Christopher George Latore Wallace (21. toukokuuta 1972 – 9. maaliskuuta 1997)[1], tunnetaan myös nimillä Biggie Smalls, Frank White sekä parhaiten The Notorious B.I.G. (Business Instead of Game ja kuolemansa jälkeen Books Instead of Guns), oli amerikkalainen hip-hop -artisti. Hän oli yksi merkittävimmistä räppäreistä New Yorkissa 1990-luvulla aikana, jolloin silloista "skeneä" dominoivat Kalifornian osavaltion suuret nimet kuten Ice Cube, Tupac Shakur, Dr. Dre, Snoop Dogg ja Eazy-E.
Wallace tuli tunnetuksi vuoden 1994 debyyttialbumillaan Ready to Die, joka on ainut hänen elinaikanaan julkaistu albumi. Vuosina 1994–1996 Wallacella oli yhdessä Tupac Shakurin kanssa merkittävä rooli itä- ja länsirannikoiden räppäreiden välisessä vihanpidossa. Toistaiseksi tuntematon hyökkääjä ampui Wallacea 9. maaliskuuta 1997, jonka jälkeen hän menehtyi sairaalassa. Kuoleman jälkeinen Life After Death (1997) oli suuri menestys ja takasi Wallacen kuolemanjälkeisen menestyksen. Hän on inspiroinut ja inspiroi yhä edelleen monia rap-muusikoita ympäri maailman, ja häntä pidetään yleisesti yhtenä kaikkien aikojen parhaista hip-hop -artisteista.[1][2]
Wallace on myynyt arviolta 17 miljoonaa levyä.[3] Hänen albumeistaan suosituin on ehdottomasti Life After Death, jota ollaan myyty kymmenen miljoonaa kappaletta.[4] Hän onkin yksi myydyimmistä hip-hop -artisteista.
Historiaa
Nuoruus ja ensiaskeleet tähdeksi (1972–1994)
Christopher Wallace syntyi jamaikalaisille vanhemmille New Yorkin Brooklynissa ja oli perheen ainoa lapsi.[5] Isä jätti perheen hänen ollessaan vasta kaksivuotias.[6] Wallace oli rap-artisti Lil’ Ceasen serkku.[6]
Wallace varttui kerrostalossa, joka silloisen aluerajauksen mukaan sijaitsi Bedford-Stuyvesantin naapurustossa.[7] Hän menestyi erittäin hyvin koulussa ja sai hyviä arvosanoja.[8] 1980-luvulla crack-epidemia oli valloillaan,[6] ja 12-vuotiaasta saakka Wallace myi huumeita kaduilla äitinsä tietämättä.[9][10][5] Hän meni myöhemmin roomalaiskatoliseen kouluun,[5] jossa hänen hyvät arvosanansa pysyivätkin suhteellisen samoina - hänelle kuitenkin kehittyi hieman tylympi asenne, jonka muutkin huomasivat. Hän joutui pidätetyksi vuonna 1989 aseiden laittomasta myynnistä ja sai ehdollista vankeutta.[5] Myöhemmin Wallace joutui vankilaan yhdeksäksi kuukaudeksi huumekaupoista.[9][11][1]
Vankilasta päästyään Wallace nauhoitti ensimmäisen demonauhansa[5] Mr. Ceen kanssa. Demonauha ajautui silloin Uptown Recordsille työskentelevän Sean ”P. Diddy” Combsin käsiin, joka järjesti tapaamisen Wallacen kanssa.[5] Heistä tuli hyvät ystävät, ja heidän ensimmäinen yhteinen esiintymisensä oli Super Catin kappaleella ”Dolly My Baby”. Combs jätti pian Uptown Recordsin ja otti Wallacen uuden levy-yhtiönsä Bad Boy Recordsin suojiin,[5] ja Wallace alkoi työstää debyyttialbumiaan.
Vuonna 1993 Wallace sai silloisen tyttöystävänsä kanssa tyttären, jonka nimeksi annettiin T'yanna.[6]
Debyyttialbumi ja maine (1994-1996)
Vuonna 1994 ilmestyi Biggien ensimmäisen albumi, Ready to Die,[5] jolta julkaistiin singlet "Juicy", "Big Poppa" ja "One More Chance", jotka nousivat hiteiksi sekä nostivat Notorious B.I.G:n pinnalle. Samana vuonna Biggie meni naimisiin laulaja Faith Evansin kanssa.[6] Vuoden 1995 loppuun mennessä Biggie oli noussut rap-maailman huipulle ja debyyttialbumi oli myynyt jo tuplaplatinaan oikeutetun määrän kotimaassaan Yhdysvalloissa.
Vuonna 1995 Biggien suojattiyhtye Junior M.A.F.I.A. julkaisi debyyttialbuminsa Conspiracy. Biggie esiintyi albumin muutamalla raidalla, kuten klassikkokappaleessa "Player's Anthem", jota pidetään Notorious B.I.G:n kappaleena.
Biggie oli uransa alusta asti ollut hyvä ystävä Tupac Shakurin kanssa,[5] mutta kaikki muuttui, kun Tupac syytti Biggietä ja tämän ystäviä Sean Combsia ja Andre Harrellia vuoden 1995 loppupuolella siitä, että nämä olisivat häneen kohdistuneen ryöstön ja ammuskelun takana, joka tapahtui marraskuussa 1994. Ampumisen aikaan käynnissä olleessa oikeudenkäynnissä Tupac tuomittiin vankeuteen, jonka aikana hän sai kuulla sellitovereiltaan, että Biggie olisi tietänyt ampumisesta etukäteen, mutta ei varoittanut Tupacia.[6] Tästä sai alkunsa Tupacin julistama välirikko.[6] Tupac julkaisi 1996 kesällä dissauskappaleen "Hit 'Em Up", joka avoimesti haukkuu Biggietä ja Bad Boy Recordsia. 7. syyskuuta 1996 Las Vegasissa Tupacia ammuttiin ja hän kuoli muutamaa päivää myöhemmin sairaalassa. Pian tapauksen jälkeen media pani syylliseksi Biggien,[5] mutta hän puolustautui sanomalla olleensa New Yorkissa nauhoittamassa toista albumiaan.
Lokakuussa 1996 Biggien vaimo Faith Evans synnytti poikalapsen, joka nimettiin Christopher Wallace Junioriksi. Biggie joutui toisen albuminsa nauhoituksien aikana vakavaan auto-onnettomuuteen, jonka seurauksena hänen vasen jalkansa murtui ja hän joutui lyhyeksi ajaksi pyörätuoliin[12] sekä joutui käyttämään kävelykeppiä jalan tueksi loppuelämänsä ajan.[13]
Kuolema

Maaliskuussa 1997 Biggie matkusti Kaliforniaan promotoidakseen seuraavaa albumiaan ja kuvaamaan "Hypnotize"-singlen musiikkivideota. 5. maaliskuuta hän antoi radiohaastattelun, jossa hän mainitsi hankkineensa vartijoita ympärilleen pelätessään turvallisuuttaan. Toisen albumin alkuperäinen julkaisupäivä oli 25. maaliskuuta 1997.
8. maaliskuuta Biggie luovutti laulaja Toni Braxtonille palkinnon Soul Train Music Awardseissa, jolloin Biggielle buuattiin. Tilaisuuden jälkeen Biggie lähti Vibe-lehden ja Qwest Recordsin järjestämiin juhliin, jotka pidettiin Petersenin automuseossa Los Angelesissa. Yöllä n. klo 0:30 9. maaliskuuta juhlien jälkeen Biggie lähti saattueineen maasturilla varatun hotellihuoneensa suuntaan. Hänen takanaan ajoi Chevrolet Blazer, jossa olivat Sean Combs ja kolme henkivartijaa. Saattue ehti ajaa vain n. 50 metriä pysähtyen punaisiin valoihin. Odottaessaan valon vaihtumista vihreäksi saattueen väliin tuli valkoinen Toyota Land Cruiser, jonka jälkeen Biggien auton viereen pysähtyi musta Chevrolet Impala, josta ammuttiin monia laukauksia autoon päin. Biggietä osui neljä luotia rintaan.
Välittömästi tapahtuman jälkeen Biggie saatettiin kiireellä Cedars-Sinain sairaalaan jossa hänet todettiin kuolleeksi 01:15.
Kuoleman jälkeen
Vain kaksi viikkoa Wallacen kuoleman jälkeen Life After Death julkaistiin. Kyseinen albumi on hänen myydyin albuminsa ja poiki monia klassikoiksi muodostuneita kappaleita kuten "Notorious Thugs", "Sky's the Limit", "Hypnotize", "Going Back to Cali" sekä silloisen Puff Daddyn ja Masen kanssa tehty "Mo Money Mo Problems", joka on kenties Biggien tunnetuin kappale. Life After Deathia myytiin sen ensimmäisen viikon aikana 700000 kappaletta.[14] Toista albumia seurasivat harvinaisuuksia ja remiksauksia sisältävä Born Again (1999) ja remixalbumi Duets - The Final Chapter (2005) sekä kokoelma Greatest Hits (2007). Sean Combsin (silloin taiteilijanimellä Puff Daddy) tekemä I´ll be missing you (mukana Faith Evans, 112) kappale on tehty Notorious B.I.G:n muistolle. Kappale löytyy albumilta No Way Out (1997).
Vuonna 2017 julkaistiin Faith Evansin ja Wallacen yhteisalbumi The King & I. Albumissa käytettiin Wallacelta jo ennestään tuttuja mutta myös joitakin ennenkuulemattomia vokaaleja.[15]
Vaikutus
The Notorious B.I.G.:tä ollaan usein kutsuttu erääksi kaikkien aikojen tärkeimmistä hip-hop -artisteista. Allmusic kuvaa häntä ”East Coast hip hopin pelastajaksi”[16] ja BBC ”East Coast Hip Hopin kasvoiksi”.[17] The Source -lehti nimesi hänet kaikkien aikojen parhaaksi hip-hop -artistiksi vuonna 2002.[18] About.comin kirjoittajat sijoittivat The Notorious B.I.G.:n sijalle 4 listassaan 50 Greatest MCs of Our Time (1987 - 2007) ja kutsui häntä yhdeksi genrensä taidokkaimmista.[19] Kun XXL-lehti kyseli vuonna 2003 hip-hop -artisteilta heidän suosikki-MC:itään, The Notorious B.I.G. mainittiin useammin kuin yksikään toinen. Rolling Stonen mukaan The Notorious B.I.G. on ”mahtavin koskaan elänyt” hip-hop -artisti.[20]
The Notorious B.I.G.:n musiikkia samplanneita tai lainanneita artisteja ovat muun muassa 50 Cent, Lil Wayne, Jay Z, Ja Rule, Fat Joe, Eminem ja Michael Jackson.
Elämäkertaelokuva
The Notorious B.I.G:stä tehtiin elokuva Notorious, joka sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa tammikuussa 2009.
Diskografia
Studioalbumit
Ready to Die - (1994)
Life After Death - (1997)
Postuumit studioalbumit
Born Again - (1999)
Duets: The Final Chapter - (2005)
Yhteisalbumit
Conspiracy (mukana Junior M.A.F.I.A.) - (1995)
The King & I - (mukana Faith Evans) - (2017)
Kokoelma-albumit
Greatest Hits - (2007)
Notorious: Original Motion Picture Soundtrack (2009)
Singlet
Party And Bullshit - (1993)
Juicy / Unbelievable - (1994)
Big Poppa / Warning - (1995)
One More Change / The What - (1995)
Hypnotize - (1997)
Mo' Money Mo' Problems - (1997)
Going Back To Cali - (1997)
Sky's The Limit - (1998)
Dead Wrong - (1999)
Notorious B.I.G. - (1999)
The Realest Niggas - (2003)
Runnin' [Dying To Live] (yhdessä 2Pacin kanssa) - (2004)
Nasty Girl - (2005)
Spit Your Game (Remix) - (2005)
Lähteet

Luokka:Yhdysvaltalaiset hip hop -artistit
Luokka:Yhdysvaltalaiset henkirikosten uhrit
Luokka:Selvittämättömät henkirikokset Yhdysvalloissa
Luokka:1990-luvun yhtyeet ja sooloartistit
Luokka:Vuonna 1972 syntyneet
Luokka:Vuonna 1997 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Afroamerikkalaiset


