Tauno Valdemar Palo (ent. Brännäs, Paloniemi; 25. lokakuuta 1908 Hämeenlinna – 24. toukokuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän aloitti teatteriuransa Sörnäisten työväennäyttämöllä Helsingissä vuonna 1927 ja siirtyi Suomen Kansallisteatteriin vuonna 1932, josta hän jäi eläkkeelle 1973. Palon roolityöt ulottuivat laidasta laitaan, ensirakastajista koomisiin hahmoihin ja macho-tyypeistä historiallisiin suurmiehiin. Hän sai jo uransa alussa kantaakseen taakan "koko Suomen kansan Tauno Palona" ja pohjoisen valtakunnan latinalaisimpana hurmurina.[1] Palon näyttämötaiteellisia voittoja olivat pääosat muun muassa näytelmissä Omena putoaa, Särkelä itte ja Viettelyksen vaunu.
Palon elokuvaura kesti 30 vuotta, vuoden 1931 Jääkärin morsiamen pääroolista Tulipunaiseen kyyhkyseen 1961. Väliin mahtui yli 60elokuvatehtävää, muun muassa Vaimokkeen, Kulkurin valssin ja Rosvo-Roopen miespääosat. Yhdessä Ansa Ikosen kanssa Palo muodosti suositun valkokangasparin, joka teki yhdessä kaksitoista elokuvaa.
Palo teki myös merkittävän laulajan uran. Hän levytti noin 85sävellystä kahtena kautena, vuosina 1934–1951 ja 1967–1975. Näyttelemisen ja laulamisen lisäksi hän hankki lisätuloja mainostyöstä. Palo sai elokuvauransa varrella kolme Jussi-palkintoa (1946, 1950 ja 1952). Vuonna 1958 hänelle myönnettiin taiteilijaurastaan Pro Finlandia -mitali. Palo oli aviossa Sylvi Sakin kanssa vuodesta 1934 ja vuodesta 1962 Kirsti Ortolan kanssa. Näistä liitoista hänelle syntyi kolme poikaa.
Tauno Palon elämästä ilmestyi Otavan kustantamana vuonna 2009 Lauri Meren kirjoittama 496-sivuinen kirja Tauno Palo.
Yksityiselämä
Lapsuus ja nuoruus
Perhetausta

Tauno Palon, syntymänimi Tauno Brännäs, vanhemmat olivat monttööri eli asentaja Lars Petter Brännäs ja Olga Andersson.[2] Hänen syntymäkotinsa sijaitsi Hämeenlinnassa nykyisen Jaakonkadun numerossa 43.[3] Tauno oli sunnuntailapsi ja perheensä kolmas lapsi.[4] Taunolla oli vuonna 1904 syntynyt veli Gösta ja isosisko Alli. Äidinisä Antti Andersson[5] toimi Hämeenlinnan alueella torpparina[6] ja isänisä Johan Brännäs oli pietarsaarelainen urkumestari.[7] Lars Brännäsin mukaan suku sai nimensä pietarsaarelaisesta niemestä, joka paloi.[8] Lars ja Olga Brännäs työskentelivät Hämeenlinnan tupakkatehtaalla. Avioiduttuaan vuonna 1903 he asuivat jonkin aikaa Lars Brännäsin kotiseudulla Pietarsaaressa mutta palasivat pian Hämeenlinnaan.[9] Gösta ja Alli oppivat puhumaan sekä suomea että ruotsia, Taunosta sen sijaan tuli suomenkielinen.[10]
Brännäsin perhe muutti Helsingin Sörnäisiin alkuvuodesta 1912.[11] Tauno Brännäsin kasvuympäristö oli runsasväkinen ja kansainvälinen. Isoveljen kanssa oli turvallista seikkailla lähikortteleissa.[12] Lapsuuden kesiään Tauno vietti useimmiten Hämeenlinnan seudulla Luolajassa Antti-vaarinsa luona. Äidinisä oli merkittävä hahmo Taunon lapsuudessa, ja maalaisympäristö jätti hänen sieluunsa pysyvän jäljen, josta hän saattoi näyttelijän uransa aikana ammentaa voimaa roolihahmojensa tulkitsemiseen.[13]
Brännäsit asuivat Helsingissä lyhyen aikaa Kirstinkadulla mutta ostivat kesällä 1915 osakehuoneiston Alppilan kaupunginosasta osoitteesta Porvoonkatu 15.[14] Olga Brännäs sai työtä Fazerin makeistehtaalta, Lars Brännäs jatkoi asentajan työtään Helsingin Tupakkatehtaalla. Isänsä Tauno koki ”suurena järkäleenä”, johon hän suhtautui pelonsekaisella kunnioituksella. Äitiinsä hänellä oli läheisempi suhde. Omien sanojensa mukaan hän oli ”äidin poika” joka sai ”isältään ulkomuodon, mutta äidiltään hengen”.[15] Tauno Palon lapsuudenkoti oli musikaalinen. Hänen lapsuutensa suosikkisävelmiä oli muun muassa Kotimaani ompi Suomi. Hän sai runsaasti musiikillisia vaikutteita äidiltään, joka lauloi monenlaisia lauluja sekä kotonaan että Pelastusarmeijassa.[16] Isoveli Gösta puolestaan harrasti nyrkkeilyn ohella viulun- ja banjonsoittoa ja oli parikymppisenä mukana myös pienessä orkesterissa.[17] Gösta Brännäs menestyi 1920-luvulla keskisarjan nyrkkeilijänä.
Suomen sisällissodan kuukaudet
Tauno Brännäs oli yhdeksänvuotias, kun Suomessa syttyi sisällissota. Kevään 1918 kauhuista hän näki painajaisia vielä elämänsä ehtoopuolellakin. Kotinsa lähellä sijainneessa metsikössä hän näki saksalaissotilaiden ruumiita ja lapsuuden leikkipaikalle Kallion koulun pihalle oli kasattu muodottomiksi palaneita ruumiita. Taunon kenties järkyttävimmät kauhukokemukset liittyivät Hämeenlinnaan, eritoten kasarmeihin ja Ahvenistoon, missä teloitettiin punaisia.[18] Toisen lähteen mukaan painajaiset eivät liittyneet rintamatapahtumiin vaan isoveljen itsemurhaan vuonna 1928.[19]
Olga Brännäs pelasti Taunon serkun Ilmari Paasikiven punaisten käsistä, Taunon leikkitoveri Lauri Koskinen puolestaan soti vapaaehtoisena punaisten puolella, jäi vangiksi ja menehtyi vesipöhöön. Lars Brännäs pysyi sodassa puolueettomana, vaikka punaiset yrittivät saada Tarkk'ampujapataljoonassa koulutettua miestä puoliväkisin puolelleen. Brännäsin perhe ei leimautunut sodan kummankaan osapuolen kannattajaksi.[20]
Kouluvuodet
Koulunkäynnistä Tauno Brännäs ei ollut kovin innostunut. Hänen opintonsa jäivät kansakoulun neljään luokkaan. Urheilua hän sen sijaan harrasti innokkaasti sekä koulussa että vapaa-aikanaan. Isoveljensä esimerkin mukaisesti hän harrasti nyrkkeilyä ja saavutti kohtalaista menestystä juniorisarjoissa 57-kiloisena. Lars ja Olga Brännäs eivät hyväksyneet kuopuksensa nyrkkeilyharrastusta lainkaan ja lopulta kielsivät sen häneltä tyystin.[21] Myös Gösta Brännäs suhtautui kielteisesti pikkuveljensä nyrkkeilyinnostukseen.[22] Ystäviensä tavoin nuori Tauno Brännäs kuului urheiluseura Kallion Pyrintöön, jossa hän harrasti sekä sisä- että ulkolajeja. Sisarensa Allin kautta Tauno harrasti myös teatteria Porvoonkadun ”pesutupateatterissa” ja koulunäytelmissä. Suomen Kansallisteatterissa tammikuussa 1918 ensi-iltansa saanut Prinsessa Ruusunen herätti hänessä kiinnostusta teatteritaidetta kohtaan.[23]
Työelämään Tauno Brännäs siirtyi 13-vuotiaana. Hän aloitti juoksupoikana. Vuonna 1923 hän sai paikan Puolustusvoimien kemialliselta koelaitokselta Harakkasaaresta. Hän työskenteli siellä eri tehtävissä yhdeksän vuotta ja alkoi pitää laboratoriotyötä jo mahdollisena elämäntehtävänään.[24]
Avioliitto
Tauno Palo avioitui näyttelijä Sylvi Sakin kanssa vuonna 1934. Liitosta syntyi kaksi poikaa, Pertti Palo (1934–2010) ja Martti Palo (1943–2009). Tauno Palolla oli liiton aikana rakkaussuhde näyttelijä Kyllikki Väreen kanssa, ja 1940-luvun lopulla alkoi suhde näyttelijä Kirsti Ortolan kanssa. Palon ja Sakin avioliitosta tuli ajan myötä lähinnä muodollinen, mutta se lopetettiin virallisesti vasta 1962, jolloin Palo avioitui Ortolan kanssa. Yhteinen lapsi, Jukka-Pekka Palo, oli syntynyt jo 1954. Palo ja Ortola tutustuivat toisiinsa 1940-luvun lopulla, kun Ortola aloitti näyttelijänopintonsa Helsingissä.[25] Romanssi syttyi vuonna 1949, kun he tekivät yhdessä elokuvaa Rosvo-Roope, jossa Palo oli pääosassa ja Ortola oli balladissa mainittu ”Neito Viron rannikon”.
Vuonna 1955 Ortola teki irtioton suhteesta ja muutti Tampereelle Jukka-Pekan kanssa. Hän palasi Helsinkiin 1959. 1960-luvulla Palo-Ortolan perheellä oli kaksi asuntoa Helsingissä: suuri asunto taiteilijakoti Lallukassa ja tavanomainen perheasunto Merimiehenkadulla.[26]
Isyyskysymykset
Palon elokuvauran aikana liikkui huhuja, että hänellä olisi Pertin, Martin ja Jukka-Pekan lisäksi muitakin jälkeläisiä.[27] Tunnetuin näistä kuulopuheista lienee väite, että vuonna 1940 syntynyt näyttelijä Esko Salminen olisi Tauno Palon poika. Salmisen äiti oli näyttelijä Kyllikki Väre (1912–1951) ja isä näyttelijä Unto Salminen (1910–1972).[27][28]
Vanhuus

Viimeiset vuotensa Tauno Palo eli hiljaista elämää Helsingin Kulosaaressa. Tauno Palolla diagnosoitiin kurkkusyöpä vuonna 1980. Tuolloin röyhkeät sensaatiolehtien toimittajat tunkeutuivat jopa sairaalaan utelemaan häneltä tietoja sairaudesta, mutta Palo kielsi julkaisemasta haastatteluja ja valokuvia.[29][30]
Tauno Palo sai elämäntyöstään Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1981.
Tauno Palo kuoli kurkkusyöpään toukokuussa 1982. Hänet on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle, kortteliin 1-32-318. Palo halusi nimenomaan tulla haudatuksi Malmille Hietaniemen taiteilijakukkulan sijaan, sillä Malmilla lepäävät myös hänen vanhempansa ja isoveljensä Gösta Brännäs.[31]
Näyttelijänura
Sörnäisten Työväennäyttämö avaa uran 1920-luvulla
Tauno Brännäsin näyttelijänura alkoi 1927, jolloin teatterinjohtaja Aarne Salonen kiinnitti hänet Sörnäisten Työväen Näyttämön iltanäyttelijäksi. Hänen ensimmäinen puheroolinsa oli rakastajan osa Sven Sandbergin arpajaisnäytelmässä 33333 keväällä 1927.[32] Brännäsin ensimmäinen suuri rooli oli yhteiskunnallisessa näytelmässä Työläisen tytär tammikuussa 1928.[33][34] Brännäs näytteli seuraavan viiden työväennäyttämövuoden aikana muun muassa näytelmissä Punainen laukku, Reviisori ja Sankareita.[32]
Sörnäisten Näyttämöllä syksyllä 1927 Brännäs tapasi ensi kerran Sylvi Sakin, joka näytteli Punaisessa laukussa Zofi-rouvaa. Brännäs ja Sakki kihlautuivat seuraavana vuonna. Toukokuussa 1928 teatteri jouduttiin sulkemaan, koska Vanha Vuorelan huvit purettiin asuntotuotannon tieltä. Taukoa jatkui uuden työväentalon valmistumiseen saakka joulukuuhun.[35] Saman vuoden kesänä nyrkkeilijän urallaan alamäkeen joutunut Gösta Brännäs teki itsemurhan kotonaan Porvoonkadulla. Isoveli oli ollut merkittävä roolimalli ja auktoriteetti nuorelle Taunolle, suuri ihailun kohde isän ohella. Neljän vuoden ikäerosta huolimatta veljesten välit olivat läheiset, eikä Tauno Palo koskaan täysin toipunut veljensä kuoleman aiheuttamasta surusta. Olga Palo sairastui esikoisensa itsemurhan jälkeen ja kuoli 67-vuotiaana. Lars Palo kuoli 80-vuotispäivänään.[36]
Brännäsin työtovereita Työväennäyttämöllä olivat muun muassa Sasu Haapanen, Holger Salin, Lida Salin ja Emma Väänänen. Sörnäisten vuosinaan Brännäs jatkoi edelleen päivätyössään Kemiallisella koelaitoksella. Lapuan liikkeen aikana hän joutui puolustusministeriön pääesikunnan puhutteluun oman arvelunsa mukaan siksi, että työ kyseisen ministeriön alaisella koelaitoksella ja näyttämöharrastus työväen lavalla eivät eräiden mielestä sopineet yhteen.[37]
Varusmiespalvelu ja teatterin vaihto
Tauno Brännäs astui maaliskuussa 1929 asepalvelukseen jalkaväkeen Uudenmaan rykmentin ensimmäiseen komppaniaan. Varsinainen armeija-aika kesti hänen osaltaan kolme kuukautta, jonka jälkeen hänet määrättiin vanhaan tuttuun tehtäväänsä Kemialliselle koelaitokselle. Kaikkiaan Brännäs palveli puolustusvoimissa vuoden päivät ja kotiutui täysin palvelleena. Hänen sotilasarvonsa palvelusajan päätyttyä oli sotamies.[38] Helsingin määräydyttyä sijoituspaikaksi Brännäsille järjestyi toisinaan mahdollisuus tehdä muutama näytöskappale Sörnäisissä. Pahaksi onnekseen hän poistui erään kerran kasarmilta ilman lupaa näyttämöasioita hoitaakseen. Parin muun alokkaan ohella hän sai majuri Rutaselta asian vuoksi perusteellisen ripityksen.[39] Asepalveluksen jälkeen Brännäs jatkoi työtään Kemiallisella koelaitoksella ja iltaisin hän näytteli Sörnäisten Näyttämöllä.
Sörnäisten Työväennäyttämöllä Brännäs sai teatterioppia Aarne Orjatsalolta, joka tuli näyttämön ohjaajaksi keväällä 1930. Orjatsalolta saatu opetus jäi Brännäsin ainoaksi näyttelijänkoulutukseksi. Erityisen tärkeitä Brännäsille olivat Orjatsalon puhetekniikan opetukset.[40] Tauno Brännäsin alkuvuosien teatteriroolien joukossa ei ollut kansanhupailuja, vaan häntä käytettiin dramaattisiin rooleihin. Tosin useimmat draamat olivat helppotajuisia ja melodraamattisia. Esitetyt ulkomaiset farssit olivat pääasiassa saksalaista alkuperää ja niissä hän esitti useimmiten yläluokkaisia hahmoja.[41] Syksyllä 1930 Sörnäisten Työväen Näyttämö muutti nimensä Helsingin Työväen Teatteriksi. Brännäsin ura Sörnäisten näyttämöllä päättyi huhtikuussa 1932.[42]
Suomen Kansallisteatterin rivinäyttelijäksi

