasan kutsumana tämän hovissa Varsovassa. Tämä pystyi lennättämään kissan, mutta ei ihmistä. Tätä pidetään kehittyneimpänä lennokkina ennen 1800-lukua.[7] Emanuel Swedenborg julkaisi 1716 piirroksen ja selostuksen lihasvoimin isoilla airoilla tai siivillä liikuteltavasta koneesta. Hän oli tietoinen, että se ei lentäisi, koska siitä ei saataisi riittävän kevyttä ja ihmisen lihakset eivät riittäisi sen liikuttamiseen.
1800-luku
Läpi 1800-luvun ihmiset yrittivät hyppiä erilaisten siipen turvin korkealta, ei enää kirkon torneista, mutta ilmapalloista yhtä onnettomin lopputuloksin kuin aikaisemmin. Toisaalta tieteellinen tutkimus ilmaa raskaampien laitteinen lentojen edellytyksistä alkoi järjestelmällisemmin.
Sir George Cayley ja ensimmäinen moderni lentolaite

Sir George Cayley aloitti 1700-luvun viimeisinä vuosina tutkia aerodynamiikan perusteita ja suunnitteli myöhemmin ensimmäisen ilmaa raskaamman lentolaitteen. Hänen tärkeimmät panoksensa ilmailun kehittämisessä olivat:
Ilmaa raskaampien lentolaitteiden periaatteiden selvittäminen.
Lintujen lentämisen perusteiden ymmärtäminen.
Kokeellinen tutkimus aerodymaniikasta todentaen nosteen ja virtaviivaisuuden, paineen keskiön aseman ja nostovoiman kasvattamisen lisäämällä siiven kuperuutta.
Nykyaikaisen lentokoneen pääosien muodostuminen kiinteistä siivistä, runkosta ja pyrstörakenteesta.
Miehitetyn lennokkilennon toteutus
Tehopainosuhteen määrittäminen miehitetylle lennolle.
Cayleyn keksintö oli testata nosteen toimintaa kääntyvään varteen sijoitetulla testilaitteella kuin yrittää rakentaa täydellistä lentävää laitetta.
Vuonna 1799 hän loi nykyaikaisen lentokoneen konseptin, jossa oli kiinteät siivet ja erilliset järjestelyt nostetta, työntövoimaa ja ohjattavuutta varten.[8]
Vuonna 1809-10 hän julkaisi kolmiosaisen julkaisun otsikolla "On Aerial Navigation", joka ilmailun perusteos.[9] Cayley erotti neljä lentämiseen vaikuttavaa voimaa, jotka olivat työntövoima, nostovoima, ilmanvastus ja massa, ja erotti käsitteet tasapaino ja ohjattavuus tutkimuksessaan. Hän myös kuvasi siipiprofiilin muotoilun, siipikulman, vinotukien ja vastuksen minimoimisen tärkeyden ja vaikutti ornitoptereiden ja laskuvarjojen suunnittelun perusteiden ymmärrykseen.
Vuonna 1848 Cayley rakensi lennokin, joka oli riittävän suuri kantamaan lapsen ja sitä kokeili paikallinen lapsi, jonka nimeä ei tunneta. Vuonna 1852 hän julkaisi suunnitelman miehen kantavasta lennokista tai hallittavasta laskuvarjosta, joka lähetettäisiin ilmapallosta ja sitten rakensi siitä version, joka voitiin laskea mäen päältä ja joka kannatti ensimmäisen aikuisen lentäjän yli Bromptonin laakson vuonna 1853. Cayleyn keksintöihin voidaan katsoa myös kuminauhavetoiset lennokit.
Höyryn aikakausi

Englantilainen ilmailun pioneeri William Samuel Henson jatkoi Caylayn töistä ja suunnitteli 1842 höyrykäyttöisen ilmavaunun (Aerial steam carriage), joka jäi kuitenkin vain suunnitelmaksi. Siinä oli kuitenkin esitetty ensimmäisen kerran potkurikäyttö kiinteäsiipisessä aluksessa.
Vuodesta 1858 alkaen Francis Herbert Wenham rakensi useita liitäjiä, niin miehitettyjä kuin miehittämättömiä ja joissa oli jopa viisi siipikerrosta. Hän teki merkittäviä havaintoja lentokoneen siipisuhteesta. Hän havaitsi, että pitkä kapea siipi toimii paremmin kuin lepakkomainen suuremman etureunapituuden vuoksi. Hän raportoi löydöistään 1866 perustetun Aeronautical Societyn (myöhemmin Royal Aeronautical Society) järjestämässä ilmailynäyttelyssä vuonna 1868 Kristallipalatsissa. Samassa näyttelyssä palkittiin John Stringfellow parhaasta höyrykoneen tehopainosuhteesta. Vuonna 1868 Matthew Piers Watt Boulton sai patentin ohjaussiivekeille, joilla voidaan säätää koneen kaltevuutta lennonaikana. Vuonna 1871 Wenham rakensi ensimmäisen tuulitunnelin.
Ilmailun tutkimusta tehtiin myös Ranskassa. Vuonna 1857 Félix du Temple ehdotti yksitasoista pyrstöllistä lentokonetta, jossa olisi sisäänvedettävä alusta pyörillä. Hän kehitti ideaansa aluksi kellokoneistolla toimivana ja sitten höyrykäyttöisena niin pitkälle, että vuonna 1874 sillä pystyttiin tekemään miehitettynä ensimmäinen konekäyttöinen lyhyt höyrylentokoneen lento lähtörampilta irtauduttuaan ja lopuksi ohjattu liito. Vuonna 1856 Jean-Marie Le Bris pääsi ilmaan hevosten vetämänä ja hänen raportoitiin nousseen noin 100 metriin ja lentäneen 200 metriä.
Ranskalainen Alphonse Pénaud (1850–1870) edisti siiven muodon teoriaa ja aerodynamiikkaa sekä rakensi menestyksekkäitä malleja lentokoneista, helikoptereista ja ornitoptereista. Vuonna 1871 hän lennätti 40 metriä ensimmäistä aerodynaamisesti vakaata kiinteäsiipistä lentokonetta, yksitasoa, jota hän kutsui "Planophoreksi". Pénaudin malli sisälsi useita Cayleyn ajatuksia mukaan lukien pyrstö, siipien V-kulma ja kuminauhakäyttö. Planophorella oli mahdollista säätää nousu- ja laskukulmaa, koska siinä oli ensimmäisenä pyrstössä korkeusvaakajat, jotka toimivat trimmaalla pyrstösiipien kohtauskulmaa toiseksi kuin siipien

Vuonna 1879 Viktor Tatin lennätti lennokkia, joka oli yksitaso kahdella potkurilla ja erillisellä pyrstöllä. Kone oli paineilmakäyttöinen. Se lensi tolppaan sidottuna tolppaa ympäri ja oli ensimmäinen omalla moottorillaan lentoon noussut lentokone. Vuonna 1890 Clément Ader sai valmiiksi ensimmäisen kolmesta höyrykäyttöisestä lentokoneesta, joka tunnetaan nimellä Éole. 9. lokakuuta 1890 Ader teki ensimmäisen hallitsemattoman hypyn lentokoneella sen oman moottorin voimin.