Suomi 1950-luvulla oli maatalousvaltainen runsaan neljän miljoonan ihmisen yhtenäiskulttuuri, joka kaupungistui, vaurastui ja teollistui ripeää tahtia. Yhteydet ulkomaille lisääntyivät. Toisen maailmansodan jälkeinen jälleenrakennus muutti Suomen ilmettä merkittävästi. Väkimäärä nykyisen Suomen alueella oli kasvanut sotien jälkeen muutamassa vuodessa kertaluokkaa suuremmaksi karjalaisen siirtoväen ja suurten ikäluokkien myötä. Nopeasti kehittyvästä terveydenhoidosta huolimatta tartuntataudit vaivasivat ja aiheuttivat kuolemaa. Varsinkin miesten keskimääräinen elinikä oli suhteellisen alhainen.
Toisen maailmansodan jälkeen suomalaisen yhteiskunnan ensisijaisia tehtäviä olivat rintamamiesten ja siirtoväen asuttaminen. Elintarvikkeiden ja kulutustavaroiden säännöstelystä vastannut kansanhuoltoministeriö lakkautettiin 1949. Kaihoten muisteltu vuoden 1938 elintaso saavutettiin tuotanto- ja kulutustason perusteella 1940-luvun lopussa.[1] Lopullisesti pula-aika oli ohi 1954, jolloin lopetettiin kahvin säännöstely.[2] Säännöstelytalouden rakenteista päästiin eroon kuitenkin vasta Paasikiven presidenttikauden lopussa.[3] Siirtyminen pula-ajasta kulutusyhteiskuntaan tapahtui verraten nopeasti. Kulutustavaramarkkinat laajenivat ennennäkemätöntä vauhtia, ja kansalaisista tuli "kuluttajia". Ainoastaan Korean korkeasuhdanteen jälkeinen lama ja vuosien 1957–1958 taantuma hidastivat vauhtia.[4] Urbanisoitumisesta huolimatta uutta peltoa raivattiin siten, että Karjalankannakselta menetetty peltoala oli osapuilleen kompensoitu 1950-luvun puoliväliin mennessä.[5]
1950-lukua pidetään suomalaisen muotoilun ja arkkitehtuurin kultakautena. Myös populaarikulttuurissa tapahtui paljon. Sotasukupolvi synnytti suomalaiskansallisen tangon, ja tanssikiellon kumoamisen jälkeen kukoistukseensa nousi tanssilavakulttuuri. Iskelmämusiikissa suosittiin italialaisia säveliä. Kodinkoneet alkoivat yleistyä 1950-luvulla, mutta jokakodinlaitteiksi ne tulivat vasta 1960- ja 1970-luvuilla. 1950-luvun mukanaan tuomia uutuuksia Suomessa olivat myös Coca-Cola, purukumi, rock and roll, transistoriradio ja televisio.
Suorastaan legendaarisen jälkimaineen on saanut vuosi 1952. Tuolloin järjestettiin Helsingin kesäolympialaiset ja Armi Kuusela kruunattiin Miss Universumiksi. Viimeinen sotakorvausjuna lähti Suomesta Neuvostoliittoon syyskuussa 1952.
Suomi hyväksyttiin Yhdistyneiden kansakuntien jäseneksi joulukuussa 1955.
Politiikka
Valtio

Toisen maailmansodan jälkeen Suomi oli siirtynyt ensimmäisen tasavallan ajasta toiseen tasavaltaan. Liittoutuneiden valvontakomissio oli lähtenyt Suomesta 1947, jolloin solmittiin Pariisin rauhansopimus. Vaaran vuodet olivat ohi. 1950-luvun alkaessa Suomen presidenttinä toimi 79-vuotias Juho Kusti Paasikivi. Hän oli sotien jälkeisen puolueettomuuslinjan eli niin kutsutun Paasikiven–Kekkosen linjan linjan luoja. Maaliskuussa 1956 presidentiksi valittiin 55-vuotias Urho Kekkonen. Hänestä tuli Suomen tasavallan pitkäaikaisin presidentti. Päinvastoin kuin 2000-luvulla, presidentillä oli laajat valtaoikeudet; hänellä oli oikeus jopa eduskunnan hajottamiseen.
Pääministerin valta oli huomattavasti pienempi kuin tasavallan presidentin. Hallitukset vaihtuivat tiuhaan, kaikkiaan Suomessa vaikutti 1950-luvun aikana neljätoista hallitusta. Vuosikymmenen vaihteessa maata johti K.-A. Fagerholmin vähemmistöhallitus. Urho Kekkonen toimi kaikkiaan viiden hallituksen pääministerinä. Muita pääministereitä olivat Sakari Tuomioja, Ralf Törngren ja V. J. Sukselainen, joka johti hallitusta 1960-luvulle siirryttäessä. Lisäksi Suomessa oli 1950-luvulla kaksi virkamieshallitusta.
Yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden aikaa oli Suomessa eletty puolisen vuosisataa. Äänioikeusikäraja oli 21 vuotta vuosina 1944–1969. Äänestämään pääsi, mikäli oli täyttänyt 21 vuotta ennen vaalivuoden alkua.[6] Äänestysaktiivisuus 1950-luvun eduskuntavaaleissa oli 75–80%.[7]
Eduskuntavaaleja Suomessa järjestettiin 1950-luvulla kolmet:
Eduskuntavaalit 1951
Eduskuntavaalit 1954
Eduskuntavaalit 1958.
Suurimpia puolueita olivat SDP, SKDL ja Maalaisliitto. Annetut äänet jakautuivat lähes tasan sosialististen ja porvarillisten puolueiden kesken. Vuoden 1958 vaaleissa sosialistipuolueet saivat eduskuntaan niukan enemmistön (101 paikkaa), vaikka heidän ääniosuutensa jäi 48prosenttiin. Naisten osuus kansanedustajista oli 1950-luvun vaaleissa aiempaa korkeampi, noin 15prosenttia.[8]
Kunnat
Kunnallisvaaleja Suomessa järjestettiin 1950-luvulla kolmet:
Kunnallisvaalit 1950
Kunnallisvaalit 1953
Kunnallisvaalit 1956.
Kunnallisvaaleissa äänestysaktiivisuus oli alempi kuin eduskuntavaaleissa. Naisten osuus valituista oli alle kymmenesosa.[9]
Hallinnollinen jako
Läänilaitos oli vielä voimissaan, ja eri kuntamuotojen väleillä oli selkeät juridiset erot ennen vuoden 1977 kuntalakia. Manner-Suomi oli jaettu yhdeksään lääniin, joista Kymen lääni käsitti vuonna 1945 lakkautetun Viipurin läänin läntiset osat. Uudenmaan lääni ei vielä 1950-luvun alussa erottunut väestömääränsä puolesta muista suurimmista lääneistä. Suomessa oli 1950-luvulla kolme kuntamuotoa: kaupungit, kauppalat ja maalaiskunnat. Useita kaupunkeja ympäröi maalaiskunta, jonka nimi oli muodostettu kaupungin nimestä ja sanasta maalaiskunta (lyh. "mlk"). Viimeinen tällainen kunta oli vuonna 2009 lakkautettu Jyväskylän mlk. Jotkut kaupungit olivat usein kokonaan reikäleipämaalaiskunnan ympäröimiä enklaaveja, kuten Kuopio, Porvoo ja Rovaniemi.
Vuonna 1959 kaupunkeja oli 35, kauppaloita 32 ja maalaiskuntia 481. Ennen vuotta 1960 perustettuja kaupunkeja kutsutaan vanhoiksi kaupungeiksi.  Eri kuntamuotojen hallintojärjestelmät erosivat huomattavasti toisistaan. Kaupungeilla oli runsaasti erityisoikeuksia, mutta myös useita erityisrasituksia. Maalaiskunnissa noudatettiin yleisiä lakeja, mutta kaupunkien oli mahdollista säätää omia järjestyssääntöjään. Välimuotona toimi kauppala, joista suurimmat, kuten Imatra ja Karhula, olivat monin verroin pienimpien vanhojen kaupunkien kokoisia. Kauppaloiden järjestysmuoto oli halvempi ja yksinkertaisempi kuin kaupunkien. Kaupunkikunnat käsittivät 1950-luvulla lähinnä varsinaisen kaupunkialueen, ja useimpien kaupunkien ja kauppaloiden pinta-ala oli alle sata neliökilometriä. Kuriositeetti oli epäitsenäinen kauppala, joita oli 1950-luvulla yksi eli Ikaalinen. Sen pinta-ala oli 0,3km² ja väkiluku noin 500 henkeä.[10]
Väestö

Suomen väkiluku kasvoi 1950-luvulla neljästä miljoonasta lähes neljään ja puoleen miljoonaan. Maaseudun väkimäärä pysytteli noin 2,7 miljoonassa, kaupunkien ja kauppaloiden väkiluku kasvoi. Siitä huolimatta suomalaiset asuivat huomattavasti tasaisemmin ympäri maata kuin myöhempinä aikoina. Miesten osuus väestöstä oli sodan jälkeen poikkeuksellisen alhainen, alle 48prosenttia. Kaupungeissa ja kauppaloissa oli vielä 1959 huomattava naisenemmistö, 1195 naista tuhatta miestä kohden.{Lähde}}
Syntyvyys ja hedelmällisyys väheni selvästi 1940-luvun suurien ikäluokkien jälkeen, mutta pysyttelivät melko suurina halki vuosikymmenen. Vuonna 1950 kokonaishedelmällisyysluku oli 3,16 ja vuonna 1958 vastaavasti 2,68. Sen jälkeen hedelmällisyys nousi hieman, kunnes alkoi laskea 1960-luvun alusta vuoden 1973 ennätysalhaiseen lukemaan. Kaudella 1951–1960 avioliiton ulkopuolella syntyi 4,3prosenttia lapsista, kun 1920- ja 1930-luvuilla avioliiton ulkopuolella syntyneiden osuus oli noin 8prosenttia. Avioliiton ulkopuolella syntyneiden osuus lähti voimakkaaseen kasvuun 1970-luvulla.[11] Kuolleisuus laski 1950-luvulla alle kymmenen promillen. Muuttotase oli negatiivinen, joten väkiluvun kasvu jäi pienemmäksi kuin syntyneiden ja kuolleiden määrän erotus, joka oli noin puoli miljoonaa.{Lähde}}
Imeväiskuolleisuus laski 1950-luvulla. Vuosikymmenen alkupuoliskolla alle yksivuotiaiden kuolleisuus oli 34 promillea ja jälkipuoliskolla 26 promillea.[12] Keskimäärin Suomessa kuoli kaudella 1951–1960 vuosittain noin 2500 alle vuoden ikäistä lasta.[13] Ikäluokat alkoivat pienentyä alusta lähtien päinvastoin kuin 2010-luvun Suomessa, jossa esimerkiksi 1970–1990-luvulla syntyneitä henkilöitä on positiivisen muuttotaseen seurauksena enemmän kuin kyseisinä vuosina tilastoitiin syntyneitä.{Lähde}}
Vuonna 1950 äidinkielenään suomea puhui 91,1prosenttia väestöstä ja ruotsia 8,6prosenttia. Väestön koulutustaso oli melko alhainen, 93prosenttia oli suorittanut korkeintaan kansakoulun, keskikoulun oli suorittanut 4,5prosenttia ja ylioppilastutkinnon 2,5prosenttia. Vuonna 1959 Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon kuului 92,4prosenttia väestöstä, ortodokseja oli puolisentoista prosenttia ja väestörekisteriin kuului noin viisi prosenttia.
Väkiluvut lääneittäin vuosina 1949 ja 1959 sekä pinta-ala ja väestötiheys 1. maaliskuuta 1960. Keski-Suomen ja Pohjois-Karjalan läänit perustettiin 1. maaliskuuta 1960.[14][15]

19491959MuutosPinta-ala (km²)Maapinta-ala (km²)Asukkaita/maa-km²
vuonna 1959Uudenmaan lääni649163820001+26,3%10361986883,1Turun ja Porin lääni625337663040+6,0%230152201530,1Hämeen lääni542800579338(+13,0%)¹194221659634,9Kymen lääni307856332234+7,9%128481073730,9Mikkelin lääni239865235560(+2,6%)¹216501642314,3Kuopion lääni466936267920(+5,7%)¹200301674116,0Vaasan lääni608772452690(+4,7%)¹280882724216,6Oulun lääni354569407056+14,8%61192566867,2Lapin lääni164517201877+22,7%99130938702,2Keski-Suomen lääni-243637-183301575915,5Pohjois-Karjalan lääni-210885-214381797811,7Ahvenanmaa2300822144-3,8%1505148115,0Suomi39828234436382+11,4%33700930539614,5

¹Väestönmuutos 1949 aluejaon mukaan. Hämeen läänistä Keski-Suomen lääniin liitetyissä kunnissa asui 33773 asukasta 31. joulukuuta 1959. Kuopion läänistä Keski-Suomen lääniin liitetyissä kunnissa asui 14557 asukasta 31. joulukuuta 1959. Mikkelin läänistä Keski-Suomen lääniin liitetyissä kunnissa asui 10524 asukasta 31. joulukuuta 1959. Vaasan läänistä Keski-Suomen lääniin liitetyissä kunnissa asui 184783 asukasta 31. joulukuuta 1959.
Väestönmuutostilastoja 1945–1959[16]

Elinkeinot ja työelämä
Vuonna 1950 Suomessa tilastoitiin 1984000 ammatissa toimivaa henkilöä. Elinkeinoittain he jakautuivat seuraavasti:
Maa- ja metsätalous: 912000
Teollisuus: 550000
Kauppa: 160000
Liikenne: 107000
Palvelut: 227000
Tuntematon: 28000.[15]
Vuoden 1946 työaikalain mukainen työaika oli 47 tuntia viikossa. Kesäloman pituus oli yhdestä kolmeen viikkoa ja lauantait olivat työpäiviä.[17] Vuonna 1959 yleinen työaika lyhennettiin 45 viikoittaiseen työtuntiin, lauantait olivat edelleen työpäiviä. Elinkustannusten nopea nousu johti maaliskuussa 1956 yleislakkoon, jota kesti 19 vuorokautta.[18] Kesäkuussa 1958 annettiin työturvallisuuslaki.[19]
Talouselämä
Suomen bruttokansantuote kasvoi kaudella 1946–1960 keskimäärin viisi prosenttia vuosittain. Asukasta kohden laskettuna kasvu oli lähes neljä prosenttia vuodessa.[20] Valtionvelka laski sota-ajan huipustaan jyrkästi, ja oli 1950-luvulla noin 10–15 % bkt:sta.[21]
Vanhat markat