Tauno Brännäs aloitti Suomen Kansallisteatterissa syksyllä 1932. Teatterin johtaja Eino Kalima ja ohjaaja Pekka Alpo olivat varta vasten tulleet Vallilaan katsomaan Brännäsiä, kun näyttelijä Eine Laine oli vihjannut hänestä Alpolle.[43] Niin ikään Brännäs suomensi sukunimensä Paloniemeksi. Näyttelijäkollega Glory Leppänen ehdotti pitkän sukunimen lyhentämistä muotoon Palo, joka olisi helpompi ja iskevämpi. Tauno päätyi käyttämään yhdistelmänimeä Brännäs-Palo, kunnes hän seuraavana vuonna pelkisti nimensä muotoon Tauno Palo. Virallisesti Brännäsit muuttivat sukunimekseen Palon marraskuussa 1936.[44] Myös Tauno Palon vanhemmat muuttivat nimensä Paloksi.
Palo aloitteli elokuvauraansa samaan aikaan kun hän siirtyi Kansallisteatteriin. Teatteriväki ei juuri arvostanut elokuvaa, joten Palon valkokangastehtävät lähinnä haittasivat hänen teatteriuraansa. Pidettiin epäsopivana, että elokuvien sankari olisi näytellyt pääosia kansallisella päänäyttämöllä.[45]
Alkuun Tauno Palon roolit Kansallisessa olivat melko pieniä. Hänen debyyttinsä oli Olavi Klaunpoika kappaleessa Daniel Hjort elokuussa 1932. Tämän jälkeen seurasivat muun muassa Mikon rooli näytelmässä Anna Liisa, Maurice Galvoisier näytelmässä Neiti ja punakaartilainen Pennu Lauri Haarlan näytelmässä Kaksiteräinen miekka. Haarla tyrmäsi Palon suorituksen suorin sanoin.[46] Seuraavana vuonna Palo näytteli muun muassa kappaleessa Vain ihmisiä sivistysseuran puheenjohtajaa ja voutia Ludvig Holbergin klassikossa Jeppe Niilonpoika. Keväällä 1934 Palo oli yksi seitsemästä veljeksestä, Timo, Aleksis Kiven klassikkonäytelmässä. Niin ikään Kiven näytelmässä Nummisuutarit hän näytteli Kristoa syksyllä 1934. Syyskesällä 1935 Palo oli mukana Kansallisteatterin näyttelijöiden Lapin-kiertueella kumppaneinaan Henny Waljus, Emmi Jurkka, Aku Korhonen, Yrjö Tuominen ja Uuno Montonen. Näytelmänä oli Kevään hurmiossa, jota oli esitetty Kansallisessa kaudella 1934–1935.[47]
Keväällä 1937 Kansallisteatterissa esitettiin Sankarihusaari, jota on pidetty taiteellisesti kenties arvokkaimpana laulunäytelmänä, mitä Suomessa Oopperan ulkopuolella on esitetty.[48] Palolla oli kappaleessa miespääosa Háry Jánoksena. Mary Hannikainen oli naispääosassa, ja molemmat suoriutuivat osistaan kohtalaisesti. Yleisövastaanotto laulunäytelmälle oli kuitenkin penseä.
1930-luvun puoliväliin mennessä Tauno Palo oli valkokankaan suurin suomalainen tähti, mutta hänen teatteriroolinsa olivat kevääseen 1938 saakka ainoastaan sivuosia. Kansallisteatteriin tehtiin 1930-luvun jälkipuoliskolla henkilöstömuutoksia, kun kaksi suurta näyttelijää Jaakko Korhonen ja Aarne Leppänen menehtyivät varhain.[49] Uusiksi näyttelijöiksi palkattiin Jalmari Rinne ja Jorma Nortimo vuonna 1936 sekä Eino Kaipainen ja Wilho Ilmari vuonna 1937.[50]
Teatterin tähtinäyttelijäksi
Tauno Palon nousu merkittäväksi näyttelijäksi Suomen Kansallisteatterissa alkoi keväällä 1938 ja huipentui kaudella 1938–1939.[49] Hänen ensimmäinen taiteellisesti merkittävä pääroolinsa oli Aino Kallaksen näytelmässä Bathseba Saarenmaalla tammikuussa 1938.[50] Syksyllä 1938 Palo esiintyi laulunäytelmässä Pieni hovikonsertti yhdessä Mary Hannikaisen ja Sointu Kouvon kanssa, kappaleen musiikki sai kriitikoilta nuivahkot arvostelut.[51] Kirvesmies Melicharin osa vankiladraamassa Numero 72 marraskuussa 1938 jatkoi Palon taiteellista läpimurtoa, varsinainen pääosa teoksessa oli Kaisu Leppäsen näyttelemällä vangilla numero 72.
Alkuvuonna 1939 Palolla oli Pepin osa näytelmässä Pieni hajuvesikauppa ja hän sai yleisöltä huikeita suosionosoituksia.[52] Palo kunnostautui teatteriuransa alkuvuosina myös muissa samantyyppisissä koomisissa sivurooleissa. Helmikuussa 1939 Palon taiteellisten voittojen sarja jatkui. Hänellä oli kaksoisrooli Calderónin runonäytelmässä Elämä on unta, jossa hän näytteli prinssi Segismundoa ja torniin teljettyä hirviötä. Näytöskappale sai kriitikoilta myönteiset arvostelut.[53] Niin ikään keväällä 1939 Palolla oli miespääosa Mika Waltarin teokseen perustuvassa näytelmässä Ihmeellinen Joosef, vastanäyttelijänä oli Kyllikki Väre, joka oli aloittanut Kansallisteatterissa samana vuonna kuin Palo. Näytelmä ei kuitenkaan tyydyttänyt teatterin johtoa.[54]
Syksyllä 1939 Palolla oli pääosa Chopin-näytelmässä Vieraantunut sydän. Chopinin roolissaan Palo sai näyttää näyttelijäntaitonsa laaja-alaisuuden tulkitsemalla onnistuneesti elämänsä loppua lähestyvän säveltäjämaestron olemuksen ja elekielen haurauden.[55] Chopin oli Tauno Palon viimeinen näyttämötyö ennen talvisotaa. Sotakuukausien ajaksi Kansallisteatterin toiminta keskeytettiin, mutta välirauhan (1940–1941) ja jatkosodan (1941–1944) aikana näytäntökaudet jatkuivat säännöllisinä.
Elokuvauran alku
Tauno Brännäs päätyi elokuva-alalle puolivahingossa juuri kun äänielokuvat tekivät tuloaan.[56] Joulukuussa 1930 Brännäsin näyttelijätoveri Kaarina Saarto haki roolia elokuvaan ja esitteli omia teatteriroolikuviaan Sarastus-yhtiön johtaja Hugo Stenlundille ja ohjaaja Kalle Kaarnalle. Kaarna innostui valokuvassa olevasta vastanäyttelijästä Brännäsistä ja pyysi Saarron kautta häntä tulemaan koekuvauksiin. Koekuvauksien jälkeen Kaarna pyysi Brännäsiä miespäärooliin elokuvaan Jääkärin morsian (1931).[57] Elokuva tuotettiin aluksi kokonaan mykkäelokuvana, mutta kesken kuvausten siitä päätettiin tehdä puolittain äänielokuva. Näin ollen puherepliikit näytettiin väliteksteinä, mutta ääniraitaan lisättiin tehosteita, taustamusiikkia ja muutamia lauluja.[58]
Saman vuoden elokuussa alettiin kuvata varsinaista äänielokuvaa Kuisma ja Helinä (1932), jossa Brännäs näytteli pääroolia kasakkapäällikkönä.[59] Elokuvan taiteellista arvoa alensivat Brännäsin heikko ratsastustaito[60] ja väritön vastanäyttelijä Iris Knape-Jäderholm.[61] Samaisena syksynä Brännäs näytteli Työväenteatterin 30-vuotisjuhlanäytöksessä saman kappaleen näyttämöversiossa.[62] Elokuvaversio sai ensi-iltansa kaksi viikkoa teatteriversion jälkeen ja elokuvan vastaanotto oli huomattavasti heikompi kuin näytelmän.[63] Muutaman vuoden kuluttua sai ensi-iltansa Fennica-Filmin komedia Helsingin kuuluisin liikemies (1934), joka antoi Tauno Palolle lisää näyttelijäkokemusta, mutta se ei ollut hänen uralleen merkittävä elokuva.[64]
Tähtipari Tauno Palo ja Ansa Ikonen

Vuonna 1933 Suomen elokuvakenttä muuttui, kun Erkki Karu erosi Suomi-Filmistä ja perusti kilpailevan Suomen Filmiteollisuuden. Karun tilalle tullut Risto Orko ohjasi suuren menestyksen saavuttaneen Siltalan pehtoorin (1934), minkä rohkaisemana Suomi-Filmi palkkasi toiseksi vakituiseksi ohjaajakseen nuoren Valentin Vaalan.[65] Tässä vaiheessa Tauno Palo ei ollut vielä suuri elokuvatähti, vaikka hän olikin näytellyt jo kolmessa elokuvassa. Kesällä 1935 Vaala aloitti uuden elokuvan kuvaukset, jonka miespääosassa olisi Palo. Naispääosan esittäjäksi Vaala valitsi elokuvauraansa aloittavan 21-vuotiaan Ansa Ikosen.[66] Syntynyt elokuva Kaikki rakastavat (1935) oli 25-vuotiaan Vaalan edustaman uuden sukupolven tapa kuvata ihmisiä ja lähestyä yleisöä ilman näyttämöteatterin painolastia.[67]
Elokuvan suosion myötä tähtipari Palo ja Ikonen palkattiin seuraavan vuoden talvena kuvattuun romanttiseen komediaan Vaimoke (1936).[68] Kuvauksissa oli mukana myös sankariparin kiusanhenkeä esittävä Tauno Palon vaimo Sylvi Palo.[69] Elokuva sai sekä yleisön että kriitikoiden kehut.[70] Menestykselle haluttiin välittömästi jatkoa ja niinpä Miehekettä (1936) alettiin kuvata jo loppukesästä. Ikonen olisi halunnut siirtää kuvausten alkamista muutamalla viikolla eteenpäin, koska hän oli lähdössä Kansallisteatterin näyttelijöiden kanssa Moskovaan. Vaala ei suostunut vaan valitsi uuden elokuvan pääosaan amerikansuomalaisen Tuulikki Paanasen.[68] Palolla ei ole Vaimokkeessa juuri repliikkejä, joten hänen kohdallaan huumori on vähäeleistä. Vastaavasti Miehekkeessä hänen roolinsa on aktiivinen johdattelija.[71]
Vaala suunnitteli roolittavansa Palon ja Ikosen rakastavaisiksi myös Koskenlaskijan morsiameen (1937), mutta hän muutti roolitusta ennen kuvausten alkua. Tällä kertaa Palo ei näytellyt yksiviivaista romanttista sankaria vaan hän tulkitsi vahvan luonneroolin mielenhäiriöisenä Juhanina. Naispääosan näytteli Ansa Ikonen.[72]
Palo näytteli Suomi-Filmille vielä ohjaaja Risto Orkon uudelleenfilmatisoimassa Jääkärin morsiamessa (1938), tosin eri roolia kuin alkuperäisessä versiossa. Uudesta elokuvaversiosta tuli aiempaa versiota tunnetumpi.[73]
Elokuvayhtiön vaihto
Suomi-Filmin ja Suomen Filmiteollisuuden kamppailu johti siihen, että jälkimmäisen johtaja Toivo Särkkä palkkasi näyttelijöitä ja kuvaajia kilpailijaltaan. Tauno Paloa filmiyhtiön vaihtaminen houkutti lähinnä sen vuoksi, että se avasi tien ulkomaanmatkaan.[74] Hän esitteli yhdessä Jorma Nortimon kanssa Särkälle kevättalvella 1938 suunnitelman, jonka mukaan parivaljakko saisi etukäteen tarvittavan rahasumman ulkomaanmatkaa varten. Särkkä suostui sopimukseen kunhan molemmat henkilöt olisivat loppukesän käytettävissä kuvauksiin Suomen Filmiteollisuudelle.[73] Ulkomaanmatkan jälkeen Palo näytteli kolmessa perättäisessä elokuvassa: Eteenpäin – elämään (1939), Helmikuun manifesti (1939) ja Jumalan tuomio (1939). Hänen urakehitykselleen elokuvayhtiön vaihdos merkitsi takaiskua. Särkän ohjaustyyli suosi perinteistä teatraalista tapaa, jonka soveltuvuutta elokuvamaailmaan pidetään kyseenalaisena.[75]
Elokuvassa Eteenpäin – elämään Palon vastanäyttelijänä nähtiin niin ikään Suomi-Filmiltä Suomen Filmiteollisuuteen siirtynyt 22-vuotias Regina Linnanheimo. Asetelma ei toiminut heidän ensimmäisessä Suomen Filmiteollisuudelle tehdyssä elokuvassaan, jossa he näyttelivät keski-ikäisiä ihmisiä.[75] Historiallisessa draamassa Helmikuun manifesti Palolla ja Linnanheimolla oli vastaavantyyliset roolit. Elokuva oli paatoksellisen isänmaallinen ja sai hyvän yleisömenestyksen. Arvi Pohjanpään oikeusalin ympärille sijoittuva draamanäytelmä Jumalan käskynhaltija vuodelta 1937 sai kahta vuotta myöhemmin Palon tähdittämän elokuvaversion Jumalan tuomio.[76] Kesällä 1939 Palo näytteli edellisvuoden tapaan kolmessa elokuvassa, jotka ehdittiin pääosin kuvata ennen syksyn ylimääräisten kertausharjoitusten alkua. Viimeiset kuvat otettiin muutamaa päivää ennen talvisodan alkua.[77]
Keskeiset Tauno Palon uraa avittaneet elokuvatuottajat olivat Suomi-Filmin Risto Orko ja Suomen Filmiteollisuuden Toivo Särkkä. Palo näytteli kumpaisenkin yhtiön tuotannoissa, ja hänellä oli hyvät välit sekä Orkoon että Särkkään.[78]
Hella Wuolijoen näytelmien elokuvasovitukset
Salanimellä kirjoittaneen vasemmistolaiskirjailijan Hella Wuolijoen näytelmät herättivät voimakkaita mielipiteitä puolesta ja vastaan ja keräsivät yleisöä 1930-luvun Suomessa. Erityisesti 1936 ensi-iltansa saanut Niskavuoren naiset ja sitä seuranneet näytelmät saivat suuren yleisömenestyksen Helsingin Kansanteatterissa.[79] Suomi-Filmi osti Niskavuoren naisten filmausoikeudet vuodenvaihteessa 1937, jonka jälkeen hankittiin vaiheittain muidenkin Wuolijoen menestysnäytelmien filmausoikeudet.[80] Vaala aloitti Niskavuoren naisten (1938) ohjaamisen kevättalvella, mutta sen kuvaukset venyivät vuoden loppuun asti, joten yhteiskunnallinen komediaelokuva Juurakon Hulda (1937) valmistui nopeammin.[80]
Palo näytteli miespääosan komediassa Juurakon Hulda. Siitä tuli Suomi-Filmin siihen asti menestynein elokuva. Nimiosan näytteli Irma Seikkula.[81] Vastaavasti Niskavuoren naiset on vakavampi elokuva. Palo näytteli hankalana roolina pidettyä Aarnea, joka potee identiteettikriisiä voimakastahtoisten naisten keskellä. Rooli sai syvyyttä Palon karismasta.[82] Niskavuoren naisten myötä Palon seitsemän elokuvan yhteistyö ohjaaja Vaalan kanssa jäi toistaiseksi. Vaala oli Palon alkuaikojen elokuvauran ja ammatillisen kehityksen suunnannäyttäjä.[83] Hän tuki Paloa siinä ettei tämä suhtautuisi uraansa liian vakavasti. Lisäksi Vaala neuvoi Paloa välttämään turhaa älyllisyyttä ja luottamaan ohjaajan näkemykseen.[84]
Vuosina 1938–1957 kuvattiin kaikkiaan viisi Wuolijoen näytelmiin perustuvaa Niskavuori-elokuvaa. Palolla oli miespääosa niistä neljässä. Niskavuoren naisia seurasi Vaalan ohjaama Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946), jossa Palo näytteli Aarnen isää, Juhania. Vastanäyttelijänä oli Emma Väänänen. Vuonna 1954 Palo teki paluun Niskavuorelle Edvin Laineen Niskavuoren Aarnessa, jossa hän näytteli jälleen Aarne Niskavuorta. Neljännen kerran Palo nähtiin Niskavuorella 1957, jolloin hän näytteli Aarnen velipuolta ja Juhanin vanhinta poikaa, Juhani Mattilaa Laineen filmatisoinnissa Niskavuori taistelee.
Sotavuodet 1939–1945
Talvisota keskeyttää uran
Talvisodan syttyessä marraskuussa 1939 teatterit joutuivat sulkemaan ovensa. Palo vei vaimonsa ja poikansa evakkoon maaseudulle ja muutti näyttelijä Uuno Laakson luo, joka asui yksin Lallukan taiteilijakodissa. Sodan alkupäivinä hän kuljetti suuren joukon vanhuksia ja lapsia evakkoon Luopioisiin.[85] Joulukuun puolivälissä Palo sai komennuksen Jyväskylään sijoitettuun ilmatorjuntapatteriin. Siellä hän toimi pääasiassa patterinpäällikön autonkuljettajana.[86]
Välirauhan aika
Rauhan tultua Suomen Kansallisteatteri aloitti jälleen näytökset huhtikuusta lähtien. Välirauhan kausi 1940–1941 oli taloudellisesti menestykäs teatterille.[87] Tässä vaiheessa Tauno Palo oli jo tunnustettu ja monipuolisuudestaan kuulu näyttämötaiteilija.[88] Palolla oli vuoden aikana ainoastaan neljä roolia, mutta vastaavasti hän näytteli kolmessa elokuvassa.[89] Välirauhan aikana sai ensi-iltansa kesällä 1939 kuvattu elokuva SF-paraati (1940). Se oli eräänlainen matkailumainoselokuva vuoden 1940 Helsingin olympialaisia varten, mutta siitä tulikin ”viimeisen viattomuuden ajan” taltiointi.[90] Revyyelokuvassa esitellään Helsingin parhaita puolia ja ensimmäisen tasavallan arkkitehtonisia saavutuksia. Ansa Ikosen ja Tauno Palon tähdittämän SF-Paraatin ikivihreitä musiikkikappaleita Potkut sain ja Nuoruuden sävel esitettiin heidän yhteiskiertuillaan vielä vuosikymmenten ajan.[91]
Tammikuussa 1941 sai ensi-iltansa edelliskesänä kuvattu, Toivo Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941), joka keräsi siihen asti korkeimman yleisön, noin puolitoistamiljoonaa katsojaa. Elokuva tarjosi kansalle todellisuuspakoista lohdutusta talvisodan ja jatkosodan välissä. Palon vastanäyttelijänä nähtiin jälleen Ansa Ikonen ja Regina Linnanheimolla oli elokuvassa sivuosa. Kulkurin valssi merkitsi Palolle mahdollisuutta hyödyntää koko taiteellista osaamistaan; siinä on paitsi vaativaa luonnetulkintaa, myös runsaasti laulukohtauksia. Elokuva on korostetusti nimenomaan Tauno Palon tähtiesiintyminen, sillä Ikonen tulee tarinaan mukaan vasta elokuvan puolivälin tienoilla.[92] Lauluna Kulkurin valssi oli Palolle tuttu jo lapsuusvuosilta.[93]
Huhtikuussa 1941 tuli ensi-iltaan niin ikään Särkän ohjaama yltiöromanttinen Kaivopuiston kaunis Regina (1941). 1800-luvun puolivälin Helsinkiin sijoittuvassa elokuvassa Palon lemmittyä näytteli Regina Linnanheimo. Elokuva sai arviolta 760000 katsojaa.[94] Sota-ajan tapaan Kaivopuiston kaunis Reginakin on tyylipuhtaasti todellisuuspakoinen melodramaattinen pukuelokuva.
Jatkosodan viihdytyskiertueet

Jatkosodan syttyminen kesäkuussa 1941 keskeytti aluksi Palon siivilityöt. Päämaja oli huomannut jo talvisodassa viihdyttämisen tarpeellisuuden ja niinpä ensimmäinen viihdytyskiertue järjestettiin jo heinäkuussa.[95] Sotilasarvoltaan kersantti Palo työskenteli viihdytyskiertueilla ja asemiesilloissa sekä siivilityössään Kansallisteatterissa.[96] Palo kuului osana Kansallisteatterin näyttelijöihin, kun seurue kiersi lähellä rintamalinjoja ja ajautui ajoittain vaaraan neuvostoliittolaisten pommikoneiden takia.[97] Palo kuului suosittujen asemiesiltojen vakioesiintyjiin. Iltamia järjestettiin ympäri Suomea, muun muassa Helsingissä, Äänislinnassa, Tampereella, Oulussa ja Kuopiossa. Rintamalla asemiesiltoja saattoi kuunnella suorina radiolähetyksinä. Illoissa esiintyi toisinaan myös ulkomaisia tähtiä, kuten Zarah Leander, Ilse Werner ja Sickan Carlsson.[98]
Jostain syystä Tauno Paloa ja monia hänen kollegoitaan alettiin sotavuosina pitää vakoilijoina. Oudon huhun alkuperä ei selvinnyt Palolle koskaan. Hänen serkkunsa Lasse Autere kysyi kerran junassa: ”Tauno, pojat puhuvat aivan tosissaan, että sinä olet vakooja. Etkö voisi kirjoittaa heille jotakin?”. Palo raapusti jostain repäisemälleen paperinpalalle: ”Tämä maa ei koskaan sortua saa. Tauno Palo.”[99]
Jatkosodan aikaiset elokuvat
Joulun alla 1941 sai ensi-iltansa pääosin edelliskeväänä kuvattu Onnellinen ministeri (1941), jonka käsikirjoituksen pohjana oli saksalainen laulunäytelmä.[100] Mainostoimistomaailmaan sijoittuvassa elokuvassa Palo esittää vauhdikkaasti näytelmällisen kappaleen Raitiovaunulaulu.[101] Niin ikään välirauhan aikana kuvattiin Onni pyörii (1942). Se pyrki toistamaan edellisvuonna menestynyttä Kulkurin valssia, mutta käsikirjoittaja Mika Waltari kirjoittikin aivan toisenlaisen tarinan.[102] Uudessa elokuvassa ei ollut fantasiaa eikä loistoa ja 33-vuotiaan Palon näyttelemä orpokodin kasvatti kärsi epäuskottavuudesta. Toisaalta elokuva nosti ikivihreiden joukkoon Tatu Pekkarisen sanoittaman ja Matti Jurvan säveltämän laulun Väliaikainen.[100]
Musikaalinen Onnellinen ministeri sai jatkoa ruotsalaiselokuvan suomalaisversiosta Avioliittoyhtiö (1942).[101] Birgit Kronströmin ja Palon musiikkianti jää yhteen duettoon ja elokuva on rakenteltaan edeltäjäänsä hajanaisempi.[103] Loppuvuodesta ensi-iltansa sai Puck (1942), joka alkaa romanttisena komediana, liikkuu farssin puolella ja päätyy melodraamana.[104] Elokuva on epätasainen ja eräänlainen harjoitustyö seuraavaan suuren elokuvaan. Seuraavan vuoden syyskuussa valkokankaille tuli jälleen suuri eskapistinen melodraama, Stefan Zweigin novelliin pohjautuva Valkoiset ruusut (1943). Häikäisevän varmalla kädellä tehdyn elokuvassa Palon vastanäyttelijänä toimi Helena Kara.[104]
Kesällä 1943 Keuruulla kuvattiin Vaivaisukon morsian (1944), jossa nähtiin Palon vastanäyttelijänä jälleen Ansa Ikonen. Palon kohtaukset kuvattiin ennen sateiden alkamista, mutta talviset loppukohtaukset saatiin valmiiksi vasta marraskuussa.[105] Saman vuoden kesällä Palo siirtyi takaisin Suomi-Filmiin peräti 25000 markan kuukausipalkalla. Hänen kuukausipalkkansa Kansallisteatterissa oli 5900 markkaa. Palo oli miespääosassa seikkailuelokuvassa Herra ja ylhäisyys (1944), joka kuvattiin Nummelan hiekkakuopilla. Kuvauspaikalle oli lavastettu kokonainen meksikolaiskaupunki.[105] Se jäi Palon viimeiseksi sota-ajan elokuvaksi, sillä kevättalvella 1944 Neuvostoliitto aloitti suurpommituksensa ja kesällä Palo siirrettiin kokonaan Puolustusvoimien palvelukseen.[105]
Toisen maailmansodan jälkeen
Palo sai ihailijoiltaan jatkuvasti ja usein myös häiritsevästi huomiota sotavuosien menestyselokuviensa jälkeen.[106] Kotonaan Palo ei vastannut itse puhelimeen häiriköiden vuoksi. Hänen kotiovelleen ilmestyi tuon tuostakin nimikirjoitusten metsästäjiä.[107]
Teatterityöt
Olojen normalisoituessa Palo palasi Suomen Kansallisteatteriin puolentoista vuoden tauon jälkeen.[108] Keväällä 1945 Palolla oli pääosa dalmatialaisen Marin Držićin komediassa Tuhlaripoika, mutta harjoitusaika jäi kovin lyhyeksi ja roolisuorituksesta tuli heikonlainen. Seuraavana syksynä hän taasen onnistui maankiertäjän roolissaan romanialaisessa näytelmässä Vaalien aattona. Hänen tulkintaansa pidettiin lähes ihmeteltävänä, teknisesti varmana ja ilmaisultaan rikkaana.[109] Niin ikään syyskaudella 1945 Palo sai merkittävän roolin prinssi Eerikinä August Strindbergin näytelmässä Kustaa Vaasa. Yleisen käsityksen mukaan Palo oli tuolloin saavuttanut täyden kypsyytensä luonteenkuvaajana.[110] Huugo Jalkanen arvioi: ”Palo ilmensi Eerikin psykopaattisuuden niin puhuvin piinatun sielun ilmein ja elein, että hänen esityksensä kasvoi väkevän ekspressiiviseen tehoon. Tällä tutkielmallaan hän kohosi luonnenäyttelijän tasolle, ja tämä luomus saa katsojan odottamaan häneltä jatkoa psykologisen luonnetulkinnan alalla.”[110] Myös Nils Lüchoukin ja Eino Krohn kehuivat Palon luonnetutkielmaa. Vuonna 1946 Palo kunnostautui mainiona Ventti-Villenä Mika Waltarin komediassa Omena putoaa. Tulevina vuosina Ventti-Villestä muodostui jonkinlainen koominen myytti.[111] Palo itse piti kyseisestä roolista. Hänellä oli selkeä näkemys Villestä, mutta vaikeuksia löytää keinot roolin toteutukseen. Vasta viimeisessä kenraaliharjoituksessa hän huomasi luikahtavansa roolin sisään. Ventti-Ville oli myös kaupallinen menestys ja takuuvarma naurupommi. Palo osasi karrikoida roolinsa sopivan hienovaraisesti ja sai komiikkaa irti hahmonsa pienimmistäkin liikkeistä ja eleistä.[112] Ventti-Villen elokuvaversiosta Palo ei ollut yhtä innostunut, hänen mielestään Villeen liitetty rakkaustarina hajotti koko hahmon.[113]
Elokuvatyöt

Heti kotiutumisensa jälkeen marraskuussa 1944 Palo ryhtyi kuvaamaan Ilmari Unhon elokuvaa Kolmastoista koputus (1945). Kuvausolosuhteet olivat niukat ja näyttelijät joutuivat tuomaan kuvauspaikoille omat lakanansa ja huopansa.[107] Seuraavan kesän Palo piti vapaata kuvauksista johtuen perhe-elämänsä ongelmista ja elokuvatuottajien vaikeuksista saada raakafilmiä ulkomailta.[114]
Palon 1940-luvun loppupuolen merkittäviä elokuvasuorituksia olivat muun muassa miespääosa elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946) ja nimiosa elokuvassa Rosvo-Roope (1949). Ansa & Tauno -elokuvien ketju jatkui Edvin Laineen ohjaamalla teoksella Laitakaupungin laulu vuonna 1948.
1950-luku
Tauno Palolla oli 1950-luvulla enemmän elokuvarooleja kuin edellisellä vuosikymmenellä. Sankariosat alkoivat vaihtua elämää kokeneen miehen rooleihin, ja hänen roolityönsä olivat aiempaa useammin sivuosia. Teatterityö nousi entistä merkittävämmäksi hänen taiteilijanurallaan.[115] Kolme viimeistä Ansa & Tauno -elokuvaa saivat ensi-iltansa 1950-luvulla. Yksityiselämässään Palo seurusteli Kirsti Ortolan kanssa, pariskunnalle syntyi poika 1954. Virallisesti Tauno Palo oli edelleen avioliitossa Sylvi Palon kanssa.
Teatterityöt