Sir Hiram Maxim oli amerikkalainen insinööri, joka muutti Englantiin. Hän rakensi suuren lentokoneen, jonka siipen väli oli 32 metriä ja pituus 44 metriä. Miehistöä oli kolme henkeä ja kahdessa kevytrakenteisessä höyrykoneessa tehoa molemmissa 180 hevosvoimaa. Laite painoin 3200 kiloa. Sitä kokeiltiin vuonna 1894 kiskoilla, joista sen ei ollut tarkoitus irrota, mutta kiinnitys petti, koneen runko murtui ja etuosa lensi satakunta metriä noin metrin korkeudessa.
Suomessa höyrylentokoneista kiinnostui viipurilainen Jakob Runeberg, joka vuonna 1879 teki höyrykoneella varustetulla lentoveneellä lentoonlähtöyrityksen siinä kuitenkin epäonnistuen.[10]
Liitämisen opettelu

1800-luvun lopulla oli selvää, että puuttui riittävän tehokas moottori, joten lentämisen kehitys keskittyi hallittuun ja tasapainoiseen liitämiseen. Englantilainen Horatio Phillips (1845-1924) teki aerodynamiikan perustutkimusta siipiprofiilin toiminnasta tuulitunnelissa ja todisti Cayleyn ja Wenhamin periaatteet.

Otto Lilienthal tuli tunnetuksi Saksan lentävänä miehenä. Hän todisti Wenhamin työt ja laajensi niitä vuonna 1884 ja julkaisi vuonna 1889 kirjan "Linnunlento lentotaidon lähtökohtana" (Der Vogelflug als Grundlage der Fliegekunst). Hän rakensi sarjan riippuliitimiä, lepakkosiipisinä, yksi- ja kaksitasoisina. Vuodesta 1891 alkaen hän oli ensimmäinen ihminen, joka teki vapaita liitolentoja rutiininomaisesti ja ensimmäinen, joka valokuvattiin ilmassa. Hän valokuvasi myös itse. Kuvat tekivät hänestä tunnetun maailmanlaajuisesti. Lilienthal teki yli 2000 lentoa, kunnes kuoli lennokin pudottua 1896.
Octave Chanute jatkoi siitä mihin Lilienthal jäi ja rahoitti usean liittimen kehityksen. Vuonna 1896 hänen tiiminsä tuli siihen tulokseen, että kaksitaso oli paras malli.
Australilaisen Lawrence Hargraven keksimä laatikkoleija johti käyttökelpoisen kaksitason rakenteeseen. Vuonna 1894 yhdisti neljä leijaansa, lisäsi keinuistuimen ja lensi 4,9 metriä. myöhempiä pioneerejä ihmistä kantavissa leijoissa olivat Yhdysvaltalainen Englannissa vaikuttanut Samuel Franklin Cody ja ranskalainen Captain Génie Saconney.
Lentokoneiden alkuvuodet (1900–1914)
Tällä aikakaudella syntyi moottoroitu ja täysin ohjattavissa oleva ilmaa raskaampi miehitetty lentokone, jollaisen ensimmäisenä saivat lentoon Wrightin veljekset joulukuussa 1903. Edellisellä vuosisadalla oli selvitetty aerodynamiikan perusteet, mutta höyrykoneita ei kyetty rakentamaan riittävän hyvällä tehopainosuhteella. Sen jälkeen kun Polttomoottori saatiin toimivaksi, moottoroituja lentokoneita rakennettiin usealla taholla.
Langley

Samuel Langley (1834–1906) oli tehnyt merkittävän uran tähtitieteessä kun hän hieman ennen nimitystään Smithsonian-instituutin sihteeriksi kiinnostui aerodynamiikasta. Hän julkaisi 1891 tutkimuksiaan otsikolla Experiments in Aerodynamics ja alkoi sen jälkeen rakentaa suunnitelmiaan. Hän tavoitteli aerodynaamista tasapainoa eikä niinkään kiinnittänyt huomiota ohjattavuuteen. Asuntoveneen katolle rakennetusta katapultista hän lähetti toukokuussa 1896 Potomac-joella konekäyttöisen miehittämättömän lennokin kahedelle onnistuneelle lennolle, joista toinen oli 1005 ja toinen 700 metriä pitkä lentonopeuden ollessa noin 25 km/h. Laskutelineetön kone laskeutui veteen. Marraskuun 1896 lennon valokuvasi Alexander Graham Bell.
Onnistuneiden testien jälkeen Langley alkoi etsiä rahoitusta miehitetyille lennoille. Espanjan-Yhdysvaltain sodan kannustaman Yhdysvaltain hallitus antoi Langleylle 50000 dollarin rahoituksen projektiin tiedustelukoneen rakentamiseksi. Hän rakensi ensin mittakaavassa 1:4 moottoroidun lennokin, joka lensi ensi kerran kesällä 1901 ja suuremmalla moottorilla 1903. Kun perusrakenne oli ilmeisen onnistuneesti testattu, Lanley keskittyi sopivan moottorin löytämiseen. Hän teki sopimuksen Stephen Balzerin kanssa, mutta tämän rakentamasta moottorista saatiin vain 12 hevosvoimaa tehoa. Langleyn apulainen Charles M. Manly muutti koneen rakennetta viisisylinteriksi vesijäähdytteiseksi tähtimoottoriksi, joka tuotti 52 hevosvoimaa pyörimisnopeudella 950 kierrosta minuutissa. Tämän jälkeen hänellä oli riittävän tehokas kone ja lentolaite. Suureksi pettymykseksi pienestä lennokista suuremmaksi skaalattu rakenne ei ollut riittävän kestävä ja vuoden 1903 lopulla tehdyt kaksi koelentoa päättyivät heti putoamisella veteen. Lentäjänä ollut Manly saatiin pelastettua. Wrightin veljesten kone lensi vain yhdeksän päivää näiden testien jälkeen. Langleyn koneen ohjattavuus oli heikko ja sen tasapainoisuus ilmassa mitätön.[11]
Whitehead

Gustave Weißkopf oli saksalainen emigrantti, joka Yhdysvalloissa muutti nimensä Gustave Whiteheadiksi. Vuodesta 1897 vuoteen 1915 hän rakensi varhaisia lennokkeja ja moottoreita. 14. elokuuta 1901 hän väitti tehneensä hallitun moottoroidun lennon yksitasollaan No.21 Fairfieldissä Connecticutissa. Lennosta raportoitiin paikallisessa Bridgeport Sunday Herald -lehdessä. Kolmekymmentä vuotta myöhemmin haastelijan kysellessä löytyi useita ihmisiä, jotka väittivät nähneensä lennon. Tämä on aiheuttanut väittelyä siitä, pitäisikö kunnia ensimmäisestä lentokoneesta antaa Whiteheadille.[12][13]
Wrightin veljekset