Suomen valuuttayksikkö oli markka, jonka arvo oli romahtanut toisen maailmansodan jälkeen. Seteleihin lisättiin nollia ja suurimman setelin nimellisarvo oli kymmenen tuhatta markkaa. Suurimmat setelit oli kuvitettu niin sanottujen merkkihenkilöiden kasvokuvin. Kolikkojen nimellisarvot olivat 1–200 markkaa, ja pennit jäivät pois käytöstä. Vuonna 1952 markkamääräiset setelit ja kolikot uudistettiin. Tapio Wirkkalan suunnittelema setelisarja laskettiin liikkeelle vuosikymmenen puolessa välissä, ja se oli lähes sellaisenaan käytössä kolme vuosikymmentä. Sodan jälkeen kaavailtiin suurta rahauudistusta ja valuutan nimen muuttamista riksiksi. Uudistuksen toteuttaminen venyi vuoteen 1963, jolloin markan nimellisarvosta poistettiin kaksi nollaa. Tuolloin myös pennit palasivat kuvioihin.[22] Toisen maailmansodan ja vuoden 1963 rahauudistuksen välistä aikaa kutsutaan vanhan markan kaudeksi{Lähde}}.
Rahanarvonkertoimen mukaan tuhat euroa vuonna 2012 vastasi noin 8000 vuoden 1945 markkaa ja 26000 vuoden 1950 markkaa. Vuoden 1959 luku on noin 43000 markkaa eli 430 uutta markkaa.[23]
Ulkomaankauppa
Suomen viennin arvo oli vuonna 1950 noin 81,5 miljardia vanhaa markkaa ja tuonnin arvo noin 89,1 miljardia. Vuonna 1959 luvut olivat sekä viennin että tuonnin osalta 267,3 miljardia (noin 2,67 miljardia uutta markkaa eli runsaat kuusi miljardia vuoden 2013 euroa). Suomen tärkeimmät kauppakumppanit olivat Neuvostoliitto ja Britannia, jälkimmäisen osuus etenkin vientimaana oli kuitenkin huomattavasti vähäisempi kuin 1930-luvulla. Saksan ja Ruotsin osuus kauppavaihdosta oli kasvussa. Saksan osuus oli 1940-luvun alkupuoliskon sotataloudessa noussut yli puoleen koko kauppavaihdosta, sodan jälkeen kauppa tyrehtyi täysin. Saksalla viitattiin rauhan tultua ensisijaisesti demokraattiseen Länsi-Saksaan. 2010-lukuun verrattuna etenkin Ruotsin merkitys Suomen kauppamaana oli vähäinen. Euroopan ulkopuolisista maista kauppaa käytiin lähinnä Yhdysvaltojen kanssa, muiden maiden yhteenlaskettu osuus oli noin kymmenesosa.[24]
Liikenne

Suomen liikenneverkko oli selviytynyt sotatoimista suhteellisen pienin vaurioin. Ongelmat johtuivat lähinnä vähäisestä uudistamisesta sekä kaluston vanhentuneisuudesta ja voimallisesta kulumisesta poikkeusoloissa. Jälkeenjääneisyys ei johtunut ainoastaan suursodasta, vaan oli pitkään jatkuneiden laiminlyöntien seuraus. Suurin ongelma on rautatieverkko ja junakalusto. Kaakkois-Suomessa uusi raja oli katkaissut rautatieyhteyksiä. Kaluston uusiminen oli hankalaa, sillä suomalaisen teollisuuden resurssit menivät sotakorvauksiin ja YYA-sopimus oli vahingoittanut Suomen uskottavuutta demokraattisena länsimaana, jolloin tuonti lännestä hankaloitui.[25]
1950-luku oli vielä höyryvetureiden valtakautta, vaikka dieselveturit tulivat alati yleisemmiksi. Rautateiden sähköistyksessä Suomi oli jälkijunassa, sillä ensimmäinen julkisen liikenteen sähkörata avattiin vasta 1960-luvun lopussa. Suomalaiset eivät olleet dieselvetureiden suhteen tuonnista riippuvaisia, vaan valmistivat itse suuren osan dieselvetureistaan.[26]
Henkilöautojen määrä moninkertaistui 1950-luvulla, mutta oli vuonna 1959 edelleen melko pieni: noin 163000 rekisteröityä henkilöautoa. Määrällinen kasvu vuodesta 1950 oli noin 136000 henkilöautoa. Moottoripyörien määrä kymmenkertaistui, ja niitä oli 1960-luvulle tultaessa noin satatuhatta eli enemmän kuin kertaakaan sitten 2000-luvun alun.[27]
Lainsäädäntöä ajanmukaistettiin, ja tieverkkoa kohennettiin vastaamaan kasvavan liikenteen tarpeita. Työt tehtiin pitkälti työttömyystöinä, jota käytäntöä Tie- ja vesirakennushallitus arvosteli. Teiden laajamittainen päällystäminen alkoi 1950-luvulla. Esimerkiksi Turun ja Helsingin välinen valtatie oli 1950-luvun puolivälissä vasta osittain kestopäällystetty. Vielä seuraavalla vuosikymmenellä suurin osa pääteistä oli öljysorapäällysteisiä.[28] Lossit olivat yleisiä jopa pääteillä, viikonloppuisin ja lomakaudella molemmille rannoille syntyi pitkiä autojonoja.[29] Kun Suomen päätieverkko modernisoitiin 1950- ja 1960-luvuilla, tarvittiin myös uusia siltoja ja lossit kävivät tarpeettomiksi. Suomen ensimmäistä moottoritietä alettiin rakentaa vuonna 1956. Nelitoistakilometrisen Tarvontien valmistuminen kesti kuusi vuotta.[30]
Liikenneturvallisuus oli 1950-luvulla heikkoa, tieliikennekuolemia sattui enemmän kuin 2000-luvulla, vaikka liikenteen volyymi oli vähäistä.[31]
Helsingin maalaiskunnan Seutulaan alettiin rakentaa lentoasemaa vuonna 1949. Aseman oli määrä valmistua vuoden 1952 olympialaisiin mennessä. Seutula eli nykyinen Helsinki-Vantaa oli Suomen ensimmäinen suihkukoneliikenteelle sopiva lentokenttä. Itse lentoasemarakennus oli vaatimaton puuparakki.[32]
Hyvinvointiyhteiskunta
Niin kutsutun hyvinvointiyhteiskunnan laajamittainen rakentaminen alkoi 1950-luvulla. Eräitä uudistuksia, kuten lapsilisät, oli esitelty jo edellisellä vuosikymmenellä. Kansaneläkelaki uudistettiin vuonna 1956. Hajanaista ja sodan heikentämää sairaalaverkostoa alettiin parantaa ja yhtenäistää: Suomeen syntyi valtakunnallinen keskussairaalaverkosto. Kansanterveystyö ja työterveyshuolto kehittyivät.[33] Vuonna 1950 Suomessa oli 456 sairaalaa, joissa oli kaikkiaan noin 30000 hoitopaikkaa, lääkäritiheyden suhteen Suomi oli Euroopan takapajula. 1940-luvulla käyttöönotettu lastenneuvolajärjestelmä alkoi tuottaa tulosta. Tartuntatauti- ja imeväiskuolleisuus vähenivät nopeasti. Uusi mielisairaslaki tuli voimaan 1952, ja sen myötä mielisairaanhoito muuttui kunnalliseksi.[34]
Hätäaputöitä alettiin kutsua toisen maailmansodan jälkeen työttömyystöiksi. 1950-luvulla otettiin käyttöön termi työllisyystyöt. Suomen heikkoa infrastruktuuria parannettiin suurelta osin työllisyystöinä. Maaseudulla työttömyys oli 1960-luvulle asti lähes tuntematon käsite; vaikka maatila ei kyennytkään tarjoamaan toimeentuloa, ajatusta työttömästä pientilallisesta pidettiin mahdottomana.[35]
Rikollisuus
Toisen maailmansodan jälkeisen väkivaltaisen jakson jälkeen henkirikosten määrä väheni jyrkästi. 1950-luku muistetaan useista ratkaisematta jääneistä henkirikoksistaan.
Kyllikki Saari ja Tulilahti
Seitsentoistavuotiaana surmatun isojokelaisen Kyllikki Saaren tapaus on Suomen rikoshistorian tunnetuimpia mysteereitä. Saari katosi kotimatkallaan 17. toukokuuta 1953 ja hänen ruumiinsa löydettiin suohaudasta lokakuussa. Murhaaja jäänee arvoitukseksi. Saaren hautajaisiin 25. lokakuuta 1953 saapui noin 25000 ihmistä.[36] Toinen tunnettu 1950-luvun murhamysteeri on 28. heinäkuuta 1959 tehty Tulilahden kaksoismurha. Tulilahden leirintäalueella Heinävedellä murhattiin jyväskyläläiset 21-vuotias Eine Nyyssönen ja 23-vuotias Riitta Pakkanen. Myös Nyyssönen ja Pakkanen löydettiin suohaudasta ja heidän murhaajansa tai murhaajiensa nimet jäänevät arvoitukseksi. Keskusrikospoliisin Mikkelin yksikkö sai vihjeitä Tulilahden kaksoismurhasta vielä 2000-luvullakin.[37]
Arkkitehtuuri

Suomalainen arkkitehtuuri sai 1950-luvulla kansainvälistä mainetta. Keveyden ja avaruuden vaikutelma hallitsivat suunnittelua. Alvar Aalto oli alan suomalainen ykkösnimi. Hänen 1950-luvun töihinsä lukeutuvat muun muassa Säynätsalon kunnantalo (1949–1952), Helsingin ydinkeskustan Rautatalo (1954) ja Helsingin Kulttuuritalo (1958). Aalto teki vuosikymmenen mittaan runsaasti kokeiluja eri materiaaleilla; hän käytti luonnonkiveä, tiiltä, puumateriaaleja, kuparia ja rapattua pintaa.[38]
Aikakauden muita tunnettuja arkkitehteja ovat muun muassa Aulis Blomstedt, Aarne Ervi, Viljo Revell, Osmo Sipari, Kaija Sirén ja Heikki Sirén sekä kouluarkkitehtuuristaan kuulu Jorma Järvi. Oppilaitoksia rakennettiin runsaasti, ja ne suunniteltiin avariksi ja valoisiksi. Muun muassa Helsingin yliopiston Porthania-rakennus (1957) ja Turun yliopiston Yliopistonmäen kampuksen rakennukset (1956–1959) ovat Aarne Ervin käsialaa. Jorma Järvi taas oli suunnitellut muun muassa Rovaniemen yhteislyseon (1952), Kulosaaren yhteiskoulun (1955) ja Tapiolan yhteiskoulun (1958–1960). Funktionalistiset nauhaikkunat tekivät paluun 1950-luvulla ja rasterijulkisivut olivat suosittuja. Rakennukset saatiin vaikuttamaan keveämmiltä jättämällä kantava runko verhojulkisivun taakse.[38]
1950-luvun kirkkoarkkitehtuurin edustajia ovat muun muassa Bertel Liljequistin Rovaniemen kirkko (1950), Osmo Siparin Sallan kirkko (1950), Kaj Saleniuksen roomalaiskatolinen Helsingin Pyhän Marian kirkko (1954) ja Veikko Larkkaan Kauhajoen kirkko (1958). Muita merkittäviä 1950-luvulla valmistuneita rakennuksia ovat muun muassa Jussi Paatelan ja Olli Pöyryn Pohjois-Karjalan keskussairaala (1953) sekä Veli Valorinnan ja Eino Tuommon suunnittelema Autotalo Helsingin ydinkeskustassa (1958). Suomen korkein 1950-luvulla rakennettu tornitalo on Raahessa sijaitseva Raahen Tornitalo (1958), joka on sekä asuintalo että vesitorni. Se on edelleen Pohjois-Suomen korkein rakennus, tosin sen julkisivu ei ole alkuperäinen.
1950-luvun esikaupunkialueet olivat ilmeikkäämpiä kuin kahden seuraavan vuosikymmenen elementtitalolähiöt. Erityyppiset asuinrakennukset pyrittiin mukauttamaan maisemaan ja niiden väliin jätettiin runsaasti tilaa. Kaarevat linjat ovat tunnusomaisia ajan arkkitehtuurille. Yrjö Lindegrenin Käärmetalo (1949–1951) Helsingissä on eräs aikakauden erikoisimmista ratkaisuista. Luonnonläheisen asumisen mallikaupunginosa Espoon Tapiola edusti uusinta uutta ja nousi jopa maailmanmaineeseen.[38] Tapiolan keskustan rakennukset ovat pääosin Aarne Ervin käsialaa, mutta leimallisia ovat myös Viljo Revellin suunnittelemat ns. taskumattitalot vuosikymmenen lopulta. Aivan Tapiolan naapurissa sijaitsevan Otaniemen Teekkarikylän rakentaminen alkoi myös 1950-luvulla. Punatiilisen Teekkarikylän suunnittelussa merkittävässä roolissa ovat olleet etenkin Heikki ja Kaija Siren sekä Alvar Aalto.
Muotoilu

