Lisa Marie Simpson on kuvitteellinen hahmo animaatiosarjassa Simpsonit. Lisan ääninäyttelijä on Yeardley Smith.[1]
Lisa on Simpsonin perheen keskimmäinen lapsi, Homer ja Marge Simpsonin vanhempi tytär sekä Bartin ja Maggien sisko. Lisa on kahdeksanvuotias, mutta hän on ikäistään henkisesti kypsempi ja sarjan älykkäimpiä hahmoja. Toisin kuin veljensä, hän menestyy hyvin koulussa ja on monin tavoin lahjakas. Lisan suurin intohimo on jazzmusiikki ja hän soittaa saksofonia. Älykkömäisellä Lisalla on vähän ystäviä ja hän kärsii usein ulkopuolisuuden tunteesta varsinkin omassa perheessään. Erityisesti Bart ja Homer eivät yleensä arvosta Lisan mielipiteitä. Vahvan oikeudentuntonsa vuoksi Lisa on usein perheensä tiukin moralisti ja innokkain aktivisti.
Lisan mielipiteiden katsotaan usein edustavan varsinkin amerikkalaisessa katsannossa liberaaleja tai vasemmistolaisia kantoja, mikä piirre on korostunut sarjan myöhemmillä tuotantokausilla. Hänet on kuvattu esimerkiksi feminismin ja luonnonsuojelun kannattajana.
Lisa on yksi Simpsonien alkuperäisistä hahmoista ja oli mukana jo ensimmäisessä Tracey Ullman Show’n lyhytfilmissä ”Good Night” vuonna 1987. Simpsonien luoja Matt Groening nimesi hahmon siskonsa Lisa Groeningin mukaan. Lisan toinen etunimi viittaa Elviksen tyttäreen Lisa Marie Presleyyn[2]. Kaikista Simpsonien hahmoista Lisalla on ollut sarjan aikana neljänneksi eniten dialogia, mutta vähemmän kuin muilla perheen jäsenillä Maggieta lukuun ottamatta.[3]
Ulkonäkö
Lisalla on tähden sakaroita muistuttavat piikikkäät hiukset, samanlaiset kuin Maggiella. Maggien ja Bartin tavoin Lisalla ei ole hiusrajaa, vaan hiukset näyttävät olevan osa päätä. Lisa pukeutuu aina samaan oranssiin mekkoon ja pitää kaulassaan valkoista helminauhaa.
Yleistä hahmosta

Lisa käy Springfieldin ala-astetta, jossa hän on Elizabeth Hooverin opettamalla toisella luokalla. Toisin kuin isoveljensä Bart, Lisa menestyy koulussa ja nauttii opiskelusta ja lukemisesta. Hän on selkeästi Simpsonien perheen älykkäin ja kokee usein muun perheen sivistymättömyyden masentavana tai kiusallisena, vaikka rakastaakin heitä. Luokanopettajaansa neiti Hooveriin ja musiikinopettaja Dewey Largoon Lisa on pettynyt, koska heillä ei ole minkäänlaista intohimoa työhönsä. Lisa soittaa harrastuksenaan baritonisaksofonia ja haaveilee jazzmuusikon urasta. Hän soittaa myös koulun orkesterissa, jonka taso ja ohjelmisto eivät tosin lainkaan vastaa hänen toiveitaan. Lisan idoli on taiteelleen terveytensä kustannuksella omistautunut jazzsaksofonisti Veri-ien Murphy, joka kuoli 6. tuotantokauden jaksossa ”Taivaalliset jamit”. Murphyn kuva on kehystettynä Lisan huoneen seinällä. Lisa odottaa innokkaasti pääsevänsä vanhempana johonkin huippuyliopistoon.
Lisa on ollut kasvissyöjä alkaen 7. kauden jaksosta ”Lempilammas” ja uskonnolliselta vakaumukseltaan buddhalainen alkaen 13. kauden jaksosta ”Pikku Buddha”. Hänestä on lisäksi tullut skeptikko, joka ei usko yliluonnolliseen. Lisa kannattaa feminismiä ja luonnonsuojelua ja on yhteydessä eläinaktivisteihin. Hän myös puolustaa intohimoisesti kansalaisoikeuksia ja erilaisten vähemmistöjen asiaa. Lisa yrittää usein turhaan valistaa itsekkyyteen ja lyhytnäköisyyteen taipuvaisia Springfieldin asukkaita, mutta kaupunkilaiset pitävät häntä helposti liian saarnaavana tai vaikeatajuisena. Karun todellisuuden kohtaaminen on joskus horjuttanut Lisan idealismia, esimerkiksi 3. kauden jaksossa ”Totuus ja oikeus” hän oli menettää uskonsa demokraattiseen järjestelmään nähtyään todisteita kongressiedustajien korruptiosta.
Vaikka Lisa tuntuu usein olevan älyltään aikuisen tasolla, hän on kiinnostunut myös tavanomaisemmista pikkutyttöjen puuhista. Hänen pitkäaikainen toiveensa on saada oma poni ja hän pitää myös yksisarvisista. Hänen lempilelunsa on Malibu Stacy -nukke (parodia Barbie-lelusta). Lisa nauttii väkivaltaisista Tikku ja Takku -piirretyistä ja katselee niitä usein yhdessä Bartin kanssa, mutta toisaalta hänen huoneensa seinällä on myös pienille lapsille suunnatun Iloiset pikku tontut -piirrossarjan juliste. Lisa pitää myös Angelica Button -nimisestä nuorten fantasiakirjasarjasta. Lisa on muutamia kertoja kapinoinut ja käyttäytynyt ongelmanuoren tavoin. Kuultuaan, ettei hänestä voisi tulla menestyvää muusikkoa 3. kauden jaksossa ”Kaksi uraa” hän heittäytyi retkuksi koulussa ja varasti opettajien vastauskirjat. Lisalla on ollut syömishäiriö ainakin 16. kauden jaksossa ”Vihollinen vuoteessani”.
Lisassa on havaittavissa lievää narsismia ja omahyväisyyttä sekä toisinaan tekopyhyyttä. Saadessaan joskus kokeesta huonon arvosanan hän näkee vian mieluummin opettajassa kuin itsessään. Hän on myös kilpailuhenkinen eikä siedä sitä, jos joku toinen lapsi menestyy koulussa tai saksofonin soitossa paremmin kuin hän. Lisan pahimmat kilpailijat koulussa ovat älykkö Martin Prince ja Lisan luokkatoveri Allison Taylor, joka esiteltiin 6. kauden jaksossa ”Lisan kilpailija”. Veljensä Bartin kanssa Lisalla on jatkuvaa kinaa ja kilpailua, joskin suoranaista kiusaamista harjoittaa lähinnä Bart. Pohjimmiltaan he ovat läheisiä.
Ystäviä Lisalla ei ole paljoakaan, mutta toisinaan hänen luokkatoverinsa Janey vaikuttaa jonkinlaiselta ystävältä. Lisan ”nörttimäisyys” vaikeuttaa ystävien hankkimista ja joskus yksinäisyys on ajanut hänet epätoivoiseen teeskentelyyn, esimerkiksi 7. kauden jaksossa ”Lisan uusi minä” hän esitti lomapaikassa Bartin kaltaista ”coolia” lasta ja 23. kauden jaksossa ”Lisa ja Gaga” hän yritti tehdä itsestään suositumman kehumalla itseään anonyymissä blogissa. Lisalla on toisinaan masennuskausia, jotka johtuvat joko yksinäisyydestä, ulkopuolisuuden tunteesta, suorituspaineista tai yleisestä maailmantuskasta.
Simpsonien alkutunnuksessa Lisa alkaa soittaa improvisoitua saksofonisooloa kesken koulun orkesterin harjoitusten, jolloin musiikinopettaja Largo komentaa hänet ulos luokasta. Lisan soittama melodia vaihtelee jaksosta toiseen.
Lisan kyvyt ja saavutukset

Lisan älykkyysosamäärän on sanottu olevan 159 ja hän on Mensan jäsen. Hän osaa puhua englannin lisäksi ruotsia, ranskaa, italiaa, saksaa, kiinaa ja kornia[4]. Lisäksi hänen on vihjattu ymmärtävän espanjaa sekä albaniaa. Lisa on soittanut saksofonin ohella kitaraa 4. kauden jaksossa ”Lisan hampaat” ja 17. kauden jaksossa ”Miljoonan taalan Abe” sekä joskus pianoa.
Lisa on osallistunut moniin kykyjenetsintäkisoihin ja on voittanut esimerkiksi Tähdentekijä-kisan ja Little Miss Springfieldin perintöprinsessan tittelin (4. kauden jaksossa ”Kauneuskilpailut”). Hän oli vähällä voittaa myös tavauskisan 14. kauden jaksossa ”Tavausmestari”, mutta tavasi väärin finaalissa. Lisäksi hän on päässyt sanaristikkokisan finaaliin 20. kauden jaksossa ”Sikin sokin sanoissa”, mutta hänen vastustajanaan ollut Gil voitti huijaamalla. Lisa on saavuttanut mainetta tv-klovnina (19. kauden jaksossa ”Kaikki Lisasta”), dokumentaristina (19. kauden jaksossa ”Valkokankaan viisikko”) ja taikurina (22. kauden jaksossa ”Taikuutta ilmassa”). Hänellä oli oma sanomalehti 15. kauden jaksossa ”Merirosvolehti”. Lisan saavutuksiin kuuluu myös ikiliikkuja, jonka hän keksi 6. kauden jaksossa ”Pennin venyttäjä”, mutta Homer kielsi sen.
Vaikka Lisan heikoin aine koulussa on aina ollut liikunta, hän on osoittautunut varsin taitavaksi ainakin jääkiekkomaalivahtina (6. kauden jaksossa ”Lisan liukkaat”) ja voimistelijana (13. kauden jaksossa ”Pikku lukiolainen”). Hän on harrastanut myös steppaamista (11. kauden jaksossa ”Stepataan pois”) ja balettia (19. kauden jaksossa ”Passiivista pössyttelyä”), mutta näissä lajeissa hän ei menestynyt täysin rehellisin keinoin.
Lisa onnistui myös muun muassa paljastamaan korruptoituneen senaattorin jaksossa ”Totuus ja oikeus” ja Sideshow Bobin vaalihuijauksen 6. kauden jaksossa ”Kuolleet sielut”, sai springfieldiläiset puhdistamaan saastuneen järven The Simpsons Movie -elokuvassa ja voitti oikeustaistelun kreationismin opettamisesta kouluissa 17. kauden jaksossa ”Ei me olla apinoita”. Kun johtaja Burns onnistui melkein murtamaan Springfieldin ydinvoimalan työntekijöiden lakkotaistelun jaksossa ”Lisan hampaat”, Lisa innosti työläiset jatkamaan lakkoa laulamalla folk-tyylistä työväenlaulua. Sen sijaan Lisa epäonnistui yrityksissään lanseerata tyttöjä voimaannuttava puhuva nukke (5. kauden jaksossa ”Lisa Leijonamieli”) ja saada johtaja Burns siirtymään ympäristöystävälliseen teknologiaan (8. kauden jaksossa ”Vanha kettu”).
Rakkauselämä
Lisalla on ollut monia ihastuksia, ensimmäisenä Corey-niminen teini-idoli, jota hän ei tosin koskaan tavannut. Lisa on tuntenut ihastusta myös koulukiusaaja Nelson Muntziin, vaikka heidän luonteensa ovat täysin erilaiset. He seurustelivat lyhyesti 8. kauden jaksossa ”Lisa ja Nelson” ja myöhemmissä jaksoissa viitataan ajoittain siihen, että Lisalla olisi edelleen jotain tunteita Nelsonia kohtaan. Bartin ystävä Milhouse Van Houten on rakastunut Lisaan, mutta ei yleensä saa tältä mitään vastakaikua. Välillä Lisa on lähinnä säälistä Milhousen kanssa, mutta närkästyy heti, jos joku vihjaa heidän seurustelevan. Lisa kuitenkin tuli heti mustasukkaiseksi nähdessään Milhousen toisen tytön kanssa 17. kauden jaksossa ”Italiaa aloittelijoille” ja 22. kauden jaksossa ”Saksikäsi-Homer”. Myös Ralph Wiggum oli rakastunut Lisaan 4. kauden jakossa ”Rakastan Lisaa”.
Lisan muita ihastuksia ja lyhytaikaisia poikaystäviä ovat olleet ympäristöaktivisti Jesse Grass (12. kauden jaksossa ”Puunhakkaaja”), maatilalla asunut Luke Stetson (13. kauden jaksossa ”Lännen mailla”), irlantilaissyntyinen Colin (The Simpsons Movie -elokuvassa), Nick (23. kauden jaksossa ”Myyttejä murskaamassa”), Lucas Bortner (25. kauden jaksossa ”Kilpa-ahmatti”) ja Brendan (29. kauden jaksossa ”Itku pitkästä pilkasta”).
Kuvitteellinen henkilöhistoria
Bartin mukaan Lisa on kaksi vuotta ja 38 päivää häntä nuorempi. 4. kauden jakson ”Lisan ensimmäinen sana” mukaan Lisan ensimmäinen sana oli "Bart". Lisan kahdeksanvuotispäiviä vietettiin 3. kauden jaksossa ”Mies vaaleanpunaisessa paidassa”. Simpsonien kuollut ensimmäinen kissa Lumipallo oli ilmeisesti Lisan henkilökohtainen lemmikki, koska siihen viitataan usein Lisan kissana.
Simpsonien tulevaisuusjaksojen mukaan Lisalla on edessään menestyksekäs ura, mutta pääosin onneton rakkauselämä. 11. kauden jakson ”Tulevaisuus” mukaan Lisasta tulisi aikuisena Yhdysvaltain presidentti (”ensimmäinen heteroseksuaali nainen presidenttinä”). 6. kauden jakson ”Lisan häät” mukaan hän rakastuu opiskeluaikanaan Hugh Parkfield -nimiseen englantilaiseen, mutta heidän häänsä perutaan viime hetkellä. 23. kauden jakson ”Joulukortti tulevaisuudesta” mukaan Lisa on myöhemmin melko onnettomassa avioliitossa Milhousen kanssa ja heillä on yksi tytär. Samassa jaksossa vihjataan ohimennen, että aikuisella Lisalla olisi jossain vaiheessa ollut suhteita myös naisten kanssa.