Wrightin veljekset testasivat vuodesta 1900 vuoteen 1902 järjestelmällisellä tavalla suhtautumalla ja keskittymällä ohjattavuuteen erilaisia leijoja ja liidokkeja tavoitteenaan rakentaa motoroitu laite. Leijat eivät saanneet tarpeeksi nostovoimaa ja ratkaistakseen ongelman veljekset rakensivat oman tuulitunnelin. Näiden tuloksena veljekset korjasivat aikaisempia laskelmien virheitä koskien ilmanvastusta ja nostetta. Heidän kolmas lennokkinsa oli täysin ohjattavissa kolmiaksiaalisesti. He lennättivät sitä satoja kertoja vuonna 1902. Wrightin veljekset eivät vain rakentaneet ensimmäistä lentokonetta Wright Flyer vaan myös kehittivät aerodynaamiikan ymmärrystä.

Wrightin veljekset olivat ensimmäisiä, jotka useilla kokeellisilla yrityksillä löysivät ratkaisun sekä voimanlähteen että ohjauksen suhteen. Korkeuden ohjauksessa he käyttivät siivenmuodon vääntöä ja sivusuunnan ohjaukseen suuntaperäsintä. He rakensivat pienitehoisen polttomoottorin. He valmistivat myös puisen potkurin, joka oli hyötysuhteeltaan parempi kuin aikaisemmat potkurit. Korkeussäätö, suuntaperäsin ja potkuri olivat kaikki tunnettuja, mutta tässä ne yhdistettiin ensimmäisen kerran. Wrightien lähestymisessä lentämiseen oli selvänä ajatuksena hallita ilmassa olo eikä ottaa turhia riskejä. Tämä tavoite oli syynä pieneen konetehoon ja vastaavasti pieneen nopeuteen samoin kuin ilmaan nousu vastatuuleen, jolloin sivutuulet eivät päässeet ohjaamaan konetta. Alaspäin v-kulmassa olevat siivet olivat vähemmän herkkiä sivutuulille ja aiheuttivat vastaavsti herkkyyttä sivusuuntaiselle pyörähdykselle.
Orville Wrightin ohjaama ensilento kesti 12 sekuntia ja se ikuistettiin kuuluisaan valokuvaan. Neljäs lento samana päivänä kesti 59 sekuntia. Lentoja todistivat rannikon meripelastajat, paikallinen liikemies ja poika läheisestä kylästä. Lennosta tuli siten ensimmäisen julkinen ja dokumentoitu lento. Kaikki neljä lentoa keskeytyivät tuulen aiheuttamiin pakkolaskuihin. Lentokorkeus ei ylittänyt kolmea metriä turvallisuussyistä. Flyer oli niin vaikeasti ohjattavissa, ettei sitä olisi pystynyt ohjaamaan kukaan muu kuin liidokeilla harjoitelleet Wrightin veljekset.
Veljekset jatkoivat kehitystyötä ja siirtyivät Daytoniin Ohioon vuosiksi 1904–05. Toukokuussa 1904 heidän raskaampi ja parannettu Flyer II:nsa oli testissä. Vuonna 1905 lensi Flyer III, johon oli tehty merkittäviä muutoksia. Wrightit miltei kaksinkertaistivat suunta- ja korkeusperäsimein koon ja siirsivät ne kauemmaksi taakse. He myös lisäsivät kaksi kiinteää siivekettä korkeusperäsimien väliin. Siivet laitettiin loivaan ylöspäin aukenevaan V-asentoon. Näillä toimenpiteillä Flyer I- ja II -koneissa ilmennyt korkeusepävakaisuus saatiin hallintaan ja kevyet maahan törmäykset kyettiin välttämään. 5. lokakuuta 1905 Wilbur lensi Flyer III -koneella 39 minuuttia ja 23 sekuntia palaten turvallisesti lähtöpaikkaan. Flyer III:kaan ei ollut pyöriä ja se lähti alustalta.[14] Flyer III:a voidaan pitää ensimmäisenä käyttökelpoisena lentokoneena.[15]
Euroopan lentokoneiden pioneerit

Vaikka Wrightin veljesten lennosta ja lentokoneesta raportoitiin yksityiskohtaisesti tammikuussa 1906 ranskalaisessa l'Aerophile-lehdessä, lennon merkistystä ei tunnistettu ja eurooppalaiset jatkoivat yrittämistä rakentaa luontaisesti stabiili lentokone. Ranskalainen Traian Vuia suoritti maaliskuun 18. ja elokuun 19. päivä 1906 12 ja 24 metrin lennot itse suunnittelemallaan, täysin omavoimaisella kiinteäsiipisellä lentokoneella, jossa oli laskutelineet.[16]
[17] Hänen jälkeen tanskalainen Jacob Ellehammer lensi itse rakentamallaan yksitasoisella koneella syyskuussa 1906 42 metriä. Kone oli sidottu köydellä maahan.[18]
13. syyskuuta 1906, päivä Ellehammerin jälkeen, brasilialainen Alberto Santos-Dumont teki julkisen lennon Pariisissa 14-bis-lentokoneellaan. Kone oli takasiipinen ja siivet olivat voimakkaasti ylöspäin aukenevassa V-kulmassa. Kone lensi 60 metriä Bois of Buolognessa suuren yleisön todistaessa. Marraskuussa 1906 Santos-Dumont lensi 220 metriä 21 sekunnissa.[19][20]
Lentokonetekniikan vakiintuminen
Vuonna 1908 Wilbur Wright matkusti Eurooppaan ja elokuusta alkaen hän antoi useita lentonäytöksiä Le Mansissa Ranskassa. Ensimmäisen lentonäytöksen yleisössä elokuun 8. päivänä oli mukana useita Euroopan ilmailun pioneereja, jotka hämmästyivät Wrightin veljesten lentokoneen ohjattavuutta erityisesti tiukkoja käännöksiä, joiden suorittamiseen koneen siivissä oli siivekkeet koneen kallistamiseksi käännön aikana. Tämä ominaisuus kopioitiin eurooppalaisiin lentokoneisiin.
Seuraavien vuosien aikana moottoroituja lentoja alettiin yhä laajemmin pitää muuna kuin uneksijoiden ja poikkeusyksilöiden toimintana. 25. kesäkuuta 1909 Louis Blériot saavutti maailmanmainetta lentämällä ensimmäisenä lentokoneella Englannin kanaalin yli ja voittamalla 1000 punnan palkinnon Daily Mail -lehden asettamssa kilpailussa. Kone oli Blériot XI ja matka Calaisista Doveriin kesti 39 minuuttia.
Pyöriväsiipiset lentolaitteet