Suomalaisen muotoilun maine perustuu pitkälti 1950-luvun saavutuksiin. Taideteollisuus muutti markkinointistrategioitaan ja alkoi hyödyntää muotoilijoiden persoonallisuuksia - muotoilijat haluttiin esittää ensisijaisesti taiteilijoina, kun he aiemmin olivat olleet lähinnä käsityöläisiä.[40]
Kaj Franck suunnitteli päivittäiseen käyttöön astiasarjan Kilta, jonka seuraajaksi tuli Teema-sarja. Timo Sarpanevan käsialaa on muun muassa i-sarja. Tapio Wirkkalan lasiteos Kantarelli (1946) herätti huomiota Milanon triennaalissa 1951 ja Antti Nurmesniemi suunnitteli Pehtoori-kahvipannunsa vuonna 1957. Saara Hopea menestyi Milanon triennaaleissa lasiteoksillaan. Hänen näyttävät hopeakorunsa hakivat vaikutteita Intian ja Egyptin korutaiteesta. Nanny Still muotoili värillistä käyttö- ja taidelasia, hänen teoksiaan on muun muassa Harlekiini (1959).[41]
Armi Ratia perusti tekstiili- ja vaatetusalan yrityksen Marimekon vuonna 1951. Yhdessä Maija Isolan kanssa hän loi hehkuviin väreihin ja raitoihin perustuvan linjansa.
Kantarelli-maljakko
Tapio Wirkkalan Kantarelli on mainittu 1950-lukua symboloivaksi esineeksi. Kun pahin pula-aika päästi Suomen otteestaan, voitiin jälleen kiinnittää huomiota laatuun. Vuosikymmenen keskeisimmät suomalaiset muotoiluesineet ovat yleensä ylellisyystuotteita, jotka keräsivät mainetta sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikassa. Kantarellin pohjalta kristallista hiottu Iittalan vaasi ostettiin New Yorkin Museum of Modern Artiin, lisäksi se komeili keskeisten designjulkaisujen kansikuvissa.[42]
Asuminen

Sodan jälkeen Suomessa vallitsi valtava asuntopula. Vielä 1950-luvulla Helsingissä asuttiin jopa pommisuojissa. Alivuokralaisuus oli yleistä myös perheiden kohdalla. Arava-järjestelmä oli esitelty vuonna 1949 helpottamaan taajamien asuntovajetta. Kaupunkien liepeille alkoi kohota lähiöitä, ensimmäisiä olivat Herttoniemi ja Maunula Helsingissä. Lähiöasunnot olivat usein pienempiä kuin vanhojen kaupunginosien asunnot.[43]
Rintamamiestalo
Erityisen suosittu uudisrakennusmuoto oli puolitoistakerroksinen rintamamiestalo, jonka saattoi rakentaa itse. Talotyyppiin kuului makuuhuone, olohuone, eteinen ja ullakkotila, joka oli mahdollista rakentaa myöhemmin. Keittiöissä ei enää yövytty. Rakennusmateriaalista oli puutetta, joten tarvittiin kekseliäisyyttä. Purettujen rakennusten materiaali hyödynnettiin mahdollisimman tarkkaan. Tiilipulan takia rintamamiestaloihin voitiin rakentaa vain yksi savupiippu, huoneet tulisijoineen suunniteltiin piipun ympärille. Rintamamiestalo oli omakotitalorakentamisen esikuva vielä 1960-luvullakin ja siitä tuli jälleenrakentamisajan yhtenäiskulttuurin symboli.[44][45]
Sisustus
1950-luvun uudet suomalaiset huonekalut olivat siroja ja hillitynvärisiä. Suomalaisten kodit oli kuitenkin sisustettu pääasiassa vanhoin perintöhuonekaluin, jotka olivat yleensä raskastekoisia ja massiivisia. Pinnat eivät päässeet esiin, sillä ne oli peitetty kirjoituin liinoin ja liinoille oli aseteltu valokuvat ja pikkuesineet.[45]
Kotitalouksien koneellistuminen
Sähkö, viemäröinti ja vesijohto yleistyivät vähitellen. Ne olivat taasen edellytys pesukoneiden ja muiden kodinkoneiden yleistymiselle. Työtehoseura arvioi vuonna 1950, että pyykinpesun osuus kotitaloustöistä oli viidennes. Ensimmäinen sähkökäyttöinen pyykinpesukone esiteltiin suomalaisille vuonna 1948. Ne olivat pulsaattorikoneita, jotka saattoi täyttää myös ämpärillä. Alkuun suomalaiset olivat riippuvaisia tuontikoneista automatisoidun pyykinpesun suhteen, mutta pian he aloittivat oman pesukonetuotantonsa. Automaattiset rumpupesukoneet esiteltiin 1950-luvun lopussa.[46][47]
Muutosvastarintaakin uusien kodinkoneiden suhteen esiintyi, esimerkiksi jääkaappien ja pölynimureiden tarpeellisuutta epäiltiin.[48] Sähkökäyttöisiä jäähdytyskaappeja alettiin kutsua jääkaapeiksi vuodesta 1953 alkaen. Jääkaappeja oli ollut Suomessa 1920-luvun lopulta lähtien, mutta ne olivat vielä 1950-luvulla varsin kalliita kotitalouksille. Elintarvikkeiden kylmäsäilytykseen käytettiin kaupungeissa sisä- ja ulkoikkunan välistä kapeaa tilaa, maaseudulla taasen olivat käytössä maakellarit. 1960-luvulle tultaessa useimmissa suomalaistalouksissa ei edelleenkään ollut jääkaappia.[46]
Sähköliesiä alettiin valmistaa Suomessa 1937, mutta ne yleistyivät kotitalouksissa vasta toisen maailmansodan jälkeen. Sähköliedet löivät itsensä läpi 1960-luvulla. Sinkkilevyllä päällystetyt tiskipöydät ja astiankuivauskaapit helpottivat astioidenpesua. Astianpesukoneet esiteltiin suomalaisille kotitalouksille vasta 1960-luvulla.[46] Muutoksista huolimatta perinteiset työtavat säilyivät vallitsevina varsinkin maaseudulla. Naiset olivat enimmäkseen perheenemäntiä ja useissa talouksissa oli kotiapulainen. Itsetekemistä ja säästäväisyyttä ihannoitiin. Työtehoa lisäsi keittiökalusteiden standardisointi suomalaisnaisten keskimittojen mukaisiksi. Puhtaasta ja valoisasta kodista tuli ihanne.[49]
Vesijohto yleistyi verkkaasti maaseudulla ja kaupunkien reunamilla. Vain kaupunkien keskusta-alueet olivat yleisesti juoksevan veden piirissä. Maalaistalot sijaitsivat usein mäen päällä, kaivot puolestaan mäen alla. Naiset joutuivat kantamaan vettä sangoilla, työtä tosin helpotettiin kehittämällä niin kutsutut ämmänlänget. Edistyksellisimpiin kyliin perustettiin vesiosuuskuntia, jotka valuraudan puutteessa rakensivat vesiputkistoa männynrungoista.[50]
Sähköistyminen näkyi myös suomalaisessa maisemassa. 1950-luvun taitteessa kansa oppi sanan valtakunnanverkko. Ensimmäinen voimalinja kulki Kemistä Petäjävedelle. Vähitellen leveät voimalinjaverkot halkoivat Suomea ristiin rastiin.[51]
Muovi
Suomen kieleen luotiin uudissana muovi vuonna 1947. Aiemmin oli puhuttu plastiikasta. Muoviset kankaanpalat olivat 1950-luvun taitteessa koulunuorison keräilykohteita ja vaihdon välineitä. Esimerkiksi kolme eri väristä muovinpalaa, joiden keskimitta oli 9cm², saattoi vaihtaa yhteen lakritsapötköön. 1930-luvulla syntynyt suomalainen muoviteollisuus kehittyi voimakkaasti sodan jälkeen: olympiavuonna 1952 Suomessa oli noin 70 muoviteollisuusyritystä. Muovin voittokulku oli tyrmäävä. Markkinoille ilmestyi muovisia hygieniatuotteita, astioita, leikkikaluja, tuhkakuppeja sekä rinta- ja sukkanauhoja. Erityisen tärkeä oli väritön muovikalvo, joka soveltui elintarvikekäyttöön.[52]
Ruokavalio
Teollistumisen ja muuttoliikkeen myötä Suomen itäinen ja läntinen ruokakulttuuri sulautuivat toisiinsa.[53] Suomalaiset suosivat 1950-luvulla rasvaisia ruokia. Läskisoosi, makkarakastike, tirripaisti ja hernekeitto olivat yleisiä ruokalajeja. Hedelmien ja vihannesten käyttö alkoi kasvaa vuosikymmenen puolenvälin tienoilla. Koulu- ja työpaikkaruokailu alkoi niin ikään yleistyä.[54] Eineksiä oli ollut Suomen markkinoilla jo 1930-luvulla. Vuonna 1957 kauppoihin ilmestyi joukko uusia valmisruokia: maksalaatikko, lihapyörykät, kaalikääryleet ja vispipuuro.[4][55]
1950-luvun alussa suomalainen kulutti vuodessa keskimäärin noin 370 litraa maitoa, kaksi ja puoli kiloa juustoa, 140 kiloa perunoita, 120 kiloa viljaa, 30 kiloa lihaa ja 20 kiloa tuoreita vihanneksia. Maidon kulutus oli lähes kolminkertaista 2010-lukuun verrattuna, ja perunoiden kulutus yli kaksinkertaista. Vuosikymmenen loppupuolella maidon kulutus alkoi laskea. Sen sijaan lihan ja tuoreiden vihannesten kulutus on nykypäivänä noin kolminkertaista ja juuston kulutus lähes kymmenkertaista 1950-luvun alkuun verrattuna. 1950-luvulla kulutetusta lihasta noin puolet oli sianlihaa ja puolet naudanlihaa, ja siipikarjanliha oli vielä harvinaista.[56]
Coca-Cola rantautui Suomeen Helsingin kesäolympialaisten aikana.
Alkoholinkulutus ja tupakointi

Suomalaisten tilastoitu alkoholinkulutus sataprosenttiseksi alkoholiksi henkilöä kohden muutettuna oli 1950-luvun lopulla noin viidesosa siitä, mitä puoli vuosisataa myöhemmin kulutettiin. Tilastoimatonta kulutusta oli arviolta noin kolmannes kulutuksesta.[57] Alkoholinkäyttöä pyrittiin ohjaamaan mietoihin juomiin pois humalahakuisesta juomisesta. Oy Alkoholiliike Ab:n – nykyisen Alkon – myymälöiden ilme muuttui kun pullot pantiin hyllyihin pystyasentoon, etiketin näkyminen ei ollut enää kiellettyä. Sadannen myymälänsä Alkoholiliike avasi Turun Eerikinkadulle huhtikuussa 1957.[58] Vuonna 1959 yli kaksi kolmasosaa alkoholista kulutettiin väkevinä juomina; keskiolutta ei vielä saanut elintarvikeliikkeistä.
Viina oli edelleen kortilla, mutta lähinnä sosiaalisista syistä. Lopullisesti viinakorteista luovuttiin 1970-luvun alussa, ja tuon jälkeenkin niin kutsutut väärinkäyttäjät olivat kontrollin kohteina.[59]
1950-luvun tärkeimpiä alkoholijuomauutuuksia olivat Koskenkorva ja Hartwallin lonkero. Lonkeroa oli alun perin tarkoitus valmistaa vain vuoden 1952 kesäolympialaisten aikaan, mutta suuren suosion takia sen valmistusta jatkettiin ja jatketaan yhä.
Vuonna 1950 jopa lähes 80 prosenttia suomalaisista miehistä tupakoi päivittäin, mutta naisista vain noin joka kymmenes. Sotien aikana ilmaiseksi jaetut niin sanotut muonatupakat olivat opettaneet miehet tupakoimaan. Miesten tupakointi kuitenkin väheni vuosikymmenen loppuun mennessä noin 60 prosenttiin.[60][61]
Koskenkorva
Koskenkorvan viina tuli markkinoille 1. heinäkuuta 1953. Alkuun sitä myytiin puolen litran pulloissa, juoman alkoholipitoisuus oli 38 vol-% ja hinta 495 vanhaa markkaa. Nimensä Koskenkorva sai eteläpohjalaisesta Koskenkorvan kylästä. Etiketti oli suunniteltu Suomessa ja se oli Lasse Linnanmäen käsialaa. Kuvassa oli pohjalainen peltomaisema ja teksti "valmistettu perunasta". Nelimerkkinen tuotenumero otettiin käyttöön 1955 ja Koskenkorvan raaka-aineiksi mainittiin tuolloin peruna ja vilja.[62][63] Koska Koskenkorva oli suosittua, sille annettiin useita lempinimiä, tunnetuimpina kenties Koskis ja Kossu.[64]
Muoti