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Simpsoneiden hahmot
Luokka:Kuvitteelliset lapset


Jääkäriliike oli Suomen miesylioppilaiden piireissä vuoden 1914 loppupuolella käynnistynyt ja Jääkäripataljoona 27:n muodostumiseen johtanut aktivistien aloite sotilaskoulutuksen hankkimiseksi Suomen Venäjästä irrottautumista varten. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914 oltiin Suomessa aluksi ensimmäisen sortokauden aikaisen vastarintaryhmittymän kagaalin ja vanhojen aktivistien piireissä varovaisia asennoitumisessa muuttuvaan tilanteeseen.[1] Miesten ylioppilaspiireissä taas syntyi jääkäriliike, joka otti päämääräkseen Suomen aseellisen irrottamisen Venäjästä. Jääkärikoulutuksen 1915–1918 aloitti kaiken kaikkiaan 1895 vapaaehtoista. Heistä 1261 (67%) osallistui Suomen sisällissotaan. Osallistuneista kaatui taisteluissa 128 (10%) ja haavoittui 238 (19%).
Talvisotaan osallistui kaikenlaisissa sotatehtävissä rintama- ja kotijoukoissa sekä armeijan siviilihallinnollisissa tehtävissä 774 jääkäriä, joista kaatui 24 (3%) sekä haavoittui 19 (2%). Mannerheim-risti myönnettiin 20 entiselle jääkärille. Kenraalikuntaan ylennettiin 49 jääkäriä. Jääkäriliikkeen laajennettua sen sosiaalinen pohja leveni kattaen kaikki kansankerrokset. Suhteessa väkilukuun eniten jääkäreitä värväytyi Kortesjärveltä (alue nykyään osa Kauhavan kaupunkia), joka tällä perusteella ilmoitti olevansa jääkäripitäjä.
Jääkäriliikkeen vaiheet
Itsenäisyysliikkeen keskuskomitea piti välttämättömänä kansanarmeijan muodostamista. Sotilaskoulutusta ei voinut Suomessa saada, joten sitä haettiin ulkomailta. Tammikuussa 1915 Saksa ilmoitti valmiudestaan kouluttaa 200 suomalaista. Osittain salateitse lähes kaksi sataa nuorta miestä siirtyi ensin Ruotsiin ja sieltä edelleen Saksaan koulutettaviksi Pfadfinder-kurssille (kyse oli partioliikkeeseen viittaavasta peitenimestä).[2]
Suomalaiset koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissa. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Vilkkainta värväystoiminta oli Uudellamaalla, Pohjanmaalla ja Karjalassa. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27 majuri Maximilian Bayerin johdolla.[3]
Venäjä sai tiedon jääkäriliikkeestä syyskuussa 1915. Kiinnijääneistä 19:stä 13 vietiin Pietariin Špalernajan vankilaan, jonne oli vangittu myös 60 muuta aktivistia, muun muassa Vihtori Kosola, Artturi Leinonen, Esko Riekki, Aarne Sihvo ja Kyösti Wilkuna. ”Kalterijääkärit” vapautettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917.
Pataljoona otti osaa taisteluihin Venäjää vastaan Baltiassa. Jääkärit vannoivat valan Suomen lailliselle hallitukselle Liepājan kirkossa. Syksyllä 1917 Suomeen tuli 60 jääkäriä. Jääkärit olivat hakeneet koulutusta taisteluun Venäjää vastaan, mutta Suomeen palaamisen aikaan alkuvuodesta 1918 tilanne oli merkittävästi muuttunut. Venäläisjoukkojen lisäksi vastapuolella oli Punakaartiksi järjestäytynyttä oman maan työläisväestöä. Tästä syystä noin kolmasosa jääkäreistä jätti palaamatta Suomeen. 950 miehen suuruinen pääjoukko kuitenkin saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 ja siirtyi pääosin hallituksen joukkojen riveihin. He katsoivat kyseessä olevan nimenomaan Suomen vapaussodan, jossa tosiasiallisesti ratkaistaisiin pääsisikö maa "vapaaksi" Venäjän vallan alta. Kaikki jääkärit eivät olleet niin uskollisia hallinnolle kuin yleisesti on uskottu. Pian jääkärien Suomeen palattua jääkärikonfliktiin liittyvistä syistä joukko jääkäreitä teki epäonnistuneen pommiattentaatin kenraali Mannerheimin esikuntajunaan.
Sodan jälkeen valtaosa jääkäreistä palasi siviilielämään. Pääosa oli työläisiä, pienviljelijöitä ja toimenhaltijoita, joka viides oli suorittanut ylioppilastutkinnon. Joitakin jääkäreitä nousi talous- tai kulttuurielämän huipulle. Osa jatkoi sotilasuralla. Muutamia jääkäreitä siirtyi Neuvosto-Venäjälle. Valtaosa jääkäreistä osallistui talvi- ja jatkosotaan.
Yhteensä 49 jääkäriupseeria sai kenraalin sotilasarvon, heidän joukossaan jalkaväenkenraalit Erik Heinrichs, Kaarlo Heiskanen, Taavetti Laatikainen, Armas-Eino Martola, Aarne Sihvo, Alonzo Sundman, Paavo Talvela ja Väinö Valve. Jääkäreiden vaikutus Suomen puolustusvoimien kehittämisessä oli hyvin suuri 1950-luvulle asti. Viimeinen jääkäri, jääkärikenraali Väinö Valve kuoli 1995.
Jääkäriliikettä tutkineen filosofian tohtori Matti Lackmanin mukaan jääkärit syyllistyivät maanpetokseen Venäjällä tuolloin voimassa olleen lain perusteella[4].
Jääkäriliikkeen synnyn syitä
1900-luvun alun aktivismi, jonka aatteellinen perillinen jääkäriliike on, syntyi vastauksena  venäläistämistoimenpiteiden ja eräiden suomalaisten myöntyväisyyden yhdessä luomaan tilanteeseen, jossa Suomen itsehallinnollinen asema oli uhattuna ja lait tuntuivat menettäneen merkityksensä. Oman suomalaisen sotaväen lakkauttaminen ja suomalaisille syntynyt uhka joutua palvelemaan venäläisissä joukko-osastoissa Venäjän maaperällä vaikutti voimakkaasti mielialoihin.[5]
Aktivistien mielestä vallitseva laiton tilanne oikeutti ja velvoitti tarvittaessa vastaamaan väkivaltaan väkivallalla. Aktivismin ohjelma esitettiin vuonna 1903, ja aktiivinen vastustuspuolue perustettiin seuraavana vuonna. Näiden varhaisten aktivistien toiminnassa tulevia jääkärien ja aktivistien toimintamuotoja ennakoivat muun muassa asetoimitukset, kuten SS John Graftonin matka, suojeluskuntien synty suurlakon aikana sekä puolisotilaallisen Voimaliiton perustaminen 1906. Vallankumoukselliset rauhattomuudet Venäjällä tukahduttivat nämä toimintamuodot vielä vuoden 1906 kuluessa.[6]
Toinen sortokausi alkoi kehkeytyä vuoden 1908 lopulla ja sai taakseen Venäjän lain voiman kesäkuussa 1910 kestääkseen Venäjän keisarikunnan loppuun vuoden 1917 maaliskuuhun. Suomen itsenäisyysajatusta pidettiin vireillä aktivistien puoluetoiminnassa muun muassa Framtid–Vastaisuus-lehdessä, kunnes sen lakkauttaminen 1910 päätti vanhan aktivismin kauden.[7]
Yliopiston osakunnissa itsenäistymisajatusta vaalittiin eri muodoin. Toukokuussa 1914 pidetyn promootiojuhlan puheissa itsenäistymisajatus tuotiin julki laajasti, vaikka varovaisesti muotoillen. Promootiotoimikunnassa esiintyy monia tulevia jääkäriliikkeelle merkittäviä miehiä: Kai Donner, Väinö Kokko, Pehr Norrmén ja Yrjö Ruuth (myöh. Ruutu).[8]
Perustaminen

Suomi asetettiin sotatilaan 30. heinäkuuta 1914[9]: Venäjän sotilasjohto pelkäsi Saksan nousevan maihin ja hyökkäävän Suomen kautta. Kriittisiä kohteita eri puolilla Suomea alettiin linnoittaa "vallitöihin" palkattujen suomalaisten voimin mutta venäläisessä johdossa. Nämä työt aiheuttivat työvoimapulaa esimerkiksi maataloudessa. 17. marraskuuta julkaistiin laaja venäläistyttämisohjelma, joka lopullisesti käynnisti jääkäriliikkeeseen johtaneen toiminnan.[10]
Venäläistyttämisohjelman julkaiseminen mursi padot. Jo samana päivänä pidettiin useita toisistaan riippumattomia kokouksia, joissa hahmoteltiin vastarinnan muotoja ja toteuttamista. Kerrotaan esimerkiksi, että kun Väinö Kokko, Yrjö Ruuth ja Väinö Tiiri pitivät neuvoa Gardinin ravintolassa, oli samassa paikassa koolla opiskelijoita, joiden joukosta tultiin tunnetun kolmikon luo vaatimaan toimenpiteitä.[11] Samoihin aikoihin eräät yksittäiset ylioppilaat liittyivät vapaaehtoisina Venäjän armeijaan saadakseen sotilaskoulutuksen ja sotakokemusta. Myöhemmin muutama tällainen "etuajassa" ollut henkilö jopa karkasi Venäjän armeijasta ja siirtyi jääkäriksi. Jääkäriliikkeen alettua vastaavaa ei enää esiintynyt.
Ostrobotnian kokous

Itsenäistymisliikkeen järjestäytymisen katsotaan alkaneen 20. marraskuuta 1914 Pohjalaisten osakuntien talossa Ostrobotnialla pidetystä kokouksesta (päivämäärä ei ole yksiselitteinen, sillä pöytäkirjaa ei salaamissyistä pidetty). Kokouksessa oli noin 20 osanottajaa eri osakunnista sekä vanhasuomalaisesta ylioppilasjärjestö Suomalaisesta Nuijasta. Suoranaisen alun sijasta tämä kokous pikemminkin merkitsi useiden pienempien ryhmien kokoontumista yhteen, eräänlaista kriittisen massan muodostumista.
Kokous totesi muun muassa Pehr Norrménin sanoin, että passiivinen vastarinta on menettänyt merkityksensä ja on lähdettävä valtiopetoksen tielle, koska vastapuolikin (venäläiset) oli hylännyt lain. Suomi oli irrotettava Venäjän yhteydestä. Kun keskusteltiin ulkomaisesta avusta, Väinö Kokko – Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan kuraattori – piti Saksan apua tärkeänä, jopa ainoana mahdollisuutena. Kokouksen jäsenet julistautuivat aktivistisen liikkeen väliaikaiseksi keskuskomiteaksi. Yhteyttä oli otettava sekä mahdollisiin koulutuksen järjestäjiin että vanhempiin poliitikkoihin ja aktivisteihin ynnä sosialistien edustajiin.[12]
Avun tunnustelua ja toimintamuotojen hahmottelua

Marraskuun lopulla 1914 vahvistui ajatus lähettää Tukholmaan neuvottelija tunnustelemaan sotilaskoulutuksen mahdollisuuksia Saksan entisen Helsingin-konsulin Albert Goldbeck-Löwen kautta. Walter Horn ja Bertel Paulig nimettiin neuvottelijoiksi, koska he tunsivat yhteyshenkilön ennestään ja heidän saksan kielen taitonsa oli erinomainen. Matka naamioitiin urheiluyhteyksien ylläpidoksi ruotsalaisiin järjestöihin (Suomen puolelta peitteenä oli Suomen Palloliitto).[13]
Saksa ei ollut ainoa vaihtoehto tukijaksi ja koulutuksen järjestäjäksi tässä vaiheessa. Ruotsin ilmapiiriä tiedustelemaan matkusti vuodenvaihteessa 1914–1915 useita pieniä ryhmiä eri osakunnista. Vierailujen kohteina olivat lukuisat julkisuuden henkilöt niin kirkon, tiedeyhteisön kuin lehdistönkin osalta. Ruotsalaiset isännät osoittivat kiinnostusta Suomen tilanteeseen ja vakuuttuivat siitä, että Suomessa hanke edusti myös suomenkielisiä piirejä, mutta varsinaiseen kysymykseen vastaus oli ilmeinen: mitään aktiivista tukea Suomen itsenäistymiselle ei olisi luvassa.
Samalla kun sotilaskoulutuksen mahdollisuuksia tunnusteltiin ulkomailta, järjestettiin myös kotimaassa omatekoista koulutusta: luettiin kirjallisuutta ja kohennettiin kuntoa muun muassa hiihtoharjoituksin. Ampumaharjoituksiakin pitivät ne, joilla aseita ja patruunoita oli käytössä. Sabotaasitoimintaan valmistauduttiin pioneerialan opiskelulla tekniikan opiskelijoiden johdolla. Myös vakoilutoimintaa saksalaisten hyväksi koetettiin organisoida.[14]
Koulutusta aseelliseen kapinaan Saksasta
Herman Gummerus, Walter Horn ja Bertel Paulig olivat lähettäneet 8. joulukuuta 1914 Saksan sotaministeriölle raportin, jossa kuvailtiin mielialoja Suomessa sekä toivottiin aseapua ja 150 vapaaehtoisen koulutusta Saksalta. Koulutettujen tehtävänä olisi tukea saksalaisten joukkojen maihinnousua Suomeen samalla kun maassa puhkeaisi kansannousu Venäjää vastaan.
Omalla tahollaan maaperää Saksassa muokkasi Saksaan muuttanut suomalaissyntyinen varatuomari Fritz Wetterhoff. Jo syyskuussa Wetterhoff oli esittänyt Suomeen tehtävästä maihinnoususta suunnitelman, joka oli varsin samankaltainen kuin aktivistien Gummeruksen johdolla tekemä suunnitelma. Olennaista olisi vastarinnan kunnollinen valmistelu ja saksalaisten joukkojen tuki.
Suomalaisten vapaaehtoisten koulutusasia eteni päätökseen Saksan sotaministeriön tiloissa 26. tammikuuta 1915 järjestetyssä kokouksessa, jossa oli mukana edustus sotaministeriön lisäksi ulkoministeriöstä ja kahdesta eri esikunnasta.
Päätöksen pääkohtia olivat:
Koulutus annettaisiin 200:lle suomalaiselle saksankielentaitoiselle ylioppilaalle, jotka olivat "sivistyneitä, luotettavia ja hyvistä perheistä".
Koulutuksen kesto olisi aluksi neljä viikkoa, mutta aikaa voitaisiin jatkaa.
Sisällössä painotettaisiin muun muassa sotilashenkeä, ampumataitoa, pienten yksiköiden johtamista sekä tuhoamis- ja sissitoimintaa.
Aloitusajankohdaksi päätettiin helmikuun 1915 puoliväli ja koulutuspaikaksi Lockstedter Lagerin leirialue.
Pfadfinderit – vapaaehtoiset partiojohtajien peiteroolissa
Kehotus alkaa lähettää vapaaehtoisia saavutti Wetterhoffin välittämänä Herman Gummeruksen Tukholmassa 1. helmikuuta 1915. Suomeen tieto välitettiin salasähkeenä, joka näennäisesti käsitteli Harald Öhquistin Saksassa oleskelevan isän vointia: "Lääkäri toivoo täydellistä toipumista kahden viikon kuluessa."
25. helmikuuta[9] saapui Lockstedtiin ensimmäiset 55 koulutettavaa partiolaiskursseille (Pfadfinderkursus). Heidän matkansa oli johtanut ensin Tukholmaan ilmoittautumaan Herman Gummerukselle. Matkat selitettiin esimerkiksi opintoihin liittyviksi. Tukholmassa vaihtuivat monien nimet, karsittiin tarpeettomat varusteet ja saatiin saksalaiset passit sekä matkarahat loppumatkaan. Ruotsissa edettiin Malmön kautta Trelleborgiin, josta lauttayhteys vei Saksaan Sassnitziin. Junamatkan päässä Berliinissä oli vastassa Wetterhoff apulaisineen. Matkan viimeinen osuus vei ensin Hampuriin ja edelleen Lockstedter Lageriin (nykyinen Hohenlockstedt).
Perillä kurssi jaettiin kahdeksi komppaniaksi ja osallistujille annettiin peiteroolin mukaiset partiolaisasut sekä saksalaiseen partionjohtajaan viittaava nimitys Feldmeister. Vaikutelmaa täydensi se, että kurssin johtaja majuri Maximilian Bayer oli myös Saksan partiopoikaliikkeen (Jugendwehr) johtaja.
Pfadfinderien koulutus
Sopimuksessa pfadfinderiten koulutuksesta korostettiin muun muassa Saksan kulttuuriin ja ”sotilaalliseen henkeen” tutustumista. Vaikka kurssiaika oli vain muutamia viikkoja, siihen oli näin ollen kaavailtu muun muassa opintomatkoja.
Aikalaismuistelmissa korostetaan, että suomalaiset kaipasivat aitoa tuntumaa saksalaiseen koulutukseen, mutta ”he saivat pian huomata, ettei heidän opetuksessaankaan noudatettu saksalaisen sotilaskasvatuksen, vaan pikemmin partiopoikakasvatuksen metodeja”. Peiterooli tuntui siis ulottuvan ulkoisten puitteiden ohella myös koulutuksen sisältöihin.
Aluksi isäntien otteet vaikuttivat koulutettavista jopa liian herrasmiesmäisiltä, kun kurssin johtajan ja varsinaisten kouluttajien näkemykset koulutuksesta vielä etsivät muotojaan: ”Suomalaisia kohdeltiin varovaisesti ja hellin käsin. Vasten tahtoa elettiin ’herroiksi’.” Taustalla oli majuri Bayerin näkemys, että neuvokkaita vapaajoukkojen johtajia suomalaisista saataisiin pikemminkin partiolais- kuin sotilasopein. Bayerin arvoihin liittyi myös, että aluksi oli oluenkin nauttiminen suomalaisilta kiellettyä. Pian saatiin kuitenkin huomata, että majuri Bayer jäi painotuksineen vähemmistöön varsinaisiin kouluttajaupseereihin, kapteeneihin Bade, Heldt, Just ja Knaths, nähden.
Kurssilaisten määräkin kasvoi vähitellen, saavuttaen kolmessa viikossa noin 180:n vahvuuden. Osa kurssilaisista alkoi kuitenkin olla poissa vahvuudesta erilaisilla komennuksilla.[15]