Vuonna 1877 Enrico Forlanini kehitti miehittämättömän helikopteri, jossa oli höyrykonen voimalähteenä. Se nousi 13 metrin korkeuteen, jossa se pysyi 20 sekuntia noustuaan ensin pystysuoraan ylös milanolaisessa puistossa. Ensimmäisen miehitetyn helikopterin, Breguet-Richet Gyroplanen tiedetään nousseen ilmaan vuonna 1907, kuitenkin maahan sidotuilla köysillä ohjattuna. Myöhemmin samana vuonna ranskalainen Cornu-helikopteri teki ensimmäisen vapaan lennon Lisenuxissa, Ranskassa. Nämä laitteet eivät kuitenkaan olleet käytännöllisiä.
Lentokoneiden sotilaallinen käyttö
Lähes alusta alkaen lentokoneita on käytetty sotilaallisiin tarkoituksiin. Ensimmäisenä niitä käytti sodassa Italia, jonka lentokoneet tekivät tiedustelu-, pommitus- ja tykistön tulenohjauslentoja Libyassa Italian-Turkin sodassa vuosina 1911–1912. Seuraavaksi Bulgaria käytti lentokoneita ensimmäisessä Balkanin sodassa vuosina 1912–1913. Varsinainen oma aselajinsa ilmavoimista tuli ensimmäisessä maailmansodassa. vuosina 1914–1918.
Lentokone ensimmäisessä maailmansodassa

Ensimmäisen maailmansodan aikana ymmärrettiin, että lentokoneesta on merkittäväksi tiedustelu- ja taisteluvälineeksi. Lentokone kehittyi sodan aikana huomattavasti ja tämä johti sodan jälkeen lentoliikenteen käynnistymiseen. Sodan alussa sen osapuolilla oli kaikkiaan alle 1000 lentokonetta ja sodan aikana rakennettiin noin 200000 lentokonetta. Lentokoneesta kehittyi sodassa oma aselaji maa- ja merivoimien rinnalle.[21]
Ensimmäisessä maailmansodassa lentokonetyypit vanhenivat nopeasti. Niiden perusrakenne oli alussa yhä puu ja kangas. Koska lentokoneiden moottorit olivat alussa heikkotehoisia, rakenteen oli oltava äärimmäisen kevyt. Polttoaine yhdessä puun, kankaan ja epävarman ohjattavuuden kanssa teki koneista helposti tuleen syttyviä.
Sodan alussa lentokoneita käytettiin vastustajan asemien selvittämiseen ilmasta käsin. Pian koneissa alettiin kuljettaa pommeja ja niihin asennettiin konetuliaseita. Ongelmana koneesta ampumisena oli koneen oma potkuri. Jotta se ei rikkoontuisi aseet piti sijoitaa potkurikehän ulkopuolelle, mikä teki niistä epätarkkoja. Merkittävä sotilaallinen askel ilmassa oli Anthony Fokkerin luoma tahdistin, joka vuonna 1916 mahdollisti ampumisen pyörivien potkurin lapojen välistä. Saksalaiset saivat sillä etulyöntiaseman lyhyeksi aikaa, mutta laite kopioitiin nopeasti englantilaisiin ja ranskalaisiin koneisiin.[21]
Sodan alussa käytettiin pyörivää tähtimoottoria, joka oli kokonaisuutena varsin heikkotehoinen, mutta painoonsa nähden voimakas. Sodan lopussa yleistyivät nestejäähdytteiset rivimoottorit ja tähtimoottorit.
Junkers J1 oli maailman ensimmäinen kokometallikone. Ensimmäisen maailmansodan alussa koneet nousivat 3000, mutta lopussa 7000 metrin korkeuteen, missä tarvittiin jo happipulloja.
Sotien välisen ajan 1918–1939 ilmailu

Merkkipaaluna lentämisen historiassa pidetään Charles Lindberghin vuonna 1927 Atlantin yli tekemää yksinlentoa, joka alkoi muokata asenteita lentoliikenteelle suotuisiksi. Lyhyillä matkoilla 1920-luvun alussa saksalaisilla kokometallisilla Junkers-koneilla pystyttiin kuljettamaan matkustajia ilman tappiota. 1930-luvun tunnettuja liikennelentokoneita ovat Junkers Ju-52 ja Douglas DC3. 1930-luvun lopussa isoja lentoveneitä käytettiin mannerten välisissä lennoissa.[2][22]
1920-luvulla sotilasilmailun kehitys oli hidasta, koska ensimmäisen maailmansodan jäljiltä oli varastoissa paljon lentokoneita. Kehitys kulkikin siviili-ilmailun puolella nopeammin. Nopeusennätyksiä pitivät hallussaan 1920-luvulta pitkälle 1930-luvulle Schneider Trophyn tapaisissa nopeuskilpailuissa kellukkein varustetut lentokoneet. Vuonna 1921 kilpailu voitettiin tuloksella 189,66 km/h, vuonna 1931 tuloksella 547,31 km/h ja vielä vuonna 1934 maailmanennätyksen rikkoi vesikone – Macchi M.C.72 – tuloksella 709 km/h. Tulos pysyi voimassa kunnes se rikottiin Messerschmitt Bf 209 -pyöräkoneella vuonna 1939 tuloksella 755,13 km/h.
Ensimmäinen kokometallinen matkustajalentokone – Junkers F 13 – lensi ensilentonsa jo vuonna 1919[23]. Siitä huolimatta puu säilytti asemansa lentokoneiden rakennusmateriaalina aina 1920-luvun lopulle saakka, jolloin metalli alkoi korvata puuta lentorangon rakennusmateriaalina. Pintamateriaalina oli pitkään vielä tämänkin jälkeen kangas, jonka korvaajaksi tuli metalli ensin rungon ja siiven etuosaan ja lopuksi koko koneeseen. 1930-luvun puolessa välissä ensilentonsa lentäneet koneet kuten Messerschmitt Bf 109 tai Douglas DC-3 edustivatkin jo seuraavaa vaihetta, jossa pintapelti oli niitattu yhteen tukien kanssa kuorirakenteeksi.
Ensimmäinen yksitasoinen kokometallinen hävittäjäkone Boeing P-26 lensi ensilentonsa vuonna 1932 – 13 vuotta ensimmäisen yksitasoisen kokometallisen matkustajakoneen jälkeen[24]. Kaksitasoratkaisu piti pintansa 1930-luvun alkupuolelle saakka, jonka jälkeen ensilentonsa lentäneet koneet olivat lähes yksinomaan yksitasoisia. Ensimmäinen sisäänvedettävällä laskutelineellä varustettu yksitasoinen hävittäjä Polikarpov I-16 lensi ensilentonsa vuoden 1933 lopulla. Kehitys 1930-luvun jälkipuoliskolla oli nopeaa.
1930-luvun puolessa välissä sotilaskoneista pommikoneet olivat hävittäjiä nopeampia. Esimerkiksi vuonna 1935 matkustajakoneeksi rakennettu Bristol 142 Britain First mainitaan olleen 48 km/h senhetkistä hävittäjäkonetta nopeampi[25]. Niinpä 142:sta kehitettiin nopeasti sotilasversio 142M, joka tunnettiin paremmin nimellä Bristol Blenheim. Panostus pommikoneisiin johtui 1920-luvulla nousseesta douhetismista, joka ylikorosti hävittäjien kustannuksella pommikoneiden merkitystä taistelukoneina.
Erään arvion mukaan vuonna 1924 ei seitsemän johtavan ilmailumaan yhteenlaskettu sotilaskonetuotanto ylittänyt 2500 konetta. Vastaavasti viisi suurta ilmailumaata – Saksa, Japani, Iso-Britannia, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto rakensivat vuonna 1932 vain runsaat 4000 konetta, mutta vuonna 1939 jo 39000 konetta[26]. Maailma valmistautui toiseen maailmansotaan.
Helikopteri kehitettiin 30-luvun lopussa ja sitä käytetään tehtävissä, joissa tarvitaan paikoillaan ilmassa pysyvää konetta tai laskeutumista paikkoihin, joissa ei ole kiitotietä.
Lentokone toisessa maailmansodassa 1939–1945

Ennen toista maailmansotaa kilpavarustelun aikana kehitettiin hävittäjälentokoneita, kuten Spitfire, Messeschmitt ja Mitsubishi zero, joissa oli kaikissa hyvin tehokkaat moottorit.
Lentokone oli merkittävässä osassa toisessa maailmansodassa. Pommikoneet vaikuttivat alusta alkaen sodan kulkuun. Kun Saksa hyökkäsi Puolaan, sen Stuka-syöksypommittajat tuhosivat puolalaisia kohteita. Sodan aikana merkittävään asemaan tulivat liittoutuneiden raskaat pommikoneet, esimerkiksi Boeingin lentävä linnoitus. kun liittoutuneet pommittivat ankarasti akselivaltojen, erityisesti Saksan ja Japanin kaupunkeja. Koneita valmistettiin Yhdysvalloissa massatuotantona ja lennettiin Atlantin yli Englantiin jatkuvana virtana, mikä tuotti tietoa valtameren säistä ja lentoreiteistä.
Ilmailun kehitys sodan jälkeen 1945–1970

Toisen maailmansodan jälkeen pommikoneiden tekniikkaa siirrettiin matkustajakoneisiin, mistä esimerkkinä Lockheed Constellation. Sodan aikana oli kehitetty myös suihkumoottori, jolla saavutettiin mäntämoottoria parempi tehopainosuhde. 1950-luvun alussa tulivat suihkumatkustajakoneet, joista ensimmäinen oli De Havilland Comet[27]. Ensimmäiset välilaskuttomat reittilennot Lontoosta New Yorkiin käynnistettiin nelimoottorisilla potkurikoneilla 1950-luvulla, mutta vasta vuosikymmenen lopussa riittävän korkealla lentävät suihkukoneet, kuten Boeing 707 ja Douglas DC-8, pystyivät luotettavaan säännölliseen reittiliikenteeseen Atlantin yli. 1960-luvulle siirryttäessä pääasialliseksi voimanlähteeksi suuremmissa liikennelentokoneissa tuli suihkumoottori.[28] Todella jättimäinen suihkukone, jumbojetti Boeing 747 lensi 1960-luvun lopussa.
Tietokoneajan ilmailu vuodesta 1970 eteenpäin
Mahdollisuus tehdä yliäänimatkustajakoneita johti 1970-luvulla Concorden kehittämiseen. Liikennöinti näillä koneilla alkoi 1976, ja niillä lennettiin 2000-luvun alkuun saakka, kunnes sattui tuhoisa onnettomuus. Suurin syy liikennelentojen lopettamiseen kyseisellä konetyypillä oli ehkä kuitenkin koneen suuresta polttoaineen kulutuksesta johtunut huono kannattavuus.[29] Pitkän matkan lentoliikenteessä ovat viime vuosikymmeninä menestyneet laajarunkoiset ja taloudelliset mallit.
Lentoturvallisuus
Lentämisessä turvallisuus on suuri ongelma, sillä maahan syöksyssä useimmiten matkustajat kuolevat. Ilmailun alkuaikoina tämä kuoleman riski oli myös eräänlainen kiihotin, kun sensaatiolehdet rahoittivat otsikoiden toivossa lentokokeiluja. Ilmailun alkuaikojen uhkarohkeita pioneereja on paljolti kiittäminen nykyisen lentämisen turvallisuudesta, sillä lentokoneiden rakenteet ovat kehittyneet turvallisemmiksi paljolti tapahtuneiden onnettomuuksien syiden selvittämisen kautta. Turvallisuus on nykyisessä lentoliikenteessä parempi kuin maaliikenteessä. Jokainen onnettomuus johtaa tutkintaan ja mahdollisiin toimenpiteisiin.[30][31] Laajempi onnettomuussarja liikennelentokoneilla oli 1950-luvulla, jolloin metallin väsyminen ja särönkasvu aiheutti useamman Comet-matkustajakoneen putoamisen. Tämä johti vikaturvallistakäytäntöä noudattavien suunnittelumenetelmien kehittämiseen eli osa suunnitellaan siten, että vika havaitaan ennen kuin se aiheuttaa onnettomuuden. Myös lentokoneissa käytettävien alumiiniseosten ominaisuuksia on saatu parannettua.[32]
Katso myös
Hävittäjälentokoneen kehitys 1918–1939
Ilmasodankäynnin historia
Lentoliikenteen historia
Lentokoneteollisuuden historia
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Chaline, Eric| title = 50 konetta, jotka muuttivat maailmaa (50 Machines that Changed the Course of History)| publisher = Quid Publishing, (suom. versio Moreeni 2013)| year = 2012| version = Suom. Veli-Pekka Ketola| id = ISBN 978-952-254-160-4| language = Suomi| accessdate = 5.4.2014}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kero, Reino ja Kujanen, Hannu (toim.)| title = Kivikirveestä tietotekniikkaan, tekniikan sosiaalihistoriaa kivikaudesta nykypäivään| publisher = Turku: Turun yliopiston historian laitos| year = 1989| id = ISBN 951-880-296-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Pikku jättiläinen, osa Ilmailu| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1985| id = ISBN 951-0-12416-8| accessdate = 30.3.2014}}
Viitteet

*

Minä vuonna ensimmäinen Atlantin yli lento tehtiin?