Yhdysvalloista lähtöisin olleen nuorisokulttuurin syntymisen ohella 1950-luvulla syntyi myös nuorisomuoti, jolla nuoret halusivat erottua lapsista ja aikuisista. Etelä-Suomessa kukoisti vahvana lättähattukulttuuri, johon kuuluivat pojilla tummat puvut, lahkeista kavennetut housut, olkatoppaukset, litistetyt hatut, leveät solmiot ja teräväkärkiset nahkasaappaat, ”spittarit”. Hiukset kasvatettiin pitkiksi ja kammattiin usein Brylcreemillä taaksepäin. Farmarihousut eli farkut rantautuivat Suomeen, ja yleistyivät etenkin vuosikymmenen lopulla. Myös farkkutakit ja nahkatakit olivat yleisiä. Nuorten muotiin vaikutti rock and roll, eritoten Elvis Presley.
Tytöt ja naiset pukeutuivat edelleen yleensä hameeseen tai mekkoon. Ensimmäiset tyttöjen kauneudenhoitovälineet ja -aineet tulivat suomalaiskauppoihin 1950-luvulla. Tytöillä lättähattumuotiin kuuluivat mahdollisimman kapea hame, olkatoppaukset, kiilakantaiset kengät, räikeä huulipuna sekä villamyssyt, joiden myötä tyttöjen nimikkeeksi tuli "myssymissi". Vaihtoehtoisesti jotkut tytöt pitivät tiukkoja pitkiä housuja.
Rayon-kuidusta valmistetut vaatteet olivat niin ikään muodikkaita. Myös ulsterit, villajumpperit ja hupulliset duffelitakit olivat yleinen näky katukuvassa. Takkeja ommeltiin usein kotona.[65] Vuonna 1951 perustettu Marimekko valmisti alkuvuosinaan etenkin susoittuja, värikkäitä naisten kesävaatteita.
Vapaa-aika
Vapaa-ajan määrä oli aiempiin vuosikymmeniin verrattuna lisääntynyt, mutta lauantait olivat yhä työ- ja koulupäiviä. 1950-luvulla vietettiin paljon vapaa-aikaa ulkona, koska sisällä oli varsin vähän tekemistä. Lavatanssikulttuuri oli hyvin suosittua. Se oli tuolloin noussut uudelleen kukoistukseensa sodanaikaisen tanssikiellon kumoamisen jälkeen. Sotasukupolvi synnytti suomalaiskansallisen tangon.[66]
Vuonna 1950 Helsinkiin avattiin Suomen ensimmäinen huvipuisto, Linnanmäki. Kari Mannerlan laatima lautapeliklassikko Afrikan tähti julkaistiin vuonna 1951.
Vapaa-ajan matkailu ulkomaille alkoi 1950-luvulla, tosin se oli vielä harvinaista, ja sitä harrastivat etenkin toimihenkilöt ja pitkistä lomista nauttivat opettajat. 1950-luvun etelänmatkat kestivät tyypillisesti useamman viikon, sillä liikennevälineet olivat paljon hitaampia kuin nykyaikana. Suosituimpia kohteita olivat Italian kaupungit sekä Espanjan aurinkorannat. Matkoilla oli usein mukana opas, jonka ansiosta kielimuuri ei ollut ongelma.[67]
Urheilu

Helsingin kesäolympialaiset 1952 ovat toistaiseksi ainoat Suomen isännöimät olympialaiset. Suomi sijoittui näiden olympialaisten mitalitaulukossa kahdeksanneksi saaden kuusi kultamitalia, kolme hopeamitalia ja 13 pronssimitalia. Kultamitalistit olivat painija Kelpo Gröndahl, nyrkkeilijä Pentti Hämäläinen, melojat Thorvald Strömberg, Kurt Wires, Yrjö Hietanen ja Sylvi Saimo. Melbournen kesäolympialaisissa 1956 menestyneimpiä suomalaisia urheilijoita olivat ampuja Pentti Linnosvuo sekä painijat Rauno Mäkinen ja Kyösti Lehtonen.
Veikko Hakulinen oli vuosikymmenen menestynein suomalainen hiihtäjä, joka voitti kaksi olympiakultamitalia ja kolme MM-kultamitalia. Muita 1950-luvun menestyneitä hiihtäjiä olivat ainakin Heikki Hasu, Mirja Hietamies, Siiri Rantanen, Tapio Mäkelä, Sirkka Vilander ja Paavo Lonkila.
1950-luvun menestyneimpiä suomalaisia moottoriurheilijoita olivat ainakin Jyväskylän suurajot kolmesti voittanut Osmo Kalpala sekä Eläintarhanajot monta kertaa voittanut Curt Lincoln.
Kirjallisuus

Modernismi ja realismi
Perinteisen kerronnan rinnalle tuli 1950-luvulla modernismi. Tamperelaisten ja helsinkiläisten kirjailijoiden välille lohkesi jonkinmoinen railo, puhuttiin Tampereen realisteista ja Helsingin modernisteista. Eräs modernismin suomenkielisiä perusteoksia on Veijo Meren Manillaköysi (1957). Yhdessä Antti Hyryn, Paavo Rintalan ja Marja-Liisa Vartion kanssa Meri muodosti prosaistisukupolven, joka jakoi yhtenäiset kirjalliset ideaalit.[68]
Nykyaikaisen suomalaisen lyriikan uranuurtaja Paavo Haavikko julkaisi ensimmäisen teoksensa Tiet etäisyyksiin vuonna 1951. Myöhemmin hän kirjoitti myös näytelmiä, kuunnelmia ja oopperalibrettoja ja kehittyi virtuoosiksi erotiikan, rakkauden ja kuoleman kuvaajana. Lauri Viidan Pispala-aiheinen romaani Moreeni ilmestyi vuonna 1950.[69] Humoristina tunnettu Veikko Huovinen aloitti kirjailijanuransa vuonna 1952 romaanilla Havukka-ahon ajattelija. Jorma Korpelan niin ikään 1952 julkaistua Tohtori Finckelmania pidetään myös eräänä 1950-luvun parhaista romaaniteoksista.[70]
Eeva-Liisa Manner julkaisi lyyristä modernismia edustavan runokokoelmansa Tämä matka vuonna 1956 ja kohosi sen myötä keskeiseksi modernistiksi. Lassi Nummi käsitteli teoksissaan Kaukoitää, rakkautta ja luontoa. Juha Mannerkorpi kuuluu niin ikään 1950-luvun merkittäviin kirjailijoihin.[71]
Viihdekirjallisuuden nimiä oli muun muassa Aino Räsänen, joka jatkoi 1940-luvulla aloittamaansa Helena-romaanien sarjaa. Anni Polva aloitti suositun Tiina-sarjansa vuonna 1956. Sotakirjailijana profiloitunut Reino Lehväslaiho aloitti laajan tuotantonsa 1950-luvun lopulla.
Mika Waltari jatkoi historiallisten suurromaaniensa parissa; muun muassa Turms, kuolematon ja Feliks onnellinen julkaistiin 1950-luvulla.
Tuntematon sotilas
Vuosikymmenen tapaus oli tamperelaisen teollisuustyöntekijän Väinö Linnan kirjoittama Tuntematon sotilas, romaani aika velikullista jatkosodassa. Teoksen lukemisesta tuli lähes kansanliike. Jaakko Syrjä kertoo Tuntemattomasta: "Siinä olivat rinnan valtava lukemisprosessi ja ne merkitykset, jotka päivittyivät maailmankuvan rajun muodostumisprosessin yhteydessä. Siinä Väinölle kiteytyi ja selkiytyi kaikki se, mikä oli ollut välillä vähän sulamatontakin."[72] Eino Kailan mukaan Tuntematon oli kuin Seitsemän veljestä sodassa.[73] Juice Leskinen ei pitänyt Tuntematonta varsinaisesti sotaromaanina, vaan inhimillisenä teoksena, "jossa ihmisen käytös johtaa sotaan".[74]
Tuntemattomasta sotilaasta tuli käsite. Sitä on luultu jopa dokumentiksi, vaikka Linna itse painotti, että vain paikannimet ovat todellisia. Teoksen hahmot ovat fiktiivisiä, mutta niillä on suhde historiallisiin henkilöihin.[75] Romaanista on tehty sittemmin useita teatteri-, elokuva- ja radiosovituksia.
Linnan eeppinen romaanitrilogia Täällä Pohjantähden alla näki päivänvalon vuonna 1959, jolloin julkaistiin sarjan ensimmäinen osa.
Lehdistö
1950-luvun taitteessa Suomessa ilmestyi 874 aikakauslehteä, joista noin neljä viidesosaa oli suomenkielisiä. Paperipulan hellittäessä viikkolehdistö nousi kukoistukseensa. Sillä oli kansan viihdyttäjänä asema, joka sittemmin periytyi televisiolle. Aku Ankka -lehti rantautui Suomeen vuonna 1951 ja pääsi heti kansan suosioon.[76] Yleistekninen aikakauslehti Tekniikan maailma perustettiin vuonna 1953.
Sanomalehtien levikki kasvoi 1950-luvulla. Puoluepoliittisesti sitoutuneita lehtiä ilmestyi runsaasti, mutta sitoutumattomien lehtien suosio kasvoi niiden kustannuksella. Sanomalehdistön suunta oli puoluesidonnaisuudesta sitoutumattomuuteen, esimerkiksi Helsingin Sanomat oli jättänyt edistyspuolueen jo 1932.[77]
Radio

Vuonna 1948 Suomessa tilastoitiin 164 radiovastaanotinta tuhatta asukasta kohden.[78] Pitkille, keskipitkille ja lyhyille aalloille varatut taajuusalueet alkoivat ruuhkautua. Ratkaisu oli ultralyhyet aallot. ULA-lähetykset aloitettiin 1951 ja vuosikymmenen kuluessa Suomeen rakennettiin ULA-asemaverkosto. Sen myötä radiolähetysten kuuluvuus parani olennaisesti.[79] Radiolähetysten vastaanottaminen vaati erityisen luvan: Miljoonas radiolupa lunastettiin vuonna 1955. Kuuntelulupien lukumäärä kohosi runsaaseen kahteen miljoonaan ennen kuin käytännöstä luovuttiin vuonna 1977.[80]
Suosittuja radio-ohjelmia olivat muun muassa Metsäradio, joka jatkuu edelleen, Pienoisparlamentti sekä Niilo Tarvajärven juontamat Tervetuloa aamukahville ja Lauantaisauna. Kuunnelmaillaksi vakiintui maanantai. Hella Wuolijoki oli puolestaan perustanut Radioteatterin vuonna 1948, sen kuusitoistahenkiseen näyttelijäkuntaan kuului muun muassa Kauko Käyhkö.[81] Markus-setä jatkoi 1926 aloittamaansa Lastentuntiaan aina vuoteen 1956. Seuraavien vuosikymmenten legenda Spede Pasanen aloitteli uraansa radiossa 1950-luvun lopussa.
Televisio

Suomen ensimmäinen julkinen televisiolähetys lähetettiin toukokuussa 1955, hankkeen takana oli Radioinsinööriseura. Tekniikan edistämissäätiö alkoi tukea orastavaa televisiotoimintaa vuonna 1956, jolloin TES TV -niminen kanava aloitti lähetyksensä pääkaupunkiseudulla. Tallinnan television lähetyksiä oli voinut seurata Suomen etelärannikolla jo vuoden 1955 alussa.[82]
Yleisradio aloitti koelähetyksensä vuonna 1956; tammikuussa 1958 aloitettiin säännöllinen televisiolähetystoiminta. Lähetykset olivat suoria, sillä ensimmäisen kuvanauhoittimensa Yleisradio otti käyttöön vasta 1960.
Televisiolaitetta kutsuttiin alkuun näköradioksi. Television mukana olohuoneisiin tuli kuuluttajatar, vuoden 1953 Suomen neito Teija Sopanen. Keväällä 1957 televisiouransa aloittanutta Sopasta tultiin katsomaan vaikka naapureiden televisiosta. Lapsille piti selventää, että television täti ei ollut laitteen sisällä vangittuna. Varhaiset televisiolähetykset katkesivat tuon tuostakin teknisiin ongelmiin, ja Sopasen työnä oli kertoa katsojia rauhoittavasti, että pian lähetystä päästään jatkamaan.[83] Toinen näköradion mukanaan tuoma kaunotar ja tuleva kiintotähti oli Lenita Airisto, joka aloitti televisiotoimittajan työnsä elokuussa 1957.[84] Lastenohjelmistaan ja piirroksistaan tunnettu Kylli-täti debytoi televisiossa syksyllä 1957.[85]
Musiikki
Taidemusiikki

Jean Sibelius oli kansallinen monumentti, jonka sävelteoksiin liittyviä arvoja ei hevin kyseenalaistettu. Toisen maailmansodan jälkeistä taidemusiikkia määrittää ensisijaisesti suhde säveltaiteelliseen modernismiin. Einar Englund oli tehnyt pesäeroa Suomen taidemusiikkia hallinneeseen sibeliaaniseen perinteeseen jo 1940-luvulla ja häntä pidettiin aikalaisarvioissa sinfonisen tradition uudistajana. 1950-luvulla haluttiin ottaa vielä enemmän etäisyyttä kansallisena pidettyyn musiikkityyliin modernististen sävellystekniikoiden avulla. Samalla tultiin uudistaneeksi taidemusiikkia ja siihen liittyvää kulttuuria aina rakenteita myöten.[86]
Suursota oli katkaissut yhteyksiä muualle Eurooppaan ja ne alkoivat elpyä 1950-luvulle tultaessa. Vaikutteita alettiin jälleen omaksua suomalaisen tradition lisäksi ulkomaisista säveltaiteen virtauksista. Modernismin toisen aallon tärkein sävellysmenetelmä oli sarjallisuus ja sen alalaji dodekafonia eli kaksitoistasäveljärjestelmä.[87]
Vuonna 1949 oli perustettu Nykymusiikki ry, joka profiloitui uusien suuntausten lipunkantajana. Sen perustajia olivat muun muassa Erik Bergman, Joonas Kokkonen, Aarre Merikanto ja Erik Tawastjerna. He olivat jo vakiintuneita tekijöitä 1950-luvulla; vuosikymmenen uusia nimiä oli muun muassa Einojuhani Rautavaara, joka haki kaksitoistasäveltekniikasta ratkaisua suurten muotokokonaisuuksien rakennustyöhön. Hänen varhaiskautensa keskeisiä saavutuksia on Kaivos-ooppera (1957–1960/1962).[88]
Viihdemusiikki

Toinen maailmansota vaikutti voimakkaasti 1950-luvun alun viihteeseen, viihdetilaisuuksien pohjavireeseen ja laulujen teksteihin - olihan tanssikiellon päättymisestä vasta pari vuotta. Vuosikymmenen lopussa sodan vaikutus oli ratkaisevasti vähentynyt, elettiin sävelparaatien aikaa. Tanssilavakulttuuri kukoisti 1950-luvulla, esiintyjistä suosituin oli Olavi Virta, jonka ura oli alkanut 1930-luvulla. Hän levytti suurimman osan tuotannostaan 1950-luvulla, menestyskappaleista mainittakoon tangot ”La Cumparsita”, ”Tulisuudelma” ja ”Ennen kuolemaa”. Virran levyttämistä iskelmistä ikivihreimmäksi osoittautui italialaisperäinen ”Hopeinen kuu”. Vuosikymmenen uusia nimiä olivat muun muassa Eino Grön, Vieno Kekkonen ja Annikki Tähti. Suomalaisen musiikkielämän huomattavia vaikuttajia olivat Reino Helismaa ja Toivo Kärki. Urheilijanakin kunnostautunut viihteen monitoimimies Tapio Rautavaara nautti laajaa yleisönsuosiota. Kipparikvartetti ja Metrotytöt olivat niin ikään aikakauden suuria nimiä.[89]
Ajalle oli tyypillistä, että kansainvälisille supertähdille haettiin suomalaisia vastineita, esimerkiksi teini-ikäinen Laila Kinnunen pyrki Suomen Audrey Hepburniksi Elokuva-Aitan järjestämässä kilpailussa. Kilpailun voitti 17-vuotias helsinkiläinen Riitta Ylitalo. Suursuosioon nousseen Kinnusen ammattimuusikon ura alkoi syksyllä 1957, jolloin hän levytti suomalaisen version italialaisesta iskelmästä ”Lazzarella”.[89][90] Suurin osa 1950-luvun menestyssävelmistä oli ulkomaista alkuperää.
Iskelmä ja tango olivat viihdemusiikin suosituimmat lajit. Levy-yhtiö Scandian johtoporras puolestaan kehitti niin sanotun jazz-iskelmän, jonka läpimurto oli Brita Koivusen 1956 levyttämä ”Suklaasydän”. Iskelmälaulukilpailuja järjestettiin kautta Suomenniemen. Vaikka niiden taiteellinen merkitys oli vähäinen, hupimerkitys oli sitäkin suurempi. Laulukilpailujen tahaton huumori kuului kansan eräisiin perustarpeisiin.[89]
Musiikkikappaleista suurin kaupallinen menestys oli Annikki Tähden tulkitsema ”Muistatko Monrepos'n”, jonka sanoitus heijasteli ajankohtansa vaiettuja tuntoja. Tähden levytys oli Suomen ensimmäinen kultalevy. Muita kultalevyyn yltäneitä levytyksiä olivat muun muassa ”Rovaniemen markkinoilla”, ”Isoisän olkihattu”, ”La Cumparsita” sekä ”Balladi Olavinlinnasta” ja ”Kuningaskobra”.[89]
Rock-musiikki rantautui Suomeen vuosikymmenen puolessavälissä ja synnytti varsinaisen nuorisokulttuurin; nuorisosta tuli oma markkinasegmenttinsä. Ensimmäiset nuorisolehdet tulivat markkinoille: Ajan sävel alkoi ilmestyä vuonna 1955. Samana vuonna teki läpimurtonsa Bill Haley, jonka esittämä ”Rock Around the Clock” nousi Suomen levylistojen kakkoseksi vuonna 1956. Syksyllä 1956 viranomaiset pelkäsivät samannimisen elokuvan johtavan mellakkaan Helsingissä. Turussa poliisit kielsivät rock-konsertin järjestämisen.[89][91]
Elokuvat

Suomalainen elokuva eli 1950-luvulla studiokautensa viimeistä kokonaista vuosikymmentä. Suomen Filmiteollisuuden ja Suomi-Filmin rinnalle tuli kolmas tuotantoyhtiö, Fennada-Filmi. 1960-luvulle tultaessa studiotuotanto oli henkitoreissaan ja nopeasti yleistyvä televisio vauhditti elokuvateollisuuden rappiota. Ennen loppuaan Suomen Filmiteollisuuden tuotantotahti yltyi ennen näkemättömiin mittoihin. Suomen elokuva-arkisto perustettiin vuonna 1957.[92] Adams-Filmin tulipalossa vuonna 1959 tuhoutui osa suomalaista elokuvahistoriaa, kuten Teuvo Tulion varhaisimmat elokuvat ja useita mykkäelokuvia.
1950-luvun mittavasta tuotannosta helminä erottuvat muun muassa Erik Blombergin Lappi-aiheinen fantasiaelokuva Valkoinen peura (1952) ja Maria Jotunin teoksiin perustuva Kun on tunteet (1954). Matti Kassilan taiteellisesti vahvimmat teokset olivat Sininen viikko (1954), Hilmanpäivät (1954) ja kanavan rannalle sijoittuva alkoholismikuvaus Elokuu (1956). Jack Witikan niin ikään alkoholismia käsittelevä Mies tältä tähdeltä (1958) kuuluu vuosikymmenen  lopun merkkiteoksiin.[92]
Edvin Laineen ohjaama Tuntematon sotilas (1955) oli 1950-luvun katsotuin elokuva ja on edelleen Suomen eniten teatterikatsojia saanut elokuva. Paradoksaalisesti Tuntemattoman menestys ajoi Suomen Filmiteollisuuden vaikeuksiin: elokuvan tuottama voitto piti sijoittaa verotuksen takia uusiin elokuviin, ja niistä useat olivat taiteellisia mahalaskuja.[74]
Niskavuori-aiheisia elokuvia kuvattiin 1950-luvulla neljä kappaletta: Edvin Laineen ohjaamat Niskavuoren Heta (1952), Niskavuoren Aarne (1952) ja Niskavuori taistelee (1957) sekä Valentin Vaalan värielokuva Niskavuoren naiset (1958). Kolme Jussi-palkintoa saanut Niskavuoren Heta oli erityisesti nimiosan tulkitsijan Rauni Luoman juhlaa.
Tukkilaiselokuvat olivat suosittuja, lajityypin valiona Armand Lohikosken Me tulemme taas (1953). Ville Salmisen romanssi Kaunis Veera (1950) on niin ikään vuosikymmen ikivihreitä.[92] Tyypillistä 1950-luvun viihde-elokuville on järvi- tai koskimaisema tapahtumaympäristönä ja helposti tarttuva ralli tunnusmusiikkina. Kaupungistuvassa Suomessa maaseutu esitettiin romanttisena onnelana, jonka vastakohtana oli paheita ja kiusauksia kuohuva kaupunki.
Sotilasfarsseilla oli terapeuttinen tehtävänsä sodan kauhujen prosessoinnissa. Lajin parhaimmistoa on Aarne Tarkaksen Vatsa sisään - rinta ulos (1959).[92] Mika Waltarin ja Serpin aiheisiin perustuvat komediat olivat suosittuja: Gabriel, tule takaisin (1951), Huhtikuu tulee (1953) ja Isän vanha ja uusi (1955). Vuosikymmen oli myös uudelleenlämmitysten aikaa; useat 1930-luvulla ensi kerran kuvatut elokuvat saivat uudelleentulkintansa 1950-luvulla. Näihin lukeutuvat muun muassa Syntipukki (1957) ja Kuriton sukupolvi (1957). Iskelmäelokuva oli 1950-lopun ja seuraavan vuosikymmenen alun ilmiö. Löyhäjuonisia viihde-elokuvia valmistettiin puolisen tusinaa, ensimmäisenä Suuri sävelparaati (1959). Samana vuonna ensi-iltansa saaneessa Iskelmäketjussa tähtinä loistivat Pirkko Mannola ja Lasse Liemola.
1950-luvulla tehtiin myös humoristisia elokuvia, joista tunnetuimpia ovat tiuhaan tahtiin valmistuneet Pekka ja Pätkä -elokuvat. Pekka Puupäätä näytteli kaikissa elokuvissa Esa Pakarinen, hänen ystäväänsä Pätkää Masa Niemi ja vaimoaan Justiinaa Siiri Angerkoski. Suurimman osan niistä ohjasi Armand Lohikoski.
Värielokuvat alkoivat yleistyä 1950-luvun jälkipuoliskolla. Ensimmäinen suomalainen värielokuva on Toivo Särkän vuonna 1956 ohjaama Juha.
Elokuvatähdistä suosiossa pysyivät vanhat tutut Tauno Palo ja Ansa Ikonen. Siiri Angerkosken, Hannes Häyrinen ja Lasse Pöystin urat jatkuivat vakaasti. Neljänkymmenen ikävuoden rajaa lähestyvät Helena Kara ja Regina Linnanheimo lopettivat valkokangasuransa 1950-luvulla. Vuosikymmenen uusia suosikkeja olivat miesnäyttelijöistä muun muassa Jussi Jurkka, Pentti Siimes ja Matti Ranin. Naisnäyttelijöistä yleisönsuosioon nousivat muun muassa Heidi Krohn, Assi Nortia, Elina Pohjanpää, Anneli Sauli ja Eeva-Kaarina Volanen. Eräät heistä tekivät elokuva- ja televisiouraansa vielä seuraavan vuosisadan puolella.
Rillumarei
1950-luvun ilmiö oli niin sanottu rillumarei, kevyen, kaikkea vakavuutta ja tekosyvällisyyttä kaihtava populaarikulttuurin ilmentymä, joka ulottui iltamiin, elokuviin, musiikkikappaleisiin ja kuunnelmiin. Pilkan kohteina olivat modernismi, "Helsingin herrat" ja teennäisyys. Rillumarein keskeiset henkilöt olivat Reino Helismaa, Toivo Kärki ja Esa Pakarinen.[66] Elokuvataiteessa rillumarein merkkiteoksia ovat Rovaniemen markkinoilla (1951) ja Lentävä kalakukko (1953).
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Linnilä, Kai; Utrio, Meri| title = Suomi silloin kerran: näin elettiin vuosina 1944–1956| publisher = Kustannusliike Tammi| year = 1992| id = ISBN 951-30-9675-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Bagh, Peter von| title = Sininen laulu - Itsenäisen Suomen taiteiden tarina| publisher = WSOY| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-32895-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Saarikangas, Kirsi; Mäenpää,Pasi; Sarantola-Weiss, Minna| title = Suomen kulttuurihistoria| publisher = Kustannusliike Tammi| year = 2004| version = Osa 4| id = ISBN 951-31-1845-2}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:1950-luku
Luokka:Itsenäisen Suomen historia

Montako henkirikosta tapahtuu Etelä-Afrikassa vuosittain viimeisimmän tilastoinnin mukaan?


Tarke eli diakriittinen merkki ( ’erottava’) on kirjaimen lisuke, joka tavallisimmin esiintyy kirjaimen ylä- tai alapuolella joko hieman siitä erillään tai sitä osittain koskettaen. Toisinaan tarke voi asemoitua kirjaimen keskelle tai viereenkin. Eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa yleisiä yläpuolisia tarkkeita ovat treema ( ¨ ), niin sanotut aksentti- eli korkomerkit akuutti ( ´ ), gravis ( ` ) ja sirkumfleksi ( ˆ ) sekä hattu ( ˇ ). Alapuolisia tarkkeita ovat sedilji ( ¸ ) ja ogonek ( ˛ ).
Tyypillisesti tarke osoittaa tavanomaisesta poikkeavaa ääntämystä, mutta joskus tarkkeella erotetaan toisistaan kahden erimerkityksisen sanan kirjoitusasut, vaikkei ääntämyksellistä eroa ole[1] (esimerkiksi ranskassa sekä konjunktio ou ’tai’ että adverbi où ’missä’ ääntyvät /u/).
Kirjainta, johon tarke liittyy, kutsutaan kanta- tai perusmerkiksi. Tavallisesti tarke hahmottuu kirjaimen osaksi, mutta teknisessä mielessä se voi olla erillinenkin merkki, ja sen kantamerkkinä voi toimia myös sellainen kirjain, johon jo liittyy jokin toinen tarke.[2] Esimerkiksi vietnamissa yhteen vokaalikirjaimeen voi usein liittyä kaksi tarketta, joista toinen osoittaa vokaalin laatua ja toinen toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua.[3]
Käyttö
Tarkkeiden käyttötavat ovat paljolti kielikohtaisia. Samaa tarketta voidaan käyttää erilaisiin tarkoituksiin eri kielissä – tai samassakin kielessä eri tilanteissa. Esimerkiksi vokaalin yläpuolelle sijoittuva akuutti osoittaa espanjassa tavallisesti sanapainoa, mutta unkarissa vokaalin ääntymistä pitkänä[1] (mihin joskus liittyy myös äännearvon muuntuminen). Toisaalta samaa äänteellistä piirrettä voidaan eri kielissä merkitä erilaisella tarkkeella. Esimerkiksi soinnitonta postalveolaarista frikatiivia [ʃ] eli niin sanottua suhu-s:ää merkitään muun muassa suomessa ja tšekissä lisäämällä S/s-kirjaimen yläpuolelle hattu (Š/š), mutta turkissa lisätäänkin kirjaimen alle sedilji (Ş/ş).
Tavallaan kielikohtaista on myös, milloin jokin kirjaimen osa mielletään tarkkeeksi. Esimerkiksi saksassa kirjainten Ä/ä, Ö/ö ja Ü/ü pisteitä pidetään tarkkeina, joiden esiintyminen tavallisimmin aiheutuu kielen taivutusopillisesta vokaalivaihtelusta (umlaut). Saksan kielessä näitä tarkkeellisia kirjaimia pidetään pelkkinä A/a:n, O/o:n ja U/u:n muunnelmina, ja esimerkiksi aakkostettaessa A/a ja Ä/ä ovat keskenään samanarvoisia. Sen sijaan suomessa ja ruotsissa Ä/ä ja Ö/ö (sekä Å/å) ovat itsenäisiä kirjaimia, jotka aakkostetaan erikseen. Niinpä suomessa Ä/ä:n pisteitä ei tavallisesti mielletä tarkkeeksi (sen enempää kuin esimerkiksi pienaakkosen i pistettä), vaan niitä pidetään kirjaimen elimellisenä osana. Kansainvälisestä näkökulmasta Ä/ä kuitenkin helposti hahmottuu treema-a:ksi[4] – samoin kuin suomalainen lienee taipuvainen pitämään vaikkapa islannin Á/á-kirjainta vain akuutti-a:na.
Tarkkeet tietokoneissa
Tietotekniikassa tarkkeet voidaan toteuttaa useilla vaihtoehtoisilla tavoilla. Tavallisinta on käyttää niin sanottuja koostemerkkejä eli valmiita tarkkeen ja kantamerkin yhdistelmiä, mutta tarkkeet voivat olla teknisessä mielessä erillisiäkin merkkejä, jotka asemoituvat kantamerkin kohdalle.
Varhaisissa tietokoneiden merkistöissä tarkkeita oli käytettävissä niukasti tai ei lainkaan. Kun esimerkiksi ASCII-merkistö kehitettiin ensisijaisesti amerikanenglantia varten, tarkkeelliset kirjaimet jäivät tilanpuutteen takia pois, sillä 7-bittisessä merkistössä oli vain 128 merkkipaikkaa, joihin piti saada sopimaan englannin suur- ja pienaakkosten lisäksi numerot 0–9, tärkeimmät väli- ja erikoismerkit sekä joukko teknisiä ohjauskoodeja. Tarkkeellisia kirjaimia oli kuitenkin mahdollista tulostaa paperille hieman kirjoituskoneiden tapaan niin, että kantamerkki ja erillinen tarkkeenomainen lisämerkki asemoituivat päällekkäin:[5]
a + ` → à (a ja gravis)
a + ^ → â (a ja sirkumfleksi)
n + ~ → ñ (n ja tilde).
Joissain tapauksissa ASCII-merkistöstä puuttuva tarkemerkki voitiin korvata sitä muistuttavalla välimerkillä:[5]
a + ' → á (kantamerkin päälle tulostettu heittomerkki muistutti akuuttia)
a + " → ä (kantamerkin päälle tulostettu lainausmerkki muistutti treemaa)
c + , → ç (kantamerkin alle tulostettu pilkku muistutti sediljiä).
Näyttöpäätteiden yleistyessä tämä ratkaisu kävi riittämättömäksi, joten ASCIIn pohjalta alettiin kehittää laajempia, 8-bittisiä merkistöjä, joihin mahtui myös tarkkeellisia kirjaimia koostemerkkeinä. Kaikkia eri kielten tarvitsemia koostemerkkejä ei kuitenkaan voitu sisällyttää 8-bittiseenkään merkistöön vaan tarvittiin useita rinnakkaisia merkistöjä, joissa oli tarjolla eri kieliryhmille sopiva valikoima tarkkeellisia kirjaimia. Esimerkiksi länsieurooppalaiseen Latin 1 -merkistöön sisällytettiin muun muassa Suomessa tarvittavat Å/å, Ä/ä ja Ö/ö, mutta siitä jäivät pois joissain vierassanoissa esiintyvät Š/š ja Ž/ž. Itäistä Keski-Eurooppaa varten kehitettyyn Latin 2 -merkistöön taas sisältyvät sekä Ä/ä ja Ö/ö että Š/š ja Ž/ž, mutta siitä puuttuu ruotsin kirjoittamiseen tarvittava Å/å.
Unicode-merkistö on suunniteltu niin, että siinä on tilaa kaikille maailman kielissä käytetyille kirjoitusmerkeille, ja se pyrkii tarjoamaan vastineen jokaiselle vanhemmissa merkistöissä esiintyvälle merkille. Unicodeenkaan ei silti ole katsottu tarpeelliseksi lisätä enää uusia tarkkeen ja kantamerkin yhdistelmiä, joita ei vanhemmissakaan merkistöissä esiinny ja joita ehkä tarvitaan vain joissain erikoistilanteissa. Sen sijaan Unicode tarjoaa yhdistyviä tarkkeita, jotka voidaan liittää periaatteessa mihin tahansa kantamerkkiin, niin että yhdistelmä näyttää tarkkeelliselta kirjaimelta. Yhdistyvien tarkkeiden käyttöä on tosin rajoittanut se, että kaikki ohjelmistot tai fontit eivät tue niitä kunnolla.
Suomalaisessa tietokonenäppäimistössä on varta vasten koostemerkkien Å/å, Ä/ä ja Ö/ö näppäimet, ja muita koostemerkkejä voidaan tuottaa tarkenäppäinten avulla. Vanhastaan suomalaisessa näppäimistössä on ollut yksi tarkenäppäin akuutti- ja gravis-kirjainten tuottamiseksi sekä toinen treema-, sirkumfleksi- ja tilde-kirjainten tuottamiseksi.[6] Laajennettu suomalainen näppäimistö lisää valikoimaan koko joukon muita tarkkeita, kuten Š/š- ja Ž/ž-kirjainten tuottamiseen tarvittavan hatun.
Tavanomaisia tarkkeita
Alla esitellään ensisijaisesti eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa latinalaisten, kreikkalaisten tai kyrillisten kirjainten kanssa esiintyviä tavanomaisia tarkkeita, joita latinalaisiin kirjaimiin usein voidaan liittää laajennetun suomalaisen näppäimistön tarkenäppäimiä käyttäen (eksoottisemmissa kielissä tai erikoisalojen merkinnöissä esiintyvät tarkkeelliset kirjaimet eivät tosin aina ole tällä tavalla tuotettavissa, etenkään jos niitä ei ole saatavilla koostemerkkeinä). Tieteellisessä tarkekirjoituksessa voi esiintyä monenlaisia muitakin tarkkeita.
Pistetarkkeita
 Treema eli yläpuolinen pistepari (Ä/ä, Ë/ë)

Treemassa ( ’aukko, nopan silmä’) eli yläpuolisessa pisteparissa yhdistyy kaksi typografista perinnettä. Kreikan kielestä latinan välityksellä mm. ranskaan, hollantiin ja osin englantiinkin on periytynyt treeman käyttö diereesinä ( ’jako’) eli erokepisteinä, joilla osoitetaan, että kaksi peräkkäistä vokaalimerkkiä eivät äänny yhtenä kokonaisuutena (diftongina tai pitkänä vokaalina) vaan niiden välissä on tavuraja: , ,  (myös cooperation tai co-operation). Samaan tapaan treemalla voidaan merkitä myös yksittäinen vokaalimerkki tavua muodostavaksi, kuten erisnimessä Brontë [bɹɒn.tɪ], jossa englannin kielen normaalien oikeinkirjoitussääntöjen mukaan e-kirjain olisi mykkä.
Saksan kielessä kirjaimiin A/a (→ Ä/ä), O/o (→ Ö/ö) ja U/u (→ Ü/ü) liittyvä pistepari sen sijaan on saanut alkunsa alun perin kantamerkin perään ja myöhemmin sen yläpuolelle lisätystä e-kirjaimesta (ae, oe, ue), jolla merkittiin etuvokaaleja. Saksassa nämä etuvokaalit esiintyvät tavallisimmin umlaut-ilmiön vaikutuksesta substantiivien monikkomuodoissa (esimerkiksi Mann: Männer, Hut: Hüte) ja eräissä verbien taivutusmuodoissa, mutta on myös sanoja, joissa ne esiintyvät perusmuodossakin (esimerkiksi schön, grün).  Saksalaisen mallin mukaan treemaa käytetään etuvokaalin tunnuksena myös monessa sellaisessa kielessä, kuten suomessa, joissa vastaavanlaista taivutusopillista vokaalinmuunnosta ei esiinny. Suomessa samoin kuin ruotsissakin ä ja ö on lisätty aakkosten loppuun, mutta saksassa niitä kuten ü:täkään ei pidetä aakkostuksen kannalta eri kirjaimina.
Toisinaan treemalla voidaan merkitä muunkinlaista äännearvon muutosta, sillä esimerkiksi kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa treema osoittaa vokaalin ääntyvän oletusarvoa keskempänä. Samaan tapaan albaniassa Ë/ë on välisen keskivokaalin [ə] merkki. Venäjän kielessä puolestaan kyrillinen kirjain Ё/ё (jo) ääntyy etuvokaalin sijasta takavokaalina – tosin se tavallisesti korvataan etuvokaalisella kirjaimella Е/е (je) sillä lukijan oletetaan tuntevan oikean ääntämyksen ilman tarkettakin.
Treemallisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä, joka sijaitsee Å-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ë
 Yläpuolinen piste (Ȧ/ȧ, İ/i)
Yläpuolisella pisteellä voi olla monenlaisia tarkoituksia. Esimerkiksi liettuassa Ė/ė-kirjain osoittaa pidentynyttä vokaaliäännettä [eː], kun taas puolassa Ż/ż-kirjain merkitsee soinnillista retrofleksistä frikatiivia [ʐ].
Myös pienen i:n – ja sen muunnelmana syntyneen j:n – piste on oikeastaan alun perin ollut tarke, vaikka sillä ei osoitettu mitään erityistä ääntämystä vaan pyrittiin ainoastaan helpottamaan kirjaimen hahmottamista. Vaikka piste on vakiintunut elimelliseksi osaksi i:n ja j:n pienaakkosellista muotoa, se tavallisesti syrjäytyy, jos kantamerkin yläpuolelle lisätään jokin muu tarke. Suuraakkonen puolestaan on yleensä pisteetön, mutta turkin kielessä piste lisätään i-kirjaimen suuraakkoselliseenkin vastineeseen (İ), sillä tavanomainen suuraakkonen I kytkeytyy pisteettömään pienaakkoseen ı [ɯ] (joka ääntyy muuten suunnilleen samoin kuin [u], mutta laveana eli huulet samassa asennossa kuin [i]-äänteessä).[7]
Yläpuoliselle pisteelle on laajennetussa suomalaisessa näppäimistössä varattu kaksikin vaihtoehtoista tarkenäppäintä, joten yläpisteellisen kirjaimen voi kirjoittaa painamalla ensin joko pisteen tai yhdysviivan näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ȧ
 +  → ȧ
 Alapuolinen piste (Ạ/ạ)
Alapuolisella pisteellä merkitään vietnamissa erityistä matalaa pysähtyvää toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua. Lisäksi alapuolista pistettä käytetään tieteellisissä yhteyksissä muun muassa arabian ja eräiden intialaisten kielten tarkekirjoituksessa.
Alapisteellisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin pisteen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ạ
Aksentti- eli korkomerkkejä
Nimitys aksenttimerkki ( ’korko, korostus, äänenpaino’) viittaa varsinaisesti kolmeen muinaiskreikassa sävelkulkua osoittaneeseen tarkkeeseen eli akuuttiin, gravikseen ja sirkumfleksiin. Erityisesti akuuttiaksentista voidaan joskus puhua epätäsmällisesti pelkkänä aksenttimerkkinä. Toisinaan aksenteiksi voidaan kutsua mitä tahansa tarkkeita.
Ranskan kielen arkisessa typografiassa aksenttimerkkejä käytetään joskus vain pienaakkosten yhteydessä. Tämä käytäntö on pitkälti perua kirjoituskoneiden aikakaudelta, jolloin tarkkeen lisääminen suuraakkosen yläpuolelle saattoi olla typografisesti ongelmallista. Ranskan akatemia on kuitenkin linjannut, että tarkkeet kuuluu merkitä myös suuraakkosiin.[8]
 Akuutti (Á/á)