Partiopojan asusta huolimatta oli suomalaisilla vapaaehtoisilla 28. helmikuuta lähtien hallussaan tärkein sotilaan tunnusmerkki – ase: venäläinen kolmen linjan kivääri M/91, joita saksalaiset olivat saaneet runsaasti sotasaaliiksi. Valintaa oli helppo perustella silläkin, että suomalaiset tulisivat joka tapauksessa mahdollisessa itsenäisyystaistelussaan turvautumaan venäläisiltä vallattuihin aseisiin.
Pistoolit ja käsikranaatit kuuluivat varustukseen. Ensimmäisiä raskaampia aseita – kahta Maxim-konekivääriä – kurssi sai sen sijaan odotella huhtikuun puoleenväliin saakka.[16]
Ensimmäisten päivien hapuilun jälkeen koulutus hakeutui asenteiltaan preussilaisen sotilaskoulutuksen uomiin, vaikka sisältö olikin poikkeavaa, koulutettiinhan sivistyneitä, vapaaehtoisia ”sivilistejä”.
Lauerman luonnehdinnan mukaan pfadfinderit saivat ”jokseenkin samanaikaisesti alokkaalle, kadetille, sotakorkeakoulun oppilasupseerille ja hiukkasen partiolaisjohtajallekin kuuluvaa opetusta”. Koulutettaville pyrittiin luomaan valmiuksia johtaa niin ryhmää, joukkuetta kuin ”välttävästi komppaniaakin”. Teoriaopetuksessa sivuttiin aiheita aina rykmenttitasolle asti.[17]
Koulutuksen sisältö ja laajuus muuttuivat sitä mukaa kuin kurssin pituutta vähin erin kasvatettiin. Alkuperäisessä suunnitelmassa syrjään jätetty sulkeisjärjestys samoin kuin tupapalveluskin tulivat kuulumaan ohjelmaan.
Maaliskuussa oli saatu ensimmäiset ylennykset zug- ja gruppenführerien (joukkueen- ja ryhmänjohtajien) arvoihin, mikä ennakoi mahdollisuutta, että kurssia laajennettaisiin.[18]
Huhtikuussa 1915 annettiin kaiken kaikkiaan neljä eri lupausta kurssien pidentämisestä; esimerkiksi 2. päivänä kerrottiin, että kurssi kestäisi 16. huhtikuuta saakka ja 14. huhtikuuta ilmoitettiin jatkosta toukokuulle. Epävarmuus raastoi mieliä: ei tiedetty, mikä olisi itse kunkin tulevaisuus kurssin jälkeen. Alun perin neliviikkoinen poissaolo kotimaasta oli venynyt jo kuukausiin.
Heinäkuussa saatiin riekaleiksi kuluneiden ja vastenmielisiksi käyneiden partiolaispukujen tilalle oikeat sotilaspuvut: Saksan jalkaväen kenttäharmaat. Pfadfinder-aika oli päättynyt, ja kurssilaiset olivat nyt musketöörejä.
Itsenäisyysliike astui seuraavaan vaiheeseen. Ostrobotnian kokouksen alkumuodosta oli myös liikkeen organisaatio laajentunut ja monipuolistunut.
Suomen itsenäistymisen ja jääkäriliikkeen taustavoimia

Liikkeen esikuntana voidaan pitää A.K:ta ("Aktionskommittén", "Toimintakomitea" tai "Aktiivinen komitea"). Siinä olivat edustettuina eri puolueet, vanha ja nuori aktivismi sekä vanhan väen upseerit, jotka myöhemmin järjestäytyivät M.K:si ("Militärkommittén", "sotilaskomitea"). Ahti (1999) on luonnehtinut MK:ta "entisten Haminan kadettien toveripiiriksi".[19]
Aktiivista komiteaa tuki C.K. ("Centralkommittén", "Keskuskomitea"), joka oli vanhemman polven poliitikkojen muodostama ryhmä. Siihen kuului muun muassa valtioneuvoksia (Edvard Hjelt, Alexis Gripenberg), senaattoreita (Hugo Rautapää) ja professoreita (Rafael Erich, Edward Westermarck). Ruotsalaisen kieliryhmän edustus oli vallitseva. Se, että myös vanhasuomalaisia (Rautapää ja Samuli Sario) liittyi mukaan, osoitti heidän asenteensa muuttumista.
Aktiivisen komitean keskeinen käytännön toimija oli kesäkuusta 1917 lähtien työjaosto. Sen toiminta puolestaan naamioitiin metsäalan yritykseksi. Yritys, nimeltään Uusi Metsätoimisto, sijaitsi Helsingissä osoitteessa Yrjönkatu 25. Näennäisesti "toimisto" osti ja myi puutavaraa ja muita metsän antimia sekä välitti työntekijöitä metsätyömaille. Tällä voitiin verhota todelliset tehtävät, joista merkittävin oli suojeluskuntatoiminnan käynnistäminen eri puolilla maata. Uuden metsätoimiston keskeisin hahmo oli maisteri Elmo E. Kaila.

Tukholmassa toimi vuodesta 1916 alkaen vaikutusvaltainen Suomen itsenäisyysliikkeen Ulkomaanvaltuuskunta. Sen kautta olivat olemassa yhteydet Ruotsiin ja Saksaan. Seuraavan vuoden syksyllä valtuuskunta alistettiin A.K.:lle, joka sai siitä yhteyselimen saksalaisiin päin.
Saksassa liikkeen asioita oli hoitanut Fritz Wetterhoffin johtama Büro Wetterhoff. Wetterhoffin jouduttua saksalaisten epäsuosioon perustettiin marraskuussa 1916 uusi, riippumattomampi yhdyselin Das Finnländische Büro, jota johti Samuli Sario. Hänen mukaansa ja edeltäjän nimimallilla toimistoa kutsuttiin myös Büro Sarioksi. Riippumattomuuden hinta oli vaatimattomuus: Wetterhoffin toimiston arkisto ja kontaktit eivät olleet käytettävissä ja rahaakin puuttui.
Sosialistien edustus puuttui näistä elimistä. Vaikka yhteistyöstä porvarien kanssa kieltäydyttiin, oli itsenäistymisajatus kannatettava. Muun muassa K. H. Wiik, Oskari Tokoi ja Yrjö Mäkelin tukivat jääkäriliikettä. Viimeksi mainitun poika Leo Mäkelin liittyi jääkärien riveihin 14. helmikuuta 1916.
Suomen "vapautusliikkeen" monitahoisen organisaation tiivistää Ahti (1999) seuraavasti:
"Suomessa toimi AK, Uusi metsätoimisto ja MK. Tukholmassa oli Ulkomaanvaltuuskunta ja Nikolai Mexmontanin Sotilaskomitean alainen esikunta, Berliinissä Samuli Sarion toimisto ja viimein Liepājassa Jääkäripataljoona ja sen edustajat."[20]
Suomen itsenäistymisen kannalta oli Venäjän vallankumous onnekas tapahtuma, mutta niin oli myös Saksan tappio ensimmäisessä maailmansodassa. Professori Matti Lackmanin mukaan Saksa ei välittänyt Suomen vapaudesta, vaan tuki jääkäreitä samasta syystä kuin bolševikkejakin: päämääränä oli heikentää Saksan vihollista Venäjää. Saksa ei myöskään päästänyt jääkäreitä Suomeen, ennen kuin katsoi sen tarpeelliseksi. Jääkäreillä ei ollut paljoa mahdollisuuksia vaikuttaa tähän asiaan. Lisäksi Saksa suunnitteli tekevänsä Suomesta oman vasallivaltionsa.[21]
Suuri värväys – partiolaiskurssista Lockstedtin harjoitusjoukoksi
Kun pfadfinder-joukon laajentaminen pataljoonaksi hyväksyttiin keisari Vilhelm II:n 28. elokuuta 1915 allekirjoittamalla käskyllä, lisättiin rekrytointia alkuperäiseen joukkoon nähden moninkertaiseksi. "Suuri värväys" tuli kestämään syyskuusta 1915 toukokuuhun 1916.
Pataljoonan vahvuus – neljä kiväärikomppaniaa, konekiväärikomppania ja pioneerikomppania – edellytti normivahvuuksien mukaan 1439:ää miestä. Pois lukien tästä pfadfinderit sekä saksalainen päällystö ja alipäällystö, nettotarve oli noin 1200 miestä. Pataljoonan – tässä vaiheessa Ausbildungstruppe Lockstedtin – komentaja majuri Bayer esitti tarpeeksi kuitenkin jopa 2000 miestä mahdollisesti ajatellen, ettei suomalaisia käännytettäisi takaisin, vaan yksikköä laajennettaisiin tai uusia perustettaisiin tilanteen mukaan.
Värväystoiminnan organisoinnissa keskeistä oli ylioppilaiden osakuntatoiminta ja pienemmässä määrin myös muut miesopiskelijoiden yhteisöt. Aktiivisen komitean ja ylioppilaskunnan välisenä yhteytenä toimi maisteri Kai Donner. Ylioppilasaktiivit värväsivät opiskelutovereitaan ja tekivät matkoja maakuntiin hankkiakseen rekryyttejä sekä tukeakseen ja käynnistääkseen paikallisvärväystä.
Jotta jääkäriliike saisi laajan ja monipuolisen osallistuja- ja kannattajajoukon, pyrittiin värvääjiä hankkimaan eri yhteiskuntaryhmistä. Lauerman sanoin: "Värvärien joukossa oli työläisiä, työnjohtajia ja käsityöläisiä, maanviljelijöitä, opettajia, pappeja ja lukkareita, jopa joku poliisiviranomainenkin."[22]
Paikallisvärväreitä oli helpoin löytää Pohjanmaalla ja Karjalassa. Muualle oli lähetettävä ylioppilasvärväreitä Helsingistä ja kutsuttava jääkäreitä Saksasta. Tunnettuja värvääjäjääkäreitä ovat muun muassa Aarne Sihvo ja Sulo-Weikko Pekkola.
Eräs värväysesimerkki
Iivari Kauranen on kertonut omasta värväyksestään seuraavasti:
Kuvauksessa esiintyy useita kuvaavia elementtejä:
värväys on päässyt alkuun muutama kuukausi aikaisemmin ja laajennut akateemisten piirien ulkopuolelle
värvääjä ja värvätty tuntevat jollakin tavalla toisensa, joten luottamus voidaan arvioida
värvääjä on liikkuvassa ammatissa, johon liittyy paljon sosiaalista kanssakäymistä
yrityksen motiivit ja rekryyteille asetettavat vaatimukset tuodaan esille
Sitä, että värväri tunsi jääkäriliikkeen hyvin, voidaan ehkä pitää poikkeuksellisena; taustatiedot saattoivat usein olla heikkojakin ja kuvaukset matkan tarkoituksesta epämääräisiä. Kertomuksessa esiintyvä avomielisyys taas kertoo siitä, että ollaan ehkä varomattomia, läsnä olevat tunnetaan ja myöhemmin ollaan jääkäriliikkeen tukialueella, Etelä-Pohjanmaalla. Täällä saatettiin jopa järjestää avoimesti "värväysiltamat" tai "lähtötanssit".
Tyypilliset rekryytit eivät tuossa vaiheessa enää olleet kielitaitoisia, kokeneita matkaajia, jotka opiskeluasioissaan pistäytyisivät ulkomailla: Kauranen kertoo lainauksen jälkeisessä osassa, että matka Jyväskylästä Ala-Härmän Volttiin oli hänen ensimmäinen junamatkansa. Kemin etappi on paljastunut (20. tammikuuta 1916) tai juuri paljastumassa ja joudutaan kiertoteihin.
Eri vaiheiden ja odotusten jälkeen rajanylitys tapahtuu Torniosta hiihtäen paikallisoppaan johdolla. Haaparannasta matka jatkuu "Halkokonttorissa" toimivan jääkärin johdolla eteenpäin. Ruotsin halki matkataan ummikkoina jatkoyhteyden selvittävän paperilapun turvin. Loppuosa reitistä on tavanomainen: Malmö–Trelleborg–Sassnitz. Kauranen ja neljä muuta rekryyttiä ovat perillä Lockstedter Lagerissa 28. tammikuuta 1916 tullakseen osaksi koulutuspaikan mukaan nimettyä Lockstedtin harjoitusjoukkoa.[23]
Ausbildungstruppe Lockstedt
Pääartikkeli: Lockstedtin harjoitusjoukko
Lockstedtin harjoitusjoukko perustettiin virallisesti 2. syyskuuta 1915. Aluksi käytettävissä olivat vain alkuperäiset pfadfinderit, nyt lukumäärältään 143. Heistä ylennettiin 6 joukkueenjohtajaa (Zugführer), 30 ryhmänjohtajaa (Gruppenführer) ja niin ikään 30 ryhmän varajohtajaa (Hilfsgruppenführer).
Syyskuun puolivälin paikkeilla Ausbildungstruppe Lockstedt sai ensimmäiset uudet alokkaansa, aluksi pääasiassa vankileireille internoitujen suomalaisten joukosta sillä aikaa kun värväys Suomessa vasta käynnistyi.
Miesten tulo joukko-osastoon kiihtyi syksyn ja alkutalven kuluessa niin, että marraskuussa voitiin perustaa kolmas ja joulukuun lopulla neljäs komppania. Vuoden 1916 alussa vahvuus oli 881 miestä ja tuhannes rekryytti astui palvelukseen 13. tammikuuta.[24]
Etapit