Aika on olemassaolon ja tapahtumien jatkuvaa ilmeisesti peruuttamatonta etenemistä menneisyydestä tulevaisuuteen nykyhetken kautta.[1] Aika on fysiikan perussuure, jonka yksikkö on sekunti[2][3].
Ajan yksiköt
Ajan perusyksikkö on SI-järjestelmän mukaisesti sekunti.[2] Sen lisäyksiköitä ovat minuutti (60 sekuntia) ja tunti (60 minuuttia). Muita perusyksikön kerrannaisia ovat vuorokausi (24 tuntia) ja viikko (7 vuorokautta). Maan kiertoliikkeeseen auringon ympäri perustuva yksikkö on vuosi (noin 365,25 vuorokautta), joka jakautuu kahteentoista, kestoltaan vaihtelevaan kuukauteen.
Sekunti jaetaan edelleen pienempiin aikayksikköihin, kuten millisekunteihin (1/1000 sekuntia). Lyhyin mahdollinen aikayksikkö on Planckin aika, noin 10−43 sekuntia.[4]
Ajan yksiköiden historiaa
Vuosi, Kuun vaiheisiin perustuva kuukausi sekä vuorokausi on tunnettu aikayksikköinä jo kauan. Muut aikayksiköt perustuvat sopimukseen. Eri kulttuureissa on ollut omat viikkonsa, joiden pituus vaihteli viidestä kymmeneen päivään.[5] Babylonialaiset jakoivat vuorokauden 12 osaan mutta egyptiläiset ja kiinalaiset jakoivat 12 osaan vain päivän. Kun egyptiläiset ryhtyivät pitämään aikaa myös yöllä, heidän vuorokauteensa tuli yhteensä 24 tuntia, minkä tavan myös babylonialaiset ottivat käyttöön. Tunnit olivat tuolloin vielä eripituisia päivän valoisan ajan pituudesta riippuen. Vakiomittaisiin tunteihin siirryttiin vasta 1300–1400-luvuilla. Minuutteja ja sekunteja opittiin mittaamaan kelloilla 1600-luvulla. Niitä oli käytetty jo paljon aikaisemmin tähtitieteessä, mihin niiden kantaluku 60 oli otettu babylonialaisilta. Sekuntia lyhyemmistä ajoista alettiin käyttää sekunnin desimaaliosia.[6]
Aika fysiikassa
Fysiikassa perussuure aika (, tunnus t) määritellään tapahtumien välisenä etäisyytenä aika-avaruuden neljännellä akselilla. Einsteinin erityisen suhteellisuusteorian mukaan aikaa ei voi esittää muuten kuin aika-avaruuden osana. Tapahtumien välinen etäisyys riippuu tapahtumia tarkkailevien havainnoitsijoiden suhteellisesta nopeudesta tapahtumaan nähden. Einsteinin yleinen suhteellisuusteoria muutti ajan määritelmää vielä enemmän esittämällä kaareutuneen aika-avaruuden käsitteen. Eristetyssä järjestelmässä ajan kuluessa eteenpäin entropia eli haje aina kasvaa, joten hajeen kasvusta voidaan päätellä ajan suunta. Normaalisti syy-seuraussuhteen mukaisesti syy on myös aina ennen seurausta.
Ajan voi käsittää myös nopeudeksi, jolla eri ilmiöt tapahtuvat. Esimerkiksi suuressa painovoimakentässä aika kuluu suhteellisuusteorian mukaan hitaammin kuin pienessä painovoimakentässä, mikä näkyy esimerkiksi kemiallisten reaktioiden ja kellojen käynnin hidastumisena. Ihmiset eivät kuitenkaan voi itse huomata ajan kulumisessa tapahtuvia muutoksia lähiympäristössään, sillä aivot ja havainnot toimivat samalla aikaan sidotulla nopeudella.
Ajanlasku

Ajanlasku tarkoittaa pitkien ajanjaksojen määrittämistä kalentereilla.[7]
Ihminen on jo esihistoriallisina aikoina osannut tunnistaa vuoden pisimmän ja lyhimmän päivän, ja niiden merkitsemiseksi on pystyttänyt suuria monumentteja, jotka osoittavat auringonnousun sijainnin tai auringonvalon suunnan avulla tarkan päivämäärän.[8]
Muinaiset kansat ovat jakaneet vuoden 365 päivää eri tavoin kuukausiin. Kuukalenteri on ollut helppo ja yleinen tapa ryhmitellä päivät samanmittaisiin jaksoihin jo ennen kuin vuoden pituus tunnettiin. Kuukalenterin kuukaudet ja auringon mukaan lasketut vuodet voidaan yhdistää 19 vuoden mittaisella niin sanotulla Metonin jaksolla, jossa on lähes tasan 235 kuukautta. Muinaisessa Egyptissä vuotta jaksotti useimmille ihmisille Niilin säännöllinen tulviminen, mutta papisto kehitti myös 12 kuukauden ja 30 vuorokauden kalenterin, johon lisättiin viisi ylimääräistä juhlapäivää.[9] Omat kalenterinsa ovat olleet esimerkiksi muslimeilla, juutalaisilla, mesoamerikkalaisilla ja kiinalaisilla. Islamilaista kuukalenteria käytetään yhä monessa islamilaisessa maassa.[10]
Rooman hallitsija Julius Caesar laaditutti aiempaa kalenteria tarkemman juliaanisen kalenterin vuonna 46 eaa. Siitä kehitettiin vuonna 1582 vielä tarkempi gregoriaaninen kalenteri, joka on nykyisinkin laajalti käytössä.[11]
Maailmassa käytettiin paikallisaikoja vielä gregoriaanisen kalenterin käyttöönoton jälkeenkin, sillä ennen nopeaa viestintää oman kylän aika riitti ihmisille. Kun ajan yhdenmukaistaminen alettiin 1800-luvulla vihdoin nähdä välttämättömänä, maailma jaettiin aikavyöhykkeisiin, joiden sisällä aika oli aina sama. Kesäaika otettiin useissa maissa käyttöön 1900-luvun aikana. Vuonna 1972 otettiin käyttöön virallisesti koordinoitu yleisaika (UTC), jossa otetaan huomioon myös maapallon epätasainen pyörimisliike.[12]
Ajan mittaaminen

Ajan mittaaminen tarkoittaa lyhyiden aikojen mittaamista erilaisilla kelloilla ja elektronisilla ajanottajilla.[7] Kellon kolme perustekijää ovat virtalähde, näytön laskinjärjestelmä sekä käynninsäätelijä, joka yhdistää kaksi muuta osaa.[13] Kellonaika annetaan tunteina, minuutteina ja sekunteina vuorokauden vaihtumisesta. Tunnit voidaan laskea yhdessä 24 tunnin jaksossa tai kahdessa 12 tunnin jaksossa.
Varhaisia kelloja ovat esimerkiksi aurinkokello, vesikello, tiimalasi ja kynttiläkello. Aurinkokello näyttää ajan Auringon luomasta varjosta silloin kun Aurinko paistaa. Vesikellossa vesi valuu astian reiästä ulos tietyssä ajassa, tiimalasissa hiekka. Kynttiläkellossa ajan kulumisen näkee palavan kynttilän korkeudesta.[14]
Mekaaninen kello keksittiin 1200- tai 1300-luvulla. Varhaisissa mekaanisissa kelloissa virranlähteenä käytettiin putoavia painoja. Euroopan katedraaleihin sijoitettiin keskiajalta alkaen valtavia tornikelloja. 1500-luvulla kehitetyssä taskukellossa käynninsäätiminä olivat lipottimet. Galileo Galilei oivalsi 1580-luvulla, että heilurista saataisiin mekaaniseen kelloon hyvä käynninsäädin. Ensimmäisen heilurikellon suunnitteli ja rakennutti Galileon työn pohjalta vuonna 1657 Christiaan Huygens. Hänen jälkeensä kellojen mekanismin tekniikkaa kehitettiin edelleen, ja kelloista tuli tarkempia ja pienempiä. Itsensä vetävä automaattikello keksittiin vuonna 1770.[15]
Englantilainen John Harrison kehitti 1700-luvulla laivakronometrin. Se pystyi pitämään hyvin tarkkaa aikaa myös merillä, mikä teki merenkululle tärkeän pituusasteen määrittämisen mahdolliseksi.[16]
Sähkökello keksittiin 1800-luvulla. Sähkökello kääntää vaihtovirran taajuuden sekunneiksi, minkä ansiosta kaikki kellot samassa virtapiirissä näyttivät saman ajan. 1900-luvulla on kehitetty entistä tarkemmat kvartsikello ja atomikello.[17]
Käsityksiä ajan olemuksesta
Filosofien ja tieteilijöiden aikakäsitykset

Ajan olemuksesta, eli "Mitä aika on?", on väitelty jo antiikin Kreikan ajoista lähtien, ja filosofit ovat esittäneet siitä keskenään vastakkaisia käsityksiä. Kiistelyä on herättänyt se, onko aikaa olemassa ihmisten kellojen ulkopuolellakin vai onko se puhtaasti ihmisen luoma käsite, ja siitä, onko aika liikettä ja muutosta vai peräkkäisten hetkien sarja.[18]

