Tämä on luettelo Tampereen tilastoalueista siten kuin kaupungin hallinto ne julkaisemissaan tilastoissa ryhmittelee. Tampereella on 111 tilastoaluetta, ja ne on ryhmitelty seitsemään suuralueeseen ja suunnittelualueisiin.
Tampereen tilastointia varten tehdyt tilastoalueet eivät täysin vastaa asukkaiden mielikuvaa Tampereen kaupunginosista. Tilastoalueissa Amurin, Kyttälän sekä Tammelan kaupunginosat on jaettu kahteen osaan. Lisäksi esimerkiksi Liisankallion ja Kalevanrinteen katsotaan usein kuuluvan Kalevan kaupunginosaan.[1]

NimiKaupunginosan numeroSuuralueSuunnittelualueAsukaslukuAakkulaKoillinenMessu481AitoniemiPohjoinenAito455Ala-PispalaLounainenPispala1097Amuri AKeskinenKeskusta3119Amuri BKeskinenKeskusta2192AtalaKoillinenTasa4629EpiläLounainenRaho1438EpilänharjuLounainenTesoma909FinlaysonKeskinenKeskusta1607HaiharaKaakkoinenKauka184HakametsäKoillinenMessu819HallilaKaakkoinenKauka2685HankkioKoillinenLeino204HatanpääKeskinenKeskusta2686HaukiluomaLounainenTesoma1593HervantaKaakkoinenHerva24738HervantajärviKaakkoinenHerva31HolvastiKoillinenLeino2486HuikasKoillinenMessu1058HyhkyLounainenPispala3685HärmäläEteläinenHärmä5259IkuriLounainenTesoma4395JokipohjaKeskinenIides2123JussinkyläKeskinenKeskusta1230JärvensivuKeskinenSampo1363KaakinmaaKeskinenKeskusta2983KaarilaLounainenRaho1510KalevaKeskinenSampo4491KalevanharjuKeskinenKeskusta1978KalevanrinneKeskinenSampo2000KalkkuLounainenRaho3382KaukajärviKaakkoinenKauka12134KauppiKeskinenSampo42KissanmaaKeskinenSampo2752KoivistonkyläEteläinenKoivisto1937KorkinmäkiEteläinenKoivisto1103KumpulaKoillinenTasa617Kyttälä AKeskinenKeskusta1558Kyttälä BKeskinenKeskusta1796KämmenniemiPohjoinenKämmen2055LahdesjärviEteläinenPeltoo23LakalaivaEteläinenPeltoo37LamminpääLounainenTesoma2952LapinniemiKeskinenSampo1512LappiKeskinenSampo784LeinolaKoillinenLeino2127LentävänniemiLuoteinenLentävä4333LielahtiLuoteinenLiela129LiisankallioKeskinenSampo3396LinnainmaaKoillinenLeino5957LintulampiLuoteinenLiela2426LukonmäkiKaakkoinenKauka2838MessukyläKoillinenMessu653MultisiltaEteläinenPeltoo2370MuotialaKeskinenIides1698MyllypuroLounainenTesoma4NalkalaKeskinenKeskusta3546NekalaKeskinenIides1075NiemenrantaLuoteinenLiela817NiemiLuoteinenLentävä1295NiihamaKoillinenTasa28NirvaEteläinenKoivisto434NurmiPohjoinenAito359OjalaKoillinenTasa59OlkahinenKoillinenTasa1808OsmonmäkiKeskinenKeskusta1712PappilaKoillinenMessu3617PeltolammiEteläinenPeltoo3427PetsamoKeskinenSampo3666PohtolaLuoteinenLiela1322PolsoPohjoinenTerä170PyynikinrinneKeskinenKeskusta1820PyynikkiKeskinenKeskusta756RaholaLounainenRaho3807RantaperkiöEteläinenHärmä2689RatinaKeskinenKeskusta1332RautaharkkoEteläinenKoivisto615RistimäkiLounainenTesoma2031RistinarkkuKoillinenMessu2627RuotulaKoillinenMessu1529RuskoKaakkoinenHerva65RyydynpohjaLuoteinenLiela1421SantalahtiLounainenPispala330SarankulmaEteläinenHärmä9SorilaPohjoinenAito393SärkänniemiKeskinenKeskusta877TaatalaEteläinenKoivisto1011TahmelaLounainenPispala972TakahuhtiKoillinenMessu2122Tammela AKeskinenKeskusta3257Tammela BKeskinenKeskusta2307TammerkoskiKeskinenKeskusta1829TampellaKeskinenKeskusta4058TasanneKoillinenTasa1432TerälahtiPohjoinenTerä464TesomajärviLounainenTesoma1280TohloppiLounainenTesoma2305TulliKeskinenKeskusta1232TurtolaKaakkoinenKauka836UusikyläKoillinenMessu1310VehmainenKoillinenLeino1816VeisuEteläinenKoivisto1515VelaattaPohjoinenTerä400VihiojaKeskinenIides53ViialaKaakkoinenKauka1668ViinikkaKeskinenIides1382ViitapohjaPohjoinenKämmen245VilliläLounainenRaho1201VuohenojaKeskinenSampo634VuoresEteläinenPeltoo1948Ylä-PispalaLounainenPispala1706
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| title = Tampere alueittain 2016| location = Tampere| publisher = Tampereen kaupunki| year = 2016| format = [ online version]| accessdate = 10.9.2016}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tampereen väestö 31.12.2014| location = Tampere| publisher = Tampereen kaupunki| year = 2015| format = [ online version] (pdf)| accessdate = 10.9.2016}}
Viitteet

Aiheesta muualla

*

Kuinka monta kaupunginosaa Tampereella on?


Nunna (, , , ) on eri uskontokuntien tapaperinteessä nainen, joka viettää tiukan uskonnollista ja askeettista elämää usein saman elämäntavan valinneiden ihmisten yhteisössä, luostarissa.
Nunnan miespuolinen vastine on munkki.
Nunna kristinuskossa
Nunna katolisessa kirkossa

Katolisessa traditiossa on hyvin paljon eri sääntökuntia. Yleisesti ottaen, kun henkilö menee luostariin, hän käy läpi joitakin vuosia kestävän kokelasajan, jonka jälkeen hän antaa luostarilupauksen. Benediktiinisissä sääntökunnissa lupaukset koskevat pysyvyyttä yhden tietyn luostarin jäsenenä, kuuliaisuutta luostarin johtajaa kohtaan ja elämäntapojen muutosta (mukaan lukien naimattomuutta ja köyhyyttä). Toisissa sääntökunnissa lupaukset koskevat naimattomuutta, köyhyyttä ja kuuliaisuutta.
Useimmat sääntökunnat katolisessa kirkossa ovat aktiivisia. Sisaret työskentelevät opettajina, sairaanhoitajina, sosiaalityöntekijöinä, professoreina jne. tai seurakuntien palveluksessa. Kontemplatiivisissa sääntökunnissa nunnat elävät klausuurissa, mikä tarkoittaa, että he lähtevät harvoin luostarin ulkopuolelle, mutta he voivat ottaa vastaan vieraita tarkoitusta varten rakennetuissa tiloissa. Klausuuriluostarit ovat omavaraisia ja ne ansaitsevat rahaa myymällä esimerkiksi hilloja, makeisia tai leivonnaisia tai valmistamalla kirkossa käytettäviä esineitä tai tekevät muuta sopivaa työtä, kuten alihankintatöitä.
Nunnaluostarin johtajaa kutsutaan abbedissaksi vain benediktiiniluostareissa tai vanhoissa birgittalaisluostareissa, muutoin häntä sanotaan priorinnaksi eli luostarin johtajaksi.
Nunna ortodoksisessa kirkossa
Ortodoksisessa kirkossa tie nunnaksi kulkee kokelaskauden kautta. Ensin luostarielämään tutustuva nainen on kuuliaisuussisar ilman mitään vihkimyksiä. Sopivaksi katsotun ajan jälkeen kuuliaisuussisar vihitään viitankantajaksi eli niin sanotuksi puolinunnaksi. Viitankantajaa voidaan nimittää myös noviisiksi ja häntä kutsutaan puhuttelunimellä sisar (esimerkiksi sisar Anna).
Noviisikauden jälkeen seuraa vihkimys nunnaksi ja puhuttelunimenä käytetään Suomessa kirkollisen nimen yhteydessä äitiä.
Nunnaluostarin johtajaa kutsutaan igumeniaksi.
Lintulan luostari on merkittävä suomalainen ortodoksinen nunnaluostari.
Nunna buddhalaisuudessa
Buddhalaisessa perinteessä nunnat elävät munkkien tapaan selibaatissa, mutta nunnat ja munkit saattavat elää samassa luostarissa. Buddhalaisnunnien asuja on lukuisia erilaisia, mutta munkkien tapaan nunnatkin ajavat päänsä kaljuiksi.
Kuuluisia nunnia
Äiti Teresa (katolinen nunna)
Pyhä Maria Pariisilainen eli Äiti Maria (Skobtsova) (ortodoksinen nunna, emigrantti)
Pyhä Birgitta
Aiheesta muualla

Nunnakirjallisuutta
Kathryn Hulme: Nunnan tarina (The Nun’s Story, 1956/1959; suomeksi 1957)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sisilia (italiaksi ja sisiliaksi Sicilia) on Välimeren suurin saari Italiassa. Saaren koko on 25700 neliökilometriä, ja siellä asuu runsaat viisi miljoonaa ihmistä. Kapeimmillaan vain 3,3 kilometrin levyinen Messinansalmi erottaa Sisilian Apenniinien niemimaasta.[1] Saari lähisaarineen muodostaa Sisilian hallinnollisen alueen, joka on jaettu yhdeksään maakuntatason alueeseen.
Maantiede
Sisilia on muodoltaan jotakuinkin kolmio, jonka lyhyin ”sivu” suuntautuu itään päin. Koilliskulma on lähimpänä Manner-Italiaa eli Apenniinien niemimaata, josta Sisilian erottaa Messinansalmi. Sisilia on tuliperäinen. Sen pohjoispuolella sijaitsevat pienemmät samoin vulkaaniset Liparisaaret.

Sisilian eteläinen ja läntinen osa ovat suhteellisen laakeita. Pohjoinen ja itäinen osa ovat vuoristoisia. Saaren itäosaa hallitsee tulivuori Etna (3340 m mpy.), joka sijaitsee lähellä Catanian kaupunkia. Tulivuoren ympärysmitta on noin 200 kilometriä.
Sisilia on hedelmällinen saari. Oliivit ja viini ovat saaren tärkeimmät maataloustuotteet. Saarella kasvatetaan myös appelsiineja, sitruunoita ja manteleita.
Kaupungit
Sisilian tärkeimpiä kaupunkeja ovat pääkaupunki Palermo sekä maakuntien ja metropolikaupunkien pääkaupungit Catania, Messina, Syrakusa, Trapani, Enna, Caltanissetta, Agrigento ja Ragusa. Muita tunnettuja sisilialaisia kaupunkeja ovat muun muassa Cefalù, Taormina, Bronte, Marsala, Corleone, Castellammare del Golfo ja Tripi.
Maanjäristykset ja tulivuorenpurkaukset
Etnan tulivuoripurkaukset ja maanjäristykset ovat aiheuttaneet kautta aikain suuria ihmishengen menetyksiä ja taloudellisia vahinkoja. Etnan purkaus vuonna 1669 hävitti osittain Catanian kaupungin. Vuoden 1693 maanjäristys aiheutti suurta tuhoa saaren itäosassa. Vuonna 1783 puolet Messinan kaupungista tuhoutui maanjäristyksessä. Vuoden 1908 maanjäristyksessä kuoli 75000 ihmistä. Vuonna 1968 satoja ihmisiä kuoli maanjäristyksessä saaren länsiosassa.
Historia
Esihistoria
Sisilia on ollut asuttu jo paleoliittisella kaudella, jolloin saarella on ollut luolapiirroksia jättänyt keräily- ja metsästäjäkulttuuri. Neoliittinen kulttuuri saapui Sisiliaan noin 5000 eaa., ja toi mukanaan maanviljelyn ja keramiikan Lähi-idästä. 2000-luvulla eaa. Sisilia tuli osaksi kuparikautisia metallien kauppareittejä. Pronssikausi alkoi noin 1800 eaa. Noin 1400–1200 eaa. saari oli Kreikan mykeneläisen kulttuurin vaikutuspiirissä, ja siellä oli mykeneläisiä kauppa-asemia.[2]
Sisilian vanhimmat tunnetut asukkaat olivat sikaanit. Pronssikauden lopulla noin 1200–900 eaa. saarelle saapuivat Manner-Italiasta tulleet sikulit sekä elymit. Foinikialaiset perustivat kauppa-asemia saaren rannikolle noin 1100–1000 eaa.[2]
Antiikki

pienoiskuva|Tulivuori Etna Taorminan teatterilta nähtynä.
Kreikkalaiset perustivat Sisiliaan siirtokuntia geometriselta kaudelta 700-luvulta eaa. lähtien.[2] Näin saaren rannikkoseudut muuttuivat vähitellen helleenisiksi. Samaan aikaan kreikkalaiset asuttivat Manner-Italian eteläosan eli niin kutsutun Suur-Kreikan (Magna Graecia). Kreikkalaisittain Sisilia tunnettiin nimellä Sikelia.
Sisiliasta tuli suotuisien maanviljelyolosuhteiden ja vilkkaan kaupan ansiosta vaurasta ja kukoistavaa aluetta, ja se ohitti tässä monin tavoin emämaa Kreikan. Sisilian merkittävimpiä poliksia eli kaupunkivaltioita olivat Syrakusa, Akgaras, Gela, Selinus, Katane, Naksos, Himera ja Zankle eli myöhempi Messene. Ajan kuluessa myös saaren alkuperäiset heimot hellenisoituivat.
Sisilian kreikkalaiskaupungit sotivat usein paitsi keskenään myös Karthagoa vastaan. Karthagolaiset alkoivat asettua saarelle 600-luvulta eaa. lähtien,[2] ja valloittivat osan saaresta. Karthago kuitenkin menetti alueensa roomalaisille ensimmäisessä puunilaissodassa. Lopullisesti Rooma vahvisti saaren itselleen toisessa puunilaissodassa. Roomalaisella kaudella Sisiliasta tuli Rooman ensimmäinen provinssi.[2] Roomalaisen kauden alkaessa jo koko Sisilia lienee ollut pääasiassa helleeninen ja kreikankielinen.
Sisilia toimi Rooman vallan alkuaikoina valtakunnan vilja-aittana ennen Egyptin liittämistä valtakuntaan. Saari kärsi kuitenkin huomattavasti Rooman lukuisista sisällissodista, ja taantui kreikkalaiseen kauteen nähden.
Myöhempi historia
Myöhäisantiikin ja varhaiskeskiajan kansainvaellusaikana Sisilian sijainti suojeli sitä jonkin verran pahimmilta Länsi-Roomaa tuhonneilta barbaariaalloilta. Alarik epäonnistui saaren valtaamisessa visigooteille 300-luvulla jaa., mutta Geiserik sai sen vandaalien haltuun seuraavalla vuosisadalla. Lopulta se päätyi kuitenkin gooteille. Belisarius valtasi saaren Bysantin valtakunnalle vuonna 535, ja se säilyi osana valtakuntaa 800-luvulle saakka.
800-luvulla Sisilian valtasivat saraseenit. Nämä asettuivat ensin Agrigentumiin (Agrigento) vuonna 827, valtasivat sitten Messenan (Messina) 831 ja Panormuksen (Palermo) 835. Syrakusa kukistui viimeisenä vasta vuonna 878. Bysantti sai osan saaresta takaisin 1000-luvulla normannien avulla. Vuonna 1061 normannien Robert Guiscard kuitenkin hyökkäsi saarelle omissa nimissään ja sai sen pitkän taistelun jälkeen valtaansa. Vuonna 1130 normanni Roger II yhdisti Napolin ja Sisilian yhdeksi valtakunnaksi, Sisilian kuningaskunnaksi.
Vuonna 1282 Sisilia joutui Aragonialle, jonka kuningas 1442 sai haltuunsa myös Napolin kuningaskunnan. Vuosina 1504–1713 Sisilia kuului Espanjan valtakuntaan. Sisilia joutui 1713 Savoijille ja liitettiin 1720 uudelleen Napoliin. Vuonna 1815 Sisilia ja Napoli saivat nimen Molempain Sisiliain kuningaskunta, jonka Sardinian kuningaskunta vuonna 1861 liitti itseensä ja muodosti yhdistyneen Italian. Toisen maailmansodan aikana saksalais-italialaisilla joukoilla oli tukikohta saarella Afrikan toimien aikana. Liittoutuneet nousivat maihin Sisiliassa 1943.
Kulttuuri
Kieli
Sisilian kieli on latinasta periytyvä kieli, joka poikkeaa jonkin verran italian kielestä. Siinä on paljon sanoja, jotka ovat peräisin arabian kielestä ja myös monia lainoja katalaanista, ranskasta ja espanjasta.
Nähtävyyksiä

Piazza Armerinan pienen vuoristokaupungin lähellä saaren keskiosassa sijaitseva keisari Maximianuksen huvilan Villa Romana del Casalen jäännökset.
Taorminan kaupunkikeskusta ja teatterin rauniot, joilla järjestetään suuret klassisen musiikin festivaalit elokuun puolessa välissä.
Etnan tulivuorelle pääsee köysiradalla ihailemaan koko saaren yli avautuvia maisemia.
Palermon, Cefalùn ja Monrealen katedraalit, erityisesti niiden normanniaikaiset mosaiikit.
Mafia
Yhdysvaltoihinkin siirtolaisten mukana levinnyt rikollisjärjestö mafia (Cosa Nostra) on kotoisin Sisiliasta. Se syntyi 1800-luvulla, ei keskiajalla kuten jotkut myytit väittävät. Benito Mussolini sai heikennettyä mafian asemaa, mutta sodan jälkeen mafia nousi uudestaan tekijäksi, joka vaikutti koko Italian politiikassa. 1980-luvulta alkaen useat mafiosot ovat rikkoneet kuulusteluissa omertàn eli vaikenemisen lain ja useita mafiajohtajia on pidätetty.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kokemäenjoki () on Satakunnan ja Pirkanmaan maakuntien suurin joki, joka on myös Kokemäenjoen vesistön laskujoki. Kokemäenjoki alkaa Sastamalan Liekovedestä, kulkee Huittisten, Kokemäen, Harjavallan, Nakkilan ja Ulvilan kautta, virtaa Porin sivuitse neljänä suuhaarana ja yhtyy Selkämereen Pihlavanlahdella.
Maantiede
Virtaama

Kokemäenjoki on luonteeltaan keskisuuri joki, jonka keskivirtaama on noin 240 m³/s. Keskimääräinen ylin virtaama on 2000-luvulla ollut noin 600 m³/s ja alin virtaama noin 52 m³/s.[1] Tulva-aikana virtaama saattaa nousta varsin korkeaksi. Vuoden 1899 tulvissa virtaama oli 900 m³/s ja vuosina 1961–1990 Kolsin voimalan kohdalla 918 m³/s.[2] Vuorokautista vaihtelua virtaamassa aiheuttaa virtaaman säännöstely neljällä voimalaitoksella. Joen pääuoma on kirkasvetinen, mutta Loimijoen vesi on värjäytynyt savesta.
Pudotusta Liekoveden valjastetusta luusuasta on 57,5 metriä, josta noin 17 metriä osuu Tyrvään ja Karhiniemen välille; 0,30 metriä Karhiniemen ja Kiettareen alueen välille ja loput 40 metriä Kokemäeltä merelle. Harjavallan voimalaitoksen kosket pudottivat vedenpintaa ennen valjastamista 18 metriä.[3]
Kokemäenjoen valuma-alue kattaa 27040km² ulottuen Ikaalisissa Kyrösjärvelle, pohjoisessa Ähtäriin ja Keuruulle, kaakossa Hämeenlinnaan ja Pälkäneelle sekä etelässä Loimijoella Forssaan asti.[3]
Sivujoet
Kokemäenjoen suurin sivujoki on Huittisissa Kokemäenjokeen laskeva, Tammelan Pyhäjärvestä alkunsa saava Loimijoki. Se on yhteensä 114km pitkä. Muista sivujoista suurimpia ovat Kauvatsalla Kokemäenjokeen laskeva, Suodenniemen ja Hämeenkyrön rajoilta alkunsa saava Kauvatsanjoki. Sen vesireitti virtaa Mouhijärven, Kiikoisjärven ja Sääksjärven kautta yhtyen Kokemäenjokeen Puurijärven jälkeen Ala-Kauvatsanjokena. Porissa Kokemäenjokeen laskee Kullaalta, Noormarkusta ja Kokemäen ja Harjavallan takamailta alkunsa saava Harjunpäänjoki. Lisäksi Huittisissa jokeen laskee Sastamalan eteläosista alkunsa saava Sammunjoki eli Sammaljoki.

Juovat ja haarat
Satakunnan maankamaran tasaisuus ja savisuus ovat pääasialliset syyt sille, että Kokemäenjoki muodostaa laajan suiston. Nykyään suisto eli delta alkaa heti Porin keskustasta ja jatkuu noin 10km meren suuntaan. Joki haarautuu 4,5km:n matkalle neljäksi suuhaaraksi eli juovaksi, jotka yhtyvät lopulta uudelleen joen suussa.[4] Yleensä jokisuiden deltat ovat nimensä mukaisesti kolmion muotoisia (vrt. kreikkalaisten aakkosten kirjain delta) suuhaarojen hajautuessa eri suuntiin, mutta Kokemäenjoen suiston sijainti suustaan suppenevassa vanhassa lahdenpohjassa on saanut haarat yhtymään uudelleen ahtaassa jokisuussa.
Kokemäenjoen suiston suuhaaroja kutsutaan paikallisesti juoviksi ja niiden väliin jääviä saaria luodoiksi, kuten Kirjurinluoto, Pormestarinluoto, Hanhiluoto ja Saarenluoto. Ylempänä joen keski- ja yläjuoksulla vastaavia, joesta erkanevia ja siihen jälleen yhtyviä sivu-uomia (maantieteessä putaita), jotka myös voivat olla jäänteitä varhaisemmista suistoista, nimitetään yleensä haaroiksi, kuten Kiettareenhaara, ja niiden väliin jääviä maa-alueita joko luodoiksi, kuten Kiettareenluoto ja Vitikkalanluoto, tai saariksi kuten Kirkkosaari, Raukonsaari tai Naarassari. Meanderointi on Kokemäenjoessa vähäistä, koska uoman kulku yleensä määräytyy vaihtelevien maa- ja kallioperän muotojen mukaan.
Suistoa muovaa maankohoaminen, joka alentaa suiston vedenpintaa ja siirtää sitä eteenpäin merelle. Maankohoaminen nostaa merestä esiin saaria ja niemiä, jotka ohjaavat joen uoman muodostumista. Kun joen suiston eteen jää runsaasti tilaa, alue liettyy tasangoksi, johon joen suisto voi haarautua luonnollisesti. Liettymistä tapahtui 1900-luvun lopulla noin 100000 m³ vuodessa.[3]
Näin on Kokemäenjoen esihistoriassakin käynyt kolme kertaa. Kokemäenjoen alkukilometrit ovat jyrkkää ja kallioista maastoa, jossa suistot olivat pieniä. Ensimmäisen kerran joki muodosti laajan suiston noin 4000 eaa. alkaen Huittisten peltoaukealla, jonne joki kerrosti lietteensä ja jolle se muodosti useita haaroja. Näistä haaroista on joitakin näkyvissä nykyäänkin.[5] Pisin niistä on 2,9km pitkä Suojoki ja se kiertää Naarasaaren. Maijajoki, joka on 1,5km pitkä, kiertää Leppisaaren.[3]

Huittisten peltoaukealla suisto purki vetensä saaristoon. Kun maankohoaminen eteni, saaret ja niemet kasvoivat niin paljon, että salmet ahtautuivat. Joelle jäi lopulta jäljelle kaksi suuta, joista ensimmäinen haara muodostui Ronkalle Kravin kanavan kohdalle ja toinen haara Säpilään. Ronkan suu maatui ensimmäiseksi ja vedet ohjautuivat pohjoiseen kallioiselle alueella. Tänne muodostui joen mutkikkain ja maisemallisesti vaihtelevin osuus.[6] Ensimmäinen haarautuminen tapahtuu Kiettareenluodon kohdalla (Syyrensuu), josta jatkaa etelään Kokemäenjoen Kiettareenhaara ja luoteeseen Kyttälänhaara. Kyttälänhaaran päässä joki haarautuu lukuisiksi haaroiksi, joissa joki pyrkii etenemään maaston kallioisissa epätasaisuuksista. Samalla se yhtyy useassa kohtaa Kiettareenhaaraan. Näiden juopien väliin jäävät muun muassa kallioiset Vihatussaari, Vitikkalanluoto ja Vuosionsaari, sekä lietesaaret Frouvanluoto, Koivusaari ja Kukkarikko, joita ohittaa Frouvanluodon salmi. Joki joutuu tämän jälkeen ahtautumaan kapeaan uomaan, joka oli ennen voimaloiden rakentamista pitkä yhtenäinen koskijakso. Mainittakoon tältä osuudelta vielä entinen Kuivaoja, joka on ruopattuna nykyään Kuljunhaara, sekä Levonsaaren kiertävät läntiset Ketolan- ja Saukonkosket ja itäinen Kuljunjoki.[3]
Toisen kerran suisto muodostui Kokemäen ja Harjavallan väliselle peltoaukealle noin 2500 eaa. Tuolta ajalta ei jokeen ole jäänyt juopia, vaan ne ovat maatuneet joen kuluttaessa uomaansa syvälle savimaahan. Kolmas suisto muodostui Nakkilassa Lammaistenkosken alapuolelle noin 2000 eaa. ja suiston muodostuminen jatkuu edelleen. Nakkilan Anolassa oleva Kirkkosaari halkaisee joen kauniisti ja Ulvilan Saarenluotoa kiertää 4,3km pitkä Kirkkojuopa. Saarenluodossa näkyy maastossa lukuisia kuivuneita juopia. Porin puolelle jää teollisuusalueen sisälle Varvoorinjuopa, jonka toinen pää on maantäytöllä katkaistu.
Porin keskustassa Kirjurinluodolta alkaa joen nykyinen suistomaa, josta käytetään myös nimityksiä Kokemäenjoen luodot tai Porin luodot. Kokemäenjoen pääuoma Luotsimäenjuopa ja sen jatkeena oleva Isojuopa jatkavat luoteeseen noin 9km ja ensin manittu erottaa 5,5km pitkän Hanhiluodon ja viimeksi mainittu 2,7km pitkän Täiluodon mantereesta. Länteen jatkaa Raumanjuopa, josta erkanee Hanhiluodon jälkeen Huvilajuopa, josta edelleen haarautuu Lanajuopa Kvistinluodon jäädessä näiden väliin. Kvistinluodon pohjoispäässä Huvila- ja Lanajuopa yhtyvät Hevosluodonjuovaksi, jonka länsipuolelle jää 4,5km pitkä Hevosluoto. Hevosluodon länsipuolella kulkee 5,0km pitkä Raumanjuopa, joka yhtyy Hevosluodonjuopaan, ja jatkaa Kyläsaarenjuopana merelle. Seuraavat 5km ovat matalien luotojen ja ruohikkoisen suiston aluetta.[4]
Vedenlaatu ja päästöt
Kokemäenjoki oli sen varrella sijaitsevan asutuksen, teollisuuden ja maanviljelyn päästöjen vuoksi 1960–1980-lukujen välisenä aikana yksi Suomen kuormitetuimmista vesistöistä. Veden laatu oli heikko ja sen ravinne- sekä elohopeapitoisuudet olivat korkeita. Lisäksi pohjasedimentit olivat heikkokuntoisia.[7] Teollisuuden suurimpia kuormittajia olivat elohopean osalta Finnish Chemicalsin tehdas Äetsässä sekä muiden raskasmetallien osalta Outokummun tehtaat Harjavallassa. Turun seudun tekopohjavesihanketta vastustanut Pro Virttaankangas -liike on arvioinut Finnish Chemicalsin laskeneen jokeen vuosien 1939–1992 välillä jopa 600 tonnia elohopeaa.[8]
Veden laatu alkoi paranemaan 1980-luvun alkupuolella ja selvä muutos tapahtui vuosikymmenen puolivälissä, kun kaksi joen yläpuolisen vesireitin varrella ollutta selluloosatehdasta lopetti toimintansa. Tämän jälkeen Kokemäenjoen happitilanne alkoi parantumaan nopeasti. Nykyisin veden laatu on tyydyttävä ja joen yläjuoksun Rauta- ja Kulovesien alueella jopa hyvä. Jokeen tulee kuitenkin edelleen hajakuormitusta, jonka johdosta veden laatu heikkenee ajoittain. Kyseessä ovat maatalouden päästöt, joita Kokemäenjokeen tulee erityisesti Loimijoen valuma-alueelta.[9]
Heinäkuussa 2014 tapahtui Harjavallan nikkelipäästö, jossa Norilsk Nickelin Harjavallan tehtaalta pääsi Kokemäenjokeen muun muassa 66 tonnia nikkeliä. Vuoto aiheutti ainakin simpukoiden joukkokuoleman.[10]
Virkistyskäyttö
Joki on kalakannaltaan monipuolinen. Ammattikalastuksen kannalta tärkeimmät pyyntikalat ovat nahkiainen, lohi, meritaimen ja kirjolohi. Veden laatu ja kutupaikkojen vähyys on haittaa luontaista lisääntymistä, joten lohikantaa ylläpidetään istutuksin.[11] Muita saaliskaloja ovat hauki, ahven, lahna ja toutain. Lukuisat mökkiläiset sekä paikalliset asukkaat pyydystävät ahkeraan kalaa ja kesäisin vetouistelua harrastava veneilijä on tavallinen näky joella. Voimalaitosten välit istutetaan säännöllisesti, mutta Harjavallan voimalaitoksen alapuolella joki saa merestä täydennystä. Kokemäenjoesta on Sunniemenrannan kohdalta pyydystetty Suomen luultavasti toiseksi suurin kala: 152 kilon painoinen sampi vuodelta 1914.[12]

Veneilyyn on veden sameudesta huolimatta poikkeuksellisen hyvät olosuhteet, koska 1700–1800-luvulla suoritetut joen perkaukset ovat vähentäneet kivien määrää ja voimalaitosten vedenpinnan nostot ovat hävittäneet kosket. Voimalaitokset estävät pitkien venematkojen tekemistä, mutta kevyimmillä vesikulkuneuvoilla voi liikkua melko esteettömäsi joella ja kiertää voimalaitokset osoitettuja kiertoreittejä pitkin. Tyrvään voimalaitokselta eli Kokemäenjoen luusuasta on Äetsän voimalaitokselle matkaa 12km, Äetsästä on Kokemäelle Kolsin voimalaitokselle 45km, Kokemäeltä Harjavaltaan Lammaisten voimalaitokselle 18km, Harjavallasta Poriin 27km ja edelleen merelle 10km ja Mäntyluotoon vielä 15km. Kokomaismatkaa kertyy yhteensä noin 121km, mikä on joen kokonaispituus. Kokemäenjoelle on tehty opastettu melontareitti, jonka opas on edelleen saatavilla.
Kokemäenjoella järjestettiin vuosina 1985–2011 suuri soututapahtuma Satakunnan Kansansoutu, joka alkoi Sastamalasta ja päättyi Poriin. Vuonna 2012 se järjestettiin lyhyempänä Äetsän ja Kokemäen välillä.
Joen ylitys

Vanhastaan Kokemäenjoki ylitettiin veneillä ja lautoilla, joita säilytettiin kaikkialla joen rannoilla. Kokemäenjoki oli aikakauden ihmisille varsin iso joki, jolla oli voimaa tuhota ihmisen jokeen pystyttämät rakennelmat, kuten kalastamot (tokeet), myllyt ja lautta- eli tukkisillat. Tulvat nostivat vedenpintaa joskus 2–3 metriä, jolloin kaikki joen törmälle jätetty tavara huuhtoutui veden mukana pois. Keväiset jäidenlähdöt olivat joen väkivaltaisin tapahtuma, jonka alta kaikki rakennelmat oli syytä purkaa jo syksyllä pois. Siksi ensimmäinen yritys rakentaa jokeen pysyvä silta venyi varsin myöhäiseksi.[2]
Eräs ikivanha Kokemäenjoen ylityspaikka oli Haistilan lauttaranta Ulvilassa. Se oli käytössä jo keskiajalta lähtien, jolloin se oli osa Ulvilasta Turkuun johtanutta Huovintietä. Haistilassa kulki myös Turusta lähtenyt Pohjanlahden rantatie. Porin kohdalla se kiersi Ulvilan kautta, kun Kokemäenjoen luodot eivät vielä tarjonneet mahdollisuutta jokisuiston ylittämiseen Porissa.[13]
Kokemäelle rakennettiin ensimmäinen pysyvä silta vuonna 1893. Tulkkilan silta oli kiviarkkuinen amerikkalainen puusilta. Ihmisten kiinnostus jäidenlähtöön sai uuden ulottuvuuden, kun jännitettiin sillan kestoa ryskyävän kevätjään lähdön tapahtuessa. Silta rakennettiin uudelleen betonisena kaarisiltana vuonna 1918.[2]
Muuallakin alettiin suunnitella joelle pysyviä siltoja. Vammaskosken yli kulkeva lauttasilta korvattiin vuosina 1874–1876 rakennetulla Vammaskoskensillalla. Poriin oli rakennettu ponttoonisiltoja vuodesta 1855, mutta vuonna 1926 valmistui Porin silta, joka oli Kokemäenjoen ensimmäinen rautasilta.[14]
Kokemäenjoen nykyisestä leveydestä johtuen sillan rakentaminen on kallista. Siksi monet yksityiset lyhentävät kulkumatkojaan yksityisillä losseilla, joita on joen rannoilla lukuisia. Tiheimmillään losseja on saarten kohdilla. Viimeinen yleinen lossi Kokemäenjoella oli Huittisissa. Se poistui käytöstä Karhiniemen sillan valmistuttua 1987.[15][16]
Voimalaitosrakentaminen ja säännöstely

Kokemäenjoessa sijaitsevat Harjavallan voimalaitos Nakkilan ja Harjavallan rajalla [3], Kolsin voimalaitos Kokemäellä sekä Äetsän voimalaitos ja Tyrvään voimalaitos Sastamalassa. Joen alkupiste on Tyrvään voimalaitoksella. Voimalaitosten harjoittama vedenpinnan säännöstely vaikuttaa eri tavalla joen eri kohdissa. Suurin vaikutus on aivan voimaloiden lähellä niiden yläjuoksulla, jossa vedenpinnan korkeusvaihtelut voivat olla pari metriä.
Kolsin voimalaitoksen vaikutukset jokeen ovat olleet suuret. Kaikki kosket Kokemäen Pahringinkoskesta Äetsän Kiviniemenvuolteelle peittyivät nousevan vedenpinnan alle. Vaikka joen rannoille rakennettiin 7km rantavalleja, peittyi veden alle 202 hehtaaria maata ja vielä 52 hehtaaria maata on vedenpinnan säännöstelyn alaista. Vaikka joki oli Huittisista Kokemäen Risteelle asti 30cm putoamiskorkeuden takia luontaista suvantoaluetta, laajeni suvantoalue voimalan rakentamisen jälkeen koskemaan koko mainittua osuutta. Myös sivujokien, Loimijoki ja Sammunjoki, vedenpinta nousi kilometrien matkalta.[3]
Harjavallan voimalaitosken rakentaminen Lammaistenkoskeen ei vaikeuttanut läpikultuliikennettä, koska seudun kosket tekivät sen muutenkin mahdottomaksi. Kolmen peräkkäisen kosken luontaiset putoamiskorkeudet olivat yläjuoksulta lukien Havingnkoskessa 3,5 metriä, Harjavallankoskessa 7,25 metriä ja Lammaisten- eli Pirilänkoskessa 6,6 metriä. Joen luonnollinen leveys normaalitilassaan kuitenkin muuttui, kun vedenpintaa voimalan yläpuolella nostettiin yli 11 metriä. Jokiuomassa olleet 152 hehtaaria niittyjä ja peltomaata jäivät pysyvästi veden alle ja vedenpinnan nosto peitti alleen myös Kokemäen Tulkkilassa olleen Pyhänkorvankosken.[3]
Voimalarakentamisen eräs hyöty onkin joen muuttuminen veneilykelpoiseksi. Joen perkaukset ja vedenpinnan nosto on hävittänyt pajon karikoita ja laskenut koskien putoamiskorkeuksia. Patoaminen on hidastanut joen pintavirtausta. Voimalaitosten ainoa haitta liikkumiselle on voimaloiden ohitusvaikeudet. Keveät veneet ja kajakit voidaan kantaa voimalaitosten ohi, mutta esimerkiksi kirkkoveneen liikutteluun tarvitaan nosturit. Vaikeuksista huolimatta Kokemäenjoen soututapahtuma on jatkuntu vuosia.
Joen kehityshistoriaa ja ihmisen toimintaa
Luonnolliset kehitysvaiheet

Nykyisen kaltainen Kokemäenjoki syntyi geologisesti varsin myöhään. Kun Litorinameren pinta laski ja maa kohosi sopivalle korkeudelle, jäivät Sastamalan Liekoveden-Kuloveden järvenpinnat lievästi merenpintaa ylemmäksi. Paikalle syntyi Kaukolan-Tyrväänkylän kosket, jotka merenpinnan alennettua lisää, pitenivät entisestään. Koska kosken niska oli uusi eikä vesi ollut sitä vielä kuluttanut, on kynnys sijainnut noin 60 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella. Tämä tapahtui noin 4500 eaa.(radiohiilivuosia).[17] Uudemmat tulokset myöhentävät Liekoveden eriytymistä noin 5000 eaa.[18]. Niskan kulumisesta ja voimalaitoksen säännöstelystä johtuen Liekoveden pinta on enää 57,5 metriä merenpinnan yläpuolella.[19]
Merenpinta laski maan kohoamisen seurauksena ja Kokemäenjoki piteni. Koska matka Sastamalasta Keikyään on jyrkkä, kesti joen piteneminen pitkään. Tuhannessa vuodessa joen pituudeksi oli tullut vain 11–12km, jolloin joen suu sijaitsi Huittisissa Karhiniemen kohdalla.[17]
Huittisten suuri peltoaukea on kuuluisa suurista soistaan ja Puurijärven ja Isosuon kansallispuistosta, jotka syntyivät verraten tasaiselle ja saviselle tasangolle. Ennen Kokemäenjoen syntyä oli paikalla syvä meri vedenalaisten kalloiden ja korkean harjun suojassa. Sekä Kokemäenjoki että Loimijoki ovat kerrostaneet siihen toistakymmentä metriä savea ja mutaa, joka sitten muodosti tasangon sen noustua merestä. Joen merellinen suu vetäytyi tällä tasangolla nopeasti eteenpäin. Kun Kankaantaustan muinaissalmi maatui muinaisen meren pinnan ollessa noin 50 metriä nykytason yläpuolella, laski Kokemäenjoki vetensä mereen Kokemäen Säpilän seudulla. Tämä tapahtui vain 500 vuodessa eli noin 3000 eaa. mennessä ja joki oli nyt 30km pitkä.[17]
Säpilän ja Kokemäen keskustan eli Tulkkilan korkeuserot ovat suuremmat, joten seuraavan 500 vuoden aikana joen suisto siirtyi vain 10–12km. Tämä koskien rikkoma joen osuus on aina houkutellut ihmisiä varrellensa asumaan, johon oli tilaisuus ensimmäisen kerran noin 2500 eaa.[17]
Kokemäen Tulkkilasta Harjavaltaan on matkaa noin 15km ja siellä joen suisto sijaitsi noin 2000 eaa., josta se siirtyi Nakkilaan seuraavan tuhannen vuoden aikana. Nakkilasta Poriin vie aikaa 2000 vuotta ja nykyinen suisto syntyi 500 vuotta tämän jälkeen.[17]
Historiallisella ajalla joen suun siirtyminen on vaikuttanut myös ihmisen toimintaan, kun aiemmat satamapaikat ovat yksi toisensa jälkeen käyneet liian mataliksi ja jokisuun satama on ensin siirtynyt Ulvilasta Poriin, sitten Porista Mäntyluotoon ja viimein Tahkoluotoon. Tätä kehitystä selvitti maantieteilijä Auvo Säntti 1950-luvulla tekemissään tutkimuksissa.[20][21]
Perkauksilla tehtyjä tulvansuojelutöitä

Kokemäenjoki on ollut luonteeltaan ajoittain tulviva joki. Sekä yläjuoksulla, Tyrväältä Huittisiin, että keskijuoksulla, Kiettareesta Tulkkilaan, veden virtaamista haittasivat kapeikot ja pitkät koskijaksot. Kun viljelyalaa kasvatettiin 1500–1700 -luvuilla, tapahtui se Kokemäenjoen laaksossa raivaamalla metsää ja suota aina vain lähempänä jokirantaa. Kevät ja syystulvat alkoivat vaivata ranta-asutusta ja asiaa vaadittiin ratkaisemaan jollakin tavalla.[2]
Vuosina 1754–1756 Kokemäenjoessa sattui peräkkäin useita vaikeita tulvia, jotka koettelivat pahiten Huittisten viljelijöitä. Vesi nousi Huittisissa jopa 3 metriä tavallista korkeammalle. Aikalaiskuvauksissa kerrotaan kuinka esimerkiksi noin 100 hehtaaria peltoa jäi veden alle 6–7 viikoksi ja että kerran pellot ja niityt olivat veden alla yhtäjaksoisesti 8–9 viikkoa. Pahimmat tulvat veivät, paitsi sadon ja niittyjen heinät, niin ne veivät myös kalastamoja, vesimyllyjä, siltoja ja aitoja mennessään. Vuonna 1756 Huittisten rahvas ja Porin lääni pyysivät valtiopäiviltä lupauksen ruveta perkaamaan Kokemäen koskia. Tähän suostuttiin ja sitä varten perustettiin toimikunta asiaa ajamaan. Jokea perattiin seuraavasti:
1757: aloitettiin perkaamalla Vitikkalan- ja Vuorionsaarten välissä virtaavaa Putajanvirtaa ja -koskea.
1757 ja 1758: teki neljä Porin rykmentin komppaniaa yhdessä Kokemäen, Huittisten ja Ulvilan talollisten kanssa laajat perkaukset Vitikkalansaaren ja Risteen välisessä Niskakoskessa (180 m³ kiviä), Putajankoskessa (11 500 m³ kiviä ja maata), Rukakoskessa (450m³ kiviä), Kankaanpäänkoskessa (340 m³ kiviä) ja Ketolankoskessa (21 m³ kiviä). Perkauksen tekemiseen käytettiin 29 003 päivätyötä.
1759: armeija räjäytti Vuorionhaaran kalliosaaren, ja se kaivettiin pois.
1760: perattiin noin 200 sotilaan ja lukuisten vapaaehtoisten voimin Niskakoskea, Vuorionhaaraa, Ruka- ja Kankaanpäänkoskea.
1761: perattiin Niskakoskea.
1762: padottiin ja perattiin Putajanvirtaa. Tämä kapea joenhaara jätettiin padotuksi aina vuoteen 1766, jolloin padot raivattiin pois ja vesi päästettiin virtaamaan. Viivyttely johtui siitä, että jäätiin odottelemaan Valtionpäivien tekemää päätöstä perkauksien jatkamista, mutta vuonna 1765 se päättikin lopettaa perkuut.[2]
Edellä luetteloiduista hankkeista ei ollut huittislaisille ja kokemäkeläisille suurtakaan hyötyä, koska samaan aikaan oli perattu myös Tyrvään Vammaskoskea, Nokianvirtaa ja Lempäälän Kuokkalankoskea. Vesi virtasi toki hyvin läpi, mutta samalla se toi ylävirran vedet nopeammin Huittisiin ja Kokemäelle. Tämän vuoksi Valtiopäivät päättivät vuonna 1770 aloittaa perkaukset uudestaan.
1771–1773: jatkettiin Vammaskosken, Nokianvirran ja Lempäälän Kuoppalankosken perkuuta.[2]
Vuosina 1761–1785 sattui joessa useita tulvia. Aikakirjoissa on mainittu tulvavuosia olleen muun muassa 1761, 1765, 1768, 1779 ja 1780. Huittislaiset valittivat asiasta 1780 Valtaneuvostolle. Myös vuosina 1782 ja 1783 sattui tulvia, jonka jälkeen seitsemän Sammun kylän taloa anoi maaherralta Vuorionhaaran perkuuta, mutta anomus tuli evätyksi. Tulvia sattui vielä vuosina 1784 ja 1785. Vuonna 1797 määrättiin armeija osallistumaan perkauksiin vuosittain noin 500 sotilaan voimin ja maksamaan toiminta liikekannallepanorahastosta. Vuonna 1799 muodostettiin Kuninkaallinen Suomen Koskenperkausjohtokunta, joka alkoi vuonna 1800 järjestää Kokemäenjoen perkuuta 200 sotilaan avulla. Työt jäivät kuitenkin tekemättä vuosina 1801 ja 1802 huonojen satovuosien takia.[2]
Samalla suunniteltiin oikaisukanavan tekemistä Kouhijärvestä (nykyään Raijalanjärvi) Kankaantaustan kautta Tulkkilan Sonnilanojalle. Kravin kanavaa alettiin kaivamaa vuonna 1803 käyttäen noin 700–800 sotilaan työpanosta. Työn keskeytti Suomen sota, jolloin Kravista oli nostettu maata jo 383 000 m³.[2]

Vuonna 1816 muodostettiin Suomen Koskenperkausjohtokunta jatkamaan kesken jäänyttä kanavatyötä. Johtokunta totesi kuitenkin, että Kravin kanavaa ei kannattanut jatkaa, koska jäljelle jäänyt työ olisi maksanut liikaa. Sen sijaan se kannatti perinteisen perkauksen jatkamista, johon sitten ryhdyttiinkin:
1817–1819: jatkettiin perkaamalla Kuljunkoskea, Mankoistenkoskea, Mattilankoskea, Ketolankoskea, Kuivakoskea, Vuorionhaaraa, Niskakoskea ja Kyttälänkoskea.
1822–1823: perattiin Kiettareenkoskesta kivet ja sen pohjasta kaivettiin metrin verran maata pois. Tämän seurauksen joki leveni tällä osuudella 98 metristä 210 metriin.
1824: perkaamalla Kuljunkoskea, Mankoistenkoskea ja Niskakoskea. Ryytsölän- ja Ämmälänkarit räjäytettiin ja raivattiin ja Säpilänniemen kärjen kivikot poistettiin. Tässä yhteydessä rakennettiin Niskakoskelle myllyjuopa, joka raivattiin myöhemmissä perkauksissa pois. Tämän uuden perkaushankkeen tuloksena Niskakosken putouskorkeus aleni 2,7 metristä 1,2 metriin ja samalla sen uoma leveni 12 metriä.
1828: aloitettiin noin 10 vuoden hanke, jolla Kokemäenjokea perattiin lisää. Niihin sisältyi perkauksia vuosina 1831 ja 1832 ainakin Säpilänniemen ympäriltä.[2] Osa Kokemäen asukkaista anoivat vuonna 1832, että myös Tulkkilan alajuoksulta Öykkärin-, Forsbyn-, Vuolteen- ja Kirkkokoski perattaisiin, mutta muut kokemäkeläiset vastustivat asiaa ja anomus raukesi.[14]

Tämän jälkeen peraushankkeisiin tartuttiin harvemmin:
1850-luvun puoliväli: perattiin Kuljunkoski.
1871–1878: suoritettiin laajempi perkaushanke, joka kattoi Vuorionhaaran, Kiettareenkosken, Niskakosken ja Pahakosken.[2]
Uudet ehdotukset perkauksien aloittamiselle nousivat esille 1900-luvun alkupuolella ja ne muotoili suunnitelmaksi K. R. von Willebrand. Ne toteutettiin kuitenkin vasta talvella 1932–1933, kun Säpilänniemeä kiertävän joen koskista nostettiin yli 53 000 m³ kiveä ja soraa. Saarien halkomia väyliä levennettiin ja kallioita leikattiin. Työtä tekivät noin 250 henkilöä ja kustannuksia kertyi noin 2 milj. mk. Perkauksien tarkoituksena oli estää kevät- ja syystulvia ja talvien hyydepatojen aiheuttamia tulvia. Töistä huolimatta vuonna 1936 koettiin Huittisissa pahoja hyydepatojen aiheuttamia tulvia.[3]
Vuoden 1932 aikaisissa kuntakokouksissa oli halua jatkaa perkaushanketta. Silloin Tie- ja vesirakennuslaitoksessa käynnistettiin uusi perkaushanke, jota insinööri Hisinger alkoi muunneltuna toteuttaa. Koska Kolsi OY aikoi rakentaa Pahringinkoskeen Kolsin voimalan, jonka patokorkeus olisi 40,55 metriä merenpinnasta, perattiinkin tulevasta padosta lukien vain kauemmaisia koskia. Samalla yritettiin pohjustaa Raijalajärven, Puurijärven ja Isonsuon kuivausta alentamalla Huittisissa joen vedenpintaa metrillä. Perkauspäätös tehtiin 1937, työt aloitettiin 1939 ja ne päättyivät 1940.[3]
Koska Kolsin voimalan padoveden korkeudeksi tulikin yli 42 metriä merenpinnan yläpuolella, jäi Puurijärvi kuivaamatta ja Raijalanjärvi voitiin kuivata rakentamalla sen ympäri rantavalli ja pumppaamalla vesi pois.[3]
Lähteet

Aiheesta muualla

Järvi-Wiki:  ovat Kokemäenjoen alkulähde.

Seppo Keränen, Janne Lampolahti. Elämää suistossa: Life on the Delta. Kehitys 2005.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Autonominen hermosto eli tahdosta riippumaton hermosto (myös vegetatiivinen hermosto) () vaikuttaa sileän lihaksiston ja sydänlihaksen liikkeisiin sekä rauhasten eritykseen. Autonominen hermosto osallistuu moniin elimistön säätelytoimintoihin, kuten verenpaineen säätelyyn. Autonominen hermosto jaetaan sympaattiseen ja parasympaattiseen hermostoon.[1]
Yleistä
Tavallisesti sisäelimeen tulee sekä parasympaattisia että sympaattisia hermosyitä, joiden säätelytoiminta voi olla vastakkaista tai ne voivat toimia yhdessä. Elimistön "autonominen status" ei useimmiten ole joko täysin parasympaattinen tai sympaattinen vaan jotain siltä väliltä. Parasympatikotonus on vahvasti esillä ihmisen ollessa levossa, "rest and digest", kun taas sympatikotonus esiintyy ihmisen ollessa valppaana, "fight or flight".
Autonomiseen hermostoon lasketaan toisinaan kuuluvaksi myös enteerinen hermosto, joka kuitenkin toimii itsenäisesti, riippumatta muusta autonomisesta hermostosta.
Autonomisessa hermostossa on sekä motorisia että sensorisia neuroneja. Alemmat motoneuronit sijaitsevat keskushermoston ulkopuolella autonomisissa ganglioissa. Autonomisten hermojen päätteet eivät muodosta varsinaisia synapseja, vaan viskositeettejä, jotka ovat pullistumia hermon pääteosassa.
Sympaattinen hermosto

Ääreishermostossa sympaattista hermostoa edustaa sympaattinen hermorunko, joka muodostuu sympaattisista ganglioista ja niitä yhteen liittävistä aksonikimpuista. Sympaattisia hermorunkoja on kaksi ja ne sijaitsevat molemmin puolin selkäydintä thorax nikamista lumbaalinikamiin asti. Sympaattiset hermot muodostavat vielä lähempänä kohde-elintä prevertabraalisen ganglion. Sympaattisten hermojen preganglionaaristen neuronien (hermorungon gangliot) synapsipäätteistä erittyy asetyylikoliinia, kun taas postganglionaaristen neuronien (prevertebraaligangliot) synapsipäätteistä erittyy noradrenaliinia, poikkeuksen muodostaa hikirauhaset, joiden sympaattinen aktivaatio tapahtuu asetyylikoliinin avulla.
Sympatikotonus aiheuttaa sydämen sykkeen nousun ja iskutilavuuden suurenemisen, pupillin laajenemisen, noradrenaliinin ja adrenaliinin erittymisen lisämunuaisytimestä, kapillaariverisuonten supistumisen ja glukoosin muodostuksen stimulaation maksassa.
Parasympaattinen hermosto

Parasympaattiset hermot kulkevat joko aivohermojen tai ristihermojen mukana kohdesoluihin. Gangliot sijaitsevat lähellä kohde-elintä. Parasympaattisten hermojen pre- ja postganglionaarisen neuronien synapsipäätteistä erittyy molemmista asetyylikoliinia. Parasympaattisen hermoston reseptorit ovat joko nikotiini- tai muskariinireseptoreita, jotka ovat G-proteiinivälitteisiä.
Parasympaattiset vasteet ovat mm. pupillin pieneneminen, sydämen sykkeen laskeminen ja ruoansulatuskanavan verenkierron aktivoituminen.
Säätely
Autonomisen hermoston säätely on peräisin keskushermoston alueelta. Autonomisen hermoston toiminnat ovat jakautuneet laajalle alueelle muodostaen autonomisen verkoston. Hypotalamus, mantelitumake, talamus, aivorungon alueet ja aivokuorelta primaari autonominen motorinen ja sensorinen alue ovat osa autonomista verkostoa.
Sensorinen osa
Autonomisen hermoston sensoriset neuronit kulkevat dorsaalisesta gangliosta sympaattisten hermojen kanssa kohde-elimiinsä. Sensorisia hermoja kulkee esim. sydämen, ruoansulatuskanavan ja rakon seinämiin, jossa ne aistivat venytystilaa, kemosensitiivisiä (happipitoisuuden tarkkailu) karotiskeräsiin. Autonomisen hermoston sensoriset hermot aistivat myös kipua (iskemia). Vain kipuaistimus tulee tietoisuuteen.
Katso myös
Hermoratahieronta
Lähteet
Neuroscience, 4. painos 2008, Purves et al, published by Sinauer associates

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Hermosto
Luokka:Fysiologia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitkä ovat autonomisen hermoston kaksi osaa?