Vajaat 200 saksankielentaitoista pfadfinder-tarjokasta ujutettiin Tukholmaan ja eteenpäin esimerkiksi opintomatkojen varjolla. Lockstedtin harjoitusjoukon miehistön värväystä ja kuljetusta varten oli suunniteltava erityyppinen organisaatio. Rajan laillinen ylitys vaikeutui jo syksyn 1915 kuluessa ja helmikuussa 1916 se sulkeutui täysin "jääkäri-ikäisiltä" 19–35-vuotiailta miehiltä, kun passeja ei enää myönnetty.
Jälkeenpäin laaditussa etappiteiden kartassa on Suomen ja Ruotsin puolella yhteensä 52 etappikohdetta, osan kuvatessa yksittäistä taloa, osan kokonaista paikkakuntaa. Säilyneitten etappitalojen seinissä on tästä kertovia muistolaattoja.
Eräs tunnetuimpia etappitaloja oli Juho Alfred Heikkisen eli Hallan ukon ja hänen vaimonsa Licin asuma Hallan talo Hyrynsalmen Hallavaarassa. Hallan etappia johti Friedel Jacobson.
Haaparannan–Tornion alue muodosti maailmansodan tilanteessa merkittävän kansainvälisen solmukohdan. Jääkärietappi toi oman lisänsä paikkaan, joka oli ennestään tärkeä "vakoilun, salaisen politiikan,Venäjän vallankumouksellisen toiminnan, pakolaisten, salakuljetuksen [ja] prostituution" harjoittamiselle.[25] Tässä keitoksessa kiehui yhtenä sattumana "Halkokonttorin" peitenimellä toimiva jääkärietappi.
Tornion etapin oli perustanut Eero Heickell (Kuussaari) jo vuoden 1915 alussa pfadfinder-kurssilaisten rajanylityksen tukemiseksi.
Haaparannan etappikeskus puolestaan syntyi pfadfindereiden Heikki Kekonin ja W. E. Tuompon sinne suuntaaman tiedotus- ja tiedustelumatkan jatkokomennuksena, kun Lockstedtin harjoitusjoukon perustamisesta oli saatu varmuus ja etapille tulisi näin käyttöä.
Kemin etappi perustettiin 3. syyskuuta 1915, jolloin Heickell neuvotteli asiasta muun muassa Konstu Pietilän ja Arvi Hällforsin kanssa. Kemissä etappi sijaitsi Juho Heiskasen omistamassa matkustajakoti Osulassa. Etappi joutui ilmiannon kohteeksi ja sen toiminta katkaistiin 6. tammikuuta 1916 lähettämällä Helsinkiin sähkösanoma "Potilas ei saavu".
Tästä huolimatta Osulan isäntä Juho Heiskanen pidätettiin. Hänestä tuli ensimmäinen špalerniitti eli Pietarin Špalernajan vankilaan teljetty aktivisti. Myöhemmin heitä kutsuttaisiin kalterijääkäreiksi.[26]
Kaupunkiolosuhteissa etappi saatettiin perustaa sopivan liikeyrityksen yhteyteen. Esimerkiksi Oulussa toimi konttoristi Amatus Johanssonin ylläpitämä toimintapiste Högstenin herrainvaateliikkeessä. Samassa kaupungissa Iikka Castrén huolti ja majoitti jääkäriliikkeen nimissä liikkuvia Valion toimitiloissa.[27] Paikallisen työväenlehden Kansan Tahdon lehtimiehet Yrjö Mäkelin ja Hannes Uksila kokosivat värvätyt lehden toimitukseen, josta heidät ohjattiin Jaakko Kemppaisen vaatturiliikkeeseen ja sieltä joko jään yli tai Tornion kautta Ruotsiin.
Etappitiet johtivat rajan yli pohjoisesta alkaen Muoniossa, Kangasjärvellä, Pellossa, Tengeliössä, Palovaarassa, Karungissa, Torniossa ja Haaparannalla. Merenkurkun yli kuljettiin Jepualta ja Voltista alkavilla etapeilla, joiden kohtaamispiste oli Holmön saarella. Kulkijoiden määrällä mitattuina tärkeimmät ylityspaikat olivat Kemin-Haaparannan sekä Tornion reitit. Kemin etapin paljastuttua ja Merenkurkun ollessa yhtenäisessä jäässä muodostui Etelä-Pohjanmaalta Uumajaan johtavan reitin merkitys suureksi.[28]
Etappitoiminta pyrittiin aluksi eristämään värväyksestä, mutta myöhemmin nämä toiminnot väistämättä sekoittuivat, vaikka se kasvattikin turvallisuusriskiä. Lackman mainitsee esimerkkinä, kuinka etappireitin varrella Pohjois-Ruotsin Seittenkarissa vaikuttaneet etappimiehet värväsivät siellä työskennelleistä suomalaisista metsätyömiehistä ainakin 20 miestä Saksaan.[29]
Jääkäripataljoona 27:nä rintamalle
Pääartikkeli: Jääkäripataljoona 27
Vuoden 1915 loppupuolella majuri Bayer arvioi, että Ausbildungstruppe Lockstedtin miesten koulutus täydentyisi tarkoituksenmukaisesti rintamakokemuksella. Hän otti asian puheeksi liikkeen suomalaisten johtomiesten – Adolf von Bonsdorffin, Rafael Erichin ja Samuli Sarion – kanssa, kun nämä olivat vierailemassa Lockstedter Lagerissa.
Suostumus asiaan saatiin maaliskuussa 1916 ja liikekannallepanokäsky annettiin 3. toukokuuta 1916. Harjoitusjoukon rintamakelpoiseksi arvioitu osa nimitettiin Kuninkaalliseksi jääkäripataljoona 27:ksi (Königlich Preussisches Jägerbataillon Nr. 27).[9] Koulutukseen vielä jäävä täydennysosa sai harjoitusjoukon vanhan nimen Ausbildungstruppe Lockstedt.
Bahrenfeldin rangaistusosasto
Tyytymättömyyttä ja purnausta ilmeni jääkärien joukossa sekä suoranaisten olosuhteiden että epätietoisuuden vuoksi. Monilla Suomesta "suuren värväyksen" aikaan saapuneilla ei ollut selkeää käsitystä odotettavissa olevasta tilanteesta (kun sitä ei ollut värväreilläkään). Vaikka jääkäripataljoona toisaalta oli suomalainen yritys ja yhteisö, se oli toisaalta vain yksi saksalaisen sotilaskurin alainen yksikkö. Niinpä kurittomuutta kitkettiin kovin ottein. Ensimmäiset vakavampiin rettelöinteihin syyllistyneet lähetettiin sotaoikeuteen ja sieltä vankileireille.
Erityinen rangaistusosasto perustettiin Zerkstenin kartanoon kymmenen kilometrin päähän rintamalinjasta vuoden 1916 syksyllä. Osastoa komensi vääpeli Höfelmeyer. Kurinpitokeinoina käytettiin pakkotahtisen harjoittelun ohella ruuatta jättämistä, pimeässä putkassa istuttamista sekä pakkasessa pitämistä. Zerksteniin viedyt "jermut" eivät kuitenkaan olleet lannistettavissa eikä osasto saavuttanut tarkoitustaan: rangaistusosastoon komennetut eivät "palanneet järjestykseen".[30]
Pataljoonaa varten perustettiin marraskuussa 1916 erityinen rangaistuskomppania, Altona-Bahrenfeldin työkomennuskunta, joka toimi tykistövarikossa Hampurin lähellä. Yhteensä tähän osastoon, "bahrenfelttareihin", päätyi Lackmanin mukaan 216 miestä (Lauerman 1966 laskelmissa 224 miestä). Palvelus oli raskasta ja sitä vaikeutti suuresti vielä sekin, että rangaistusosastolaisten esimiehet puhuivat pelkästään saksaa. Ravinto puolestaan oli niukkaa ja yksipuolista.
"Bahrenfelttarien" kehnoista olosuhteista kantautui tietoa pataljoonaan, mikä osaltaan lisäsi tyytymättömyyttä pääjoukossa. Rangaistuskomppanian tilannetta ei kuitenkaan korjattu, ennen kuin Špalernajan vankilasta vallankumouksen myötä vapautunut Zugführer Aarne Sihvo, myöhempi Puolustusvoimien komentaja, vieraili Bahrenfeldissa. Sihvo totesi, että rangaistuskomppania tulisi aiheuttamaan särön jääkärien ulkoiseen kuvaan, kun heidän paluunsa Suomeen tulisi ajankohtaiseksi. Omakohtaisiin, tuoreisiin vankilakokemuksiinsa verraten hän saattoi ymmärtää bahrenfelttareiden ahdingon.
Vain viisi bahrenfelttaria palasi rangaistuskomppaniasta pataljoonaan, lopuista työkuntoiset sijoitettiin pääosin siviilitöihin teollisuuslaitoksiin. Bahrenfelttarit saattoivat palata Suomeen vasta vuoden 1918 sodan päätyttyä, pääosa syksyllä 1918. Jälkeen jääneitä eli Saksassa surkeissa oloissa; jotkut olivat lähteneet maasta omin avuin ja kaikkien kohtalo ei koskaan selvinnyt.[31]
Jääkäriliikkeen paljastuminen viranomaisille
Kun laajamittainen värväys oli aloitettu syyskuussa 1915, jääkäriliikkeen asia ei ollut enää vain pienten piirien tiedossa ja sen paljastuminen jossain muodossa olisi vain ajan kysymys.
28. syyskuuta päivätty raportti kenraalikuvernööri Seynille osoittaa venäläisten jo tuntevan jääkäriliikkeen toiminnan ytimen: Suomessa "harjoitetaan voimakasta kiihotusta suomalaisen nuorison, eritoten ylioppilaitten, saattamiseksi saksalaisiin upseerikouluihin, joissa heidät valmistettaisiin kapinan johtajiksi Suomeen".[32]
Jääkäriliikkeen paljastumisesta ei puutu sen paremmin tragikoomisia kuin syvästi traagisiakaan piirteitä:
Venäjän Haaparannan varakonsuli sai jääkäritarjokkaalta kyselyn matkarahoista Saksaan. Tieto matkarahoista oli oikea, mutta osoite väärä: Haaparannassa oikea paikka olisi konsulintoimiston sijasta kaiketi ollut "Halkokonttori".[32]
Torniossa vangittiin 23. joulukuuta 1915 pfadfinder Edvard Bruhn. Bruhn oli hoitanut yhtä jääkäriliikkeen värväyselimistä, ns. Liisankadun toimistoa Helsingissä. Kiinni jouduttuaan vasta 21-vuotias Bruhn paljasti kuulusteluissa tietonsa. Jo ennen kiinni joutumistaan Bruhn oli herättänyt huomiota "kevytmielisellä" elämäntyylillään, jonka seurauksena epäiltiin muun muassa värväykseen ja etappeihin liittyviä muistiinpanoja joutuneen vääriin käsiin. Hänet olikin tarkoitus toimittaa turvallisuussyistä pois maasta, mutta matkaseurue joutui varjostuksen kohteeksi ja kohtalokkaaseen tarkastukseen Tornion asemalla. Vapauduttuaan vallankumouksen yhteydessä Bruhn taisteli sekä Suomen että Viron vapaussodissa, ja kaatui vuonna 1919 Virossa.[33]
Vuosina 1916–1917 jääkäriliikkeeseen kohdistunutta viranomaistutkintaa johti venäläinen tutkintatuomari Nikolai Maškevitš. Vangittujen jääkärivärvärien oikeudenkäynnit alkoivat joulukuussa 1916 ja päätodistusaineistona olivat Maškevitšin keräämät tiedot ja tunnustukset. Prosessi keskeytyi vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen seurauksena, kun väkijoukko vapautti vangitut ja tuhosi pääosan asiakirjoista.[34]
Punajääkärit
Lackmanin mukaan Brest-Litovskin rauhan täydennysneuvottelujen aikaan elokuussa 1918 Berliinissä ryhmä sinne jääneitä jääkäreitä toimitti SKP:n perustavalle kokoukselle välitettävän kirjeen, jossa kertoivat olevansa halukkaita yhteistyöhön. Kirje ei kuitenkaan herättänyt kiinnostusta, sillä SKP:ssä jääkäreitä pidettiin lahtareina, vaikka osa heistä oli proletariaattia, kuten työläisiä ja merimiehiä. Ryhmä Berliinin punajääkäreitä kotiutettiin myöhemmin syksyllä, ja heistä osa ryhtyi yhteistyössä järjestämään organisaatiota punaisten kanssa. Hanke hyytyi, kun salainen poliisi eli Yleisesikunnan osasto III pidätti muutamia.[35]
Jääkäriliikkeen historia lyhyesti

17. marraskuuta 1914 Suomen suurruhtinaskunnan lehdistössä julkaistaan ns. suuri venäläistämisohjelma.
20. marraskuuta 1914 Jääkäriliike saa alkunsa, kun joukko ylioppilasaktivisteja kokoontuu Ostrobotnia-taloon Helsinkiin. Venäläistämisohjelmaa pidetään suurena uhkana, jolla käytännöllisesti katsoen lopetettaisiin Suomen suurruhtinaskunnan itsehallinto ja Suomesta olisi tullut vain yksi Venäjän keisarikunnan maakunnista muiden joukossa. Päätetään hankkia ulkomailta sekä aseita että koulutusta jotta Suomi voitaisiin erottaa Venäjästä.
25. helmikuuta 1915 Ensimmäinen vapaaehtoisten jääkäreiden ryhmä saapuu Saksaan Lockstedtin leirille koulutettavaksi.
26. elokuuta 1915 Suomalaisille jääkäreille perustetaan Saksassa oma joukko-osasto. Alokkaiden määrä kasvaa huomattavasti.
9. toukokuuta 1915 Suomalaisen jääkäripataljoonan nimeksi Saksassa tulee Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27.
31. toukokuuta 1916 Suomalaiset lähtevät Latviaan itärintamalle.
27. lokakuuta 1917 Ensimmäinen etukomennusjoukko ja aseita lähtee Saksasta Suomeen.
5. helmikuuta 1918 Tehdään päätös siitä, että jääkärit palaavat Suomeen.
13. helmikuuta 1918 Jääkäripataljoona hajotetaan. Sotilasvala- ja lipunvihkiäistilaisuus Libaussa (Liepājassa), Latviassa.
25. helmikuuta 1918 Jääkärien pääjoukko saapuu jäänmurtaja Sammon johtamassa saattueessa Vaasaan, Vaskiluodon satamaan.
[36]
Jääkäriliikkeeseen olennaisesti nivoutuvaa maailmanhistoriaa lyhyesti
30. heinäkuuta 1914 Venäjä aloittaa liikekannallepanon tukeakseen Serbiaa, jolle Itävalta-Unkari julisti sodan.
1. elokuuta 1914 Saksa julistaa sodan Venäjää vastaan. Saksan ja Ranskan välille syttyy myös sota.
15. maaliskuuta 1917 Tsaari Nikolai II luopuu vallasta.
7. marraskuuta 1917 Lokakuun vallankumous Venäjällä.
6. joulukuuta 1917 Suomen eduskunta hyväksyy itsenäisyysjulistuksen. Ensimmäinen itsenäisyyspäivä.
15. joulukuuta 1917 Saksa ja uusi valtio Neuvostoliitto sopivat aselevon.
27. tammikuuta 1918 Suomi ajautuu sisällissotaan.
18. helmikuuta 1918 Saksan ja Venäjän aselepo rikkoutuu, koska rauhansopimuksesta ei saada sopua.
3. maaliskuuta 1918 Neuvosto-Venäjä ja Saksa liittolaisvaltioineen sopivat Brest-Litovskin rauhan. Ensimmäinen maailmansota itärintamalla päättyy.
15. toukokuuta 1918 Suomen sisällissota päättyy.
[36]
Katso myös
Luettelo jääkäreistä
Jääkäri
Jääkärietappi
Suomen Jääkärimuseo
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ahti, Martti| title = Ryssänvihassa: Elmo Kaila 1888–1935: Aktivistin, asevoimien harmaan eminenssin ja Akateemisen Karjala-Seuran puheenjohtajan elämäkerta| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-22043-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Enckell, Olof| title = Jääkärien tarina| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2005| version = (Jägarnas historia, 1943.) Suomentanut Emerik Olsoni. 1. painos 1956| id = ISBN 951-1-20826-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lackman, Matti| title = Suomen vai Saksan puolesta? Jääkäreiden tuntematon historia: Jääkäriliikkeen ja jääkäripataljoona 27:n (1915–1918) synty, luonne, mielialojen vaihteluita ja sisäisiä kriisejä sekä niiden heijastuksia itsenäisen Suomen ensi vuosiin saakka| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2000| id = ISBN 951-1-16158-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauerma, Matti (toim. Markku Onttonen ja Hilkka Vitikka)| title = Jääkärien tie| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1984| id = ISBN 951-0-12588-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lauerma, Matti| title = Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27: Vaiheet ja vaikutus| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1966}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Olin, K.-G.| title = Aselaiva John Grafton| location = Kangasala| publisher = Ase-lehti Oy| year = 1994| id = ISBN 952-90-5260-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Onttonen, Markku (toim.)| title = Jääkärikirja| location = Helsinki| publisher = Ajatus Kirjat| year = 2002| id = ISBN 951-20-6232-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Suomalainen, Jaakko – Sundvall, Johannes – Olsoni, Emerik – Jaatinen, Arno (toim.)| title = Suomen jääkärit: Toiminta sanoin ja kuvin I–II| publisher = Kuopio: Osakeyhtiö Sotakuvia| year = 1933| version = 2. painos}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Wegelius, K. A.| title = Routaa ja rautaa I: Tornion etappi| location = Porvoo| publisher = Werner Söderström Osakeyhtiö| year = 1926}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Into Auer: Kalterijääkärit III, WSOY 1935.
Erik Heinrichs: Itämeren ääriltä: Kuvia ja huomioita jääkärien retkiltä, (suom. Krohn, Helmi) Otava 1918.
Citation error, replace with{{cite book| author = Jarkko Kemppi| title = Isänmaan puolesta: Jääkäriliikkeen ja jääkärien historia| location = Helsinki| publisher = Minerva| year = 2011| id = ISBN 978-952-492-524-2}}
Sulo-Weikko Pekkola: Herrana ja heittiönä Gummerus 1927
Sulo-Veikko Pekkola: Ihmisten kiusana, WSOY 1928.
Sulo-Weikko Pekkola: Kalterijääkärit I–II, WSOY 1931.
Sulo-Weikko Pekkola: Petsamoa perimässä, WSOY 1930.
Aarne Sihvo: Muistelmani I–II, Otava 1954, 1956.
A. Aijal Uppala: K. A. Wegelius: Henkilökuva – elämäntyö 1964–1939, Otava 1968.
Anni Wallenius: Auringossa syntynyt: Nuoruuden muistelmat, WSOY 1978.
Citation error, replace with{{cite book| author = Pentti Airio| title = Walter Horn – Ensimmäinen jääkäri ja kylmän sodan Pohjola-aktivisti| publisher = Docendo| year = 2013| id = ISBN 978-952-5912-98-2}}
Aiheesta muualla

 Yle Elävä arkisto.

*
Luokka:Suomen puolustusvoimat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Ihmeneloset () on Stan Leen ja Jack Kirbyn luoma ja Marvel Comicsin julkaisema supersankariryhmä. Ihmenelosten ensiesiintyminen oli sarjakuvassa Fantastic Four #1 vuodelta 1961. Ryhmä oli Marvel-kustantamon ensimmäinen supersankariryhmä, jota pidetään edelleenkin eräänlaisena esikuvana Marvel-universumin muille supersankareille.
Ihmeneloset saivat supervoimansa avaruusrakettionnettomuudessa, jonka aikana he altistuivat kosmiselle säteilylle. Säteily antoi heille yli-inhimilliset voimat ja he päättivät käyttää voimiaan ihmiskunnan suojelemiseksi. Vaikka ryhmän kokoonpano onkin muuttunut aikojen kuluessa väliaikaisesti, neljä vakiojäsentä on melkein aina kuulunut ryhmään:
Herra Fantastinen (Reed Richards), ryhmän johtaja, tieteellinen nero, joka kykenee venyttämään elastista kehoaan uskomattomia määriä.
Näkymätön nainen (Susan "Sue" Richards, omaa sukuaan Storm), Richardsin vaimo, joka kykenee muuttumaan näkymättömäksi, muuttamaan esineitä näkymättömiksi ja luomaan läpitunkemattomia läpinäkyviä voimakenttiä, teleportaatio. Hänet tunnettiin aiemmin nimellä Näkymätön Tyttö.
Liekki (Jonathan "Johnny" Storm), Susan Richardsin veli, joka kykenee muuttumaan tuleksi ja lentämään.
Möykky (Benjamin "Ben" Grimm), kärttyisä mutta sydämellinen "hirviö", jolla on valtavat fyysiset voimat ja kestävyys. Hänen ihonsa koostuu oransseista, halkeilleista laatoista, joita usein luullaan kiviksi.
Alkuajoistaan lähtien joukkue ei seurannut ajalleen tyypillisiä ja vakiintuneita sankarikaavoja. Ihmeneloset ovat aina olleet hieman toimimaton, mutta rakastava perhe. Aikansa arkkityyppeistä poiketen ryhmän jäsenet nahistelivat ja kantoivat kaunaa toisiaan kohtaan - vaikka lopulta kyse olikin vain välittämisestä ja toisten tukemisesta. Ihmenelosilla ei myöskään ollut salaisia identiteettejä.
Ihmeneloset merkitsivät Marvel Comics -kustantamon nousua 1960-luvulla. Ihmenelosista on julkaistu neljä elokuvaa, neljä animaatiosarjaa ja lukuisia sarjakuvia.
Ihmenelosten ensiesiintyminen Suomessa tapahtui Ihmesarjan numerossa 2 (1967).
Historia
Ihmisten suojelemiseen ja universumin ihmeiden tutkimiseen omistautunut kvartetti Ihmeneloset olivat ensimmäinen supersankariryhmä modernina aikana; he olivat myös, kaikkein tärkeimpänä, perhe. Ryhmän perustivat tiedenero Reed Richards, hänen tyttöystävänsä Susan Storm, hänen pikkuveljensä Johnny ja testilentäjä Ben Grimm. Richards ja Grimm olivat parhaita ystäviä yliopistossa, jossa heidän luokkatovereihinsa kuului myös itsekeskeinen ja epävakaa nero Victor von Doom, Reedin katkera kilpailija. Opiskelijana Reed unelmoi avaruusaluksen rakentamisesta, ja Ben lupautui vitsaillen sen lentäjäksi. Vuosia myöhemmin, kun Reedin rikas isä Nathaniel katosi ja jätti hänelle omaisuuden, Reed yhdisti sen hallituksen rahoituksen kanssa rakentaakseen avaruusaluksen ja hän pyysi Beniä sen lentäjäksi. Kun hallitus vetikin rahoituksensa pois, Reed ja Sue saivat vastahankaisen Benin lähtemään aikaiselle testilennolle ennen kuin projekti pystyttiin sulkemaan. Haluten jakaa riskin Reedin ja Benin kanssa, Sue ja Johnny vaativat päästä mukaan ajelulle. Livahtaen turvatoimien ohi kvartetti onnistui lentämään avaruuteen, mutta epätavallisen voimakkaat kosmiset säteet Van Allenin vyöstä lävistivät aluksen suojat ja säteilyttivät matkustajat, pakottaen heidät takaisin Maahan. He selvisivät rankasta laskeutumisesta, mutta säteily oli muuttanut heitä: Suesta tuli Näkymätön Tyttö, Benistä hirviömäinen, kivi-ihoinen Möykky, Reedistä superjoustava Herra Fantastinen ja Johnnystä Liekki. He päättivät käyttää uusia voimiaan ihmisten hyväksi Ihmenelosina.
Ryhmänjohtajaksi nimetty Reed käytti rahojaan ja nerouttaan tukeakseen ja luodakseen ryhmän kehittyneet välineet. Hän oli yhä perustamisvaiheessa, kun Myyrämies alkoi tuhota ydinvoimaloita pintamaailman valloituksensa ensimmäisessä vaiheessa. Ihmeneloset jäljittivät hänet tukikohtaansa Hirviösaarelle, jossa he taistelivat tiensä hänen maanalaiseen tukikohtaansa ja sieltä pois, sinetöiden sen samalla. Tämä aikainen voitto teki nelikosta kuuluisia yhdessä yössä – ja toisin kuin monet muut supersankarit, he eivät yrittäneetkään kätkeä todellisia henkilöllisyyksiään. Tämä osoittautui vaaratekijäksi kun neljä muotoa muuttavaa skrullia, valtauslaivaston tiedustelijat, esittivät Ihmenelosia ja lavastivat heidät rikollisiksi, mutta Ihmeneloset puhdistivat nimensä ja ajoivat skrullien laivaston tiehensä. Saatuaan imagonsa takaisin Ihmeneloset ostivat ja muuttelivat rankalla kädellä viisi ylimmäistä kerrosta Manhattanin pilvenpiirtäjästä, Baxter Buildingista, joka toimisi heidän tukikohtanaan (viisi ylimmäistä kerrosta olivat vahingoittuneet pahasti vuosia myöhemmin supertiimi Ensilinjan ja heidän vihollisensa Nokturnen taistelussa). Myöhempinä vuosina Ihmeneloset ostivat koko rakennuksen, ja he toimivat vuokraisäntinä muille asukkaille.
Ihmeneloset ryhtyivät pitämään supersankarityylisiä pukuja, joissa oli merkki ”4”, josta tuli heidän tavaramerkkinsä – mutta joukkio ei ollut aina niin yhtenäinen kuin heidän asunsa saattoivat ehdottaa. Beniä katkeroitti hänen hirviömäinen uusi muotonsa ja mustasukkaisuus Reedin romanssista Suen kanssa, Sue tunsi usein olevansa toissijainen Reedin työhön verrattuna, äkkipikaiset Ben ja Johnny pilkkasivat toisiaan jatkuvasti ja koko ryhmä riiteli useasti. Kun ryhmä voitti rikollishypnootikko Taikurin kapinoiva Liekki jätti ryhmän. Johnny palasi aikanaan, mutta ei ennen kuin oli vapauttanut kauan kadoksissa olleen Namor Sukeltajan maailmaan. Epävakaa vesimutantti, joka oli ollut sekä ihmisten liittolainen että vihollinen vuosikymmenten aikana, Namor julisti sodan ”pintaeläjiä” vastaan uudelleen ja taisteli toistuvasti Ihmenelosia vastaan, tosin hän ihastui vahvasti Sue Stormiin, joka puolestaan oli hetken kahden vaiheilla Reedin ja Namorin suhteen. Ryhmän suurimmaksi viholliseksi paljastui Reedin vanha kilpailija von Doom, josta oli tullut haarniskoitu superroisto Tohtori Doom ja Latverian tyrannimainen hallitsija.
Ihmeneloset taistelivat monia vihollisia vastaan, joihin kuuluivat muukalaistyranni Kurrgo; mieliä hallitseva Nukkemestari, jonka tytärpuolesta Aliciasta – sokea kuvanveistäjä – tuli Ihmenelosten hyvä ystävä ja Benin pitkäaikainen tyttöystävä; muotoa muuttavan Ihmemiehen, erikoisen muukalaisen josta myöhemmin tuli ryhmän hyvä ystävä; uskomattoman Hulkin; aineettoman Punaisen Haamun ja hänen Superapinansa, jotka saivat voimansa matkimalla Ihmenelosten alkuperää; kieroutuneen neron Hullun Haihattelijan ja hänen Ällistyttävän Androidinsa; Superskrullin (Kl'rt), Ihmenelosten yhdistetyt voimat saaneen skrullin; ajassa matkustavan tyrannin Rama-Tutin, joka tunnettiin myös Kangina; materiaa järjestävän Molekyylimiehen; Hitler-klooni Vihankylväjän; alkemisti Diablon; atlantislaisen sotaherra Attuman; vallasta hullun miljonäärin Gregory Gideonin; ja hirviömäisen androidin Lohikäärmemiehen. Matkan varrella he ystävystyivät sarjakuvan tekijöiden Stan Leen ja Jack Kirbyn ja toisten sankareiden kuten Hämähäkkimiehen (joka yritti turhaan liittyä Ihmenelosiin), Muurahaismiehen (Hank Pym), Nick Furyn, Kostajien, Tohtori Oudon, Ryhmä-X:n ja Daredevilin kanssa. Jopa Namor lämpeni viimein ryhmälle ja hänestä tuli arvokas liittolainen huolimatta faktasta, että Sue valitsi Reedin hänen sijastaan. Seuraaja Uatu kiinnostui erityisesti Ihmenelosista rikkoen jopa valansa olla sekaantumatta asioihin toistuvasti auttaakseen ryhmää vuosien varrella.
Ihmeneloset ottivat ensimmäisten modernien ihmisten joukossa yhteyttä epäinhimillisiin, joiden kuningasperheestä tuli Ihmenelosten luotettuja ystäviä (paitsi hullusta Maximuksesta). Kun paha keksijänero Velho yhdisti voimansa Imppari-Peten (myöhemmin Ansaaja) ja Hiekkamiehen kanssa, he värväsivät muistinsa menettäneen epäinhimillisen Meduusan perustaakseen rikollisversion Ihmenelosista – Kauhuneloset, jotka miltei tuhosivat sankarivastineensa. Meduusa sai pian muistinsa takaisin ja palasi epäinhimillisten luo. Näiden tapahtumien aikana hänen nuorempi sisarensa Kristalli tapasi Johnnyn ja kaksikko rakastui tulisesti. Velho on koettanut lukemattomia Kauhunelosten kokoonpanoja vuosien aikana, ja kaikki ovat kohdanneet tappion. Paljon suurempi uhka oli Galactus, jonka Ihmeneloset ajoivat pois Uatun ja Hopeasurffarin avulla, josta tuli ryhmän ystävä ja liittolainen.
Pitkän seurustelun jälkeen Reed ja Sue menivät viimein naimisiin seremoniassa, johon otti osaa heidän moni supersankariystävänsä (jotka auttoivat karkottamaan Doomin lähettämän superrikollisarmeijan, vaikka lopussa taistelun päättikin Uatun antama laite). Johnny aloitti yliopiston, jossa hän ystävystyi seikkailevan Amerikan alkuasukkaan Wyatt Wingfootin kanssa, josta tuli Ihmenelosten liittolainen. Samaan aikaan Reed löysi ja alkoi tutkia outoa Negatiivista Vyöhykettä; eräällä ensimmäisistä matkoista sinne, hän joutui tietämättään Möykkyä esittäneen Ricardo Jonesin uhkaamaksi koska tämä oli kateellinen Reedin menestyksestä ja halusi tappaa hänet – mutta vietettyään aikaa Reedin kanssa ”Möykkynä”, Jones huomasi kuinka jalo Richards todella oli ja hän uhrasi lopuksi henkensä auttaakseen Reediä pakenemaan Vyöhykkeeltä turvallisesti.
Ihmeneloset ovat tutkineet Vyöhykettä laajalti siitä lähtien, kartoittaen sen ihmeitä ja taistellen siellä syntyneitä uhkia kuten Annihilusta ja Blastaaria vastaan. Pian Vyöhykkeen löytymisen jälkeen Ihmeneloset ystävystyivät Wakandan soturikuningas Mustan Pantterin (T’Challa) kanssa ja auttoivat häntä puolustamaan valtakuntaansa ääntä käyttävää superrikollista Klaw'ta vastaan. He auttoivat myös Hopeasurffaria saamaan kosmiset voimansa takaisin, jotka heidän vanha vihollisensa Doom oli ominut hetkeksi. Muihin tämän ajan vihollisiin kuuluivat tähtienvälinen Krii-imperiumi, skrullien katkerat viholliset; supertiedemiesryhmittymä Enclave (jonka luomuksiin kuuluivat aikanaan Adam Warlockina tunnettu olento, Ayesha ja uusi naispuolinen Warlock); ja tunteita manipuloiva Psykomies.
Suen ensimmäisen raskauden aikana ja sen jälkeen hän luopui aktiivisesta palveluksesta Ihmenelosissa ja Kristalli tuli hänen tilalleen väliaikaisesti. Myöhemmin Sue synnytti terveen pojan, Franklinin, jonka vaarallisen ennalta-arvaamattomat kosmiset voimat ovat monimutkaistaneet Ihmenelosten elämiä vuosien aikana. Sue palasi aktiiviseen palvelukseen palkaten vanhemman velhottaren Agatha Harknessin Franklinin ensimmäiseksi monista lapsenvahdeista. Kristallin oli puolestaan pakko palata Attilaan kärsien yliannostuksesta ulkomaailman saasteista. Ihmeneloset jatkoivat taistelua uhkia kuten Monokkelia, ”Salaisen Laguunin Hirviö”-muukalaista, Maggian rikospäällikkö Ylimiestä, Hirviötä (Larry Rambow), Negamies Janusta, Ylimieltä, Ilmakävelijää ja Kalaa vastaan. Vaihtoehtoisesta todellisuudesta tullut naispuolinen sovinistisoturi Thundra taisteli Ihmenelosia vastaan Kauhunelosten jäsenenä, mutta ryhtyi myöhemmin sankarien liittolaiseksi ja jopa ihastui voimakkaaseen Möykkyyn. Uskoen, ettei hänen miehensä kohdellut häntä tasavertaisena, Sue jätti Reedin ja lähti Ihmenelosista, jotka ottivat Meduusan hänen tilalleen pitkäksi aikaa; tämä ei estänyt tiimiä hajoamasta pian sen jälkeen, kun Reedin oli pakko sammuttaa Franklinin mieli estääkseen katastrofin. Franklin parantui, Ihmeneloset palasivat yhteen ja Reed sopi lopulta välinsä Suen kanssa, joka liittyi ryhmään uudelleen. Möykyn sijaisena toimi aikansa vuokrasankari Luke Cage aikana, jolloin Ben oli väliaikaisesti muuttunut takaisin ihmismuotoonsa. Pian sen jälkeen Ben ystävystyi kissamaisen Tigran kanssa, joka toimi hetken Ihmenelosten rinnalla.
Ihmeneloset hajosivat jälleen hetkeksi kun Reed menetti voimansa, mutta ryhmä kokoontui pian uudelleen ja Reed palasi normaaliksi. He auttoivat sodan repimää planeettaa Xandaria ja sen Mestareita skrulleja ja Sfinksiä vastaan ja Reed käytti planeetan teknologiaa rakentaakseen robottiapurinsa HERBIE:n, joka myöhemmin uhrasi itsensä pelastaakseen Ihmeneloset Tohtori Auringolta (vaikka Reed onkin rakentanut sittemmin useita versioita HERBIE:stä). Tähän aikaan Johnny oli löytänyt uuden tyttöystävän, Frankie Rayen, jolla oli myös tulivoimat ja hän toimi Ihmenelosissa ”viidentenä jäsenenä” kunnes hän lähti ryhtyäkseen Galactuksen airueksi kosmisena Novana. Kun Möykky jäi Sotamaailmaan Salattujen Sotien jälkeen, hän värväsi Hulktaren väliaikaiseksi korvaajakseen. Samaan aikaan Sue sai keskenmenon ja Psykomies käänsi hänet Ihmenelosia vastaan, mutta hän murtautuikin vapaaksi, kosti, ja otti nimekseen aikuisemman Näkymätön Nainen. Baxter Building puolestaan tuhoutui hullun Kristoff Vernardin käsissä, joka luuli olevansa Tohtori Doom. Ihmeneloset rakensivat itselleen uuden päämajan entisen paikalle, Four Freedoms Plazan, jonka rakennuksen aikana he asuivat liittolaistensa Kostajien luona heidän kartanossaan.
Ben sopi välinsä tiimin kanssa ja liittyi takaisin pitkän poissaolon jälkeen. Reed ja Sue jäivät vapaalle Ihmenelosista keskittyäkseen poikaansa ja osoittivat Möykyn tiimin johtajaksi. Ben korvasi kaksi lähtenyttä jäsentä värväämällä Kristallin ja Ihmetytön (Sharon Ventura). Ben ja Sharon jakoivat pienen romanssin, joka syveni heidän jouduttuaan onnettomuuteen kosmisen säteilyn kanssa, joka muutti Sharonin ”Möykyttäreksi” ja Benin jopa hirviömäisemmäksi Möykyksi. Heidän romanssinsa jatkui useiden muodonmuutosten läpi, jopa Reedin ja Suen paluun jälkeen; mutta Ben ja Sharon vieraantuivat toisistaan, kun Sharon hyväksyi Tohtori Doomin tarjouksen auttaa häntä saamaan ihmismuotonsa takaisin. Tästä huolimatta Sharon kieltäytyi pettämästä Ihmenelosia Doomille ja hän maksoi takaisin muuttamalla Sharonin kammottavaksi ja mieleltään epävakaaksi hirviöksi; hän taisteli Ihmenelosia vastaan useita kertoja sen jälkeen ja löysi viimein rauhan Wyatt Wingfootin reservaatista. Tänä aikana hylkiöseuraaja Aron loi omat klooniversionsa Ihmenelosista asettaen heidät myöhemmin horrokseen ja seuraten heidän uniaan, jotka kiinnostivat häntä enemmän kuin kloonien oikeat seikkailut. Kun Ihmeneloset saivat tietää, että Alicia joka oli rakastunut Johnnyyn Benin poissa ollessa olikin todellisuudessa skrullivakooja Lyja, he löysivät ja pelastivat oikean Alician, vaikkakaan hän ja Ben eivät uudistaneet romanssiaan. Johnny vihasi aluksi Lyjaa, mutta nainen oli todella rakastunut häneen tehtävänsä aikana ja yritti sopia asian, ja hänestä tuli myöhemmin Ihmenelosten ystävä ja liittolainen.
Kun Reedin ja Doomin luultiin kuolleen taistelussa muukalaisolento Nälkää vastaan, todellisuudessa heidät siirsi pois aika-avaruutta muuttava Hyperstorm, joka oli vaihtoehtoisesta todellisuudesta kotoisin oleva Franklin Richardsin hullu poika. Sue otti johdon Ihmenelosissa ja teki tehtävänsä hyvin, värväten Muurahaismiehen (Scott Lang) tiimin uudeksi tiedemieheksi; hän ei kuitenkaan suostunut uskomaan Reedin todella kuolleen. Ihmeneloset kestivät saaden apua sankareilta kuten Namor, Lyja, Reedin kadoksissa ollut isä Nathaniel, tapansa parantanut Kristoff Venard (jonka Nathaniel sanoi olevan yksi monista lapsistaan) ja nuorekas sisartiimi Fantastivoima. Reed pelastettiin mutta Ihmenelosten perustajien luultiin kuolleen taistelussa psyykkistä hirviötä Onslaughtia vastaan – tosin he selvisivät salaa uudessa ”Vasta-Maassa”, rinnakkaismaailmassa jonka Franklin loi vaistonvaraisesti, ja he palasivat myöhemmin omaan maailmaansa. Heidän ollessaan poissa uusi supertiimi Ukonnuolet olivat vallanneet heidän päämajansa ja he tuhosivat sen myöhemmin. Ihmeneloset perustivat seuraavan kotinsa hillitympiin oloihin sataman Laituri 4:än, jossa oli hetken miltei rajaton säilytystila Reedin laitteiden ansiosta. Siellä asuneisiin Ihmenelosten liittolaisiin ja ystäviin kuuluivat muukalaisnainen Bounty, vaihtoehtoisesta todellisuudesta tullut miekkanainen Caledonia, tulevaisuudesta tullut teinisankaritar Ihmetyttö (Valeria von Doom), Reedin vanha ystävä Alyssa Moy ja koiran kaltainen olento Pentu. Laituri 4 tuhoutui myöhemmin Diablon käsissä ja Ihmeneloset muuttivat uuteen Baxter Buildingiin (joka pystytettiin entisen tilalle), jonka oli rakentanut Reedin vanha opettaja Noah Baxter.
Kun Reed, Sue ja Ben jäivät ansaan Negatiiviselle Vyöhykkeelle konfliktissa korruptoitunutta Gideon Trustia vastaan, Johnny värväsi Muurahaismiehen, Hulktaren ja atlantislaisen entisen tyttöystävänsä Namoritan korvaamaan Ihmeneloset, joka hajosi alkuperäisten palattua ja Gideon Trustin hävittyä. Myöhemmin, taistelussa todellisuutta muuttavaa kosmista olentoa Abraxasia vastaan Franklin paljasti käyttäneensä voimiaan Suen kesken syntyneeseen lapseen vuosia aikaisemmin, ja että se lapsi oli kasvatettu heidän tuntemakseen Ihmetytöksi. Kun Abraxas-konflikti loppui universumin tuhouduttua ja synnyttyä uudelleen, Ihmetyttö palautui oikeaan muotoonsa, syntymättömäksi lapseksi Suen kohdussa. Tällä kertaa Sue synnytti terveen tyttölapsen, jonka Tohtori Doom risti Valeriaksi (ensirakkautensa mukaan) vaihdossa avustuksestaan vaikeassa synnytyksessä. Doom käytti myöhemmin Valeriaa hyväkseen aloittaakseen täysin mystisen hyökkäyksen Ihmenelosia vastaan.
Taistelussa Doomia vastaan henkisesti ja fyysisesti arpeutunut Reed johti Ihmeneloset hajottamaan Doomin otetta Latveriasta, tullen itsekin jatkuvasti tyrannimaisemmaksi. Samaan aikaan Reed suunnitteli salaa hakevansa Doomin Helvetistä ja laittavansa hänet erityiseen vankilaan toisessa ulottuvuudessa. Suunnitelma epäonnistui, Doom pakeni ja Möykky kuoli. Muut Ihmeneloset palasivat häpeissään Amerikkaan ja lähtivät omille teilleen, mutta Reed sai Suen ja Johnnyn vakuutettua lähtemään mukaansa herättääkseen Benin henkiin, joka johti heidät lopuksi Taivaan porteille. Ben palasi henkiin, Reed parantui ja Ihmeneloset liittyivät yhteen. Epäonnistuneen ja tuomitun valtausyrityksensä jälkeen Ihmeneloset näkivät voimiensa päätyvän onnettomuudessa satunnaisten kansalaisten käyttöön ja he kokivat myös rahavaikeuksia osaksi Psykomiehen manipuloinnin seurauksena; he kuitenkin saivat voimansa takaisin ja pyrkivät rakentamaan maineensa ja taloutensa kuntoon samalla kun he puolustavat ihmisyyttä ja haastavat tuntemattoman
Julkaisuhistoria
Lee & Kirby

Tarinan mukaan vuonna 1961 pitkäaikainen kustantaja Martin Goodman pelasi golfia joko Jack Liebowitzin tai Irwin Donenfeldin (kilpailevan DC Comics-kustantamon kustantaja) kanssa. Goodmanin vastapelaaja mainitsi uuden Oikeuden Puolustajat-lehden myyvän oikein hyvin (ryhmä debytoi amerikkalaisessa The Brave and the Bold-lehden numerossa 28 vuonna 1960).
Kertoman mukaan Goodman jätti pelin heti sikseen ja meni tapaamaan Stan Leetä[1].
Stan Lee muistelee Goodmanin tulleen hänen luokseen ja kysynyt, miksei Atlas (joka oli Marvel Comics-kustantamon edeltäjä) tee tällaista sarjakuvaa.
Lee, joka oli toiminut saman yhtiön leivissä jo kaksi vuosikymmentä päätti luoda uuden supersankariryhmän käyttäen hyväkseen Timely Comics- ja Atlas-kustantamoiden aikaisempia sarjakuvasankareita.
Lee etsi käsiinsä 40-luvulla viimeksi esiintyneen Ihmissoihdun ja muokkasi siitä Liekin. Lee myös kehitteli yhdessä Jack Kirbyn kanssa uuden sankarin, Jack Colen Muovimiehen kaltaisen elastisen hahmon, Herra Fantastisen. Päinvastoin kuin Colen luoma hahmo, Herra Fantastinen oli "vakava" tiedemies. Toinen uusi hahmo oli supersankaritar, joka osasi muuttaa itsensä näkymättömäksi, Näkymätön Tyttö.
Ryhmän viimeinen jäsen, katkera hirviö Möykky perustui Atlas/Marvel-kustantamon hirviötarinoihin 50-luvulla[2]. Ryhmä sai nimekseen Ihmeneloset ja vuoden 1961 lopulla Fantastic Four-lehden ensimmäinen numero ilmestyi Amerikassa.
Lehden kannessa Ihmeneloset taistelevat Myyrämiehen hirviötä vastaan ilman supersankareille tyypillisiä univormuja. Sisältö jatkoi samaa naturalistista linjaa: Ihmeneloset nahistelevat keskenään, kokevat talousvaikeuksia, ja tavalliset ihmiset pelkäävät heitä (toisin kuin useimmat tuon ajan DC-kustantamon sankareista). Sarja oli ylättävä menestys. Kirbyn ja Leen oli helppo kehitellä Ihmenelosten ympärille uusia sankareita ja roistoja sekä laajentaa Marvel-universumia.
Kirbyn ja Leen pitkän luomiskauden aikana Ihmenelosissa nähtiin lukuisia hienoja tarinoita ja hahmoja, joista suurin osa on muodostunut keskeisiksi hahmoiksi Marvel-universumissa, kuten; Tohtori Doom, Hopeasurffari, Galactus, Epäinhimilliset, Musta Pantteri, Kriit ja Skrullit sekä Mies, josta tulisi myöhemmin Adam Warlock.
Myös sellaiset Marvel-universumin peruskäsitteet kuin Negatiivinen Vyöhyke ja Epävakaat molekyylit ovat peräisin Kirbyn ja Leen luomiskaudelta. Ihmenelosissa myös esitettiin supersankarisarjakuvien ensimmäinen raskaus Sue Richardsin tultua raskaaksi. Myöhemmin Richards synnytti lapsen, Franklin Richardsin [3].
Kirbyn lähdettyä Marvelilta vuonna 1970 Ihmeneloset jatkoivat Stan Leen ohjaamana yhdessä Roy Thomaksen, Gerry Conwayn ja Marv Wolfmanin kanssa.
John Byrne
80-luvulla piirtäjä/käsikirjoittaja John Byrne aloitti oman kautensa Ihmenelosten parissa, jota useat pitävät lehden parhaimpana sitten sarjan alkuaikoja.
Vastustajat
Uransa aikana Ihmeneloset on saanut useita vastustajia ja taistellut lukemattomia konnia ja superroistoja vastaan. Näistä merkittävin on Tohtori Doom eli Victor Von Doom, josta on tullut yksi Marvelin sarjakuvauniversumin merkittävimmistä konnista. Muita vastustajia ovat mm:
Annihilus, Negatiivisen Vyöhykkeen ilkeä sotalordi
Ansamies, Kauhunelosten jäsen, rikollinen joka on spesifioitunut liiman käyttöön rötöksissään
Blastaar, toinen Negatiivisen Vyöhykkeen asukas, joka kykenee ampumaan räjähdyksiä käsistään
Diablo, alkemian mestari
Hiekkamies, Hämähäkkimiehen vanha vastustaja
Hullu Haihattelija, superälykäs tiedemies
Ilmakävelijä, Galactuksen entinen apulainen
Kang Valloittaja, ilkeä aikamatkaaja
Kauhuneloset, Velhon johtama superroistoryhmä
Molekyylimies, molekyylejä hallitseva puolijumala
Myyrämies, maanalaisen valtakunnan hirviöiden herra
Nukkemestari, Aliacia Mastersin ottoisä
Punainen Haamu, Neuvostoliiton luoma superroisto
Ronan, kriiden ylin syyttäjä
Superskrulli, skrullien luoma amalgaami Ihmenelosten voimista
Thanos, miltei voittamaton paha avaruusolento
Velho, Kauhunelosten johtaja, nero
Ihmeneloset muissa medioissa
Elokuvat
Ihmenelosista on tehty useita piirrossarjoja ja kolme elokuvaa. Elokuvista ensimmäinen oli vuonna 1994 valmistunut Roger Cormanin ohjaama pienen budjetin toimintaelokuva, jota ei koskaan julkaistu, joskin elokuvasta tehtiin laittomia kopioita. Tunnetumpi on 8. heinäkuuta 2005 ilmestynyt Tim Storyn ohjaama elokuva, joka menestyi hyvin Yhdysvalloissa. Sen jatko-osa, Fantastic Four: Hopeasurffari, ilmestyi syksyllä 2007.
Vuonna 2015 elokuvasarja käynnistyy uudelleen Josh Trankin ohjaaman elokuvan myötä.
Animaatio
Ihmenelosista on tähän mennessä tuotettu yhteensä neljä animaatiosarjaa. Niistä ensimmäinen esitettiin vuosien 1967–1968 aikana. Seuraavan kerran siitä ilmestyi vain 13. jaksoa kestänyt sarja vuonna 1978. Vasta 1990-luvulla sarjasta tuotettiin kolmas animaatiosarja, joka kesti yhteensä 26. jaksoa. Sarja ei kuitenkaan menestynyt hyvin, koska sen ensimmäisen tuotantokauden ollessa heikkolaatuinen tarinoiden suhteen. Huolimatta siitä että Marvel Studios vaihtoi tekijä ryhmän uusiksi, sen toinen tuotantokausi ei kestänyt 13. jaksoa enempää. Sarjan jälkeen Ihmeneloset vierailivat Suomessakin esitetyn Hämähäkkimies-animaatiosarjan "Salaiset Sodat"- tarinassa, jossa ääninä olivat Cam Clarke (Herra Fantastinen), Gail Matthius (Näkymätön nainen), Patrick Pinney (Möykky) ja Quinton Flynn (Liekki).
Uusin animaatiosarja ilmestyi vuonna 2006, jota esitetään parhaillaan Cartoon Networkilla. Tähän asti sarjasta on tuotettu yhteensä 26. jaksoa.

Lähteet

 (englanniksi)
 (englanniksi)
 (englanniksi)
 (englanniksi)
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Byrne, John| title = Ihmeneloset| location = Tampere| publisher = Egmont| year = 2005| version = Tekijänä John Byrne. Suomennos: Mail-Man. Toimittanut: Jouko Ruokosenmäki| id = ISBN 952-469-359-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Davis, Alan| title = Ihmeneloset: Loppu| location = Tampere| publisher = Egmont| year = 2007| version = (Fantastic four: The end, 2007.) Tarina ja kuvitus: Alan Davis. Suomennos Jouko Ruokosenmäki| id = ISBN 978-952-469-730-9}}
Aiheesta muualla
 (englanniksi)
 (englanniksi)
 (englanniksi)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Havaiji (, ) on Yhdysvaltojen osavaltio pohjoisella Tyynellämerellä. Osavaltioon kuuluvat kaikki Havaijisaaret Midwaytä lukuun ottamatta[1]. Havaiji on ollut Yhdysvaltojen hallussa virallisesti vuodesta 1898 ja maan osavaltio vuodesta 1959 lähtien. Ennen Yhdysvaltojen miehitystä se oli itsenäinen kuningaskunta 1810–1893.
Vuonna 2014 osavaltiossa oli 1419561 asukasta. Osavaltion pääkaupunki on Honolulu. Havaijin virallisena kielenä on englannin lisäksi alkuperäinen havaijin kieli.[2]
Maantiede
Saaret

Havaijisaarten kahdeksan pääsaarta ovat kaakosta luoteeseen Havaiji (Big Island), Maui, Kahoolawe, Lanai, Molokai, Oahu, Kauai ja Niihau[3].
Havaijisaaret ovat tuliperäisiä ja koralliriuttojen reunustamia. Havaijin saari eli Big Island on geologisesti nuorin ja pinta-alaltaan lähes kaksi kertaa suurempi kuin muut saaret yhteensä. Väestö ja talous ovat keskittyneet Oahun saarelle, jossa on myös pääkaupunki Honolulu ja sotilastukikohta Pearl Harbor. Taloudellisesti toiseksi merkittävin saarista on suosittu lomakohde Maui.[3] Kahoolawe on asuttamaton, Yhdysvaltain sotilaallisessa käytössä oleva saari[4], kun taas Niihau on yksityisomistuksessa oleva, alkuperäisväestöä lukuun ottamatta ulkopuolisilta lähes suljettu saari[5]. Pääsaarilta luoteeseen on 1800 kilometriä pitkä asuttamattomien pikkusaarten ketju, Luoteiset Havaijisaaret.[3].
Geologia

Havaijisaaret ovat syntyneet Tyynenmeren mannerlaatan liikkuessa luoteeseen niin sanotun kuuman pisteen yli. Kuuman pisteen kohdalla muodostuu tulivuori, joka ajan myötä nousee merenpinnan yläpuolelle synnyttäen saaren. Mannerlaatan liikkuessa vuosimiljoonien kuluessa tulivuoret ovat liikkuneet pois kuumasta kohdasta luoteeseen, sammuneet ja eroosion vaikutuksesta pienentyneet. 35kilometriä Havaijin saaresta etelään on syntymässä uusi saari, Loihi[6]. Havaijin tunnetuimpia tulivuoria ovat Mauin Haleakala ja Havaijin saaren Mauna Kea, Mauna Loa ja Kilauea, joista kaksi viimeisintä ovat edelleen aktiivisia[7].
Havaijisaaret ovat erittäin vuoristoisia: 50% saarten maa-alasta sijaitsee yli 600metrin korkeudessa ja 10% yli 2000metrin korkeudessa[8].
Ilmasto
Vaikka saaret tunnetaan enimmäkseen rannikoidensa trooppisesta ilmastosta, etenkin vuoristoisilla Mauilla ja Havaijin saarella voidaan tunnistaa seitsemästä jopa yhteentoista eri ilmastotyyppiä, jotka jakautuvat niin sanottuihin tuulen ja suojanpuoleisiin alueisiin. Suojanpuoleiset alueet ovat kuivempia, vähäsateisempia ja aurinkoisimpia, minkä takia myös matkailu keskittyy näiden alueiden rannikoille, saarten länsi- ja kaakkoisosiin. Lämpötilavaihtelut ilmastovyöhykkeiden sisällä ovat pienet. Honolulussa lämpimin kuukausi on elokuu, jonka keskilämpötila on 28°C, ja kylmintä on helmikuussa, 23°C. Vuorilla, etenkin Mauna Kealla, Mauna Loalla ja Haleakalalla, lämpötila voi laskea nollan alapuolelle, eikä lumi ole lainkaan tuntematon ilmiö. Mauna Kealla on mitattu saarten kylmyysennätys, −11°C vuonna 1979, kun taas saarten lämpöennätys, 38°C, on mitattu Pahalassa, Havaijin saaren etelärannikolla vuonna 1931. Waialealen vuori Kauailla on maailman toiseksi sateisin paikka, ja sen vuotuinen sademäärä on muhkeat 11,7 m.[8]
Luonto
Havaijin eristyneisyys on muokannut siitä ainutlaatuisen ekosysteemin. Saarilla on 1400 muualla esiintymätöntä kasvilajia, joista useita esiintyy vain tietyissä laaksoissa ja vaikeapääsyisillä vuorilla. Myös saarien linnusto on ainutlaatuista – saarilla esiintyy muun muassa 28 kotoperäistä tangaralajia, joista osa elää vain yhdellä saarella.[9] Saarten kansallislintu on vaarantunut havaijinhanhi eli nene, jonka kanta oli alimmillaan 30 yksilön tienoilla, mutta on suojelun ansiosta elpynyt jo muutamaan sataan yksilöön[10]. Marras-huhtikuun välillä Mauin ja Havaijin saaren vesille tulevat leikkimään ja lisääntymään ryhävalaat. Vedet vilisevät trooppisia kaloja ja muun muassa merikilpikonnalajeja[9], joiden havainnointi snorklaamalla ja sukeltamalla onkin suosittua ajanvietettä. Ainoat saarilla luontaisesti elävät nisäkkäät ovat muutama lepakkolaji.[11] Lisäksi rannikoilla ja lähivesillä liikkuu valaita ja hylkeitä. Havaijinhylkeen pääasialliset lisääntymispaikat ovat Luoteis-Havaijin saarilla. Viime vuosina laji on levinnyt myös Havaijin pääsaarille.[12]
Historia

Löytöretkeilijät
Havaijin alkuperäisväestö on polynesialaista. Havaijin arvioidaan tulleen asutetuksi kahdessa aallossa. Ensimmäinen aalto polynesialaisia löytöretkeilijöitä tuli ilmeisesti Marquesassaarilta jo 300 eaa. tienoilla. Toinen asutusaalto saapui Seurasaarilta noin 1100-luvulla. Havaijilainen yhteiskunta muodostui luokkajakoiseksi. Ensimmäisenä eurooppalaisena saarille saapui 20. tammikuuta 1778 englantilainen kapteeni James Cook.[13] Cook antoi tuolloin ”löytämälleen” saariryhmälle nimen Sandwich Islands[14].
Havaijin kuningaskunta 1810–1893

Ennen eurooppalaisten saapumista saariryhmä oli hajautunut lukuisiin pieniin, keskenään usein sotineisiin heimokuntiin, kunnes kuningas Kamehameha I, joka tunnetaan myös Kamehameha Suurena, yhdisti saaret yhdeksi kuningaskunnaksi vuonna 1810.[15] Samoihin aikoihin ulkomaisia laivoja alkoi saapua saarille yhä enemmän, ja ne toivat mukanaan uusia eläin- ja puulajeja, hedelmiä, tuliaseita, alkoholijuomia – sekä tauteja. Pian alkuperäisasukkaita kuoli runsaasti koleraan, tuhkarokkoon ja tippuriin. Sen lisäksi että havaijilaisia kuoli näihin uusiin tauteihin, monet heistä tulivat hedelmättömiksi mikä lisäsi väestökatoa.[16] Vaikka Cookin saapuessa havaijilaisia on arvioitu olleen useita satoja tuhansia, heitä oli jäljellä vuonna 1848 enää 88000[17].
Yhdysvaltojen vaikutus alkoi voimistua Havaijissa 1830-luvulta lähtien, jolloin aloitettiin laajamittaisempi sokeriruo’on viljely[18]. Viljelykset olivat pääosin Yhdysvalloista tulleiden siirtolaisten omistuksessa. Sokeriruokoviljelmät houkuttelivat myös eri kansallisuuksia edustaneita siirtotyöläisiä[19]. Vuonna 1820 saapuivat myös ensimmäiset amerikkalaiset puritaanilähetyssaarnaajat, jotka perustivat saarille lukuisia kouluja ja loivat havaijin kielen ensimmäisen kirjoitetun muodon.[20][21]
Kuningas Kamehameha I:n vaimo, kuningatar Kaahumanu toimi tärkeässä roolissa saarten tabu (kapu) -järjestelmän kumoamisessa yhdessä vuonna 1819 valtaan astuneen kuningas Kamehameha II:n kanssa. Kamehameha II matkusti vaimonsa Kamamalun ja monien hovin jäsenten kanssa 1823 valtiovierailulle Englantiin, jossa kuningas ja kuningatar kuolivat vastustuskyvyttöminä tuhkarokkoon.[22]

Vaikka kuningas Kamehameha III julisti 1840 Havaijin perustuslaissa maan monarkiaksi 1840 ja sai Yhdysvallat tunnustamaan saarten itsenäisyyden 1842[23], saarten riippuvuus Yhdysvalloista kasvoi jatkuvasti. Yksityinen maanomistus tuli mahdolliseksi 1848, jonka jälkeen pääomainvestoinnit maahan kasvoivat huomattavasti.[18] Kamehameha III:n jälkeen maata hallitsivat kuninkaat Kamehameha IV (1854-1863), Kamehameha V (1863-1872) ja Lunalilo (1872-1874)[24].
Vuonna 1874 Havaijin valtaistuimelle nousi kuningas Kalākaua[25], joka suosi alkuperäisväestön nimittämistä julkisiin asemiin. Havaijilainen sokeri sai suosituimmuusaseman Yhdysvaltojen markkinoilla vuonna 1875 solmitun kauppasopimuksen pohjalta, joka uusittiin 1884 ja lopullisesti ratifioitiin 1887. Samalla Yhdysvallat sai luvan perustaa laivastotukikohdan Pearl Harboriin.[18] Kalākauan valtaa rajoitettiin merkittävästi lopulta uuden perustuslain voimin. Oppositio teki myös aseellisen vallankaappausyrityksen.[25]

Kalākauan sisaren, kuningatar Lili’uokalanin, noustessa seuraavana hallitsijana valtaan tilanne maassa oli jo varsin hankala. Omistava luokka eli lähinnä valkoiset siirtolaiset kannattivat maan yhdistämistä Yhdysvaltoihin ja tavallisen kansan enemmistö oli itsenäisen monarkian puolella. Vuonna 1893 Lili’uokalani syrjäytettiin valkoisten sokeriruokoliikemiesten järjestämässä vallankaappauksessa Yhdysvaltojen merijalkaväen avulla.[18]
Tasavalta ja Yhdysvaltojen protektoraatti 1893–1900
Havaijiin perustettiin poikkeustilahallitus ja Yhdysvaltain Havaijin-lähettiläs John L. Stevens julisti Havaijin Yhdysvaltojen protektoraatiksi. Presidentti Grover Cleveland kuitenkin kieltäytyi Havaijin haltuunotosta, koska useimmat alkuperäisasukkaat eivät olleet vallankumouksen takana.[18] 1894 poikkeustilahallitus julisti Havaijin tasavallaksi ja valitsi Sanford Ballard Dolen presidentiksi. Ryhmä kuningattarelle uskollisia havaijilaisia yritti vielä 1895 nousta kapinaan ja palauttaa vanhan kuningattaren valtaistuimelle, mutta yritys murskattiin ja kuningatar Lili’uokalani pantiin kotiarestiin.[26] Seuraava Yhdysvaltojen presidentti William McKinley kannatti kuitenkin saarten ottamista Yhdysvaltojen hallintaan ja allekirjoitti sitä koskevan päätöslauselman 7. heinäkuuta 1898.[18]
Yhdysvaltain territoriosta osavaltioksi 1900–1959
Päätöslauselman pohjalta saaret julistettiin Yhdysvaltojen territorioksi 1900, jolloin Sanford B. Dolesta tuli kuvernööri[18]. Havaijia ehdotettiin kongressissa osavaltioksi ensi kertaa jo 1937, mutta ehdotus hylättiin saarten sekalaisen asujaimiston ja etäisen sijainnin vuoksi.[18].
7. joulukuuta 1941 Japanin ilmavoimat hyökkäsivät varoittamatta Pearl Harboriin, mikä veti Yhdysvallat mukaan toiseen maailmansotaan. Sodan aikana Havaiji oli Yhdysvaltain Tyynenmeren-joukkojen päätukikohta ja sotatilalain alainen 7:nnestä joulukuuta 1941 maaliskuuhun 1943[18].
Ammattiyhdistystoiminta lisääntyi räjähdysmäisesti sodan jälkeen, ja saaret olivat yleislakossa 1946, 1949 ja 1958. Vuodesta 1930 alkanut matkailu lisääntyi merkittävästi ilmailun teknologisen kehittymisen myötä ja houkutteli saarille uusia investoijia[18].
Havaijista tuli Yhdysvaltojen 50. osavaltio heinäkuussa 1959. Suuria levottomuuksia tai vastarintaa ei syntynyt, vaikkakin itse prosessi oli eräiden lähteiden mielestä arveluttava. Asiasta järjestettiin kansanäänestys, jossa vaihtoehtoina olivat joko territoriona jatkaminen tai Yhdysvaltoihin osavaltiona liittyminen. Itsehallinto- tai itsenäisyysvaihtoehtoa ei äänestyksessä ollut vastoin YK:n suosituksia. Äänioikeutettuja olivat Yhdysvaltojen kansalaiset, jotka olivat asuneet Havaijissa vähintään vuoden. Henkilöiltä, jotka eivät olleet Yhdysvaltojen kansalaisia tai eivät kansalaisuutta halunneet ottaa, evättiin äänioikeus.[27]
Osavaltiona 1959-
1960-luvun alussa matkailu suihkukoneilla yleistyi ja Havaijilla kävijöiden määrä kasvoi räjähdysmäisesti. Waikikiin rakennettiin monikerroksisia hotelleja jotta kaikki halukkaat voitiin majoittaa sinne.[28]
Matkailun kasvaessa maanviljelyn merkitys pieneni. Jo vuonna 1960 turismista saatiin enemmän tuloja kuin ananasten tai sokerin tuotannosta. Viimeiset sokeriviljelmät suljettiin 1990-luvulla.[29][28]
Vuonna 1976 protestoijat valtasivat Kahoolawen saaren lopettaakseen Yhdysvaltojen armeijan ampumaharjoitukset saarella. Vuonna 1990 presidentti George Bush määräsi harjoitukset lopetettaviksi, ja vuonna 2003 merivoimat siirsi saaren Havaijin osavaltion hallintaan.[30]
Hallinto
Havaijin edustajainhuoneessa on 52 edustajaa ja senaatissa on 25 senaattoria. Vuonna 2013 demokraattisella puolueella on selvä enemmistö: 44 edustajaa ja 24 senaattoria.[31][32] Havaiji on jaettu viiteen piirikuntaan, joista neljää johtaa pormestari: Honolulu, Maui, Kauaʻi ja Hawaiʻi[33]. Viides piirikunta on Kalawao[34]. Havaijin suurimmat kaupungit (2010) ovat Honolulu (387100), Pearl City (47700), Hilo (43300), Kailua (38600), Waipahu (38200) ja Kaneʻohe (34600)[35].

Talous
Havaijin merkittävin elinkeino on matkailu, jonka jälkeen toiseksi tärkein tulonlähde saariryhmälle ovat Yhdysvaltojen sotilastukikohtien henkilöstön ja niiden vaatimien palvelujen tuottamat tulot. Sokeriruoko ja ananas, joiden viljely on pääasiassa yritysmuotoisten plantaasien hallussa, ovat saarten pääasialliset maataloustuotteet. Muita maataloustuotteita ovat makadamia-pähkinät, papaijat, vihannekset ja kahvi. Kalastuksella on myös tärkeä rooli, ja saarten vesiltä saadaan muun muassa runsaasti tonnikalaa.[36]. Vuonna 2011 Havaijin bruttokansantuote asukasta kohden oli 42925 USD ja työttömyysaste 6,7%[37].
Lämpimän ilmaston takia Havaijilla käytetään henkeä kohti kolmanneksi vähiten energiaa Yhdysvaltojen osavaltiosta. Suurin energian kuluttaja on liikennesektori. Vuonna 2010 Havaiji toi 94 prosenttia käyttämästään energiasta osavaltion ulkopuolelta. Sähkön kuluttajahinnat ovat Yhdysvaltojen korkeimmat. Se panostaa biopolttoaineisiin, ja sillä on jo nyt maailman suurin pelkkiä biopolttoaineita käyttävä sähköntuotantolaitos. Se käyttää myös geotermistä lämpöä ja aurinkoenergiaa.[38]
Liikenne

Havaijilla on 20 lentoasemaa.[39] Se on keskeinen lentopaikka Tyynenmeren ylittävillä lennoilla. Monet Aasiasta, Australiasta ja Yhdysvaltojen mannerosasta tulevat lennot pysähtyvät siellä matkallaan Tyynen valtameren eteläosiin.[40] Lentoasemista kymmenellä oli kaupallista liikennettä vuonna 2015. Vilkkain niistä oli Honolulun kansainvälinen lentoasema, jolta lähti lähes 9,5 miljoonaa matkustajaa. Muut vilkkaimmat olivat Kahuluin (3,2 milj.), Lihuen (1,5 milj.), Kailua-Konan (1,5 milj.) ja Hilon (630000) lentoasemat.[41] Lentoasemista Honolulu ja Kahului ovat Federal Aviation Administrationin Yhdysvaltain pääasiallisiksi kansainvälisiksi lentoasemiksi määrittelemien joukossa.[42] Saarten välisiä lentoja tarjoavat Hawaiian Airlines, Mokulele Airlines ja Island Air.[43]
Satamia Havaijilla on kaikkiaan 15.[44] Honolulun satama oli vuonna 2015 Pohjois-Amerikan 13. vilkkain tavarasatama konttiliikenteen määrällä mitattuna. 50 vilkkaimman joukkoon mahtuivat myös Kahuluin, Kawaihaen, Nawiliwilin ja Hilon satamat.[45] Risteilysatamista suurimmat olivat Honolulu, Hilo ja Nawiliwili, joissa jokaisessa vieraili yli sata risteilyalusta ja yhteensä yli 870000 matkustajaa vuonna 2015.[46]
Oʻahulla on kattava linja-autoverkosto, mutta Mauilla, Havaijin saarella ja Kaua'illa on liikennettä vain suurimpien kaupunkien välillä.[40]
Väestö
Nykyisin Havaijin väestö on etniseltä ja kulttuuriselta taustaltaan monipuolisempaa kuin minkään muun Yhdysvaltojen osavaltion. Jo vuodesta 1852 lähtien maan sokeriruokoplantaaseille alkoi saapua kiinalaisia siirtotyöläisiä. 1800-luvulla maahan saapui myös lukuisia portugalilaisia, saksalaisia, japanilaisia ja puertoricolaisia. Viimeisimpiä siirtolaisaaltoja tuli vuoden 1900 jälkeen Filippiineiltä, Koreasta ja Samoalta. Eri kansallisuudet ovat sekoittuneet voimakkaasti keskenään, ja puhdasveriset havaijilaiset edustavat enää erittäin pientä osaa saariryhmän kokonaisväestöstä.[3] Vuonna 2011 havaijilaisista oli ulkomailla syntyneitä 17,9 %, joista 79 % aasialaisia[47].
Havaijin suurimmat etniset ryhmät vuonna 2010 olivat valkoiset (24,7 %), filippiiniläiset (14,5 %), japanilaiset (13,6 %) ja havaijilaiset (5,9 %).[48][49]
Havaijissa on kaikkiaan 287 koulua. Se on yksi 18 Yhdysvaltojen osavaltiosta, jotka valittiin Race to the Top -kehittämisohjelmaan.[50] Sen tarkoituksena on saada vertailukelpoiset opetusohjelmat ja tasokokeet, joiden avulla entistä useampi koululainen pystyy jatkamaan opintojaan korkeammissa oppilaitoksissa tai siirtymään työelämään.[51]
Havaijin yliopistokeskus toimii kuudella saarella, joissa on yhteensä neljä yliopistoa ja kymmenen kampusta. Syksyllä 2011 yliopistolla oli noin 60000 opiskelijaa, joista reilut kuusituhatta jatko-opiskelijoita.[52]
Kulttuuri ja urheilu

Havaijin alkuperäisväestön ikiaikaista kulttuuria edustanee parhaiten hula. Hulaan kuuluvat olennaisina lauletut tarinat (chant), joita hula-tanssi puolestaan elävöittää. Jokainen laulu kertoo uniikin tarinan suullista perimätietoa havaijilaisten uskonnosta, arvoista, historiasta, legendoista, isänmaanrakkaudesta ja ihmisten välisestä rakkaudesta.[53]
Kitaransoitto tuli Havaijiin espanjalaisten mukana. Espanjalaisissa kitaroissa oli suonikielet, mutta Havaijissa soittimeen vaihdettiin teräskielet. Teräskielinen kitara levisi etenkin kantrimuusikkojen käyttöön, ja myöhemmin sen pohjalta kehitettiin sähkökitara.[54] Ukulele kehittyi Havaijissa 1880-luvulla eri kielisoittimien pohjalta.[55]
Lainelautailu on ilmeisesti alkujaan polynesialainen keksintö, mutta siitä tuli suosittua Havaijissa, varsinkin Waikiki Beachilla 1900-luvun alussa.[56]
Nykyisentyyppinen triathlon nousi maailmanmaineeseen Havaijissa järjestettävän Ironman-kilpailun myötä 1970-luvun lopulla. Vuonna 2006 kilpailuun osallistui lähes 3000 osanottajaa.[57]
Lähteet

Aiheesta muualla

Citation error, replace with{{cite book| author = Michener, James A.| title = Havaiji I-II| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1961}} (Klassikkoeepos, jossa Havaijin historiaa on käyty lävitse romaanimuodossa faktoja ja fiktiota sekoittaen)

Coordinates:

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:44 Pohjois-Amerikka