Kreikkalaisen filosofi Parmenidesin mukaan (n. 450 eaa.) aika ja liike olivat harhaa. Hänen oppilaansa Zenon Elealainen kehitti väitteiden todistamiseksi kaksi kuuluisaa paradoksia, ”Akhilleus ja kilpikonna” ja ”lentävän nuolen paradoksi”. Pari sukupolvea myöhemmin elänyt Platon uskoi, että aika oli luotu yhdessä maailmankaikkeuden kanssa ja oli olemassa itsenäisesti. Hän piti aikaa tyhjänä säiliönä, joka voitiin täyttää siinä liikkuvilla asioilla ja tapahtumilla. Hänen oppilaansa Aristoteleen mukaan aikaa ei kuitenkaan ole olemassa tapahtumista riippumatta, vaan aika on muutosta ja liikettä. Aristoteles päätteli, että aika ei koostu peräkkäisistä jakamattomista ”nyt”-hetkistä, kuten Zenon nuoliparadoksinsa kautta oli pyrkinyt sanomaan. Aristoteleen mukaan nyt-hetkien sarjaa ei ole olemassa, koska sellaiset hetket eivät ole voineet kadota oman kestonsa aikana tai seuraavassa nyt-hetkessä.[19]
Kirkkoisä Augustinus pohti 300-luvun lopulla teoksessaan Tunnustukset paljon ajan olemusta sekä menneisyyden ja tulevaisuuden paradokseja.[20]
Tiedemies Isaac Newton (1642–1726) tarvitsi aikaa yhtälöidensä muuttujaksi ja ryhtyi pohtimaan aikaa tieteellisesti. Newton kannatti Platonin ajatusta ajan itsenäisyydestä. Hän jakoi ajan absoluuttiseen (matemaattiseen) aikaan ja suhteelliseen (tavalliseen) aikaan. Absoluuttinen aika eli kesto on todellista ja matemaattista, ja se virtaa tasaisesti ilman suhdetta mihinkään ulkpuoliseen. Suhteellinen aika on näennäistä ja on liikkeen avulla aistein havaittava ulkoinen keston mittari, joka voi olla tarkka tai epätarkka.[21]
Gottfried Leibniz (1646–1716) oli Aristoteleen kannalla ja ajatteli, että ilman tapahtumia ja muutosta ei olisi aikaa. Filosofi Immanuel Kantin mukaan aika on perusintuitio, jonka avulla me ymmärrämme aistien kokemuksen. Filosofi J. M. E. McTaggartin (1866–1925) mukaan aikaa ei ole olemassa. Hän jakoi ajalliset suhteet "suoraan A-sarjaan" ja "epäsuorasti järjestettyyn B-sarjaan", ja koska A-sarja on itsessään ristiriitainen, ajan täytyy olla epätodellista.[22]
Psykologi William Jamesin (1842–1910) mukaan ihminen tuntee kokemuksen virrassa noin 12 sekuntia kestävän ”näennäisen nykyhetken”.[23] Filosofi René Descartes taas piti aikaa välittömien nykyhetkien sarjana.[24]
Teoreettinen fyysikko Lee Smolin kirjoitti vuonna 2010, että kvanttipainovoiman tutkimus vahvistaa, että neliulotteisessa aika-avaruudessa on järkeä vain, jos aika on todellista, perusluonteinen ja jopa ainoa suoraan kokemamme todellisuuden aspekti.[25]
Kulttuurien aikakäsitykset
Eri kulttuurien aikakäsitykset eli tavat käsittää aika, menneisyys ja tulevaisuus voidaan jakaa karkeasti pistemäiseen, sykliseen ja lineaariseen aikakäsitykseen. Primitiivisessä pistemäisessä aikakäsityksessä aikaa ei tajuta jatkuvana, vaan jokainen hetki on oma kokonaisuutensa. Syklinen aikakäsitys vallitsi lähes kaikissa varhaisissa korkeakulttuureissa. Siinä katsotaan, että aika kiertää kehää, ja kaikki tapahtumat toistuvat pitkissä, tuhansien vuosien aikasykleissä, jotka päättyvät katastrofiin. Lineaarinen aikakäsitys muodostui Mesopotamiassa, ja se selkeytyi juutalaisilla ja kristityillä, joiden kautta se siirtyi koko länsimaiseen ajatteluun. Siinä ajalla on tietty alku ja mahdollisesti myös loppu. Nykyajan yleisen käsityksen mukaan maailma syntyi tiettynä ajankohtana, kuten alkuräjähdyksessä. Erään teorian mukaan maailma myös palaa alkupisteeseensä ja loppuu miljardien vuosien kuluttua.[26]
Ajan kokeminen
Ihmisellä ei tiettävästi ole aikaa suoranaisesti havaitsevaa aistia. Ihmisen ajantajussa on kyse kognitiivisesta prosessista – keskittymisestä ja muihin tapahtumiin vertaamisesta.[27]
Kokeissa on havaittu, että ihmisen tietoisuus laahaa puoli sekuntia ulkomaailman tapahtumien jäljessä (niin sanottu ”Libetin puolen sekunnin viive”). Tajunta kuitenkin ikään kuin ajastetaan takaisin tosiaikaiseksi, niin että henkilö uskoo kokeneensa aistimuksen yhtä aikaa sen aiheuttaneen ärsykkeen kuten kosketuksen kanssa.[28]
Psykologi William Jamesin mukaan ihminen aistii ajan ”sekä alun että lopun sisältävänä kokonaisuutena”. Silmillään ihminen ei havaitse eroa kahden kuvan välillä silloin kun ne näkyvät tiheämmin kuin 1/60 sekunnin välein. Kuuloaistillaan ihminen erottaa 1/500 sekunnin välein toistuvat äänet. Ihmisen kuuloaisti pystyy käyttämään hiukan eri aikoina korviin saapuneiden äänten aikaväliä äänen suunnan arvioimiseksi.[29]
Ihminen kokee ajan kulkevan hitaammin ikävystyttävässä tilanteessa kuin silloin kun on jotain tekemistä. Tämä ilmiö on vahvistettu myös kokeiden avulla. Jälkikäteen tällaisiin tilanteisiin pätee kuitenkin usein päinvastainen: toiminnantäyteisestä ajanjaksosta on jäänyt muistoja, ja se tuntuukin nyt pidemmältä kuin ikävystyttävä ajanjakso, jolta ei ole jäänyt muistoja. Vanhoista ihmisistä aika tuntuu usein kuluvan nopeammin kuin nuoremmista, mikä voi liittyä siihen, että nuori ihminen saa vanhaa enemmän uusia kokemuksia, jotka jäävät muistoina mieleen.[30]
Psyykeen vaikuttavat aineet muuttavat usein ajan kokemusta. Piristeet voivat saada käyttäjän yliarvioimaan kuluneen ajan pituuden, mutta depressantit kuten alkoholi tuntuvat lyhentävän aikaa. Psykedeelit voivat sotkea ajantajun täysin, ja aika voi jopa tuntua kulkevan taaksepäin.[31]
Ihminen, joka on ollut vähällä kuolla, voi nähdä elämänsä kulkevan silmiensä editse pikakelauksella muutaman sekunnin aikana. Hätätilanteissa kuten pudotessa aika sen sijaan voi hidastua, ja ihminen voi nähdä tapahtumien etenevän kuin hidastettuna kuvasarjana. Testitilanteessa on kuitenkin havaittu, että ihminen ei pudotessaan kykene näkemään nopeammin vaihtuvia kuvia kuin tavallisestikaan. Ajan hidastumisen kokemus syntyy ilmeisesti siitä, että aivojen mantelitumake tallentaa hätätilanteessa muistikuvat eräänlaiseen apumuistiin, johon ne kiinnittyvät tavallista lujemmin.[32]
Ajantajun kehitys lapsella
Lapsen ajantaju kehittyy vaiheittain. Puolitoistavuotiaana useimmat lapset näyttävät elävän vain nykyisyydessä, ja aluksi lapsi oppiikin lähinnä vain nykyhetkeen liittyviä sanoja. Vähitellen tulevaisuuteen liittyvät lauseet lisääntyvät, mutta menneisyyteen liittyvät lisääntyvät hitaammin. Sittenkin kun pieni lapsi on jo alkanut tajuta ajallisia tapahtumaketjuja, aika jää riippuvaiseksi hänen omista toimistaan. Oppiessaan kieltä lapsi oppii myös aikaan liittyviä abstrakteja käsitteitä, mikä mahdollistaa ajallisten suhteiden tajun kehittymisen. Muistin kehittyminen mahdollistaa sen, että lapsi alkaa oivaltaa, että asiat eivät ole suhteessa vain toisiinsa vaan myös lapseen itseensä. Noin kahdeksan vuoden iässä lapselle muodostuu käsitys yhdestä yhteisestä ajasta, jossa kaikki asiat tapahtuvat. Lapsen älykkyyden kehitysnopeudesta riippuu, milloin hän alkaa pitää aikaa abstraktina, todellisista kelloista riippumattomana käsitteenä; kymmenvuotiaista lapsista näin tekee joka neljäs. Lapsen ollessa 13–14 vuoden ikäinen hän jo useimmiten tajuaa, että kellon ilmaisema aika on pelkästään sopimuksenvarainen. Joidenkin ei-länsimaisten kulttuurien lasten ajantajun kehittymisen on havaittu olevan erilainen kuin länsimaisten; joissain sellaisissa kulttuureissa, joissa ajalla ei ole yhtä suurta merkitystä kuin länsimaissa, kuten Afrikassa tai Australiassa, lapset eivät opi arvioimaan ajan pituutta tai lukemaan kelloa yhtä hyvin kuin länsimaiden lapset.[33]
Ajan merkitys ihmiselle
Aika on noussut hallitsevaan asemaan modernissa yhteiskunnassa. Ajan mittaamisen kehitys ja rannekellojen yleisyys ovat tehneet ihmisistä jatkuvasti tietoisia tarkasta ajasta, ja aikataulut ohjaavat ihmisten elämää ja yhteiskunnan toimintaa. Entisinä aikoina ihmiset ajattelivat vähemmän ajan kulumista eivätkä olleet tietoisia tarkasta ajasta. Maatalouden tarpeisiin riitti taivaan tarkkailu, ja vuorokausirytmin määräsivät Auringon nousu ja lasku.[34]
Katso myös
Aikajärjestelmä
Aikamatkustus
ISO 8601
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Hart-Davis, Adam| title = Aika: Suuren mysteerin jäljillä| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 2012| version = (The book of time: Everything you need to know about the biggest idea in the universe, 2011.) Suomentaneet Mervi Ovaska ja Sinikka Jauhiainen| id = ISBN 978-951-20-8892-8}}

Citation error, replace with{{cite book| author = Whitrow, G. J.| title = Ajan historia: Ajankäsitykset esihistoriasta meidän päiviimme| location = Helsinki| publisher = Art House| year = 1999| version = (Time in history: The evolution of our general awareness of time, 1988.) Suomentanut Anto Leikola| id = ISBN 951-884-234-5}}
Viitteet

Kirjallisuutta

Citation error, replace with{{cite book| author = Pihlström, Sami & Siitonen, Arto & Vilkko, Risto (toim.)| title = Aika| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2000| id = ISBN 951-662-812-5}}
Aiheesta muualla

 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
. (in Finnish)
Slavov, Matias: Ovatko mentaalinen ja fysikaalinen aika sovitettavissa yhteen? Tieteessä Tapahtuu, 36(2).
Tukiainen, Arto: . niin & näin 4/1999, 48–53.

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit