Doki Doki Literature Club! on yhdysvaltalaisen Team Salvaton kehittämä ja julkaisema Ren’Py-pelimoottorilla toteutettu visual novel -peli. Se julkaistiin 22. syyskuuta 2017, ja se on saatavissa Windowsille ja MacOS:lle.[1] Peli seuraa miespuolista high school -opiskelijaa, joka liittyy koulunsa kirjallisuuskerhoon ja päätyy tekemisiin sen neljän naisjäsenen kanssa. Vaikka Doki Doki Literature Club! vaikuttaa aluksi tavanomaiselta bishōjo-treffisimulaattorilta, jossa pelaaja pyrkii seurustelemaan vastakkaisen sukupuolen edustajien kanssa, se edustaa tosiasiassa psykologista kauhua ja sisältää runsaasti neljännen seinän rikkomista ja metafiktiota.[2][3]
Pelin kehitti noin kahden vuoden aikana Dan Salvato, joka oli ennen pelin julkaisua tunnettu pääasiassa Super Smash Bros. Melee -peliin tekemistään modeista. Salvaton mukaan inspiraatio pelin tekemiseen tuli hänen ristiriitaisista tunteistaan animea kohtaan ja kiinnostuksestaan psykologiseen kauhuun.[4] Doki Doki Literature Club! yhdisteleekin visual novel -peleille tyypillistä pinnallista söpöyttä kauhun elementteihin ja käsittelee samalla vakavampia aiheita, kuten masennusta ja ahdistusta.[5] Peli saavutti julkaisunsa jälkeen kulttimaineen,[4] ja sen sisältämä metafiktio ja kauhu saivat ylistystä kriitikoilta. PC Gamer -lehti sanoi sen olevan yksi vuoden 2017 yllättävimmistä peleistä.[5] Steam-jakelualustalla sen saamista käyttäjäarvioista 97 prosenttia on positiivisia.[1]
Pelaaminen

Koska Doki Doki Literature Club! on visual novel -peli, pelaaminen koostuu pääasiassa tarinan ja dialogin seuraamisesta vailla mahdollisuutta vaikuttaa juonen kulkuun. Toisinaan pelaaja saa tehdä päätöksiä, jotka voivat vaikuttaa pelin tapahtumiin. Lisäksi pelissä on yksi minipeli, jossa pelaaja kirjoittaa runoja osana kirjallisuuskerhon toimintaa. Jokainen tyttö kirjallisuuskerhossa pitää eri tyylisistä asioista, ja niinpä pelaajan valitsemat sanat vaikuttavat siihen, kuka runosta pitää eniten. Jos pelaaja valitsee haluamaansa tyttöä miellyttävät sanat ja oikeat vaihtoehdot keskusteluissa, peliin avautuu ylimääräisiä kohtauksia. Pelin aikana avatut kohtaukset vaikuttavat siihen, minkä lopetuksista pelaaja saa pelin päätteeksi.
Juoni

Pelaajan ohjaaman päähenkilön lapsuudenystävä, Sayori, kutsuu hänet mukaansa koulun kirjallisuuskerhoon. Siellä hän tapaa kerhon muut jäsenet Yurin ja Natsukin sekä kerhon johtajan Monikan. Päähenkilö alkaa osallistua kerhon toimintaan ja muun muassa kirjoittaa runoja ja jakaa niitä muiden kanssa, ja tulee hiljalleen läheisemmäksi tyttöjen kanssa.
Kerho on valmistautumassa lähestyviä festivaaleja varten, kun Sayori yllättäen paljastaa päähenkilölle kärsineensä koko elämänsä vaikeasta masennuksesta ja tunnustaa rakastavansa tätä. Festivaalipäivän lähestyessä Sayorin tavanomaisen, tyyliltään katkeransuloisen runon sijasta päähenkilö saakin häneltä synkän runon, jonka puhuja käskee toistuvasti jotakuta poistumaan päästään. Kun Sayori ei enää vastaa hänen tekstiviesteihinsä, päähenkilö lähtee kerhon tapaamisesta ja kiirehtii Sayorin kotiin. Sayori löytyy huoneestaan hirttäytyneenä. Peliin alkaa tulla glitchejä, ja päähenkilön pohtiessa, olisiko hän voinut pelastaa Sayorin toimimalla toisin, peli päättyy äkillisesti.
Pelaaja päätyy takaisin päävalikkoon, ja kaikki aiemmat tallennukset ovat poistuneet. Uusi peli alkaa samalla tavalla kuin edellinen, mutta Sayorin vuorosanojen ja nimen tilalla on lukukelvotonta tekstiä. Peliin tulee taas glitch, ja se alkaa alusta, mutta tällä kertaa Sayori puuttuu pelistä kokonaan, ja häneen aiemmin viitanneet tekstit ja kuvat on joko poistettu tai korvattu glitcheillä ja muiden hahmojen kuvista yhdistellyillä kuvilla. Sayorin sijaan päähenkilön mukaan kerhoon kutsuukin Monika. Pelissä alkaa tapahtua yhä oudommiksi ja huolestuttavammiksi käyviä asioita. Kun päähenkilö löytää Yurin viiltelemästä itseään, peli kelautuu itsestään taaksepäin ja jatkuu kuin mitään ei olisi tapahtunut. Peli alkaa näyttää järkyttäviä ja yllättäviä kuvia, esimerkiksi Natsukin kaula katkeaa kesken keskustelun. Peli alkaa myös estää pelaajaa tekemästä keskusteluissa valintoja, jotka eivät suosi Monikaa.
Juuri ennen juhlia Yuri antaa päähenkilölle veritahraisen, täysin lukukelvottoman runon, ja Natsukilta puuttuu joissakin keskusteluissa kasvot. Yuri tunnustaa rakastavansa päähenkilöä ja puukottaa sitten itseään vatsaan ja rintaan. Peliin tulee jälleen glitch, jonka seurauksena päähenkilö viettää tahtomattaan koko viikonlopun koululla Yurin ruumiin vierellä. Maanantaina Natsuki saapuu paikalle, oksentaa nähdessään ruumiin ja pakenee paikalta. Monika tulee hänen perässään, pyytää anteeksi ja poistaa Yurin ja Natsukin ”hahmotiedostot”. Peli alkaa jälleen alusta.
Päähenkilö päätyy uudessa pelissä huoneeseen istumaan kasvokkain Monikan kanssa. Monika selittää olevansa tietoinen siitä, että hän on pelissä. Hän kertoo voivansa manipuloida pelin tiedostoja niin, että muiden hahmojen persoonallisuus muuttuu, ja jopa poistaa muita hahmoja kokonaan pelistä. Hän myöntää tehneensä Sayorista masentuneemman ja vahvistaneensa Yurin pakkomielteistä persoonallisuutta, jotta päähenkilön kiinnostus heitä kohtaan vähenisi. Syyksi tähän Monika kertoo identiteettikriisin, joka seurasi siitä, ettei häntä ollut suunniteltu pelissä sellaiseksi hahmoksi, johon päähenkilö voi rakastua. Sen jälkeen hän alkaa puhutella päähenkilön sijaan itse pelaajaa ja sanoo rakastavansa tätä. Peli jatkuu tässä huoneessa, jossa pelaaja juttelee Monikan kanssa erilaisista aiheista niin kauan, kunnes itse menee pelin kansioon ja poistaa sieltä Monikan hahmotiedoston. Kun pelaaja tekee näin, peliin tulee glitch ja Monika panikoi, kun hänet poistetaan pelistä. Hän on aluksi pelaajalle vihainen, mutta rauhoittuu sitten ja sanoo yhä rakastavansa pelaajaa. Hän katuu kaikkea tekemäänsä, palauttaa muut tytöt peliin ja poistaa itsensä.
Lopetukset
Pelissä on kaksi erilaista lopetusta. Pelin aikana tehdyt valinnat vaikuttavat siihen, kumman niistä pelaaja näkee. Normaalissa lopetuksessa peli alkaa Monikan poistamisen jälkeen taas alusta samanlaisena kuin alkuperäinen pelikerta. Pian sen jälkeen, kun päähenkilö on tavannut Yurin ja Natsukin, Sayori paljastaa pelaajalle, että nyt, kun hän on kirjallisuuskerhon johtaja, hän tietää kaiken pelistä ja siitä, mitä Monikalle tapahtui. Hän aikoo käyttää peliä samalla tavoin kuin Monika. Tämän kuultuaan Monika palaa välittömästi peliin ja poistaa komentokehotteen kautta Sayorin pelastaaksen pelaajan. Monikan ääni kuullaan ensimmäistä kertaa, kun hän tämän jälkeen puhuu pelaajalle ja laulaa laulun ”Your Reality” samalla, kun lopputekstit alkavat pyöriä näytöllä. Lopputekstien aikana Monika poistaa hiljalleen pelitiedostoja. Lopputekstien päätteeksi näytöllä näkyy Monikan kirjoittama viesti, jossa hän sanoo lakkauttaneensa kirjallisuuskerhon, koska sieltä ei ollut löydettävissä onnellisuutta.
Normaalin lopetuksen sijaan on mahdollista saada myös vaihtoehtoinen lopetus, mikäli pelaaja on avannut kaikkien kolmen tytön piilotetut kohtaukset yhden läpipeluun aikana. Tämä vaatii pelin tallentamista ja lataamista uudelleen useita kertoja ennen Sayorin itsemurhaa. Monikan poistamisen jälkeen Sayori hyväksyy tässä lopetuksessa todellisuutensa ja kiittää kyynelsilmin pelaajaa siitä, että tämä on yrittänyt tehdä kaikki tytöt onnellisiksi. Hän hyvästelee pelaajan toivoen, että hän tulee vielä uudelleen käymään ja kertoen, että kaikki tytöt rakastavat häntä. Sen jälkeen hän poistaa pelin. Lopputekstien aikana soi jälleen ”Your Reality”, mutta niiden jälkeen näytölle tulee pelin tekijä Dan Salvaton kirjoittama kiitoskirje.
Vaikka se ei olekaan varsinainen lopetus, yksi tapa saada peli päättymään, on poistaa Monikan hahmotiedosto jo ennen pelin aloittamista. Sayorista tulee tällöin kerhon johtaja, mutta ymmärrettyään pelin luonteen ja roolinsa siinä hän kaappaa pelin hallinnan, poistaa kaikki hahmotiedostot ja sulkee pelin. Jos pelaaja yrittää jatkaa peliä, näytölle tulee musta pelin loppumisesta kertova näyttö ja sen jälkeen kuva hirttäytyneestä Sayorista. Noin kymmenen minuutin kuluttua kuvan viereen ilmestyy teksti ”Nyt kaikki voivat olla onnellisia”.
Riippumatta siitä, miten peli päättyy, sen pelaaminen uudelleen vaatii joko koko pelin asentamisen uudelleen tai pelitiedostojen palauttamisen alkuperäiseen tilaansa.

Tekijät, kehitys ja julkaisu
Doki Doki Literature Club! on Dan Salvaton esikoispeli, jota hän kehitti salassa noin kaksi vuotta[4] ennen kuin se julkaistiin 22. syyskuuta 2017.[1] Peli on ilmainen, mutta siitä voi maksaa haluamansa summan. Kymmenellä dollarilla saa fanipaketin, johon kuuluu muun muassa taustakuvia ja pelin ääniraita.[6]
Salvato on kertonut saaneensa inspiraation pelin tekemiseen ”viha-rakkaussuhteestaan” animeen. Koska hän tiesi, että stereotyyppinen anime, jossa on vain ”söpöjä tyttöjä tekemässä söpöjä asioita”, jakaa vahvasti mielipiteitä, hän pyrki tekemään pelin, josta kiinnostuisivat sekä animen ystävät että vihaajat. Salvato halusi, että peli saisi ihmiset aluksi pitämään sitä vain tavallisena animepelinä, mutta lopulta välittämään hahmoista ja jopa pelkäämään niitä. Salvaton mukaan häntä inspiroivat ”asiat, jotka ovat pelottavia, koska ne saavat ihmisen tuntemaan olonsa epämukavaksi, eikä vain koska ne näyttävät pelottavilta”.[4] Doki Doki Literature Club! yhdisteleekin visual novel -peleille tyypillistä pinnallista söpöyttä kauhun elementteihin ja käsittelee samalla vakavampia aiheita, kuten masennusta ja ahdistusta.[5]
Itse pelin suunnittelun ja ohjelmoinnin lisäksi Salvato myös käsikirjoitti pelin tarinan ja sävelsi siihen musiikin. Pelin hahmot piirsi Satchely ja taustat Velinquent.[7]
Vastaanotto

Doki Doki Literature Club! sai pian julkaisunsa jälkeen kulttimaineen.[8][4] Ensimmäisen kuukauden aikana sitä ladattiin miljoona kertaa,[9] ja se rikkoi kahden miljoonan latauksen rajan noin kuukautta myöhemmin.[10]
Kriitikot ottivat pelin positiivisesti vastaan.[5] Kotakun Gita Jackson kuvaili sitä ”todella erityiseksi peliksi” ja kehotti kaikkia ”kauhupeleistä, erityisesti ihon alle menevistä, pitäviä tutustumaan Doki Doki Literature Clubiin”.[11] GQ:n Tom Philip kertoi sen olevan yksi pelottavimmista pelaamistaan peleistä ja sanoi pelin sisältävän ”ilkeällä tavalla kekseliäimpiä kerrontatapoja”, joita on koskaan nähnyt. Hän kuitenkin kritisoi sitä, kuinka pelissä joutuu välillä klikkailemaan läpi loputtomalta tuntuvien, tyhjänpäiväisten, flirttailevien keskustelujen runoudesta.[8]
IGN Entertainmentin vuoden 2017 palkintogaalan yleisöäänestyksessä Doki Doki Literature Club! oli vuoden paras tietokonepeli ja[12] seikkailupeli (minkä lisäksi se myös sijoittui raadin varsinaisessa palkintoäänestyksessä toiseksi)[13], sen tarina oli paras[14] ja se oli innovatiivisin peli.[15] Electronic Gaming Monthly -lehden vuoden 2017 25 parhaan pelin listalla Doki Doki Literature Club! oli sijalla 16.[16]
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Vuoden 2017 videopelit
Luokka:Yhdysvalloissa kehitetyt videopelit
Luokka:Visual novel -pelit
Luokka:Kauhupelit
Luokka:Ilmaispelit
Luokka:Indie-videopelit
Luokka:79.8 Pelit, leikit, keräily


Aleksis Kivi (oikealta nimeltään Alexis Stenvall[1], 10. lokakuuta 1834 Nurmijärvi – 31. joulukuuta 1872 Tuusula) oli suomalainen kirjailija. Kivi kirjoitti kansallisromaanin aseman saavuttaneen romaanin Seitsemän veljestä (1870), näytelmiä kuten Nummisuutarit (1864) ja runoja.[2][3]
Kiven teksteissä on sekä romanttisia että realistisia piirteitä. Kivi kykeni luomaan usealla kirjallisuuden alalla korkeatasoisen tuotannon aikana, jolloin suomenkielisen kirjallisuuden perinnettä, kansanrunoutta lukuun ottamatta, ei ollut olemassa.[2][3] Kivi oli ensimmäinen suomalainen ammattikirjailija.[4] 1900-luvun alun Kivi-renessanssista alkaen hän on ollut Suomen kansalliskirjailija.[5]
Useita Aleksis Kiven runoja ja teoksiin sisältyviä laulutekstejä on sävelletty lauluiksi. Näitä ovat muun muassa ”Onnelliset”, ”Keinu”, ”Metsämiehen laulu”, ”Oravan laulu”, ”Sydämeni laulu”, ”Seitsemän miehen voima”, ”Mitä minä huolin”.[6]
Sukutausta

Kiven isoisän isällä Johan Stenvallilla oli ollut Nurmijärven Palojoella sotilastorppa vuodesta 1766. Vanhimmat tunnetut esivanhemmat ovat Yrjö Blomstedtin mukaan Janakkalasta. Äidinisä Antti Hamberg eli seppänä Tuusulan Nahkelassa. Aleksis Kiven isänisä Anders Johan Stenvall oli merimies. Kirjailijan oma isä Erik Stenvall oli asunut lapsuutensa Helsingissä.[3]
Taidehistorioitsija Jaakko Puokka esitti vuonna 1979 kirjassaan "Paloon Stenvallit", että Kiven isä olisi ollut Adlercreutzin aatelissuvun avioton poika. Tutkijat ovat kyseenlaistaneet tämän.[7][8] Myös Teemu Keskisarja pohtii asiaa Kivi-elämäkerrassaan Saapasnahka-torni,[9] mistä puolestaan Mervi Kantokorpi yllättyy, kun aiemmat elämäkerturit ovat vailla faktapohjaa olevan juorun jo torjuneet[10].
Elämäkerta
Aleksis Stenvall syntyi vuonna 1834 Nurmijärvellä Palojoen kylässä räätäli Erik Johan Stenvallin (1798−1866) ja Anna-Kristiina Hambergin (1793−1863) perheeseen. Perheessä oli ennestään kolme poikaa, Johannes, Emanuel ja Albert. Aleksiksella oli myös sisar Agnes, joka kuoli vuonna 1851 vain 13-vuotiaana.[3]
Kirjallisia taipumuksia Aleksis osoitti ilmeisen varhain uhotessaan kotiväelle ”rupeavansa runebergiksi”.[11] Aleksis Stenvall kirjoitti etunimensä muodossa Alexis ja esiintyi läpi elämänsä Stenvallina. Kivi oli lähinnä kirjailijanimi.[3]
Kiven äidinkieli oli suomi, mutta hänen vanhempansa osasivat myös ruotsia.[7] Aleksis Kivi hankki ruotsin kirjakielen taidon muutettuaan 12-vuotiaana Helsinkiin kouluun, mikä oli edellytys ylioppilaaksi ja edelleen papiksi lukemiselle.[3] Äiti toivoi Aleksiksesta pappia.[7]
Varojen puute pakotti Kiven keskeyttämään säännöllisen koulunkäynnin ja eroamaan kolmannelta luokalta 1852. Sen jälkeen hän jatkoi lukujaan yksityisesti ja pääsi ylioppilaaksi 23-vuotiaana syksyllä 1857. Vuosina 1821–1868 kirjoitti ylioppilaaksi vain seitsemän nurmijärveläispoikaa. Näistä seitsemästä Aleksis oli ainoa tavallisen kansan lapsi, kaikki muut olivat säätyläislapsia. Ylioppilasvuotenaan 1857 Kivi päätti luopua pappishaaveista ja ryhtyä suomenkieliseksi kirjailijaksi.[3]
Yliopisto-opintojen jälkeen Kivi muutti Siuntioon, ensin vuokra-asumukseen, mutta hän löysi sittemmin hyväntekijän parikymmentä vuotta vanhemmasta Charlotta Lönnqvististä, joka antoi Kiven asua täysihoidossa käytännöllisesti katsoen vastikkeetta. Myöhemmät tutkijat ovat väitelleet siitä, oliko Kiven ja Lönnqvistin välinen suhde eroottinen vai ei.[7]

Kiven merkittävin tukija oli Fredrik Cygnaeus, jolle Kivi suoritti ylioppilastutkinnon. Cygnaeus asetti toistuvasti koko asiantuntemuksensa ja arvovaltansa Kiven kirjailijanuran tueksi. Taloudellista tukea Kivi sai myös Julius Krohnilta ja tämän isältä.[7][12]
Kiven parhaita ystäviä oli joukko J. V. Snellmanin suomalaismielisiä kasvatteja Pohjalaisesta osakunnasta: Jaakko Forsman, Johan Calamnius ja C. G. Swan. Muita Kiven tärkeitä ystäviä olivat A. R. Svanström, Adolf Theodor Forssell, Ernst Albert Forssell, Emil Nervander, Thiodolf Rein ja Viktor Löfgren-Lounasmaa.[4] Vuoden 1869 Lea-näytelmän esityksestä lähtien Kiven näytelmiä tutuksi tehnyt teatterinjohtaja Kaarlo Bergbom oli Kiven ystävä vuodesta 1864. Parhaaksi ystäväkseen hän on kirjeissään maininnut koulu- ja opiskelutoverinsa metsänhoitaja Robert Svanströmin.[3]
Aleksis Kivellä ei ollut lainkaan säännöllisiä tuloja. Kivi kärsi elämänsä viimeisinä vuosina unettomuudesta ja pahenevasta alkoholismista. Rahapula, velat, kirjojen heikko menekki, professori August Ahlqvistin ainainen kritiikki ja pakollinen maaseudulla asuminen masensivat Kiveä.[13]
Aleksisi Kivi oli kärsinyt koko ikänsä kivuista ja ruumiillisesta heikkoudesta ja hän sairasti lisäksi lavantaudin useampaan otteeseen. Kiven kunnossa tapahtui selvä käänne huonompaan keväästä 1870 alkaen, ja hän alkoi kärsiä muun muassa kovasta päänsärystä, sydänoireista, pahoinvointikohtauksista ja lämmönsäätelyn häiriöistä.[14]
Kiven ainoaksi jäänyt esikoisromaani Seitsemän veljestä julkaistiin ensin Novelli-kirjaston vihkosina.[15][14] Ahlqvistin kritiikin jälkeen kustantaja keskeytti vihkojen myynnin.[16][17]. Syynä oli se, että Helsingin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden professori August Ahlqvist, joka oli teilannut kaikki Kiven aiemmatkin teokset, kirjoitti heti romaanin ilmestyttyä Finlands Allmänna Tidningissä julkaistun murhaavan arvostelun. Lukuisat ihmiset yhtyivät Ahlqvistin moitteisiin ilman, että kukaan olisi noussut puolustamaan romaania.[14]
Kivi alkoi saada syksyllä ohimeneviä ”mielenhäiriökohtauksia”, ja hänet toimitettiin keväällä 1871 Helsingin Uuteen Klinikkaan, josta hänet lähetettiin edelleen Lapinlahden mielisairaalaan. Lapinlahdessa Kiven sairaus diagnosoitiin krooniseksi melankoliaksi, jonka arveltiin johtuvan verenvähyydestä, juoppoudesta ja loukatusta kirjailijakunniasta. Hoitoina käytettiin kiniiniä[14], ulostus- ja yskänlääkkeitä sekä morfiinia[16].
Kivi oli puhekykyinen vielä kesäkuussa sairaalaan joutuessaan, mutta menetti syksyn aikana puhe- ja liikuntakykynsä eikä tunnistanut lopulta edes veljeään. Kivi kotiutettiin helmikuussa 1872 lääkäreiden havaittua, ettei hoidoilla ollut suotuista vaikutusta potilaan kuntoon. Alpertti-veli otti hänet tuolloin asumaan luokseen Tuusulan Syvälahteen, jossa hän kuoli vain 38-vuotiaana joulukuussa 1872.[14]
Kiven todellisesta sairaudesta ja kuolinsyystä ei ole varmaa tietoa. Psykiatri Lauri Saarnion mukaan Kiven oireet viittasivat johonkin elimelliseen aivosairauteen. 2010-luvulla on esitetty, että Kiven oireet ja kuolema olisivat johtuneet borrelia-bakteerin aiheuttamasta aivotulehduksesta tai Alzheimerin taudista.[18]
Aleksis Kiven hauta on Tuusulan kirkon hautausmaalla.[19]
Kiven kuoleman jälkeen Ahlqvist kirjoitti häpäisyrunon, joka ilmesyi kokoelmassa Säkeniä (1874):[20][21]
Eräs runoilija haudastaan
"Runoilijaks" ma ristittiin,

Sanottiin Shakespeariksi,

Verraksi Väinön väitettiin:

Muut' en mä ollut kuitenkaan

Kuin taitamatoin tarhuri

Ja hullu viinan juoja vaan.
Tuotanto, tyyli ja maine
Kiven kirjallisen kehityksen alkuvaiheita leimasi romantiikka, mutta hänen varsinaiset taipumuksensa viittasivat selvästi realismiin. Aleksis Kivi – jota nimeä hän käytti kirjailijanimenä ensi kerran Kullervon käsikirjoituksen yhteydessä 1860 – ei taloudellisten syiden vuoksi voinut lähteä ulkomaille, mutta Turussa hän sentään kävi. Hänen lukeneisuutensa piiri ulottui kuitenkin koulu- ja yliopistokirjoista maailmankirjallisuuteen. Kivi luki kaikkea Heldin ja Corvinin Maailmanhistoriasta kemian analyyseja käsitteleviin teoksiin, sanomalehtiin, Erik Stagneliuksen ja William Shakespearen näytelmiin. Kirjallisia vaikutteita hän sai etenkin Shakespearelta, Miguel de Cervantesilta ja Ludvig Holbergilta.[2]
Kiven merkittävimmän kirjallisen tuotannon voi katsoa alkaneen sittemmin kadonneesta ruotsinkielisestä näytelmästä Bröllopsdansen.[2] Vuonna 1860 Kivi voitti Kullervo-näytelmällä Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa järjestetyn kilpailun.[7] Bröllopsdansenin suomenkielisen version tuloksena syntynyt Nummisuutarit sai vuonna 1865 valtionpalkinnon. Palkinto jaettiin tuolloin ensimmäistä kertaa ja siitä kilpaili muun muassa aikansa johtava kirjailija Johan Ludvig Runeberg. Nummisuutarit on yhä esitetyin kotimainen puhenäytelmä.[3] Vuonna 1866 ilmestyivät näytelmät Karkurit, Kihlaus ja Olviretki Schleusingenissä sekä Kiven itse kustantama runokokoelma Kanervala. Seuraavana vuonna ilmestyivät näytelmät Leo ja Liina, Yö ja päivä, Sankarteos, Lea ja Canzio.[7] Kiven kaikkiaan viidestätoista näytelmästä esitettiin hänen elinaikanaan vain Lea, jonka ensiesityksestä 1869 lasketaan suomalaisen teatterin saaneen alkunsa.[2]
Kansallisromaanin aseman saavuttanut Seitsemän veljestä julkaistiin 1870 Novelli-kirjaston vihkosina. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tutkijakunta antoi romaanista kiittävän lausunnon ja puolusti kirjailijaa seuran kokouksessa August Ahlqvistin murskakritiikin jälkeen. Myöhempiä lukijoita ovat puhutelleet muun muassa romaanin luonnekuvaus, huumori ja rikas kieli[2].
Kiven näytelmissä ja romaanissa yhdistyvät realismi ja huumori. Yhdistelmä on vieläkin suomalaisen kirjallisuuden leimallisimpia piirteitä. Myös luonnonläheisyys ja sopeutumattomien yksilöiden, kansanihmisten, ymmärtävä kuvaaminen ovat olleen noista ajoista alkaen keskeisiä suomalaisen kirjallisuuden teemoja. [22]
Kivestä tuli kansalliskirjailija. Hän oli ensimmäinen suomeksi julkaissut ammattikirjailija.[23] Hän osoitti työllään, että suomeksi voi kirjoittaa runoja ja näytelmiä, jopa romaanin.[24] Kivi täytti Snellmanin kansalliskirjallisuudelle esittämät tavoitteet paremmin kuin kansallisromantiikan ajan kirjailijat: hän kirjoitti suomeksi ja kertoi omasta ajastaan.[22]
Parhaat Kiven näytelmät ovat kuuluneet suomalaisen teatterin vakinaiseen ohjelmistoon. Elokuvasovituksiakin on tehty Nummisuutareista, Seitsemästä veljeksestä, Kihlauksesta ja Kiven elämästä. Hänen teoksiaan on käännetty arviolta 40 kielelle[25], muun muassa Seitsemän veljestä yli 20 kielelle ja Kullervo-näytelmä on käännetty kiinaksi.[26]
Kiven valittuja teoksia on ilmestynyt useina laitoksina, ensimmäisen kerran vuosina 1877–1878. Otava julkaisi vuonna 1969 Erkki Tantun kuvittaman kolminiteisen valikoiman Aleksis Kiven mestariteokset.[27] Kiven teoksista alettiin vuonna 2010 julkaista tekstikriittisiä editioita Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamina. Editiot perustuvat käsikirjoitusten ja ensipainosten ja muun alkuperäisaineiston tutkimukseen. Tekstin liitteenä ovat esittely ja laaja kommentaariosio. Toistaiseksi on julkaistu Jyrki Nummen johdolla kirjevalikoima sekä näytelmät Nummisuutarit ja Kullervo.[28]
Huomionosoituksia

Kansalliskirjailija Aleksis Kiven päivää vietetään hänen syntymäpäivänään 10. lokakuuta, joka on myös liputuspäivä. Se on samalla myös suomalaisen kirjallisuuden päivä ja Helsingin yliopiston Eteläsuomalaisen osakunnan vuosipäivä. 1960-luvulle saakka se oli lisäksi Suomen kouluissa yleisesti vapaapäivä. Seitsemällä veljeksellä on ollut vahva asema suomalaisessa kouluopetuksessa.[2]
Kirjailijan ja runoilijan muistoksi on perustettu Aleksis Kiven Seura 1941. Turussa on vuodesta 1945 toiminut Turun Aleksis Kivi -kerho. Hänen syntymäkotinsa Nurmijärven Palojoella on entistetty ja järjestetty museoksi 1952. Aleksis Kiven kuolinmökki, jonka Helsingin yliopiston ylioppilaskunta osti Albert Stenvallilta vuonna 1910, on nähtävillä Tuusulassa. Mökissä on nähtävillä Kiven Raamattu ja kuolinsänky.[29] Kirjailijan asuinpaikkoja merkitseviä muistolaattoja on Helsingin Katajanokalla, Forumin liikekeskuksessa ja Tapaninkylässä.[30] Venäläiset purkivat vuokra-aikanaan Siuntiossa sijaitsevan Fanjunkarsin torpan, jossa Kivi kirjoitti pääosan tuotannostaan. Uusi Fanjunkars vihittiin kulttuuritaloksi 2006.[31] Vuodesta 1953 lähtien Aleksis Kiven synnyinseudulla, Nurmijärven Palojoella, on järjestetty kesäisin Kivi-juhlat-teatteritapahtuma, jossa esitetään Kiven tuotantoa. Esityspaikka on Kiven lapsuuden leikkipaikka.
Aleksis Kiven katu -nimisiä katuja löytyy useista Suomen kaupungeista, muun muassa Helsingin Alppiharjusta ja Tampereen keskustasta.[32] Helsingin Alppiharjuun Kiven syntymän 100-vuotisjuhlavuonna 1934 valmistunut Suomen silloin suurin kansakoulu nimettiin Aleksis Kiven kouluksi. Nykyisin se on yhtenäinen vuosiluokkien 1-9 peruskoulu.[33][34]
Kiven elämästä on tehty seuraavat elokuvat:[35]
Minä elän, ohj. Ilmari Unho 1946. Aleksis Kiveä näytteli Rauli Tuomi.
Aleksis Kivi, ohj. Tapani Itäranta 1984. Aleksis Kiveä näytteli Asko Sarkola.
Aleksis Kiven elämä, ohj. Jari Halonen 2002. Aleksis Kiveä näytteli Marko Tiusanen.
Harri Saksala on säveltänyt ja levyttänyt Kiven runoja albumillisen. Yksitoista teosta sisältävä Aleksis Kivi -levy ilmestyi vuonna 1984.[36] Einojuhani Rautavaara on säveltänyt Aleksis Kivi -oopperan, joka kertoo tyylitellysti Kiven elämästä. Oopperassa käytetään runsaasti sekä Kiven omia että hänen vastustajansa August Ahlqvistin tekstejä.[37]
Suuret suomalaiset -kilpailussa 2004 Kivi äänestettiin yhdeksännelle sijalle.[38]
Muistomerkit

Aleksis Kivestä on yhteensä 11 patsasta ja muistomerkkiä. Hänestä ei tiettävästi ole säilynyt yhtään valokuvaa, sen vuoksi kaikki hänestä tehdyt veistokset ja kuvat perustuvat piirroksiin.[39]
Helsingin Rautatientorilla, Kansallisteatterin edessä on vuonna 1939 pystytetty Wäinö Aaltosen veistämä Aleksis Kiven patsas. Nurmijärven kirjaston edessä olevassa puistikossa on Aukusti Veuron vuonna 1934 veistämä patsas.[7]
Kiven rintakuvat ovat Nurmijärven yhteiskoulun juhlasalissa ja Erland Stenbergin (1879) veistämä Kansallisteatterissa. Kiven mahdollisesti tuntenut tai nähnyt Erland Stenberg suunnitteli myös kirjailijan hautapatsaan (1877).[19]
Tampereella Vanhan kirjastotalon puistossa on Wäinö Aaltosen veistämä, vuonna 1928 paljastettu veistos Runoilija ja muusa. Turun yliopiston silloisen päärakennuksen, entisen Hotelli Phoenixin edustalla paljastettiin vuonna 1949 Wäinö Aaltosen Aleksis Kiven patsas, joka pystytettiin uudelleen vuonna 1962 teatteritalon edustalle.[40] Myös Mäntän Keskustorilla on Wäinö Aaltosen Aleksis Kiven muistopatsas (1930).[41]
Tuusulan Hyrylässä, Jääkärin puistossa on Alpo ja Nina Sailon veistämä Aleksis Kiven patsas Metsän poika (1984).[42]
Teokset

Näytelmät
Kullervo (1864). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Lea (julkaistiin 1869). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Nummisuutarit (1864). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Karkurit (1865). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Kihlaus (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Olviretki Schleusingenissa (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Yö ja päivä (1866). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Leo ja Liina (1867). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Canzio (1868). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Margareta (julkaistiin 1871). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Selman juonet. E-kirja Gutenberg-projektissa.
Romaani
Seitsemän veljestä (1870). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Runokokoelma
Kanervala (1866)
Runot; Lyhyet kertomukset (1916). E-kirja Gutenberg-projektissa.
Kertomuksia
Vuoripeikot. Tarina Nurmijärveltä (1864)
Eriika (1859)
Koto ja kahleet (1850-luvulta)
Aleksis Kiven tarinoita. Kuvittanut Matti Visanti. Kustannusyhtiö Nide Oy, Hämeenlinna (ei julkaisuvuotta).
Kirjeitä
 (Agricola-Suomen historiaverkko, Kotimaisten kielten tutkimuskeskus)
Kivi, Aleksis, Kirjeet. Kriittinen editio. Toim. Juhani Niemi (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko, Petri Lauerma ja Jyrki Nummi. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia 1386, Tiede. Helsinki: SKS 2012. ISBN 978-952-222-390-6
Käännöksiä muille kielille
Alex Matson, Seven Brothers. 1. laitos, New York: Coward-McCann, 1929. 2. laitos, Helsinki: Tammi, 1952. 3. laitos, toim. Irma Rantavaaran, Helsinki: Tammi, 1973.
Impola, Richard A., Seven Brothers. New Paltz, NY: Finnish-American Translators Association, 1991.
Douglas Robinson, Heath Cobblers (Nummisuutarit) and Kullervo. St. Cloud, MN: North Star Press of St. Cloud, 1993.
Douglas Robinson, The Brothers Seven. Bucharest, Romania: Zeta Books, 2017.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Teemu Keskisarja| title = Saapasnahka-torni| publisher = Siltala| year = 2018| isbn = 978-952-234-497-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suomalainen tietosanakirja 4, kanar–kär| location = Espoo| publisher = Weilin + Göös| year = 1990| id = ISBN 951-35-4648-9| page = 307–308}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri henkilökirja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2001| id = ISBN 951-0-26140-8| page = 336}}
Check date values in: |accessdate= (help)

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aaltonen, Jukka & Lahti, Ilpo & Salminen, Jouko K.| title = Nyt ei auta pelko eikä vapistus. Aleksis Kiven terveydestä, kirjeistä, unista ja seitsemästä veljeksestä| location = Turku| publisher = Turun Aleksis Kivi -Kerho| year = 2015| id = ISBN 978-952-93-5532-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Holma Jaakko| title = Totta vai tarua? ― Aleksis Kiven kuolinmökin museoarvo ja aitous| publisher = Jyväskylän yliopisto| year = 2011| version = pro gradu| format = [ online version]| accessdate = 28.3.2016}}
Juutinen, Juha: Linnut Aleksis Kiven tuotannossa. Lintumies 4/1985, s.174–181.
Citation error, replace with{{cite book| author = Ketonen, Oiva| title = Kohtalon vaihtoehdot. Aleksis Kivi, August Ahlqvist ja sivistyneistön vähäinen kansalaisrohkeus| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1989| id = ISBN 951-0-16013-X}}
Kinnunen, Aarne: Nummisuutarit komedia viidessä näytöksessä (1994)
Citation error, replace with{{cite book| author = Kinnunen, Aarne| title = Aleksis Kiven näytelmät. Analyysi ja tarkastelua ajan aatevirtausten valossa| location = Porvoo Helsinki| publisher = WSOY| year = 1967| version = Väitöskirja: Helsingin yliopisto}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivi, Aleksis| title = Kirjeet. Kriittinen editio| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2012| version = Päätoimittaja Juhani Niemi| id = ISBN 978-952-222-390-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtonen, J. V.| title = Nurmijärven poika. Kuvia Aleksis Kiven elämästä| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1934| id = ISBN 978-951-0-34891-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri, Veijo| title = Aleksis Stenvallin elämä| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1975| version = 4. täydennetty painos (1. painos 1973)| id = ISBN 951-1-10489-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri, Veijo| title = Elon saarel tääl. Aleksis Kiven taustoja| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1984| id = ISBN 951-1-07994-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Kivi| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 1984| id = ISBN 951-20-2525-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Lumivalkea liina. Aleksis Kivi ja rakkaus| location = Helsinki| publisher = Like| year = 1998| id = ISBN 951-578-579-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Metsän poika. Aleksis Kiven elämä| location = Helsingissä| publisher = Ajatus| year = 2004| id = ISBN 951-20-6677-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rahikainen, Esko| title = Impivaaran kaski. Aleksis Kivi kirjallisuutemme korvenraivaajana| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2009| id = ISBN 978-952-222-107-0}}
Douglas Robinson, Aleksis Kivi and/as World Literature. Leiden ja Boston: Brill.
Citation error, replace with{{cite book| author = Sihvo, Hannes| title = Elävä Kivi: Aleksis Kivi aikanansa| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2002| isbn = 951-746-421-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Tarkiainen, Viljo| title = Aleksis Kivi. Elämä ja teokset| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1984| version = 6. painos (1. painos 1915)| id = ISBN 951-0-12389-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Yli-Paavola, Jaakko & Laaksonen, Pekka (toim.)| title = Tulinuija. Aleksis Kiven seuran albumi| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2009| id = ISBN 978-952-222-135-3}}
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Aleksis Kiven e-kirjoja Kansalliskirjaston ,  sekä .
.
. (Sivulla julkaistaan ajankohtaisia kirjailijaan liittyviä uutisia.)
.
.
 -verkkojulkaisu, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.
 Toim. Sakari Katajamäki, Ossi Kokko ja Elina Kela. FIN-CLARIN: Finnish Language Resource Infrastructure / CSC – Tieteen tekniikan keskus: Kielipankki 2013. (Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa laadittu korpus Aleksis Kiven kirjeistä, teoskäsikirjoituksista ja kirjailijan elinaikana julkaistuista painoksista.)
. Helsingin yliopiston Kotimaisen kirjallisuuden järjestämien Kivijalka-seminaarien aineistoa 1999-2002
.
.

Luokka:86.1 Yleinen kirjallisuudenhistoria
*
Luokka:Vuonna 1834 syntyneet
Luokka:Vuonna 1872 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Aleksis Kiven ensimmäinen kirja?


Terveyskäyttäytymisellä tarkoitetaan terveyden kannalta merkittävien elintapatekijöiden kokonaisuutta. Terveyskäyttäytymisen lisäksi joskus puhutaan elintavoista, ja nämä termit ovatkin likimain synonyymejä toisilleen. Terveyskäyttäytyminen jaetaan terveyttä edistävään (esimerkiksi terveelliset ruokatottumukset, riittävä uni ja liikunta) ja terveyttä kuluttaviin elintapoihin (esimerkiksi tupakointi, päihteiden väärinkäyttö, fyysinen passiivisuus)[1]. Perinteisesti terveyskäyttäytymisen tärkeimpinä muotoina on pidetty tupakoimista, juomistapoja, ruokavaliota ja liikuntatottumuksia. Näitä on kutsuttu pyhäksi neliköksi (”the holy four”). Näitä terveyskäyttäytymisen osa-alueita onkin tutkittu eniten. Nykyään nelikköön voitaisiin liittää riittävä laadukas uni, sillä unen terveysvaikutuksista alkaa olla yhä enemmän tutkittua tietoa[2].
Terveyskäyttäytymisen muotoja on tutkittu niin lääke- kuin sosiaalitieteissä. Siinä missä lääketieteilijöitä on kiinnostanut eniten elintapojen vaikutukset terveydentilan eri indikaattoreihin, ovat sosiaalitieteilijät keskittyneet tutkimaan esimerkiksi terveyskäyttäytymismuotojen jakautumista eri väestöryhmien välillä tai ihmisten omia kokemuksia. Esimerkiksi ruokatottumukset vaikuttavat sydän- ja verisuonitautien, diabeteksen, osteoporoosin ja monien syöpien riskiin[3]. Toisaalta tiedämme, että yksilön sosioekonominen asema on yhteydessä ruokatottumusten terveellisyyteen ja esimerkiksi naiset syövät miehiä terveellisemmin[4][5][6][7]. Näin ollen poikkitieteellisyys on kansanterveyden edistämisen näkökulmasta tarpeellista.
Elintapojen merkitys kansanterveydelle
Kansanterveys tarkoittaa väestön yleistä terveyttä. Kansanterveydessä on tapahtunut kehittyneissä länsimaissa niin kutsuttu epidemiologinen siirtymä. Ilmiöllä tarkoitetaan sitä, että maan vaurastuessa ensin ylemmät luokat alkavat kärsiä enemmän esimerkiksi sydän- ja verisuonitaudeista, mutta vaurastumisen jatkuessa näistä vaivoista tulee tavallisten työmiesten tauteja. Nykyään kehittyneitä yhteiskuntia piinaavat tarttuvien tautien sijaan krooniset sairaudet[8]. Toisin kuin tarttuvat taudit, nämä krooniset sairaudet ovat vahvasti sidoksissa elämätapatekijöihin. Kroonisia tauteja ovat esimerkiksi sydän- ja verisuonitaudit, diabetes sekä jotkin tuki- ja liikuntaelinsairaudet. Kansantaudeilla tarkoitetaan sellaisia tauteja, joilla on suuri vaikutus kansanterveyteen ja usein myös kuolleisuuteen. Usein kansantaudit aiheuttavat myös merkittäviä työvoimatappioita työkyvyn heikkenemisen johdosta.[9] Suomessa suurin kuolinsyyryhmä on sydän- ja verisuonitaudit[8].
Yhteistä monille Suomessa yleisille kansansairauksille ovat yhteiset riskitekijät, joista monet liittyvät elintapoihin. Esimerkiksi epäterveellinen ruokavalio lisää sydän- ja verisuonitautien sekä diabeteksen riskiä, kun liikunta taas vähentää riskejä[10]. Esimerkkinä voidaan käyttää tyypin 2 diabetesta. Tyypin 2 diabetes on maailmanlaajuisesti lisääntynyt liikalihavuuden lisääntymisen ja väestön ikääntymisen ohella. Tyypin 2 diabetes aiheuttaa merkittäviä elämänlaatua heikentäviä komplikaatioita ja ennenaikaista kuolleisuutta. On arvioitu, että monissa Euroopan maissa diabeteksen aiheuttamat kustannukset kattavat 5−11 prosenttia terveydenhoitomenoista.[11] Elintavoista riskitekijöiksi tyypin 2 diabetekseen sairastumiseen on tunnistettu tupakointi, vähäinen liikunta, univaje ja epäterveellinen ruokavalio[12]. Näin ollen tyypin 2 diabetesta voitaisiin ennaltaehkäistä elämäntapamuutoksilla, ja tämä voisi potentiaalisesti sekä kohentaa kansanterveyttä, että säästää valtion varoja.
Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen entinen pitkäaikainen pääjohtaja Pekka Puska on todennut, että kansanterveyden kannalta keskiöön on nousemassa fyysinen kokonaisaktiivisuus. Elintapojen kehitys on ollut Suomessa positiivista ruokatottumusten ja vähenevän tupakoinnin suhteen, mutta fyysisen aktiivisuus ei ole kehittynyt yhtä suotuisasti. Tämä näkyy liikkumattomuuteen liittyvien terveysvaivojen, kuten lihavuuden, tuki- ja liikuntaelinsairauksien ja diabeteksen lisääntymisenä. Puskan huomauttaa, että fyysinen aktiivisuus sisältää enemmän kuin vain urheilun ja terveysliikunnan. Fyysinen kokonaisaktiivisuuteen liittyy kaikki päivän aikana tapahtuva liikkuminen.[13]
Kehitys ja väestöryhmien väliset erot
Suomalaisten elintavat ovat monen tekijän osalta kehittyneet suotuisaan suuntaan. Positiivinen kehitys kätkee kuitenkin allensa väestöryhmien välisen kehityskulun (katso terveyserot). Elintapojen sosioekonomiset erot ovat osasyy sosioekonomisten terveyserojen taustalla. On esitetty, että alimpiin sosioekonomisiin ryhmiin kasautuvat haitalliset tupakointi- ja alkoholitavat selittäisivät yli puolet havaituista sosioekonomisista kuolleisuuseroista[14][15].
Tupakointi
Aikavälillä 1978–2013 miehet ovat tupakoineet naisia enemmän. Kuitenkin sukupuolet ovat ajan myötä lähentyneet toisiaan. Tämä johtuu päivittäin tupakoivien miesten osuuden merkittävästä laskusta. Naisilla tupakointi ei ole vähentynyt samalla tavalla mutta se on silti pysynyt miehiä matalammalla tasolla. Vaikka miesten päivittäinen tupakointi on vähentynyt, ovat koulutusryhmittäiset erot kasvaneet merkittävästi tarkastelujaksolla. Samoin naisilla koulutusryhmittäiset erot ovat kasvaneet. Alimpaan koulutusryhmään kuuluvista naisista päivittäin tupakoivien osuus on jaksolla 2011−2013 jopa yleisempää kuin jaksolla 1982−1985.[16]
Alkoholi
Ajanjaksolla 1982−2013 niiden osuus, jotka ovat juoneet viikossa yli 8 alkoholiannosta, on korkein ylimmässä koulutusryhmässä. Koulutusryhmien väliset erot alkoholinkulutuksessa ovat tasoittuneet aikavälillä 1982−2013, etenkin miehillä. Miehet ovat koko tarkasteluajanjakson ajan olleet naisia todennäköisemmin alkoholin aktiivisia kuluttajia. Kuitenkin alkoholin määrällinen kulutus on korkeampaa 2000-luvulla kuin 1980-luvulla.[16] Muissakin tutkimuksissa on havaittu, että korkeassa sosioekonomisessa asemassa olevat juovat määrällisesti yhtä paljon kuin alemmassa asemassa olevat. Kuitenkin alemmassa sosioekonomisessa asemassa olevat kärsivät alkoholin aiheuttamista haitoista enemmän, vaikka juodun alkoholin määrä vakioitaisiin[17][14]. Lisäksi alkoholin merkitys tuloryhmien välisten kuolleisuuserojen taustalla on aikavälillä 1988−2007 kasvanut. Ilman alkoholia ja tupakkaa kuolleisuuserot eivät olisi muuttuneet paljoa.[18]
Ruokatottumukset
Terveellisiä ruokatottumuksia on mitattu esimerkiksi kasvisten päivittäisellä käytöllä, rasvattoman maidon käytöllä ja kasvisrasvalevitteen käytöllä. Niiden osuus, joilla kaksi näistä kolmesta toteutuu, on kasvanut molemmilla sukupuolilla jaksosta 1979−1981 jaksoon 2005−2009. Tämän jälkeen on havaittavissa miehissä pientä laskua ja naisissa merkittävä lasku.[16] Osittain tämä lasku voi johtua siitä, että kansalaisten käsitykset terveellisestä ruoasta ovat muutoksessa. Tämä näkyy erityisesti siinä, miten tietoisuus sokerin terveyshaitoista on lisääntynyt, ja toisaalta rasvan vaarallisuutta ei pidetä enää itsestään selvänä. Niiden osuus väestöstä, jotka pitävät vähärasvaisuutta vähintään melko tärkeänä ruokaa valitessa, onkin vähentynyt vuosien 2005 ja 2014 välillä[19]. Myös AVTK-tutkimuksen mukaan niiden määrä, jotka ovat terveydellisistä syistä vähentäaneet rasvan käyttöä viimeisen vuoden aikana, on vuosien 2000 ja 2014 välillä laskenut 38 prosentista 21 prosenttiin. Sokerin syöntiä vähentäneiden osuus taas on tällä aikavälillä noussut 23 prosentista 36 prosenttiin.[20][7]
Ruokatottumuksissa on ollut Suomessa jo pitkään havaittavissa eroja sosioekonomisten ryhmien välillä. Niin kulutustilastojen kuin kyselytutkimustenkin perusteilla on saatu samankaltaisia tuloksia. Yleisesti ottaen vähemmän koulutetut syövät korkeasti koulutettuja vähemmän vihanneksia ja hedelmiä. Koulutusryhmien välillä on havaittavissa systemaattisemmat erot ruokatottumusten terveellisyydessä, kuin tuloryhmien välillä. [4][21] [22] Sukupuolet eroavat myös ruokatottumusten terveellisyydessä systemaattisesti. Tutkimuksissa on jatkuvasti todettu, että naiset syövät miehiä terveellisemmin[6].
Fyysinen aktiivisuus ja liikunta
Vapaa-ajan liikuntaa harrastavien osuus aikuisväestöstä (vähintään 30 min 2 kertaa viikossa) on aikavälillä 1979−2013 lisääntynyt noin 40 prosentista noin 70 prosenttiin molemmilla sukupuolilla. Toisaalta niiden osuus jotka käyttävät päivittäin vähintään 15 minuuttia työmatkaliikuntaan on miehillä laskenut samalla aikavälillä noin 35 prosentista 28 prosenttiin ja naisilla noin 60 prosentista noin 42 prosenttiin.[16] Vapaa-ajan liikunta on siis yleistynyt, mutta työmatkaliikuntaan käytetty aika vähentynyt. Tultaessa 1980-luvulta 2010-luvulle työn fyysinen kuormittavuus on kuitenkin vähentynyt.
Yhdentoista vuoden seurannassa (2000−2011) havaittiin, että väestötasolla fyysinen kokonaisaktiivisuus vähentyi. Fyysisessä kokonaisaktiivisuudessa (mittarissa yhdistettynä vapaa-ajan liikunta, työmatkaliikunta sekä työn fyysinen kuormittavuus) on Suomessa havaittu myös koulutusryhmien välisiä eroja. Suuri fyysinen aktiivisuus oli samassa tutkimuksessa yleisintä korkeimmin koulutetuilla, ja lisäksi seurannan aikana koulutusryhmien väliset erot kasvoivat.[23]
Suomi verrattuna muuhun Eurooppaan
Alkoholin määrällisessä kulutuksessa Suomi on samalla tasolla esimerkiksi Puolan ja Valkovenäjän kanssa. Näissä maissa alkoholia kulutettiin 10−12 litraa henkilöä kohden vuonna 2002. Muissa Pohjoismaissa, kuten Ruotsissa, Norjassa ja Islannissa vastaava luku oli 6−10 litraa. 12−14 litraa henkeä kohden kuluttaviin maihin kuului mm. Saksa, Ranska, Espanja, Yhdistynyt kuningaskunta ja Viro. Yli 14 litraa alkoholia kului henkeä kohden esimerkiksi Latviassa, Liettuassa, Venäjällä ja Irlannissa. Eniten alkoholia kulutettiin Moldovassa.[24]
Tupakointi on yleisempää Etelä-Euroopassa kuin pohjoisessa. Eurobarometrin mukaan suomalaiset ja ruotsalaiset ovat Euroopan vähiten tupakoivat kansakunnat[25]. Suomalaisten tupakointi onkin vähentynyt viimeisen kymmenen vuoden aikana ja suomalainen kansanterveysjärjestö ASH (Action on Smoking and Health) on asettanut tavoitteekseen savuttoman Suomen vuoteen 2030 mennessä[26][7].
Ruokatottumuksien terveellisyydessä Suomi on nykyään Euroopan keskitasoa. Kun 31 Euroopan maata järjestetään sen mukaan, kuinka suuri osuus väestöstä nauttii päivittäin kasviksia/hedelmiä viisi annosta tai enemmän, yltää Suomi vertailussa sijalle 13[27]. Suomalaisten ravintokuidun saanti Finravinto 2012-tutkimusksen mukaan alitti kuitenkin suositellun tason[16].
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kansanterveys
Luokka:Sosiologia


Ranskan kieli (ransk. français) kuuluu romaanisiin kieliin. Ranskaa puhuu äidinkielenään noin 75,9 miljoonaa ihmistä ja toisena kielenä 87 miljoonaa ihmistä.[1]
Ranskan kieltä puhutaan ennen kaikkea Ranskassa, mutta eräillä alueilla myös myös muun muassa Belgiassa, Sveitsissä ja Kanadassa, joissa niissäkin sillä on virallisen kielen asema. Lisäksi se on virallisena kielenä monissa Afrikan maissa.[2] Ranskaa puhuvia kutsutaan frankofonisiksi.
Ranskan kieli syntyi varhaiskeskiajalla, kun nykyisin ranskankielisillä alueilla kansanomaista latinaa eli vulgaarilatinaa puhuvat ihmiset saivat kieleensä vaikutteita nykyisen Saksan alueelta tulleilta frankeilta. Aiemmin kieli oli saanut vaikutteita gallien puhumasta kelttiläisestä kielestä. Ranskan kieli on monilta rakenteiltaan ja sanoiltaan edelleen hyvin lähellä latinan kieltä, ja joskus sitä jopa edelleen kutsutaan leikillisesti vulgaarilatinaksi.
Ranskan parlamentti hyväksyi vuonna 1994 lain ranskan kielen puhtauden suojelemiseksi. Aluksi se koski kaikkea kielenkäyttöä, mutta lievennettiin vielä saman kuun aikana koskemaan vain viranomaiskieltä niin, että jos on olemassa ranskankielinen termi, sitä on käytettävä.[3]
Ranska on yksi Euroopan unionin ja Yhdistyneiden kansakuntien virallisista kielistä[4][5] ja Maailman postiliiton ainoa virallinen kieli[6] sekä useiden muiden kansainvälisten järjestöjen kieli. Näitä järjestöjä ovat muun muassa Afrikan unioni, ETYJ, Euroopan neuvosto, Euroopan yleisradioliitto, Kansainvälinen olympiakomitea, Kansainvälinen tuomioistuin, Maailman kauppajärjestö, Nato, OECD sekä useat kansainväliset urheilujärjestöt.
Kielenä ranskaa pidetään usein pehmeänä ja soinnillisena. Lausumista luullaan usein hankalaksi, mutta ranskan kirjoitusasun ääntäminen on joitakin ääntämykseltään poikkeavia sanoja lukuun ottamatta hyvin säännöllinen, päinvastoin kuin esimerkiksi englannissa. Tyypillistä ranskan kielen ääntämiselle on, että sanan lopussa olevat kirjaimet (e, s, x) jätetään ääntämättä.
Suomessa ranskaa voi opiskella monissa perus- ja ylemmän tason kouluissa. Ranskankielistä opetusta antavat Helsingin ranskalais-suomalainen koulu, Tampereella toimiva kaksikielinen Filière franco-finlandaise de Tampere[7] ja ranskan kieliluokat Turussa. Filosofian kandidaatin tai maisterin tutkinnon voi ranskan kielestä suorittaa Helsingin, Jyväskylän ja Turun yliopistossa sekä Åbo Akademissa. Helsingin ja Turun yliopistossa voi opiskella myös ranskan kääntämistä ja tulkkausta. Lisäksi ranskan kieli voi olla sivuaineena filosofian kandidaatin tai maisterin tutkinnossa Itä-Suomen (Joensuu), Oulun ja Tampereen yliopistossa. Kieltä voi opiskella myös korkeakoulujen kielikeskuksissa ja avoimessa yliopistossa.[8]
Historia

Roomalaisten invaasio Galliaan
Kuten kaikkien muidenkin romaanisten kielten, ranskan juuret ovat latinan kielessä. Ennen roomalaisten invaasiota 58–52 eaa. nykyisen Ranskan alueella asui ennen kaikkea kelttiläisiä kieliä puhuvaa väestöä, joita roomalaiset kutsuivat galleiksi. Muita väestöryhmiä olivat iberit etelässä nykypäivän Espanjan tuntumassa, liguurit Välimeren rannalla ja pienet kreikkalais- ja foinikialaisryhmät.
Nykyranskassa on noin 200 kelttiläisperäistä sanaa, joista useimmat ovat paikannimiä, kasvien nimiä tai sanoja, jotka liittyvät maalaiselämään. Latinasta tuli nopeasti lingua franca gallien asuttamilla alueilla, erityisesti kaupassa, diplomatiassa ja opetuksessa. Latinan puhekieli eli vulgaarilatina, josta nykyranskakin on kehittynyt[9], erosi huomattavasti niin sanotusta klassisesta latinasta, jolla esimerkiksi Cicero kirjoitti teoksensa.
Frankit
200-luvulta alkaen Länsi-Eurooppaan tuli idästä germaanisia miehittäjiä, joista jotkut asettuivat Galliaan. Ranskan kielen kehitykselle tärkeimpiä olivat frankit Pohjois-Ranskassa, alemannit nykyisen Saksan rajan tuntumassa, burgundit Rhône-joen laaksossa ja visigootit Akvitaniassa. Ranskan maan ja kielen nimi johtuu frankeista, jotka tosin alkujaan puhuivat länsigermaanista kieltä, mutta alkoivat pian itsekin puhua samaa latinan kansanomaista murretta, josta satoja vuosia kestäneen roomalaisvallan aikana oli jo tullut maan väestön valtaenemmistön kieli.[10] Näiden väestöryhmien germaaninen kieli tosin vaikutti alueella puhuttuun latinaan, erityisesti ääntämiseen, lauseoppiin ja sanastoon; arviolta 15 prosenttia nykyranskan sanoista perustuu germaanisiin lainasanoihin, erityisesti sotilastaktiikkaan ja sosiaaliseen elämään liittyvät termit.
Langue d’oïl
Kielitieteessä keskiajan ranska jaetaan kolmeen maantieteelliseen alaryhmään. Suurimmat ovat langue d’oïl ja langue d’oc, joiden lisäksi kolmantena on frankoprovensaali, jota pidetään näiden ”sekamuotona”, koska siinä ei kahdesta muusta variantista poiketen esiinny omia tunnusmerkkejä.
Eniten frankkien invaasio vaikutti oïl-kieleen (langue d'oïl), jonka nimi tulee ranskan kyllä-sanan vanhasta äänneasusta oïl (nykyranskaksi oui). Tähän kieleen kuuluu muun muassa picard, valloni, normandi ja francien. Kun frankkien kuningas Klodvig kääntyi kristinuskoon vuonna 498, frankkien mahti vahvistui suurimmassa osassa Pohjois-Galliaa ja ranskan kieli kehittyi näiden murteiden yhteensulautumaksi. Englannissa Vilhelm Valloittajan vuonna 1066 tekemän valloituksen jälkeen puhuttua varianttia kutsutaan anglonormanniksi tai vanhemmissa lähteissä myös anglo-normannilaiseksi kieleksi[11]. Tänä aikana myös englannin kieleen tuli suuri joukko ranskalaisperäisiä lainasanoja. Ranskan pohjoisosien ranskan kielen ja sen lähimmän edeltäjän, francien’in, ääni- ja muoto-oppi on kauimmaksi erkaantunut latinan kielestä.
Etelä-Ranskassa ja Pohjois-Espanjassa samaan aikaan puhutusta kielestä käytettiin nimeä langue d’oc (oc’in kieli). Myös se on saanut nimensä kyllä-sanan sikäläisen vastineen oc mukaan. Nykyään se tunnetaan nimellä oksitaani, ja se käsittää useita murteita kuten provensaalin.[10] Oksitaania on opetettu peruskoulussa vuodesta 1982 alkaen, mutta kieli ei ole levinnyt laajalle. Joissakin Etelä-Ranskan kaupungeissa, kuten Toulousessa, ranskankielisten rinnalla on myös oksitaaninkielisiä kadunnimikylttejä.
Ei-germaaniset kielivaikutteet
Suuri joukko kelttiläisiä kieliä puhuvia ihmisiä muutti 400-luvulta 700-luvulle anglosaksien invaasion takia Englannista Kanaalin yli Bretagneen. Vaikka heidän kielensä bretoni ei periydykään gallien ennen roomalaisten tuloa puhumasta kielestä, sekin kuuluu kelttiläiseen kieliryhmään.
Viikingit saapuivat Ranskaan 800-luvulla ja valloittivat Normandian. Siellä he omaksuivat pian alueella ennestään puhutut langue d’oïlin murteet, johon heidän aikaisemmin puhumastaan kielestä jäi vain joitakin yksittäisiä sanoja muun muassa merenkulun sanastoon. Vilhelm Valloittajan Englannin-miehityksen 1066 seurauksena kehittyi erityinen anglonormannilainen murre tai kieli, jota puhuttiin aina 1300-luvulle asti, jolloin Englannin porvaristo ja aatelisto ryhtyivät puhumaan englantia. Vaikka normannien Englannin valloituksella ei ollut ranskan kielen kehitykseen paljon vaikutusta, se vaikutti sitäkin enemmän englannin kielen kehitykseen. Yli kaksi kolmasosaa yhteisestä sanavarastosta englannin kanssa on tullut ranskan kielen kautta.
Ranskaan tuli lainasanoja myös arabian kielestä, erityisesti ylellisyys- ja kauppatavaroiden, kuten mausteiden, nimiä sekä luonnontieteiden ja matematiikan termejä.
Ancien français’sta nykyranskaan

Vanhin säilynyt ranskankielinen teksti, joka selvästi poikkeaa latinasta, on vuonna 842 tehty Strasbourgin valat. Ranskan kielen kehitysvaihetta tästä 1300-luvulle saakka sanotaan tavallisesti muinaisranskaksi (). Tuolta ajalta ovat peräisin monet tunnetut chanson de geste’t, trubaduurien runot Kaarle Suuren upeudesta ja ristiretkiin osallistumisesta. Tällöin Pariisi oli jo maantieteellistä ja taloudellisista syistä keskeinen paikka, mikä lopulta johti siihen että Pariisin alueen ranskasta, jota kutsutaan myös francien’iksi, kehittyi ranskan kieli.
Ranskan sijataivutus hävisi lopullisesti 1300-luvulla. Kielen kehitysvaihetta tämän jälkeen kutsutaan keskiranskaksi (ransk. moyen français). Tämä on siirtymävaihetta muinais- ja nykyranskan välillä. Tällöin useimmat taivutukset yksinkertaistuivat merkittävästi. Tämän ajan kirjallisuus on etupäässä käännöksiä antiikin kirjallisuudesta. Vuonna 1539 Frans I määräsi ranskan latinan sijaan viralliseksi hallintokieleksi ja kuninkaan hovin kieleksi. Tähän aikaan sijoittuu myös monien loppukonsonanttien häviäminen puhuttujen kielten sanojen lopusta, mutta kirjoituksessa ne säilyivät. Ranskan oikeinkirjoitus alkoi suurelta osalta perustua pikemminkin sanojen etymologiaan kuin niiden nykyiseen ääntämykseen. Tänä aikana sanastoa rikastutti suuri joukko uudissanoja ja lainoja. Reaktio tätä vastaan tuli 1600-luvulla, minkä ajan ranskaa sanotaan yleensä klassiseksi ranskaksi (ransk. français classique). Tänä aikana kieltä puhdistettiin voimakkaasti tutkimattomista termeistä, ja kielelle muodostettiin yhtenäiset kielioppisäännöt. Tätä aikaa leimaa myös suuri normatiivisuus; ranskasta tuli valtion asia, ja sosiaaliset ja paikalliset murteet saivat kielteisen leiman. Monet kielitieteilijät kutsuvat jo 1600-luvun ranskaa nykyranskaksi (ransk. français moderne). Tekstit tältä vuosisadalta (esimerkiksi Pierre Corneillen ja Jean Racinen näytelmät) ovat nykyranskalaisellekin helposti ymmärrettäviä, vaikkakin synonyymit ja variantit loistavat poissaolollaan. Voidaan sanoa, että ranskasta tuli sanaköyhä kieli.
Vuonna 1634 Richelieu perusti Ranskan akatemian (Académie française) ranskan kielen viralliseksi kielenhuoltoviranomaiseksi ja puhdistamaan kielen vieraista vaikutteista. Akatemia toimii vielä nykyäänkin, ja siinä on 40 eliniäksi valittua jäsentä, joiden tehtävä on valvoa kieltä ja sopeuttaa mahdolliset lainasanat kieleen.
1600-luvulta 1800-luvulle ranska oli Euroopan lingua franca taiteessa, kirjallisuudessa ja diplomatiassa. Esimerkiksi hallitsijat Preussin Fredrik II Suuri ja Venäjän Katariina II eivät vain käyttäneet ranskaa kirjoituksissa ja puheissa, vaan Fredrik II jopa katsoi, että ranska oli ylivoimainen kotimaassaan puhuttuun saksaan verrattuna. Ranskan siirtomaavalta levitti kieltä kaikkiin maailman kolkkiin, erityisesti Afrikkaan, Québeciin ja Länsi-Intiaan.
Akatemian työn, koulutusjärjestelmän, valtion vahvan kontrollin ja tiedotusvälineiden vaikutuksen vuoksi ranskan yleiskieli on levinnyt koko Ranskaan syrjäyttäen paljolti murteet. Edelleenkin on suuria eroja murteiden poikkeavissa ääntämisissä ja sanastossa. Arvostetuimpia ääntämisiä on Toursin ympäristön ja Loiren laakson murteet, vaikkakin nämä ovat vain subjektiivisia näkemyksiä. Kuten monissa muissakin kielissä pääkaupungin puhetapaa pidetään oikeana.
Nykyään
Nykypäivän Ranskassa käydään keskustelua kielen suojelemiselta englannin kielen lainasanoja vastaan. Laki määrää, että mainoksissa pitää olla ranskankielinen käännös ulkomaalaisista kielistä, ja radioissa on kiintiöt ranskankieliselle musiikille (vähintään 40%). Alueellisilla eturyhmillä on myös eriasteista painostusta murteiden säilyttämiseksi.
Ranska on yksi Euroopan unionin virallisista kielistä ja yksi kolmesta Euroopan komission työkielestä.[12] Sen merkitys unionissa on kuitenkin vähentynyt. Vielä vuonna 1994 EU-suurlähettiläiden kokouksissa 2/3 asiakirjoista tehtiin ranskaksi, mutta jo vuonna 2000 sama 2/3 tehtiin englanniksi.[12] Ranskan valta-asema unionissa hävisi lopullisesti Itä-Euroopan maiden mukaan vuonna 2004 liittymisen jälkeen, koska niissä ei ollut perinteitä ranskan kielen opiskelulle, vaan siellä osattiin muita kieliä paremmin.[12]
Diplomaattisissa instituutioissa ranskalla on edelleen vahva asema: se on yksi YK:n kuudesta virallisesta kielestä, ja sitä käytetään pää- tai työskentelykielenä useissa organisaatioissa, kuten Natossa, OECD:ssä ja Unescossa.[12]
Levinneisyys

Ranskan kieli oli aina 1300-luvulta 1920-luvulle asti eniten käytetty kieli kansainvälisissä viestintä- ja kommunikaatiotilanteissa ja etenkin diplomatian kielenä. Asema oli vahva ensin Euroopassa ja 1600-luvun jälkeen myös muualla maailmassa. Ranskalaisia sanoja esiintyi siitä syystä runsaasti myös muissa kielissä. Eniten ranskan kielestä vaikutteita saanut kieli on englannin kieli, joka sisältää ranskankielisiä sanoja ja ranskalaisia ilmauksia vielä tänäkin päivänä.
Arvoilta noin 220 miljoonaa ihmistä puhuu päivittäin ranskaa. Äidinkielenään ranskaa käyttää arviolta noin 77 miljoonaa ihmistä. Toisena kielenään ranskaa käyttää arviolta noin 87 miljoonaa ihmistä. Ranskankieliseen eli frankofoniseen maailmaan kuuluu maita ja alueita lähes jokaisesta maanosasta, pitkälti Ranskan siirtomaa-ajan seurauksena. Ranskaa puhuvien määrää on vaikea kovin tarkasti arvioida, mutta se kuuluu silti kymmenen puhutuimman kielen joukkoon. Opetuskielenä se on jo toisella sijalla englannin jälkeen.[13]

Ranska on myös yksi Euroopan unionin 21:stä virallisesta kielestä.
Se, kuinka tärkeäksi ranskan kielen asema muuttuu tulevaisuudessa, riippuu ennen kaikkea Afrikan koulutustilanteen kehityksestä. Mikäli koulutustaso nousee odotetusti, ranskaa puhuvien määrä saattaa kasvaa tulevien vuosien varrella arvioista riippuen jopa 276 miljoonasta yli 700 miljoonaan[13].[14]
Ranskaa opetetaan lukuisissa yliopistoissa ympäri maailman. Ranskan kielellä on tärkeä ja vahva asema niin diplomatian, journalismin, oikeuden, kuin yliopistojen ja tieteen eri aloilla. Ranskaa pidetään yhtenä maailmankielenä.
Muun muassa englanninkielisessä Kanadassa, Isossa-Britanniassa sekä Irlannissa ranskaa opetetaan ensimmäisenä vieraana kielenä. Australiassa japanin kielen opetus ohittaa ranskan, Yhdysvalloissa espanjan kielen opetus. Yhdysvalloissa mandariinikiinan, espanjan, arabian sekä hindin kielen opetus on kasvussa. Kuitenkin investointipankki Natixis arvioi arvostetun Forbes-lehden artikkelissa, että ranskasta saattaa kehittyä jo vuoteen 2050 mennessä maailman puhutuin kieli. Tietyillä maantieteellisillä alueilla väestönkasvu on jo nyt hyvin nopeaa, mikä selittäisi puolestaan voimakasta kasvua tulevaisuudessa. Kyseinen tilanne koskee etenkin Saharan eteläpuolista Afrikkaa.[15]
Eurooppa
Euroopassa ranska on väestön valtaosan äidinkieli Ranskassa, Monacossa, Vallonian maakunnassa ja Brysselin alueella Belgiassa, Monacossa, Sveitsin ranskankielisissä osissa ja Italiassa Aostan laaksossa. Huomattava ranskankielinen väestö löytyy myös Luxemburgista, jossa ranska on lisäksi tärkeä hallintokieli. Se on Euroopan unionin neljänneksi yleisin äidinkieli heti saksan, englannin ja italian jälkeen. [16] Ranska on myös kolmanneksi ymmärretyin kieli EU:ssa englannin ja saksan jälkeen.
Ranskassa kieli sai perustuslaissa virallisen kielen aseman vasta vuonna 1992[17], vaikka Villers-Cotterêts'n määräys tekikin siitä virallisten dokumenttien kielen jo vuonna 1539. Ranskaa on käytettävä virallisissa valtion julkaisuissa, julkisessa koulutuksessa ja laillisissa sopimuksissa. Jopa mainoksissa on oltava ranskankielinen käännös ulkomaisille sanoille. Ranskaa puhuu 99 prosenttia väestöstä.
Belgiassa ranska on virallinen kieli Valloniassa ja Brysselissä. Se on toinen maan virallisista kielistä hollannin lisäksi. Ranskan kieltä puhuu noin 40 prosenttia maan väestöstä. Brysselissä valtaosa väestöstä puhuu ranskaa joko kotikielenään (40 %) tai lingua francana (45 %).[18]
Ranska on yksi Sveitsin neljästä virallisesta kielestä ja sitä puhutaan etenkin maan länsiosassa (Suisse romande). Ranskankielisiä asuu silti koko maassa. Sveitsinranska eroaa hieman Ranskan ja Belgian varianteista. Vuoden 1970 jälkeen ranskan kieli on kasvattanut asemaansa Sveitsissä. Vaikka ranskaa puhuu äidinkielenään vain 20 prosenttia, väestöstä jopa 50,4 prosenttia osaa ranskan kieltä.[19]
Italiassa Aostan laaksossa ranska on ollut virallisena hallintokielenä jo vuodesta 1536, siis kolme vuotta aikaisemmin kuin Ranskassa.[20] Fasistisen hallituskauden aikana 1922–1945 ranskan kielen asema heikkeni, sillä ranskankieliset koulut lakkautettiin. Nykypäivänä ranskaa opetetaan kouluissa tuntimääräisesti yhtä paljon kuin italiaa, joten suurin osa alueen väestöstä puhuu tai ymmärtää sitä. Italiaa puhutaan arkikielenä, ranskaa taas käytetään kulttuuritapahtumissa.
Ranska on yksi Luxemburgin virallisista kielistä saksan ja luxemburgin kielen rinnalla. Sitä käytetään enimmäkseen hallintokielenä ja kommunikointiin ulkomaalaisten kanssa.
Iso-Britannian kouluissa ranska on suosituin vieras kieli. Jerseyn saarella on olemassa oma variantti ranskan kielestä, Jersey Legal French, joka on virallisen kielen asemassa. Sitä käytetään kuitenkin vain hallinnollisesti. Romaniassa, Kreikassa, Irlannissa, Italiassa, Hollannissa ja Portugalissa ranska on opetetuin vieras kieli englannin jälkeen.[21]
Amerikka
Kanada
Kanadassa ranska on toiseksi yleisin kieli englannin jälkeen. Molemmat ovat liittovaltion virallisia kieliä.[2] Väestöstä yli 20 prosenttia eli 7 miljoonaa ihmistä puhuu ranskaa äidinkielenään vuoden 2011 laskennan mukaan.[22]
Maantieteellisesti Kanadan suurimmassa provinssissa eli Quebecin provinssissa ranska on ainoa virallinen kieli vuonna 1977 voimaantulleen ranskan kielen asemaa koskevan lain (engl. Charter of the French Language, ransk. Charte de la langue française) seurauksena. Ensimmäisenä, toisena ja vieraana kielenä ranskaa puhuvat muodostavat yhteensä 90 prosenttia provinssin väestöstä. Heistä lähes 80 prosenttia eli 6 miljoonaa quebeciläistä puhuu ranskaa äidinkielenään vuoden 2011 tietojen mukaan. Quebecissä sijaitseva Montreal on maailman neljänneksi suurin ranskankielinen kaupunki, jos mukaan lasketaan vain ranskaa äidinkielenään puhuvat asukkaat.
Myös Luoteisterritorioissa (engl. Northwest Territories, ransk. Territoires du Nord-Ouest), Nunavutissa ja Yukonissa ranska on virallinen kieli. New Brunswick ja Manitoba ovat ainoat Kanadan provinssit, joissa englanti ja ranska yhdessä ovat virallisia kieliä. Ontariossa ranska ei ole virallinen kieli, vaikka siellä puhutaan eniten ranskaa Quebecin jälkeen. Myös muissa Kanadan provinsseissa käytetään jonkin verran ranskaa, esimerkiksi Prinssi Edwardin saarella ja Nova Scotiassa. Ranska ei kuitenkaan ole niiden virallinen kieli.
Yhdysvallat
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston (engl. United States Census Bureau) vuoden 2011 tietojen mukaan ranska on Yhdysvalloissa neljänneksi käytetyin kieli englannin, espanjan ja kiinan jälkeen. Ranska on toiseksi puhutuin kieli tietyissä osavaltioissa kuten Louisianassa, Mainessa, Vermontissa ja New Hampshiressa. Louisianassa puhutaan useita ranskan variantteja. Siellä yli 194000 asukasta on ilmoittanut ranskan yleisimmäksi kotikielekseen (US Census Bureau'n vuoden 2000 tietojen mukaan).[23]
Muut ranskankieliset alueet Amerikassa
Haitissa ranska on virallinen kieli yhdessä haitin kreolin kanssa. Ranskaa käytetään kouluissa, virastoissa ja liike-elämässä. Myös kirkon kieli on ranska.
Ranskaa sekä ranskaan perustuvia kreolikieliä puhutaan seuraavilla Karibianmeren saarilla: Martinique, Guadeloupe, Saint Martin ja Saint Barthélemy. Ranska toimii virallisena kielenä myös Ranskan Guayanassa (Etelä-Amerikassa) sekä New Foundlandin etelärannikon edustalla sijaitsevassa Saint-Pierre ja Miquelonissa. Nämä alueet ovat Ranskan tasavaltaan kuuluvia hallintoalueita, joten ne ovat myös osa Euroopan unionia.
Afrikka
Ranska on yhä virallisena kielenä monissa Afrikan maissa[2], jotka ovat aikoinaan olleet Ranskan tai Belgian siirtomaita. Niissä kuitenkin vain pieni osa väestöstä, pääasiassa osa kaupunkien yläluokasta, puhuu sitä äidinkielenään, mutta paljon useammat osaavat sitä sujuvasti toisena kielenään.[10]
Ranskankielisten maiden Organisation Internationale de la Francophonie -yhteistyöjärjestön vuonna 2014 julkaiseman arvion mukaan noin 38 prosenttia maailman ranskaa osaavista ihmisistä asuu Afrikassa. Organisation Internationale de la Francophonie -järjestön tekemän arvion mukaan vuonna 2014 maailman 274 miljoonasta ranskaa osaavasta ihmisestä 105 miljoonaa asui Afrikan mantereella. Edellä mainittuun arvioon on otettu mukaan henkilöt, joiden ikä on kymmenen vuotta tai enemmän ja jotka osaavat lukea ja kirjoittaa ranskaa.[24]
Niissä 21:ssä itsenäisessä Afrikan valtiossa, joissa ranska on ainoa tai rinnakkainen virallinen kieli, yhteenlaskettu väkiluku oli 308610000 henkilöä vuonna 2016. Ranskaa puhutaan toisena kielenä myös niissä Afrikan maissa, joissa se ei ole virallinen kieli. Näin on esimerkiksi Algeriassa [25]. Toisaalta koko väestö ei välttämättä osaa ranskaa niissäkään maissa, joissa ranskan kieli on virallisena kielenä.
Koska Afrikan maat ovat monikielisiä, ranskaa käytetään lingua francana Afrikan mantereella. Tällainen asema sillä on käytännön syistä ja arvovallan vuoksi tietyissä sosiaalisissa tilanteissa. Esimerkiksi Länsi-Afrikan sisämaassa sijaitsevassa Burkina Fasossa ranska on virallinen kieli, jolla kirjoitetaan lait ja viralliset tiedotteet. Se on hallinnon, politiikan, tiedotusvälineiden ja kirjallisen kulttuurin kieli. Ranskan arvovallasta huolimatta vain alle viidennes Burkina Fason väestöstä ymmärtää ranskaa. Monissa Afrikan maissa vallitsee tämän tyyppinen tilanne, jossa yhtä kieltä käytetään kaikissa virallisissa yhteyksissä, kun taas muita kieliä käytetään esimerkiksi vain arkikeskustelussa.
Länsiafrikkalainen Mauritania ja Intian valtamerellä sijaitseva Mauritius ovat toisaalta esimerkkejä afrikkalaisista valtioista, joissa ranskaa käytetään, vaikkei sillä olekaan virallisen kielen asemaa. Mauritaniassa vain viisi prosenttia väestöstä on ranskan kielen taitoisia. Ranskaa käytetään silti edelleen hallinnon kielenä. Mauritiuksen kansalliskielenä pidetään ranskaan pohjautuvaa kreolia, jota suuri osa väestöstä puhuu kotonaan. Virallinen kieli ja samalla hallinnon kieli on englanti, mutta muuten työelämässä ja kouluissa puhutaan englantia ja ranskaa. Lisäksi Mauritiuksella puhutaan aasialaisia kieliä.[26]
Ranskan kieli on koko Afrikan nopeimmin kasvava kieli. Afrikan väestönkasvun ja afrikkalaisten koulutuksen lisääntyessä maailman ranskaa osaavien ihmisten määrän ennustetaan nousevan 700 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä.
Saharan eteläpuolinen Afrikka
Nopean väestökehityksensä ansiosta Afrikka on avainasemassa, kun arvioidaan ranskan kielen levinneisyyttä nyt ja tulevaisuudessa. Yhdistyneiden kansakuntien ennusteen mukaan pelkästään Saharan eteläpuolisessa Afrikassa elää yli 2 miljardia ihmistä vuonna 2050. Tällä alueella on maita, joissa ranskaa osataan ja käytetään laajasti (miljoonia ranskankielentaitoisia per maa). Tällaisia ranskan kielen kannalta merkittäviä Saharan eteläpuolisia maita ovat muun muassa Kamerun, Kongon demokraattinen tasavalta, Kongon tasavalta, Mali ja Senegal.
Ranska on virallinen kieli Kongon demokraattisessa tasavallassa, jossa Organisation Internationale de la Francophonie -järjestön arvion (2014) mukaan ranskaa osaavia henkilöitä asuu 33222000, mikä on noin 44 prosenttia maan väestöstä.[27] Kongon demokraattinen tasavalta on maailman suurin ranskaa osaava kansakunta. Siellä ranskaa käytetään toisena kielenä ja lingua francana maan satojen muiden kielten ohella. .
Pohjois-Afrikka
Tunisiassa julkishallinto on voimakkaasti edistänyt arabian kielen asemaa 1990-luvulta lähtien, mutta ranskan kieltä käytetään edelleen liike-elämän, lääketieteen ja kulttuurin kielenä. Ranskan kielen taito on Tunisiassa yhä merkki ylempään sosiaaliluokkaan kuulumisesta, vaikka arabia on Tunisian ainoa virallinen kieli.[28] Marokossakaan ranska ei ole virallinen kieli. Marokossa on kuitenkin tieteenaloja, joilla korkeakouluopetusta tarjotaan vain tai pääosin ranskaksi. Näitä aloja ovat luonnontieteet sekä oikeus-, talous-, ja yhteiskuntatieteet. Enemmistö marokkolaisista osaa puhua ranskaa, mutta vain noin kolmannes heistä osaa lukea ja kirjoittaa sitä.Marokon, ja sen naapurimaan Algerian viralliset kielet ovat arabia ja berberi.[29][30]
Aasia
Ranskan siirtomaa-aikana Ranskan Indokiinassa (nyk. Vietnam, Laos, Kambodža) käytettiin virallisena kielenä ranskaa. Sitä käytetään yhä hallinnon kielenä Laosissa ja Kambodžassa, mutta sen vaikutus on vähentynyt.[31] Siirtomaa-ajan Vietnamissa lähinnä eliitti puhui ranskaa. Palvelusväki käytti ranskaan pohjautuvaa pidgin-kieltä (Tây Bồi), joka on jo hävinnyt. Nykyään ranskan asema Vietnamissa on heikentynyt, mutta eliitti ja vanhempi sukupolvi käyttävät sitä yhä toisena kielenään. Lisäksi ranskaa käytetään Vietnamissa diplomatian kielenä. Nämä kolme entistä Ranskan Indokiinan valtiota ovat kaikki OIF:n virallisia jäseniä.[32]
Oseania
Ranska on virallisena kielenä Vanuatulla sekä Ranskalle kuuluvissa Uudessa-Kaledoniassa, Ranskan Polynesiassa ja Wallisin ja Futunan yhteisössä. Vanuatulla 45 prosenttia väestöstä osaa puhua ranskaa[33]. Uudessa-Kaledoniassa[34] ja Ranskan Polynesiassa[35] ranskaa osaavia on 97 ja 95 prosenttia. Myös Wallisin ja Futunan yhteisössä suurin osa väestöstä osaa puhua ranskaa.[36]
Lähi-itä
Libanon oli 1900-luvun alkupuolella Ranskan hallinnassa. Libanonissa käytetään myös tänä päivänä ranskaa joissakin tilanteissa. Ainoa virallinen kieli on arabia. Ranskalle on kuitenkin määritelty laissa tilanteet, joissa sitä voidaan käyttää.[37] Ranskaa käytetään myös esimerkiksi tiekylteissä ja virallisissa rakennuksissa arabian rinnalla. Tämän lisäksi ranskaa opetetaan paljon toisena kielenä kouluissa. Libanonissa puhutaan toisena kielenä sekä ranskaa että englantia. Ranskan ja englannin puhujia on noin 40 prosenttia väestöstä. Englantia käytetään kuitenkin nykyään enemmän kuin ranskaa, mutta melkein puolet koululaisista käy ranskankielistä koulua, joissa opetetaan matematiikkaa sekä tiedeaineita ranskaksi. Ranskan kielen käyttäminen vaihtelee alueen ja sosiaalisen aseman mukaan.
Syyriassa ranskaa käyttävät vain jotkut eliittiin ja keskiluokkaan kuuluvat henkilöt. Israelissa sen sijaan on merkittävä ranskankielinen yhteisö, sillä Israeliin on muuttanut paljon Ranskan juutalaisia. Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa ja Qatarissa ranskan puhujia on vain vähän. Ranskaa puhuvat lähinnä sellaiset henkilöt, joilla on yritys- tai perhesuhteita ranskankielisiin maihin. Tästä huolimatta Yhdistyneet arabiemiirikunnat on OIF:ssä tarkkailijavaltiona ja Qatarilla on myös erityinen asema OIF:ssä.
Äännejärjestelmä

Ranskan äännejärjestelmä on seuraavanlainen:

Useimmissa murteissa /ɑ/ on täysin langennut yhteen /a/:n kanssa. Etenkin kanadanranskassa esiintyy pitkä /ɛː/.
Vokaaleista nasalisoituina esiintyvät /ɛ̃ œ̃ ɔ̃ ɑ̃/, joista /œ̃/ kuitenkin lausutaan useimmissa murteissa /ɛ̃/:n tavoin.
Oikeinkirjoitus
Ranskan oikeinkirjoitus on konsonanttien osalta melko säännöllinen, ja muutamalla säännöllä pärjää, mutta samat vokaalit voidaan usein kirjoittaa monella tavalla. Toisaalta tietyt kirjaimet ja kirjainyhdistelmät äännetään melkein aina samalla tavalla, mutta sanan lopussa on usein yksi tai useampi ääntymätön konsonantti taikka ääntymätön e. Näin ollen jos tiedetään sanan kirjoitusasu, voidaan sen ääntämistapa yleensä päätellä, mutta jos tiedetään vain sanan ääntäminen, usein ei ole varmuutta sanan kirjoittamisesta, varsinkaan vokaalien osalta. Tässä mainitaan vain kirjaimet, joihin täytyy kiinnittää huomiota.
C, c ääntyy [s] ennen kirjaimia e ja i, mutta [k] ennen kirjaimia a, o ja u sekä toisen konsonantin edellä.
Ç, ç ääntyy aina [s]; käytetään kun c-kirjaimen pitää ääntyä [s] ennen kirjaimia a, o ja u.[38]
E, e sanan lopussa ei yleensä äännetä; lausutaan kuitenkin esimerkiksi lauluissa usein [ə], jos rytmi sitä edellyttää. Sanan sisällä se äännetään yleensä [ə], mutta loppukonsonantin tai kahden peräkkäisen konsonantin edellä yleensä [e].
É, é ääntyy [e].
È, è sekä Ê, ê ääntyy [ɛ].
G, g ääntyy [ʒ] ennen kirjaimia e ja i, muuten [g]. Yhdistelmissä "gue" ja "gui" u-kirjain ei äänny ja näin saadaan suomen kielen tavuja "ge" ja "gi" vastaavat äänteet.
H, h ei äänny koskaan. Monien h:lla alkavien sanojen alussa se kuitenkin on "aspiroitu" eli konsonanttinen, jolloin sitä tosin ei silloinkaan äännetä, mutta sitä mahdollisesti edeltävä artikkeli tai pronomini ei muutu lyhyempään muotoon, toisin kuin vokaalilla tai "aspiroimattomalla" h:lla alkavien sanojen edellä.
I, i ääntyy toisen vokaalin edellä lähes [j].
J, j ääntyy useimmiten [ʒ], joissain lainasanoissa myös [j].
K, k ääntyy [k], mutta esiintyy vain lainasanoissa.
LL, ll ääntyy joko [l] tai i:n jäljessä usein [j].
N, n ei äännetä erikseen sanan lopussa tai toisen konsonantin edellä, mutta edeltävä vokaali ääntyy tällöin nasaalisesti. Samoin M, m p:n tai b:n edellä.
R, r ääntyy aina uvulaarisena eli kurkku-ärränä huolitellussa kielessä. Sananloppuisena e:n jäljessä ei yleensä äännetä, esimerkiksi er-loppuisten verbien infinitiivissä. Kanadanranskassa ei äänny niin kurkussa.
S, s ääntyy [z] kahden vokaalin välissä, muuten [s].
U, u ääntyy [y].
W, w ääntyy [v] tai [w]; esiintyy vain lainasanoissa.
X, x ääntyy [ks], ex-alkuisissa sanoissa [gz], sananloppuisena ei äännetä.
Y, y ääntyy lähes [i].
Z, z ääntyy [z], sananloppuisena ei äännetä.
œ ääntyy kuten suomen ö, mutta myös [œ].
Kirjainyhdistelmiä, jotka äännetään toisin kuin niissä olevat kirjaimet erikseen, ovat lisäksi seuraavat:
ai ääntyy [e] tai [ɛ].
au ääntyy [o].
eau ääntyy [o].
ch ääntyy [ʃ] (suhu-s), lainasanoissa joskus kuitenkin [k].
en ääntyy ã (nasaalivokaali).
em ääntyy sanan alussa an, joskus keskelläkin (esimerkiksi ensemble).
in ääntyy usein ɛ̃ (nasaalivokaali).
ien ääntyy jɛ̃
ei ääntyy [ɛ].
eu ääntyy kuten suomen ö, mutta myös [œ], joskus jopa [y].
gn ääntyy [ɲ] (melkein kuin [nj]).
ng ääntyy [ŋ] -ing-päätteisissä etupäässä englantilaisperäisissä lainasanoissa.
oi ääntyy [wa], etelämurteissa [we].
ou ääntyy [u].
œu ääntyy kuten suomen ö, mutta myös [œ].
ph ääntyy [f] (esiintyy lähinnä kreikkalaisperäisissä lainasanoissa).
qu ääntyy [k].
ti keskellä sanaa ja i-kirjaimen edellä t ääntyy kuten [s] (esim. nation, revendication).
Eräät äänteet voidaan siis kirjoittaa eri sanoissa eri tavoilla:
[e] voidaan kirjoittaa joko e tai é.
[ɛ] voidaan kirjoittaa joko e, è, ê, ai tai ei.
[ɔ] kirjoitetaan joko o, au tai eau.
[ə] kirjoitetaan e.
[ɑ̃] voidaan kirjoittaa joko an, em, en tai am.
[ɛ̃] voidaan kirjoittaa joko in, im, ain, aim, ein tai eim, joskus myös en tai em.
[ɔ̃] voidaan kirjoittaa joko on tai om.
[ø] voidaan kirjoittaa joko œ tai eu.
[w] yhdistelmä oi ääntyy [wa].
[ɥ] yhdistelmässä ui ääntyy [ɥi].
[ɲ] yhdistelmässä gn.
[ŋ] -ing-päätteisissä lainasanoissa.
[ʃ] kirjoitetaan ch, sch tai sh.
Kielioppi

Nominit
Ranskan substantiiveilla on kaksi sukua, maskuliini ja feminiini. Sanan sukua ei pysty päättelemään sanan ulkomuodosta varmasti; tosin tietyt päätteet liittyvät yleensä tiettyyn sukuun. Myös jotkin merkitykset vaikuttavat sanan sukuun, esimerkiksi useimmat maat ovat feminiinejä ja kielet maskuliineja. Sanan suku vaikuttaa yksikössä artikkelien valintaan ja adjektiivien taipumiseen.
Monikko muodostetaan kirjoitetussa kielessä useimmiten lisäämällä sanan loppuun pääte -s, mutta joskus myös -x. Tätä monikon päätettä ei kuitenkaan äännetä, vaan puheessa monikon erottaa yksiköstä useimmiten vain artikkeli (kielioppi), jonka ääntäminen muuttuu s-päätteen takia, toisin kuin nominien (artikkelien e-kirjain äännetään yksikössä ö:nä ja monikossa e:nä, monikkoartikkelin s-kirjain äännetään vain jos seuraava sana alkaa vokaaliäänteellä).
Ranskassa on käytössä kuusi artikkelia. Maskuliinin epämääräinen yksikkö un, feminiinin vastaava une, näitä vastaavat määräiset artikkelit le, la ja vokaalilla tai vokaalisella h:lla alkavan sanan edessä l'. Monikossa ei artikkelin osalta tehdä eroa sanan suvun mukaan, vaan määräinen les tai epämääräinen des on käytössä, oli sanan suku mikä tahansa.
Ranskassa adjektiivit taipuvat pääsanansa mukaan suvussa ja luvussa (päätteet ovat -e, -s ja -es) ja ne ovat usein pääsanan jäljessä kuten romaanisissa kielissä yleensä. Monet yleisimmistä adjektiiveista, jotka ovat usein myös lyhyitä, tulevat kuitenkin sanan eteen. Adjektiivien vertailumuotoja muodostetaan sanoilla plus (enemmän) ja moins (vähemmän). Komparatiivi muuttuu superlatiiviksi lisäämällä eteen määräinen artikkeli.
Persoonapronomineissa erotetaan maskuliini ja feminiini yksikön ja monikon kolmannessa persoonassa. Myös monilla indefiniittipronomineilla on sekä maskuliininen että feminiininen muoto. Possessiivipronominit eivät taivu omistajan vaan omistettavan asian suvun ja luvun mukaan.
Ranskassa ei ole sijataivutusta. Ainoastaan pronomineilla on eri muodot riippuen siitä, ovatko ne subjektina vai objektina tai muuna lauseenjäsenenä.

Verbit
Ranskan verbioppi on hyvin rikasta, kuten muidenkin romaanisten kielten. Erilaisia verbimuotoja tunnetaan 22, joskin on tulkinnanvaraista, mitä niistä täytyy pitää erillisenä muotoja ja missä ero ilmaistaan eri tavoin.
Ranskan verbit taipuvat neljässä moduksessa: indikatiivissa, konditionaalissa, imperatiivissa ja subjunktiivissa. Eri moduksissa on eri määrä aikamuotoja; jokaisessa moduksessa kuitenkin puolet aikamuodoista on apuverbin avulla muodostettavia liittomuotoja. Lisäksi verbeillä on nominaalimuotoja kaksi erilaista infinitiiviä, kaksi erilaista partisiippia sekä kaksi erilaista gerundia.
Konditionaali ilmaisee ehdollista tekemistä, kuten muissakin kielissä. Sivulauseessa täytyy käyttää imperfektiä, kuten ruotsissa ja englannissa, eikä konditionaalia, kuten suomessa.
Subjunktiivi on verbimuoto, joka toisinaan suomennetaan konditionaalilla. Sitä käytetään tiettyjen alistuskonjunktioiden jälkeen tai ilmaisemassa puhujan subjektiivista mielipidettä. Esimerkiksi: Je connais les rues de Paris bien que je n'aie pas visité Paris, tunnen Pariisin kadut, vaikka en ole käynyt Pariisissa ja il est mieux que tu ne me parles pas, on parasta, ettet puhu minulle.
Kuten muissakin sukulaiskielissä, ranskassa on olemassa aktiivi ja passiivi. Passiivi muodostetaan être-apuverbillä ja pääverbin partisiipilla. Kaikkia aikamuotoja ja moduksia voi käyttää sekä aktiivissa että passiivissa.
Eri moduksissa on seuraavat aikamuodot:
Indikatiivi (indicatif):
Yksinkertaiset aikamuodot: Preesens (présent), imperfekti (imparfait), "yksinkertainen perfekti" (passé simple) ja futuuri
Liittomuodot: Passé composé eli perfekti, pluskvamperfekti (plus-que-parfait), "aikaisempi perfekti" (passé antérieur) ja liittofutuuri (futur antérieur)
Subjunktiivi (subjonctif):
Yksinkertaiset aikamuodot: preesens ja imperfekti
Liittomuodot: perfekti (passé) ja pluskvamperfekti
Konditionaali (conditionnel):
Yksinkertainen aikamuoto: preesens
Liittomuoto: perfekti
Imperatiivi: Preesens
Puhekielessä passé simple on pitkälti jäänyt pois käytöstä ja korvataan yleensä passé composé:lla.  Kirjoitetussa kielessä se sen sijaan on edelleen varsin yleinen. Sen sijaan subjunktiivin imperfekti ja pluskvamperfekti ovat jo käyneet kirjoitetussakin kielessä vanhahtaviksi ja harvinaisiksi.
Taivutus
Ranskan verbit voidaan jakaa kolmeen konjugaatioon eli taivutusluokkaan. I konjugaatioon kuuluvat säännölliset -er-loppuiset verbit (pois lukien aller). II konjugaatioon kuuluvat säännölliset -ir-loppuiset verbit. Kaikki muut verbit, mukaan lukien epäsäännölliset, kuuluvat III konjugaatioon.
Seuraavassa esimerkiksi säännöllisen I konjugaation verbin parler 'puhua' taivutus:

Partisiipin preesens: parlant
Partisiipin perfekti: parlé
Numeraalit
Ranskan kielen kardinaalilukusanat ovat taipumattomia. Luvut 70:stä eteenpäin muodostetaan Ranskassa puhutussa ranskassa erikoiseen tapaan. Luvut 70–79 ilmaistaan sanomalla 60, 10–19 (esimerkiksi luku 75 on soixante-quinze eli ”kuusikymmentä-viisitoista”). Luvut 80–99 ilmaistaan luvulla quatre-vingt (kahdeksankymmentä, kirjaimellisesti neljä-kaksikymmentä) ja 1–19. Sveitsissä ja Belgiassa sanotaan septante (70) ja nonante (90). Sveitsinranskassa luku 80 on huitante.
Sana million (miljoona) ja sitä suurempien lukujen nimitykset ovat ranskassa substantiiveja ja taipuvat monikossa.
Järjestysluvut muodostetaan useimmiten lisäämällä lukusanan perään -ième, ja ne taipuvat suvun mukaan. Tärkeitä poikkeuksia ovat neuvième eli yhdeksäs (ei *neufième), cinquième eli viides (ei *cinqième) ja e-loppuiset numeraalit, joiden e-pääte katoaa järjestysluvuissa, esim. trentième eli kolmaskymmenes (eikä *trenteième).
1-10: un, deux, trois, quatre, cinq, six, sept, huit, neuf, dix.
11-19: onze, douze, treize, quatorze, quinze, seize, dix-sept, dix-huit, dix-neuf.
20, 21, 22, 23,...,29: vingt, vingt et un, vingt-deux, vingt-trois,..., vingt-neuf.
30, 31, 32, ...: trente, trente et un, trente-deux, ...
40: quarante
50: cinquante
60: soixante
70, 71, 72, ...: soixante-dix, soixante et onze, soixante-douze, ...
80, 81, 82, ...: quatre-vingts, quatre-vingt-un, quatre-vingt-deux, ...
90, 91, 92, ...: quatre-vingt-dix, quatre-vingt-onze, quatre-vingt-douze, ...
100: cent
200: deux cents
201: Deux cent un
1000: mille
2000: deux mille
2001: deux mille un
10 000: dix mille
100 000: cent mille
1 000 000: un million
2 000 000: deux millions
10 000 000: dix millions
100 000 000: cent millions
1 000 000 000: un milliard
2 000 000 000: deux milliards
5 421 832 193: cinq milliards quatre cent vingt et un millions huit cent trente-deux mille cent quatre-vingt-treize
Lauseoppi
Ranskan perussanajärjestys on SVO, eli subjekti-verbi-objekti.
Kysymyslause voidaan muodostaa käänteisen sanajärjestyksen avulla, jos subjektina on pronomini: est-ce ton nouveau chapeau – onko tämä uusi hattusi (kirjaimellisesti: on-se uusi hattusi), tai muussa tapauksessa lisäämällä verbin jälkeen pronomini: Ce chapeau est-il à toi? (kirjaimellisesti: tämä hattu on-se sinun?). Vaihtoehtoisesti kysymyslause voidaan muodostaa lisäämällä lauseen alkuun sanat ”Est-ce que”, esimerkiksi: Est-ce que ce chapeau est à toi? (kirjaimellisesti: onko se niin, että tämä hattu on sinun?). Nykyisessä puhekielessä ainoa erottava tekijä väite- ja kysymyslauseiden välillä on usein vain kysymyslauseen nouseva intonaatio.
Sivulauseita voidaan yhdistää lukuisilla konjunktioilla tai relatiivipronomineilla, que (mitä, jota), qui (kuka, mikä), où (jossa, jonne, josta) tai dont (jonka).
Murteet
Ranskassa on puhutussa kielessä suuria alueellisia eroja. Standardiranska perustuu Pohjois-Ranskassa puhuttuun ranskaan. Eroja Pohjois-Ranskan ja Etelä-Ranskan välillä on muun muassa Pohjois-Ranskan uvulaarinen r ja muun muassa espanjan, katalaanin ja oksitaanin vaikutus Etelä-Ranskaan. Meriahven on pohjoisessa bar, kun etelässä se on taas loup de mer.
Alueellinen vaihtelu
Ranskan suuren ja maailmanlaajuisen puhuma-alueen vuoksi sillä on lukuisia alueellisia variantteja. Ranskan standardikieltä kuitenkin ymmärretään kaikkialla, koska esim. kouluissa opetettu ranska perustuu sille. Periaatteessa jokaisella ranskankielisellä maalla on kuitenkin omat erikoispiirteensä, joiden avulla puhujan tunnistaa tulevan tietyltä alueelta.
Belgia
Belgiassa puhuttuun ranskaan vaikuttavat Belgian muut viralliset kielet: hollanti ja saksa. Tästä syystä Belgian ranskassa esiintyy paljon sellaisia sanoja, jotka kuulostavat Ranskassa asuvan korvaan oudoilta. Yksi tärkeä ero Belgian ja Ranskan varianttien välillä on em. lukusanat 70 (septante) ja 90 (nonante). Muutamia Belgiassa yleisesti käytössä olevia sanoja:
Le pei: äijä (pejoratiivinen)
Blinquer: loistaa, hohtaa (hollannin sanasta blinken)
Le pain français: patonki; ranskanleipä
Le pensionné: eläkeläinen (Ranskassa yleisempi on le retraité)
La chique: purukumi (Ranskassa yleisempi on le chewing-gum)
Myös ääntämyksessä on jonkin verran eroja. Belgiassa tehdään graafinen ero äänteen [ɛ] pituuden suhteen. Lyhyt äänne merkitään E ja pitkä AI/AÎ: esim. mettre ja maître lausutaan Belgiassa eri tavoin, kun taas Ranskassa nämä kaksi sanaa kuulostavat samoilta. Toinen tärkeä ääntämyksellinen ero on se, että Belgiassa ei ole puolivokaalia [ɥ], vaan se korvataan [y].
Lähteet

Aiheesta muualla

 Sivusto, joka auttaa internetin ranska-lähteiden löytämisessä. (in French)
.
. Ylen Elävä arkisto.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitä kieltä puhutaan pääkielenä Luganossa?