Akuutti ( ←  ’terävä, korkea’) on oikealle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Muinaiskreikassa akuutilla merkittiin nousevaa sävelkulkua, ja vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Nykykreikassa ja muun muassa espanjassa akuutilla merkitään sanapainoa, mutta espanjassa akuuttia käytetään myös keskenään samanlaisten sanojen kirjoitusasujen erottamiseen, ja kysymyssanoissa on aina akuutti (que ’joka, mikä, että, kuin’, mutta qué ’mikä? millainen? kuinka?’). Joissain muissa kielissä, kuten unkarissa ja tšekissä, akuutti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä painotuksesta riippumatta, ja puolassa taas konsonanttiin liittyvä akuutti osoittaa sen ääntyvän liudentuneena.
Ranskan kielessä akuutti () esiintyy vain kirjaimessa É/é. Se ääntyy aina laveana puolisuppeana etuvokaalina [e], kun taas tarkkeettoman e-kirjaimen äännearvo vaihtelee ympäristön mukaan.
Akuutillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä, joka sijaitsee näppäimistön ylärivillä plus-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → á
 Gravis (À/à)

Gravis ( ←  ’painava, matala’) on kuin akuutin peilikuva eli vasemmalle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Akuutin tavoin se periytyy muinaiskreikasta, jossa sillä merkittiin laskevaa sävelkulkua; vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Graviksella voidaan merkitä myös sanapainoa tai avointa vokaalia.
Ranskassa gravis () esiintyy tavallisimmin kirjaimessa È/è, jolla merkitään suomen e:n ja ä:n välistä äännettä [ɛ]. Lisäksi muutamissa sanoissa gravista käytetään erottamaan samoin ääntyvien sanojen kirjoitusasut toisistaan: esimerkiksi a on omistusverbi (jollakulla on jotain), mutta à prepositio; vastaavasti ou on konjunktio ’tai, vai’, mutta où adverbi ’missä’ (kumpikin sana ääntyy pyöreänä suppeana takavokaalina [u]).
Gravis-kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä vaihtonäppäimen (Shift) kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → à
 Sirkumfleksi (Â/â)

Sirkumfleksi ( ←  ’ympäri taivutettu’) on syntynyt akuutin ja graviksen yhdistelmänä ja muistuttaa ylöspäin osoittavaa nuolenkärkeä (tosin muinaiskreikan sirkumfleksi muuntui Bysantin aikana kaarevaksi tai aaltoviivan näköiseksi: ᾶ, vrt. tilde; tätä merkintätapaa käytetään siksi vanhojen kreikankielisten tekstien tieteellisissä laitoksissa). Alkujaan sirkumfleksillä merkittiin sävelkulkua, joka ensin nousi ja sitten laski, mutta sillä voidaan merkitä myös korkeaa sävelkulkua tai puolipitkää vokaalia.
Ranskan kielessä sirkumfleksi on lähinnä äännehistoriallinen muistomerkki, josta voi päätellä, että vokaalin perästä on pudotettu pois mykäksi muuttunut s-kirjain (esim. hôtel ← hostel ’hotelli’, île ← isle ’saari’) tai toisinaan että vokaalin edestä on poistettu jokin toinen vokaali (sûr ← seur ’turvallinen’).[9] Tosin vuonna 1990 uudistettujen oikeinkirjoitussuositusten mukaan sirkumfleksi voidaan î:n ja û:n päältä usein jättää pois.[10]
Esperantossa sirkumfleksi osoittaa oletusarvosta poikkeavaa ääntämystä kirjaimissa Ĉ/ĉ [ʧ], Ĝ/ĝ [ʤ], Ĥ/ĥ [x], Ĵ/ĵ [ʒ] ja Ŝ/ŝ [ʃ].
Sirkumfleksillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → â
 Hattu (Š/š, Ď/ď, Ľ/ľ)

Tšekkiläisestä oikeinkirjoituksesta periytyvä hattu ( [ˈɦaːtʃɛk] ’hakanen’) on kehittynyt yläpuolisesta pisteestä eikä siis ole alkujaan varsinainen korkomerkki, mutta tavallisesti se muistuttaa ylösalaista sirkumfleksiä eli alaspäin osoittavaa nuolenkärkeä. Joskus hattu muistuttaa pikemminkin kirjaimen perään lisättyä heittomerkkiä (’), mutta tällöin se tulkitaan saman tarkkeen typografiseksi muunnelmaksi.
Tyypillisesti hattu merkitsee sibilantin yhteydessä, että se ääntyy postalveolaarisena eli niin sanotusti suhuäänteenä, ja muunlaisen konsonantin yhteydessä liudentumista. Kiinan kielen siirtokirjoituksessa hatulla voidaan merkitä sävelkulkua, joka ensin laskee ja sitten nousee.
Hatullisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin heittomerkin näppäintä (joka sijaitsee Ä-näppäimen oikealla puolella) yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → š
 Kaksoisakuutti (Ő/ő)
Nimestään huolimatta kaksoisakuuttikaan ei kirjaimellisesti ottaen ole korkomerkki vaan eräänlainen akuutin ja treeman (¨) risteytys, jolla unkarissa osoitetaan etuvokaalien Ü/ü ja Ö/ö ääntyminen pitkänä.
Kaksoisakuutillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin Å-kirjaimen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ő
Kaarevia ja viivamaisia tarkkeita
 Tilde eli aaltoviiva (Ã/ã, Ñ/ñ)

Tilde eli aaltoviiva on kehittynyt n-kirjaimesta, joka on alettu kirjoittaa sitä edeltäneen kirjaimen yläpuolelle (vrt. ogonek). Tyypillisesti tilde merkitsee Ñ/ñ-kirjaimen yhteydessä liudennusta ja vokaalin yhteydessä nasaaliäännettä. Viron kielessä kirjain Õ/õ merkitsee kuitenkin laveaa puolisuppeaa takavokaalia [ɤ] (eli laveana ääntyvää o:ta) ja koltansaamessa taas laveaa puolisuppeaa keskivokaalia [ɘ].
Tildellisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ã
 Yläpuolinen ympyrä (Å/å, Ů/ů)
Yläpuolinen ympyrä on suomalaisittain tuttu etenkin ruotsin, tanskan ja norjan kirjaimesta Å/å (äännearvoltaan pyöreä takavokaali, joka voi olla puolisuppea [oː] tai puoliväljä [ɔ]). Tšekin kielessä esiintyvä Ů/ů ääntyy perusmuotoisessa sanassa samoin kuin Ú/ú pidentyneenä pyöreänä suppeana takavokaalina [uː], mutta taivutetussa sanassa se muuttuu lyhyeksi puolisuppeaksi takavokaaliksi [o].
Ympyrällisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin Å-kirjaimen näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ů
 Lyhyysmerkki (Ă/ă)
Lyhyysmerkki eli breve on ylöspäin avautuva puoliympyrän kaari, joka asemoituu kirjaimen yläpuolelle. Sen perustehtävä on osoittaa vokaalin ääntyvän lyhyenä riippumatta siitä, onko se painollinen. Romanian kielen kirjain Ă/ă on välisen keskivokaalin [ə] merkki, ja turkissa puolestaan kirjain Ğ/ğ on itsessään mykkä mutta osoittaa edeltävän vokaalin ääntyvän pitkänä.
Lyhyysmerkillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin heittomerkin näppäintä (joka sijaitsee Ä-näppäimen oikealla puolella) yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ă
 Pituusmerkki (Ā/ā)

Pituusmerkki eli makron on kirjaimen yläpuolelle asemoituva vaakaviiva, joka tyypillisesti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä. Kiinan kielen siirtokirjoituksessa pituusmerkki voi osoittaa tasaista sävelkulkua.
Pituusmerkillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ā
 Poikkiviiva (Ł/ł, Đ/đ)

Poikkiviiva voi olla vino, kuten puolan kirjaimessa Ł/ł [w] ja tanskan kirjaimessa Ø/ø (ns. tanskalainen ö), tai vaakasuora, kuten saamelaiskielten kirjaimissa Đ/đ, Ǥ/ǥ ja Ŧ/ŧ.
Poikkiviivaa ei pidetä varsinaisena tarkkeena, sillä Unicode-merkistössä poikkiviivallisia kirjaimia ei ole muodollisesti määritelty koostemerkeiksi, jotka olisivat hajotettavissa kantamerkiksi ja yhdistyväksi tarkkeeksi.[11] Laajennettu suomalainen näppäimistö sisältää kuitenkin poikkiviivallisten kirjainten tuottamiseksi erityisen tarkenäppäimen. Oikeastaan tarkenäppäimiä on kaksi, sillä ensisijaiseksi vaihtoehdoksi ajateltu, näppäimistön vasemmassa yläkulmassa sijaitseva pykälämerkin näppäin puuttuu joistain näppäimistöistä, mutta sen sijasta voidaan yhtä hyvin käyttää L-kirjaimen näppäintä. Poikkiviivallisen kirjaimen voi siis kirjoittaa painamalla ensin joko §-näppäintä tai L-näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ł
 +  → ł
Koukkumaisia tarkkeita
 Sedilji (Ç/ç, Ņ/ņ, Ģ/ģ)
Sedilji (, alkujaan zedilla ’pieni z’, ) on kehittynyt koukullisesta z-kirjaimesta (vrt. ʒ) ja tyypillisesti näyttää vasemmalle kääntyvältä pieneltä koukulta kirjaimen alla. Joidenkin kirjainten yhteydessä sedilji voi näyttää alapuoliselta pilkulta, joka yleensä kuitenkin tulkitaan vain sediljin typografiseksi muunnelmaksi. Pienaakkosen ģ yhteydessä sedilji asemoituu ylösalaisin kirjaimen päälle, koska alle se ei kunnolla mahdu.
Sediljiä ei enää käytetä espanjassa, josta se on lähtöisin, mutta esimerkiksi ranskassa ja portugalissa esiintyvä Ç/ç-kirjain osoittaa, että takavokaalin tai konsonantin edessä yleensä klusiilina [k] ääntyvä C/c edustaakin sibilanttia [s]. Muissa kielissä sediljillä voidaan merkitä myös konsonantin ääntymistä liudentuneena tai postalveolaarisena eli suhuäänteenä.
Sediljillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ç
 Alapuolinen pilkku (Ș/ș)
Alapuolinen pilkku on romanian kirjaimissa Ș/ș [ʃ] ja Ț/ț [ts] esiintyvä tarke, joka on muodollisesti määritelty eri tarkkeeksi kuin sedilji. Käytännössä romanian alapilkulliset kirjaimet silti usein korvataan sedilji-s:llä (Ş/ş) ja sedilji-t:llä (Ţ/ţ), joiden sedilji saattaa joissain fonteissa näyttääkin alapuoliselta pilkulta.
 Ogonek eli häntä (Ą/ą)
Ogonek (puolaksi ’pieni häntä’) on oikealle kääntyvä koukkumainen lisäke kirjaimen alapuolella. Se on jäänne kantamerkin alapuolelle lisätystä n-kirjaimesta (vrt. tilde) ja tyypillisesti osoittaa vokaalin ääntyvän nasaalisena. Liettuan kielestä vokaalin nasaalisuus on kuitenkin äännepiirteenä kadonnut ja sen sijaan ogonek ensisijaisesti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä.
Ogonekillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ą
 Sarvi (Ơ/ơ)
Oikealle ja ylöspäin kaartuva sarvi vietnamin kirjaimissa Ơ/ơ [ɤ] ja Ư/ư [ɯ] osoittaa, että vokaali ei äännykään pyöreänä vaan laveana.
Sarvellisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin P-kirjaimen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ơ
 Yläpuolinen koukku (Ả/ả)
Vokaalin yläpuolelle piirrettyä pisteetöntä kysymysmerkkiä muistuttava koukku osoittaa vietnamissa erityistä toonia, jossa sävelkorkeus ensin putoaa ja sitten nousee.
Yläkoukullisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin P-kirjaimen näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ả
Katso myös
Kansainvälinen foneettinen aakkosto
Uralilainen foneettinen aakkosto
Ääkköset
Umlaut
Heavy metal -umlaut
Nikkud
Shī shì shí shī shǐ
Lähteet
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit