Madeira () on Portugalille kuuluva itsehallinnollinen saariryhmä Pohjois-Atlantilla noin 580 kilometriä Pohjois-Afrikan rannikolta luoteeseen. Madeira kuuluu maantieteellisesti Makaronesiaan ja koostuu seitsemästä tuliperäisestä saaresta, joista suurimmat ja ainoat asutetut ovat Madeira ja Porto Santo. Pääsaaresta noin 40 kilometriä kaakkoon sijaitsevat kolme saarta käsittävät Desertassaaret. Hallinnollisesti Madeiraan kuuluu vielä 280 kilometrin päässä kaakossa sijaitsevat kaksi saarta käsittävät Selvagenssaaret. Madeirasta puhuttaessa voidaan viitata yhtä lailla koko hallinnolliseen alueeseen, maantieteelliseen saariryhmään tai pelkästään Madeiran saareen.
Madeiran historian varhaisimmat luotettavat tiedot eurooppalaistoiminnasta ulottuvat 1400-luvun alkupuolelle. Madeirasta on myös huomattavasti vanhempia, mutta epävarmoja viittauksia heti ajanlaskun alusta lähtien. Madeiran virallinen kirjoitettu historia alkoi portugalilaisten saapumisen myötä vuodesta 1418. Portugalissa vuonna 1974 tapahtunut neilikkavallankumous kaatoi maata hallinneen sotilasjuntan, minkä seurauksena Madeiralle myönnettiin autonomia kaksi vuotta myöhemmin. Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin vuonna 1986. Madeiran elintaso on noussut autonomian ja EU-jäsenyyden aikana. Madeiran presidentti Miguel Albuquerque on toiminut virassaan maaliskuusta 2015 lähtien. Hänen edeltäjänsä Alberto João Jardim ehti olla presidentin virassa 37 vuotta.
Madeiran väkiluku oli vuonna 2011 yhteensä 267938, joista valtaosa eli yli 240000 ihmistä asui Madeiran saarella. Madeiran pääkaupunki on pääsaaren eteläosassa sijaitseva Funchal, jonka asukasluku oli 112015 vuonna 2011. Kuten muuallakin Portugalissa, saarilla puhutaan portugalia, valtauskonto on katolilaisuus ja rahayksikkö euro. Madeira on suosittu turistikohde, ja matkailu on alueen taloudelle tärkeä tulonlähde. Madeira tunnetaan muun muassa madeiraviinistä ja pääsaarta halkovista vesikanavista eli levadoista. Funchalissa järjestetään vuosittain uudenvuoden ilotulitus, joka on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan maailman suurimpana.
Maantiede

Madeiran hallinnollinen alue sijaitsee Atlantin valtameressä noin 580 kilometriä Pohjois-Afrikan rannikosta länteen ja noin tuhat kilometriä Portugalin pääkaupungista Lissabonista lounaaseen. Kanariansaaret sijaitsevat noin 450 kilometriä etelään ja Azorit alle tuhat kilometriä luoteeseen. Pääsaaren Madeiran lisäksi alueeseen kuuluvat toinen asuttu saari Porto Santo, alle 40 kilometriä pääkaupunki Funchalista kaakkoon sijaitsevat Desertassaaret sekä 280 kilometriä eteläkaakkoon sijaitsevat Selvagenssaaret. Saarten yhteispinta-ala on noin 801 neliökilometriä ja ainoastaan Madeira ja Porto Santo ovat niistä asuttuja. Saariryhmä syntyi vulkaanisen toiminnan seurauksena miljoonia vuosia sitten. Madeira ja Desertassaaret ovat saarista nuorimpia, kun taas Porto Santo ja Selvagenssaaret ovat iältään vanhempia.[1]
Madeiran saari
Madeiran saari sijaitsee suuren vedenalaisen kilpitulivuoren päällä, joka kohoaa noin kuusi kilometriä valtameren pohjasta.[2] Madeira on saariryhmän geologisesti nuorin saari. Se syntyi useiden vedenalaisten tulivuorenpurkausten seurauksena. Ensimmäinen purkauksen arvioidaan tapahtuneen noin 15 miljoonaa vuotta sitten, mutta merenpinnan yläpuolelle Madeira alkoi kuitenkin kohota vasta noin viisi miljoonaa vuotta sitten.[1] Purkaukset päättyivät noin 700000 vuotta sitten, jonka jälkeen saarta kulutti voimakas eroosio. Vulkaaninen toiminta aktivoitui myöhemmin uudestaan ja muokkasi saaren pintaa. Viimeisimmät tulivuorenpurkaukset tapahtuivat noin 6500 vuotta sitten.[2] Madeira on noin 57 kilometriä pitkä ja 22 kilometriä leveä. Pinta-alaa sillä on noin 740 neliökilometriä.[3] Korkeuserot Madeiran saarella ovat suuria. Korkein vuori Pico Ruivo kohoaa 1862 metrin korkeuteen.[4] Toiseksi ja kolmanneksi korkeimmat vuoret ovat Pico das Torres (1851m) ja Pico do Areeiro (1818m).[4] Saarta ympäröi syvä merialue. Jo muutaman kymmenen kilometrin päässä saaren pohjoisrannikosta on jo 2500–4000 metrin syvänteitä.[1] Madeiralla kulkee yli 2000 kilometriä levadoita, jotka kuljettavat sateisesta vuoristosta vettä saaren kuivempaan etelä- ja kaakkoisosaan, joka sopii paremmin maanviljelylle ja asutukselle. Virtaava vesi tuottaa samalla vesivoimaa.[5][6]
Muut saaret
Porto Santo on toinen asutuista saarista ja sijaitsee noin 40 kilometriä Madeiran koillispuolella. Pituutta Porto Santolla on noin 11 kilometriä, leveyttä 6 kilometriä ja pinta-alaa yhteensä noin 40 neliökilometriä. Saaren iäksi on arvioitu 13,5–18 miljoonaa vuotta. Saaren pääkaupunki on Vila Baleira.[1] Saaren muodostavat kaksi vulkaanisperäistä ylänköaluetta, joiden välissä sijaitsevalla matalammalla alueella sijaitsee saaren lentokenttä.[7] Saaren korkein kohta Pico do Facho nousee 516 metriä merenpinnan yläpuolelle.[1] Porto Santon ilmasto on kuiva ja kastelu on haaste kaikelle maanviljelylle.[8] Porto Santon pääsaaren ympärarillä sijaitsee kuusi pienempää luotoa: Ilhéu da Cal, Ilhéu das Cenouras, Ilhéu de Cima, Ilhéu de Fora, Ilhéu de Ferro ja Ilhéu da Fonte da Areia.[9]
Desertassaaret koostuvat kolmesta pääsaaresta. Suurin saarista on 12 kilometriä pitkä ja 2 kilometriä leveä Deserta Grande, jonka korkein kohta kohoaa 490 metriä merenpinnan yläpuolella. Ilha do Bugio on noin 7,5 kilometriä pitkä 800 metriä leveä. Pienin saarista Ilhéu Chão on noin 1,6 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä, ja nousee loivasti pohjoispäässä lähes sadan metrin korkeuteen.[1]  Saaret ovat kalastajien suosiossa, mutta niillä ei saa mennä maihin yli kymmenen metrin päähän rantaviivasta.[10] Desertassaaret ja Selvagenssaaret olivat yksityisomistuksessa vuoteen 1971 asti, jolloin Portugalin hallitus osti ne.[1]
Selvagenssaaret sijaitsevat noin 280 kilometriä Funchalista kaakkoon ja ne ovatkin lähempänä Kanariansaaria kuin pääsaarta Madeiraa. Desertas- ja Selvagenssaarten välinen merialue on paikoitellen jopa 4,5 kilometriä syvä.[1] Selvagenssaaret muodostuvat kahdesta ryhmästä, joiden yhteispinta-ala on noin 2,8 neliökilometriä. Pohjoisen ryhmän muodostavat Selvagem Grande sekä kaksi pienempää saarta, Palheiro da Terra ja Palheiro do Mar. Eteläisen ryhmän muodostavat Selvagem Pequena ja Ilhéu de Fora sekä useat pienemmät luodot.[11] Saaret ovat niin matalia, ettei niillä synny orografista sadetta, joten sateiden välissä voi kulua kolmekin vuotta.[12]
Ilmasto
Madeira sijaitsee subtrooppisella vyöhykkeellä. Saaren pohjoisosassa vallitsee pikemminkin lauhkea ilmasto, sillä itä-länsi suunnassa kulkeva keskimäärin 1000 metriä korkea vuoristo jakaa saaren etelä- ja pohjoispuoliskoihin aiheuttaen niiden välillä ilmastollisia eroja. Korkeat vuoristoketjut pakottavat Madeiran pohjoisrannikolle puhaltavat kosteat ja lämpimät pasaatituulet kohoamaan ylöspäin tiivistyen sumuksi ja pilviksi. Korkeat vuoret hidastavat pilvien kulkeutumista etelään, joten sateet keskittyvät enimmäkseen saaren pohjoispuolelle ja vuorille. Eniten sadepäiviä on marras- ja maaliskuun välisenä aikana, kun taas vähiten sadepäiviä on toukokuusta syyskuuhun. Golfvirran jatke Kanarianvirta vaikuttaa merilämpötiloihin.[13][14]
Funchalin keskilämpötila on joulukuusta huhtikuuhun 16–21 astetta, minkä jälkeen se kohoaa vähitellen saavuttaen heinä-elokuussa 20–25 astetta. Loka-joulukuun välisenä aikana Funchalissa on keskimäärin 18–21 astetta. Lämpötilat eivät juuri kohoa 27–28 asteen yli paitsi harvoin lämpimän itätuulen puhaltaessa Afrikan suunnasta.
Korkeus merenpinnasta on Madeiran ilmastossa merkittävä tekijä. Ylös vuorille mentäessä keskilämpötila laskee noin 3°C jokaista 500 metrin nousua kohden. Subtrooppinen vyöhyke ulottuu noin 300 metriin ja välimerenilmasto 300–750 metriin merenpinnasta. Tosin korkeimmillakin huipuilla voidaan kesäpäivänä päästä 20 celsiusasteeseen. Madeiran saarelle on tyypillistä mikroilmastot, joihin vaikuttaa korkeus merenpinnasta sekä tuulet. Madeiralla on viime aikoina ollut havaittavissa muutoksia ilmastossa. Sateita on tullut huomattavasti vähemmän kuin 1990-luvun alussa, talvet ovat lämpimämpiä, keskilämpötilat ovat nousseet ja kuivuus on lisääntynyt.[13][14]

Luonto
Madeira on biodiversiteetiltään rikas ja saaristossa arvellaan elävän yli 7500 maalajia. Kotoperäisiä lajeja ja niiden alalajeja on lähes 1500, mikä edustaa noin 20prosenttia lajien määrästä. Madeiran saaristossa on kuusi suojeltua aluetta, mukaan lukien Madeiran luonnonsuojelualue, joka peittää lähes kaksi kolmasosaa Madeiran saaresta. Lisäksi yli kymmenen aluetta on mukana Euroopan unionin Natura 2000 -hankkeessa ja 11 aluetta pidetään tärkeinä lintualueina. Madeiralla on lisäksi yksi Unescon maailmanperintökohde.[15]
Kasvillisuus
Madeiran kasvillisuus on monipuolinen ja runsaslajinen. Madeiran saaristossa tavataan noin 760 siemen- eli kukkakasvia, joista lähes 20prosenttia on kotoperäisiä. Madeiralla tavataan myös yli 40 sanikkaista, 500 levä-, 450 sieni-, 450 jäkälä- ja 320 sammallajia. Madeiran saaristossa kasvavasta 156 kotoperäisestä lajista 99 kasvaa Madeiran saarella. Porto Santolla ja Selvagenssaarilla on molemmilla yhdeksän kotoperäistä lajia ja Desertassaarilla ainoastaan kaksi. Loput lajeista ovat yhteisiä eri saariryhmien välillä. Madeiran saarella voi erottaa neljä kasvillisuusvyöhykettä, joiden rajat kuitenkin liikkuvat.[16]
Madeiran luonnonsuojelualueella sijaitsee maailman suurin yhtenäinen laurisilvametsän alue.[17] Metsä sijaitsee noin 600–1300 metriä merenpinnasta sijaitsevilla alueilla ja sille tyypillisiä lajeja ovat esimerkiksi makaronesianavokado, kanarianlaakeri, barbusano ja haisuviherpuu.[16] Alue on kuulunut Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 1999 lähtien.[17] Metsää uhkaavat etenkin tulokaslajit, kuten aikanaan metsätalouspuiksi istutetut eukalyptuslaji kuumepuu (Eucalyptus globulus) ja hopea-akasia (Acacia dealbata), jotka leviävät saarella syrjäyttäen kotoperäisiä lajeja. Tämän vuoksi ympäristöä valvotaan tehokkaasti ja tulokaslajeja korvataan kotoperäisillä lajeilla. Varsinaisia viljelykasveja saarella edustavat ennen kaikkea banaani ja viiniköynnös.[18]
Eläimistö

Madeiran saaristossa elää lähes 200 lintulajia ja pesiviä lajeja on noin 40.[19] Saarilla elää kolme endeemistä lintulajia: madeiranviistäjä, madeirankyyhky ja madeiranhippiäinen. Se on myös tärkeä lisääntymispaikka useille merilinnuille.[20] Tavallisia lintuja Madeiralla ovat muun muassa mustarastas, mustapääkerttu ja västäräkki. Osa Madeiralla esiintyvistä linnuista pesii myös kanariansaaristossa, kuten madeirankiitäjä, kanarianhemppo ja kanariankirvinen. Selvagenssaarilla pesii esimerkiksi kanariankirvinen, kalatiira, kanariantuulihaukka ja fregattimyrskylintu. Suurimmalla saarella Selvagem Grandella pesii keltanokkaliitäjä, jonka suojelemiseksi Portugalin hallitus osti saaret vuonna 1971 luonnonsuojelualueeksi.[19]
Madeiralla esiintyy lähes 500 eri merinilviäislajia.[19] Maanilviäislajeja on saaristossa lähes 300 eri lajia. Porto Santossa sijaitsee pinta-alaan nähden maailman monipuolisin maanilviäiskanta. Ihmisen toiminnalla on tosin ollut negatiivisia seurauksia alueen nilviäiskannalle ja IUCN:n mukaan useiden lajien säilyvyys on uhattuna.[21] Lepakoita lukuun ottamatta maalla elävät nisäkkäät ovat tulleet saarille ihmisten mukana, kuten riistaeläimeksi tuotu kaniini. Matelijoista tavataan joitakin gekkoja ja sisiliskoja.[22] Sammakoita voi nähdä Madeiralla varsinkin keväällä. Hyönteisiä on arviolta 800–1200 lajia, kovakuoriaisia noin 550 lajia ja perhosia 120 lajia. Hämähäkkejä on noin 100 lajia ja Desertassaarilla elää Madeiran ainoa myrkyllinen eläinlaji Lycosa ingens.[19]
Madeiran vesissä elää yli 200 kalasukua, joihin kuuluu lukuisia eri lajeja. Näitä ovat esimerkiksi erilaiset tonnikalat, makrillit, turskat, hammasahvenet, meriahvenet, koralliahvenet, sardiinit, turskat, mureenat ja miekkakalat.[19] Rantavesissä tavataan monia selkärangattomia, sekä kalalajeja, kuten sinipiikkimakrilli, japaninmakrilli ja keltapyrstöpiikkimakrilli.[23] Madeiran vesien ollessa lämpimimmillään heinä-syyskuussa saattaa vesissä liikkua suuria barrakudoja. Espada eli mustahuotrakala on tavallisin kalalaji madeiralaisessa ruokapöydässä. Noin 1000 metrin syvyydessä elää lukuisia erilaisia syvänmerenkaloja, kuten meripiru, lyhtykala ja ristihammasahven.[19] Syvemmissä vesissä elää myös valaita, delfiinejä ja merikilpikonnia.[24] Desertassaariin kuuluvalla Desertas Grandella elää uhanalainen munkkihylje, jonka kanta on rauhoituksen sekä luonnonsuojelutoiminnan ansiosta jälleen toipumassa. Kaskelottia pyydystettiin Madeiran vesillä 1980-luvulle asti, kunnes se rauhoitettiin kannan suojelemiseksi.[19] Hait eivät tule rannikon läheisyyteen.[19]
Historia

Varhaiset vaiheet
Ensimmäinen historiallisesti luotettava lähde eurooppalaisten vierailusta Madeiralla on portugalilaisten saapuminen 1400-luvun alkupuolella. Madeirasta on kuitenkin myös huomattavasti vanhempia mutta epävarmoja viittauksia heti ajanlaskun alusta lähtien. Roomalainen kirjailija Plinius mainitsi teksteissään Purppurasaaret, jolla on hyvinkin voitu sijaintinsa puolesta viitata Madeiraan. Arabien on väitetty löytäneen saaren jo 1000-luvulla ja nimenneen sen El Ghanemiksi ja myös viikinkien vierailun mahdollisuutta on pohdittu. Rikkaan englantilaisen aatelisneidon Anne d'Arfetin kerrotaan rakastuneen köyhään Robert Machimiin 1300-luvulla Englannissa ja paenneen tämän kanssa pakkoavioliittoaan Ranskaan. Heitä kuljettaneen laivan kerrotaan kuitenkin joutuneen ankaraan myrskyyn, jonka seurauksena se ajautui pois kurssilta ja haaksirikkoutui nykyisen Machicon kaupungin edustalle. Kaupungin onkin arveltu saaneen nimensä Robert Machimin mukaan. 1300-luvulla Madeira kuitenkin todennäköisesti jo tunnettiin, sillä se esiintyy jo vuodelta 1351 peräisin olevassa italialaisessa kartassa. Kartassa Madeira esiintyy nimellä Isola di Lolegname (puusaari), jonka lisäksi siinä näkyvät myös Porto Santo sekä Desertassaaret nykyisillä nimillään.[25]
Kolonisaatiosta kohti nykyaikaa

Madeiran saariryhmän virallinen kirjoitettu historia alkoi vuonna 1418, kun portugalilaisen prinssin Henrik Purjehtijan palveluksessa purjehtineet João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira ajautuivat myrskyssä Porto Santon saarelle, joka sai nimekseen Porto Santo eli Pyhä satama. Seuraavana vuonna saarille järjestettiin tutkimusmatka. Italialainen aatelismies Bartolomeu Perestrello sai tehtäväkseen asuttaa Porto Santon ja Zarco ja Teixeira lähetettiin tutkimaan Madeiraa.[26]
Saaret olivat löydettäessä täysin asumattomia, ja portugalilaiset aloittivat niiden asuttaminen 1420-luvulla.[27] Uudisasukkaat toivat saarelle Italiasta sokeriruo'on ja Kreetalta viiniköynnöksen. Madeiralla oli pian suuria sokeriruokoviljelmiä, joissa käytettiin työvoimana Afrikasta 1450-luvulta lähtien[27] tuotuja orjia.[25] Madeiran taloudellinen merkitys kasvoi arvokkaan sokerikaupan myötä ja portugalilaiset saivat pian haltuunsa Euroopan sokerimonopolin.[25] Vuosina 1450-1470 Madeira oli huomattava viljantuotannon keskus ja viljaa vietiin muun muassa Manner-Portugaliin sekä Portugalin Afrikassa sijaitseviin kauppakeskuksiin.[25] Sokerinviljely oli kuitenkin huomattavasti kannattavampaa ja vuonna 1485 saaria vaivasi viljan puutteen vuoksi nälänhätä. Azoreista tulikin alueen vilja-aitta ja Madeira pystyi keskittymään arvokkaaseen sokerintuotantoon.[26] Funchalista ja Machicosta kehittyi vaurauden seurauksena kukoistavia kaupunkeja.[26]
1400-luvun lopulla Euroopasta virtasi Madeiralle lisää asukkaita. Monet heistä olivat kauppiaita, jotka toivat mukanaan lisää investointeja ja vaurastuttivat saarta.[27] Maine Madeiran hyvinvoinnista levisi ja houkutteli saaristoon merirosvoja.[25] Madeira kärsi pahimman merirosvohyökkäyksensä vuonna 1566, kun yli tuhannen hengen merirosvojoukko hyökkäsi Funchaliin ranskalaisen merirosvon Bertrand de Montluchin johdolla ja ryösti saarta yli kahden viikon ajan.[28]
Sokerintuotanto kukoisti 1450-luvulta lähtien, kunnes se 1500-luvun alkupuolella kääntyi laskuun.[26] Madeira menetti 1500-luvun aikana valta-asemansa sokeriruo’on tuottajana Brasilialle, jossa sitä voitiin tuottaa halvemmalla. Myös huono lannoitus ja ilmastolliset syyt vaikuttivat sokerituotannon romahtamiseen. Sokeriruoko oli kuluttanut Madeiran maaperää, jonka seurauksena useilla viljelmillä alettiin viljellä vähemmän vaativaa viiniköynnöstä. Madeira sai kuitenkin vielä 1500-luvun lopulla sokerista lähes seitsemän kertaa enemmän tuloja kuin viinistä. Madeira oli vuodesta 1580 vuoteen 1640 muun Portugalin tasvoin Espanjan hallinnassa.[25]
Madeiran talous oli 1600-luvulla riippuvainen viinin viennistä sekä merenkulun tuomista tuloista.[25] 1660-luvulla Madeira oli joutua myötäjäislahjaksi Englannille, kun Englannin kuningas Kaarle II meni vuonna 1662 naimisiin Portugalin Katariina de Bragançan kanssa. Morsiamen myötäjäisiin kerrotaan liittyneen salainen sopimus, jonka mukaan Portugali olisi antanut Englannille lisäksi vielä Madeiran, mikäli Kaarle ei olisi ollut tyytyväinen myötäjäisiinsä.[25] Englantilaisen kauppiaiden vaikutus Madeiralla kasvoi 1600-luvun lopulta lähtien.[29] Madeira oli jo 1700-luvulla siirtolaisuus Brasiliaan kasvoi, sillä Madeira alkoi olla liikakansoitettu ajan olosuhteisiin nähden. Tästä huolimatta Madeiran väkiluku jatkoi kasvuaan. 1700-luvun puolivälissä asukkaita oli jo 75000.[25]
Vuonna 1803 Madeiralla nousi ennennäkemättömän suuri tulva, joka aiheutti suurta hävitystä varsinkin Funchalissa. Ainakin 600 ihmistä sai surmansa. Britit miehittivät Madeiran kahdesti 1800-luvun alussa Napoleonin sotien aikana. Monia englantilaisia oli muuttanut Madeiralle jo 1700-luvulla lähinnä viininviljelijöiksi, ja Napoleonin sotien aikana ja niiden jälkeen heitä saapui lisää, kun monet brittisotilaista jäivät saarelle pysyvästi.[25] Jotkut sotien jälkeen Madeiralle saapuneista brittikauppiaista perustivat merkittäviä kauppiassukuja, kuten alkujaan liikekumppaneita olleet Charles Blandy ja Thomas Slap Leacock.[30]
1800-luvun kuluessa Madeirasta kehittyi suosittu matkailu- ja lomakohde, mutta lomailijat edustivat kuitenkin vielä pitkälle 1900-luvulle asti ylempää keskiluokkaa.[30] Madeiran kuvernöörinä toimineen José Silvestre Ribeiron aikana (1846-1852) rakennettiin teitä, pantiin alulle Funchalin sähkövalaistus sekä toteutettiin yhteiskunnallisia uudistuksia.[25] Vuonna 1852 riehunut kolera tappoi arviolta 7000 ihmistä ja samana vuonna home tuhosi saaren viiniköynnökset, minkä seurauksena arviolta 90prosenttia sadosta menetettiin. Yhdysvalloista vahingossa tuotu viinikirva saastutti ja tuhosi loput viiniköynnökset 1870-luvun alussa. Vaikka niiden tilalle istutettiin pian uusia lajikkeita, viljelmiä ei pystytty vielä palauttamaan täysin ennalleen ja 1800-luvun lopulla monien täytyi lähteä saarelta.[27] Vuonna 1900 saatiin kuitenkin jo ennätyssatoja ja saaren maataloustuotantoa monipuolistettiin istuttamalla lisäksi banaaneja, joilla on vielä nykyäänkin suuri merkitys viennin kannalta.[31]
Saksalainen yhtiö tarjoutui vuonna 1905 rakentamaan Madeiralle sairaaloita, parantolan sekä kehittää saaresta uudenaikaisen lomakohteen, mikäli se saisi vastaavasti ottaa haltuunsa kaikki saaren liiketoimet. Portugalin hallitus suostui aluksi ehdotelmaan, mutta ei ottanut huomioon Iso-Britannian mielipidettä.[31] Saksan kolonialististen tavoitteiden tultua lisäksi ilmi ehdotuksesta lopulta kieltäydyttiin.[29] Ensimmäisen maailmansodan alussa saksalainen omaisuus saarella takavarikoitiin. Saksa julisti Portugalille sodan vuonna 1916 ja samana vuonna saksalainen sukellusvene teki yllätyshyökkäyksen Funchaliin ja upotti satamassa kolme ranskalaisalusta sekä pommitti kaupunkia.[31][25] Vuonna 1917 saksalaiset sukellusalukset pommittivat Funchalia uudestaan tuhoten kaupungissa rakennuksia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen taloudellinen tilanne Madeiralla oli huono.[25]
Madeiralla puhkesi vuoden 1931 alussa yleislakko leivänhinnan nousun sekä kahden suuren madeiralaispankin konkurssin vuoksi.[32] Konkurssit olivat vieneet tuhansien madeiralaisten säästöt. Portugalista lähetettiin saarelle sotajoukkoja, mutta osa joukoista liittyi kapinallisiin, joita johti Portugalista karkotettu kenraali Sousa Dias. Portugalista lähetettiin lisää joukkoja ja kapina lopulta kukistettiin. Toisille myönnettiin turvapaikka Iso-Britanniasta, mutta useimmat Dias mukaan lukien joutuivat antautumaan portugalilaisille.[29] Portugali jäi toisessa maailmansodassa puolueettomaksi ja Madeira säästyi sotatoimilta. Madeiralle tuli poliittisia pakolaisia ja Iso-Britannia evakuoi sodan aikana Gibraltarin siirtokunnastaan noin 2 000 siviilihenkilöä Madeiralle.[25]

Autonomia ja nykyaika
Portugalissa 25. huhtikuuta 1974 tapahtunut neilikkavallankumous kaatoi maata hallinneen sotilasjuntan. Oikeistolainen puolisotilaallinen FLAMA-järjestö suoritti Madeiralla terrori-iskuja tavoitteenaan saavuttaa itsenäisyys ja täydellinen riippumattomuus Portugalista. Kun Portugali sai vuonna 1976 uuden perustuslain ja Madeiralle määriteltiin autonominen asema, järjestön toiminta lakkasi.[32] Vuonna 1986 Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin.[25] Tämän jälkeen Madeira alkoi saada taloudellista tukea paremman infrastruktuurin ja uusien teiden rakentamiseen sekä sähkönjakelun, sairaanhoidon ja koulutuksen parantamiseen.[27] Madeiran elintaso onkin noussut autonomian ja EU-jäsenyyden aikana.[33]
Madeiraa koettelivat 20. helmikuuta 2010 voimakkaat rankkasateet, jotka synnyttivät pahoja tulvia ja mutavyöryjä etenkin saaren eteläosassa. Pahimmat tuhot keskittyivät pääkaupunki Funchaliin. 42 ihmistä sai surmansa, noin 120 ihmistä loukkaantui ja yli 200 ihmistä menetti kotinsa myrskyn vuoksi. Kyseessä oli pahin myrsky vuoden 1993 jälkeen, jolloin kahdeksan ihmistä sai surmansa.[34][35] Kesällä 2012 Madeiraa koettelivat poikkeuksellisen kuivan vuoden vuoksi Manner-Portugalin tavoin laajat maastopalot, joita sammuttamaan lähetettiin palomiehiä myös mantereelta.[36][37][38]
Hallinto ja politiikka

Madeiran autonomian aste on vaihdellut vuosien varrella, ja sen laajuudesta päättää Portugalin parlamentti.[39] Ennen vuotta 1974 käytännöllisesti katsoen kaikki asiat tuli hoitaa Lissabonin kautta. Saarella oli kuitenkin yleinen neuvosto edustamassa Lissabonin keskushallitusta ja toimi sisäministeriön alaisena.[33] Huhtikuussa 1976 Portugalissa järjestettiin ensimmäiset vapaat vaalit vuosikymmeniin. Saman vuoden perustuslaissa Madeira määriteltiin autonomiseksi alueeksi. Madeiralla vaalit voitti Alberto João Jardimin johtama keskustaoikeistolainen Sosiaalidemokraattisen puolueen (PSD) Madeiran haara, joka sai äänistä 65%.[32] Jardimista tuli kaksi vuotta myöhemmin presidentti, kun Ornelas Camachon erosi virastaan.[33] Jardim toimi Madeiran presidenttinä vuodesta 1978 lähtien, ja vielä vuonna 2011 hänet valittiin jatkokaudelle.[40] Vuonna 2015 hänen seuraajakseen valittiin aiemmin Funchalin pormestarina toiminut Miguel Albuquerque.[41] Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin vuonna 1986. Verotus alueellistettiin alkuvuodesta 2006.[33]
Nykyään Madeira voi käytännöllisesti katsoen päättää itse kaikista asioistaan lukuun ottamatta turvallisuuspolitiikkaa, joka on yhteistä Manner-Portugalin kanssa.[33] Alueparlamentti ja -hallitus ovat Madeiran autonomisen alueen hallinnollisia elimiä. Presidentti johtaa aluehallitusta ja valitaan neljä vuotta kestävälle kaudelle. Sama henkilö voidaan valita virkaan rajattomasti. Madeiran alueparlamentti muodostuu 47:stä alueellisesta kansanedustajasta, jotka valitaan vaaleilla neljä vuotta kestävälle kaudelle.[33] Alueparlamentti voi säätää lakeja, mutta niiden tulee sopia Portugalin perustuslakiin.[42] Presidentti johtaa aluehallitusta apunaan varapresidentti sekä seitsemän ministeriötä, joiden toimialoja muutettiin hieman vuonna 2007. Varapresidentin vastuualueisiin kuuluu parlamenttiasiat, yleinen hallinto, EU:hun liittyvät asiat, energian tuotanto, kauppa ja teollisuus sekä Madeiran kehittämisseura.[33]
Madeiralaisilla on Portugalin passi ja valtionverot maksetaan Portugalille.[39] Madeiralla on myös oma lippu, hymni ja leima.[33]
Hallinnollinen jako

Madeira koostuu 11 kunnasta, joista kymmenen sijaitsee Madeiran saarella ja yksi Porto Santolla. Kunnat jakaantuvat edelleen 54 freguesiaan. Madeiralla on 53 freguesiaa ja Porto Santolla yksi.[43] Desertassaaret kuuluvat hallinnollisesti Santa Cruzin kuntaan ja Selvagenssaaret Funchalin kuntaan.[44]

Talous
Madeiran talouden tärkeimmät kulmakivet ovat maanviljely, kalastus, matkailu ja talouspalvelut ulkomaisille yhtiöille.[46] Alueen teollisuus ei ole kovin monipuolista, ja se koostuukin lähinnä erilaisista ulkoisille markkinoille suunnatuista perinteisistä käsityötuotteista, kuten koruompeleista, kuvakudoksista ja koritöistä. Suurimmat teollisuudenalat liittyvät toimintaan ruoka-, juoma-, tupakka- ja rakennusalalla.[47] Kasvaneen taloudellisen hyvinvoinnin seurauksena maan työttömyysaste oli vuonna 2008 noin 6%, alhainen muuhun Portugaliin verrattuna.[46] Madeira on myös saanut huomattavaa tukea Euroopan unionin rahastoista, jolla on ollut suuri vaikutus sen talouteen. Saaduilla tuilla on muun muassa pidennetty lentokentän kiitotietä, sekä parannettu tieverkostoja rakentamalla kulkua nopeuttavia tunneleita.[48]
Madeiran virallinen valuutta on euro. Syyskuussa 2002 Moody's antoi Madeiran alueelle luokan Aa3 liikkeellelaskijan luottoluokituksen alueen vilkkaan talouden ja sen suorituskyvyn paranemisen, sekä hallittavissa olevan velkataakan ansiosta. Syyskuussa 2011 Moody's alensi Madeiran pitkän aikavälin luottoluokitusta B1:stä B3:een huolena alueen huono hallinto ja johtaminen, sekä heikko talousarvioiden toteuttaminen. Madeiran aluehallituksen vuodesta 2003 lähtien ilmoittamatta jättämien kustannusten ja velkajärjestelysopimusten yhteisvaikutus oli vuosien 2008–2010 alijäämissä 1,1 miljardia euroa.[46]
Presidentti Jardim erosi virastaan keväällä 2007 vastalauseena José Sócratesin hallituksen hyväksymälle laille alueiden varainkäytöstä. Hallitus oli neuvottelematta Madeiran kanssa muuttanut Portugalin ja Madeiran yhteisiä lakeja niin, että Madeiralle kuuluva 2% EU-rahoista jäi Portugalille. Jardim asettui kuitenkin uudestaan ehdolle ja voitti vaalit ylivoimaisesti.[25]
Liikenne

Euroopan unionin jäsenmaiden ja Schengen-alueen kansalaiset voivat matkustaa Madeiralle vapaasti. Saariryhmällä on kaksi lentoasemaa: Santa Cruzissa sijaitseva Madeiran lentoasema, ja Porto Santon saarella sijaitseva Porto Santon lentoasema. Lentoyhteyksiä Madeiralle kulkee Portugalista sekä Azoreilta, mutta myös muualta Euroopasta sekä esimerkiksi Etelä-Amerikasta. Portugalista voi matkustaa Madeiralle myös lautalla.
Madeiran ja Porto Santon välillä matkustetaan joko lentokoneella tai lautalla, joka kuljettaa myös autoja sekä muita ajoneuvoja. Madeiran saarella on kattava tieverkosto, ja edullisin kulkutapa on ympäri saarta kulkevat bussit, joiden aikataulut on kuitenkin suunniteltu pääasiassa paikallisten tarpeisiin. Helpoin kulkutapa on vuokra-auto, joita voi vuokrata esimerkiksi lentokentältä. Pääkaupungissa Funchalissa voi liikkua luotettavasti taksilla.[49]
Matkailu

pienoiskuva|Muotoonleikattuja pensaita Madeiran kasvitieteellisessä puutarhassa.
Matkailu on Madeiran taloudelle tärkeä tulonlähde, sillä se tuottaa noin 20% alueen bruttokansantuotteesta.[47]
Madeira on ollut matkailijoiden suosima kohde jo 1700-luvulta lähtien. Alueen leuto ilmasto houkutteli matkailijoita erityisesti Britanniasta ja muualta Euroopasta. Lisäksi Madeiralle saapui myös sairaita ihmisiä, jotka uskoivat löytävänsä parannuksen vaivoihinsa.[48]
Madeiralle rakennettiin lentokenttä vuonna 1964, jota ennen saarelle täytyi matkustaa laivalla.[48] Nykyisin laivamatkailijoiden määrä on taas kasvussa, sillä monet Atlantin risteilyt pysähtyvät Madeiralla. Talvisaikaan Madeiralle saapuu lämpöä ja aurinkoa etsiviä lentomatkailijoita Saksasta, Britanniasta ja Skandinaviasta, kun taas kesällä on enemmän eteläeurooppalaisia tulijoita, jotka pakenevat kotimaansa helteitä.[50]
Madeira sijaitsee Atlantin valtamerellä, ja matkailijoille järjestetään runsaasti erilaisia meriaiheisia aktiviteetteja, kuten purjehdusta, kalastusta, valas- ja delfiinisafareita, vesihiihtoa, lainelautailua, sukellusta ja uintia.[51]
Saaren tunnetuimpiin matkailukohteisiin kuuluvat kasvitieteellinen puutarha, eristynyt Nunnalaakso Curral das Freiras, jonne järjestetään opastettuja matkoja, sekä Monten palatsin puutarha ja São Vincenten laavaluolat. Myös vaellusretket levadoilla ja vuorenhuippujen näköalapaikoille ovat suosittuja.[52] Cabo Girão on maailman toiseksi korkein merikallio ja suosittu nähtävyys,[53] jossa sijaitsee lasipohjainen näköalatasanne.[54] Pääkaupunki Funchalissa järjestetään vuosittain näyttävä uudenvuoden ilotulitus, joka on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan maailman suurimpana.[55]
Madeiralta on veneyhteys Porto Santon saarelle.[56] Porto Santon ilmasto ja saaren eteläpuolella sijaitseva yhdeksän kilometriä pitkä hiekkaranta houkuttelevat turistien lisäksi myös perheitä Madeiran saarelta.[57][58] Hiekalla sanotaan olevan terveyttä edistäviä vaikutuksia.[59]
Terveysriskit
Lokakuussa 2012  Madeiralla puhkesi hyttysten levittämä dengue-kuume-epidemia.[60][61] Sairastuneiden joukossa oli myös suomalaismatkailijoita.[62] Tautiin sairastuneiden määrä kääntyi laskuun marraskuun puolivälissä.[63] Epidemia ei aiheuttanut kuolonuhreja, eikä uusista sairaustapauksista ole ilmoitettu kevään 2013 jälkeen.[64][65] Madeiran viranomaiset kuitenkin suosittelevat matkailijoita noudattamaan ennalta ehkäiseviä toimia, kuten käyttämään hyttyskarkotteita, pitämään hotellihuoneen ikkunat iltaisin kiinni, sekä suosimaan ihoa peittäviä vaatteita.[65]
Levadat

Levadat ovat Madeiran saarella sijaitsevia kanavia, jotka kuljettavat vettä saaren sateisilta vuoristoseuduilta alas etelä- ja kaakkoisosan kuivemmille alueille, jotka soveltuvat paremmin maanviljelyyn ja asutukseen. Ensimmäiset levadat rakennettiin 1400-luvulla puusta ja myöhemmin maaseoksesta tai kallioon hakkaamalla. Nykyään levadat tehdään betonista. 1600-luvulla rakennettiin yhä pidempiä ja leveämpiä vesikanavia vesimyllyjen ja sokeriruo’on viljelyn vuoksi. Työn tekivät yleensä vaarallisissa oloissa työskennelleet maurilaiset tai Afrikasta tuodut orjat. Vuonna 1940 vedenkäytön toimikunta aloitti levadojen nykyaikaistamisen, jonka seurauksena vuoteen 1969 mennessä rakennettiin kolme uutta sähkölaitosta sekä viisi uutta levadaa.[6]
Madeiralla kulkee nykyisin yhteensä 2150 kilometriä levadoja, jotka kuljettavat vettä saaren eteläosaan tuottaen samalla vesivoimaa. Levadojen vieressä kulkevat polut, jotka tarkoitettiin alun perin helpottamaan kanavien rakentamista ja korjausta, ovat nykyään turistien suosimia vaellusreittejä.[5] Vaeltajien suosimiin kävelyreitteihin kuuluvat muun muassa Rabaçalin laakson kolmen levadan reitti,[66] sekä Levada dos Tornos, jonka alkupisteeseen pääsee bussilla Funchalista.[67]
Väestö
Madeiran väkiluku oli vuonna 2010 yhteensä noin 247000, josta hieman yli 240000 asui Madeiran saarella ja loput Porto Santossa.[45] Madeira oli täysin asumaton ennen portugalilaisten uudisasukkaiden saapumista 1400-luvun alussa. Heidän jälkeensä alueen väkiluku kasvoi muun muassa saaren kautta kulkeneiden laivojen miehistöistä ja matkustajista, kauppiaista sekä sotilaista. Viime vuosiin asti madeiralaiset elivät varsin eristyneinä muusta maailmasta. Tiheään asutulta Madeiralta on muutettu paljon muualle, varsinkin Etelä-Amerikkaan. Porto Santolla asuu lähinnä eläkeläisiä, lentoyhtiöiden henkilöstöä sekä joutilaita matkailijoita.[68]
Madeiran yliopisto on perustettu vuonna 1988.[69]
Kulttuuri
Ruoka

Madeiralaiseen ruokakulttuuriin kuuluu paljon erilaisia liharuokalajeja, kuten espetada, carne de vinho e alhos ja picado. Espetada on grillattu häränlihavarras, joka maustetaan valkosipulilla ja merisuolalla, ja jossa käytetään mieluiten laakeripuun oksasta tehtyä keppiä. Picado on valkosipulilla, lihaliemellä ja oliiviöljyllä maustettu naudanlihapata, joka tarjoillaan ranskalaisten kanssa. Kolmas perinteinen liharuoka carne de vinho e alhos, on viinissä, runsaassa valkosipulissa ja laakerinlehdissä marinoitu porsaanliha.[70][71]
Kalalla on tärkeä osuus Madeiralaisessa ruokakulttuurissa perinteisen kalastuksen vuoksi. Tonnikala, espada eli mustahuotrakala ja turska esiintyvät useissa ruokalajeissa, kuten myös alueella pyydystetyt simpukat ja mustekalat. Espadaa tarjoillaan yleensä paistetun banaanin kanssa. Açorda à madeirense on suosittu keittoruoka, joka valmistetaan leivästä, valkosipulista ja kananmunasta.[70][71]
Madeiran tunnettu maalaisleipä Bolo do Caco tarjoillaan aina valkosipulivoin kera. Sitä on lähes aina tarjolla erilaisissa tapahtumissa ja juhlissa, sekä ravintoloissa. Erilaisia leivonnaisia ja jälkiruokia on Madeiralla tarjolla paljon, kuten esimerkiksi queijadas (juustoleivonnainen) ja Bolo de mel (hunajakakku).[70][71]
Madeiralla valmistetaan kuuluisaa madeiraviiniä.[72] Se on väkevöity, yleensä makeahko viini, jota kuumennetaan sen valmistuksen aikana niin, että viini saa omaleimaisen maun.[73] Toisistaan makeutensa puolesta poikkeavia madeiratyyppejä on neljä: kuivin sercial sopii alkuruoan seuraan, puolikuiva verdelho nautitaan usein hedelmäkakun kanssa, puolimakea bual muistuttaa portviiniä ja makein malmsey on selvimmin jälkiruokaviini.[74]
Urheilu

Madeiran meret ja kalliot sopivat moniin urheiluharrastuksiin, kuten sukeltamiseen, lainelautailuun, liitovarjoiluun, BASE-hyppäämiseen ja bodyboardingiin. Madeiran kirkkaan siniset matalikot houkuttelevat alueelle paljon sukeltajia sekä sukelluskouluja. Suosituimpia alueita ovat Garajaun merensuojelualue, Machicon rannikkoalue ja Porto Santo.[75] Muita suosittuja aktiviteetteja ovat muun muassa retkeily Madeiran luonnossa, ratsastus ja golf. Madeiralla on kolme golfkenttää: kaksi Funchalin lähistöllä ja yksi Porto Santolla. Ensimmäinen 9-reikäinen kenttä on rakennettiin vuonna 1937.[76]
Paikalliset jalkapalloseurat CS Marítimo, CD Nacional ja União da Madeira pelaavat Portugalin pääsarjassa. Myös kuuluisa jalkapalloilija Cristiano Ronaldo on kotoisin Madeiralta. Koripallossa saarta edustaa Portugalin pääsarjassa pelaava CAB Madeira.[77]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Svensson, Bertil| title = Matkailijan Madeira| publisher = Otava| year = 2005| isbn = 951119979X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Beadeker, Karl| title = Beadeker's Madeira| publisher = Automobile Association| year = 1997| isbn = 0749517336| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kemppainen, Arja| title = Madeira| publisher = Suomalainen Matkaopas| year = 2009| isbn = 978-952-9715-43-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Murphy, Paul| title = Madeira| publisher = Berlitz Publishing| year = 1998| isbn = 951-31-2415-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Insight Guides: Madeira| publisher = Insight Guides| year = 2007| isbn = 9812586636| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Unescon maailmanperintökohteet Portugalissa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:41.5 Etelä-Eurooppa


Uskonpuhdistus Liettuassa viittaa kirkon uskonpuhdistukseen Liettuan suuriruhtinaskunnassa 1500-luvulla. Liettuassa voimakkain protestanttinen liike oli kalvinismi ja uskonpuhdistus vaikutti lähinnä yhteiskunnan yläluokkaan. Protestanttinen liike jäikin Liettuassa sen muutamia naapurimaita heikommaksi ja ohimenneeksi ilmiöksi. Uskonpuhdistus vaikutti kuitenkin esimerkiksi liettuankielisen kirjallisuuden kehitykseen.
Historia

Uskonpuhdistus levisi Liettuaan kahta kautta, Länsi-Euroopassa opiskelleiden aatelisten ja porvarien kautta sekä luterilaisuuden omaksuneen Preussin kautta, josta oli tullut Puolan vasallivaltio. Kuten Puolassakin, Liettuassa uskonpuhdistus sai eniten kannattajia saksankielisen kaupunkiporvariston parista. Vilnassa, jossa oli hyvin järjestäytynyt saksalaisporvaristo, aloitti uskonpuhdistuksen puolesta puhumisen Stanislovas Rapalionisis (1485–1545). Hän vaikutti Pyhän Annan kirkossa, mutta hän joutui nopeasti vaikeuksiin ja pakeni lopulta Preussiin. Vuonna 1583 liettualainen luterilaisen uskon omaksunut Abraomas Kulvetis palasi Liettuaan opiskeltuaan eurooppalaisissa yliopistoissa. Hän perusti Puolan kuningatar Bona Sforzan tuella Vilnaan toisen asteen koulun ilman opetuksen monopoliasemassa olleen katolisen kirkon lupaa. Kulvetisin kouluun tuli noin 60 oppilasta, mutta hän joutui sulkemaan koulun kuningas Sigismund Vanhan vuonna 1542 antaman asetuksen jälkeen. Tämän jälkeen hänkin pakeni Preussiin.[1]
Köngisbergin yliopisto alkoi pian perustamisensa jälkeen vetää runsaasti liettualaisia opiskelijoita[1]. Vuosina 1544–1600 Liettuasta tuli yliopistoon kaikkiaan 233 opiskelijaa, joista osa kuului aatelissukuihin. Yliopiston opiskelijat jäivät vaihtelevasti papeiksi niin sanottuun Vähä-Liettuaan, tulivat protestanttisiksi papeiksi Liettuaan tai toimivat virkamiehinä. Osa Köngisbergissä opiskelleista, kuten esimerkiksi piispa Melchior Giedraitris, toimivat myös katolilaisen kirkon piirissä. Uskonpuhdistukseen kuulunut ajatus kansankielisestä opetuksesta ja Raamatun tutkimuksesta johti liettuankielisten kirjojen valmistukseen Köngisbergissä. Ensimmäinen tällainen kirja oli Martin Mosswidin toimittama Katekismus, joka ilmestyi vuonna 1547. Myös koko Raamattu käännettiin liettuaksi 1500-luvulla, mutta se julkaistiin vasta vuonna 1735. Kansankielistä kirjallisuutta alettiin uskonpuhdistuksen oppien mukaisesti tehdä myös Liettuan ortodoksisilla alueilla. Frantsysk Skaryna käänsi ruteenin kielelle psalmit vuonna 1517 ja Vanhan Testamentin vuosina 1518–1519.[2] Katolinen kirkko ja Sigismund Vanha olivat pyrkineet erilaisin määräyksin vaikeuttamaan uskonpuhdistuksen etenemistä, mutta tähän tuli muutos Sigismund II Augustin noustua valtaan vuonna 1548. Sigismund II oli kasvanut humanismin hengessä, ja hän oli valmis hyväksymään aateliston ajaman uskonvapauden. Tämän jälkeen saksalaiset perustivat Vilnaan ja Kaunasiin luterilaiset seurakunnat, ja Vilnaan rakennettiin uusi luterilainen kirkko. Uskonpuhdistusksen kiihdyttyäkin luterilaisuus säilyi leimallisesti saksalaisena liikkeenä.[3]

Protestanttisen suuntauksen valtatekijäksi nousikin kalvinismi, jota tuki Liettuassa voimakkaassa asemassa ollut Radvilan suku. Radvilan serkukset Mikalojus Radvila Musta, Mikalojus Radvila Punainen ja Mikalojus Radvila Ruskea perustivat useita kalvinistisia seurakuntia ja kirkkoja. Liettuan kalvinistien yhteydet Sveitsiin ja Puolaan olivat tiiviit ja esimerkiksi Sveitsistä kutsuttiin Liettuaan useita teologeja ja sinne lähetettiin liettualaisia oppiin. Vuonna 1557 järjestettiin reformoitujen synodi, jossa perustettiin kirkkojärjestö Unita Lituanie.[3] Kalvinistit perustivat kirjapainoja Brestiin ja Njasvižiin, jossa Radviloiden värväämät papit alkoivat kääntää Raamattua. Brestin käännös valmistui puolaksi vuonna 1564. Puola valittiin kieleksi, koska suurin osa kansasta ymmärsi sitä. Uskonnollista kirjallisuutta julkaistiin näistä kirjapainoista kuitenkin myös puolan ohella ruteeniksi. Lopulta Radviloiden mukana kalvinismiin kääntyi valtaosa Liettuan aatelista. Myös osa ruteeniaatelisista kääntyi kalvinismiin ortodoksisesta uskosta.[4]
Vaikutukset
Vaikka uskonpuhdistus näytti Liettuassa vahvalta, se rakentui heikolle pohjalle. Uskonpuhdistus vaikutti lähes pelkästään yläluokkaan ja alempi aatelisto sekä talonpojat jäivät siitä kokonaan sivuun. Katolisen kirkon on katsottu pyhimyskultteineen ja rituaaleineen tarjonneen luontevamman uskon aateliston ja talonpoikien piirissä, jossa pakanuus vaikutti vielä vahvasti. Protestanttiset suuraateliset olisivat saattaneet ryhtyä esimerkiksi karkottamaan katolilaisia pappeja alueeltaan, mutta heillä ei ollut tähän tarkoitukseen vaadittua väkivaltakoneistoa. Lopulta protestanttisuus osoittautui myös aateliston keskuudessa ohimeneväksi ilmiöksi, joskin muutamat suvut säilyttivätkin sen.[5]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kallio, Aulis| title = Liettuan historia| location = Tampere| publisher = Jagellonica-kulttuuriyhdistys| year = 2009| id = ISBN 978-951-98665-3-6}}
Viitteet

Luokka:Liettuan historia
Luokka:Kirkkohistoria
Luokka:Kristinusko Liettuassa


Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ( (H.R.R.), , ) oli keskieurooppalainen valtakunta keskiajalla. Käsite Ensimmäinen valtakunta () tarkoittaa tätä keisarikuntaa. Sen perustana oli frankkien valtakunnan hajotessa Verdunin sopimuksessa (843) syntynyt kuningaskunta, johon myöhemmin yhdistyi Rooman keisarius. Muodollisesti keisarikunta säilyi vuoteen 1806 saakka. Valtakunnan nimi, laajuus ja rakenne on vaihdellut vuosisatojen aikana.
Nimi
Keisari Konrad II:n alaisuuteen kuuluvia maita kutsuttiin Rooman keisarikunnaksi vuonna 1034, Pyhäksi keisarikunnaksi vuonna 1157 ja Pyhäksi roomalaiseksi keisarikunnaksi 1254, aluksi latinankielisellä määreellä Sacrum ('siunattu') ja myöhemmin saksaksi Heilig ('pyhä/siunattu').[1] Keisari Otto II oli ensimmäinen, josta käytettiin nimeä Rooman keisari. Nimitys Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta juontaa juurensa vuoteen 1512, jolloin se esiintyi muodossa ”Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation” (Saksan kansakunnan pyhä roomalainen valtakunta).
Keisarikunnan luonne
Keisarikunta oli ainutlaatuinen instituutio maailman historiassa, ja sen luonteen ymmärtäminen on hankalaa. On helpompi esittää, mitä keisarikunta ei ollut, kuin määritellä se:
Se ei koskaan ollut kansallisvaltio. Vaikka suurin osa hallitsijoista ja asukkaista oli germaanista alkuperää, sen alueella puhuttiin myös muita kuin germaanisia kieliä. Valtakunnan kukoistuksen aikaan siihen kuului osia nykyisestä Saksasta, Itävallasta, Sloveniasta, Sveitsistä, Belgiasta, Alankomaista, Luxemburgista, Tšekistä, Itä-Ranskasta, Pohjois-Italiasta ja Länsi-Puolasta.
Osan ajasta se oli kuitenkin enemmän kuin löyhä valtakunta. Keisarikunnalla oli oma keskushallintonsa, ja kristinusko yhdisti sitä voimakkaasti.
Paavi kruunasi Saksan kuninkaan keisariksi vuoteen 1508 asti.
Rakenne ja instituutiot
1100-luvulta lähtien keisarikuntaa muokkasivat paikallisten, pitkälti itsenäisten ruhtinaiden pyrkimykset siirtää keisarin valtaa itselleen. Kuninkaat (keisarit) antoivat toistuvasti ruhtinaille (herttuoille, kreiveille jne.) myönnytyksiä vahvistaakseen oman valintansa tai saadakseen tukea pyrkimyksilleen. Samalla valtakunta hajaantui entistä pienemmiksi yksiköiksi. Prosessi päättyi vuonna 1648 Westfalenin rauhan yhteydessä.
Saksan kuningas
Paavin suorittama Kaarle Suuren kruunaus keisariksi jouluna 800 oli esimerkkinä myöhemmille kuninkaille. Kaarle Suuri oli lyönyt paavia vastustaneet langobardit ja Rooman kaupunkilaiset, mistä sai alkunsa keisarikunnan rooli kirkon suojelijana.[2]
Keisariksi tuleminen edellytti tulemista Saksan kuninkaaksi. Saksan kuningas oli ikiaikaisesti valittu vaaleilla. 800-luvulla valinnan suorittivat viiden heimon (frankit, saksit, baijerilaiset, svaabit ja thüringeniläiset) herttuat. Vuonna 1356 virallistettiin valinnan suorittavien ruhtinaiden ryhmä, johon kuului aluksi seitsemän vaaliruhtinasta (Kurfürst), mutta myöhemmin lukumäärää hieman muuttui. Vuoteen 1508 asti valitun kuninkaan piti matkustaa Roomaan, missä paavi kruunasi hänet keisariksi.[3]
Keisari ei voinut koskaan säätää lakeja ja hallita yksin. Hänen valtaansa rajoittivat paikalliset ruhtinaat. 1400-luvun loppupuolella perustettiin valtakunnanpäivät (Reichstag), jotka vakiintuivat vasta vuonna 1663.
Alueet
Valtakunta jakautui osavaltioita vastaaviin lääneihin, vapaakaupunkeihin, kirkollisiin ruhtinaskuntiin ja muihin samanlaisiin alueisiin. Reichslehen-läänitys oli suoraan keisarilta saatu.
Näihin alueisiin kuuluivat ruhtinaiden ja herttuoiden hallitsemat alueet. Keisarikunnan alaisten alueiden hallitsijat eivät saaneet julistaa itseään kuninkaiksi (Böömi muodosti ainoan poikkeuksen keskiajalla). Kirkollisia alueita olivat hiippakunnat, joita johti piispa tai ruhtinaspiispa, sekä keisarilliset luostarit. Keisarilliset vapaakaupungit olivat kaupunkeja, jolla oli samanlainen itsehallinto kuin muillakin valtakunnan osilla.
Eri ruhtinaskuntien määrä oli varsin suuri. Useimpien koko ei ollut kuin muutaman neliökilometrin. Alueet eivät myöskään muodostaneet yhtenäisiä, rajojen ympäröimiä territorioita, vaan valtapiirit ja ruhtinaiden omistukset saattoivat sijaita hajallaan, pitkien välimatkojen päässä toisistaan. Westfalenin rauhassa eri ruhtinaskuntien lukumäärä nousi useisiin satoihin.
Valtakunnanpäivät

Uudella ajalla Reichstag oli keisarikunnan lakia säätävä elin, johon kuului sekä maallisia hallitsijoita että kirkon edustajia.
Pitkään keskiajalla valtakunnanpäivät kokoontuivat epäsäännöllisesti hallitsijan kutsusta. Kokouksia, joiden osanottajakunta ei ollut yhtä ylhäistä, kutsutaan hovipäiviksi (Hoftag). Ilmaisut ovat kuitenkin moderneja, eikä keskiajalla tehty tällaista selvää erottelua. Keskiaikaisilla valtakunnanpäivillä ei myöskään ollut lainsäädännöllistä tehtävää.
Historia
Frankkien valtakunnasta investituurariitaan

Otto I Suuren arvioidaan perustaneen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan viimeistään vuonna 962. Vaikka jotkut katsovat keisarikunnan saaneen alkuunsa vuonna 800 Kaarle Suuren kruunaamisesta roomalaisten keisariksi, Kaarle Suuri itse käytti titteliä ”frankkien kuningas”. Titteli osoittaa myös, että frankkien valtakunta kattoi alueen, johon kuuluivat sekä nykyinen Ranska että Saksa.
Useimmat historioitsijat katsovat keisarikunnan synnyn olleen prosessi, joka alkoi Verdunin sopimuksesta vuonna 843. Itäisen osan hallitsijaksi tuli Ludvig Saksalainen, jota seurasi useampi hallitsija Ludvig IV:een asti, joka oli viimeinen karolingien suvun edustaja Saksassa.
Hänen seuraajakseen valittiin Konrad I, jota seurasi saksilainen Henrik I Linnustaja. Henrik I solmi länsifrankkien kuninkaan Kaarle Yksinkertaisen kanssa sopimuksen, jossa Henrik I:n kuningaskunnan riippumattomuus taattiin. Kaarlen kuoltua Henrik I liitti valtakuntaansa frankkien Lothringenin. Henrik I torjui vuonna 933 maahan jatkuvasti pyrkineiden madjaarien hyökkäykset.[4]
Henrik I:n pojasta Otto I Suuresta tuli kuningas vuonna 936, kun hän kruunautti itsensä Aachenissa Saksan ensimmäiseksi keisariksi ja myöhemmin vuonna 962 myös paavi kruunasi hänet. Otto oli saanut suurimman osan vallastaan valloittamalla Böömin 950 ja lyömällä unkarilaiset Lechfeldin kentällä vuonna 955. Valtakunnan yhtenäistämiseksi Otto I Suuri antoi Baijerin veljelleen Henrikille ja Schwabenin pojalleen Liudolfille. Otto I Suuri nai Burgundin ja Italian kuningaskunnan kuninkaan lesken Adelheid Burgundilaisen ja sai siten kuningaskunnan haltuunsa.[5]
Otto I Suuri soti Italiassa langobardeja ja Bysanttia vastaan, joiden välejä hänen poikansa Otto II pyrki parantamaan noustuaan valtaistuimelle vuonna 973. Otto II ajautui valtataisteluun serkkunsa Baijerin herttuan Henrikin kanssa ja vuoden 983 slaavilaiskapina johti Elben takaisten alueiden menetykseen. Otto II kuoli samaisena vuonna ja hänen poikansa Otto III:n sijaishallitsija Adelheid ja Theofano joutuivat puolustautumaan Henrikiä vastaan.[5]
Otto III kuoli nuorena vuonna 1002 ja häntä valtaistuimelle seurasi koko ajan valtaa tavoitelleen Baijerin Henrikin poika Henrik II Pyhä. Henrik II Pyhä kuoli lapsettomana 1024.[5] Hänen jälkeensä keisariksi tuli Frankenin herttua Konrad II, jota seurasi Henrik III vuonna 1039. Hän oli uudistusmielinen ja tuki uudistusmielisiä paaveja Klemens II:ta ja Leo IX:tä, mikä kostautui kirkon vallan kasvaessa keisarivallan ohi.[6]
Henrik III:n poika Henrik IV seurasi isäänsä 1056. Hän tukeutui lääninherroihinsa ja vahvistuvaan porvaristoon ja julisti paavi Gregorius VII:n erotetuksi. Paavi puolestaan julisti keisarin pannaan. Paavi poisti pannan vuoden jälkeen Henrik IV:n kaduttua julkisesti. Pannan aikana herttuakunnat olivat alkaneet kapinoida, ja Henrik IV kukisti kapinoivat herttuat vuonna 1080. Keisarin vastustus kuitenkin kasvoi ja lopulta hänen oma poikansa Henrik V syrjäytti hänet vuonna 1105.[7]
Saksan keisarit katsoivat 1100-luvulta alkaen olevansa Rooman valtakunnan keisareiden seuraajia translatio imperii -teoriaan perustuen. Siksi he käyttivät itsestään nimitystä Augustus. Varhaiskeskiajalla he eivät vielä kutsuneet itseään Rooman keisariksi, jotta eivät aiheuttaneet konfliktia Konstantinopolissa hallitsevan Rooman keisarin kanssa. Vasta Konrad II otti käyttöön nimityksen ”Rooman keisari”.
Tähän aikaan itäinen kuningaskunta ei ollut yhtenäinen Saksa vaan ruhtinaskuntien liitto, joka pysyi yhtenäisenä Henrik Linnustajan ja hänen poikansa Otto I Suuren henkilökohtaisen vaikutuksen ansiosta. He pystyivät myös itse valitsemaan seuraajansa. Yhtenäisyys rakoili Henrik II Pyhän jäädessä lapsettomaksi. Hänen jälkeensä valittiin Konrad II, mutta vasta valintaan liittyvien erimielisyyksien jälkeen.
Kruunu ja ruhtinaat tukivat kirkkoa ja papistoa, jotta valta ei siirtyisi liikaa aatelille, mikä olisi hajauttanut valtakuntaa. Kirkko puolestaan velvoitettiin tukemaan valtakuntaa taloudellisesti ja sotilaallisesti. Papiston selibaatin vuoksi varallisuus, virat ja läänitykset eivät voineet periytyä ja ne palasivat takaisin ruhtinaille ja kruunulle. Tämä suojeli hallitsijan asemaa, ja lisäksi tällä oli paljon sanavaltaa piispojen ja apottien nimeämisessä. Kirkon itsenäisyysvaatimukset 1000-luvulla johtivat lopulta valtakuntaa hajottaneeseen investituurariitaan.[4]
Hohenstaufin suvun aika

Henrik V oli viimeinen saalilainen keisari. Hänen aikanaan kapinoivien herttuoiden kanssa saatiin aikaan sopimus 1121 Würzburgin valtiopäivillä ja investituurariitakin sovittiin 1122.[7] Henrik V:n kuoltua 1125 valtaan nousi Saksin herttua Lothar Supplinburgilainen, joka liittoutui Baijerin kanssa Schwabenin ruhtinassukua Hohenstaufeja vastaan. Saksi ja Baijeri yhdistyivät naimakauppojen myötä, mutta Lotharin kuoltua 1138 Schwabenin Konrad III:sta tuli Saksan kuningas.[8] Häntä ei kuitenkaan koskaan kruunattu keisariksi. Fredrik I Barbarossa (Saksan kuningas 1152–1190, Rooman keisari 1155–1190) oli ensimmäinen, jonka kansliassa otettiin käyttöön tapa kutsua keisarikuntaa pyhäksi.
Barbarossan aikana idea keisarikunnan ”roomalaisuudesta” nousi entistä selvemmin esiin ns. 1100-luvun renessanssin hengessä. Siten keisarillinen kokous Roncagliassa vuonna 1158 otti uudelleen käyttöön keisarilliset oikeudet neljän Bolognan yliopiston oikeustieteilijän, quattuor doctores, neuvosta. He siteerasivat roomalaisen oikeuden lauseita, kuten legis solutus (”lait eivät sido johtajaa”). Roncagliassa myös lueteltiin yksitellen kuninkaalliset oikeudet, joihin oli viitattu jo investituurariidasta lähtien. Kuninkaallisiin oikeuksiin (regaliat) kuuluivat julkiset tiet, tullimaksut, rahan lyöminen, eräiden sakkojen periminen ja investituuraoikeus.
Hohenstaufin suku jakoi maata entisille epävapaille palvelusmiehilleen (ministeriaaleille, ), jotka sodan aikana toimivat keisarin sotilaina. Sittemmin ministeriaaleista muodostui alhaisaatelistoa. Hohenstaufit toivoivat, että nämä olisivat keisarille uskollisempia kuin läänityslaitokseen perustuva, vapaiden miesten muodostama palvelusväki tai kirkko, jota keisari ei enää hallinnut. Uusia kaupunkeja perustettiin aktiivisesti taloudellisen voiman keskittämiseksi strategisiin paikkoihin.
Hohenstaufien ja Saksi-Baijerin herttuoiden Welfien välinen valtataistelu jakoi keisarikuntaa vuosikymmeniä. Konrad III syrjäytti Welfit Saksista, mutta Frerik I palautti Saksin heille. Welfit kieltäytyivät auttamasta Fredrik I:stä tämän Italian sotaretkelle ja Welfit menettivät tämän vuoksi Baijerin ja Saksin. Sukujen valtataistelu päättyi vasta paavin puuttuessa peliin 1200-luvun alussa.[9]
Fredrik I Barbarossa soti paljon Italiassa langobardeja ja Sisilian kuningaskuntaa vastaan. Hän johti kolmatta ristiretkeä, mutta hukkui matkalla ollessaan vuonna 1190.[8] Hänen seuraajansa oli Henrik VI, joka valloitti Italian eteläosat ja meni naimisiin Sisilian perijättären kanssa, mutta menehtyi niin nuorena 1197, ettei ehtinyt nimetä seuraajaansa. Keisarikunnassa alkoi valtataistelu, eikä hänen alaikäinen poikansa Fredrik II hallinnut kuin Sisiliaa. Saksassa hänen kanssaan kilpailivat kuninkuudesta Filip Schwabenilainen ja Otto IV. Lopulta Fredrik II voitti, ja hänet kruunattiin keisariksi vuonna 1220.[10]
Fredrik toi myyttisen idean keisarikunnasta viimeiseen huippuunsa. Hän myös vahvisti keisarikunnan hajaantumistendenssiä oleskellessaan suuren osan valtakaudestaan Saksan ulkopuolella. Hän keskittyi luomaan Sisiliaan poikkeuksellisen modernia valtiota kehittäen julkisia palveluita, taloutta ja lainsäädäntöä, mutta hän luovutti papistolle ja maallisille hallitsijoille oikeuksia, joita keisari ei koskaan pystynyt palauttamaan itselleen.
Alueiden vallan nousu
Fredrikin kuoltua vuonna 1250 yksikään suku, josta uusi kuningas olisi voinut tulla, ei pystynyt sellaista asettamaan, ja ruhtinaat valitsivat useita keskenään kilpailevia kuninkaita. Vuosia 1246–1273 kutsutaan interregnumiksi.
Kuninkaan valinnan aiheuttamat vaikeudet johtivat lopulta vaaliruhtinaiden (kurfürst) kollegion muodostumiseen. Sen kokoonpano ja toimintatavat päätettiin vuoden 1356 kultaisessa bullassa. Kehitys on merkki siitä, että keisari ja valtakunta eivät enää olleet sama asia. Hohenstaufenin suvun jälkeisten kuninkaiden valta perustui myös eri asioihin kuin aikaisempien hallitsijoiden. Aiemmin keisareiden valta perustui valtakunnan maihin (Reichsgut), jotka kuuluivat aina kulloisellekin keisarille. 1200-luvun jälkeen Reichsgutin merkitys kutistui, ja valtakunnan maita annettiin pantiksi paikallisille ruhtinaille joko rahaa tai kuuliaisuutta vastaan tai palkintoina.
Kuninkaat Rudolf Habsburgilaisesta lähtien luottivat oman sukunsa maihin valtansa tueksi. Toisin kuin valtakunnan maat, hallitsijasukujen maat olivat yhtenäisempiä ja helpompia hallita. Henrik VII Luxemburgilainen oli vuonna 1312 ensimmäinen keisariksi kruunattu kuningas Fredrik II:n jälkeen. Hänen jälkeensä kaikkien kuninkaiden ja keisarien valta perustui omiin maihin. Tästä aikakaudesta lähtien oli myös kuninkaaksi valitun oma etu siirtää valtaa alueille.
1200-luvulla myös maan hallinta muuttui. Raha korvasi henkilökohtaisia velvollisuuksia ja talonpoikien oli yhä useammin maksettava veroa maastaan. Omaisuuden käsite korvasi enenevissä määrin lainkäytön vanhempia muotoja. Ruhtinaskunnissa maan omistaja jakoi oikeutta ja tuomioita, mistä seurasi muu valta. Samaan aikaan ruhtinaskunnat alkoivat muotoutua nykyaikaisten valtioiden edeltäjiksi. Muutos oli nopeinta alueilla, jotka eniten vastasivat vanhojen germaaniheimojen maita kuten Baijerissa.
Valtakunnanreformi (”Reichsreform”)

Valtakunnan oikeusjärjestys oli yhä hyvin jäsentymätön 1400-luvun alussa, vaikka joistain menettelytavoista oli sovittu. Säännöt kuninkaan, kuninkaan valitsijoiden ja muiden ruhtinaiden yhteistyöstä keisarikunnassa riippuivat paljon kunkin kuninkaan luonteesta. Oli kohtalokasta, että Sigismund Luxemburgilainen (kuningas 1410, keisari 1433–1437) ja Fredrik III (kuningas 1440, keisari 1452–1493) eivät kiinnittäneet huomiota valtakunnan ydinalueisiin vaan pysyttelivät pääosin omilla maillaan. Ilman kuninkaan läsnäoloa hovipäivien (Hoftag, valtakunnan johtavien miesten kokous) merkitys kuihtui eikä valtiopäiviä lainsäätävänä elimenä vielä ollut olemassa. Ruhtinaat kiistelivät keskenään ja kiistat kärjistyivät välillä paikallisiksi sodiksi.
Samaan aikaan kirkkokin oli kriisissä. Kiistat useiden kilpailevien paavien välillä ratkesivat vasta Konstanzin kirkolliskokouksessa 1414–1418 ja vuoden 1419 paljon energiaa kului taistelussa hussilaisten harhaoppia vastaan. Keskiaikeinen idea yhtenäisestä Corpus Christianumista, jossa paavi ja keisarikunta olivat johtavat instituutiot, alkoi murentua. Suurten muutosten takia syntyi 1400-luvulla paljon keskustelua itse keisarikunnasta. Vanhat säännöt eivät enää riittävästi kuvanneet ajan rakenteita ja aikaisemman valtakunnanrauhan, Landfriedenin, palauttamista vaadittiin.
Kun Fredrik III tarvitsi ruhtinailta rahaa taisteluun Unkaria vastaan ja valitutti samaan aikaan poikansa (myöhemmin Maksimilian I) kuninkaaksi, ruhtinaat vaativat yhtenä miehenä suurempaa edustusta. Ensimmäistä kertaa vaaliruhtinaiden ja muiden ruhtinaiden kokousta kutsuttiin valtiopäiviksi. Fredrik III kieltäytyi kutsumasta valtiopäiviä koolle, mutta kaksi vuotta Fredrikin kuoleman jälkeen hänen sovittelevampi poikansa kutsui sen koolle Wormsiin 1495. Wormsissa kuningas ja ruhtinaat sopivat neljästä päätöksestä, joita yleisesti kutsutaan nimellä valtakunnanreformi, Reichsreform. Valtakunnanreformi sisälsi toimia, joiden tarkoitus oli antaa hajoavalle keisarikunnalle takaisin tiettyä rakennetta, kuten keisarilliset maat ja kamarihovioikeuden, jotka osittain kestivätkin keisarikunnan loppuun asti vuoteen 1806.
Uskonpuhdistus
Kun Martti Luther vuonna 1517 aloitti uskonpuhdistuksen, monet ruhtinaat näkivät siinä mahdollisuuden vastustaa keisaria. Keisarikunta jakautui kohtalokkaasti kahtia uskonnollisten rajalinjojen mukaan. Itäinen ja pohjoinen Saksa ja monet suurimmista kaupungeista kuten Strasbourg, Frankfurt ja Nürnberg muuttuivat protestanttisiksi ja eteläiset ja läntiset alueet pysyivät katolilaisina. Saksalaisessa historiankirjoituksessa aikakautta kutsutaan ”tunnustuksellisuuden kaudeksi” (Zeitalter des Konfessionalismus).
Sata vuotta kestäneiden riitelyiden jälkeen konflikti muuttui kolmikymmenvuotiseksi sodaksi (1618–1648), mikä tuhosi keisarikunnan. Ulkomaat, muun muassa Ranska ja Ruotsi sekaantuivat sotaan ja liittivät merkittäviä alueita valtakunnasta itseensä.
Westfalenin rauhan jälkeen

Vuonna 1648 solmitun Westfalenin rauhan jälkeen keisarikunta lähestyi loppuaan. Westfalenin rauhassa ruhtinaskunnat saivat lähes täyden itsenäisyyden, ja ne saivat jopa itsenäisesti solmia liittolaisuuksia kolmansien maiden kanssa. Keisarikunta oli enää vain hyvin itsenäisten valtioiden löyhä liitto. Sen Habsburg-sukuun kuuluneet keisarit hallitsivat käytännössä vain niin sanottuun Habsburgien monarkiaan kuuluneita alueita, lähinnä Itävaltaa, Böömiä ja Unkaria, mutta näistä alueista, samoin kuin myöhemmin Preussistakin, vain osa luettiin keisarikuntaan kuuluviksi. Esseessään kansojen historiasta, tavoista ja hengestä Voltaire pilkkasi Saksaa sanoen: ”Ei pyhä, ei roomalainen, eikä keisarikunta”.[11]
Keisarikunnan loppu
Keisarikunta lakkasi virallisesti olemasta 6. elokuuta 1806, kun viimeinen keisari Frans II erosi Napoleonin lyötyä Itävallan  Austerlitzin taistelussa. Frans II:n sukulaiset olivat vuoteen 1918 asti Itävallan keisareita.
Ensimmäinen valtakunta
Saksan yhdistymisen jälkeen vuonna 1871 Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa pidettiin ensimmäisenä valtakuntana. Natsi-Saksa piti itseään kolmantena valtakuntana ja yhdisti itsensä ”entisten hyvien aikojen” palauttamiseen.
Katso myös
Luettelo Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijoista
Huomautukset

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Berndl, Hattsten, Knebel & Udelhoven| title = Maailmanhistoria| publisher = Parragon| year = 2007| id = ISBN 978-1-4054-8283-7}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Heinrich August Winkler: Der lange Weg nach Westen, Vol. 1: Deutsche Geschichte vom Ende des Alten Reiches bis zum Ende der Weimarer Republik. ISBN 3-406-46001-1, s. 5.
The Holy Roman Empire by James Bryce. ISBN 0-333-03609-3

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka suuri saksalais-roomalainen keisarikunta oli?


Imusolut eli lymfosyytit ovat elimistössä esiintyviä soluja ja kuuluvat valkosoluihin eli leukosyytteihin.[1] Ne osallistuvat immuunivasteeseen ja pitävät yllä spesifisen eli valikoivan immuunijärjestelmän toimintaa. Solupintansa antigeenireseptorien avulla imusolut tunnistavat elimistössä kohtaamiaan antigeeneja. Imusolut erikoistuvat luuytimen kantasoluista ja niillä on kaksi pääluokkaa: B- ja T-lymfosyytit.
Imusolujen muodostuminen
Muiden valkosolujen tapaan imusolut syntyvät luuytimen kaikkien verisolujen yhteisistä kantasoluista, jonka jälkeen ne kypsyvät primaarisissa imukudoselimissä. T-solut siirtyvät kypsymään kateenkorvaan ja B-solut punaiseen luuytimeen. Kypsymisvaiheessa imusoluille kehittyy reseptoreja, joilla ne kykenevät tunnistamaan kohteensa tarkasti.[2]
Kypsymisen jälkeen imusolut kulkevat veren mukana sekundaarisiin imukudoselimiin. Niitä ovat perna, imusolmukkeet ja elimistön limakalvojen imukudos suolessa, nielu- ja kitarisoissa sekä hengitysteiden ja virtsateiden seinämissä.[2] Imusolut jakautuvat ja aktivoituvat niissä. Aktivoitumisen jälkeen ne voivat osallistua spesifiseen immuunipuolustukseen.[3]
Spesifinen immuunireaktio
Spesifinen immuunipuolustus eli ns. hankittu immuniteetti kehittyy syntymän jälkeen. Kun elimistö kohtaa uuden taudinaiheuttajan, se tallentaa tästä tiedon erikoistuneeseen muistisoluun. Jokainen imusolu kykenee tunnistamaan kohteensa tarkasti ja on erikoistunut tuhoamaan vain tietynlaisen taudinaiheuttajan.[2]
B-imusolu
B-lymfosyytit erittävät vasta-aineita sekä erikoistuvat plasmasoluiksi, jotka erittävät tiettyä immunoglobuliinia eli vasta-ainetta sitä antigeenia vastaan, joka aktivoi B-solujen lisääntymisen ja erikoistumisen. Lymfosyytit ovat myös spesifisiä yhdelle tietylle vasta-aineelle. Tämän takia niitä saattaa olla tuhansia erilaisia elimistössä.
B-solujen tehtävä on huolehtia immunologisesta muistista, jolloin osa B-soluista muuttuu erityisiksi muistisoluiksi.
Kun B-solu kohtaa antigeenin, se jakautuu nopeasti. Jakautumisen seurauksena syntyvillä soluilla on sama reseptorirakenne alkuperäisen solun kanssa. Suurin osa syntyneistä uusista B-soluista on plasmasoluja ja loput muistisoluja.[2]
T-imusolu
T-imusolut jaetaan toimintansa perusteella kolmeen tyyppiin: T-tappajiin, T-auttajiin ja T-estäjiin.[3] Ne tunnistavat pääasiassa virusten saastuttamia elimistön omia soluja tai syöpäsoluja. T-solujen reaktiotapaa kutsutaan soluvälitteiseksi spesifiseksi immuunivasteeksi.[2] Osa auttaja- ja tappajasoluista jää jäljelle, kun T-soluvaste on päättynyt. Niistä tulee T-muistisoluja, joiden elinikä on yleensä useita vuosia.[3]
T-tappajasolu tuhoaa esimerkiksi viruksen saastuttaman solun rikkomalla solukalvon pinnan, jonka seurauksena solu kuolee. Vasta-aineet voivat sen jälkeen sitoutua sisällä olevan viruksen antigeeneihin, jolloin syöjäsolut pystyvät syömään sekä viruksen että hajonneen solun jäänteet.[2]
T-auttajasolu aloittaa sytokiinien tuottamisen sen jälkeen, kun se on tunnistanut saastuneen solun tai B-solu on viestinyt elimistöön tunkeutuneesta taudinaiheuttajasta. Sytokiinit ovat viestiaineita, jotka lisäävät imusolujen jakautumista ja erilaistumista sekä tehostavat makrofagien solusyöntiä.[2]
T-estäjäsolut eli suppressorisolut estävät kahden muun T-solutyypin toimintaa. Niiden tehtävänä on huolehtia siitä, että T-soluvaste lakkaa, kun immuunireaktion aiheuttanut antigeeni on tuhottu.[3]
Immuunijärjestelmän häiriöt
Autoimmuunisairaudet
Autoimmuunisairauksissa imusolut tuhoavat elimistön omia soluja ja kudoksia. Tämä johtuu immuunijärjestelmän tunnistusvirheestä, jolloin elimistön itse tuottamat molekyylit tulkitaan vieraiksi aineiksi. Tällöin T-solut tai B-solujen tuottamat vasta-aineet hyökkäävät yksilön omia soluja vastaan.[2]
Immuunijärjestelmän tunnistusvirheet voivat johtua mm. virusinfektioista, lääkeaineista tai siitä, että joidenkin bakteerien antigeenit muistuttavat liiaksi elimistön omia proteiineja. Virusinfektion aiheuttama solujen kalvoproteiinien muutos voi aiheuttaa esimerkiksi lapsuusiän diabeteksen. Siinä T-imusolut tuhoavat haiman endokriinisen osan Langerhansin saarekkeiden insuliinia tuottavista soluista.[2]
Allergia
Allergialla tarkoitetaan immuunireaktiota, jossa elimistö reagoi liian voimakkaasti tavallisesti vaarattomaan aineeseen. Allergiaa aiheuttavia aineita kutsutaan allergeeneiksi. B-solujen välittämää allergiareaktiota kutsutaan välittömäksi allergiaksi, koska se puhkeaa heti. Nopea spesifinen reaktio johtuu siitä, että elimistössä on aiemman altistuksen seurauksena valmiina vasta-aineita kyseistä allergeenia vastaan. T-solujen aiheuttama allergiareaktio käynnistyy vasta useiden päivien päästä, joten sitä kutsutaan viivästyneeksi allergiaksi.[2]
Katso myös
B-imusolu
T-imusolu
Lähteet

Luokka:Verisolut
Luokka:Immunologia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


2 cm Flak 30 eli 2 cm Flugabwehrkanone 30 oli Saksan armeijan toisessa maailmansodassa käyttämä kevyt 20 mm ilmatorjuntatykki. Siitä kehitettiin myöhemmin parannettu malli 2 cm Flak 38, joka oli Saksan pääasiallinen kevyt ilmatorjunta-ase sodassa. Flak 38:sta kehitettiin myös kevyt vuoristomalli 2 cm Gebirgsflak 38 sekä neliputkinen 2 cm Flakvierling 38. Tykkejä asennettiin myös erilaisille puolitelavaunu- ja panssarialustoille.[1] Tykeistä oli myös olemassa laivastoversiot 2 cm C/30 ja 2 cm C/38.[2] Suomeen saatiin 50 Flak 30 -tykkiä talvisotaan sekä noin sata Flak 38 -tykkiä jatkosodan aikana. Suomalaiset nimikkeet tykeille olivat 20 ItK/30 BSW ja 20 ItK/38 BSW.[3]
Kehitys
Rheinmetall-tehdas oli kehittänyt Saksassa ensimmäisen maailmansodan loppupuolella Ehrhardt Flz.K -lentokonetykin 20x70RB-patruunalle suurennetun Dreyse-konekiväärin koneiston pohjalta. Tykki ei ehtinyt palveluskäyttöön, mutta tehdas onnistui pitämään aseen piirustukset ja mallikappaleet hallussaan. 1920-luvulla Rheinmetallin asiantuntijat siirtyivät tilapäisesti Sveitsiin Solothurnin tehtaalle 20 mm konetykkien kehittelemiseksi. Kehitystyön tuloksena syntyi Ehrhardt-tykin pohjalta uutta voimakkaampaa 20x138B-patruunaa käyttävä Solothurn S5-100 -konetykki laiva-, ilmatorjunta- ja panssarintorjuntalaveteilla. Aseesta tehtiin myös ajoneuvoversio T5-100, josta kehitettiin edelleen saksalaisten 2 cm KwK 30 panssarivaunutykki. 1930-luvun vaihteessa asetta kehitettiin sekä Sveitsissä että Saksassa, jossa se tunnettiin Rheinmetallin kaupallisella nimellä 2 cm Maschinenkanone ST 5.[4]
Solothurn ja Rheinmetall yrittivät myös kilpailla Oerlikonin 20 mm tykin kanssa tarjoamalla ST-5-tykkiä mm. Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen asevoimille, mutta käytännössä tuloksetta.[4] Yhdysvallat kokeili ST-5-tykkiä jo vuonna 1933, mutta asetta ei katsottu riittävän hyväksi, jotta se olisi kannattanut hankkia. Iso-Britannia järjesti kilpailun tykkien välille vuonna 1935, joiden tuloksena valittiin Oerlikonin ase.[5] Saksan laivasto otti ST-5-konetykin ensimmäisenä käyttöönsä laivastoversiona 2 cm MG C/30L kartiolavetilla Sockellafette 30L. Vuonna 1933 Berlin-Suhler Waffen und Fahrzeugwerke suunnitteli tykille kaksipyöräisellä ajolaitteella varustetun ilmatorjuntalavetin, jolla varustettuna Rheinmetallin (vuodesta 1936 Rheinmetall-Borsig) tykki hyväksyttiin Saksan uudelleen muodostettujen asevoimien käyttöön. Ensimmäisenä 2 cm Flak 30 -tykin saivat Luftwaffen ilmatorjuntayksiköt vuosien 1934–1935 tienoilla.[4]
Toimintaperiaate
Flak 30:n varsinaisen aseen kiinteät osat ovat laatikko, laatikon kansi ja peräkappale sekä lipas. Putki on 130 cm eli 65 kaliiperimitan pituinen, josta kahdeksalla rihlalla varustetun osan pituus on 72 cm.[3] Rekyylin säätelyä varten putken suuhun kiinnitettiin pikakiinnityksellä suujarru, uudenkarheissa tykeissä tai kylmässä säässä vähemmän jarruttava 41 mm suujarru tai jo sisäänajetuissa aseissa 35 mm suujarru. Laatikon sisällä liikkuvaan luistiin putki on kiinnitetty pikakiinnityksellä putken helppoa vaihtamista varten. Lavetissa oleviin laukaisupolkimiin on kiinnitetty aseen kaksi liipaisinta, jotka sijaitsevat peräkappaleen molemmin puolin, vasemmanpuoleinen sarjatulta varten ja oikeanpuoleinen kertatulta varten. Sarjatulta ammuttaessa laatikon peräkappaleessa olevan vasemmanpuoleisen liipaisimen nokka vapauttaa lukon syöksymään eteenpäin ja ottamaan patruunan mukaansa. Lukonpidättimen kynnys päästää luistin ja putken liikkumaan, jolloin puskurijousi alkaa työntää lukkoa, luistia ja putkea yhdessä eteenpäin jolloin luistiin akseloitu vipumainen lukituskappale synnyttää jäykkäyhteyden osien välille. Iskuri sytyttää patruunan nallin samalla hetkellä kuin liikkuvien osien liike eteenpäin pysähtyy luistin osuessa laatikon etuosaan, ja laukauksen rekyyli saa putken, luistin ja lukon peräytymään. Liikkuvien osien peräännyttyä noin 25 mm lukko ja luisti irtautuvat toisistaan, ja luisti ja putki pysähtyvät luistin puskuria vasten jääden taakse lukituskappaleen ja sen salvan varaan. Lukko jatkaa perääntymistä jolloin ulosheittäjän osuminen ammutun hylsyn kantaan saa hylsyn poistumaan aseesta. Lukko pysähtyy peräkappaleen puskuria vasten, ja sykli toistuu mikäli laukaisupoljinta yhä painetaan ja lippaassa on patruunoita. Kertatulta ammuttaessa oikeanpuoleinen pyörivä liipaisi pidättää lukon lukonpidättimän nokan varaan jokaisen laukauksen jälkeen.[6]
Lavetti ja tähtäimet

Tykissä käytetään 20 patruunan kaksirivistä kaarevaa lipasta joka kiinnittyy tykin vasempaan kylkeen vaakasuoraan asentoon. Lippaan tyhjentyessä lukko jää taakse ja ase on tulivalmis heti lippaan vaihdon jälkeen.[6] Flak 30:n teoreettinen tulinopeus on 280 laukausta minuutissa käytännön tulinopeuden ollessa 120 laukausta minuutissa.[7] Tykki on varustettu kaksipyöräisellä ajolaitteella Sonderanhänger 51 (Sd.Ah.51, erikoisperävaunu 51),[3] jolta se tuliasemassa pudotetaan Y:n muotoiselle aluslavetille säädettävien maalevyjen varaan. Tarvittaessa tykillä voidaan ampua myös ajolaitteen kanssa pyörien päältä. Aluslavettiin on laakeroitu 360 asetta pyörivä ylälavetti johon tykin painontasaimella ja joustinlaitteella varustettu kehto on kiinnitetty. Tykin suuntaus tapahtuu kahdella käsipyörällä joista sivusuuntauskoneiston pyörä on tykin takana istuvan suuntaajan edessä ja korotoskoneistonpyörä ylälavetin oikeassa sivulevyssä. Tykin ja suuntaajan suojaksi lavettiin voidaan kiinnittää panssarilevyt maataistelua varten. Korkeussuuntauksen rajat ovat –12° – +90°. Alun perin Flak 30 -tykeissä käytettiin Carl Zeissin valmistamaa ilmatorjuntatähtäintä Flakvisier 35, kaupalliselta nimeltä Ned 4 A. Tämä tähtäin oli ennakkolaskimella varustettu heijastustähtäin joka annettujen ampuma-arvojen (kohteen nopeus, etäisyys, lentokaltevuuskulma ja liikesuunta) kääntyi niin että ampuja saattoi pitää kohteen tähtäimessä huolehtimatta ennakosta. Lisäksi oli olemassa yksinkertaisempi Linealvisier 21 -ennakkotähtäin. Flakvisier-tähtäintä käytettäessäkin jouduttiin tulta korjaamaan valojuovien avulla ilmatorjuntakonekiväärien tapaan koska suurin osa laskimelle annetuista arvoista oli arviomääräisiä.[8]

2 cm Flak 38
Lentokoneiden nopeuden kasvaessa 1930-luvulla todettiin 2 cm Flak 30:n tulinopeuden jääneen liian alhaiseksi tehokasta torjuntaa ajatellen. Tämän lisäksi Flak 30 oli melko altis häiriöille. Waffenfabrik Mauser AG aloitti oman 20 mm ilmatorjuntatykin kehittelyn vuonna 1934 insinöörien Linder ja Froebe johdolla. Kehitystyö jatkui vuoteen 1938 ja sarjavalmistukseen pääsi vuonna 1939 uusi 2 cm Fliegerabwehrkanone 38. Suurin parannus oli teoreettisen tulinopeuden nostaminen 450–480 laukaukseen minuutissa, jolloin myös käytännön tulinopeus nousi 220 laukaukseen minuutissa. Flak 38 oli myös kevyempi ja lisäksi edullisempi valmistaa.[7] Flak 38 perustuu myös lyhyeen putkirekyyliin kuten Flak 30:tä, mutta muuten aseen koneisto on tyystin erilainen kuin vanhemman tykin ja on läheistä sukua Mauserin MG 151 -lentokonetykille.[9]
Tykin putki on vanhemman mallin mukaan 130 cm:n pituinen kahdeksanrihlainen ja pikakiinnityksellä varustettu, mutta se on kiinnitetty luistia huomattavasti lyhyempään putkenjatkeeseen. Flak 38:n lukon sulkukappale kiertyy lukon pituusakselin ympäri ja on varustettu katkaistua kierrettä muistuttavilla lukitussolakkeilla. Liipaisinkoneiston vapautettua lukon se syöksyy eteenpäin vieden patruunan mukanaan putkeen. Sulkukappale kiertyy ohjausurissaan ja lukko pysähtyy hetkeksi patruunan työnnyttyä putkeen, mutta vasta erillisen lukon takana liikkuvan inertiakappaleen iskeytyminen lukon perään saa jäykkäyhteyden lukon ja putken välillä syntymään lukitussalvan kiinnittäessä sulkukappaleen putkenjatkeen koneistuksiin. Iskurin työntyminen lukituskappaleen läpi sytyttää patruunan nallin jolloin putki ja lukko alkavat yhdessä peräytyä rekyylin voimasta. Lukitussalpa aukeaa ja sulkukappale pääsee kiertymään ohjausrullissaan. Putken hidastusrenkaat pysäyttävät putken liikkeen ja putkenpalautusjousi palauttaa sen taas etuasentoon, mutta lukon sulkukappaleen irrotessa putkenjatkeesta lukko on jo saanut tarpeeksi liike-energiaa palatakseen taka-asentoonsa. Lukon peräytyessä hylsy poistuu aseesta ja laatikon peräosan puskuri pysäyttää inertiakappaleen liikkeen. Puskurijousi ja laatikon kannessa lukon yläpuolella oleva palautinjousi saavat lukon liikkumaan taas eteenpäin ja toimintasyklin toistumaan. Toisin kuin aiemmassa Flak 30:ssä Flak 38:ssa ei ole erillisiä laukaisupolkimia kerta- ja sarjatulta varten, vaan ampumatapa valitaan varmistimen valintavivusta. Kuten Flak 30:ssäkin lippaan tyhjentyessä lukko jää taakse on ase vireeseen.[10]
Flak 38:ssa käytettiin samaa Sonderanhänger 51 ajolaitetta kuin Flak 30:ssäkin ja myös aluslavetti on samantyyppinen. Ylälavetti on suunniteltu uudestaan niin että tykin kehto on sijoitettu molemmilta puolilta avoimien laakerikehien väliin joihin kehdon kehämäiset vastinpinnat sijoittuvat. Lavetin suuntauskoneisto on muutettu nopeammaksi ja tarkemmaksi niin että suuntaaja voi valita kahdesta vaihteesta nopeamman karkeaa suuntausta varten tai hitaamman hienosuuntaukseen. Korkeussuuntaus ulottuu Flak 38:ssa –20 asteesta +90 asteeseen, ja korkeussuuntauksen hammaskehä on oikeanpuoleisen laakerikehän sisällä. Suuntaaja ei enää istu suoraan tykin takana vaan sen oikealla sivulla. Tähtäimenä oli alkuun aiemman Flakvisier 35:n pohjalta kehitetty sähkötoiminen Flakvisier 38 -automaattitähtäin, mutta sodan kuluessa yksinkertaisempi Linealvisier 21 vakiintui tykin tähtäimeksi. Myöhemmin lentokoneiden nopeuksien kasvaessa liian suuriksi ennakkolaskimelle tykkiin kehitettiin yksinkertainen heiluriennakkorengastähtäin Schwebekreisvisier 30.[11]
2 cm Gebirgsflak 38 ja Flakvierling 38

Aiemman 2 cm KwK 30:n tapaan myös Flak 38:sta kehitettiin panssarivaunutykki 2 cm KwK 38.[12] Vuoristo- ja maahanlaskujoukoille kehitettiin Flak 38:sta kevyempi versio 2 cm Gebirgsflak 38, jonka paino oli vain 276 kg.[13][14] Tavallisen alalavetin sijaan tykissä oli kolmihaarainen lavetti johon voitiin kiinnittää pyörät hinausta varten, tai tykki voitiin purkaa osiin esimerkiksi kantojuhtien kuljetettavaksi.[1][15] Vuonna 1940 todettiin että lentokoneet eivät olleet muuttuneet vain nopeammiksi vaan myös kestävämmiksi ja paremmin panssaroiduiksi. Flak 38:n suurempi tulinopeus paransi osumistodennäköisyyttä, mutta yksi osuma 20 mm kranaatista ei useinkaan riittänyt lentokoneen pudottamiseen. Kevyen ilmatorjunnan tehon parantamiseksi neljä Flak 38:n asetta asetettiin yhdelle lavetille neliputkiseksi tykiksi 2 cm Flakvierling 38. Ensimmäiset Flakvierlingit saatiin käyttöön loppuvuodesta 1940. Neljä putkea oli sijoitettu pareittain tykin kummallekin kyljelle, ja ne voitiin ampua joko vastakkain pareittain tai kaikki yhdessä. Kaksi laukaisupoljinta laukaisivat vastakkaiset putkiparit (oikea ylä ja vasen ala sekä päinvastoin). Kahta putkea ammuttaessa kahden muun liippaat voitiin vaihtaa tai kaikki neljä putkea voitiin ampua kerralla suurimman tulivoiman saamiseksi. Tykki oli tavallisesti kaksipyöräisellä ajolaitteella Sonderanhänger 52, mutta voitiin myös asentaa rautatievaunuun tai kiinteästi ilmatorjuntatorniin tai muuhun linnoitettuun asemaan. Flakvierlingin paino oli 1509 kg tuliasemassa ja 2100 kg kuljetuskunnossa. Tykin tähtäimenä oli Flakvisier 40 tai Linealvisier 21.[1][16][17][18]
Laivastomallit
Flak 38:n laivastomallin nimike oli 2 cm C/38. Laivamallissa 20 patruunan lipas oli korvattu suuremmalla 40 patruunan lippaalla. Tykkiä käytettiin C/30:n tapaan yksiputkisena samalla vartalosuunnattavalla L/30 kartiolavetilla, mutta tykistä kehitettiin myös neliputkinen Vierling-versio Flak 35 Vierling L/38. Neliputkisesta lavetista kehitettiin edelleen kolmen akselin suhteen vakautettu versio joka pysyi vaakasuorassa aluksen kallistelusta huolimatta nimikkeellä Vierling C 38/43. Ensimmäiset vakautetut tykit tulivat käyttöön 1944. Moottoritorpedoveneisiin oli olemassa yksiputkinen lavettimalli L41. Erikoisuutena U-veneisiin kehitettiin kaksiputkinen hydrauliohjattu lavettiversio joka kesti sukelluksen aina 200 metrin syvyyteen.[2]
Ilmatorjuntapanssarivaunut ja -puolitelavaunut

Saksalaiset pyrkivät jo sodan alussa parantamaan kevyen ilmatorjunnan liikkuvuutta asentamalla Flak 30 tai Flak 38 -tykkejä erilaisille ajoneuvoalustoille. Yksinkertaisimmillaan tämä tarkoitti kuorma-auton lavalle sijoitettua tavallista tykkiä. Tarkoitukseen tehtyjä ilmatorjuntapuolitelavaunuja olivat Sd.Kfz.10:n perusteelta tehdyt Sd.Kfz.10/4 ja Sd.Kfz.10/5, joista Sd.Kfz.10/4:n valmistus aloitettiin jo hieman ennen sotaa heinäkuussa 1939. Siinä oli Flak 30 tykki panssaroimattomalla Sd.Kfz.10:n lavalle tehdyllä alustalla alaskäännettävillä sivulevyillä joka mahdollisti täyden 360 asteen tulisektorin. Vuonna 1941 Flak 30 korvattiin Flak 38:lla, ajoneuvo panssaroitiin osittain ja nimettiin Sd.Kfz.10/5:ksi. Näitä ajoneuvoja valmistettiin useita tuhansia.[19] Sd.Kfz.251-puolitelavaunusta ei tehty varsinaisia tehdasversioita ilmatorjuntaan, mutta rintamajoukoille tehtiin valmiit muunnossarjat Flak 30:n tai Flak 38:n sijoittamiseksi ajoneuvon lavalle. Ilmatorjuntaversio sai myös virallisen nimikkeen Sd.Kfz.251/17. Nelipiippuinen Flakvierling 38 asennettiin raskaan Sd.Kfz.7 lavalle nimikkeellä Sd.Kfz.7/1. Ensimmäiset mallit olivat panssaroimattomia, mutta vuodesta 1942 alkaen ne suojattiin 8 mm panssarilevyillä. Noin tuhat kappaletta valmistettiin sodan aikana.[16][20]
Ensimmäiset varsinaiset ilmatorjuntapanssarivaunut olivat Panzerkampfwagen I:n rungosta muunnetut Flakpanzer I-vaunut sekä Panzerkampfwagen 38(t):n rungosta muunnetut Flakpanzer 38(t)-vaunut. Näissä vanhentuneet kevyet panssarivaunut oli muutettu ilmatorjuntapanssarivaunuiksi ja niiden aseistuksena oli yksi Flak 38 -tykki.[21][22] Möbelwagen ilmatorjuntapanssarivaunusta tehtiin ensin Flakvierling 38:lla aseistettu prototyyppi, mutta sarjavalmistuuksen hyväksytyssä mallissa aseena oli yksi 3,7 cm Flak 43 ilmatorjuntatykki.[23] Wirbelwind varta vasten suunniteltu ilmatorjuntapanssarivaunu joka oli aseistettu Flakvierling 38 -tykillä sijoitettuna päältä avoimeen kevyesti panssaroituun torniin. Noin sata Wirbelwindiä valmistettiin vuoden 1944 aikana, ja vaunu osoittautui tehokkaaksi matalalla lentäviä lentokoneita vastaan.[24][16]
Käyttö
2 cm Flak 30 sai tulikasteensa Espanjan sisällissodassa. Toisessa maailmansodassa tykit eri versioina olivat saksalaisten joukkojen käytössä kaikilla rintamilla. Flak 38 oli pääasiallinen malli, mutta myös vanhempi Flak 30 säilyi käytössä sodan loppuun asti. Tykit olivat maavoimien kevyiden ilmatorjuntapatteristojen aseina 37 mm tykkien ohella. Perusperiaatteena oli yksi 37 mm patteri ja kolme 20 mm patteria patteristossa, kussakin 20 mm patterissa 12 tykkiä. Sodan kuluessa ilmatorjuntaosastojen kokoonpano vaihteli kuitenkin suuresti olosuhteiden ja tehtävien mukaan. Tykkejä käytettiin usein myös pinta-ammuntaan. Luftwaffen ilmatorjuntayksiköiden käytössä tykit olivat Saksan kotialueen ja valloitettujen alueiden kohteiden suojana. Laivastoversiot olivat osa miltei jokaisen sota-aluksen aseistusta.[2] Tyypillinen miehistö koostui seitsemästä miehestä: tykin johtaja, suuntaaja, kaksi ennakkolaskimen käyttäjää, lataaja, etäisyydenmittaaja sekä kuljettaja ja ammusmies. Kiinteissä asemissa olevien tykkien miehistö oli usein pienempi.[3][12][1][25]
Käyttö Suomessa

Suomelle tarjottiin 2 cm Flak 30 -tykin lisenssivalmistusoikeutta jo vuonna 1938 jossa Saksa olisi saanut Aimo Lahden 20 mm L-34 konetykin lisenssin. Suomessa tuolloin vallinnut kiista 20 mm kaliiperin hyödyistä johti kuitenkin tarjouksen hylkäämiseen, ja on mahdollista ettei saksalaistenkaan tarjousta oltu esitetty aivan tosissaan. Kesällä 1939 Flak 30 todettiin kuitenkin kelvolliseksi kevyiden ilmatorjuntatykkien saamiseksi lähikuukausina, ja syyskuussa 1939 Saksan ilmailuministeriö suostui myymään 134 tykkiä ja 390000 patruunaa.[26] Kauppa solmittiin juuri ennen talvisotaa 19.10.1939. Saksan ulkoministeri Ribbentropin vastustuksesta huolimatta ensimmäinen 30 tykin ja 100000 patruunan erä saapui Suomeen hieman ennen sodan syttymistä, ja toinen 20 tykin erän saatiin tuotua Ruotsin kautta sodan alussa. Loput tykit ja patruunat jäivät saapumatta Neuvostoliiton painostuksen vuoksi. Suomessa tykit saivat nimikkeen 20 Itk/30 BSW eli 20 mm ilmatorjuntakanuuna mallia 30 valmistaja BSW, missä BSW tuli lavetin valmistajan nimestä.[27] Tykit tunnettiin myös Gustloff-nimellä Gustloff-Werken tehtaan mukaan. Suomeen saadut Flak 30 tykit olivat itse asiassa Rheinmetallin kaupallista 2 cm MK ST 51 -sarjaa. Suomeen saaduissa tykeissä ei ollut suojakilpiä.[28] Välirauhan aikana saatiin myös kaksi 2 cm MG C/30 L -tykkiä laivalavetilla, jotka sijoitettiin emälaiva Von Döbelnille.[27] Tykin laivastonimike Suomessa oli 20/65 BSW.[29]
Uudempia 2 cm Flak 38 tykkejä Suomeen ostettiin välirauhan ja myöhemmin jatkosodan aikana nimikkeellä 20 ItK/38 BSW. Kiinteillä laivalaveteilla olleet tykit saivat nimikeen 20 ItK/38 BSWK. Suurimmat erät Flak 38 -tykkejä saatiin vuosina 1943–1944, sopimuksen mukaan 40 kenttälavetillista ja 15 laivalavetillista tykkiä. Yhteensä 20 ItK/38 BSW -tykkejä on saattanut tulla Suomeen jopa 113 kappaletta, mutta luultavasti määrä on jäänyt hieman pienemmäksi.[27] Vuonna 1960 Suomen puolustusvoimien ilmatorjunta-aseistukseen kuului yhteensä 142 BSW-tykkiä, joista 50 mallia ItK/30, 40 kenttälavetillista ItK/38 -mallia ja 52 kiinteälavettista 20 ItK/38 BSWK -tykkiä.[7] Lisäksi Laatokalla saksalaiset antoivat kesällä 1944 suomalaisille lainaksi neljä kappaletta MAL-tykkilauttoja joista kolmen ilmatorjunta-aseistukseen kuului nelipiippuinen 2 cm Flak 35 im Vierling L/38 tykki. Tykit eivät olleet suomalaisten omistuksessa, mutta niille annettiin ilmatorjuntanimike 20 ItK/38 BSWK4 ja laivastonimike 20/65-4M.[29]
20 Itk/30 tykit olivat talvisodassa ja jatkosodan alussa yhdessä ItK/38 tykkien kanssa sijoitettuna lähinnä raskaisiin ilmatorjuntakonekiväärikomppanioihin ja -joukkueisiin. Jatkosodan aikana kevyet ilmatorjuntapatterit järjestettiin sekapattereiksi joissa 20 mm tykit muodostivat toisen jaoksen 40 mm Boforsien muodostaessa ensimmäisen jaoksen.[30] Talvisodassa 20 Itk/30 BSW -tykit olivat käytännössä ainoat nykyaikaiset 20 mm ilmatorjuntatykit Suomessa; 20 mm Madsen ja 20 mm Semag-Oerlikon -tykkejä oli vain muutamia, eivätkä 20 mm Breda -tykit ehtineet mukaan sotaan.[27][31][32] Lapin sodassa 20 ItK/38 tykeistä muodostettiin matalatorjuntajaos panssari-ilmatorjuntapatteriin Landsverk Anti II ilmatorjuntapanssarivaunujen hinaamana.[33] Sotien jälkeen 20 mm kaliiperin arvioitiin olevan jäämässä tehottomaksi ja 20 ItK/BSW -tykkien tähtäinten tykkilaskinten nopeusalueen olevan riittämättömän.[34] Paremman puutteessa tykit olivat kuitenkin koulutuskalustona vuosikymmeniä ja viimeiset poistettiin varauskalustosta vasta 1990-luvulla. Tykkien alkuperäiset tähtäimet korvattiin 20 ITK 40 VKT -tykkiä varten kehitettyllä heilurirengastähtäimellä. Suomessa myös valmistettiin tykkeihin erilaisia varaosia, mm. varaputkia.[7][27] Tykkien nimikkeestä poistettiin vinoviiva vuonna 1959 tehdyssä muutoksessa jolloin nimikkeiksi tulivat 20 ItK 30 BSW ja 20 ItK 38 BSW, vaikka vanhaa muotoa käytettiin vielä myöhemminkin.[35]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kiiskinen, Pekka & Wahlman, Pasi| title = Itsenäisen Suomen laivaston laivatykit 1918-2004| location = Helsinki| publisher = Typomic Oy| year = 2003| id = ISBN 952-91-6807-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pitkänen, Mika & Simpanen, Timo| title = 20 mm Suomessa - Aseet ja ampumatarvikkeet ennen vuotta 1945| publisher = Apali Oy| year = 2007| id = ISBN 978-952-5026-59-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vehviläinen, Raimo & Lappi, Ahti & Palokangas, Markku| title = Itsenäisen Suomen ilmatorjuntatykit 1917–2000| location = Helsinki| publisher = Sotamuseo| year = 2005| id = ISBN 952-91-8449-2}}
Viitteet

Luokka:39.1 Aseistus, asevarustelu, asekauppa
Luokka:Rheinmetall
Luokka:Ilmatorjuntakanuunat
Luokka:Toisen maailmansodan sotilaskalusto