Tammikuussa 1950 Tauno Palo saavutti taiteellisen voiton Stanley Kowalskina Tennessee Williamsin suositussa Viettelyksen vaunussa. Stanleyä on pidetty eräänä Palon muistettavimmista roolisuorituksista. Vastanäyttelijänä lumosi Ella Eronen, joka oli näytelmän varsinainen päähenkilö, patologinen ja degeneroitunut Blanche de Bois.[116] Uusi Suomi kirjoitti: ”Miehistä pääosaa, puolalaista urheilijaa, esitti Tauno Palo, joka jykevässä, karheassa urosmaisuudessa ja töykeässä, voimakastahtoisessa arkisuudessa oli täydellinen, mutta tapasi myös henkilönsä ainoalle tunteikkaalle kohdalle, sukuvietille, rehevää luonnonvoiman hulvahtavuutta.”[117] Palon muita roolisuorituksia 1950-luvun alussa olivat muun muassa nimiosa näytelmässä Barabbas alkuvuodesta 1951, tohtori Rank Henrik Ibsenin näytelmässä Nukkekoti keväällä 1952 ja Karrin isäntä Nummisuutareissa saman vuoden syyskaudella. Syksyllä 1953 Palo vietti 25-vuotistaiteilijajuhlaansa näytelmällä Pyhä koe. Alfonso Fernándezin osa oli Palolle itselleen mieluinen ja näytelmän yleisövastaanotto oli erinomainen.[118]
Maaliskuussa 1954 Kansallisteatterissa sai ensi-iltansa jälleen Seitsemän veljestä. Tällä kertaa Palolla oli Juhanin osa, ja hän sai roolistaan erinomaiset arvostelut. Palon tulkintaa ylistettiin aidoksi ja moniulotteiseksi. Sole Uexküll hehkutti Helsingin Sanomissa: ”Enpä ole juuri nähnyt Juhanin läikkyvän temperamentin, hänen tunteidensa naiivin hetkellisyyden, hänen kehittymättömän mutta omassa laadussaan rikkaan ja voimakkaan ajatus- ja mielikuvitusmaailmansa saavan näin täyteläistä toteutusta.”[119] Palo itse piti Jukolan Juhanin roolia eräänä uransa vaikeimmista ja rakkaimmista näyttämötehtävistään.[120] Seitsemää veljestä esitettiin myös Pariisin teatterijuhlilla 1955, mutta kustannussyistä se oli toteutettu yksinpuhelusarjana. Palo esitti Juhanin monologin. Näytelmää esitettiin myös Tukholmassa, Kööpenhaminassa, Wienissä ja Moskovassa ja siitä tehtiin kuunnelmaversio.[121] Aleksis Kivi oli Palolle läheinen kirjailija myös teatterin ulkopuolella. Myös F. E. Sillanpää ja Mika Waltari kuuluivat hänen suosikkikirjailijoihinsa; molemmat olivat myös hänen hyviä ystäviään.[122]
Keväällä 1955 ensi-iltaan tuli Eino Kaliman ohjaama Vanja-eno, jossa Palo tulkitsi tohtori Astrovia. Roolista tuli eräs hänen taiteellisista voitoistaan. Tulkintaa pidettiin lämpimän inhimillisenä, parempana kuin Dramatenin Jarl Kullen vastaavaa näyttämötehtävää tämän Helsingin-vierailulla.[118] Kesällä 1955 Palo oli mukana näytelmäkiertueella, joka esitti englantilaista salonkikomediaa Rakastan vaimoani. Näyttelijäseurueeseen kuuluivat myös Helvi Aunio, Tuija Halonen, Mikko Niskanen, Kalle Rouni ja Åke Lindman.
Keväällä 1956 Palo näytteli isoisää kappaleessa Kissa kuumalla katolla. Maija Savutie kirjoitti Vapaassa Sanassa: ”Upeimmin ja syvimmin pääsi Tauno Palo hahmottelemaan elämänhaluisen, rehevän kuolemanpelon varjostaman isoisän, aivan järkyttävän vaikuttavasti, mieleenpainuvana ihmiskuvauksena.”[123] Tammikuussa 1957 Palo vieraili Tampereen Teatterissa, jossa hän näytteli Willy Lomania kappaleessa Kauppamatkustajan kuolema. Hänen tulkintaansa pidettiin eheänä.[124] Palon muita näyttämötehtäviä vuosikymmenen lopulla olivat muun muassa Münchhausen (kappaleessa Münchhausen, 1958), puoluesihteeri (Herra puoluesihteeri, 1958), Eddie (Näköala sillalta, 1958) ja Jacob Ryhtilä (Miljoonavaillinki, 1959).
Tauno Palo näytteli Kansallisteatterissa usein Rauni Luomaa vastaan, joka kiinnitettiin teatteriin 1955. Heidän tyypillinen rooliasetelmansa oli aviopari, kuten Miljoonavaillingissa tai pari joka löysi toisensa tuskastuttuaan omiin avioliittoihinsa, kuten näytelmässä Kahden kesken. Palo ja Luoma näyttelivät myös suorassa televisiolähetyksessä. Näytelmä oli August Strindbergin Kuolemantanssi, jossa Palo oli Edgar ja Luoma puolestaan Edgarin vaimo Alice. Palo sattui toisinaan unohtamaan vuorosanojaan, ja niin kävi myös tämän televisioinnin yhteydessä. Tilannetta ei helpottanut, että Kurtia näytellyt Leevi Kuuranne myös takerteli repliikeissään. Etevän kuiskaajan avulla lähetyksestä suoriuduttiin kuitenkin kunnialla.[125]
Elokuvatyöt

Helmikuussa 1950 tuli ensi-iltaan Matti Kassilan ohjaama Ansa & Tauno -elokuva Professori Masa. Samana vuonna Palolla oli Isoo-Antin rooli Ilmari Unhon pohjalaiskuvauksessa Härmästä poikia kymmenen. Palo sai suorituksestaan parhaan miespääosan Jussi-palkinnon. Vuonna 1953 Palo näytteli lemmenparia itseään 26 vuotta nuoremman Armi Kuuselan kanssa elokuvassa Maailman kaunein tyttö. Satakunnan Kansa arvioi Palon suoritusta: ”Kovin setämäiseltä hän jo alkaa vaikuttaa, varsinkin Armin hehkeän nuoruuden rinnalla.”[126]
Vuosikymmenen puolivälissä Palon elokuvaroolit alkoivat vaihtua ensirakastajasta iäkkäämmän miehen rooleihin. Niitä hän tulkitsi esimerkiksi kolmessa Kassilan ohjaamassa komediaelokuvassa. Hänellä oli vanhan tuomarin osa elokuvassa Hilmanpäivät (1954). Taunon ja Ansan viimeisessä yhteisessä komediaelokuvassa Isän vanha ja uusi (1955) Palo oli viisikymppinen arkkitehti, joka oli jättänyt vaimonsa Hillevi Lagerstamin näyttelemän nuoren naisen tähden. Elokuvassa Kuriton sukupolvi (1957) Palo on puolestaan hauskassa ”homeisen ukon” roolissa. William Markuksen ohjaamassa komediassa Neiti talonmies (1955) Palo näytteli Nelly Lovénia vastaan asetelmana nuori nainen rakastuu vanhempaan mieheen ja vastoinkäymisten jälkeen onni kukoistaa.
Edvin Laineen Väinö Linna -filmatisoinnissa Tuntematon sotilas (1955) Palo näytteli majuri Sarastietä. Vaikka hahmo ei kuulu ”aika velikultien” ydinjoukkoon, se on jäänyt mieliin erityisesti kohtauksesta, jossa Sarastie kuulee ja rankaisee Lammioon suivaantunutta Rokkaa.[127] Jack Witikan palkituissa teoksissa Nukkekauppias ja kaunis Lilith sekä Mies tältä tähdeltä Palo näytteli sivuosia. Viimeinen Ikosen ja Palon yhteiselokuva Ratkaisun päivät sai ensi-iltansa lokakuussa 1956. Vuonna 1959 Palolla oli kaksoisrooli elokuvassa Kovaa peliä Pohjolassa, jossa hänen vastanäyttelijänään nähtiin Suomen Neito, sittemmin television pääkuuluttajana tunnetuksi tullut Teija Sopanen.
1960-luku

1960-luvulla Palosta oli tullut kansallinen instituutio.[128] Hänen valkokangasuransa päättyi 1961. Myöhemmin 1960-luvulla hän näytteli muutamissa televisioelokuvissa. Yhteistyö Ikosen kanssa jatkui televisiossa ja näytelmäkiertueella. Vuonna 1969 julkaistiin omaelämäkerta Käsi sydämellä.
Teatterityöt
Vuonna 1963 Palon teatteriuraa oli kestänyt 35 vuotta. Sitä hän juhlisti Georg Büchnerin näytelmällä Dantonin kuolema. Näytelmä oli yleisömenestys. Kauppalehti kirjoitti: ”Tauno Palo ei tavanomaisia juhlanäytännön mainostamisia tarvitse – hänen juhlakatsomonsahan myytiin loppuun jo ajat sitten.” Lehden mukaan Palo totesi näyttelijäntyönsä keskeisimmäksi asiaksi: ”On löydettävä ihminen kaikista rooleista.” Sole Uexküll arvioi Helsingin Sanomissa: ”'Kansallisena instituutiona juhlituksi tuleminen ja Dantonin rooli ovat kaksi kovin raskasta tehtävää yhteensatutettaviksi; se tuskin oli loppuunharkittua, tuskin työn arviointi juhlaensi-illan perusteella on oikeudenmukaistakaan?”[129] Marraskuussa 1965 Kiven Nummisuutarit palasi Kansallisteatterin näyttämölle. Palolla oli tässä tuotannossa Nikon rooli. Seuraavan vuoden alussa hän näytteli jälleen tohtori Astrovia Vanja-enossa.
Vuonna 1961 Palo ja Ikonen kiersivät Suomea Ansa Ikosen 25-vuotistaiteilijajuhlan merkeissä komedialla Keisarinna.[130] Palon ja Ikosen yhteistyö jatkui 1966–1967, jolloin he olivat vakioesiintyjinä Yleisradion uudessa televisiotuotannossa Tullaan tutuiksi. Vuonna 1968 Palo teki kiertueen 40-vuotisen näyttelijänuransa juhlistamiseksi. Näytelmänä oli Leo Lenzin Rakkautta ristiin rastiin. Kiertueella olivat mukana Ansa Ikonen, Elli Castrén ja Martti Palo. Juhlakiertuetta jatkettiin edelleen kesällä 1969.[131]
Elokuvauran loppu
Tauno Palon toiseksi viimeinen elokuvarooli oli Erikin isä Aarne Tarkaksen ohjaamassa elokuvassa Nina ja Erik (1960). Elokuvan käsikirjoitusta ja dialogia pidettiin heikkona ja kokonaisuutta kovin tasapaksuna. Vuonna 1961 Palo nähtiin viimeisen kerran valkokankaalla Matti Kassilan ohjaamassa psykologisessa elokuvassa Tulipunainen kyyhkynen. Tohtori Aitamaan rooli oli hänen parhaita filmisuorituksiaan. Suomalaisen elokuvan studiokausi päättyi seuraavana vuonna alkaneeseen kolmivuotiseen näyttelijälakkoon. Samalla päättyi monen näyttelijän elokuvaura. Aikakautta on pidetty ”vanhan” ja ”uuden” suomalaisen elokuvan murroskohtana, monia ”vanhan” suomalaisen elokuvan näyttelijöitä, kuten Tauno Paloa ja Ansa Ikosta ei haluttu mukaan niin kutsutun ”uuden aallon” tuotantoihin, joita tehtailtiin 1960-luvun puolenvälin jälkeen. Kassilan mukaan Palo oli aloittanut nykyaikaisen, vähäeleisen näyttelemistyylin tosin jo vuonna 1958 elokuvassa Mies tältä tähdeltä.[132]

Elokuvauransa jälkeen Palo näytteli televisiossa muun muassa Kauppamatkustajan kuolemassa ja Mikko Niskasen ohjaamassa Ihmisiä elämän pohjalla.
1970-luku
Palo jäi Suomen Kansallisteatterista eläkkeelle 64-vuotiaana kesällä 1973. Vuosina 1972–1975 hän levytti useita musiikkikappaleita ja teki vihdoin yhteisen albumin Ansa Ikosen kanssa. Kesäisin hän matkusteli puolisonsa kanssa ympäri Eurooppaa, eräs heidän suosikkimaistaan oli Italia.[133]
1970-luvulla Palo oli mukana kolmessa Kansallisteatterin näytelmässä: Särkelä itte (1970), Miten haluatte (1972) ja Kristiina (1973). Ensin mainitussa hänellä oli nimiosa Julius Särkelänä. Helsingin Sanomat kirjoitti: ”Tauno Palo jaksoi ensi-illassa vetää koko mahdottoman kaaren ärjyvästä kuparihärjästä lapsekkaasti kesyyntyvään ja sitten herrastuvaan uudesti syntyneeseen Särkelään komeasti. Hänen juhlapuheestaan ei tullut farssia, vaan loppujakson pelastaja hauskasti eriteltynä komediatyönä.” Myös Uusi Suomi arvioi Palon Särkelä-tutkielman taiteelliseksi voitoksi. Palon joutsenlaulu Kansallisen lavalla oli sivuosa kauppias Allertsina August Strindbergin näytelmässä Kristiina. Se oli Kyllikki Forssellin 25-vuotisjuhlanäytäntö. Aamulehti arvioi Palon sivuroolin ”mieleenpainuvaksi työksi kaiken pysähtyneisyyden keskelläkin”.[134] Palo siirtyi Suomen Kansallisteatterista eläkkeelle heinäkuussa 1973.
Ajatus uudesta Ansa & Tauno -elokuvasta putkahti esiin 1970-luvulla. Vuosikymmenen puolivälissä Risto Jarvan kerrottiin olleen kiinnostunut yhteistyöstä, mutta se kariutui sopivan käsikirjoituksen puuttumiseen ja lopulta Jarvan varhaiseen kuolemaan 1977.[135]
Palon oli määrä esiintyä Turun Kaupunginteatterissa näytelmässä Ihmisen hinta vuonna 1976, mutta hänen terveydentilansa oli siinä määrin heikentynyt, että suunnitelma kaatui.[133]
Näyttelijäuran analyysi

Tauno Palon suhtautumista roolihahmoihinsa on kuvailtu ”lapsenkaltaiseksi”; hän kykeni tuomaan näyttämötulkintoihinsa aiemmin kokemiaan tunteita. Karismaansa hän käytti ennen kaikkea roolihahmonsa työstämiseen, ei katsojiensa miellyttämiseen. Vaistollaan hänen onnistui tunkeutua roolinsa ytimeen. Poikkeuksellisen laajan ilmaisuasteikkonsa avulla Palolta luonnistuivat sekä syvälliset roolit että kepeät salonkikomediat. Palolla oli hallussaan keinot välittää kaikenlaisten roolihahmojensa sisin katsojille.[136][137]
Elokuvien naisvastanäyttelijät
Ansa Ikonen ja Tauno Palo tapasivat toisensa ensi kerran Koiton Näyttämöllä, mutta työtovereita heistä tuli vasta kesällä 1935.[138] Tuolloin alettiin kuvata elokuvaa Kaikki rakastavat. Kaikkiaan Palo ja Ikonen tekivät kaksitoista yhteiselokuvaa vuosina 1935–1956; komedioita, draamoja ja musiikkielokuvia. Suomalaiset saattoivat elää omia ilojaan ja surujaan suosikkipari Ansan ja Taunon kautta. Ikonen oli turvallinen naapurintyttöhahmo, koko kansan Ansa, mikä nosti hänet Palon keskeisimmäksi vastanäyttelijäksi, vaikka moni muukin suosittu näyttelijätär nähtiin useassa elokuvassa Palon lemmittynä. Ansa Ikonen ja Tauno Palo olivat Suomen ensimmäinen tähtipari, asetelma oli klassinen: tumma mies ja vaalea nainen. Kaikki rakastavat oli perustana tulevien vuosien Ansa ja Tauno -myytille. Elokuvan mainoskuvasta tuli ikoninen: Nuoruutta ja elämänuskoa uhkuvassa mustavalkokuvassa Palo ja Ikonen loikoilevat nurmella kesän vehreydessä ja ratkovat ristisanatehtävää. Nuorten kasvojen hehkeyttä on korostettu onnistuneella valaistuksella. Kuvasta tehtiin eräänlainen uusintaversio toiseksi viimeisen Ansa & Tauno -elokuvan yhteydessä vuonna 1955. Ikosen ja Palon tulkitsemat hahmot saivat toisensa kahdeksassa elokuvassa, mutta neljä tuotosta päättyi niin ikävästi, että valkokankaiden suosikkipari jäi ilman yhteistä tulevaisuutta ennakoivaa loppusuudelmaa.[139]
Eräät aikalaiset olivat sangen varmoja, että Palo ja Ikonen olivat pariskunta myös yksityiselämässään. Palo joutui tuon tuostakin vastaamaan ohikulkijoiden kysymyksiin ”Ansa-rouvan” kuulumisista. Ikonen kuvaili suhdettaan Paloon: ”Elämänikuinen ystävyys on paljon arvokkaampi kuin hetken romanssi.”[138] Paloa ja Ikosta pyydettiin usein esiintymään yhdessä eri tilaisuuksiin. Sotavuosina he kävivät viihdyttämässä kasarmeilla ja joukko-osastoissa. Lisäksi he tekivät sairaalakäyntejä vaikeasti haavoittuneiden luo.[140]
Tauno Palo näytteli myös Regina Linnanheimon parina useissa elokuvissa, kuten Suotorpan tyttö (1940), Kaivopuiston kaunis Regina (1941), Onni pyörii (1942) sekä Herra ja ylhäisyys (1944). Helena Kara ja Palo muodostivat parin elokuvissa Puck (1942), Valkoiset ruusut (1943), Rosvo-Roope (1949) ja Hän tuli ikkunasta (1952). Birgit Kronström ja Palo nähtiin lemmenparina elokuvissa Onnellinen ministeri (1941), Avioliittoyhtiö (1942) ja Amor hoi! (1950). Palon muita kuuluisia vastanäyttelijöitä vuosikymmenten vieriessä olivat muun muassa Ella Eronen, Elina Pohjanpää ja Anneli Sauli.
Elokuvasankaruus
Yleensä Palo oli naispuolisiin vastanäyttelijöihinsä nähden romanttisen sankarin roolissa, kuten Arnold Kulkurin valssissa. Muutamissa elokuvissa, kuten Hilja, maitotyttö ja Vaivaisukon morsian, hänen roolihahmonsa oli kuitenkin seksuaalisesti epävakaa. Eräät hahmot edustivat puolestaan machismoa, kuten nimiosa Rosvo-Roopessa. Elokuvauransa loppuvaiheessa Palo näytteli toisinaan ikääntymistä ja seksuaalisen energiansa menettämistä vastaan taistelevia miehiä, kuten teoksissa Isän vanha ja uusi ja Tulipunainen kyyhkynen.[141]
Vaikka Palo profiloitui heti elokuvauransa alusta sankarien ja rakastajien tulkitsijaksi, hän itse ei pitänyt sankarirooleista. Hänen piti alati keksiä uusia tapoja sanoa ”minä rakastan sinua” ja etsiä aiheeseen tuoretta näkökulmaa. Tämä turhautti häntä.[142] Sankariosat vaikuttivat myös Palon ulkonäköön, varsinkin hiustyylin osalta: hänen luonnonkiharat hiuksensa suoristettiin kuvauksia varten.[141]
Jussi-palkinnot
Tauno Palo sai kolme Jussi-palkintoa parhaasta miespääosasta:
Vuonna 1946 elokuvasta Menneisyyden varjo
Vuonna 1950 elokuvista Härmästä poikia kymmenen ja Rosvo-Roope
Vuonna 1952 elokuvasta Omena putoaa....
Radiotyö
Palo oli mukana useissa radiokuunnelmissa 1930–1950-luvuilla. Yleensä hän teki kuunnelmia maanantaisin, kuten muutkin Radioteatteriin kuulumattomat näyttelijät. Maanantait olivat vapaapäiviä teatterista. Enimmillään näillä maanantaikuunnelmilla arvioitiin olleen puolitoista miljoonaa kuuntelijaa. Yleisradion äänitearkiston mukaan Palon radiodebyytti oli kuunnelma Mökin ja syksyn poika vuonna 1938. Samana vuonna hän esitti ylioppilas Lassea Suomisen perhe -kuunnelmassa. Suosikkipari Ansa & Tauno esiintyivät yhdessä kuunnelmissa Kaksintaistelu ateljeessa (1938) ja Pohjalaisia (1954), jossa Palo tulkitsi Jussin ja Ikonen Maijan osan. Vuonna 1949 Palo tulkitsi sotamies Beckmannin roolin Wolfgang Borchertin näytelmässä Ovien ulkopuolella. Suoritus arvioitiin yhdeksi Radioteatterin siihenastisen historian parhaista.[45] Juhani Ahon romaaniin perustuvassa Juhassa (1950) Palo esitti Shemeikkaa. 1960-luvulla Palo esiintyi muutamassa kuunnelmassa. Vuonna 1968 hän luki näytelmästä Omena putoaa Ventti-Villen monologin.[143]
Laulajan ura
Vuodet 1934–1951
Tauno Palo oli uransa aikana myös melko aktiivinen levylaulaja. Hänen levytysuransa jakautui kahteen kauteen: 1934–1951 ja 1967–1975. Kaikkiaan hän levytti noin 85raitaa. Ensilevytys ”Tuulikki” on vuodelta 1934. Sen hän teki Dallapén solistina.[144] Debyyttisingleä myytiin tuhatkunta kappaletta. Singlen B-puolesta, ”Miksi poistuit luotani”, tuli eräs vuoden 1934 menestystangoista. Jenkka nimeltä ”Tuohinen sormus” (1934) antoi lisäpotkua Palon laulajanuralle. Huomattava osa Tauno Palon 1930-luvulla levyttämistä lauluista oli tunteellisten kappaleiden sijasta nimenomaan reippaita jenkkoja, kuten ”Hulivilipoika”, ”Kun heili mun petti” ja ”Sinä semmoinen, minä tämmöinen”.
Palo oli 1930-luvulla erittäin suosittu iskelmien tulkitsija, mikä näkyi Yleisradion saaman toivepostin määrässä. Kuulijat yksinkertaisesti rakastivat häntä.[145] Ansa Ikosen ja Tauno Palon suositut musiikkielokuvat synnyttivät lukuisia menestyssävelmiä. Erityisen tärkeä tässä suhteessa oli SF-paraati (1940), jota on pidetty jopa kaikkein huomattavimpana suomalaisena filmimusikaalina. Kansansuosikeiksi kohosivat muun muassa sellaiset ikivihreät iskelmät kuten ”Potkut sain”, ”Ah, ethän tiedä”, ”Nuoruuden sävel” ja ”Näenhän valoisan taivaan”. Vaimokkeen (1936) nimisävelmän levytti Palon sijasta Arvi Tikkala. Miehekkeessä (1936) Palo esitti tangon ”Marjatta”. Vuonna 1942 Palo levytti Birgit Kronströmin kanssa Georg Malmsténin sävellyksen ”Shampanjakuhertelua”. Samana vuonna hän levytti viulun ja kitaran säestämänä laulelman ”Soittoniekka”. Vuonna 1948 Tauno Palo levytti useita sävellyksiä, kuten ”Laulava sydän”, joka liittyi samannimiseen elokuvaan. 1950-luvulla Palon levylaulajan ura hiipui. Hän levytti tuolloin ainoastaan kaksi musiikkikappaletta: ”Tukkilaisjenkka” ja ”Pohjolan valkea kesäyö” vuonna 1951.[144]
Vuodet 1967–1975

Nuori tenori, joka 1930-luvun liian korkealle sovitetuissa levytyksissä kuulosti pahimmillaan kastraattisopraanolta, kypsyi vuosikymmenien saatossa elämää nähneeksi laulelmatulkiksi. Palo palasi levystudioille vuonna 1967, jolloin hän levytti suositun sodanvastaisen laulun ”Ruusu on punainen” sekä muun muassa kappaleet ”Porlammin iltalaulu” ja ”Rakkauden tuli”. Seuraavana vuonna hän levytti neljän musiikkikappaleen EP:n, jonka tunnetuin laulu oli ”Rosvo-Roope”.[146] Vuonna 1972 julkaistiin albumi Kulkurin kannel, joka nosti esille Tauno Palon laulelmatulkitsijana. Tältä levyllä ovat muun muassa kappaleet ”Erotessa” ja ”Suvisia suruja”. Vuonna 1974 Tauno Palo ja Ansa Ikonen tekivät yhteisalbumin Ansa & Tauno, jolla he lauloivat vanhoja elokuvasävelmiään, kuten ”Kulkurin valssi”. Sitä ennen he olivat levyttäneet yhdessä ainoastaan kaksi kappaletta: ”Nuoruuden sävel” ja ”Potkut sain” marraskuussa 1940. Elokuvauriensa jälkeen Palo ja Ikonen esiintyivät myös yhteisillä laulukeikoilla. Viimeiset levytyksensä Palo teki vuonna 1975. Hän lauloi silloin Dallapé-orkesterin 50-vuotisjuhlalevylle muutaman kappaleen, muun muassa jo vuonna 1934 levyttämänsä tangon ”Mä ruusun tumman” (Miksi poistuit luotani).
Tauno Palo suhtautui itse melko vähättelevästi laulajanuraansa, jota hän luonnehti jälkeenpäin seuraavasti: ”Enhän minä mikään laulaja ole, en ole itseäni koskaan pitänyt sellaisena. Olen kyllä aina pitänyt laulusta, se on hieno asia. Mutta todelliset laulajat ovat aivan eri luokkaa − minä vain vähän rallattelin...”[147]
Filmografia
Tauno Palo oli mukana yli 60näytelmäelokuvassa, useimmiten pääosassa. Kaikki olivat mustavalkoelokuvia. Merkintä 1 tarkoittaa, että elokuva on julkaistu DVD:nä, 2 tarkoittaa VHS-julkaisua. BD tarkoittaa Blu-ray-julkaisua, teräväpiirron taso ilmenee sen yhteydessä mainitussa numero-kirjainyhdistelmässä. Finnkino Oy on julkaissut myös useita Tauno Palo -kokoelmia, joista kullakin on neljä tai viisi Palon tähdittämää elokuvaa.[148]
1930-luku

VuosiElokuvaRooliMuuta1931Jääkärin morsianjääkäri Martti1932Kuisma ja HelinäKuisma1934Helsingin kuuluisin liikemiesmetsäkonsulentti Sund1935Kaikki rakastavattekniikan yo Arvo Lähde11936Vaimokeagronomi Esko Latva1MiehekeReino Lahtinen1937Koskenlaskijan morsianPaloniemen JuhaniJuurakon Huldatuomari Kaarle Soratie11938Niskavuoren naisetAarne Niskavuori1Jääkärin morsianjääkäri Kalpa1939Eteenpäin – elämäänRobert Harmaalahti1Helmikuun manifestiJaakko Kotka1Jumalan tuomiolakit. kand. Aarne Horn
1940-luku

VuosiElokuvaRooliMuuta1940Serenaadi sotatorvella eli sotamies Paavosen tuurihousutmajuri Jyrki Harteinen1Suotorpan tyttöLehtolan Mauri1SF-paraatiTanu Paalu1Aatamin puvussa... ja vähän Eevankinproviisori Himanen11941Kulkurin valssiArnold, vapaaherra1, 2, BD2kKaivopuiston kaunis ReginaEngelbert von Leijoncrona1, 2Onnellinen ministerimainospiirtäjä Kalevi Kari11942Onni pyöriiKauko Maja1Avioliittoyhtiö Paavo Kannas, arkkitehti1PuckRaimo Kaarna11943Valkoiset ruusutkirjailija Arvo Helavalta11944Vaivaisukon morsianElias Matinpoika Berg1Herra ja ylhäisyyskenraaliluutnantti T. J. A. Heikkilä1945Kolmastoista koputusTimo Lehtonen1946Menneisyyden varjoRainer Leimu1Viikon tyttötyönantaja Antti AholaLoviisa – Niskavuoren nuori emäntäJuhani Niskavuori11947Pimeänpirtin hävitysOtto von HoltenKoskenkylän lauluReino Köyri1948Laitakaupungin lauluJukka Kyrö1Laulava sydänkamreeri Aarno Harjus /
laulaja Con Amore11949Rosvo-RoopeRobert1Kanavan laidallaMusta-Mikko
1950- ja 1960-luvut

VuosiElokuvaRooliMuuta1950Professori Masaprofessori Mathias Karhivaara1Härmästä poikia kymmenenIsoo-Antti1Amor hoi!Charles Thompson Jr.1951TukkijoellaTurkka1952Silmät hämärässäkersanttiOmena putoaa...Ventti-VilleHän tuli ikkunastaTom Mack, jääkiekkovalmentaja1953Se alkoi sateessakapteeni Kalervo Karhi1Maailman kaunein tyttöJack Coleman1KolmiapilaOlavi, lääkäriHilja – maitotyttöKalevi, isäntärenki11954Niskavuoren AarneAarne Niskavuori1KunnioittaenReino Laurila, ”Lasse”1Kasarmin tytärmajuri1HilmanpäivätYrjö, vanha tuomari11955Tuntematon sotilasSarastie1, 2, BD4k[149]Nukkekauppias ja kaunis LilithkenraalijohtajaNeiti talonmiesrehtori Kuusi1Isän vanha ja uusiarkkitehti Mauri Pekanpää11956Ratkaisun päivätYrjö Hartti, majuri1957Risti ja liekkiOlavi Gideoninpoika1Niskavuori taisteleeJuhani Mattila & Juhani Niskavuori1Kuriton sukupolviprofessori Reinhold Varavaara11958Verta käsissämmeRolf Bergas1Mies tältä tähdeltäkapteeni evp. Paavo Lampinen1959Kovaa peliä Pohjolassaluutnantti evp. Kari Kivi /
 Max Östermalm11960Nina ja Erikarkkitehti Tauno Vaara11961Tulipunainen kyyhkynentohtori Olavi Aitamaa1
Televisioelokuvat

VuosiElokuvaRooli1965Purasen häätJussi Puranen1967Ihmisiä elämän pohjallaLuka1969Kustaa VaasaKustaa Vaasa1975Kuolleista herännyteversti Porhola1975Sotaleikiteversti Kuosmanen
DVD-kokoelmat

KokoelmaElokuvat1Helmikuun manifestiKaivopuiston kaunis ReginaLaulava sydänKunnioittaen2Eteenpäin – elämäänOnni pyöriiAvioliittoyhtiöLaitakaupungin lauluProfessori Masa3SF-ParaatiKulkurin valssiAatamin puvussa ja vähän EevankinHilja, maitotyttö4Onnellinen ministeriPuckSe alkoi sateessaNiskavuoren Aarne5Valkoiset ruusutVaivaisukon morsianHilmanpäivätTulipunainen kyyhkynen6Serenaadi sotatorvellaMenneisyyden varjoIsän vanha ja uusiRisti ja liekki7Suotorpan tyttöNeiti talonmiesNiskavuori taisteleeKovaa peliä Pohjolassa
Dokumentteja Tauno Palosta
Näyttelijän huippuhetkiä – Tauno Palo (1963)
Tauno Palon elämä (1973)
Elän tätä päivää – lähikuva näyttelijä Tauno Palosta (1973)
Tauno Palo (1981)
Tunteiden Palo – Tauno Suuren elämä valkokankaalla (1983)
Tunteen Palo – Musiikkinäytelmä elokuvasankarista (2009)
Diskografia
Singlet

Tuulikki / Miksi poistuit luotani (Odeon A 228258 • 1934)
Ei koskaan (Odeon 228269 • 1934)
Tuhlaajapoika / Aron tyttö (Odeon A 228272 • 1934)
Tuohinen sormus (Odeon A 228282 • 1934)
Kevätvirroille (Odeon A 228285 • 1934)
Unelmatyttö / Suo anteeksi armas (Odeon A 228296 • 1934)
Hulivilipoika (Odeon A 228311 • 1935)
Kadun lapsi / Saaren erakko (Odeon A 228324 • 1935)
Sinä vainen / Syksyn tullessa (Odeon A 228327 • 1935)
Merituulen kutsu / Tuulien tyttö (Odeon A 228339 • 1935)
Ah ethän tiedä / Mieheke (Odeon A 228359 • 1936)
Marjatta / Kun kuulen tuon (Odeon A 228360 • 1936)
Elomme päivät (Odeon A 228368 • 1936)
Sinä semmoinen, minä tämmöinen (Odeon A 228370 • 1936)
Viulutyttö (Odeon A 228390 • 1936)
Kai yhden suukkosen saa (Odeon A 228395 • 1936)
Kun heili minut petti (Odeon A 228341 • 1937)
Kello se niksuttaa (Odeon A 228489 • 1938)

Nuoruuden kevät / Ylpeä heili (Odeon A 228499 • 1938)
Muistatko Anni (Odeon A 228507 • 1938)
Et sinä saa / Tilda ja minä (Odeon A 228528 • 1939)
Enteitä / Lemmenkukka (Odeon A 228555 • 1939)
Hetkinen onnea / Mitä mulle sanoisit (Odeon A 228557 • 1939)
Talontytön jenkka (Odeon A 228583 • 1939)
Potkut sain / Nuoruuden sävel (Odeon A 228590 • 1940) Ansa Ikosen kanssa
Shampanjakuhertelua (Odeon A 228611 • 1942) Birgit Kronströmin kanssa
Näenhän valoisan taivaan (Odeon A 228615 • 1940)
Pikku Annikki (Odeon A 228645 • 1942)
Hetkinen rakkautta (Odeon A 228660 • 1942) Birgit Kronströmin kanssa
Soittoniekka (Columbia DY 386 • 1942)
Laulava sydän / Milloin viestin saan (Decca SD 5027 • 1948)
Toukokuu / Onnellinen ilta (Decca SD 5028 • 1948)
Tivolin lamppujen alla / Älä itke sydän (Sointu 1010 • 1948)
Pohjolan valkea kesäyö / Tukkilaisjenkka (Tähti RW 452 • 1951)
Ruusu on punainen / Rakkauden tuli (RCA FAS 985 • 1967)

EP:t
Tauno Palo (RCA EPS 222 • 1968)
Albumit

 levyllä myös Georg Malmstén, Kauko Käyhkö ja Kalevi Korpi

Muistaminen
Helsingin Kalliossa sijaitsee Palon mukaan nimetty Tauno Palon puisto, jossa on kuvanveistäjä Kain Tapperin toteuttama Tauno Palon muistomerkki vuodelta 1993.[150] Puisto sai nykyisen nimensä vuonna 1997.[151] Yleisradion vuonna 2004 järjestämässä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Palo valittiin 55. suurimmaksi suomalaiseksi.[152]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = von Bagh, Peter & Hakasalo, Ilpo| title = Iskelmän kultainen kirja| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1986| isbn = 951-1-08913-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = von Bagh, Peter| title = Sininen laulu: itsenäisen Suomen taiteiden tarina| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2007| isbn = 978-951-0-32895-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ikonen, Ansa (toimittanut Saarikoski, Tuula)| title = Tähtiaika| location = Helsinki| publisher = Weilin + Göös| year = 1980| isbn = 951-35-2231-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Koski, Pirkko & Veltheim, Katri| title = Valokiilassa näyttelijä| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1988| isbn = 951-1-10064-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Koskimies, Rafael| title = Suomen Kansallisteatteri. 2: 1917-1950| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1972}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Meri, Lauri| title = Tauno Palo| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2008| isbn = 978-951-1-21690-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nevalainen, Petri| title = Kaikkien aikojen Tauno Palo| location = Helsinki| publisher = Ajatus kirjat| year = 2007| isbn = 978-951-20-7400-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Palo, Tauno (toimittanut Räty-Hämäläinen, Aino)| title = Käsi sydämellä| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1969, 2008| isbn = 978-951-31-4752-5}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Check date values in: |accessdate= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)

Luokka:Suomalaiset teatterinäyttelijät
Luokka:Suomalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Suomalaiset radionäyttelijät
Luokka:Suomalaiset iskelmälaulajat
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Jussi-palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1908 syntyneet
Luokka:Vuonna 1982 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Ketkä näyttelevät päähenkilöitä Valkoiset ruusut elokuvassa?


Turvallisuuskomitea on kokonaisturvallisuuden alalla toimiva varautumisen pysyvä yhteistoimintaelin ja tarvittaessa häiriötilanteissa asiantuntijaelin. Käytännössä Turvallisuuskomitea on poikkihallinnollinen yhteensovittava elin, joka toimii puolustusministeriön yhteydessä.
Turvallisuuskomitean toiminta perustuu asetukseen 77/2013 Valtioneuvoston asetus turvallisuuskomiteasta[1]. Asetus määrittää turvallisuuskomitean tehtävät ja kokoonpanon.
Historia
Puolustusneuvosto 1924-2000
Puolustusneuvosto oli ylin neuvoa antava ja suunnitteleva elin sekä Tasavallan Presidentin neuvottelukunta maanpuolustusta koskevissa asioissa (137/1957)[2].
Turvallisuus- ja puolustusasiain komitea 2003-2012
Turvallisuus- ja puolustusasiain komitea (TPAK) toimi puolustusministeriön yhteydessä. Komitea avusti puolustusministeriötä sekä ulko- ja turvallisuuspoliittista ministerivaliokuntaa kokonaismaanpuolustusta koskevissa asioissa. (208/2003)[3]
Turvallisuuskomitea 2013 -
Valtioneuvoston periaatepäätöksessä kokonaisturvallisuudesta (5.12.2012)[4] todetaan, että kokonaisturvallisuuteen liittyvän ennakoivan varautumisen pysyväksi yhteistoimintaelimeksi perustetaan Turvallisuuskomitea.
Merkittävämpänä muutoksena Turvallisuus- ja puolustusasiain komiteaan (TPAK) on se, että turvallisuuskomitea avustaa valtioneuvostoa ja ministeriöitä, kun taas TPAK avusti puolustusministeriötä sekä valtioneuvoston ulko- ja turvallisuuspoliittista ministerivaliokuntaa k<i data-parsoid='{"dsr":[2597,2643,2,2]}'>okonaismaanpuolustusta koskevissa asioissa. TPAK on myös ollut Turvallisuuskomiteaa suppeampi, ja rakenne pysyvien ja tilapäisten asiantuntijoiden osalta erilainen.
Kokoonpano
Turvallisuuskomitean jäseninä ovat tasavallan presidentin kanslian kansliapäällikkö, pääministerin toimikaudeksi nimitetty valtiosihteeri, ulkoasiainministeriön, oikeusministeriön, sisäministeriön, puolustusministeriön, valtiovarainministeriön, opetus- ja kulttuuriministeriön, maa- ja metsätalousministeriön, liikenne- ja viestintäministeriön, työ- ja elinkeinoministeriön, sosiaali- ja terveysministeriön sekä ympäristöministeriön kansliapäälliköt, Rajavartiolaitoksen päällikkö, poliisiylijohtaja, pelastusylijohtaja, tullin pääjohtaja, Pääesikunnan päällikkö sekä Huoltovarmuuskeskuksen toimitusjohtaja[5].
Valtioneuvosto voi kutsua komitean jäseniksi muitakin henkilöitä enintään neljän vuoden toimikaudeksi kerrallaan. Pysyvinä asiantuntijoina ovat EU-asioiden valtiosihteeri sekä valtioneuvoston viestintäjohtaja. Tilapäisinä asiantuntijoina tällä hetkellä toimivat huoltovarmuusneuvoston puheenjohtaja, suojelupoliisin päällikkö sekä Suomen Pelastusalan Keskusjärjestön puheenjohtaja[6].[7]
Turvallisuuskomitealla on puolustusministeriön yhteydessä toimiva päätoiminen sihteeristö, jossa on edustettuna monipuolisesti yhteiskunnan eri alojen varautumisen asiantuntemus, joka nykyisin koostuu kuudesta päätoimisesta sihteeristä sekä kahdeksasta sivutoimisesta sihteeristä.[8].  Sihteeristö toimii suoraan puheenjohtajan johdossa ja avustaa puheenjohtajistoa ja jäseniä sekä asiantuntijoita, valmistelee komitealle kuuluvat asiat sekä panee osaltaan toimeen komitean tekemät päätökset. Turvallisuuskomitean sihteeristö toimii myös valmiuspäälliköiden ja valmiussihteereiden kokousten sihteeristönä.
Tällä hetkellä Turvallisuuskomitean puheenjohtajana toimii Puolustusministeriön kansliapäällikkö Jukka Juusti ja varapuheenjohtajana valtiosihteeri Paula Lehtomäki. Turvallisuuskomitean sihteeristön pääsihteerinä toimii Vesa Valtonen.
Tehtävät ja toiminta
Turvallisuuskomitealla on neljä tehtävää:
1)      avustaa kokonaisturvallisuuden hallintaan tähtäävässä varautumisessa ja varautumisen yhteensovittamisessa;
2)      seurata ja arvioida Suomen turvallisuus- ja puolustuspoliittisen ympäristön ja yhteiskunnan muutosten vaikutuksia kokonaisturvallisuuden järjestelyihin;
3)      seurata hallinnon eri alojen ja tasojen toimia kokonaisturvallisuuteen liittyvien varautumisjärjestelyjen ylläpitämiseksi ja kehittämiseksi;
4)      sovittaa tarvittaessa yhteen laajoja ja tärkeitä varautumista koskevia asiakokonaisuuksia, kuten valtakunnallisen varautuisen yhteensovittaminen sekä yhteistyömuotojen, toimintamallien, tutkimusten ja harjoitustoiminnan kehittäminen. [9]
Komitea voi tehtävänsä toteuttamiseksi antaa lausuntoja ja tehdä aloitteita kokonaisturvallisuuteen liittyvissä asioissa ennakoivaa varautumista koskevien laajojen ja tärkeiden asiakokonaisuuksien yhteensovittamista koskevista kysymyksistä.
Turvallisuuskomitea on vastaa Yhteiskunnan turvallisuusstrategian laatimisesta ja sen päivittämisestä, sekä kyberturvallisuusstrategista, sen toimeenpano-ohjelmasta, ja niiden päivittämisestä ja tulosten seuraamisesta. Lisäksi Turvallisuuskomitea järjestää valtionhallinnon varautumis- ja valmiusharjoituksia (VALHA-harjoituksia). Turvallisuuskomitea on myös mukana hybridiuhkien määrittelyssä.
Yhteiskunnan turvallisuusstrategia 2017[10]
Yhteiskunnan turvallisuusstrategia 2017 on valtioneuvoston periaatepäätös, joka yhtenäistää varautumisen kansallisia periaatteita ja ohjaa hallinnonalojen varautumista.
Strategian ensimmäisessä osassa esitetään kokonaisturvallisuuden yhteistoimintamalli, jonka pohjalta Suomessa varaudutaan ja toimitaan erilaisissa häiriötilanteissa. Strategian toinen osa ohjaa valtioneuvoston hallinnonalojen varautumista.
Kokonaisturvallisuus on yhteistoimintamalli, kehys yhdessä tekemiselle. Se on kuvattu yhteiskunnan turvallisuusstrategiassa, joka kuvaa yhteiskunnan varautumisen perusperiaatteet. Yhteistoimintamallissa toimijat jakavat ja analysoivat turvallisuutta koskevaa tietoa, suunnittelevat ja harjoittelevat yhdessä. Ennakointi kuuluu tärkeänä osana varautumistyöhön: näin voidaan vastata tulevaisuuden turvallisuushaasteisiin ja ehkäistä niitä.
Yhteiskunnan turvallisuusstrategia (YTS) on laadittu laaja-alaisessa yhteistyössä kaikkien toimijoiden näkökulmat huomioiden. Kokonaisturvallisuus tehdään yhdessä viranomaisten, elinkeinoelämän, järjestöjen ja kansalaisten yhteistyönä. Strategian toimeenpanosta vastaa kukin hallinnonala osaltaan toimivaltansa mukaisesti. Toimeenpanoa seuraa ja yhteistoiminnan kehittämistä koordinoi Turvallisuuskomitea yhteistyössä ministeriöiden valmiuspäälliköiden kanssa.
Yhteiskunnan turvallisuusstrategian periaatteet kattavat varautumisen erilaisissa häiriö- tai poikkeustilanteissa. Suomalainen kokonaisturvallisuuden yhteistoimintamalli on kansainvälisesti ainutlaatuinen ja arvostettu. Strategiassa määritellään yhteiskunnan elintärkeät toiminnot eli ne perusasiat, joiden jatkuminen on pystyttävä takaamaan kaikissa olosuhteissa, kaikilla toimintatasoilla. Sen toisessa osassa linjataan valtioneuvoston ministeriöiden varautumisen tehtävät ja vastuualueet.
Turvallisuusstrategian laatimiseen ovat osallistuneet yhdessä viranomaiset, järjestöt ja elinkeinoelämän edustajat. Myös kansalaiset ovat saaneet esittää ideoitaan ja osallistua.
Yhteiskunnan turvallisuusstrategia (2010)[11]
Yhteiskunnan turvallisuusstrategia on valtioneuvoston joulukuussa 2010 hyväksymä periaatepäätös, joka muodostaa yhteisen varautumisen ja kriisijohtamisen perustan yhteiskunnan kaikille toimijoille. Se konkretisoi valtioneuvoston antaman turvallisuus- ja puolustuspoliittisten selontekojen tavoitteita ja periaatteita. Strategia on jatkoa vuonna 2003 laaditulle ja vuonna 2006 päivitetylle valtioneuvoston periaatepäätökselle yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen turvaamisen strategiasta (YETT). Vuoden 2010 päivityksen yhteydessä sen nimi muutettiin asiakirjan sisältöä paremmin kuvaavaksi. Yhteiskunnan turvallisuusstrategia on laadittu yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen turvaamisen näkökulmasta. Elintärkeät toiminnot ovat yhteiskunnalle välttämättömiä toimintakokonaisuuksia, joiden jatkuvuus on turvattava kaikissa turvallisuustilanteissa. Strategiassa määritetään
-     yhteiskunnan elintärkeät toiminnot ja niiden tavoitetilat,
-     elintärkeitä toimintoja vaarantavat uhkamallit ja niihin liittyvät häiriötilanteet,
-     toimintojen turvaamisen edellyttämät ministeriöiden strategiset tehtävät,
-     kriisijohtamisen perusteet häiriötilanteiden hallitsemiseksi,
-     strategian toimeenpanon seurannan ja kehittämisen sekä
-      varautumisen ja kriisijohtamisen harjoittelun periaatteet.
Kyberturvallisuusstrategia (2013)[12]
Yhteiskunnan turvallisuudesta huolehtiminen on valtiovallan keskeisimpiä tehtäviä, ja yhteiskuntamme elintärkeät toiminnot on pystyttävä turvaamaan kaikissa tilanteissa. Suomi on tietoyhteiskuntana riippuvainen tietoverkkojen ja -järjestelmien toiminnasta ja näin ollen myös erittäin haavoittuvainen niihin kohdistuville häiriöille. Tästä keskinäisriippuvaisesta ja moninaisesta sähköisessä muodossa olevan tiedon käsittelyyn tarkoitetusta ympäristöstä on kansainvälisesti ryhdytty käyttämään termiä kybertoimintaympäristö. Kybertoimintaympäristö tulee nähdä myös mahdollisuutena ja voimavarana. Kyberturvallisuusstrategiassa määritellään keskeiset tavoitteet ja toimintalinjat, joiden avulla vastataan kybertoimintaympäristöön kohdistuviin haasteisiin ja varmistetaan sen toimivuus. Kyberturvallisuusstrategian linjausten ja niiden toteuttamista kuvaavan kyberturvallisuusstrategian toimeenpano-ohjelman (2014) avulla Suomi kykenee kansallisesti hallitsemaan kybertoimintaympäristön tahallisia tai tahattomia haittavaikutuksia sekä vastaamaan ja toipumaan niistä. Kyberturvallisuusstrategiaprosessi on osa Yhteiskunnan turvallisuusstrategian toimeenpanoa. Kyberturvallisuusstrategia noudattaa yhteiskunnan turvallisuusstrategiassa olevia periaatteita ja määritelmiä sekä valtioneuvoston päätöstä huoltovarmuuden tavoitteista. Strategiassa kuvataan kyberturvallisuuden visio, toimintamalli ja strategiset linjaukset. Kyberturvallisuusstrategian toimeenpano-ohjelma sisältää hallinnonalojen ja toimijoiden valmisteluvastuulla olevat käytännön toimenpiteet, joilla luodaan edellytykset strategisten linjausten toteutumiseksi sekä vision kuvaamaan tavoitetilaan pääsemiseksi mukaan lukien yhdessä sovitut poikkiyhteiskunnalliset toimenpiteet.
Lähteet

Luokka:Turvallisuuspolitiikka
Luokka:Suomen viranomaiset


Tähtien sota () on yhdysvaltalainen tieteismediasarja, joka keskittyy George Lucasin luomaan elokuvasarjaan. Mediasarjassa kuvaillaan useiden eri hahmojen seikkailuja ”kauan sitten, kaukaisessa galaksissa”.
Sarjan ensimmäinen elokuva, Tähtien sota (myöhemmältä lisänimeltään Episodi IV – Uusi toivo), sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 1977 20th Century Foxin levittämänä ja siitä tuli maailmanlaajuinen ilmiö. Sille ilmestyi kaksi yhtä lailla menestynyttä jatko-osaa Imperiumin vastaisku (1980) ja Jedin paluu (1983); näistä kolmesta elokuvasta koostuu alkuperäinen Tähtien sota -trilogia. Esiosatrilogia ilmestyi myöhemmin vuosina 1999–2005, joka sai faneilta ja kriitikoilta kriittisemmän vastaanoton kuin alkuperäinen trilogia. Kaikki kuusi ovat joko voittaneet tai olleet ehdolla Oscar-palkintojen saajiksi, ja ne ovat tuottaneet yhteensä 4,38 miljardia dollaria.[1] Se on tällä hetkellä maailman toiseksi eniten tuottanut elokuvasarja.[2] Sarjaa laajennettiin suuremmaksi mediajatkumoksi Expanded Universen kautta, johon kuuluu kirjoja, televisiosarjoja, videopelejä, ja sarjakuvia.
The Walt Disney Company osti Lucasfilmin vuonna 2012 neljällä miljardilla dollarilla ja ilmoitti tuottavansa kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa, joista ensimmäinen, Star Wars: The Force Awakens, ilmestyi Suomessa 16. joulukuuta 2015.[3] Kahden edellisen elokuvatrilogian fyysiset levitysoikeudet pysyvät 20th Century Foxin hallussa. Yhtiö omistaa pysyvästi alkuperäisen elokuvan Episodi IV – Uusi toivo ja pitää hallussaan Episodien I–III, V ja VI oikeudet toukokuuhun 2020 asti.[4][5] Uutta toivoa lukuun ottamatta kaikkien Tähtien sota -elokuvien digitaaliset levitysoikeudet ovat The Walt Disney Studiosin omistuksessa.[5][6]
Maailma
Tähtien sodan tapahtumat sijoittuvat fiktiiviseen galaksiin, jota asuttavat monet usein humanoidimaiset avaruusoliorodut. Myös robottimaisia droideja on rakennettu palvelemaan omistajiaan. Avaruusmatkat ovat yleisiä, sillä monet galaksin planeetoista ovat osa Galaktista tasavaltaa, joka myöhemmin muutettiin Galaktiseksi Imperiumiksi.
Yksi tärkeimmistä elementeistä Tähtien sodan universumissa on "Voima", kaikkialla läsnä oleva energiakenttä, jota hyödyntämään kykeneviä henkilöitä kutsutaan "Voimalle herkiksi". Ensimmäisessä elokuvassa Voimaa kuvailtiin energiakentäksi, joka ympäröi kaikkia eläviä olentoja ja sitoo galaksin yhtenäiseksi. Voiman käyttäjillä on yliluonnollisia kykyjä kuten telekinesia, ennustaminen ja mielenhallinta, ja he voivat myös tehostaa fyysisiä kykyjään kuten nopeuttaan ja refleksiään; nämä kyvyt vaihtelevat henkilöstä riippuen ja kehittyvät harjoittelun kautta. Vaikka Voimaa voi käyttää hyvään, sillä on myös pimeä puoli, jonka käyttäjät kyllästävät itsensä vihalla, suuttumuksella ja julmuudella.
Kuudessa elokuvassa esiintyvät jedit, jotka käyttävät Voimaa hyvään, sekä sithit, jotka käyttävät Voiman pimeää puolta valloittaakseen koko galaksin. Expanded Universessa monet pimeän puolen käyttäjistä tunnetaan ennemmin mustina jedeinä kuin sitheinä, johtuen "Kahden säännöstä".
Elokuvat
Skywalker-saaga

Antologiaelokuvat

Muut elokuvat

Tuotanto
Alkuperäinen trilogia
Ensimmäinen Tähtien sota -elokuva oli alkuperäiseltä nimeltään Tähtien sota, mutta uudelleenjulkaisussa se muutettiin muotoon Tähtien sota: Episodi IV – Uusi toivo. George Lucasin, joka lopulta myös ohjasi elokuvan, oli aluksi tarkoitus tehdä tieteiselokuva Alex Raymondin luomasta sarjakuvasankari Flash Gordonista, mutta hän ei saanut lisenssiä. Niinpä Lucas päätti tehdä oman tieteiselokuvansa. Elokuvan käsikirjoittaminen alkoi vuonna 1974. Ensimmäinen käsikirjoitusversio oli nimeltään Adventures of Luke Starkiller. Elokuva sijoittui 3900-luvulle ja kertoi kenraali Luke Starkillerin seikkailuista. Lucas kuitenkin huomasi, että elokuvassa oli liian paljon tapahtumia, ja hän lyhensi sen kolmasosaan.
Aluksi Lucasilla oli vaikeuksia saada elokuvalleen rahoitusta. Monet elokuvayhtiöt uskoivat, että Tähtien sota ei menestyisi. Lopulta hän onnistui saamaan 20th Century Fox -studiolta luvan ja rahoituksen tehdä elokuva. Tähtien sota sai ensi-iltansa elokuvateattereissa 25. toukokuuta 1977. Lucas oli vaimonsa kanssa San Franciscossa ravintolassa, kun hän näki pitkän jonon elokuvateatterin edessä. Hän meni kysymään ihmisiltä, mitä elokuvaa he olivat menossa katsomaan. Hänelle vastattiin, että he jonottivat, jotta pääsisivät näkemään Tähtien sodan.
Tähtien sodasta tuli yksi maailman menestyneimmistä ja kuuluisimmista elokuvista. Elokuvassa oli aikanaan näyttävät erikoistehosteet, jotka oli suunnitellut John Dykstra ja toteuttanut Lucasin tarkoitusta varten perustama tehosteyhtiö Industrial Light & Magic (ILM). Tähtien sota voitti seitsemän Oscar-palkintoa muun muassa erikoistehosteistaan, musiikistaan ja puvustuksestaan. Se oli ehdolla myös parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen sarjoissa.
Imperiumin vastaisku, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi V – Imperiumin vastaisku, ilmestyi vuonna 1980. Se oli vähemmän vauhdikas kuin Uusi toivo, mutta myös teemoiltaan synkempi ja kypsempi. Elokuva voitti neljä Oscaria.
Elokuvan ohjasi Irvin Kershner.
Jedin paluu, uudelta nimeltään Tähtien sota: Episodi VI – Jedin paluu, ilmestyi vuonna 1983. Elokuvan nimeksi piti alun perin tulla Revenge of the Jedi eli Jedin kosto. Se vaihdettiin Jedin paluuksi, sillä kostaminen ei Lucasin mukaan kuulu jedien maailmankatsomukseen. Nykyisen selityksen mukaan elokuva nimettiin aluksi Revenge of the Jediksi, jotta voitaisiin tunnistaa myöhemmin ilmestyvät elokuvaan pohjautuvat piraattituotteet. Jedin paluu menestyi ja sai kolme Oscaria. Elokuvan on sanottu toistavan liiaksi Uuden toivon juonta ja aineksia.
Esiosat
Vuonna 1994 Lucas sanoi tekevänsä uuden Tähtien sota -elokuvan. Se sijoittuisi aikaan ennen alkuperäistä trilogiaa (Uusi toivo, Imperiumin vastaisku ja Jedin paluu). Jo Imperiumin vastaiskun ilmestyessä sen ja myös alkuperäisen elokuvan alkuun oli lisätty episodin numero. Jo 1980-luvun alusta saakka oli siis osattu aavistella, että Lucas joskus kertoisi tarinan alun.
Vuonna 1999 ilmestyi Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka. Sen saamasta kiinnostuksesta kertoo, että arviolta noin 2,2 miljoonaa yhdysvaltalaista jäi pois töistä ja koulusta nähdäkseen sen heti kun mahdollista. Siitä tuli maailman tuottoisin ensi-ilta-elokuva, kunnes Spider-Man – hämähäkkimies (2002) rikkoi ennätyksen.
Pimeän uhan, kuten jatko-osatkin, ohjasi sarjan luoja George Lucas, joka oli ennen tätä ohjannut vain ensimmäisen Tähtien sodan.
Vuonna 2002 ilmestyi elokuvasarjan viides – tarinan aikajärjestyksessä toinen – osa, joka sai nimen Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys. Sen vastaanotto oli parempi kuin edellisen osan, vaikka moni kritisoi Anakin Skywalkerin ja Padmé Amidalan rakkaustarinan kömpelyyttä.
Elokuvasarjan kuudes – tarinan aikajärjestyksessä kolmas – osa Tähtien sota: Episodi III – Sithin kosto, julkistettiin 15. toukokuuta 2005 ja tuli elokuvateattereihin 19. toukokuuta 2005.
Jatko-osat
30. lokakuuta 2012 Disney ilmoitti ostaneensa Lucasfilmin ja tekevänsä ainakin kolme uutta Tähtien sota -elokuvaa. Seitsemännen Tähtien sota- elokuvan Star Wars: The Force Awakens käsikirjoittivat  Lawrence Kasdan, J. J. Abrams ja Michael Arndt, ja sen ohjasi J. J. Abrams. Elokuvan maailman ensi-ilta oli 14. joulukuuta 2015. Suomen ensi-ilta oli 16. joulukuuta.
Tähtien sodan kahdeksas osa Star Wars: The Last Jedi sai ensi-iltansa joulukuussa 2017.[7] Samana vuonna alkuperäisen Tähtien sota -elokuvan ensi-illasta tuli kuluneeksi 40 vuotta. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti Rian Johnson.[8]
Yhdeksäs Tähtien sota -elokuva on jatko-osatrilogian ja koko Skywalker-saagan päätösosa. Elokuva saa ensi-iltansa joulukuussa 2019.
Antologiaelokuvat
Jo vuodesta 2014 asti on työstetty näyteltyjä elokuvia, jotka eivät kuulu Tähtien sodan pääsaagaan, vaan muodostavat antologiaelokuvien sarjan. Ensimmäinen elokuva Rogue One sai ensi-iltansa 16. joulukuuta 2016. Se sijoittuu aikaan ennen Uuden toivon tapahtumia ja sen juonena on Kuolemantähden piirustusten tavoitteleminen.[9] Toinen antologiaelokuva Solo sai ensi-iltansa 25. toukokuuta 2018 ja kertoi Han Solon nuoruuden tarinan.[10]
Rian Johnsonin tuleva trilogia
Marraskuussa 2017 Disney ilmoitti että se tekee vielä yhden trilogian Tähtien sota -elokuvia ja niiden luomisesta vastaa ohjaaja Rian Johnson. Elokuvien ensi-illoille ei ole annettu vielä aikataulua. Trilogia tulee muodostamaan täysin Skywalker-saagasta erillisen tarinan ja siinä tullaan esittämään myös uusia hahmoja ja maailmoja.[11]
David Benioffin ja D. B. Weissin tulevat elokuvat
Helmikuussa 2018 paljastettiin, että David Benioff ja D. B. Weiss tulisivat käsikirjoittamaan ja tuottamaan oman Tähtien sota -elokuvien sarjan, joka on Rian Johnsonin tulevan elokuvatrilogian tavoin Skywalker-saagasta erillinen tarina.[12]
Animaatioelokuvat
Animaatioelokuva Star Wars: The Clone Wars julkaistiin vuonna 2008 mainostamaan samannimistä televisiosarjaa ja se sijoittuu ajallisesti Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin.
Tähtien sota -elokuvien ja -sarjojen aikajana
32 BBY – Episodi I: Pimeä uhka: 19. toukokuuta 1999
22 BBY – Episodi II: Kloonien hyökkäys: 16. toukokuuta 2002
22–19 BBY – Clone Wars: 7. marraskuuta 2003
21 BBY – The Clone Wars -elokuva: 15. elokuuta 2008
21–19 BBY – The Clone Wars -televisiosarja: 3. lokakuuta 2008 –
19 BBY – Episodi III: Sithin kosto: 19. toukokuuta 2005
15 BBY – Droidit: R2-D2:n ja C-3PO:n seikkailut: 7. syyskuuta 1985 – 7. kesäkuuta 1986
13–10 BBY – Solo: 23. toukokuuta 2018
4–1 BBY – Rebels: 3. lokakuuta 2014 – 5. maaliskuuta 2018
1 BBY – Ewokit: 7. syyskuuta 1985
0 BBY – Rogue One: 16. joulukuuta 2016
0 BBY – Episodi IV: Uusi toivo: 25. toukokuuta 1977
1 ABY – The Star Wars Holiday Special: 17. marraskuuta 1978
3 ABY – Episodi V: Imperiumin vastaisku: 21. toukokuuta 1980
3.5 ABY – Ewokien taistelu: 25. marraskuuta 1984
3.5 ABY – Ewokit: Taistelu Endorista: 24. marraskuuta 1985
4 ABY – Episodi VI: Jedin paluu: 25. toukokuuta 1983
5 ABY – Star Tours: 9. tammikuuta 1987
34 ABY – Resistance: 7. lokakuuta 2018 –
34 ABY – Episodi VII: The Force Awakens: 16. joulukuuta 2015
34 ABY – Episodi VIII: The Last Jedi: 15. joulukuuta 2017
35 ABY – Episodi IX: 20. joulukuuta 2019
Ajat ilmaistu vuosina ennen ja jälkeen Yavinin taistelun. Yavinin taistelussa Luke Skywalker ja muut kapinalliset tuhoavat ensimmäisen Kuolemantähden. BBY = Before Battle of Yavin, Ennen Yavinin taistelua. ABY = After Battle of Yavin, Yavinin taistelun jälkeen.
Televisio
Varhaiset televisioelokuvat
Vuonna 1978 Yhdysvalloissa CBS-televisiokanava esitti Star Wars Holiday Specialin, jonka ohjasivat David Acomba ja Steve Binder. Ohjelman käsikirjoittivat George Lucasin tarinan pohjalta Pat Proft, Leonard Ripps, Bruce Vilanch ja Rod Warren. The Star Wars Holiday Special sisälsi 1970-luvun laulajien ja näyttelijöiden, kuten Diahann Carrollin ja Harvey Kormanin, esiintymisiä ja laulunumeroita. Mukana oli myös piirroselokuva, jossa nähtiin ensi kertaa palkkionmetsästäjä Boba Fett – varsinaisesti vasta Imperiumin vastaiskussa esiintynyt hahmo. Monet Tähtien sota -fanit eivät lainkaan pidä Star Wars Holiday Specialista. George Lucas itse on sanonut, että tuhoaisi sen jokaisen kopion, jos asia olisi hänen vallassaan. Holiday Specialia ei ole koskaan julkaistu virallisesti videolla tai DVD:llä, eikä näin luultavasti tule tapahtumaankaan.
Vuonna 1984 ilmestyi Jedin paluussa esiintyneiden ewokien seikkailuista kertova elokuva The Ewok Adventure. Sille ilmestyi vuonna 1985 myös jatko-osa Ewoks: Battle for Endor. 1980-luvulla ilmestyi myös lapsille suunnattu Ewokit-piirrossarja.
Animaatiot
Droidit-piirrossarja kertoo seikkailuista, joita Tähtien sodassa esiintyneet droidit C-3PO ja R2-D2 kokivat ennen Uuden toivon tapahtumia. Vuonna 2003 Cartoon Network -televisiokanavalla esitettiin Star Wars: Clone Wars -piirrossarja, jonka tuotti muun muassa Samurai Jack -piirretyistä tunnettu Genndy Tartakovsky. Jaksot kestivät noin kolme minuuttia. Clone Wars voitti vuonna 2004 Emmy-palkinnon. Clone Wars kertoi Kloonien hyökkäyksen ja Sithin koston väliin sijoittuvista tapahtumista. Clone Warsia tuotettiin 25 jaksoa.
Luvas perusti myöhemmin Lucasfilmille oman animaatiostudion Lucasfilm Animation. Sen ensimmäinen tietokoneanimoitu televisiosarja oli Star Wars: The Clone Wars, joka alkoi samannimisellä elokuvalla ja sijoittui samalle aikajanalle kuin edellinen Clone Wars -animaatio. Sarjan viisi ensimmäistä tuotantokautta esitettiin Cartoon Networkilla vuosina 2008–2013 ja kuudes tuotantokausi julkaistiin Netflixiin vuonna 2014.[13][14][15] Sarjalle päätettiin vielä myöhemmin toteuttaa seitsemäs tuotantokausi, joka julkaistaan vuonna 2019 Disneyn tulevaan suoratoistopalveluun Disney+.[16] Vaikka edelliset televisiosarjat muutettiin osaksi Star Wars Legends -jatkumoa, The Clone Wars jäi osaksi kaanonia.[17] Seuraava animaatiosarja Star Wars Rebels esitettiin Disney XD:llä vuosina 2014–2018. Sarja sijoittui Sithin koston ja Uuden toivon välille ja kertoi pienestä Imperiumia vastustavasta kapinallisjoukosta, joka päätyi myöhemmin osaksi isompaa kapinaa. Sarja vei myös loppuun muutaman The Clone Warsista kesken jääneen juonikuvion.[18][19][20] Vuonna 2017 alkoi YouTubessa julkaistava 2D-animoitu verkkosarja Star Wars: Forces of Destiny, jonka jaksoista suurin osa keskittyy Tähtien sodan naispuolisiin hahmoihin.[21] Vuonna 2018 Disney Channelilla alkoi Star Wars Resistance, Jedin paluun ja The Force Awakensin väliin sijoittuva ja Vastarinnan lentäjä Kazuda Xionoon keskittyvä animaatiosarja.[22]
Näytellyt televisiosarjat
Lucas paljasti vuonna 2005 aikovansa toteuttaa näytellyn televisiosarjan, joka sijoittuisi Sithin koston ja Uuden toivon välille.[23] Tuottaja Rick McCallum paljasti vuonna 2012 projektin työnimeksi Star Wars Underworld ja vuonna 2013 sille oli tehty yli 50 käsikirjoitusta.[24][25] Joulukuussa 2015 sarja oli yhä kehityksessä.[26] Marraskuussa 2017 Bob Iger kertoi, että näytelty Tähtien sota -televisiosarja tultaisiin toteuttamaan julkaistavaksi vuonna 2019 Disney+:aan.[27] Ei tiedetä hyödyntääkö sarja Star Wars Underworldin käsikirjoituksia vai perustuuko se täysin uuteen ideaan.
Helmikuussa 2018 raportoitiin, että Tähtien sodalle ollaan toteuttamassa useita näyteltyjä televisiosarjoja.[28][29] Jon Favreau, joka ääninäytteli Pre Vizslaa The Clone Warsissa tulee tuottamaan ja käsikirjoittamaan yhden televisiosarjoista.[30] Toukokuussa 2018 Favreau vahvisti sarjan sijoittuvan kolme vuotta Jedin paluun jälkeen eli 27 vuotta ennen The Force Awakensin tapahtumia. Sarjassa tulee esiintymään liikkeenkaappaustekniikan avulla toteutettuja hahmoja.[31] Lokakuussa 2018 Favreau paljasti sarjan nimen olevan The Mandalorian ja juonen keskittyvän mandalorialaiseen pyssymieheen, jota inspiroivat tarinat palkkionmetsästäjistä Jango Fett ja Boba Fett ja joka elää Uuden tasavallan auktoriteetin ulkopuolella.[32][33]
Parodiat
Yksi tunnetuimmista Tähtien sota -aiheisista parodioista on Mel Brooksin  ohjaama elokuva Avaruusboltsit vuodelta 1987.
Expanded Universe (Tähtien sodan oheismateriaali)
Kirjat
Ensimmäinen Tähtien sota -kirja oli vuonna 1976, puoli vuotta ennen elokuvaa, julkaistu Tähtien sodan romaaniversio. Kirja ilmestyi George Lucasin nimissä, mutta sen todellinen tekijä on Alan Dean Foster. Foster kirjoitti myöhemmin Tähtien sota -aiheisen kirjan Splinter of the Mind’s Eye, joka ilmestyi Suomessa 1980-luvulla nimellä Mustan lordin paluu.
1990-luvulla ilmestyi paljon Tähtien sota -kirjoja, kuten Timothy Zahnin Thrawn-trilogia ja Kevin J. Andersonin Jediakatemia-trilogia. Nämä kirjat kertoivat Jedin paluun jälkeisestä ajasta. Monet Tähtien sota -fanit pitävät Thrawn-trilogiaa laadukkaana, mutta yleisesti ottaen Tähtien sota -kirjojen tasoa pidetään heikkona.
Vuonna 1999 ilmestyivät Vector Prime ja New Jedi Order -kirjasarjan ensimmäinen osa. New Jedi Orderiin kuuluu 24 kirjaa, joita ovat kirjoittaneet esimerkiksi R. A. Salvatore, Michael A. Stackpole, James Luceno ja Sean Williams. New Jedi Orderin tapahtumat alkavat 25 vuotta Yavinin taistelun jälkeen. Ne kertovat toisesta galaksista saapuneen Yuuzhan Vong -lajin hyökkäyksestä Tähtien sodan galaksiin. Kirjasarjan aikana kuolee useita merkittäviä Tähtien sota -hahmoja. Sarja päättyy teokseen The Unifying Force (30 vuotta Yavinin taistelun jälkeen).
Jedi Knight -peleistä tuttu Kyle Katarn, joka varasti Kuolemantähden piirustukset Imperiumilta ja joka voitti taistelussa ja surmasi Jerecin, Darth Vaderiakin voimakkaamman pahan jedin ja joka myös voitti ja tappoi Desannin ja kymmeniä voimakkaita pimeyden jedejä, Imperiumin sotilaita ja palkkasotureita, ja joka on Luke Skywalkerin jediakatemiassa opettajana, auttaa uutta tasavaltaa New Jedi Orderissa taistelussa Yuuzhan Vong -lajia vastaan on myös pääsankarina Star Wars Dark Forces kirjassa, joka ei nimestä huolimatta perustu samannimiseen Tähtien sota -peliin.
Tähtien sodasta on myös julkaistu monia tietoteoksia, kuten elokuvissa ja Expanded Universessa esiintyvistä avaruusaluksista, aseista ja tekniikasta erittäin yksityiskohtaisesti kertova Essential Guide of Vessels and Vehicles.
Sarjakuvat

Ensimmäiset Tähtien sota -sarjakuvat julkaisi Marvel Comics vuosina 1977–1986. Niitä piirsivät muun muassa Archie Goodwin, Howard Chaykin, Al Williamson, Carmine Infantino, Walt Simonson, Michael Golden, Chris Claremont, Whilce Poratio, Jo Duffy ja Ron Frenz. Archie Goodwin ja Al Williamson piirsivät myös sanomalehdissä julkaistuja Tähtien sota -sarjakuvastrippejä vuosina 1979–1984.
1990-luvulta lähtien Tähtien sota -sarjakuvia on julkaissut Dark Horse Comics. Vuodesta 2004 lähtien kustantamo on julkaissut Tähtien sota -sarjakuvalehtiä, joiden nimet ovat Star Wars Republic, Star Wars Empire, Star Wars Jedi ja Star Wars Tales.
Suomessa Kustannus Oy Semic julkaisi Marvel Comicsin sarjakuvia vuosina 1977–1987. Dark Horse Comicsin sarjakuvia julkaisi Suomessa vuosina 1999–2003 Egmont Kustannus, mutta niiden julkaiseminen lopetettiin lukijoiden vähäisyyden vuoksi. Lisäksi Jalava on julkaissut kolme albumia Star Wars-sarjakuvastrippejä (Käärmemestarit, Petturin peli ja Jedin kosto)[34].
Videopelit

Tähtien sota -aiheisia videopelejä on julkaistu vuodesta 1982 lähtien on yli 120 kappaletta. Pelien joukossa on niin ammunta-, seikkailu-, strategia- kuin roolipelejäkin. Yksi tunnetuimpia pelejä on vuonna 2003 julkaistu Star Wars: Knights of the Old Republic -roolipeli, joka voitti yli 40 erilaista pelipalkintoa. Parhaiten myynyt Tähtien sota -peli on vuonna 2004 julkaistu Star Wars: Battlefront. Tähtien sota -peliksi voidaan lukea myös vuonna 2005 julkaistu Lego Star Wars: The Video Game jatko-osineen, joissa liikutaan Lego-hahmoiksi muutetuilla Tähtien sota -hahmoilla. Vuonna 2008 julkaistussa Star Wars: The Force Unleashedissa pelaaja taas pääsee ohjaamaan Darth Vaderin salaista oppipoikaa, Starkilleriä.
Vuonna 2015 EA DICE julkaisi Star Wars: Battlefront -videopelin PlayStation 4- ja Xbox One -konsoleille sekä Microsoft Windowsille. Sen jatko-osa Star Wars: Battlefront II julkaistiin samoille alustoille vuonna 2017.
Näyttelijät

Teemat
Yksi Tähtien sodan keskeisimmistä teemoista on perinteinen hyvän ja pahan välinen taistelu. Tähtien sota on saanut vaikutteita esimerkiksi aasialaisista wuxia-elokuvista, roomalaisesta mytologiasta ja Akira Kurosawan samurai-elokuvista.
Tavarat
Yhdeksi Tähtien sodan tavaramerkeistä on muodostunut jokaisessa sarjan elokuvista käytetty kuvitteellinen ase, valosapeli. Muita leluksi päätyneitä ovat myös sarjaan pohjautuvat toimintafiguurit sekä pahuuden valtiaan Darth Vaderin musta maski.
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka on keksinyt Game of Thrones sarjan?