Tri Henry Walton ”Indiana” Jones Jr.,[1] toisinaan lyhyesti Indy,[2] on kuvitteellinen arkeologi ja seikkailija, jonka loivat elokuvaohjaajat Steven Spielberg ja George Lucas. Harrison Ford on esittänyt Indiana Jonesia neljässä elokuvassa, joiden menestyksen siivittämänä hahmo on esiintynyt muun muassa sarjakuvissa, kirjoissa, oheistuoteleluissa ja peleissä. Lisäksi hahmon nimellä markkinoidaan neljää huvipuistolaitetta eri puolilla maailmaa.
Indiana Jones esiintyi ensi kertaa vuonna 1981 ilmestyneessä elokuvassa Kadonneen aarteen metsästäjät, josta tuli menestys. Tämän jälkeen hahmo on esiintynyt kolmessa elokuvassa: Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984), Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989) sekä Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta (2008). Viidennen elokuvan on tarkoitus saada ensi-iltansa heinäkuussa 2021. Televisiosarjaa Indiana Jones Junior (1992–1993), tietokonepelien äänirooleja ja Viimeisen ristiretken alkuun sijoitettua nuoruuskohtausta (jossa Jonesia esittää River Phoenix) lukuun ottamatta hahmoa on aina esittänyt Harrison Ford.
Indiana Jones on siviiliammatiltaan Marshallin yliopiston[3] arkeologian professori, joka käyttää kuitenkin suurimman osan ajastaan aarteiden etsimiseen eri puolilla maailmaa. Elokuvien käsikirjoittajana ja tuottajana toiminut Lucas otti hahmoon vaikutteita toiminnallisista sarjaelokuvista, joita hän näki nuoruudessaan.[4]
Indiana Jonesin puvusta, johon kuuluvat fedora-mallinen hattu, nahkatakki ja hänen vyöllään kantamansa ruoska, on tullut tunnistettava osa hahmoa. Asusteet on luovutettu Smithsonian-instituutille.[5]
Hahmon syntymä
Hahmon luominen

Elokuvaohjaaja Steven Spielberg oli jo kauan ennen vuonna 1981 julkaistua ensimmäistä Indiana Jones -elokuvaa halunnut tehdä seikkailuelokuvan, jossa hahmot kiertäisivät maailmaa ja kävisivät eri paikoissa.[6] Hän olisi halunnut ohjata James Bond -elokuvan ja tarjoutui niitä tuottavalle yhtiölle, joka palkkasi kuitenkin toisen ohjaajan.[7]
Hänen opiskelutoverinsa,[8] elokuvaohjaaja George Lucas oli puolestaan jo pitkään suunnitellut seikkailuelokuvaa, joka toimisi kunnianosoituksena sarjaelokuville, joista hän oli pitänyt nuorena.[6] Elokuvat olivat olleet Republic Pictures -yhtiön 1930- ja 40-luvuilla tuottamia sarjoja, kuten Zorro's Fighting Legion, Spy Smasher ja Don Winslow of the Navy, joka kertoi natseja vastaan taistelevasta tarjoilijasta.[9] Lucas alkoi suunnitella Tähtien sotaa unohtamatta kuitenkaan lopullisesti ideaa seikkailuelokuvasta, jonka pääosassa olisi aarteita metsästävä arkeologi. Vuonna 1975 hän esitteli suunnittelemaansa seikkailija-arkeologia ensimmäisen kerran ohjaaja Philip Kaufmanille, joka piti ideasta ja ehdotti Liitonarkkia elokuvan aarteeksi. Kaufman lähti kuitenkin tekemään toista elokuvaa, eikä Lucasilla Tähtien sodan takia ollut aikaa seikkailuelokuvalleen, joten projekti unohtui.[9]

Spielberg ja Lucas vaimoineen matkustivat yhteiselle lomalle Havaijille maaliskuussa 1977.[6] Lucas halusi välttää Tähtien sota -elokuvansa ensi-illan.[11] Hän pelkäsi, että elokuva olisi suuri floppi. Lisäksi hän oli saanut kuvausten lopulla hermoromahduksen ja kaipasi lepoa.[8] Lucas piristyi, kun viikkoa myöhemmin hän sai kuulla elokuvan suuresta menestyksestä.[7] Tuolloin Lucas kysyi Spielbergiltä, mitä hän aikoi tehdä seuraavaksi.[11] Spielberg paljasti hänelle haluavansa tehdä elokuvan, jossa päähenkilöt liikkuisivat maailman ympäri.[6] Spielbergin kerrottua, ettei häntä ollut valittu seuraavan James Bond -elokuvan ohjaajaksi, Lucas totesi, että hänellä olisi Spielbergille ”jotakin parempaa”.[11] Lucas paljasti jo suunnitelleensa sankarihahmoa, josta hän tuolloin käytti nimeä Indiana Smith.[7] Hahmo olisi tunnettu arkeologi ja aarteenmetsästäjä, jonka Lucas oli nimennyt tuohon aikaan omistamansa koiran mukaan.[7] Spielberg innostui ideasta, muttei pitänyt hahmon nimestä, jolloin Lucas käski Spielbergiä nimeämään elokuvan ”Indiana Jonesiksi tai miksi hyvänsä, sehän on sinun elokuvasi”.[7] Tämä tapahtui Spielbergin mukaan Havaijin saarella Mauna Kean alueella .[12] Kun Spielberg suostui ohjaamaan elokuvan, Lucas lisäsi, että he tekisivät kolme elokuvaa hahmon ympärille. Spielberg suostui, ja sarjasta sovittiin Spielbergin sanojen mukaan toukokuussa 1977.[13]
Havaijin matkan jälkeen Lucas, Spielberg ja käsikirjoittaja Lawrence Kasdan järjestivät tarinapalaverin Sherman Oaksissa, Los Angelesissa. Lucas esitteli ensin päähenkilönsä (edelleen nimellä Indiana Smith) ja elokuvan juonen, jonka jälkeen kaikki kolme alkoivat ideoida kohtauksia. Lucasin päämääränä oli tehdä elokuvasta yksi pitkä takaa-ajokohtaus, ja Spielberg kuvaili sitä ”huvipuistoajeluksi”. Osa ideoiduista kohtauksista ei mahtunut Kadonneen aarteen metsästäjiin, mutta niitä käytettiin Tuomion temppelissä. Palaveri äänitettiin ja sen  on luettavissa netissä.[14]
Näyttelijän valinta
Spielberg ja Lucas kävivät läpi useita miesnäyttelijöitä, jotta löytäisivät sopivimman Indiana Jonesin esittäjän.[6] Lopulta he päätyivät valitsemaan rooliin tuolloin suhteellisen tuntemattoman Tom Selleckin, joka kuitenkin jättäytyi pois projektista sitouduttuaan CBS:n televisiosarjaan Magnum (1980–1988),[7] vaikka hänen roolinsa oli jo virallistettu.[6] Tämän jälkeen rooliin palkattiin Harrison Ford, joka oli aiemmin työskennellyt Lucasin kanssa kolmessa elokuvassa: Svengijengi ’62 (1973), Tähtien sota (1977) ja Imperiumin vastaisku (1980). Ironisesti juuri Lucas vastusti Fordin palkkaamista, sillä hänen mielestään Ford sopi paremmin Han Soloksi.[6] Lucas ei myöskään halunnut, että hänet ja Ford yhdistettäisiin aina samoihin elokuviin, kuten ohjaaja Martin Scorsese ja näyttelijä Robert De Niro, jotka tekivät useita elokuvia yhdessä.[15] Spielberg ja Lucas pääsivät kuitenkin yhteisymmärrykseen, ja Fordia pyydettiin Indianan näyttelijäksi kolme viikkoa ennen kuvausten alkua.[10] Sopimukseen oli lisätty pykälä kahdesta jatko-osasta. Ford ei halunnut suostua tähän Tähtien sodan jälkeen (sopimusta kirjoitettaessa kaksi kolmesta Tähtien sota -elokuvasta oli ilmestynyt), mutta myöntyi luettuaan Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen.[15] Vaikka Ford oli tehnyt läpimurtonsa jo Tähtien sodassa ja sen jatko-osassa Imperiumin vastaiskussa, on väitetty että vasta Indiana Jonesin rooli teki hänestä supertähden.[16]
Hahmon esikuva
Indiana Jonesin hahmo sai vaikutteita 1930-luvun Republic-tuotantoyhtiön sarjaelokuvista, joita sekä Spielberg että Lucas katsoivat nuorina.[6] Hahmon varsinaisesta esikuvasta ei ole kuitenkaan varmuutta, ja eri arvostelijat ovat esittäneet erilaisia näkemyksiä.
Hahmon edeltäjinä ovat saattaneet olla vanhojen seikkailuelokuvien sankarit, kuten Fritz Langin elokuvan Hämähäkit (Die Spinnen, 1919) päähenkilö Kay Hoog.[17] Puvustajana toiminut Deborah Nadoolman Landis taas on kertonut Inkojen salaisuus -elokuvan Harry Steelen vaikuttaneen varsinkin hahmon ulkonäköön.[18] Myös sarjakuvasankari Tinttiä on verrattu Jonesiin: Kadonneen aarteen metsästäjien ilmestyttyä Spielberg luki arvostelun, jossa elokuvaa verrattiin Tintin seikkailut -sarjakuva-albumeihin. Spielberg ei ollut kuullut Tintistä aiemmin ja arvostelun luettuaan hän lähetti avustajansa ostamaan kaikki Tintti-sarjakuvat itselleen.[19]
Tosielämän esikuvana on pidetty englantilaista tutkimusmatkailijaa ja upseeria Percy Harrison Fawcettia (1867–1925), jota on useissa yhteyksissä esitetty Indiana Jonesin tosielämän vastineeksi.[20] Tämä teki useita tutkimusmatkoja Brasilian sademetsiin ja katosi lopulta vuonna 1925 viidakkoon.[21]
Hahmo
Elämä

Henry Walton ”Indiana” Jones syntyi Princetonissa New Jerseyssä 1. heinäkuuta 1899 skotlantilaisen keskiajan kirjallisuuden professorin[22] Henry Jonesin ja virginialaisen Anna Jonesin perheeseen.[23] Poika otti kutsumanimensä Indianan perheensä samannimiseltä koiralta, josta hänellä oli paljon hyviä muistoja.[22] Hän lähti vuonna 1908 isänsä ja äitinsä kanssa kaksi vuotta kestäneelle luentomatkalle, jonka aikana Indiana oppi puhumaan 27 kieltä, kuten ranskaa, italiaa, venäjää, arabiaa ja kreikkaa.[24]

Jonesin äiti kuoli tulirokkoon vuonna 1912.[23] Saman vuoden kesällä Utahissa Jones yritti partioretkellä ollessaan pelastaa tutkimusmatkailija Francisco Vásquez de Coronadolle kuuluneen ristin miehiltä, jotka myöhemmin myivät sen tuntemattomalle keräilijälle. Seikkailun aikana Jones sai fedora-hattunsa ja alkoi kärsiä ofidiofobiasta pudottuaan konttiin täynnä käärmeitä.[22] Jännitystä etsiessään hänet pakotettiin liittymään Pancho Villan joukkoihin vuonna 1916,[25] ja hän joutui samana vuonna Lontoossa ollessaan värvätyksi Belgian armeijan riveissä ensimmäiseen maailmansotaan, jossa hän otti osaa Sommen taisteluun.[26] Joskus 1920-luvulla Jones tutustui Abner Ravenwoodiin, joka opetti hänelle arkeologiaa. Jonesista tuli hänen paras oppilaansa ja ystävänsä. Jonesilla oli romanssi Abner Ravenwoodin tyttären Marionin kanssa, mikä katkaisi Jonesin välit Abneriin.[27]
Indiana Jones työskenteli arkeologina ympäri maailmaa ja joutui moniin vaikeuksiin. Indiana Jones ja tuomion temppeli -elokuvassa kerrotaan, että Keski-Amerikassa häntä syytettiin haudanryöstäjäksi ja Madagaskarin sulttaani kielsi häntä enää tulemasta maahansa.[28] Vuonna 1935 Indiana Jones matkusti Kiinaan, jossa hänet palkattiin etsimään Lohikäärmeen sydän -nimistä helmeä, jonka perässä olivat myös natsit.[29] Myöhemmin Shanghaissa hän joutui pakenemaan kiinalaisia gangstereita ja paon yhteydessä hänen lentokoneensa putosi Intiaan, jossa Jones auttoi paikallisia kyläläisiä saamaan takaisin heidän pyhän kivensä tugeeni-kultilta.[30]
Vuotta myöhemmin Yhdysvaltain hallitus palkkasi Jonesin etsimään liitonarkin ennen natseja. Jones tapasi tehtävän aikana uudelleen Marion Ravenwoodin ja rakastui.[31] He menivät kihloihin, mutta Jones ei ilmestynyt parin häihin, minkä jälkeen Ravenwood meni naimisiin Ison-Britannian ilmavoimien lentäjän kanssa.[32] Vuonna 1937 Jones lähti Marshall Collegesta Connecticutista opettaakseen Barnett Collegessa. Vuotta myöhemmin Jones sai vihdoin haltuunsa Coronadon ristin laivalla Portugalin rannikolla ja osallistui Graalin maljaa etsivään retkikuntaan.[22] Vuonna 1939 Jones löysi Barnettin varastosta esineen, joka sisälsi tuntematonta orichalcum-nimistä ainetta. Esine paljastui atlantislaisten muinaiseksi kaivinkoneeksi ja orichalcum sen energian lähteeksi. Tämän seurauksena hän lähti etsimään Atlantista, jonka rauniot kuitenkin tuhoutuivat seikkailun lopuksi.[33]
Jones toimi toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen agenttina ja suoritti salaisia tehtäviä muun muassa Berliinissä. Teoistaan hänelle myönnettiin useita kunniamitaleja.[32] Jonesilla oli sotavuosina aikaa myös arkeologialle. Vuonna 1941 hän lähti etsimään Mooseksen sauvaa Panamasta[34] ja vuonna 1947 hän kohtasi neuvostoliittolaisia sotilaita estäessään näitä korjaamasta Baabelin tornin raunioissa sijaitsevaa konetta.[35] Arkeologian ja vakoilutehtävien lisäksi hän kuului asiantuntijoihin, jotka ensimmäisinä tutkivat Roswellin tapausta vuonna 1947.[32] Joskus ennen Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta -elokuvan tapahtumia Jones palasi takaisin Marshall Collegeen arkeologian opettajaksi.[36] Vuonna 1957, etsiessään Akatorin kadonnutta kaupunkia, hän tapasi jälleen Marion Ravenwoodin ja sai tietää tämän synnyttäneen hänelle pojan, Henry Jones III:n. Jones ja Ravenwood rakastuivat toisiinsa uudelleen ja menivät naimisiin.[32]
Indiana Jones Jr. -televisiosarjassa paljastetaan, että vuonna 1993 Indiana Jones asui New Yorkissa ja jatkoi 94 vuoden iästään huolimatta yhä arkeologian luennointia. Sarjassa kerrotaan, että hänellä on tytär (poika "Mutt" Williamsia ei mainita) ja useita lapsenlapsia. Jones on menettänyt oikean silmänsä, mutta syytä tähän ei kerrota.[37]

Vaatteet ja aseet

Suunnittelu
Asukokonaisuuden suunnitteli Deborah Nadoolman Landis, jonka kanssa Spielberg oli aiemmin työskennellyt elokuvassa 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (ensimmäinen elokuva, jossa hän käytti puvustajaa), ja jonka hän palkkasi myös Kadonneen aarteen metsästäjiin.[39] Ennen puvun suunnittelua Spielberg näytti Nadoolman Landisille ja avustaja Kelly Kimballille kaksi elokuvaa: Inkojen salaisuus (Secret of the Incas, 1954) ja Seikkailijoita Kiinassa (China, 1943).[39] Landis on kertonut Jonesin pukeutumisen saaneen merkittävästi vaikutteita Charlton Hestonin roolihahmosta elokuvassa Inkojen salaisuus. Hestonin esittämä seikkailija Harry Steele pukeutui elokuvassa täysin samalla tavalla kuin Indiana Jones ja kantoi jopa ruoskaa vyöllään. Nadoolman on kertonut katsoneensa elokuvan useita kertoja Spielbergin, Lucasin ja Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoittajan Lawrence Kasdanin kanssa ja olleensa yllättynyt, kun Lucas tai Spielberg ei ole myöhemmin kertonut elokuvan olleen heidän inspiraationsa lähde.[18] Jonesin puvussa on pieniä eroavaisuuksia Steelen pukuun: esimerkiksi Indiana Jonesin fedora on huomattavasti pienempi kuin Harry Steelen käyttämä hattu.[18]
Pukua sovitti ensimmäisenä Tom Selleck, josta piti alun perin tulla Indiana Jonesin näyttelijä.[39] Harrison Fordin Indiana Jones ja viimeinen ristiretki -elokuvan kuvauksissa käyttämät hattu ja nahkatakki luovutettiin kuvausten jälkeen Smithsonian-instituutille vuonna 1989. Ruoska liitettiin instituutin kokoelmiin vasta vuonna 1999.[5]
Mallit
Indiana Jones pukeutuu fedora-hattuun ja ruskeaan nahkatakkiin. Vyöllään hänellä on ruoska ja revolveri.
Hattu: Fedora-mallinen hattu. Fedora oli 1930-luvulla suosittu kaupunkihattu, mutta samanmallista hattua käytettiin jo varhaisissa seikkailuelokuvissa seikkailijan päähineenä.[40]
Nahkatakki: Indiana Jonesin nahkatakin suunnittelussa on otettu vaikutteita 1930-luvun nahkatakeista ja A-2-mallin lentäjätakista.[41]
Ruoska: Ruoska oli tummempi, kuin David Morganin muut valmistamat ruoskat ja tehty kengurunnahasta. On kuitenkin väitetty, ettei Kadonneen aarteen metsästäjien ruoskaa olisi oikeasti tehty kengurunnahasta Yhdysvaltain tuontilakien asettamien rajoitusten vuoksi.[42]
Revolveri: Jonesilla on ollut seikkailujensa aikana käytössään useita erilaisia revolvereita. Kadonneen aarteen metsästäjissä hän käytti kahta eri revolveria; Smith & Wessonin malleja M1917 ja Hand Ejector Model 2.[43] Tuomion temppelissä hänellä on käytössään Colt New Service M1917 ja Viimeisessä ristiretkessä sekä Kristallikallon valtakunnassa Webley Green.[43]
Vaatteiden valmistajat
Kolmessa ensimmäisessä elokuvassa käytetyt ruoskat valmisti David Morgan -yritys.[44] Hatut toimitti ensimmäiseen kolmeen elokuvaa Herbert Johnson Hatters -yritys ja neljänteen elokuvaan alun perin Indiana Jones -fanien perustama AdventureBilt Hat Co.[38] Nahkatakkeja valmistivat eri yritykset: Western Leather valmisti ensimmäisiin kolmeen elokuvaan useita lampaannahkatakkeja ja Wilson-yhtiö toimitti yhden lehmännahasta tehdyn takin, jota käytettiin Kadonneen aarteen metsästäjien rekkakohtauksessa paremman kestävyytensä vuoksi.[45] Tony Nowak Original toimitti takit Kristallikallon valtakuntaan.[46]
Elokuvat
Tuotanto ja vastaanotto
Kolme ensimmäistä elokuvaa kuvattiin Elstreen studioilla Englannissa[47] kuten Lucasin Tähtien sota -elokuvatkin.[8] Ulkokuvauksia tehtiin Tunisiassa, Sri Lankassa, Espanjassa ja Venetsiassa.[47] Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta kuvattiin kokonaan Yhdysvalloissa Downeyn, Sonyn, Paramountin, Warner Bros.'in ja Universalin studioilla.[48]
Kadonneen aarteen metsästäjät, 1981

Ennen kuvausten alkua Lucas ja Spielberg palkkasivat käsikirjoittajaksi Lawrence Kasdanin, jonka kanssa he keskustelivat elokuvan aiheesta ja suunnittelemistaan toimintakohtauksista. Spielbergin mielestä varsinainen elokuva syntyi käsikirjoitusvaiheessa eikä Havaijilla, jossa Spielberg ja Lucas olivat ideoineet vain hahmon.[6] Kasdan keksi muun muassa Marion Ravenwoodin hahmon, joka sai etunimensä hänen vaimonsa isoäidin nimestä ja sukunimensä losangelesilaiselta Ravenwood Court -kadulta.[10]
Monet studiot hylkäsivät Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen eivätkä suostuneet tuottamaan sitä. Studiot suhtautuivat epäillen 20 miljoonan dollarin budjettiin, jonka Lucas oli suunnitellut elokuvalle, eivätkä halunneet Spielbergiä ohjaajaksi.[15] Lopulta Paramount Pictures suostui tuottamaan elokuvan. Lucas tarjosi elokuvaa Paramountille riitaannuttuaan Tähtien sodat tuottaneen 20th Century Foxin kanssa.[8]
Egyptiin sijoittuvat kohtaukset päätettiin kuvata Tunisiassa, joka oli kuvausryhmän kannalta helpompi vaihtoehto, koska sfinksiä tai pyramideja ei tarvinnut näyttää kuvissa.[10][47] Kuvausten aikana Tunisiassa ryhmä kohtasi vaikeuksia: Harrison Ford kärsi vatsakivusta, ja kohtausta, jossa Indiana Jonesin piti taistella miekkailevaa arabisoturia vastaan, jouduttiin lyhentämään niin, että hän vain ampui tämän.[10] Koska elokuvan tapahtumat sijoittuivat 1930-luvulle, kuvausryhmä joutui poistamaan 300 televisioantennia talojen katoilta.[10] Kadonneen aarteen metsästäjiä tehdessään Spielberg oli asettanut henkilökohtaiseksi tavoitteekseen pysymisen budjetissa ja aikataulussa, sillä hänen aiemmat elokuvansa Tappajahai (1975), Kolmannen asteen yhteys (1977) ja 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979) olivat kaikki ylittäneet annetun budjettinsa ja myöhästyneet aikataulusta.[6] Kadonneen aarteen metsästäjät valmistuikin 17 päivää etuajassa, ja sen tuotantokustannukset pysyivät tarkasti suunnitellussa budjetissa.[6] Elokuva oli vuoden 1981 tuottoisin elokuva Pohjois-Amerikassa,[49] ja sai kriitikoilta innostuneen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 94 prosenttia heistä on antanut elokuvalle myönteisen arvion.[50] Kadonneen aarteen metsästäjät sai neljä Oscar-palkintoa.
Indiana Jones ja tuomion temppeli, 1984

Spielbergin mukaan Lucas halusi käyttää elokuvasarjassa samaa kaavaa kuin Tähtien sota -sarjassaan. Tämän mukaan trilogian toisen osan tulisi olla synkempi kuin edeltäjän (Imperiumin vastaisku oli Lucasin mielestä paljon synkempi kuin edeltävä Tähtien sota).[8][13] Steven Spielberg oli eronnut ja Lucas itse oli keskellä avioeroprosessia elokuvan kirjoitusvaiheessa. Lucas uskoo, että tästä syystä he ehkä tiedostamattaan halusivat tehdä synkän elokuvan.[51] Lisäksi Lucas oli päättänyt, ettei haluaisi kierrättää ideoita aiemmasta elokuvasta, joten natsit ja Marion Ravenwood jätettiin tietoisesti pois jatko-osasta.[13][51] Tämä tuotti kuitenkin ongelmia, sillä uuden vihollisen keksiminen oli Lucasin mukaan vaikeaa. Tarinan keksiminen tuotti vaikeuksia, ja Lucas on kertonut heidän vain heitelleen ideoita, joissa esiintyi kiinalainen apinakuningas tai kummitteleva linna.[51] Elokuva sijoitettiin vuoteen 1935, eli sen tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen Kadonneen aarteen metsästäjiä. Tämäkin oli tietoinen ratkaisu, koska Lucas halusi välttää kysymykset siitä, mihin Ravenwood on kadonnut.[13]
Spielberg halusi liittää elokuvaan ensimmäiseen elokuvaan suunnitellun takaa-ajon kaivosvaunuilla, jota ei kuitenkaan kuvattu aikatauluongelmien vuoksi.[13] Elokuvassa nähty Pankotin palatsi oli pienoismalli. Kaikki ulkokuvat, joissa palatsi näkyy, kuvattiin Elstreen studioilla.[52]
Elokuva ei ollut yhtä menestyksekäs kuin edeltäjänsä, mutta se oli silti vuoden kolmanneksi tuottoisin elokuva.[53] Arvostelijat eivät pitäneet elokuvasta yhtä paljon kuin sen edeltäjästä, ja Willie Scottin näyttelijä Kate Capshaw muistaa, että hänen roolihahmoaan haukuttiin paljon.[54] Elokuva kiellettiin Intiassa sen ilmestyttyä, koska elokuva näytti intialaiset negatiivisessa valossa. Kielto on myöhemmin purettu.[55] Nykyään Tuomion temppelillä on 85 prosentin ”tuore”-arvosana Rotten Tomatoesissa.[56]
Elokuva sai alun perin ikärajasuosituksen PG (Parental Guidance, vanhempien seurassa). Tuohon aikaan Yhdysvalloissa oli käytössä vain kaksi suositusta: kaikille sopiva PG ja lapsilta kielletty R. Monet vanhempiensa mukana elokuvaa katsomaan tulleet lapset järkyttyivät ja joutuivat poistumaan teatterista kesken elokuvan, osa itkien.[57] Elokuvan sisältämän väkivallan takia luotiin kokonaan uusi luokitus, PG-13, koska elokuvan ei katsottu sopivan kumpaankaan olemassa olevaan luokkaan.[57] George Lucas on puolustanut elokuvaa sanomalla, että sen oli tarkoituskin olla pelottava.[57] Hän on kuitenkin sanonut, ettei pidä siitä yhtä paljoa kuin muista Indiana Jones -elokuvista.[13] Spielberg on sanonut, ettei ”Indy 2 kuulu parhaimpiin hetkiini”,[57] mutta on myös todennut, että hänellä on erityinen suhde Tuomion temppeliin, koska hän tapasi tulevan vaimonsa Kate Capshaw'n kuvauksissa.[13]
Indiana Jones ja viimeinen ristiretki, 1989

Koska synkkä Tuomion temppeli oli saanut kriitikoilta kielteisemmän vastaanoton kuin Kadonneen aarteen metsästäjät, Lucas päätti vuonna 1985 alkaessaan käsikirjoittaa kolmatta Indiana Jones -elokuvaa, että se palaisi takaisin ensimmäisen osan kevyempään tunnelmaan.[59] Alun perin Spielberg ei innostunut tarinakokouksissa esille tulleesta ideasta, jossa ehdotettiin Graalin maljan etsintää elokuvan aiheeksi, koska se toi hänelle mieleen elokuvan Monty Pythonin hullu maailma.[59][60] Lucaskin kiinnostui enemmän jo Tuomion temppelin käsikirjoitusvaiheessa esitetystä kiinalaiseen mytologiaan liittyvästä Apinakuningas-seikkailusta.[59][60] Käsikirjoittajaksi palkattiin Chris Columbus, joka kirjoitti Indiana Jones and the Monkey King -elokuvakäsikirjoituksen sanasta sanaan Lucasin ja Spielbergin toiveiden mukaan. Columbus sai kuitenkin potkut.[61] Myöhemmin Apinakuningas-konseptista luovuttiin ja tekijät palasivat takaisin Graalin maljan pariin. Spielberg piti aihetta edelleen tylsänä, ja Lucas keksi liittää siihen itse keksimänsä legendan, jonka mukaan Graalista juominen toisi ikuisen elämän.[59] George Lucas ja Jeffrey Boam kirjoittivat lopullisen käsikirjoituksen, jossa esiteltiin Henry Jones, Indiana Jonesin isä, keskiajan kirjallisuuden ja Graalin myytin asiantuntija.[59] Hahmo oli Spielbergin keksimä, sillä kaikesta huolimatta Graalin etsintä oli hänestä tylsä lähtökohta tarinalle. Hän on kertonut sen sijaan halunneensa tehdä Graalin etsinnästä metaforan isälle ja pojalle, jotka etsivät ja lopulta löytävät toisensa Graalin avulla.[62]
Lucas ei pitänyt siitä, että Spielberg valitsi Henry Jonesin rooliin Sean Conneryn, koska hänestä tuli Lucasille mieleen vain James Bond.[62] Spielberg sen sijaan vaati Conneryn palkkaamista, koska Spielbergin alkuperäinen idea seikkailuelokuvasta oli alun perin saanut alkunsa juuri Bondista.[6] Connery oli imarreltu, kun häntä pyydettiin rooliin, ja ennen roolinsa virallistamista hän kysyi Spielbergiltä ”onko tämä Indiana Jones kohtaa James Bondin?”.[59] Kun Viimeinen ristiretki valmistui vuonna 1989, kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun joku Indiana Jonesin sukulainen esiteltiin.
Elokuvan tunnetuimpia kuvauspaikkoja oli Petran kalliokaupunki, jossa kuvattiin elokuvan loppukohtaus. Paikalle matkanneiden turistien määrät kasvoivat elokuvan ilmestyttyä.[58] Spielberg kertoo, että nähdessään Viimeisen ristiretken teatterissa hän kuuli yleisön nauravan enemmän kuin muissa Indiana Jones -sarjan elokuvissa, ja siksi hän itse pitää elokuvaa sarjan hauskimpana.[62] Elokuvalla on 89% ”tuore” arvosana Rotten Tomatoes -sivustolla.[63] Elokuvan loppuun Spielberg liitti kohtauksen, jossa Indiana Jones ratsastaa auringonlaskuun symboliksi siitä, että sarja oli saatettu päätökseen.[64]
Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta, 2008

Spielberg on kertonut puheiden jatko-osasta alkaneen noin viisi vuotta Viimeisen ristiretken jälkeen. Markkinoidessaan erästä elokuvaa häneltä kysyttiin toistuvasti, koska hän tekee seuraavan Indiana Jones -elokuvan.[64] Harrison Ford otti ehdotuksen vakavasti ja ehdotti uuden Indiana Jonesin tekemistä Spielbergille, joka kuitenkin kieltäytyi.[64] Ford sai kuitenkin Lucasin innostumaan ajatuksesta, ja yhdessä he suostuttelivat Spielbergin mukaan.[64] Spielberg uskoi kuitenkin pitkään, ettei hän ohjaisi itse kyseistä elokuvaa vaan palkkaisi jonkun nuoren ohjaajan tekemään sen.[64] Häntä huolestutti erityisesti, miten yleisö suhtautuisi 60-vuotiaaseen Harrison Fordiin pääosassa.[64]
Lucas ehdotti, että elokuvasta tehtäisiin 1950-luvun B-luokan tieteiselokuvia ja vainoharhaisia propagandaelokuvia lainaileva elokuva, jonka nimi oli tuolloin vielä Indiana Jones and the Saucer Men from Mars.[64] Spielberg ei pitänyt ideasta, ja lopulta siitä luovuttiin, kun Independence Day – Maailmojen sota -elokuva ilmestyi vuonna 1996.[64] Lucas keksi tehdä pienen muutoksen elokuvaan: siinä muukalaiset eivät oikeastaan ole avaruusolioita, vaan interdimensionaalisia olentoja, jotka elävät toisessa ulottuvuudessa.[64] Suunnitteluvaiheiden aikana elokuvan tapahtuma-ajaksi varmistui aiemmista elokuvista poiketen 1950-luku, joka sopi paremmin Harrison Fordin ikään.[64] Aikakauden takia natseja ei voitu käyttää Jonesin vastustajina, eikä Spielberg olisi heitä omien sanojensa mukaan halunnutkaan käyttää.[64] Aarteeksi, jonka ympärille juoni rakentuisi, valikoitui Etelä-Amerikasta löydetty kristallikallo, joista Lucas kertoi kuulleensa tehdessään Indiana Jones Junioria. Erään jakson käsikirjoitus käsitteli niitä, mikä sai hänet kiinnostumaan aiheesta.[65]
Elokuvassa päätettiin käyttää hahmoja vanhoista elokuvista: Karen Allen palkattiin uusimaan roolinsa Marion Ravenwoodina ja Sean Connerya pyydettiin esiintymään jälleen Henry Jonesina, mutta hän kieltäytyi.[66] Tarinaan tuotiin myös uusi Indiana Jonesin sukulainen, poika Mutt Williams (Shia LaBeouf), jonka oikea nimi on Henry Jones III. Alun perin David Koeppin käsikirjoituksessa hahmo oli ollut tytär, mutta Lucas muokkasi käsikirjoitusta ja teki hänestä pojan.[64] Koepp ehdotti tuolloin elokuvan nimeksi Indiana Jones and the Son of Indiana Jones, mikä ei mennyt läpi. Hän itsekin piti sitä lähinnä vitsinä.[64] Nykyiseen nimeen päädyttiin useiden ehdotusten jälkeen, joista osa jopa ehdittiin rekisteröidä: näitä olivat Indiana Jones and the City of Gods, Indiana Jones and the Destroyer of the Worlds ja Indiana Jones and the City of Gold.[66] Lucas halusi, että nimessä olisi välttämättä sana Kingdom, ja elokuvan nimeksi vakiintui Indiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull, eli Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta.[64]
Elokuva sai ilmestyessään pääosin hyviä arvosteluja ja sillä on Rotten Tomatoes -sivustolla 77% ”tuore”-arvosana.[67] Tästä huolimatta elokuva sai kyseenalaisen Golden Raspberry -palkinnon ensimmäisenä Indiana Jones -elokuvana kategoriassa huonoin jatko-osa.
Indiana Jones 5, 2021
George Lucas sanoi Cannesin elokuvajuhlilla 2008, että viides elokuva on mahdollinen. Hän hahmotteli tuolloin, että Shia LaBeoufin esittämä Mutt Williams ottaisi sarjan päähenkilön paikan Fordilta, joka esiintyisi uudessa elokuvassa samankaltaisessa roolissa kuin Sean Connery Viimeisessä ristiretkessä.[68] Elokuussa Lucas oli kuitenkin muuttanut mieltään: "Indiana Jones on Indiana Jones. Harrison Ford on Indiana Jones", Lucas vakuutti.[69] Kun Harrison Fordilta kysyttiin, ottaako Mutt Williams Kristallikallon valtakunnassa hänen paikkansa elokuvasarjan päähenkilönä, Ford vastasi: "Mitä te puhutte? Se on minun. Haluaisin tehdä uuden Indiana Jones -elokuvan. George Lucas työstää ideaa parasta aikaa. Shia voi hankkia oman hattunsa. Minä ansaitsin omani."[70]
Myöhemmin Lucasfilm myytiin Disneylle, ja sitä myöten oikeudet muun muassa uusien Tähtien sota ja Indiana Jones -elokuvien tekemiseen siirtyivät studiolle. Toukokuussa 2015 Kathleen Kennedy Lucasfilmiltä kertoi Vanity Fair -lehdelle, että viides elokuva on tulossa, mutta sen käsikirjoittamista ei ollut vielä aloitettu.[71]
Maaliskuussa 2016 Disney kertoi, että elokuva tulee ensi-iltaan 19. heinäkuuta 2019 ja että Spielberg palaa ohjaajaksi ja Ford pääosaan.[72] Elokuvan käsikirjoittaa neljännen elokuvan tapaan David Koepp.[73] John Williams palaa säveltäjäksi. Williams on säveltänyt musiikit kaikkiin Indiana Jones -elokuviin.[74] Huhtikuussa 2017 ensi-iltaa siirrettiin ja uudeksi ensi-iltapäivämääräksi ilmoitettiin 10. heinäkuuta 2020.[75] Maaliskuussa 2018 Spielberg kertoi elokuvan sijoittuvan 1960-luvulle.[76] Kesäkuussa 2018 Jonathan Kasdan kiinnitettiin projektiin uudeksi käsikirjoittajaksi, minkä seurauksena suunnitelma tuotanto huhtikuussa 2019 peruuntui ja elokuvan kerrottiin tulevan saamaan myöhemmin uusi ensi-iltapäivämäärä.[77][78] Heinäkuussa uudeksi ensi-iltapäivämääräksi ilmoitettiin 9. heinäkuuta 2021.[79]
Vaikutus
Indiana Jones -elokuvien jälkeen julkaistiin niistä huomattavasti vaikutteita ottaneita seikkailuelokuvia ja tv-sarjoja. Ensimmäinen tv-sarja, joka oli selkeästi ottanut vaikutteita Kadonneen aarteen metsästäjistä oli Kultainen apina (Tales of the Gold Monkey, 1982), joka ilmestyi vain vuotta elokuvan jälkeen.[80] Ensimmäisiä elokuvia olivat Vihreän timantin metsästys (Romancing The Stone, 1984) ja Kuningas Salomonin kaivokset (King Solomon's Mines, 1985), joissa kummassakin nähdään Indiana Jones -vaikutteinen sankarihahmo.[81] Myös yhdysvaltalaiset arkeologit ovat antaneet tunnustusta Indiana Jonesille. Archaeological Institute of American (AIA) julkaiseman Archaeology-lehden toimittajan mukaan Indiana Jones on huono arkeologi, mutta loistava arkeologian puolestapuhujana. Lehden vuoden 2008 touko-kesäkuun numero julkaisi artikkelin, jossa se palkitsi Indy Spirit Awardilla arkeologeja, jotka ovat parhaiten toteuttaneet Indiana Jonesin henkeä.[82] Toukokuussa 2008 Archaeological Institute of America valitsi Harrison Fordin johtokuntaansa. AIA:n puheenjohtajan C. Brian Rosen mukaan Harrison Fordin merkitys yleisön kiinnostuksen kasvattamisen arkeologisiin tutkimuksiin on ollut merkittävä.[83]
Konsolipeleissä ja sittemmin elokuvissa seikkaileva Lara Croft -hahmo on ottanut selkeitä vaikutteita Indiana Jonesista.[81] Hahmo on toiminut innoituksena myös Disney-yhtiön sarjakuvissa seikkailevalle Indiana Hopolle.[84]
Kadonneen aarteen metsästäjät innosti vuonna 1981 kolme 12-vuotiasta poikaa, Eric Zalan, Chris Strompolosin ja Jayson Lambin, kuvaamaan elokuvasta oman versionsa. Versio valmistui vuonna 1988, seitsemän vuotta myöhemmin.[85] Elokuva kuvattiin noin 5000 dollarin budjetilla, ja se jäljitteli esikuvaansa tarkasti.[86] Elokuva saavutti yllättäen suosiota, kun Harry Knowles otti sen mukaan Butt-Numb-A-Thon -elokuvafestivaaleilla.[86] Tekijät lahjoittivat kaikki elokuvasta saamansa voitot hyväntekeväisyyteen. Alkuperäisen elokuvan tekijätkin päättivät katsoa tekijänoikeusrikkomusta läpi sormien, ja uuden version tekijät saivat kutsun niin Lucasin Skywalker Ranchille kuin Spielbergin omistamalle Amblin-studioillekin.[86]
Televisiosarja
Indiana Jones Junior, 1992–1993

Indiana Jones Junior (The Young Indiana Jones Chronicles, 1992–1993) oli 44-osainen televisiosarja. Se esitettiin Suomessa MTV3-kanavalla vuosina 1993–1995. Vastaavana tuottajana toimi Indiana Jones -elokuvatkin tuottanut George Lucas. Sarja käsitteli Indiana Jonesin nuoruutta, ja yhdistävänä tekijänä tarinoiden välillä toimi 94-vuotias Indiana Jones (George Hall). Hän pohjusti tarinaa New Yorkissa kertomalla nuoruuden seikkailuistaan, joissa esiintyi pääosassa joko 17-vuotias (Sean Patrick Flanery) tai 10-vuotias Indiana Jones (Corey Carrier).[87] Jaksojen tapahtumat sijoittuivat vuosien 1908–1910 ja 1916–1920 välille sekä vuoteen 1993, jolloin vanha Indiana Jones kertoi tarinaa.[88]
Sarjan tekeminen

Kun Lucas alkoi suunnitella sarjaa, hän halusi tehdä siitä tyyliltään sivistävän.[88][89] Alun perin nimeksi piti tulla A Walk Through 20th Century: A History With Indiana Jones, mutta lopulta suunnittelun edetessä siitä muodostui The Young Indiana Jones Chronicles.[88] Lucas ilmoitti julkisuuteen jo projektin alussa, että se suunnattaisiin nuoremmille katsojille eikä puhtaasti aikuisille tarkoitettua materiaalia olisi mukana.[90] Hän myös kertoi, ettei sarjalla olisi mitään tekemistä elokuvien kanssa.[90] Sarja päätettiin sijoittaa 1900-luvun vaihteeseen, joka Lucasin mukaan on yksi merkittävimpiä nykypäivään vaikuttaneita ajanjaksoja.[88]
Sarjan ohjaajina toimi useita eri henkilöitä jaksosta riippuen. Lucas päätyi tähän ratkaisuun, koska hän halusi jokaisen sarjan jakson antavan erilaisen näkökulman tarinaan.[88] Terry Jones, Joe Johnston ja Vic Armstrong, joka oli toiminut Harrison Fordin sijaisnäyttelijänä useissa elokuvissa, olivat muutamia sarjan ohjaajista.[87][88] Moni tunnettu näyttelijä, kuten Daniel Craig, Anne Heche, Christopher Lee ja Catherine Zeta-Jones, esiintyi sarjassa vierailevana tähtenä.[87] Sarjaa oli mukana kirjoittamassa useita käsikirjoittajia, kuten Frank Darabont ja Prinsessa Leiaa Tähtien sota -elokuvissa esittänyt Carrie Fisher.[87][88]
Sarjaa kuvattiin Afrikassa, Intiassa, Euroopassa, Egyptissä ja Kiinassa.[91] Jaksojen budjetti oli yhtä suuri kuin Ihmemies MacGyverissa ja Aikahypyssä, mikä tarkoitti noin 1,5 miljoonan dollarin budjettia jaksoa kohti. Sarjan teossa yritettiin säästää rahaa kuvaamalla useita jaksoja samoissa paikoissa ja leikkaamalla jaksot kuntoon Lucasin omistamalla Skywalker Ranchilla.[91] Koska sarja oli tyyliltään sivistävä, siinä esiteltiin monia historiallisia tapahtumia ja henkilöitä.[91] Sarjan kuluessa Indy tapasi monia 1900-luvun alkupuolella eläneitä kuuluisia henkilöitä, kuten Winston Churchillin, Ernest Hemingwayn, Pablo Picasson, Sigmund Freudin ja Mata Harin.[87]
Vastaanotto

Kun George Lucas esitteli ensimmäisten jaksojen käsikirjoituksia ABC:n johdolle, he yllättyivät. Lucasin mukaan he ihmettelivät, missä kaikki toiminta on.[91] Sarjaa arvosteltiin ensimmäisten esitysten yhteydessä sekavuudesta sillä katsojat eivät Lucasin mukaan pitäneet ratkaisusta kertoa Indiana Jonesin nuoruuden kahdesta eri vaiheesta.[88] Kerrontaa vaikeutti myös se, ettei sarjan jaksoja esitetty kronologisessa järjestyksessä.[90] Tämän lisäksi tarinaa sekoittivat eri ohjaajien erilaiset näkemykset, jotka saattoivat olla hyvinkin erilaisia. Ohjaajille ei käsikirjoittajien tapaan tarjottu mahdollisuutta keskustella näkemyksistään toistensa kanssa.[90]
Lucasin mielestä sarjan huono menestys johtui toiminnan puutteesta. Vaikka hän oli jo ennen sarjan ilmestymistä kuvaillut sitä julkisuudessa kasvutarinaksi,[91] hän joutui myöhemmin, sarjan huonon menestyksen myötä, toteamaan että ”vaikka kuinka monta kertaa kertoisit, että sarja kertoo nuoren pojan tutkimusmatkasta historiaan, he silti odottivat näkevänsä sen vierivän kiven”.[89] Tällä hän viittasi Kadonneen aarteen metsästäjien alussa nähtyyn kohtaukseen, jossa Indiana pakenee vierivää kivenlohkaretta.
Osa sarjan jaksoista jäi esittämättä ABC:n peruutettua sen 1993 huonojen katsojalukujen takia.[92] Katsojien ja kanavan arvostelusta huolimatta sarja sai kriitikoilta positiivisemman vastaanoton. New York Times sanoi sen olevan ”vaikuttavin viikoittainen televisiosarja”, Time piti sitä kunnianhimoisena ja tyylikkäänä ja Wall Street Journal sanoi sen vastaavan vaikuttavuudessaan elokuvia.[92]
Myöhemmät versiot
Lucas oli hyvin pettynyt sarjan päätyttyä ennenaikaisesti. Hän on kuvaillut sitä hauskimmaksi tekemäkseen projektiksi ja korostanut, ettei aikonutkaan tehdä sarjasta kaupallista menestystä.[92] Vuonna 1996 George Lucas leikkasi sarjan tapahtumat uudelleen aikajärjestykseen, yhdisteli jaksoja ja jätti George Hallin kertojanäänen pois, jolloin sarjasta muokattiin 23 tv-elokuvaa. Lisäksi Lucas kuvasi uutta materiaalia, jotta tapahtumien väliin jäävistä aukoista huolimatta tarina kulkisi sujuvasti eteenpäin.[90] USA Network ja BBC1 esittivät elokuvat.
Kirjat
Ensimmäinen Indiana Jones -kirja oli Campbell Blackin kirjoittama Kadonneen aarteen metsästäjät -elokuvaan perustuva Raiders of the Lost Ark (1981), jonka kustansi Ballantine Books. Tätä seurasivat seuraaviin elokuviin perustuvat kirjat Indiana Jones and the Temple of Doom (1984) ja Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989, julkaistu myös suomeksi), joka oli ensimmäinen Rob MacGregorin kirjoittama Indiana Jones -kirja. Hän kirjoitti tämän jälkeen vielä kuusi Indiana Jones -kirjaa vuosina 1991–1992 Bantam Books -kustantamolle. Kirjat eivät perustuneet elokuviin ja sijoittuivat 1920-luvulle.[93] Hänen teoksissaan Indiana meni naimisiin Deirdre Campbell -nimisen naisen kanssa.[94] Tämän jälkeen kirjasarjaa jatkoivat Martin Caidin, joka kirjoitti kaksi Indiana Jones -kirjaa vuosina 1993–1994, ja Max McCoy, joka kirjoitti neljä kirjaa hahmosta vuosina 1995–1999.
Saksalainen Wolfgang Hohlbein kirjoitti vuosien 1990–1994 aikana kahdeksan saksankielistä Indiana Jones -romaania Goldmann Publishing -kustantamolle.[95] Hohlbeinin kirjat on käännetty vain hollanniksi,[96] ja ne sijoittuvat yhtä lukuun ottamatta vuosien 1938 ja 1944 välille.[95] Suomen kielellä on julkaistu neljä Indiana Jones -romaania, joista ensimmäinen oli Otavan kustantama[97] ja loput WSOY:n julkaisemia.

Suomeksi julkaistut Indiana Jones-romaanitAlkuperäinen nimiVuosiSuomenkielinen nimiKirjailijaIndiana Jones and the Last Crusade1990Indiana Jones ja viimeinen ristiretkiRob MacGregorIndiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaJames RollinsIndiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaJames LucenoIndiana Jones and the Temple of Doom2008Indiana Jones  ja tuomion temppeliSuzanne Weyn
Sarjakuvat
Marvel Comics alkoi tuottaa Indiana Jones -sarjakuvia Kadonneen aarteen metsästäjien ilmestyttyä 1981. He olivat tyytyväisiä George Lucasin Tähtien sota -elokuviin perustuvien sarjakuvien menestykseen, mikä saattoi vaikuttaa päätökseen aloittaa Indiana Jones -sarjakuvien tekeminen.[98] Ensimmäinen sarjakuva oli toisinto elokuvan juonesta, mutta Marvel julkaisi myös nimellä Further Adventures of Indiana Jones itsenäisiä tarinoita, joissa Marion Ravenwood esitettiin poikkeuksellisesti Jonesin vakiotyttöystävänä.[99] Lehteä ilmestyi 34 numeroa Yhdysvalloissa, minkä lisäksi Marvel julkaisi kaksi elokuviin Tuomion temppeli ja Viimeinen ristiretki perustuvaa sarjakuvaa.[98] Suomeksi julkaistiin 17 numeroa vuosien 1984–1986 aikana nimellä Indiana Jones.[99]
Myöhemmin vuonna 1991 Dark Horse Comics alkoi tuottaa sarjakuvia Indiana Jonesin seikkailuista. Se julkaisi vuoteen 1996 mennessä kahdeksan kokonaista tarinaa (jaettuna useisiin osiin).[98] Lisäksi vuonna 1993 Dark Horse teki sarjakuvaversiot Indiana Jones Jr. -tv-sarjan 12 ensimmäisestä jaksosta.[98][100] Vuonna 2008 Dark Horse julkaisi viimeisimmän Indiana Jones -sarjakuvansa, Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta, joka noudatti elokuvan juonta.[100]
Huvipuistolaitteet
Indiana Jonesin nimeä käytetään neljän huvipuistolaitteen yhteydessä eri maiden Disneyland-huvipuistoissa.
Indiana Jones Epic Stunt Spectacular! — Disney’s Hollywood Studios, Florida (1989, tuolloin nimellä Disney-MGM Studios).
Indiana Jones et le Temple du Péril — Disneyland Paris, Ranska (1993).
Indiana Jones Adventure: Temple of the Forbidden Eye — Disneyland, Kalifornia (1995).
Indiana Jones Adventure: Temple of the Crystal Skull — Tokion DisneySea, Japani (2001).
Indiana Jones Epic Stunt Spectacular! esittelee vierailijoille, kuinka Kadonneen aarteen metsästäjät -elokuvan stuntteja tehtiin, ja halukkaat katsojat saavat osallistua esitykseen.[101] Indiana Jones et le Temple du Péril (ransk. Indiana Jones ja tuomion temppeli) on perinteinen vuoristorata, jossa temppelin raunioita muistuttava rata kierretään kaivoskärryä muistuttavissa vaunuissa.[102] Indiana Jones Adventure: Temple of the Forbidden Eye ja Temple of the Crystal Skull ovat kaksi lähes identtistä kiertoajelua, jossa laitteen vierailijat pääsevät kulkemaan mukana Indianan seikkailussa. Radat koostuvat erilaisista hämäristä kammioista, joita ovat esimerkiksi Bug Room ja Snake Chamber.[103][104]
Tietokone- ja videopelit
Ensimmäinen Indiana Jones -peli Raiders of the Lost Ark oli Atarin julkaisema lisenssipeli ja perustui juoneltaan löyhästi ensimmäiseen elokuvaan.[105]
Lisenssipelien lisäksi on julkaistu useita Indiana Jones -nimisiä pelejä, jotka eivät perustu mihinkään tiettyyn elokuvaan. Ensimmäinen näistä oli Mindscapen kehittämä Indiana Jones in the Lost Kingdom, joka julkaistiin vuonna 1984. Ensimmäinen PC:lle julkaistu graafinen peli, joka ei perustunut elokuvaan, oli LucasArtsin kehittämä Indiana Jones and the Fate of Atlantis, joka julkaistiin Indiana Jones and the Last Crusade -pelin tavoin kahtena eri versiona, joille oli annettu nimet The Action Game ja The Graphic Adventure. Action Game -versio oli arcade-seikkailupeli, kun taas Graphic Adventuressa keskityttiin pulmien ratkaisuun. Indiana Jonesilla oli ensimmäistä kertaa pelissä ääni, jonka Doug Lee antoi hänelle. Vuonna 1999 julkaistiin ensimmäinen Indiana Jones -aiheinen 3D-peli Indiana Jones and the Infernal Machine, joka toimi samalla jatko-osana The Fate of Atlantis -pelille.[106] Peli oli ottanut vaikutteita Tomb Raider -peleistä[106] ja sijoittui vuoteen 1947, 9 vuotta Viimeinen ristiretki -elokuvan jälkeen. Jonesin vastustajina nähtiin ensimmäistä kertaa neuvostoliittolaiset.[107] Pelille on julkaistu kaksi 3D-grafiikkaa käyttävää jatko-osaa, Indiana Jones and the Emperor’s Tomb (2003) ja Indiana Jones and the Staff of Kings (2009).
LucasArts ja TT Games Publishing Ltd. julkaisivat vuonna 2008 lapsille sopivamman vaihtoehdon muille Indiana Jones -peleille Lego Indiana Jones: The Original Adventures -pelin muodossa. Pelissä oli yhdistetty Lego-palikat ja Indiana Jones samalla periaatteella kuin LucasArts oli aiemmin yhdistänyt palikat ja Tähtien sodan Lego Star Wars: The Video Game -pelissä. Tarkoituksena oli pelata ensimmäiset kolme Indiana Jones -elokuvaa läpi ensin Story Mode -tilassa, jonka jälkeen pelaaja voi pelata jo läpäisemänsä tasot uudelleen Free Play -tilassa, jossa on mahdollista käyttää useampia erilaisia hahmoja.[108] Peliin julkaistiin vuonna 2009 jatko-osa Lego Indiana Jones 2: The Adventure Continues, joka sisälsi kaikki edellisessä pelissä olleet elokuvat (kentät oli rakennettu uudelleen) ja uusia, aiempana vuonna ilmestyneeseen Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta -elokuvaan perustuvia tasoja.[109]

PeliVuosiKonsoliRaiders of the Lost Ark1982Atari 2600Indiana Jones and the Lost Kingdom1984Commodore 64, ZX SpectrumIndiana Jones and the Temple of Doom1985Atari System[110]Indiana Jones and the Temple of Doom1985ZX Spectrum, Amstrad, MSX, Commodore 64, Apple II, WindowsIndiana Jones in Revenge of the Ancients1987WindowsIndiana Jones and the Temple of Doom1988NESIndiana Jones and the Last Crusade: The Action Game1989Apple Macintosh, Windows, Amstrad, Atari ST, Commodore 64, MSX, Commodore Amiga, ZX Spectrum, NES, Sega Master System, Sega Game Gear, Sega Mega Drive, Game BoyIndiana Jones and the Last Crusade: The Graphic Adventure1989Apple Macintosh, Atari ST, Commodore Amiga, WindowsIndiana Jones and the Fate of Atlantis: The Action Game1992Commodore 64, ZX Spectrum, Amstrad CPC, Windows, Atari ST, Commodore AmigaIndiana Jones And The Fate Of Atlantis: The Graphic Adventure1992Apple Macintosh, Windows, Commodore AmigaThe Young Indiana Jones Chronicles1992NESIndiana Jones' Greatest Adventures1994Super Nintendo Entertainment SystemInstruments of Chaos: Starring Young Indiana Jones1994Mega DriveIndiana Jones and His Desktop Adventures1996Windows, Apple MacintoshIndiana Jones and the Infernal Machine1999Windows, Nintendo 64, Game BoyIndiana Jones and the Emperor’s Tomb2003Xbox, Windows, PlayStation 2Lego Indiana Jones: The Original Adventures2008Windows, PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation Portable, Xbox 360, Wii, Nintendo DSIndiana Jones and the Staff of Kings2009PlayStation 2, PlayStation Portable, Wii, Nintendo DSLego Indiana Jones 2: The Adventure Continues2009Windows, PlayStation 3, PlayStation Portable, Xbox 360, Wii, Nintendo DSViite[111]
Tiivistelmät elokuvista
Juoni

IlmestymisvuosiSuomenkielinen nimiAlkuperäinen nimiJuoni1981Kadonneen aarteen metsästäjätRaiders of the Lost ArkVuonna 1936 Indiana Jones lähetetään etsimään Liiton arkkia Kairosta. Myös natsit havittelevat Arkkia, eikä Yhdysvaltain tiedustelupalvelu salli sen joutua heidän käsiinsä. Indiana saa apua nuorelta Marion Ravenwoodilta, jonka isä, kuollut arkeologi ja Indianan oppi-isä, omisti tietämättään talismaanin, joka paljastaa Arkin olinpaikan. Jones saa Ravenwoodilta talismaanin ja selvittää Arkin olinpaikan, mutta natsit vievät sen häneltä. Indiana ja Marion saavat Arkin takaisin haltuunsa myöhemmin ja yrittävät paeta laivalla. Natsien sukellusvene saa heidät kuitenkin kiinni; he valtaavat laivan ja vievät Arkin sekä Marionin. Indiana lähtee perään, muttei saadakseen Arkin takaisin haltuunsa, vaan pelastaakseen Marionin. Natsit avaavat arkin ja tuhoutuvat.1984Indiana Jones ja tuomion temppeliIndiana Jones and the Temple of DoomVuonna 1935 Indiana Jones joutuu Shanghaissa kiinalaisten gangsterien petkuttamaksi, mutta onnistuu pääsemään pakoon yhdessä nuoren kiinalaisen apulaisensa Short Roundin ja laulajatar Willie Scottin kanssa. Gangsterien johtaja Lao Che kuitenkin pudottaa heidän lentokoneensa Intiaan, jossa pienen kylän asukkaat pyytävät Indianaa tovereineen palauttamaan takaisin Tugeeni-kultin viemän pyhän kiven ja kylän lapset, jotka elävät orjina tugeenien kaivoksissa. Indiana matkustaa Pankotin palatsiin, joka paljastuu kyläläisten sanojen mukaisesti kultin temppeliksi, jossa harjoitetaan ihmisten uhraamista. Indiana yrittää samanaikaisesti vapauttaa lapset kultin kaivoksista, joissa he etsivät puuttuvia pyhiä kiviä, saada haltuunsa jo löydetyt pyhät kivet, sekä paeta temppelistä.1989Indiana Jones ja viimeinen ristiretkiIndiana Jones and the Last CrusadeMiljonääri Walter Donovan pyytää Indianaa vuonna 1938 etsimään pyhää Graalin maljaa. Indianan isä Henry Jones, kirjallisuuden professori ja Graal-asiantuntija, oli Donovanin palkkaaman ryhmän aiempi johtaja, joka on kuitenkin kadonnut Venetsiassa. Indianan isä oli kirjoittanut koko elämänsä ajan päiväkirjaansa kaikki löytämänsä tiedot Graalista ja postitti sen ennen katoamistaan Indianalle. Päiväkirjaan Henry Jones on piirtänyt kartan Graalin piilopaikkaan, mutta se on hyödytön, koska hän ei tiedä lähtöpaikkana toimivan kaupungin nimeä. Venetsiasta Indiana löytää ritarin haudan, jossa makaa yksi kolmesta veljeksestä, jotka löysivät Graalin, ja saa tietää kaupungin olevan Aleksandretta, jonka päällä nykyinen Iskanderun sijaitsee. Ristimiekan veljeskunta yrittää lopettaa Indianan etsinnän tappamalla hänet, mutta he päätyvätkin paljastamaan tälle, että hänen isänsä on vankina natsien hallitsemassa itävaltalaisessa linnassa. Indiana löytää sieltä isänsä, mutta menettää päiväkirjan ja apulaisensa Elsa Schneiderin, joka paljastuu natsien kätyriksi. Indiana ja Henry pakenevat linnasta ja hakevat kirjan Berliinistä. Tämän jälkeen he matkaavat Turkkiin tarkoituksenaan löytää Graal ennen natseja.2008Indiana Jones ja kristallikallon valtakuntaIndiana Jones and the Kingdom of Crystal SkullVuonna 1957 neuvostoliittolaiset sotilaat ovat napanneet Indianan, jotta tämä auttaisi heitä löytämään avaruusolion ruumiin Alue 51:stä. Indiana auttaa heitä ja pakenee, mutta menettää työnsä yliopistolla, koska FBI-agentit epäilevät hänellä olevan kommunistiyhteyksiä. Nuori Mutt Williams pyytää Indianaa kuitenkin auttamaan häntä kadonneen tohtori Harold Oxleyn etsinnässä. Myös Muttin äiti, joka Indianan tietämättä on hänen entinen naisystävänsä Marion Ravenwood, on kadonnut. Oxleyn jäljet johtavat Peruun, josta Indiana ja Mutt löytävät Akatorin (paremmin tunnettu espanjan kielisellä nimellä Eldorado) kristallikallon. Neuvostoliittolaiset saavat heidät kuitenkin kiinni ja pakottavat Jonesin jälleen auttamaan heitä Akatorin löytämisessä. Jones, Mutt, Ravenwood ja vangiksi joutunut ja hulluksi tullut Oxley pakenevat neuvostoliittolaisten luota ja pääsevät Akatoriin, joka paljastuu ulottuvuuksien välisten olentojen alukseksi.

Elokuvien taloudellinen menestys

Lähteet
CS1 maint: unrecognized language (link)
Viitteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka monta elokuvaa George Lucas on ohjannut?


Kuurosokeus on moniaistivamma. Kuurosokealla on sekä vakava-asteinen näkö- että kuulovaurio. Kuurosokea henkilö ei silti välttämättä ole täysin kuuro ja sokea, vaan hänellä voi olla toiminnallisia jäänteitä toisessa tai molemmissa aisteissa. Kuurosokeuden määritelmän mukaan kuurosokeus aiheuttaa huomattavia ongelmia kommunikoinnissa, ympäristöön orientoitumisessa ja tiedon saannissa. Alan pohjoismaiset järjestöt ovat julkaisseet yhteisen pohjoismaisen kuurosokeuden määritelmän.[1]
Kuurosokeiden tavat kommunikoida vaihtelevat. Jos henkilöllä on näön tai kuulon jäänteitä, hän sattaa käyttää joko puhuttua kieltä tai olla kaksikielinen ja käyttää silloin sekä puhuttua kieltä että viittomakieltä. Täysin kuurosokea käyttää näistä kielistä taktiileja kommunikaatiomenetelmiä. Näitä ovat esim. puhuttujen kielten pistekirjoitusmuoto, isoaakkosten kirjoittaminen käteen tai sormiaakkostaminen käteen sekä viitottujen kielten  kädestä käteen viittominen.[2]
Kuurosokeiden lukumäärä
Arviot kuurosokeiden lukumäärästä ovat vaihtelevia. Erään tiedon mukaan kolme 100000:sta syntyvästä lapsesta on vaikea-asteisesti kuulo- ja näkövammaisia.[3] Arvioiden vaihtelevuutta selittävät muun muassa epäselvyydet kuurosokeuden määritelmässä. Myöskään suomalaisten kuurosokeiden määrästä ei ole varmaa tietoa. Suomen Kuurosokeat ry:n palveluja käyttää noin 800 kuurosokeaa.[4] Vuonna 1996 Suomen Kuurosokeisiin kuului 700 kuurosokeaa henkilöä, joista suunnilleen sata oli alle 18-vuotiaita.[5]
Kuurosokeudesta Suomessa tehtiin ensimmäinen kartoitus vuonna 1960. Silloin kuurosokeina pidettiin ainoastaan 46 ihmistä.[6] Tieto kuurosokeudesta erillisenä vammanaan alkoi levitä Suomessa samoihin aikoihin, ja Näkövammaisten Keskusliitto sai kuurosokeiden kuntoutusta suunnittelevan huoltosihteerin toimen jo vuonna 1969. Kuurosokeille perustettiin vuonna 1971 oma järjestönsä, Suomen Kuurosokeat ry.
Britanniassa on arvioitu olevan noin 24000 kuurosokeaa. Määrä saattaa olla myös suurempi, kuurosokeiden Sense-järjestön mukaan peräti 250000.[7] Yhdysvalloissa puolestaan on arvioitu olevan 11000 kuurosokeaa alle 21-vuotiasta henkilöä, mutta kokonaismäärästä ei ole luotettavaa tietoa.[8]
Syyt
Kuurosokeus voi olla perinnöllistä, muun sairauden aiheuttamaa, tapaturmaisesti aiheutunutta tai ikääntymisestä johtuvaa. Vammautumiselle tunnetaan monia erilaisia syitä. Yleisimpiä kuurosokeutumista aiheuttavia sairauksia on peittyvästi perinnöllinen etenevä sairaus Usherin oireyhtymä.[9]
Osa syntyy kuurosokeina. Toiset ovat syntyessään joko vaikeasti kuulo- tai näkövammaisia, ja toinen aisti vammautuu myöhemmällä iällä. Kuurosokeat voidaan karkeasti jakaa synnynnäisesti kuurosokeisiin ja kuurosokeutuneisiin.
Synnynnäinen kuurosokeus
Aikaisemmin varsin tavallinen synnynnäisen kuurosokeuden aiheuttaja on ollut vihurirokkovirus. Äidin raskauden aikana kärsimä vihurirokko voi vahingoittaa sikiötä, jolloin lapsella sanotaan olevan synnynnäinen vihurirokko-oireyhtymä.[10] Rokotusohjelman ansiosta vihurirokko-oireyhtymä on kuitenkin nykyisin käynyt varsin harvinaiseksi.
Nykyisin synnynnäisen kuurosokeuden tavallisimpia aiheuttajia ovat erilaiset harvinaiset oireyhtymät. Niiden vaikutukset eivät välttämättä rajoitu kuulonäkövammaan, vaan ne voivat vaikuttaa muihinkin elimiin. Yksi mahdollinen syy on vuonna 1977 kuvattu monimuotoinen CHARGE-oireyhtymä.[11] CHARGE-syndroomaisista arviolta 75 prosenttia on näkövammaisia ja 92 prosenttia kuulovammaisia. Siksi on yleistä, että CHARGEen sairastunut kärsii molempien aistien vajavuudesta.[12] CHARGE on kuitenkin harvinainen sairaus, josta kärsii arviolta yksi 12000:sta elävänä syntyneestä lapsesta.[13]
Muita syitä, jotka saattavat aiheuttaa lapsen syntymisen kuurosokeana, ovat esimerkiksi raskauden aikaiset häiriöt, äidin jatkuva alkoholin ja huumausaineiden käyttö[14] tai tietyt trisomiat, kuten Pataun oireyhtymä, tai Edwardsin oireyhtymä[15]). Myös muita synnynnäistä kuurosokeutta aiheuttavia harvinaisia oireyhtymiä tunnetaan. Näitä on muun muassa varhaiseen kuolemaan johtava Artsin oireyhtymä, joka kuvattiin vasta vuonna 1993. Arts aiheuttaa myös ataksian[16] sekä sen lisäksi joskus neliraajahalvauksen, infektioalttiuden ja henkisen kehitysvammaisuuden.[17] Jotkut lapset syntyvät elävinä anenkefalian kanssa (aivot puuttuvat tai ovat erittäin vajavaisesti kehittyneet), jolloin kuulo- ja näköaisteja ei luonnollisesti ole.[18] Hermostoputken sulkeutumishäiriön aiheuttama anenkefalia johtaa tavallisesti kuolemaan pian syntymän jälkeen.
Synnynnäisesti kuurosokeilla esiintyy tavanomaista enemmän myös muita neurologisia poikkeavuuksia.[19] Lisävammoja ilmenee varsinkin, jos vammautuminen tapahtuu ennen syntymää.[20] Monesti synnynnäisesti kuurosokeilla on lisänä erityisvaikeuksia persoonallisuuden kehityksessä ja käyttäytymisessä.[1] Synnynnäinen kuurosokeus haittaa merkittävästi kommunikointikykyjen ja sosiaalisuuden kehitystä. Noin 90 prosentilla synnynnäisistä kuurosokeista arvioidaan olevan yhdistelmävamman lisäksi jonkinlaisia aivovaurioita.
Kuurosokeilla nuorilla esiintyy huomattavan runsaasti kliinistä masennusta ja itsetuhoajatuksia.[21] Carvill havaitsi tutkimuksessaan vuonna 2001 kuurosokeiden taipumuksen vahingoittaa itseään.[22]
Perinnöllinen kuurosokeus
Yleisin kuurosokeutta aiheuttava sairaus on Usherin syndrooma. Se on peittyvästi periytyvä synnynnäinen oireyhtymä, jonka lapsi saa, jos molemmat vanhemmat kantavat sitä aiheuttavaa samaa geeniä. Usherin syndrooma jaetaan kolmeen eri Usher-tyyppiin I, II ja III, joista kaikille on ominaista vamma sekä näössä että kuulossa. Jos kuulonäkövamma kehittyy hitaasti, henkilö saattaa tottua aistiensa heikkenemiseen eikä edes huomaa vammaansa.[23]
Usher I -sairaudelle ominaista on synnynnäinen kuurous, tasapainohäiriöt, huimaus ja näkövammaan johtava verkkokalvorappeuma.
II-tyypin Usherista kärsivillä potilailla kuulovamma on aluksi lievä ja vaikeutuu vähitellen.
III-tyypissä kuulovamma alkaa nuoruusiällä paheta nopeasti.[24]
Verkkokalvorappeuma on II- ja III-tyypeissä monesti hitaammin etenevä kuin I-tyypin potilailla. Usher III:n esiintyvyys on poikkeuksellisen suuri Suomessa. Siksi sen katsotaan yleisesti kuuluvan suomalaiseen tautiperintöön.[23]
On myös muita kuulo- ja näkövammaisuutta aiheuttavia harvinaisia oireyhtymiä, kuten munuaisvaurion ja kaksoisaistivammautumisen aiheuttava Alportin oireyhtymä sekä etenevä Alströmin oireyhtymä. Alströmin oireyhtymästä kärsiviä tunnetaan maailmalla ainoastaan muutama sata.[25]
Muita syitä kuurosokeuteen
On harvinaista, mutta ei tavatonta, että aivokuumeen tai aivokalvontulehduksen kaltaiset vakavat lapsuusiän infektiot johtavat kuulonäkövammaan. Näin kävi esimerkiksi Helen Kellerin tapauksessa. Aiemmin myös isorokko on ollut varhaisen kuurosokeutumisen syy.
Myös tapaturman pään alueelle aiheuttamat vammat saattavat vaurioittaa kuuloa ja näköä. Silmät ja korvat voivat pysyä täysin vahingoittumattomina, mutta aivojen vaurioituminen estää niiden kautta tulevan informaation käsittelemisen. Koska voimakas isku korvaan tai silmään saattaa aiheuttaa elimen pysyvän vammautumisen, ennestään kuulo- tai näkövammainen ihminen voi sen seurauksena kuurosokeutua.
Aistit heikentyvät myös ihmisen ikääntyessä, joillakin niin paljon, että vamma alkaa haitata vanhuksen jokapäiväistä elämää. Erään arvion mukaan 5000 suomalaista vanhusta on luokiteltavissa kuulonäkövammaisiksi.[26] Tutkimusten mukaan ikääntymisprosessi on erittäin yleinen, todennäköisesti yleisin[27] kuulonäkövammautumisen syy: muun muassa Britanniassa, Alankomaissa ja Tanskassa suurin osa kuurosokeista on vanhuksia.[28][29] Vanhuuden kaksoisaistivammaiset ovat kuurosokeiden joukossa suuri ryhmä, jonka ongelmiin ja tarpeisiin on kuitenkin alettu keskittyä vasta viime vuosina.[6]
Refsumin tauti voi johtaa kuurosokeuteen myöhemmälläkin iällä, samoin kuin Norrien tauti, jossa sokeus ilmenee varhain ja kuulovammautuminen yhdellä kolmesta potilaasta[30] myöhemmässä elämän vaiheessa.[31] Lisäksi kuulo- ja näkövammat ovat varsin tavallisia Down-henkilöillä.[32] Kuurosokeutumista voivat aiheuttaa myös pään alueen kasvaimet ja keskushermoston vaurioituminen huumausaineiden väärinkäytön seurauksena. Joskus diabetes rappeuttaa aistinjärjestelmiä niin, että seurauksena on kaksoisaistivamma. Valmiiksi kuulo- tai näkövammaiselle mikä tahansa aistivamman syy (melu,[33] kaihi,[34] jokisokeus,[35] sisäkorvaan leviävä aivokalvontulehdus,[36] monet silmä- ja korvavauriot jne.) aiheuttaa kuurosokeutumisen riskin.
Lääketiede tuntee muutaman tapauksen, jossa henkilö on teeskennellyt kuurosokeutensa tai aiheuttanut sen tarkoituksellisesti.[37] Tällaista käytöstä saattaa kuulua Münchhausenin oireyhtymään, josta kärsivän keskeiset tavoitteet ovat hoidon, sympatian ja huomion saaminen muilta.
Kuurosokeuden muodot
Kuulonäkövamma saatetaan jakaa neljään ryhmään:
Henkilöt, jotka ovat kuuroja ja sokeita
Henkilöt, jotka ovat huonokuuloisia ja sokeita
Henkilöt, jotka ovat kuuroja ja heikkonäköisiä
Henkilöt, jotka ovat huonokuuloisia ja heikkonäköisiä
Harvat kuurosokeat ovat täydellisen kuuroja ja sokeita. Kansainvälisten tutkimusten perusteella he muodostavat synnynnäisesti kuurosokeista noin kymmenisen prosenttia, mahdollisesti tätäkin vähemmän.[38] Täysin kuurosokeilla ainoa kommunikaatiokeino on kosketuksen kautta tapahtuva kommunikointi. Heidän arjesta selviytymisensä kannalta avustajan läsnäolo tarvittaessa on erittäin tärkeää.
Noin joka kolmas syntymästään kuurosokea on täysin sokea. Suurimmalla osalla näistä on jäljellä kuuloaistin toimintoja. Jotkut saattavat olla myös syntyessään kuuroja.
Toinen kuurosokeiden jaottelutapa:
synnynnäisesti kuurosokeisiin
kuuroihin, jotka sokeutuvat
sokeisiin, jotka kuuroutuvat
kuurosokeutuneisiin[39]
Tämänkaltaisessa ryhmittelyssä huomattavia eroja ilmenee juuri kuulonäkövammaisen kommunikaatiomenetelmissä.
Kommunikaatio
Kuurosokeilla on lukuisia kommunikaatiomenetelmiä, jotka riippuvat aistivammojen vaikeusasteesta. Jos sekä näön että kuulon jäänteitä on jäljellä, kosketuksen kanssa voidaan käyttää sekaisin kuulo- ja näköaistilla vastaanotettavia menetelmiä. Viestien tuottamiseen ja vastaanottamiseen saatetaan jopa käyttää eri menetelmiä: jos henkilö on oppinut kielen ennen kuulon menetystä, hän saattaa itse puhua, mutta ottaa viestejä vastaan viittomina.[40]
Kuulo- ja näkövamman asteesta riippuen käytettäviä kommunikaatiomenetelmiä voivat olla muun muassa viitottu puhe, puhe ja kuulolaite, huulioluku, sormiaakkoset ja pistekirjoitus. Kosketuksella on aina olennainen merkitys kuurosokean henkilön kommunikaatiossa. Ympäristön visuaalista tietoa saatetaan antaa kuurosokealle myös "piirtämällä" käsin tämän keholle.
[41] Kuurosokeille henkilöille on lisäksi tarjolla tulkkauspalvelua.[42]
Kuurosokealle voi toki myös puhua, jos hänellä on käytössään kuulon apuvälineitä. Tällöin puhujan on hyvä käyttää rauhallista ja selkeää puherytmiä, kuulijalle sopivaa äänen voimakkuutta sekä normaalia, selkeää huuliota. Taustahäly saattaa vaikeuttaa kuulokojeilla kuulemista. Silloin vuorovaikutuksen tueksi on hyvä käyttää myös näköön tai kosketukseen perustuvia kommunikaatiomenetelmiä.
Näköaistilla vastaanotettavia menetelmiä ovat huuliltaluku, viittomakieli ja viitottu puhe. Vaikean näkövamman vuoksi on tärkeää viittoa rajoittuneeseen näkökenttään tai lähelle. Jos huuliltaluku on mahdollista, sitä voidaan tukea käyttämällä lisänä sormiaakkosia. Viestit voidaan vastaanottaa myös kirjoitettuina. Kuurosokea voi käyttää myös Louis Braillen pistekirjoitusta.
Mikäli toiminnallista näköä ei ole riittävästi, kuurosokea saattaa yhä käyttää taktiilia eli kädestä käteen viittomista. Taktiili viittominen ja sen ymmärtäminen saattavat kuitenkin tuottaa niihin tottumattomalle vaikeuksia, jolloin väärinkäsitykset ovat mahdollisia.[43] Taktiilissa viittomisessa hyödynnetään tunto- ja liikeaisteja. Taktiiliin viittomiseen on erilaisia menetelmiä, joista eräs on yksinkertaisesti manuaalinen aakkosto.[44] Sanat voidaan kirjoittaa tikkukirjaimilla tai sormittaa kuurosokean kämmeneen kirjain kerrallaan. Kielellistä tietoa voidaan tukea keholle tehtävillä sosiaalisilla pikaviesteillä.[45]
Lisäksi kuurosokea voi vastaanottaa tietoa tutkimalla itse eri kohteita tuntoaistin avulla.
Taktiilin viittomisen rinnalle on kehitetty toisinaan käytetty tadoma. Se on käytännössä "taktiilia huuliltalukua", jossa kuurosokea henkilö asettaa kätensä puhujan huulille tai kurkulle "lukeakseen" asian.[46]
Apuvälineet
Kuurosokeat voivat käyttää monenlaisia apuvälineitä sekä näkemiseen että kuulemiseen.
Valkoinen keppi on monelle kuurosokealle tärkeä apuväline. Toisinaan kuurosokeus saatetaan ilmoittaa punaisella lisävärillä. Muun muassa Englannissa kuurosokeat tunnistaa punavalkoraidallisesta kepistä.[47] Kaikkialla tällaista käytäntöä ei ole. Valkoisen kepin lisäksi liikkumisen apuna saatetaan käyttää opaskoiraa.[48] Ulkona liikkuminen aiheuttaa kuurosokealle huomattavia hankaluuksia, ja monet tarvitsevat avukseen ihmisoppaan, joka saattaa kuvailla kuurosokealle ympäristöä ja kertoa sen tapahtumista.
Näkemisen apuvälineitä ovat esimerkiksi silmälasit, erikoislinssit, suodatinlasit, suurennuslasit, luupit, kiikarit ja television elektroniset lukulaitteet.[49] Kuulemisen parantamiseksi käytetään tavallisesti kuulokojetta tai sisäkorvaistutetta. Kuurosokea voi käyttää tietokonetta suurennusohjelman, ruudunlukuohjelman, tekstintunnistusohjelman, puhesyntetisaattorin tai pistenäytön avulla.[50] Osittain kuuleva kuurosokea voi käyttää myös puhelinta, johon on liitetty ääntä vahvistava koje.
Koulutus ja kuntoutus
Kuurosokeat voivat opiskella kuuroille tai sokeille suunnatuissa oppilaitoksissa. Haukkarannan koulussa Jyväskylässä aloitettiin kuulonäkövammaisten lasten opetus vuonna 1961. Monia kuurosokeita lapsia saatetaan opettaa muunlaisessa erityisopetuksessa, kuten kehitysvammaisten luokilla.[5]
Tampereen Hervannassa sijaitsee Kuurosokeiden Toimintakeskus, Muuramessa Kuulonäkövammaisten Kuntoutumiskeskus ja Helsingin Itäkeskuksessa Suomen Kuurosokeat ry:n keskustoimisto. Kuurojen Palvelusäätiö on vuodesta 1980 kehittänyt useita asumispalveluja synnynnäisesti kuurosokeille ihmisille. Kuurosokeat voivat tavalliseen tapaan hankkia ammatillisen koulutuksen, ja Suomessa kuurosokeiden tiedetään työskennelleen muun muassa hierojan, kuntohoitajan, lehdenjakajan, keksijän, eläintenhoitajan, konepuusepän, kirjailijan ja lakimiehen ammateissa.[51]
Tunnettu kuurosokea aktivisti Helen Keller (1880–1968) kävi yliopiston ja valmistui kandidaatiksi vuonna 1904. Muita varhaisia esimerkkejä menestyksekkäästi koulutetuista kuurosokeista olivat Laura Bridgman (1829–1889) ja Ragnhild Kåta (1873–1947). Suomalaisista esimerkeistä tunnetuimpiin kuuluu Frans Lejon (1879–1947), joka saavutti vammastaan huolimatta menestystä käsitöillään.
Britannian ensimmäinen kuurosokeiden erityiskoulu perustettiin vuonna 1900 Lontooseen.[19]
Tunnettuja kaksoisaistivammaisia

Ranskalainen Jeanne Calment (1875–1997, 122) oli maailman pitkäikäisin henkilö ja kuollessaan kuulonäkövammainen.[52]
Jack Clemo (1916–1994) oli brittiläinen runoilija ja kirjailija, josta tuli noin vuonna 1936 kuuro ja vuonna 1955 sokea (39 viimeistä vuottaan kuurosokea).[53][54] Kumpikin aisti oli alkanut heiketä lapsuudessa.[55]
Joseph W. Fifer (1840–1938), Illinois'n republikaanikuvernööri, kuurosokea viimeisinä vuosinaan.[56]
Florence Finch (1893–2007), maailman vanhimpia ihmisiä, viimeisinä vuosinaan vaikeasti kuulonäkövammainen.[57]
Francisco de Goya (1746–1828) oli espanjalainen taidemaalari, joka kuuroutui 1790-luvulla ja oli vanhemmiten myös näkövammainen.[58][59][60][61]
Helen Keller (1880–1968) oli varhaislapsuudestaan kuurosokea yhdysvaltalainen aktivisti ja kirjailija.
Heinrich Landesmann (1821–1902) eli Hieronymus Lorm oli itävaltalainen runoilija, kirjailija ja keksijä, josta tuli nuoruusiällä kuulonäkövammainen.[62]
Frans Lejon (1879–1947), varhaisimpia Suomessa työelämässä menestyneitä kuurosokeita. Kuurosokeutui sairastuttuaan kaksivuotiaana isorokkoon.
Hilkka Nieminen (s. 1927), suomalainen kirjailija.
Robert Smithdas (s. 1925), omaelämäkertateoksen ja runokokoelman julkaissut yhdysvaltalainen kuurosokea maisteri.
Yrjö III (Iso-Britannia) (1738–1820), Britannian kuningas, oli kuollessaan kuurosokea.[63]
Lähteet

Kirjallisuutta
Elämäni tarina (Helen Keller, suom. Martti Montonen, WSOY 1957)
Haasteena kuurosokeus (Suomen Kuurosokeat ry, toim. Eero Vartio, 2006), ISBN 952-9713-37-1
Tuija Wetterstrand (toim.) Usher tuli taloon. Suomen Kuurosokeat ry, 2011 ISBN 978-952-9713-49-3
Citation error, replace with{{cite book| author = Eero Vartio| title = Poimintoja kuurosokeudesta| publisher = Suomen Kuurosokeat ry| year = 2011| id = ISBN 978-952-9713-52-3}}
Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Kuurosokeista
Luokka:Kuulovammaisuus
Luokka:Näkövammaisuus


Tähtien sota () on yhdysvaltalainen tieteismediasarja, joka keskittyy George Lucasin luomaan elokuvasarjaan. Mediasarjassa kuvaillaan useiden eri hahmojen seikkailuja ”kauan sitten, kaukaisessa galaksissa”.
Sarjan ensimmäinen elokuva, Tähtien sota (myöhemmältä lisänimeltään Episodi IV – Uusi toivo), sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 1977 20th Century Foxin levittämänä ja siitä tuli maailmanlaajuinen ilmiö. Sille ilmestyi kaksi yhtä lailla menestynyttä jatko-osaa Imperiumin vastaisku (1980) ja Jedin paluu (1983); näistä kolmesta elokuvasta koostuu alkuperäinen Tähtien sota -trilogia. Esiosatrilogia ilmestyi myöhemmin vuosina 1999–2005, joka sai faneilta ja kriitikoilta kriittisemmän vastaanoton kuin alkuperäinen trilogia. Kaikki kuusi ovat joko voittaneet tai olleet ehdolla Oscar-palkintojen saajiksi, ja ne ovat tuottaneet yhteensä 4,38 miljardia dollaria.[1] Se on tällä hetkellä maailman toiseksi eniten tuottanut elokuvasarja.[2] Sarjaa laajennettiin suuremmaksi mediajatkumoksi Expanded Universen kautta, johon kuuluu kirjoja, televisiosarjoja, videopelejä, ja sarjakuvia.
The Walt Disney Company osti Lucasfilmin vuonna 2012 neljällä miljardilla dollarilla ja ilmoitti tuottavansa kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa, joista ensimmäinen, Star Wars: The Force Awakens, ilmestyi Suomessa 16. joulukuuta 2015.[3] Kahden edellisen elokuvatrilogian fyysiset levitysoikeudet pysyvät 20th Century Foxin hallussa. Yhtiö omistaa pysyvästi alkuperäisen elokuvan Episodi IV – Uusi toivo ja pitää hallussaan Episodien I–III, V ja VI oikeudet toukokuuhun 2020 asti.[4][5] Uutta toivoa lukuun ottamatta kaikkien Tähtien sota -elokuvien digitaaliset levitysoikeudet ovat The Walt Disney Studiosin omistuksessa.[5][6]
Maailma
Tähtien sodan tapahtumat sijoittuvat fiktiiviseen galaksiin, jota asuttavat monet usein humanoidimaiset avaruusoliorodut. Myös robottimaisia droideja on rakennettu palvelemaan omistajiaan. Avaruusmatkat ovat yleisiä, sillä monet galaksin planeetoista ovat osa Galaktista tasavaltaa, joka myöhemmin muutettiin Galaktiseksi Imperiumiksi.
Yksi tärkeimmistä elementeistä Tähtien sodan universumissa on "Voima", kaikkialla läsnä oleva energiakenttä, jota hyödyntämään kykeneviä henkilöitä kutsutaan "Voimalle herkiksi". Ensimmäisessä elokuvassa Voimaa kuvailtiin energiakentäksi, joka ympäröi kaikkia eläviä olentoja ja sitoo galaksin yhtenäiseksi. Voiman käyttäjillä on yliluonnollisia kykyjä kuten telekinesia, ennustaminen ja mielenhallinta, ja he voivat myös tehostaa fyysisiä kykyjään kuten nopeuttaan ja refleksiään; nämä kyvyt vaihtelevat henkilöstä riippuen ja kehittyvät harjoittelun kautta. Vaikka Voimaa voi käyttää hyvään, sillä on myös pimeä puoli, jonka käyttäjät kyllästävät itsensä vihalla, suuttumuksella ja julmuudella.
Kuudessa elokuvassa esiintyvät jedit, jotka käyttävät Voimaa hyvään, sekä sithit, jotka käyttävät Voiman pimeää puolta valloittaakseen koko galaksin. Expanded Universessa monet pimeän puolen käyttäjistä tunnetaan ennemmin mustina jedeinä kuin sitheinä, johtuen "Kahden säännöstä".
Elokuvat
Skywalker-saaga

Antologiaelokuvat

Muut elokuvat

Tuotanto
Alkuperäinen trilogia
Ensimmäinen Tähtien sota -elokuva oli alkuperäiseltä nimeltään Tähtien sota, mutta uudelleenjulkaisussa se muutettiin muotoon Tähtien sota: Episodi IV – Uusi toivo. George Lucasin, joka lopulta myös ohjasi elokuvan, oli aluksi tarkoitus tehdä tieteiselokuva Alex Raymondin luomasta sarjakuvasankari Flash Gordonista, mutta hän ei saanut lisenssiä. Niinpä Lucas päätti tehdä oman tieteiselokuvansa. Elokuvan käsikirjoittaminen alkoi vuonna 1974. Ensimmäinen käsikirjoitusversio oli nimeltään Adventures of Luke Starkiller. Elokuva sijoittui 3900-luvulle ja kertoi kenraali Luke Starkillerin seikkailuista. Lucas kuitenkin huomasi, että elokuvassa oli liian paljon tapahtumia, ja hän lyhensi sen kolmasosaan.
Aluksi Lucasilla oli vaikeuksia saada elokuvalleen rahoitusta. Monet elokuvayhtiöt uskoivat, että Tähtien sota ei menestyisi. Lopulta hän onnistui saamaan 20th Century Fox -studiolta luvan ja rahoituksen tehdä elokuva. Tähtien sota sai ensi-iltansa elokuvateattereissa 25. toukokuuta 1977. Lucas oli vaimonsa kanssa San Franciscossa ravintolassa, kun hän näki pitkän jonon elokuvateatterin edessä. Hän meni kysymään ihmisiltä, mitä elokuvaa he olivat menossa katsomaan. Hänelle vastattiin, että he jonottivat, jotta pääsisivät näkemään Tähtien sodan.
Tähtien sodasta tuli yksi maailman menestyneimmistä ja kuuluisimmista elokuvista. Elokuvassa oli aikanaan näyttävät erikoistehosteet, jotka oli suunnitellut John Dykstra ja toteuttanut Lucasin tarkoitusta varten perustama tehosteyhtiö Industrial Light & Magic (ILM). Tähtien sota voitti seitsemän Oscar-palkintoa muun muassa erikoistehosteistaan, musiikistaan ja puvustuksestaan. Se oli ehdolla myös parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen sarjoissa.
Imperiumin vastaisku, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi V – Imperiumin vastaisku, ilmestyi vuonna 1980. Se oli vähemmän vauhdikas kuin Uusi toivo, mutta myös teemoiltaan synkempi ja kypsempi. Elokuva voitti neljä Oscaria.
Elokuvan ohjasi Irvin Kershner.
Jedin paluu, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi VI – Jedin paluu, ilmestyi vuonna 1983. Elokuvan nimeksi piti alun perin tulla Revenge of the Jedi eli Jedin kosto. Se vaihdettiin Jedin paluuksi, sillä kostaminen ei Lucasin mukaan kuulu jedien maailmankatsomukseen. Nykyisen selityksen mukaan elokuva nimettiin aluksi Revenge of the Jediksi, jotta voitaisiin tunnistaa myöhemmin ilmestyvät elokuvaan pohjautuvat piraattituotteet. Jedin paluu menestyi ja sai kolme Oscaria. Elokuvan on sanottu toistavan liiaksi Uuden toivon juonta ja aineksia.
Esiosat
Vuonna 1994 Lucas sanoi tekevänsä uuden Tähtien sota -elokuvan. Se sijoittuisi aikaan ennen alkuperäistä trilogiaa (Uusi toivo, Imperiumin vastaisku ja Jedin paluu). Jo Imperiumin vastaiskun ilmestyessä sen ja myös alkuperäisen elokuvan alkuun oli lisätty episodin numero. Jo 1980-luvun alusta saakka oli siis osattu aavistella, että Lucas joskus kertoisi tarinan alun.
Vuonna 1999 ilmestyi Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka. Sen saamasta kiinnostuksesta kertoo, että arviolta noin 2,2 miljoonaa yhdysvaltalaista jäi pois töistä ja koulusta nähdäkseen sen heti kun mahdollista. Siitä tuli maailman tuottoisin ensi-ilta-elokuva, kunnes Spider-Man – hämähäkkimies (2002) rikkoi ennätyksen.
Pimeän uhan, kuten jatko-osatkin, ohjasi sarjan luoja George Lucas, joka oli ennen tätä ohjannut vain ensimmäisen Tähtien sodan.
Vuonna 2002 ilmestyi elokuvasarjan viides – tarinan aikajärjestyksessä toinen – osa, joka sai nimen Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys. Sen vastaanotto oli parempi kuin edellisen osan, vaikka moni kritisoi Anakin Skywalkerin ja Padmé Amidalan rakkaustarinan kömpelyyttä.
Elokuvasarjan kuudes – tarinan aikajärjestyksessä kolmas – osa Tähtien sota: Episodi III – Sithin kosto, julkistettiin 15. toukokuuta 2005 ja tuli elokuvateattereihin 19. toukokuuta 2005.
Jatko-osat
30. lokakuuta 2012 Disney ilmoitti ostaneensa Lucasfilmin ja tekevänsä ainakin kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa. Seitsemännen Tähtien sota- elokuvan Star Wars: The Force Awakens käsikirjoittivat  Lawrence Kasdan, J. J. Abrams ja Michael Arndt, ja sen ohjasi J. J. Abrams. Elokuvan maailman ensi-ilta oli 14. joulukuuta 2015. Suomen ensi-ilta oli 16. joulukuuta.
Tähtien sodan kahdeksas osa Star Wars: The Last Jedi sai ensi-iltansa joulukuussa 2017.[7] Samana vuonna alkuperäisen Tähtien sota -elokuvan ensi-illasta tuli kuluneeksi 40 vuotta. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti Rian Johnson.[8]
Yhdeksäs Tähtien sota -elokuva on jatko-osatrilogian ja koko Skywalker-saagan päätösosa. Elokuva saa ensi-iltansa joulukuussa 2019.
Antologiaelokuvat
Jo vuodesta 2014 asti on työstetty näyteltyjä elokuvia, jotka eivät kuulu Tähtien sodan pääsaagaan, vaan muodostavat antologiaelokuvien sarjan. Ensimmäinen elokuva Rogue One sai ensi-iltansa 16. joulukuuta 2016. Se sijoittuu aikaan ennen Uuden toivon tapahtumia ja sen juonena on Kuolemantähden piirustusten tavoitteleminen.[9] Toinen antologiaelokuva Solo sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 2018 ja kertoi Han Solon nuoruuden tarinan.[10]
Rian Johnsonin tuleva trilogia
Marraskuussa 2017 Disney ilmoitti että se tekee vielä yhden trilogian Tähtien sota -elokuvia ja niiden luomisesta vastaa ohjaaja Rian Johnson. Elokuvien ensi-illoille ei ole annettu vielä aikataulua. Trilogia tulee muodostamaan täysin Skywalker-saagasta erillisen tarinan ja siinä tullaan esittämään myös uusia hahmoja ja maailmoja.[11]
David Benioffin ja D. B. Weissin tulevat elokuvat
Helmikuussa 2018 paljastettiin, että David Benioff ja D. B. Weiss tulisivat käsikirjoittamaan ja tuottamaan oman Tähtien sota -elokuvien sarjan, joka on Rian Johnsonin tulevan elokuvatrilogian tavoin Skywalker-saagasta erillinen tarina.[12]
Animaatioelokuvat
Animaatioelokuva Star Wars: The Clone Wars julkaistiin vuonna 2008 mainostamaan samannimistä televisiosarjaa ja se sijoittuu ajallisesti Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin.
Tähtien sota -elokuvien ja -sarjojen aikajana
32 BBY – Episodi I: Pimeä uhka: 19. toukokuuta 1999
22 BBY – Episodi II: Kloonien hyökkäys: 16. toukokuuta 2002
22–19 BBY – Clone Wars: 7. marraskuuta 2003
21 BBY – The Clone Wars -elokuva: 15. elokuuta 2008
21–19 BBY – The Clone Wars -televisiosarja: 3. lokakuuta 2008 –
19 BBY – Episodi III: Sithin kosto: 19. toukokuuta 2005
15 BBY – Droidit: R2-D2:n ja C-3PO:n seikkailut: 7. syyskuuta 1985 – 7. kesäkuuta 1986
13–10 BBY – Solo: 23. toukokuuta 2018
4–1 BBY – Rebels: 3. lokakuuta 2014 – 5. maaliskuuta 2018
1 BBY – Ewokit: 7. syyskuuta 1985
0 BBY – Rogue One: 16. joulukuuta 2016
0 BBY – Episodi IV: Uusi toivo: 25. toukokuuta 1977
1 ABY – The Star Wars Holiday Special: 17. marraskuuta 1978
3 ABY – Episodi V: Imperiumin vastaisku: 21. toukokuuta 1980
3.5 ABY – Ewokien taistelu: 25. marraskuuta 1984
3.5 ABY – Ewokit: Taistelu Endorista: 24. marraskuuta 1985
4 ABY – Episodi VI: Jedin paluu: 25. toukokuuta 1983
5 ABY – Star Tours: 9. tammikuuta 1987
34 ABY – Resistance: 7. lokakuuta 2018 –
34 ABY – Episodi VII: The Force Awakens: 16. joulukuuta 2015
34 ABY – Episodi VIII: The Last Jedi: 15. joulukuuta 2017
35 ABY – Episodi IX: 20. joulukuuta 2019
Ajat ilmaistu vuosina ennen ja jälkeen Yavinin taistelun. Yavinin taistelussa Luke Skywalker ja muut kapinalliset tuhoavat ensimmäisen Kuolemantähden. BBY = Before Battle of Yavin, Ennen Yavinin taistelua. ABY = After Battle of Yavin, Yavinin taistelun jälkeen.
Televisio
Varhaiset televisioelokuvat
Vuonna 1978 Yhdysvalloissa CBS-televisiokanava esitti Star Wars Holiday Specialin, jonka ohjasivat David Acomba ja Steve Binder. Ohjelman käsikirjoittivat George Lucasin tarinan pohjalta Pat Proft, Leonard Ripps, Bruce Vilanch ja Rod Warren. The Star Wars Holiday Special sisälsi 1970-luvun laulajien ja näyttelijöiden, kuten Diahann Carrollin ja Harvey Kormanin, esiintymisiä ja laulunumeroita. Mukana oli myös piirroselokuva, jossa nähtiin ensi kertaa palkkionmetsästäjä Boba Fett – varsinaisesti vasta Imperiumin vastaiskussa esiintynyt hahmo. Monet Tähtien sota -fanit eivät lainkaan pidä Star Wars Holiday Specialista. George Lucas itse on sanonut, että tuhoaisi sen jokaisen kopion, jos asia olisi hänen vallassaan. Holiday Specialia ei ole koskaan julkaistu virallisesti videolla tai DVD:llä, eikä näin luultavasti tule tapahtumaankaan.
Vuonna 1984 ilmestyi Jedin paluussa esiintyneiden ewokien seikkailuista kertova elokuva The Ewok Adventure. Sille ilmestyi vuonna 1985 myös jatko-osa Ewoks: Battle for Endor. 1980-luvulla ilmestyi myös lapsille suunnattu Ewokit-piirrossarja.
Animaatiot
Droidit-piirrossarja kertoo seikkailuista, joita Tähtien sodassa esiintyneet droidit C-3PO ja R2-D2 kokivat ennen Uuden toivon tapahtumia. Vuonna 2003 Cartoon Network -televisiokanavalla esitettiin Star Wars: Clone Wars -piirrossarja, jonka tuotti muun muassa Samurai Jack -piirretyistä tunnettu Genndy Tartakovsky. Jaksot kestivät noin kolme minuuttia. Clone Wars voitti vuonna 2004 Emmy-palkinnon. Clone Wars kertoi Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin sijoittuvista tapahtumista. Clone Warsia tuotettiin 25 jaksoa.
Luvas perusti myöhemmin Lucasfilmille oman animaatiostudion Lucasfilm Animation. Sen ensimmäinen tietokoneanimoitu televisiosarja oli Star Wars: The Clone Wars, joka alkoi samannimisellä elokuvalla ja sijoittui samalle aikajanalle kuin edellinen Clone Wars -animaatio. Sarjan viisi ensimmäistä tuotantokautta esitettiin Cartoon Networkilla vuosina 2008–2013 ja kuudes tuotantokausi julkaistiin Netflixiin vuonna 2014.[13][14][15] Sarjalle päätettiin vielä myöhemmin toteuttaa seitsemäs tuotantokausi, joka julkaistaan vuonna 2019 Disneyn tulevaan suoratoistopalveluun Disney+.[16] Vaikka edelliset televisiosarjat muutettiin osaksi Star Wars Legends -jatkumoa, The Clone Wars jäi osaksi kaanonia.[17] Seuraava animaatiosarja Star Wars Rebels esitettiin Disney XD:llä vuosina 2014–2018. Sarja sijoittui Sithin koston ja Uuden toivon välille ja kertoi pienestä Imperiumia vastustavasta kapinallisjoukosta, joka päätyi myöhemmin osaksi isompaa kapinaa. Sarja vei myös loppuun muutaman The Clone Warsista kesken jääneen juonikuvion.[18][19][20] Vuonna 2017 alkoi YouTubessa julkaistava 2D-animoitu verkkosarja Star Wars: Forces of Destiny, jonka jaksoista suurin osa keskittyy Tähtien sodan naispuolisiin hahmoihin.[21] Vuonna 2018 Disney Channelilla alkoi Star Wars Resistance, Jedin paluun ja The Force Awakensin väliin sijoittuva ja Vastarinnan lentäjä Kazuda Xionoon keskittyvä animaatiosarja.[22]
Näytellyt televisiosarjat
Lucas paljasti vuonna 2005 aikovansa toteuttaa näytellyn televisiosarjan, joka sijoittuisi Sithin koston ja Uuden toivon välille.[23] Tuottaja Rick McCallum paljasti vuonna 2012 projektin työnimeksi Star Wars Underworld ja vuonna 2013 sille oli tehty yli 50 käsikirjoitusta.[24][25] Joulukuussa 2015 sarja oli yhä kehityksessä.[26] Marraskuussa 2017 Bob Iger kertoi, että näytelty Tähtien sota -televisiosarja tultaisiin toteuttamaan julkaistavaksi vuonna 2019 Disney+:aan.[27] Ei tiedetä hyödyntääkö sarja Star Wars Underworldin käsikirjoituksia vai perustuuko se täysin uuteen ideaan.
Helmikuussa 2018 raportoitiin, että Tähtien sodalle ollaan toteuttamassa useita näyteltyjä televisiosarjoja.[28][29] Jon Favreau, joka ääninäytteli Pre Vizslaa The Clone Warsissa tulee tuottamaan ja käsikirjoittamaan yhden televisiosarjoista.[30] Toukokuussa 2018 Favreau vahvisti sarjan sijoittuvan kolme vuotta Jedin paluun jälkeen eli 27 vuotta ennen The Force Awakensin tapahtumia. Sarjassa tulee esiintymään liikkeenkaappaustekniikan avulla toteutettuja hahmoja.[31] Lokakuussa 2018 Favreau paljasti sarjan nimen olevan The Mandalorian ja juonen keskittyvän mandalorialaiseen pyssymieheen, jota inspiroivat tarinat palkkionmetsästäjistä Jango Fett ja Boba Fett ja joka elää Uuden tasavallan auktoriteetin ulkopuolella.[32][33]
Parodiat
Yksi tunnetuimmista Tähtien sota -aiheisista parodioista on Mel Brooksin  ohjaama elokuva Avaruusboltsit vuodelta 1987.
Expanded Universe (Tähtien sodan oheismateriaali)
Kirjat
Ensimmäinen Tähtien sota -kirja oli vuonna 1976, puoli vuotta ennen elokuvaa, julkaistu Tähtien sodan romaaniversio. Kirja ilmestyi George Lucasin nimissä, mutta sen todellinen tekijä on Alan Dean Foster. Foster kirjoitti myöhemmin Tähtien sota -aiheisen kirjan Splinter of the Mind’s Eye, joka ilmestyi Suomessa 1980-luvulla nimellä Mustan lordin paluu.
1990-luvulla ilmestyi paljon Tähtien sota -kirjoja, kuten Timothy Zahnin Thrawn-trilogia ja Kevin J. Andersonin Jediakatemia-trilogia. Nämä kirjat kertoivat Jedin paluun jälkeisestä ajasta. Monet Tähtien sota -fanit pitävät Thrawn-trilogiaa laadukkaana, mutta yleisesti ottaen Tähtien sota -kirjojen tasoa pidetään heikkona.
Vuonna 1999 ilmestyivät Vector Prime ja New Jedi Order -kirjasarjan ensimmäinen osa. New Jedi Orderiin kuuluu 24 kirjaa, joita ovat kirjoittaneet esimerkiksi R. A. Salvatore, Michael A. Stackpole, James Luceno ja Sean Williams. New Jedi Orderin tapahtumat alkavat 25 vuotta Yavinin taistelun jälkeen. Ne kertovat toisesta galaksista saapuneen Yuuzhan Vong -lajin hyökkäyksestä Tähtien sodan galaksiin. Kirjasarjan aikana kuolee useita merkittäviä Tähtien sota -hahmoja. Sarja päättyy teokseen The Unifying Force (30 vuotta Yavinin taistelun jälkeen).
Jedi Knight -peleistä tuttu Kyle Katarn, joka varasti Kuolemantähden piirustukset Imperiumilta ja joka voitti taistelussa ja surmasi Jerecin, Darth Vaderiakin voimakkaamman pahan jedin ja joka myös voitti ja tappoi Desannin ja kymmeniä voimakkaita pimeyden jedejä, Imperiumin sotilaita ja palkkasotureita, ja joka on Luke Skywalkerin jediakatemiassa opettajana, auttaa uutta tasavaltaa New Jedi Orderissa taistelussa Yuuzhan Vong -lajia vastaan on myös pääsankarina Star Wars Dark Forces kirjassa, joka ei nimestä huolimatta perustu samannimiseen Tähtien sota -peliin.
Tähtien sodasta on myös julkaistu monia tietoteoksia, kuten elokuvissa ja Expanded Universessa esiintyvistä avaruusaluksista, aseista ja tekniikasta erittäin yksityiskohtaisesti kertova Essential Guide of Vessels and Vehicles.
Sarjakuvat

Ensimmäiset Tähtien sota -sarjakuvat julkaisi Marvel Comics vuosina 1977–1986. Niitä piirsivät muun muassa Archie Goodwin, Howard Chaykin, Al Williamson, Carmine Infantino, Walt Simonson, Michael Golden, Chris Claremont, Whilce Poratio, Jo Duffy ja Ron Frenz. Archie Goodwin ja Al Williamson piirsivät myös sanomalehdissä julkaistuja Tähtien sota -sarjakuvastrippejä vuosina 1979–1984.
1990-luvulta lähtien Tähtien sota -sarjakuvia on julkaissut Dark Horse Comics. Vuodesta 2004 lähtien kustantamo on julkaissut Tähtien sota -sarjakuvalehtiä, joiden nimet ovat Star Wars Republic, Star Wars Empire, Star Wars Jedi ja Star Wars Tales.
Suomessa Kustannus Oy Semic julkaisi Marvel Comicsin sarjakuvia vuosina 1977–1987. Dark Horse Comicsin sarjakuvia julkaisi Suomessa vuosina 1999–2003 Egmont Kustannus, mutta niiden julkaiseminen lopetettiin lukijoiden vähäisyyden vuoksi. Lisäksi Jalava on julkaissut kolme albumia Star Wars-sarjakuvastrippejä (Käärmemestarit, Petturin peli ja Jedin kosto)[34].
Videopelit

Tähtien sota -aiheisia videopelejä on julkaistu vuodesta 1982 lähtien on yli 120 kappaletta. Pelien joukossa on niin ammunta-, seikkailu-, strategia- kuin roolipelejäkin. Yksi tunnetuimpia pelejä on vuonna 2003 julkaistu Star Wars: Knights of the Old Republic -roolipeli, joka voitti yli 40 erilaista pelipalkintoa. Parhaiten myynyt Tähtien sota -peli on vuonna 2004 julkaistu Star Wars: Battlefront. Tähtien sota -peliksi voidaan lukea myös vuonna 2005 julkaistu Lego Star Wars: The Video Game jatko-osineen, joissa liikutaan Lego-hahmoiksi muutetuilla Tähtien sota -hahmoilla. Vuonna 2008 julkaistussa Star Wars: The Force Unleashedissa pelaaja taas pääsee ohjaamaan Darth Vaderin salaista oppipoikaa, Starkilleriä.
Vuonna 2015 EA DICE julkaisi Star Wars: Battlefront -videopelin PlayStation 4- ja Xbox One -konsoleille sekä Microsoft Windowsille. Sen jatko-osa Star Wars: Battlefront II julkaistiin samoille alustoille vuonna 2017.
Näyttelijät

Teemat
Yksi Tähtien sodan keskeisimmistä teemoista on perinteinen hyvän ja pahan välinen taistelu. Tähtien sota on saanut vaikutteita esimerkiksi aasialaisista wuxia-elokuvista, roomalaisesta mytologiasta ja Akira Kurosawan samurai-elokuvista.
Tavarat
Yhdeksi Tähtien sodan tavaramerkeistä on muodostunut jokaisessa sarjan elokuvista käytetty kuvitteellinen ase, valosapeli. Muita leluksi päätyneitä ovat myös sarjaan pohjautuvat toimintafiguurit sekä pahuuden valtiaan Darth Vaderin musta maski.
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miksi Tähtien sodassa on niin monta episodia?


Tohtori Sun Yat-sen (perint.: 孫逸仙, yksink.: 孙逸仙, pinyin: Sūn Yìxiān) eli Sun Zhongshan (perint.: 孫中山, yksink.: 孙中山, pinyin: Sūn Zhōngshān) (12. marraskuuta 1866 – 12. maaliskuuta 1925) oli kiinalainen vallankumousjohtaja ja poliitikko, Kuomintang-puolueen perustaja ja Kiinan tasavallan ensimmäinen presidentti. 1930-luvulla hän sai postuumisti tittelin ”Maan isä” (perint.: 國父, yksink.: 国父, pinyin: Guófù), jota käytetään yhä yleisesti Taiwanilla. Manner-Kiinassa hänestä käytetään nimitystä ”Vallankumouksen edelläkävijä” (革命先行者, pinyin: Gémìng Xiānxíngzhě) ja hänet mainitaan nimeltä Kiinan kansantasavallan perustuslain johdannossa.
Hän loi poliittisen ideologian, joka tunnetaan nimellä Kansan kolme periaatetta.
Nimet
Jokaiselle nimelle annettu pinyin, perinteiset merkit (P), yksinkertaistetut merkit (Y) ja kantoninkiinalainen ääntämys Jyutping-järjestelmällä (K).

Kiinalaisen perinteen mukaisesti Sun Yat-senillä oli useita nimiä, joita käytti eri kohdissa elämäänsä. Hänen "oikea", genealogisiin luetteloihin merkitty nimensä on Sūn Démíng (P: 孫德明; Y: 孙德明; K: Syun1 Dak1-ming4). Tätä genealogista nimeä käytettiin virallisissa yhteyksissä. Etunimen ensimmäinen merkki on dé (P ja Y: 德; K: dak1) on sukupolvimerkki, joka esiintyi myös Sunin sisarusten nimissä. Perinteisesti tätä nimeä ei käytetty perheen ulkopuolella, eikä Kiinassa tai Taiwanissa melkein kukaan tiedä Sunin oikean nimen olleen Sūn Démíng.
Sunin alkuperäinen nimi eli iso nimi tai koulunimi oli Sūn Wén (P: 孫文; Y: 孙文; K: Syun1 Man4). Tämä nimi on kiinalaisten keskuudessa tunnetumpi. Sun käytti tätä nimeä allekirjoittaessaan virallisia asiakirjoja
Perinteisesti lapset nimettiin Kiinassa vasta muutaman vuoden ikäisinä. Ennen nimen antamista lapsesta käytettiin pientä nimeä eli maitonimeä, joka Sunilla oli Sūn Dìxiàng (P: 孫帝象; Y: 孙帝象; K: Syun1 Dai3-zoeng6). Sunin vanhemmat nimesivät tämän kunnioittaen Xuanwu-jumalaa mukaan. Nimen merkki dì (P ja Y: 帝; K: dai3) viittaa jumalaan.
Sun kastettiin Hongkongissa 17-vuotiaana vuonna 1883. Hän valitsi itselleen kastenimeksi Sūn Rìxīn (P: 孫日新; Y: 孙日新; K: Syun1 Jat6-sin1).
Opiskellessaan Hongkongissa Sun sai Au Fung-chiltä nimen Sūn Yìxiān (P: 孫逸仙; Y: 孙逸仙; K: Syun1 Jat6-san1).  Asioidessaan länsimaalaisten kanssa hän käytti tätä nimeä, minkä takia hänet tunnetaankin länsimaissa yleensä nimellä Sun Yat-sen, joka on nimen kantoninkiinankielinen ääntämysasu. Mandariinikiinassa hänestä ei yleensä käytetä tätä nimeä, vaan nimeä Sūn Zhōngshān.
Sun valitsi itselleen kohteliaisuusnimeksi Zàizhī (P: 載之; Y: 载之; K: Zoi3-zi1). Tätä nimeä kuitenkin käytettiin harvoin, eikä sitä juurikaan tunneta.
Japanissa ollessaan Sun rekisteröityi hotelliin valenimellä Nakayama Shō (中山樵).
Qing-dynastian kukistumisen ja Kiinan tasavallan perustamisen jälkeen Suniin ryhdyttiin taas viittaamaan nimellä Sūn Wén. Käytetympi nimi hänen viimeisinä vuosinaan oli kuitenkin Sūn Zhōngshān (P: 孫中山; Y: 孙中山; K: Syun1 Zung3-saan1), joka on muunnelma hänen japaninkielisestä nimestään. Mandariinikiinassa hänet tunnetaan parhaiten juuri tällä nimellä.

Elämäkerta
Sun Yat-sen syntyi Cuiheng-kylässä, Xiangshan-piirikunnassa, Guangdongin maakunnassa Etelä-Kiinassa. Piirikunta on jälkeenpäin saanut nimen Zhongshan hänen kunniakseen.
13-vuotiaana hän muutti veljensä luokse Honoluluun, Havaijille, jonne veli oli muuttanut työläiseksi ja edennyt sitten menestyneeksi kauppiaaksi. Sun Yat-sen opiskeli Iolani-koulussa Honolulussa (1879–1882) ja myöhemmin suoritti lääketieteen loppututkinnon Hongkongin kiinalaisten lääketieteellisessä korkeakoulussa, ollen toinen koulun kahdesta ensimmäisestä valmistujasta 1892.[1] Hän toimi sittemmin lääkärinä Hongkongissa. Hänen Havaijilla viettämänsä aika pohjusti hänen tyytymättömyyttään Qing-dynastian hallintoon, ja hän aloitti poliittisen uransa yrittämällä järjestää kiinalaisten pakolaisten keskuudessa uudistusryhmiä Hongkongissa. Lokakuussa 1894 hän perusti Xing Zhong-yhteisön, jonka tavoitteena oli menestyvä Kiina ja jota hän käytti myöhemmissä vallankumouksellisissa toiminnoissa.
Vuonna 1895 hänen suunnittelemansa vallankaappaus epäonnistui, ja seuraavat 16 vuotta Sun vietti maanpakolaisena Euroopassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Japanissa, keräten rahaa vallankumoukselliselle puolueelleen ja rahoittaen kansannousuja Kiinassa. Japanissa hän liittyi kiinalaisten toisinajattelijoiden ryhmään (josta myöhemmin tuli Tongmenghui) ja päätyi pian ryhmän johtajaksi. Hänet karkotettiin Japanista Yhdysvaltoihin.
10. lokakuuta 1911 sotilaallinen kansannousu Wuchangissa, johon Sun ei ollut suoranaisesti osallinen, aloitti prosessin joka kaatoi vuosituhansia kestäneen keisarivallan Kiinassa. Luettuaan lehdistä Qing-dynastian vastaisista levottomuuksista, Sun palasi välittömästi Yhdysvalloista Kiinaan.
29. joulukuuta 1911 provinssien edustajat valitsivat Sunin Kiinan tasavallan presidentiksi ja uudenvuoden päivän 1912 tasavallan ensimmäisen vuoden ensimmäiseksi päiväksi tapaamissaan Nanjingissa.
Kuomintangin virallinen historia korostaa Sunin roolia ensimmäisenä presidenttinä, mutta myöhemmät historioitsijat ovat kyseenalaistaneet hänen merkittävyytensä vuoden 1911 vallankumouksessa huomauttaen ettei hänellä ollut mitään tekemistä Wuchangin kansannousun kanssa. Tämän tulkinnan mukaan hänet nimitettiin presidentiksi siksi, että hän oli kunnioitettu mutta melko merkityksetön hahmo, ja siten erinomainen kompromissiratkaisu vallankumouksellisten ja konservatiivien välillä.
Vannottuaan virkavalansa Sun sähkötti kaikkien provinssien johdolle kehottaen niitä valitsemaan ja lähettämään senaattoreita perustamaan uuden Kiinan tasavallan Kansalliskongressin. Kansalliskongressi julisti virkaatekevän hallituksen ja tasavallan alustavan lain maan laiksi.
Virkaatekevä hallitus oli varsin heikossa asemassa, sillä vaikka useimmat eteläisen Kiinan provinssit olivat julistautuneet itsenäisiksi Qing-dynastian vallasta, pohjoisen Kiinan provinssit eivät tehneet niin. Virkaatekevällä hallituksella ei myöskään ollut omaa armeijaa ja sen hallinta kapinanaloittaneeseen Uuteen armeijaan oli rajallinen.
Virkaatekevän hallituksen päätehtävä oli saada Beiyangin armeijaa, joka oli pohjoisen Kiinan merkittävin armeija, johtavan Yuan Shikain tuki puolelleen. Kun hänelle oli luvattu uuden tasavallan presidentin virka, Yuan siirtyi vallankumouksellisten puolelle ja pakotti keisarin väistymään vallasta.
Yuan teki itsestään diktaattorin ja nostatti siten vastustusta maassa. Vuonna 1913 Sun johti kapinaa Yuania vastaan ja joutui kapinan epäonnistuttua pakenemaan Japaniin jossa hän kokosi Kuomintangin uudelleen.
25. lokakuuta 1915 hän meni Japanissa naimisiin Song Qinglingin kanssa erottuaan ensimmäisestä vaimostaan Lu Muzhenista.
Hän palasi Kiinaan 1917 ja nousi Kantonissa perustetun separatistihallituksen presidentiksi 1921. Vuonna 1923 hän piti puheen, jossa Kansan kolme periaatetta julistettiin valtakunnan perustaksi ja Viiden Yuanin perustuslaista tehtiin poliittisen järjestelmän perusta.
Kerätäkseen armeijan Pohjoisen sotaretkeä Pekingin sotapäälliköitä vastaan Sun avasi Whampoan sotilasakatemian (nykyisin Huangpun sotilasakatemia) lähellä Guangzhouta. Akatemian johtajaksi hän nimitti Tšiang Kai-šekin ja poliittisiksi opettajiksi puoluejohtajia kuten Wang Ching-wei ja Hu Han-min.
1920-luvun alkupuolella Komintern tuki Kuomintangin muutosta leninistiseksi keskustalaisdemokraattiseksi puolueeksi sen liittoutuessa Kiinan kommunistisen puolueen kanssa. Tässä vaiheessa Sun oli vakuuttunut siitä että ainoa tapa yhdistää Kiina oli sotilaallinen valloitus etelästä lähtien, mitä seuraisi poliittinen ohjailu ennen siirtymistä demokratiaan.
10. marraskuuta 1924 Sun matkusti pohjoiseen ja piti puheen jossa hän esitti konferenssia ja länsimaiden kanssa tehtyjen epätasa-arvoisten sopimusten hylkäämistä. Kaksi päivää myöhemmin hän matkusti uudelleen Pekingiin neuvottelemaan maan tulevaisuudesta, heikkenevästä terveydestään ja sotapäälliköiden kanssa käytävästä sodasta huolimatta.
Hän kuoli maksasyöpään Pekingissä maaliskuussa 1925 58-vuotiaana.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Kiinan historia
Luokka:Kiinan tasavallan presidentit
Luokka:Kiinalaiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1866 syntyneet
Luokka:Vuonna 1925 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit