Carl Barks (27. maaliskuuta 1901 Oregon – 25. elokuuta 2000 Grants Pass, Oregon) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, joka tunnetaan Disneyn sarjakuvien, erityisesti Aku Ankka -tarinoiden piirtäjänä ja käsikirjoittajana. Barks kuuluu yhdysvaltalaisen sarjakuvamaailman arvostetuimpiin ja vaikutusvaltaisimpiin taiteilijoihin.
Carl Barks ei keksinyt Aku Ankkaa, mutta hän keksi ankkojen asuinpaikan Ankkalinnan ja loi monia tunnettuja sivuhahmoja kuten Roope Ankan, Hannu Hanhen, Pelle Pelottoman, Karhukoplan, Milla Magian ja monia muita.
Barks piirsi elämänsä aikana noin 6500 sivua sarjakuvia. Barks aloitti Disney-uransa animaattorina, mutta siirtyi vähitellen kuvittamaan sarjakuvia. Jäätyään eläkkeelle hän jatkoi yhä Disney-hahmojen parissa ja laati aluksi käsikirjoituksia muille piirtäjille. Sen jälkeen hän ryhtyi maalaamaan omien tarinoidensa pohjalta Ankka-aiheisia öljyväritauluja.
Elämä ja ura
Ennen sarjakuvauraa
Carl Barks kiinnostui pilakuvista ja niiden piirtämisestä jo yhdeksänvuotiaana perheen asuessa Kalifornian Santa Rosassa. Barks oli 15-vuotias, kun hänen äitinsä kuoli. Barks joutui lopettamaan koulunsa kesken ja auttamaan maatilalla, koska ylimääräisiin työntekijöihin ei ollut varaa eikä muu perhe pystynyt äidin kuoltua tekemään kaikkea työtä.[1] Hän sai kuitenkin isältään luvan osallistua Landonin piirustuskoulun kirjekurssille, ja siitä heräsi lopullisesti hänen kiinnostuksena piirtämiseen. Hän ei kuitenkaan suorittanut kirjekurssia loppuun.[2]
Kaksi vuotta myöhemmin hän yritti saada töitä pilapiirtäjänä San Franciscossa, mutta hänen töilleen ei ollut kysyntää.[1] Vuonna 1921 hän solmi Pertle Turnerin kanssa ensimmäisen avioliittonsa. Heille syntyi kaksi lasta, Peggy ja Dorothy. Barks unohti piirtämisen ja alkoi tehdä töitä muun muassa autokauppiaana, ratakiskojen pulttaajana ja veturikorjaamolla.[2] Pilapiirtäjän ura säilyi silti hänen suurena haaveenaan ja hän käytti vapaa-aikansa pilapiirrosten tekemiseen. Barks riiteli vaimonsa kanssa jatkuvasti, koska hän halusi edetä piirtäjänä kun taas Pertle vaati enemmän yhteistä aikaa. Vuonna 1928 Barks sai vihdoin haluamaansa työtä Calgary Eye Opener -lehdestä, joka suostui julkaisemaan hänen pilakuviaan. Kolme vuotta myöhemmin Barks sai samaisesta lehdestä vakituisen työpaikan, jolloin hän pystyi keskittymään piirtämiseen täysipainoisesti. Näihin aikoihin Barks ja Pertle erosivat.[3]
Barks alkoi etsiä uutta työpaikkaa ja kuuli Walt Disneyn etsivän käsikirjoittajia ja taiteilijoita. Hän lähetti yhtiöön piirrosnäytteitään ja sai töitä animaatioalalta vuonna 1935. Seitsemän vuotta Barks toimi sekä apulaisanimaattorina että gag-manina, joka vastaa tarinan vitseistä. Vuonna 1942 hän kuitenkin lopetti työnsä animaatioiden parissa, koska hänen terveytensä ei kestänyt Disney-studion huonoa ilmanvaihtoa.[2]
Barks alkoi työskennellä kotonaan ja keskittyi yksinomaan sarjakuviin. Vuonna 1938 Barks oli mennyt uudelleen naimisiin, Clara Balken kanssa. Avioliitto oli aluksi onnistunut ja Clara auttoi Carlia tämän töiden tussaamisessa. Clara rupesi kuitenkin juopottelemaan ja saattoi humalaisissa raivokohtauksissaan välillä tuhota Carlin piirroksia ja omaisuutta. Ensimmäisen Roope Ankan Barks kertoi piirtäneensä motellissa, johon oli paennut Claran raivokohtauksia.[3] Tämäkin avioliitto päättyi avioeroon, vuonna 1951.
Ensimmäiset sarjakuvat

Barks piirsi ensimmäisen Aku Ankka -sarjansa vuonna 1941. ”Aku Ankka ja merirosvon kulta” perustui hylätyn piirroselokuvan Morgan’s Ghost käsikirjoitukseen, jonka muokkasi Al Taliaferron piirtämien Aku-sanomalehtistrippien käsikirjoittaja Bob Karp. Puolet tarinasta piirsi Jack Hannah.[4]
Barks siirtyi kokonaan sarjakuvien pariin vuonna 1942. Hänen ensimmäinen täyspitkä tarinansa oli sotapropagandasarja ”Pluto pelastaa laivan”, jonka hän teki yhdessä Jack Hannah’n kanssa. Pian Barks siirtyi työskentelemään Western Publishing Companylle, joka oli suuri sarjakuvajulkaisija Yhdysvalloissa. Uransa alkuvaiheessa Barksillakin oli hankaluuksia. Hän käytti apunaan esimerkiksi Floyd Gottfredsonin pitkiä Mikki Hiiri -seikkailuja ja lähetti Vihreä Lyhty -sarjakuvan luojalle Martin Nodellille kirjeen, jossa hän pyysi apua sarjakuvien tekemiseen[5].
Western omisti oikeudet myös Anselmi Pandaan, Nakke Nakuttajaan, Lurppaan, Barney-karhuun ja Benny-aasiin, minkä vuoksi Barks piirsi alkuaikoinaan myös tarinoita, joissa pääosassa oli joku näistä hahmoista. Kyseisiä tarinoita on kuitenkin hyvin vähän (33) verrattuna Barksin Disney-tarinoihin. Ankkamaailmaan kuulumattomia tarinoita on Barksin tuotannossa noin 270 sivua, joista suurin osa Barney-karhun ja Benny-aasin seikkailuja[4]. Kaikki Barksin muut kuin Disneyn eläinsarjakuvat julkaistiin 1970-luvun lopulla englanniksi kirjassa Barks Bear Book. Osa näistä tarinoista on nähty myös suomeksi 1980- ja 1990-luvuilla (muun muassa Tom ja Jerry -lehdessä)[2].
Kulta-aika
Barks piirsi ensimmäisen Disney-tarinansa Westernille vuonna 1943. Se oli kymmensivuinen tarina ”Ryytimaa”, jonka käsikirjoituksen hän muokkasi alusta lähtien uusiksi. Samana vuonna ilmestyi Barksin ensimmäinen pitkä tarina ”Muumion sormus”. Barks kehittyi sarjakuvantekijänä nopeasti, ja 1940-luvun puolivälissä syntyivät kuuluisat tarinat ”Joulu Karhuvuorella” ja ”Koralliluolan kummitus”. Usein niissä oli etäisiä viittauksia ajan elokuviin ja sarjakuviin. Suurin osa 1940-luvun tarinoista oli kuitenkin kymmensivuisia vitsisarjakuvia, ja pitkät seikkailut odottivat vielä tuloaan. Yhdysvalloissa Walt Disney’s Comics and Stories -lehti nousi kuitenkin myydyimpien sarjakuvalehtien joukkoon lähinnä juuri Barksin tarinoiden ansiosta[2].
1940-luvun loppua ja 1950-luvun alkua voidaan sanoa Barksin kulta-ajaksi. Tällöin syntyivät muun muassa tarinat ”Vanhan linnan salaisuus”, ”Kulmikkaat munat”, ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun”, ”Kultainen kypärä” ja ”Takaisin Klondikeen”.
Nämä tarinat edustavat myös aikakautta, jolloin Don Rosa oli juuri alkanut lukea Barksia. Rosa on piirtänyt suureen osaan juuri näistä 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun tarinoista jatko-osat. Viittauksia ”Vanhan linnan salaisuuteen” ja tarinaan ”Takaisin Klondikeen” löytyy monista Rosan Roopen nuoruutta kuvaavista tarinoista. ”Kulmikkaat munat” -tarinalle on suoraa jatkoa Rosan tarina ”Andien kutsu”. ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” saa puolestaan jatkoa Rosan tarinassa ”Ensimmäinen keksintö”.
Barksin pitkät seikkailut veivät Ankat usein pitkille matkoille, aina Eurooppaan ja Aasiaan asti. Barks ei kuitenkaan itse ollut koskaan käynyt Yhdysvaltojen rajojen ulkopuolella. Hän käytti apunaan National Geographic -lehden artikkeleita ja valokuvia. Toisena lähteenään Barks käytti Encyclopædia Britannica -tietosanakirjaa.
Barks avioitui vuonna 1954 kolmannen kerran, tällä kertaa taidemaalari Margaret Williamsin kanssa. Margaret, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Garé Barks, toimi usein Barksin apulaisena, muun muassa tekstaten suuren osan puhekuplista.[3]
1950-luvun puolivälissä Barks alkoi jo hieman väsyä kovaan työtahtiin. Lisäksi Barksia lannisti tarinoiden sensuurihenkinen rajoittaminen. 1950-luvun Yhdysvalloissa sarjakuvia syytettiin haitallisten vaikutteiden antamisesta nuorille, ja myös Disneyn sarjakuvien julkaisija sensuroi tarinoitaan hätävarjelun nimissä. Barks keskittyi Roopen seikkailuihin eksoottisissa maisemissa.[4]
Barks pysyi nimettömänä piirtäjänä aina vuoteen 1957, jolloin ihailijat saivat selville hänen nimensä. Tätä ennen Barks tunnettiin lempinimellä ”Se hyvä Ankka-piirtäjä”.[6] Paljastuksen jälkeen hän alkoi saada ihailijapostia, vaikka ensimmäisiä ihailijakirjeitään hän pitikin pilana.[7] Vuonna 1966 Barks jäi eläkkeelle.
Sarjakuvien jälkeinen aika

Barks ei lopettanut työtä Disney-hahmojen parissa, vaikka jäi eläkkeelle. Hän teki käsikirjoituksia vuoteen 1974 ja piirsi kansikuvia vuoteen 1969. Suurin osa näistä käsikirjoituksista oli Sudenpentu-aiheisia tarinoita, jotka kuvitti Kay Wright tai Tony Strobl. Myöhemmin nämä Sudenpentu-seikkailut piirsi uudelleen Daan Jippes. Jippesin versioita pidetään huomattavasti Barks-henkisempinä.
Barksin viimeisiksi käsikirjoituksiksi jäivät ”Hevostellen halki historian”, jonka piirsi Barksin työhön valitsema William Van Horn, ja luonnoksen asteelle jäänyt ”Napapiirin postimies”, jonka käsikirjoituksen laativat loppuun Byron Erickson ja John Lustig ja jonka piirsi Daan Jippes.[8]
Vuonna 1971 Carl Barks ryhtyi ihailijansa Glenn Brayn ehdotuksesta maalaamaan omiin ankkatarinoihinsa pohjautuvia öljyväritöitä.[9] Aluksi hän myi maalauksiaan noin 150 dollarilla kappale, mutta nykyään arvokkaimmista on maksettu jopa 150000 dollaria. Suurin osa näistä maalauksista oli suoria kopioita hänen piirtämistään kansikuvista, vaikka myöhemmin hän maalasi myös löyhästi tarinoihinsa liittyviä maalauksia. Niiden ja niissä esiintyvien hahmojen tekijänoikeudet kuuluivat kuitenkin Disney-yhtiölle, mutta yllättäen yhtiö myönsi Barksille luvan tehdä niistä maalauksia, vaikkei yhtiö ole koskaan myöntänyt vastaavanlaista lupaa kenellekään muulle. Kun maalauksista kuitenkin alettiin tehdä myös luvattomia painokopioita, vuonna 1976 yhtiö kielsi Barksia maalaamasta enää lisää Disney-aiheisia maalauksia. Siihen mennessä hän oli saanut valmiiksi yli 120 maalausta.[7] Sen jälkeen hän maalasi fantasia- ja lännenaiheita[2].
1980-luvun alussa lupa maalauksiin heltisi jälleen, ja Barks jatkoi niiden tekemistä. Samalla myös maalausten arvo kohosi huimasti, ja lisenssin omistava Another Rainbow -yhtiö alkoi julkaista litografioita näistä maalauksista. Kaikki painolaatat on tuhottu lukuun ottamatta viittä ensimmäistä, jotka on naarmutettu käyttökelvottomiksi ja säilötty muistoina Disney-yhtiön arkistoihin.[4][2]
Barksin piirtämistä alkuperäissivuista on jäljellä vain murto-osa, sillä Disney-yhtiö poltti ja hävitti suuren osan alkuperäispiirroksistaan tilanpuutteen vuoksi.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1991 Barks sai Disney Legends -palkinnon, joka annetaan ansioituneesta työstä Disney-yhtiön hyväksi. Kolme vuotta myöhemmin Barks teki ensimmäisen matkansa ulkomaille. Matkalla hän kävi yhdessätoista Euroopan maassa: Islannissa, Norjassa, Tanskassa, Suomessa, Ruotsissa, Puolassa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Britanniassa.[4] Viimeisenä Disney-aiheisena teoksenaan hän kirjoitti ylistysrunon ”Oodi Disneyn ankoille”. Kyseinen kirjoitus on julkaistu muun muassa Aku Ankka -lehden numerossa 26/1999.[2]
Barks kuoli kotonaan Oregonin Grants Passissa leukemiaan[10] 99-vuotiaana vuonna 2000.[4]
Barks taiteilijana
Barksin vaikutus Aku Ankkaan
Barksin vaikutus Aku Ankka -sarjakuviin on erittäin suuri. Lähes jokainen piirtäjä pitää häntä esikuvanaan. Heistä tunnetuin on Don Rosa, jonka tarinoista vain harva on ristiriidassa Barksin tarinoiden kanssa. Myös monet muut Disney-piirtäjät, kuten Romano Scarpa ja Daan Jippes, ovat sanoneet Barksin olleen heidän suurin vaikuttajansa.
Barks keksi Akun, ankanpoikien ja naisystävä Iineksen hahmojen rinnalle useita lisähenkilöitä. Erityisen merkittäväksi muodostui Akun eno Roope Ankka.[11] Barksin mukaan Roope on nimenomaan Akun äidin veli, mutta Ankkalinnan enot on käännetty Suomessa perinteisesti sediksi. Aluksi Roopen oli tarkoitus olla vain sivuhahmo ainoastaan tarinassa ”Joulu Karhuvuorella”.[12] Myös Roopen viholliset Karhukopla, Milla Magia ja Kulta-Into Pii ovat Barksin luomia hahmoja, samoin keksijä Pelle Peloton ja hyväonninen Hannu Hanhi. Roopen vihollisista myös Kroisos Pennonen on Barksin luoma hahmo, vaikka Barks itse käyttikin hahmoa vain kerran tarinassa ”Ihmebentsiini”.
Barks myös kehitti ankanpoikien Tupun, Hupun ja Lupun luonteita. Sudenpennut-järjestö ja heidän tietopakettinsa Sudenpentujen käsikirja oli Barksin keksintö.[13][14][11]
Kaikille Aku Ankan lukijoille ovat tuttuja seuraavat tilanteet:
Aku yrittää menestyä erilaisissa ammateissa, mutta yritykset päättyvät yleensä katastrofiin.
Akulla tulee riitaa naapurinsa Teppo Tulpun kanssa, ja seurauksena on naapurusten välinen kärhämä.
Aku sekä Tupu, Hupu ja Lupu metsästävät Roopen kanssa kadonneita aarteita.
Milla Magia yrittää ryöstää Roopen Ankan ensilantin.
Roope taistelee joko Kulta-Into Piin tai Kroisos Pennosen kanssa maailman rikkaimman miehen asemasta.
Kaikki nämä Aku Ankka -sarjakuvatarinoiden peruskaavat ovat Barksin kynästä.
Barks oli ensimmäinen merkittävä pitkiä Aku Ankka -tarinoita piirtänyt taiteilija. Ennen häntä Aku Ankan seikkailut olivat lähinnä Al Taliaferron strippejä ja sitä ennen pieniä sivuosia muissa Disney-sarjakuvissa ja -piirroselokuvissa. Näissä sivuosissa Aku useimmiten seikkaili Mikki Hiiren ja Hessu Hopon kanssa, kunnes Barksin ansiosta Ankka- ja Hiiri-maailmat erkaantuivat toisistaan lähes kokonaan. Barks loi Aku Ankasta hahmona suositumman kuin Mikki Hiiri. Barks piirsi elämänsä aikana vain yhden Mikki-tarinan, ”Punaisen hatun arvoituksen”.[15]
Aku Ankan ja Roope-sedän työ- ja elämänkokemukset ovat saaneet vaikutteita Barksin omasta elämästä. Barks totesi, että Akun toistuva epäonni ja ajautuminen työpaikasta toiseen muistuttavat häntä itseään ennen piirtäjän uraansa.[16]
Barks muisteli omia hanttihommiaan ankeana raatamisena, ja sarjakuvauransa aikana hän ei tiettävästi pitänyt kertaakaan lomaa.
Silti hän korosti usein sarjoissaan kovan työnteon tärkeyttä.[4] Barks oli itse poliittiselta kannaltaan oikeistolainen, lähellä republikaaneja.[17]
Sensuuri
Yhdysvalloissa sarjakuvasensuuri oli hyvin tarkkaa 1950-luvulla. Suomalainen Aku Ankan toimitus on aina ollut sallivampi Carl Barksin sarjakuvien suhteen. Muun muassa Takaisin Klondikeen sai ensijulkaisunsa puolta sivua vaille alkuperäisessä asussa Suomessa. Suomi oli ensimmäinen maa, joka julkaisi tuon kuuluisan tarinan kokonaisena, lukuun ottamatta puuttuvaa sivun puolikasta, jonka Barks piirsi ulkomuistista. Toisessa tapauksessa Disney-arkistoista löytyi tarina ”Maitomies”, joka sai ensiesityksensä alkuperäisasussaan Suomen Aku Ankka -lehden 40-vuotisjuhlanumerossa.
Tässä on lueteltuina joitakin tunnetuimmista sensuroinneista:
”Liekkimies” (1945) julkaistiin Suomessa vasta 1990-luvulla, koska Aku Ankan toimitus piti sitä liian palonarkana aiheena. Tarinassa Aku tekee tuhojaan Ankkalinnassa pyromaanina ja joutuu lopuksi vankilaan. Sitä oli sensuroitu jo ensijulkaisunsa yhteydessä: sarjan kaksi viimeistä ruutua poistettiin ja tilalle piirrettiin uusi loppuratkaisu, jossa annetaan ymmärtää koko tarinan olleen Akun painajaisunta. Alkuperäinen loppu kuitenkin palautettiin Carl Barksin kootut -sarjassa.
Vitsitarinassa ”Aprillia!” (1950) Barks piirsi toisen sivun ensimmäisessä ruudussa Tupun, Hupun ja Lupun kaatopaikalle, jonka jätekasassa näkyy Adolf Hitlerin Taisteluni-kirja. Kyseessä oli Barksin varttuneemmille lukijoille tarkoitettu satiirinen vitsi, jossa pahamaineinen kirja samaistetaan jätteeksi. Tämä viittaus on kuitenkin poistettu tarinan painoksista monissa maissa kuten Saksassa.
”Karkkeja ja kepposia” (1952) joutui sensuurin kohteeksi. Siitä poistettiin yli 10 sivua ja aloitusruutu piirrettiin uusiksi. Sensuroitu osuus oli lähinnä liian rajuja halloween-piloja. Aloitusruudussa nähtyä, kuunvalossa kylpevää hautausmaata risteineen pidettiin liian karmivana ja makaaberina lapsille. Barks oli mukaillut tarinan samannimisestä Aku Ankka -animaatiosta[18].
Tarinassa ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” (1952) oli Westernin mielestä liian raju aloitusruutu, joten Barks joutui muuttamaan sitä. Kuvassa ankanpojat kävelivät halki rappiokylän, jossa oli murheellisen näköisiä lapsia resuisissa vaatteissa[19] .
”Takaisin Klondikeen” (1953) oli myös kustantajan mielestä liian raju, ja siitä saksittiin viisi sivua. Sensuroinnin kohteeksi joutui muun muassa kohtaus, jossa viekoitteleva Kultu Kimallus huijaa kultaa Roopelta, joka pistää pystyyn suuren kapakkatappelun Kultun saluunassa.
Tarinaa ”Marco Polon aarre” (1966) ei sensuroitu sen julkaisuhetkellä, mutta myöhemmät painokset sensuroitiin Yhdysvalloissa, koska yleisön käsitys Vietnamin sodasta oli saanut kielteisiä sävyjä. Tarinassa Roope ja hänen sukulaisensa matkustavat Kaakkois-Aasiassa sijaitsevaan Horjustaniin, joka on väkivaltaisen sisällissodan kourissa. Tarinassa nähdään muiden muassa sotaisissa tilanteissa aseistettuja sotilaita, jotka eräässä juonenkäänteessä melkein onnistuvat vakoojiksi julistettujen Roopen ja Akun teloittamisessa. Tällaista ei pidetty sopivana erityisesti lastensarjakuvissa, kun Vietnamin tapahtumat nousivat kansainväliseen tietoon ja esimerkiksi My Lain verilöyly herätti laajaa suuttumusta maailmalla. Poistettujen ruutujen ohella sensuroidussa versiossa muutettiin myös tekstiä; esimerkkinä Barksin kommunisminvastainen herja ”työläisten paratiisissa” valmistetuista epäkelvoista rannekelloista muutettiin siten, että sensuroidussa painoksessa kellojen valmistajaksi ilmoitettiin ”Roope Ankan kellotehtaat”.
Barks on myös joutunut itse sensuroimaan omia tarinoitaan. Yksi esimerkki siitä on ”Aku Ankka ja Zombi”, jossa Barks muun muassa poisti zombilta rasistisiksi katsotut teroitetut hampaat ja piirsi zombille pupillit (pelkkiä valkuaisia pidettiin liian pelottavina) ja vain puoliksi avoimet silmät. Myöhemmin Don Rosa on piirtänyt samaisen hahmon omaan tarinaansa Maailman rikkain ankka, mutta tässä kertomuksessa Zombilla on alkuperäiset, kokonaan avoimet ja valkoiset silmät.
Hahmot ja paikat
Barks kehitti Ankkalinnan miljöön ja suuren osan sen keskeisistä hahmoista. Seuraavassa luettelossa mainitut henkilöt sekä rakennus ja rikollisryhmä ovat hänen keksimiään, ja ne esiintyivät ensimmäisen kerran alla mainituissa tarinoissa:
Teppo Tulppu – ”Hyvien tekojen päivä” (1943)
Roope Ankka – ”Joulu Karhuvuorella” (1947)
Hannu Hanhi – ”Se parhaiten nauraa...” (1948)
Rahasäiliö – ”Roope-sedän uusi rahasäiliö” (1951)
Karhukopla – ”Ankkalinnan pamaus” (1951)
Pelle Peloton – ”Onnen kantamoinen” (1952)
Peikonhammas-vuori – ”Peikonhammas” (1953)
Pikku apulainen – ”Kissannaukujaiset” (1956)
Kulta-Into Pii – ”Roope-setä vaikeuksissa” (1956)
Milla Magia – ”Midaan kosketus” (1961)
Kroisos Pennonen – ”Ihmebentsiini” (1961)
Neiti Näpsä – ”Midaan kosketus” (1961)
Tunnetuimpia tarinoita

”Merirosvojen kulta” (1942)
”Muumion sormus” (1943)
”Joulu Karhuvuorella” (1947)
”Vanhan linnan salaisuus” (1949)
”Luotilaakson seriffi” (1949)
”Kulmikkaat munat” (1949)
”Tyhjälän joulu” (1952)
”Ovela Roope-Setä” (1952)
”Kultainen kypärä” (1952)
”Takaisin Klondikeen” (1953)
”Kruuna vai klaava” (1953) (tarinaan liittyy käsite höpsismi)
”Onnellinen laakso” (1954)
”Viisasten kivi” (1954)
”Kultainen talja” (1955)
”Rahalähde” (1958)
”Kultajoki” (1958)
”Saari avaruudessa” (1960)
”Kultaa ja kalavelkoja” (1965)
Barksin työn jatkaminen
Monet myöhemmät Ankka-piirtäjät ovat saaneet vaikutteita Barksilta. Barks itse arvosti seuraajistaan eniten Vicaria, Daan Jippesiä ja William Van Hornia[4][20]. Jippes valittiin piirtämään uudelleen Barksin käsikirjoittamat sarjat. Don Rosa teki paljon Barksin tarinoihin liittyviä tarinoita, ”jatko-osia”, esimerkiksi ”Takaisin Xanaduun”, jossa Roope, Aku ja ankanpojat palaavat satumaiseen Tralla La’han.[21]
Merkitys
Sarjakuva-alan uutislehden The Comics Journalin toimituksen vuonna 1999 tekemässä luettelossa ”Vuosisadan englanninkielisen sarjakuvan 100 parasta” Carl Barksin Aku Ankka sijoittui seitsemänneksi. Viihdesarjakuvista sen edelle asetettiin vain Charles Schulzin Tenavat.[6][4]
Kirjailija Neil Gaimanin mukaan Carl Barks oli yksi suurista lastenkirjailijoista Tove Janssonin ja Kenneth Grahamen kaltaisten tekijöiden rinnalla.[22] Sarjakuvakriitikko Ville Hännisen mukaan Carl Barksin sarjakuvat täyttävät klassikon tunnusmerkit. Tarinat ovat kestäneet aikaa, koska Barks ei aliarvioinut lukijaa.[16] Toimittaja Juri Nummelinin mukaan Disney-sarjakuvassa päällimmäisiä tunnetiloja ovat ihmisten välinen viha ja kateus. Barksilla ne eivät tunnu vastenmielisiltä, koska hän käsittelee näitä aiheita klassisen tragedian keinoin. Barks onnistuu yhdistämään lastensarjakuvan sekä yksilöiden suhteita todenmukaisesti kuvaavan aikuisten kirjallisuuden. Barksin luomat hahmot ovat Nummelinin mukaan välittömästi tunnistettavissa lukijassa itsessään.[23]
Uudelleenjulkaisut

Kaikki Barksin piirtämät Disney-sarjat on julkaistu The Carl Barks Library -nimisessä kokoelmassa. Myöhemmin Fantagraphics on julkaissut Barksin kokoelmia englanniksi.
Suomeksi pelkästään Barksin tarinoita sisältäviä kirjasarjoja on julkaistu useita. Aku Ankan parhaat sisälsi lyhyitä tarinoita Barksin kultakaudelta. Aku Ankan juhlasarjat ja Ankalliskirjasto olivat kymmenosaisia kovakantisia sarjoja. Barksin tarinoita on julkaistu myös useissa erillisteoksissa ja murreversioina. Rajoitettuna painoksena julkaistu Carl Barksin kootut sisälsi kaikki Barksin Disney-sarjat. Uusin julkaisusarja on vuonna 2014 alkanut Carl Barksin parhaat sarjat.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ault, Donald| title = Carl Barks: Conversations| location = Jackson| publisher = University Press of Mississippi| year = 2003| isbn = 1-57806-500-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Barrier, J. Michael| title = Carl Barks and the Art of the Comic Book| location = New York| publisher = M. Lilien| year = 1981| isbn = 0-9607652-0-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ronkainen, Timo| title = Carl Barks: Ankkamestarin salaisuus. Näkökulmia Carl Barksin tuotantoon| location = Turku| publisher = Zum Teufel| year = 2018| isbn = 978-952-5754-70-4}}
Aiheesta muualla

 Ylen Elävä arkisto.
Ronkainen, Timo:  Ankkalinnan pamaus.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Santikko, S.:  Kvaak.fi 14.12.2008.

Luokka:Vuonna 1901 syntyneet
Luokka:Vuonna 2000 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Lapsityöllä ja lapsityövoimalla tarkoitetaan alaikäisten lasten tekemää työtä, joka on fyysisesti, psyykkisesti, moraalisesti tai sosiaalisesti haitallista, taikka häiritsee tai estää heidän koulunkäyntiään (kansainvälisen työjärjestö ILO:n määritelmä).[1] Lapsia käytetään työvoimana mitä erilaisimmissa työpaikoissa, niin tehtaissa, viljelyksillä kuin kodeissakin.
Kaikki lasten tekemä työ (child work)  ei ole lapsityötä (child labour). Se, onko jokin työ haitallista, on suhteutettava lapsen ikään, työaikaan ja työoloihin.[1] Ajoittainen muutaman tunnin työ, joka mahdollistaa täysipainoisen koulunkäynnin eikä vaaranna lapsen kehitystä, kuten kesätyö, on eri asia kuin työ aamusta iltaan haitallisissa oloissa.
Lapsityövoiman käyttö on yleistä kehitysmaissa, mutta ilmiö on tuttu myös teollisuusmaissa. Varsinkin teollistumisen alkuaikoina 1800-luvulla monissa Euroopan maissakin oli runsaasti lapsia tehdastyössä, toisinaan kaivoksissakin. Nykyään YK:n Lapsen oikeuksien sopimus kieltää lapsityövoiman hyväksikäytön. Pahimmillaan työnteko on orjatyötä. Lapsityövoiman käyttöön liittyy myös lapsikauppaa.
Yleisyys
ILO:n arvion mukaan maailmassa oli vuonna 2012 168 miljoonaa 5–17-vuotiasta lapsityöntekijää.[2] Näistä noin 140 miljoonaa tekee täyspäiväistä työtä.
Yhdysvaltain työministeriön vuonna 2009 julkaiseman raportin mukaan lapsityövoimaa käytetään 58 valtiossa.[1] Vuoden 2012 lapsityövoimaindeksi arvioi ilmitulleiden lapsityötapausten yleisyyttä ja vakavuutta 197 valtiossa. Valtiot, joissa lapsityöongelma oli pahin, olivat autoritäärisiä ja konfliktien runtelemia. Huonoiten indeksissä pärjäsivät 1. Myanmar, 2. Pohjois-Korea, 3. Somalia, 4. Sudan, 5. Kongon dkr. tasa-valta, 6. Zimbabwe, 7. Afganistan, 8. Burundi, 9. Pakistan ja 10. Etiopia.[3]
Lainsäädäntö ja sitoumukset
Kansainväliset sopimukset
ILO:n sopimus kieltää työnteon kaikilta alle 13-vuotiailta. 13–15-vuotiaat saavat tehdä kevyttä työtä, joka ei haittaa heidän koulunkäyntiään tai muuta kehitystä ja on lyhytkestoista. 15–18-vuotias ei saa tehdä vaaralliseksi luokiteltua työtä.
Suomen lainsäädäntö

Suomessa on voimassa vuonna 1993 annettu laki nuorista työntekijöistä. Sen mukaan työhön ei saa ottaa henkilöä, joka ei ole täyttänyt 15 vuotta tai ei ole vielä suorittanut oppivelvollisuuttaan loppuun. Sinä vuonna, jolloin henkilö täyttää 14 vuotta, hänet saadaan kuitenkin ottaa enintään puoleksi koulun loma-ajasta tai tilapäisesti kouluvuoden aikanakin kevyeen työhön, joka ei vahingoita hänen terveyttään tai kehitystään eikä haittaa hänen koulunkäyntiään. Alle 18-vuotiaista työntekijöistä  on lisäksi erityisiä työaikaa ja työsuojelua koskevia säännöksiä.[4]
Muut sitoumukset
OECD antanut monikansallisille yrityksille toimintaohjeet, joiden mukaan yritysten tulee ”osallistua lapsityövoiman käytön tehokkaaseen kitkemiseen ja ryhtyä välittömästi tehokkaisiin toimiin, jotta varmistettaisiin lapsityövoiman käytön pahimpien muotojen kieltäminen ja poistaminen pikaisesti.” Ohjeisto on suositus, mutta sen luoneet 42 valtiota ovat sitoutuneet edistämään sitä.[5]
Lapsityön muotoja
Eniten lapsityövoimaa käytetään maataloudessa, tehdastuotannossa sekä louhos- ja kaivostyössä. Lapsityövoimalla valmistetaan yleisimmin tiiliä, vaatteita, mattoja ja kenkiä. Yleisimmät lapsityövoimalla valmistetut maataloustuotteet ovat puuvilla, sokeriruoko, tupakka, kahvi, riisi ja kaakao.[6]
Pornoteollisuus hyväksikäyttää lapsia Venäjällä, Ukrainassa, Filippiineillä ja Thaimaassa.[6]
Hikipajat
Monet merkkituotteet valmistetaan ns. hikipajoissa, joissa työntekijöinä voi olla lapsia. Italialaisen tutkivan journalismin televisio-ohjelman Reportin mukaan laittoman ja järjestäytymättömän työvoiman hyväksikäyttö on yleistä kulutustavaroiden alalla. Voittojen maksimoimiseksi tuotteen valmistus on siirretty alihankkijoiden ketjulle, jonka viimeinen lenkki on halpa, laiton lapsityövoima.[7]
Jätteidenkäsittely
Länsimaat vievät elektroniikkajätteensä, kuten tietokoneet, monitorit ja analogiset televisiovastaanottimet kehitysmaihin, joissa niitä lajittelevat lapset. Ympäristöjärjestö Greenpeace vaatii elektroniikkavalmistajia poistamaan myrkyllisen materiaalin tuotteistaan, sillä vastaanottajamaissa jätteitä lajittelevat pienet lapset voivat saada myrkytyksiä.[8]
Syitä lapsityövoiman käyttöön
Syitä lapsityövoiman käyttöön on monia, ja ne liittyvät läheisesti toisiinsa. Lasten käyttöön työvoimana vaikuttavat maan väestön köyhyys, väestönkasvu, naisten asema, koulunkäyntimahdollisuudet ja talouden kehitys. Monilla kehitysmaiden perheillä ei ole muita vaihtoehtoja kuin laittaa lapsi töihin, jolloin lapsi tuo rahaa kotiin.
Työnantajan kannalta lapsityö on houkuttelevaa. Vaikka lasten työnteko on useimmissa maissa lailla kiellettyä, he ovat silti haluttuja työntekijöitä. Lapset ovat halpoja ja sopeutuvaisia. Lasten kanssa ei yleensä tehdä minkäänlaista työsopimusta, joten heidät voi erottaa koska tahansa. Kun työsuojelulakien valvonta on lisäksi useissa maissa puutteellista ja rangaistukset rikkomuksista olemattomia, ei ole ihme, että lapsityövoimaa käytetään.
Myös lasten fyysiset tai muut erityisominaisuudet, kuten pieni koko tai sormien näppäryys, vaikuttavat siihen, että heitä palkataan tiettyihin tehtäviin.
Lapsityön ongelmia
Työnteko aiheuttaa lapsille fyysisiä ja henkisiä haittoja. Keskenkasvuinen vartalo ei kestä yhtä suurta rasitusta kuin aikuisten, joten lapsi altistuu helpommin vakaville vaurioille.
Henkiset vammat ovat myös yleisiä. Kevyeltä näyttävä työ voi olla hyvin raskasta. Maataloudessa lapset tekevät joskus työtä aamusta iltaan polttavassa auringossa tai kaatosateessa. Lisäksi työntekijät kärsivät muun muassa torjunta-aineiden tuomista terveyshaitoista.
Työnteko, joka estää lapsen koulun käynnin, haittaa hänen koko tulevaisuuttaan. Sen lisäksi, että hän menettää oman lapsuutensa, on todennäköistä, ettei hän ilman koulutusta saa aikuisenakaan kunnollista työtä.
Lapsityövoiman käyttö on haitallista pitkällä aikavälillä myös yksittäisille maille. Monista lapsityöntekijöistä tulee huonokuntoisia ja kouluttamattomia aikuistyöntekijöitä, mikä ei edistä maan taloudellista kilpailukykyä. Koulutus on tärkein keino vähentää ja ennaltaehkäistä lasten työntekoa. Lisäksi koulun ja koulutarvikkeiden tulee olla ilmaisia.
Lapsityön rajoitusten ongelmia
Nälkiintyminen ja katuammatit
Jos hikipajojen työllistämismahdollisuuksia rajoitetaan, tuloksena voi olla nälkiintyminen. Kun Yhdysvalloissa esiteltiin Child Labour Deterrence Act, arviolta 50000 lasta erotettiin töistään vaatetusteollisuudesta, ja moni heistä joutui turvautumaan töihin kuten ”kivenmurskaus, katuammatit ja prostituutio”. UNICEFin tutkimus Maailman lasten tila vuonna 1997 totesi nämä vaihtoehtoiset työt ”vaarallisemmiksi ja riistävämmiksi kuin vaatetusteollisuuden”.[9]
Lapsiprostituution lisääntyminen
1990-luvulla on dokumentoitu tapauksia, joissa hikipajoja vastustavat aktivistit ovat tahattomasti lisänneet lapsiprostituutiota köyhissä maissa:[10]
Bangladeshissa suljettiin monia saksalaisyrityksen hikipajoja, minkä seurauksena tuhannet bangladeshilaiset lapset menettivät työnsä ja ajautuivat prostituoiduiksi, rikollisuuteen tai nälkäkuolemiin.
Pakistanissa Niken, Reebokin ja muiden yritysten hikipajoja suljettiin, ja nämä pakistanilaislapset ajautuivat prostituutioon.
Nepalissa mattotehdas sulki monia hikipajoja, jolloin tuhannet nepalilaistytöt ajautuivat prostituutioon.
Lapsityö on pienin paha?
Ennen teollista vallankumousta lähes kaikki lapset työskentelivät maataloudessa. Sitten moni siirtyi näistä töistä tehdastöihin. Tästä vähitellen seuranneen palkkatason nousun ansiosta vanhemmilla oli myöhemmin varaa lähettää lapsensa kouluun töiden sijaan. Tämä vähensi lapsityötä sekä ennen että jälkeen lapsityön vastaisten lakien säätämisen.[11]
Taloustieteilijä Murray Rothbardin mukaan sekä ennen että jälkeen teollisen vallankumouksen Britannian ja Yhdysvaltain lapset, joille ei ollut tarjolla tehdastyöpaikkoja, olivat paljon huonommissa oloissa kuin ne, joille oli.[12]
Lawrence Reedin mukaan pahimmat työolot teollisen vallankumouksen alussa olivat niillä ”oppipojilla”, jotka pakotettiin työhön ja joita valtion/kuntien omistamat köyhäintalot jopa myivät kuin orjia, mikä teki heidän asemansa erilaiseksi kuin nykyisten kehitysmaiden palkkatyössä olevien lasten. Vaikka tuolloin palkkatyössäkin olevien lasten asema oli kaukana ihanteellisesta, pahimpien olojen kuvaukset kuten vaikutusvaltainen ”Sadlerin raportti”, ovat huomattavasti liioiteltuja, minkä jopa sosialisti Friedrich Engels myönsi kirjassaan.[13]
Lapsityövoiman vastustus
Intialainen Kailash Satyarthi sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2014 tehtyään aktiivista työtä lapsityövoiman käytön kitkemiseksi aina 1990-luvulta asti. Hänen perustamansa Bachpan Bachao Andolan -järjestö on vapauttanut yli 80 000 lasta erilaisista, usein jopa orjuuteen vertautuvista oloista. BBA-järjestö auttaa lapsityöläisiä myös pääsemään takaisin kouluun ja normaaliin elämään.
Satyarthin mukaan Nobelpalkinto tarkoittaa sitä, että järjestön työ on lopultakin huomattu.
Hänen mukaansa miljoonat lapset kärsivät edelleen, vaikka elämme modernia aikaa.[14][15]
Katso myös
Katulapset
Lapsikauppa
Nuori työntekijä
Orjuus
Lapsityövoiman käytöstä teollisen vallankumouksen alkuvaiheessa
Lapsityövoima Venäjällä ja Neuvostoliitossa 1800–1900-luvulla
Lähteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Shōjo kakumei Utena (, suom. Vallankumouksellinen Utena-tyttö) on 1990-luvun loppupuoliskolla Japanissa tehty manga- ja animesarja. Mangajulkaisun piirsi Chiho Saitō ja animen ohjasi Kunihiko Ikuhara,[1] molemmat Be-PaPas-taiteilijaryhmän jäseniä.[2] Mangan ensimmäinen osa julkaistiin Ciao-lehden kesäkuun 1996 numerossa ja 39-jaksoinen anime sai ensiesityksensä televisiossa vuonna 1997. Vuosituhannen lopulla sarjaa täydennettiin Ikuharan ohjaamalla ja Yōji Enokidon kirjoittamalla anime-elokuvalla Shōjo kakumei Utena – Adolescence mokushiroku (), jonka ensi-ilta oli Japanissa 14. elokuuta 1999.[3] Myös elokuvasta on olemassa mangaversio.[4] TV-sarjan, mangan ja elokuvan välillä on eroja ja ristiriitojakin, mutta ne myös osittain täydentävät toisiaan.
Tarinaan perustuen on tehty muutama näytelmä, joita on esitetty Tokiossa ja Hyōgon prefektuurissa vuosina 1997, 1999 ja 2000. Lisäksi Sega julkaisi vuonna 1998 Sega Saturn -konsolillaan pelattavan Utena-pelin nimeltä Shōjo kakumei Utena: Itsuka Kakumeisareru Monogatari (). Peli julkaistiin vain Japanissa ja se sijoittuu animesarjan kahdeksannen ja yhdeksännen jakson väliin.[5]
Juoni
Tarinan päähenkilö on teini-ikäinen, poikamainen orpotyttö Utena Tenjō. Hänellä on lapsuudestaan saakka ollut mielessään selittämätön muistikuva siitä, miten tuntematon "prinssi" lohdutti häntä vanhempien menettämisen jälkeen ja antoi Utenalle ruusukuvioidun sormuksen. Sankari teki Utenaan niin vahvan vaikutuksen, että tämä haluaa itsekin tulla urheaksi "prinssiksi". Niinpä Utena käyttää koulussaan, Ōtori-akatemiassa, pojille tarkoitettua koulupukua ja käyttäytyy varsin poikamaisesti.[6] Suurin osa koulun muista tytöistä kunnioittaa häntä.
Utena joutuu keskelle outoa tapahtumaketjua puolustaessaan ystäväänsä Wakaba Shinoharaa. Koulun ilmoitustaululle ilmestyy kaikkien nähtäville rakkauskirje, jonka Wakaba kirjoitti oppilasneuvoston varajohtajalle Kyōichi Saionjille. Kyōichi kuvailee kirjettä typeräksi eikä ole pahoillaan sen julkistamisesta. Kyōichi on myös kendō-kerhon johtaja, joten Wakaballe myötätuntoinen Utena haastaa hänet kaksintaisteluun. Kyōichi ottaa haasteen vastaan ja kamppailee miekoin Utenaa vastaan erikoisella taisteluareenalla, jonka yläpuolella leijuu linna.[7] Utena voittaa taistelun ja luulee asian päättyvän siihen, mutta saakin tietää, että Kyōichin kaltoin kohtelemasta tyttöystävästä Anthy Himemiyasta tulee nyt väistämättä Utenan morsian, vieläpä vastoin Utenan tahtoa. Anthy kertoo Utenalle olevansa Ruusumorsian,[8] joka kuuluu automaattisesti kaksintaistelun voittajalle ja jonka täytyy totella kulloiseltakin kihlatultaan tulevia käskyjä. Anthyn vapaa tahto on hyvin vähäinen ja eräiden sarjan henkilöiden mielestä jopa olematon. Utena toivoo Anthyn elävän kuten tavalliset tytöt, vaikka hän itsekään ei ole kovin tavallinen. Oppilasneuvoston – joka muistuttaa pikemminkin salaseuraa kuin tavallista oppilaskuntaa – jäsenet uskovat Anthyn olevan avain salaperäisen, vallankumouksellisen voiman saavuttamiseen. Niinpä he haluavat voittaa Utenan taisteluareenalla ja saada Anthyn itselleen. Oppilasneuvoston jäsenet vastaanottavat kirjeitse toimintaohjeita ja tietoja Maailmanlopulta. Nimimerkin takana on akatemian virkaatekevä johtaja ja Anthyn veli Akio Ōtori. Estääkseen Anthyn joutumisen muiden käskyvaltaan Utena joutuu yhä uusiin kaksintaisteluihin. Hän saa vastaansa myös taistelemaan suostuteltuja mustan ruusun kantajia ja kehittyy vähitellen yhä etevämmäksi miekkailijaksi.
Shōjo kakumei Utena koostuu neljästä osasta eli saagasta. Suomennettuina niiden nimet ovat Oppilasneuvostosaaga (Seitokaihen, animen jaksot 1-13), Mustan ruusun saaga (Kurobarahen, jaksot 14-24), Akio Ōtori -saaga (Ōtori Akio -hen, jaksot 25-33) ja Maailmanloppusaaga (Mokushirokuhen, jaksot 34-39). Tarina saattaa toistuvine prinssi- ja prinsessaviittauksineen tuoda mieleen lastensadut, mutta kontrastina niille sarja sisältää hyvinkin raakoja elementtejä, kuten sukurutsaa, itsemurhayrityksen ja joukkomurhan.
Teemoja ja eräitä merkityksiä
Shōjo kakumei Utena on vahvasti metafyysinen tarina. Perusrakenteeltaan se muistuttaa eräitä tunnetumpia japanilaisia taikatyttösarjoja, mutta on huomattavan monitulkintainen.
Japanilaisen populaarikulttuurin piirissä on länsimaalaista enemmän totuttu kuulemaan tarinoita, joissa antagonistilla on pahan lisäksi hyväkin puolensa. Tällöin mustavalkoista puhtaan hyvän ja puhtaan pahan välistä vastakkainasettelua ei tapahdu. Utena hyödyntää pitkälti tätä kerrontatapaa, vaikkakin tarinan lopussa Akio Ōtori nousee Utenan päävastustajaksi ja lähes puhtaan pahan ilmentymäksi. Utenan muiden taisteluparien tekojen motiivit ovat yleensä jonkin verran hyväksyttävämpiä, joskin yksilökohtaiset erot ovat suuria. Esimerkiksi oppilasneuvoston jäsenet vertaavat itseään kananpoikaan, jonka on rikottava munansa kuori voidakseen syntyä ja elää. Vertauksessa on vaikutteita Hermann Hessen Demian-romaanista.[9] Kuorella oppilasneuvoston jäsenet viittaavat maailmaan, jossa heidän on toteutettava vallankumous sillä voimalla, jonka he toivovat saavuttavansa Anthyn avulla. Tämän suunnitellun vallankumouksen yksityiskohtainen sisältö pysyy salaisuutena ja onkin mahdollista, että kaikilla jäsenillä on siitä erilainen käsitys.
Kaksintaistelut toistuvat sarjassa säännöllisesti. Ne ovat visuaalisesti näyttäviä, mutta eivät ole lukijoille ja katsojille pelkkää silmänruokaa tai osa tarinan juonta, vaan symboloivat erilaisia asioita ja tunteita. Osa taisteluista liittyy yleismaailmallisiin olioihin, jotkut taas ovat henkilökohtaisia. Monien kamppailujen merkitykset jäävät tarinassa selittämättä, mutta kaksintaistelut edustavat ainakin ystävyyttä, valintoja, syytä, rakkautta, ihailua, luottamusta, itseä ja vallankumousta.
Utena pyrkii kasvamaan prinsessoja pelastavaksi prinssiksi, vaikka on itse tyttö. Perinteisiä sukupuolirooleja ei kuitenkaan kritisoida sarjassa yksipuolisen tuomitsevasti, vaan niitä kommentoidaan eri hahmojen näkökulmista. Sukupuoliteemaan liittyen tarinassa on katsottu olevan yhtäläisyyksiä länsimaissa 1900-luvun alkupuolella vaikuttaneeseen feminismin muotoon.[10]
Tarinassa leikitellään myös sillä, kuinka ohjailtavissa ja harhaanjohdettavissa ihminen on. Tätä teemaa käsitellään Mustan ruusun saagassa, joka löytyy mangasta ja animesarjasta,[11] mutta ei elokuvasta. Saagassa epätoivoisille ihmisille tarjotaan lohtua väittämällä, että se tie, joka heidän pitää valita, on jo valmisteltu heitä varten. Tämä ajatus miellyttää ahdistuksesta ja vihasta kärsiviä ihmisiä niin paljon, että he suostuvat ryhtymään mustan ruusun kantajiksi, joiden päämääränä on taistella Utenaa vastaan ja surmata Anthy. He luulevat näitä tavoitteita omikseen, vaikka ne on väkisin – tai ainakin puoliväkisin – tyrkytetty heille. Taisteluiden jälkeen he eivät kuitenkaan muista tapahtumista mitään. Tämä voidaan tulkita joko negatiivisten muistojen torjumiseksi tai hypnoosin jälkitilaksi.
Sarjassa voidaan nähdä viittaus tuhansia vuosia vanhaan myyttiin feenikslinnusta, joka palaa tuhkaksi ja syntyy uudelleen. Mikage-seminaarin johtajan Sōji Mikagen muistikuvan mukaan Ōtori-akatemian alueella riehui vuosia sitten nuoren Mamiya-pojan sytyttämä tulipalo, jossa sata ihmistä menetti henkensä. Mikage puolusti tätä murhapolttoa ja sanoi kuolleiden olleen välttämätön uhri, jota tarvitaan tulevien tapahtumien polttoaineeksi samaan tapaan kuin nykyään saadaan energiaa kauan sitten kuolleiden eliöiden jäänteistä muodostuneista fossiilisista polttoaineista. Sarjassa kuitenkin vihjataan, että Mikagen käsitys tapahtumista onkin virheellinen ja että todellisuudessa tulipalo ei ollut Mamiyan sytyttämä eikä siinä kuollut ketään. Joka tapauksessa Mikage haaveilee feeniksmäisestä kuolemattomuudesta, joka saavutetaan, jos Ōtori-akatemiasta avataan tie ikuisuuteen. Sana ōtori tarkoittaa suomeksi koiraspuolista feenikslintua.[12]
Koko tarina ja erityisesti sen lopetus on nähtävissä kuvauksena siirtymisestä lapsuudesta aikuisuuteen. Animeohjaaja Kunihiko Ikuhara on Shōjo kakumei Utena – Adolescence mokushiroku -elokuvan kommenttiraidalla ilmaissutkin, että juuri tämä oli tekijöiden mielessä tarinaa luotaessa. Havaitessaan, että aikuisten maailma on raadollinen ja likainen, ihminen voi joko tarrautua suojattuun mutta rajattuun lapsuusympäristöön – jota tarinassa edustaa Ōtori-akatemia – tai suunnata kohti tuntemattomampaa ja turvattomampaa aikuisuutta. Elokuvassa Utena ja Anthy tulevat siihen tulokseen, että on parasta poistua akatemiasta avaraan ulkomaailmaan, vaikka sen hintana onkin lapsille tyypillisistä kauniista unelmista luopuminen. Ulkomaailmassa he voivat rakentaa tiet itselleen, mutta akatemiaan jäädessään he olisivat olleet kuin kaksi nukkea, jotka kulkevat vain jo valmiiksi tehtyjä polkuja pitkin.
Taiteelliset tehokeinot
Sarja hyödyntää useita taiteellisia tehokeinoja, kuten futuristista arkkitehtuuria, ruusujen suurta määrää, näyttäviä autoja sekä varjoteatteria.[13] Tarinan elokuvaversiossa eräät hahmot muuttuvat autoiksi. Elokuvassa myös vesi on yksi keskeisistä tehosteista.
Toisin kuin esim. ruusut ja arkkitehtuuri, varjoteatteriosuudet eivät animesarjassa useimmiten sulaudu varsinaisen tapahtumajatkumon ja -ympäristön osiksi, vaan ovat "tarina tarinassa" tai metaforamainen yhteenveto sarjan käänteistä ja tilanteista. Elokuvaversiossa varjokuvat ottavat eräänlaisen toimittajan roolin.
Vaikutteet
Niin Shōjo kakumei Utenan juonessa kuin visuaalisissa yksityiskohdissakin on nähtävissä viittauksia muihin manga- ja animesarjoihin. Osa tarinan piirteistä on esimerkiksi varsin samanlaisia kuin 1970-luvulla tehdyssä Lady Oscar -sarjassa.[14]
Anime-lehden entinen päätoimittaja Jari Lehtinen on kuvaillut sarjojenvälisiä yhtäläisyyksiä: "Utena on shōjokertomus, joka parodioi kaikkia shōjon konventioita ja samalla esittää jotakin aivan muuta. Tyylillisesti Saitō on lähellä klassista Riyoko Ikedaa. Henkilöt ovat ikedamaisen komeita, mahdollisimman kaukana taikatyttösöpöilystä. Utenan koulu muistuttaa monessa suhteessa sitä mitä oli jo nähty 1980-luvulla Ikedan Oniisama e...:ssä. Molemmat laitokset, Oniisama e...:n Seiran ja Utenan Ōtori ovat eliittikouluja, jonne on yhtä vaikeaa päästä sisään kuin ulos. Molemmissa valtaa pitää oppilasneuvoston nimellä kulkeva juntta, jolla on omat suunnitelmansa. [...] Päähenkilö Utena Tenjō on kolmas painos androgyynisestä shōjosankarista, viimeisin luku perinteessä jonka Sapphire aloitti ja jota Lady Oscar jatkoi."[15]
Vanhemman animen ja mangan lisäksi vaikutteita löytyy myös elokuvista ja teatteritaiteesta, erityisesti Shūji Terayaman ohjaustyylistä, jota animeohjaaja Kunihiko Ikuhara arvosti.[16]
Musiikki
Animesarjassa ja elokuvassa musiikilla on tärkeä osuus. Kaksintaisteluiden taustalla kuullaan kuorolauluja, jotka on tehnyt edellä mainitun Shūji Terayaman pitkäaikainen yhteistyökumppani J. A. Seazer.[17] Näiden laulujen sanoitukset ovat historiallis-mytologisia ja jokaiselle taistelulle on oma laulunsa.
Aina Utenan saapuessa taisteluareenalle soitetaan ja lauletaan Seazerin kirjoittama Zettai unmei mokushiroku, joka näin ollen esitetään lähes jokaisessa animen jaksossa. Kappaleesta kuullaan sarjassa kaksi hieman erilaista versiota ja elokuvassa vielä kolmaskin versio, mutta erilaisessa asiayhteydessä.
Soitinmusiikista vastasi Shinkichi Mitsumune. Hänen pianosävelmäänsä The Sunlit Garden soitetaan animesarjassa useasti ja eräässä jaksossa sen sanotaan olevan tunnettu teos. Mitsumune osallistui myös joidenkin kaksintaistelulaulujen tekemiseen.
Masami Okui lauloi animesarjan alkumusiikkina ja elokuvan autoilukohtauksen musiikkina käytetyn laulun Rinbu Revolution sekä elokuvan tanssikohtauksen aikana esitetyn popballadin Toki ni ai wa. Rinbu Revolution kuului Okuin konserttiohjelmistoon vielä ainakin vuonna 2008.[18]
Kaiken kaikkiaan Shōjo kakumei Utenaan liittyvää musiikkia on julkaistu ainakin kymmenen CD-levyn verran.[19]
Palkinnot
Animesarja voitti vuonna 1997 Kōbessa järjestetyssä Animation Kōbe '97 -tapahtumassa paras TV-animaatio -palkinnon, ja lisäksi ohjaaja Kunihiko Ikuhara palkittiin samassa tilaisuudessa Kōbe-palkinnolla.
Tarinan hahmoja
Utena Tenjō () on rohkea, mutta myös naiivi[20] tyttö, joka haluaa toimia elämässään kuin prinsessoja pelastava prinssi. Sarja seuraa ensisijaisesti hänen vaiheitaan.
Anthy Himemiya (), Ruusumorsian, on hiljainen tyttö, jonka oma tahto on minimaalinen. Hän tottelee kulloistakin kihlattuaan eli henkilöä, joka on voittanut hänet viimeisimmässä kaksintaistelussa omakseen. Monet oppilasneuvoston jäsenistä haluavat käyttää Anthyä omien tarkoitusperiensä välineenä.
Akio Ōtori (), Maailmanloppu, on akatemian johtaja ja Anthyn veli. Hänen merkityksensä kasvaa voimakkaasti tarinan edetessä. Akio on kihloissa Kanae Ōtorin kanssa, mutta tästä huolimatta hänellä on seksisuhde Kanaen äidin, Utenan ja jopa siskonsa Anthyn kanssa. Korkeaan asemaansa Akio on päässyt kihlauksensa kautta.
Tōga Kiryū () on oppilasneuvoston johtaja. Hän osaa halutessaan vaikuttaa mukavalta ja lempeältä, mutta ei usko todelliseen ystävyyteen eikä epäröi pettää muita saadakseen haluamansa. Hänet myytiin lapsena aikuiselle miehelle, joka käytti nuorta Tōgaa seksuaalisesti hyväkseen.
Nanami Kiryū (), Tōgan pikkusisko, on tarinan pinnallisin hahmo. Tōga on hänelle kaikki kaikessa ja Nanami tulee helposti mustasukkaiseksi nähdessään veljellään olevan muuta naisseuraa kuin hän itse. TV-sarjassa Nanamin pinnallisuuden ja muotiuskollisuuden kliimaksi koetaan, kun hän muuttuu väliaikaisesti lehmäksi luullessaan erästä lehmänkelloa kuuluisan muotisuunnittelijan luomukseksi. Tarinan mangaversiosta Nanami puuttuu lähes kokonaan ja elokuvassakin hänet näytetään vain lehmänä.
Kyōichi Saionji () on oppilasneuvoston varajohtaja ja akatemian kendōkerhon johtaja, joka on tuntenut Tōgan lapsesta asti. Kyouichillä on varsin temperamenttinen luonne. Anthyn kihlaaminen on hänelle pahempi pakkomielle kuin muille oppilasneuvoston jäsenille.
Juri Arisugawa () on määrätietoinen ja voimakastahtoinen miekkailukerhon johtaja, joka on mukana myös oppilasneuvostossa. Animessa hän on salaa rakastunut Shiori Takatsuki -nimiseen tyttöön, mutta mangassa Juri esitetään heterona.
Miki Kaoru () on oppilasneuvoston kohteliain ja rehellisin jäsen. Hän on etevä pianisti ja pärjää hyvin akatemian kokeissa, mutta on yksityiselämässään eristäytyvä. Miki etsii lähelleen henkilöä, joka on yhtä vilpitön ja lahjakas kuin hän itse. Hänellä on erikoinen tapa ottaa jatkuvasti sekuntikellollaan aikaa.
Kozue Kaoru () on Mikin kaksoissisko. Nanamin tavoin Kozue on hyvin omistushaluinen veljensä suhteen, mutta Kozuen ja Mikin sisarussuhde on kuitenkin erilainen kuin Nanamin ja Tōgan. Kozue on raadollinen materialisti, jonka mielestä ihmiset ovat pohjimmiltaan villieläimiä.
Sōji Mikage () on arvostetun Mikage-seminaarin johtaja. Hän haluaa tapattaa Anthyn voidakseen nostaa sairaan Mamiya-nimisen pojan Ruusumorsiamen asemaan Anthyn tilalle. Oppilasneuvosto pitää häntä ei-toivottuna kilpailijana. Sōji hankkii mielellään muita tekemään likaiset työt puolestaan ja osaa manipuloida heitä eräänlaisen suggestion avulla. Niinpä Sōji näkee ihmiset helposti konemaisina työkaluina, eikä pidä yksilön ihmisarvoa kovin suurena. Utenan ajattelutapoja Sōji ei kuitenkaan kykene manipuloimaan.
Mitsuru Tsuwabuki () on nuorin tarinan henkilöistä. Hän haluaa auttaa Nanamia kaikenlaisissa arkipäiväisissä asioissa saadakseen olla tämän lähellä ja tehdäkseen tämän tyytyväiseksi. Mitsuru on hämillään rakkauden ja aikuistumisen kaltaisten asioiden suhteen, eikä aina erota oikeaa väärästä. Hän on jopa valmis saattamaan Nanamin vaarallisiin tilanteisiin vain, jotta saisi esiintyä tämän pelastajana.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:1990-luvun anime ja manga
Luokka:Animesarjat
Luokka:Mangasarjat
Luokka:Shōjo
Luokka:Romanttinen anime ja manga


Kehityksellinen kielihäiriö (englanniksi developmental language disorder, DLD) tarkoittaa kielellisiä vaikeuksia, jotka vaikeuttavat suoriutumista arjessa [1]. Näkyvimmät ongelmat liittyvät vaikeuksiin ilmaista itseään puheella. Puhe voi olla niukkaa, epäkieliopillista tai epäselvää. Lisäksi puheen ymmärtäminen voi olla puutteellista, vaikka tätä ei välttämättä huomata kuin vasta kielellisten taitojen arvioinnissa tai tutkimuksessa.  Kehitykselliseen kielihäiriöön liittyvät vaikeudet ovat suhteellisen pysyviä ja näkyvät yleensä jossain muodossa koko yksilön eliniän. Kielellisillä vaikeuksilla on merkittävä vaikutus jokapäiväisiin sosiaalisisiin tilanteisiin ja koulumenestykseen. Oikea-aikaisella kuntoutuksella taitoja voidaan kuitenkin vahvistaa ja tukea lapsen ja nuoren suoriutumista arjessa. Kielelliset vaikeudet eivät aiheudu autismin kirjon vaikeuksista, älyllisestä kehitysvammaisuudesta tai tunnetusta neurologisesta sairaudesta. Kehityksellinen kielihäiriö voi kuitenkin esiintyä näiden yhteydessä.
Luokittelu
Terminologia
Termi kehityksellinen kielihäiriö otettiin käyttöön CATALISE-asiantuntijapaneelin konsensustutkimuksessa vuonna 2017 [1]. Tutkimuksessa selvitettiin kielellisistä vaikeuksista käytettyä sekavaa terminologiaa, joka on johtanut heikkoon tiedonkulkuun, ilmiön heikkoon tuntemiseen ja joissain tapauksissa jopa lasten tarvitsemien palvelujen kieltämiseen.
Lasten kielellisistä häiriöistä käytetty terminologia on ollut hajanaista ja hämmentävää. Lisäksi monet ilmiöstä käytetyt nimikkeet ovat päällekkäisiä, mutta eivät merkitykseltään identtisiä [2]. Terminologiaan liittyvä sekaannus on osittain johtunut myös epätietoisuudesta sen suhteen, mitä kehityksellinen kielihäiriö sisältää sekä erilaisten diagnoosin sisälle kuuluvien alatyyppien olemassaolosta.
Kansainvälisessä kirjallisuudessa termiä kehityksellinen kielihäiriö on käytetty jo vuosien ajan, vaikka vähemmän kuin termiä kielellinen erityisvaikeus (englanniksi specific language impairment, SLI) [2]. Suomessa kehityksellisestä kielihäiriöstä käytetään juurikin nimitystä kielellinen erityisvaikeus. Tätä ennen käytettiin termiä dysfasia. Myös nimikkeitä ”sanasokeus” ja ”minimal brain dysfunction” on aiemmin käytetty. Nykysuosituksen mukaisesti myös Suomessa tulisi siirtyä vähitellen käyttämään nimikettä kehityksellinen kielihäiriö.
Kielellisen erityisvaikeuden määritelmä on osittain sama kuin kehityksellisen kielihäiriön, mutta CATALISE-paneeli luopui sen käytöstä liian rajoittavana, sillä sen katsottiin keskittyvän vain puhtaisiin kielen ongelmiin ilman muita vaikeuksia. On harvinaista, että lapsen ongelma on kapea-alainen. Ei myöskään ole tutkimustietoa siitä vaikuttaako kuntoutus eri tavalla tällaiseen kapea-alaiseen ongelmaan tai onko sen syntyyn erilaisia syitä verrattuna muihin lapsiin, joilla on kielellisiä vaikeuksia [3].
Merkittävin ero termien kehityksellinen kielihäiriö ja kielellinen erityisvaikeus välillä liittyy kielellisten ja ei-kielellisten taitojen väliseen suhteeseen. Saadakseen diagnoosin kehityksellinen kielihäiriö, ei lapsella tarvitse olla merkittävää eroa ei- kielellisen ja kielellisen suoriutumisen välillä[1]. Kielellinen erityisvaikeus -diagnoosi puolestaan annetaan vain, mikäli ei-kielelliset taidot ovat paremmat kuin kielelliset taidot. Niin DSM-5 tautiluokituksessa kuin ICD-11 tautiluokituksessa termi kehityksellinen kielihäiriö (developmental language disorder) on korvannut termin kielellinen erityisvaikeus [4][5]. Määritelmä poikkeaa kuitenkin CATALISE-paneelin määritelmästä ja vastaa kielellisen erityisvaikeuden oirekuvaa, sillä tautiluokituksessa diagnoosin saadakseen lapsella tulee olla ero kielellisen ja ei-kielellisen suoriutumisen välillä. Tämä nostaa riskiä termien ja niiden määritelmien sekaantumiseen. Tämän vuoksi on toivottavaa, että tulevaisuudessa eri tahojen nimikkeet ja määritelmät noudattaisivat samaa linjaa.
CATALISE-paneeli keskusteli häiriö-sanan käytöstä lasten kielellisistä ongelmista puhuttaessa ja totesi, että häiriö-sanasta välittyy pysyvien kielellisten puutteiden vakava luonne ja mahdolliset seuraukset. Häiriö-sanaa käytetään myös neurologisissa sairauksissa ja se on käytössä myös diagnostisissa viitekehyksissä, kuten DSM5 ja ICD-11 [1]. Jos lapsella on lievempiä ja ohimeneviä vaikeuksia, kielelliset vaikeudet voi olla sopivampi termi.
Kielellisten vaikeuksien tyypit
Kehityksellinen kielihäiriö voi vaikuttaa useisiin kielen alueisiin. Häiriön aste kielen eri osa-alueilla voi vaihdella lapsesta toiseen [6]. Erilaisia alatyyppejä on yritetty määritellä, mutta selkeitä kategorioita ei ole saatu kehitettyä [7]. CATALISE-paneelin suositus oli, että häiriön selkeät alueet pitäisi arvioida ja dokumentoida jokaisella lapsella ja samalla tunnustaa, että eri lapsilla voi olla erilaiset ongelmien yhdistelmät. Kielen alueet, joilla vaikeuksia voi esiintyä ovat:
Kielioppi – Kielioppi on kyky yhdistää sanojen merkitysyksiköitä yhteen (morfologia) ja sanoja kieliopillisesti oikeiksi lauseiksi (syntaksi). Esimerkkejä morfologiasta ovat esimerkiksi verbien taivuttaminen lisäämällä kieliopillisia päätteitä [8] tai prefiksien ja suffiksien käyttö. Lauseen ymmärtämisessä voi myös olla haasteita. Lapsella voi olla vaikeuksia ymmärtää sanajärjestyksen aiheuttamia muutoksia (esimerkiksi mikä on sininen lauseessa ”kynä kengän päällä on sininen”) [9]. Lapsella voi myös olla taipumus käyttää yleistietoa merkityksen selvittämiseen ennemmin kuin kielellisiä vihjeitä [10]. Lapsella voi myös olla ongelmia tulkita monikon tai aikamuotojen kieliopillisia tunnuksia.[11].
Semantiikka – Semantiikka tarkoittaa kykyä ymmärtää sanojen merkitys ja ilmaista merkitys yhdistämällä sanoja toisiinsa. Lapsilla, joilla on kehityksellinen kielihäiriö, on usein suppea sanavarasto ja käytössä voi olla vain rajattu valikoima sanoja, joilla on suhteellisen yleinen merkitys [12].
Sananlöytäminen – Sananlöytämisen vaikeudessa lapsi voi tietää sanan, mutta ei pääse siihen käsiksi [13]. Ilmiötä kuvataan usein sanomalla ”Se on aivan kielen päällä, mutten juuri nyt saa sitä mieleeni”.
Pragmatiikka – Pragmatiikka on kyky valita kontekstiin sopiva viesti tai tulkita toisten viestejä kontekstissa. Pragmaattisissa vaikeuksissa kielen sisältö ei sovi ympäristöön tai sosiaaliseen kontekstiin; ymmärrys voi olla liian kirjaimellista; lapsi voi höpöttää taukoamatta tai ei osaa vuorottelua keskustelussa eikä pysy aiheessa [14].
Diskurssi – Diskurssi on lausetta ylempänä oleva kielen taso. Diskurssin vaikeuksissa lapsella voi olla rajallinen kapasiteetti tarinan kertomiseen tai tapahtumien kuvailuun loogisessa järjestyksessä [15].
Kuulomuisti ja oppiminen – Sanojen ja lauseiden muistamisen vaikeudet voivat vaikeuttaa uuden sanaston oppimista [16] ja pitkien tai monimutkaisten lauseiden ymmärtämistä [17].
Fonologia – Fonologia käsittelee äänteiden yhdistelyä sanoissa. Fonologian ongelmista kärsivän lapsen on vaikea erottaa tiettyjä puheäänteitä. Esimerkiksi /t/ ja /k/ voivat sekoittua, jolloin sanasta ’takki’ voi tulla ’kakki’. Tällainen vaikeus on tyypillistä pienellä lapsella, mutta se häviää yleensä 4–5-vuotiaana [18]. Puheen ymmärrettävyys kärsii, jos joitain puheäänteitä ei osaa tuottaa tarkasti [19]. Lisäksi fonologisen tietoisuuden puute eli kyvyttömyys tunnistaa äänteitä sanoissa voi johtaa lukivaikeuksiin [20].
Kehityksellinen kielihäiriö ja puheen motoriset häiriöt
Puhe on äänteiden tuottamista ja se voi häiriintyä monesta eri syystä. Taustalla voi olla rakenteellinen ongelma, esimerkiksi huuli- tai suulakihalkio, neurologinen ongelma, joka vaikuttaa puheen motoriseen kontrolliin (dysartria) tai vaikeus erotella äänteitä kuulovian takia. Äännevirheet ovat tyypillisiä pienillä lapsilla. Näitä artikulaation häiriöitä ei pidä sekoittaa kielellisiin vaikeuksiin, joissa ongelma on kyvyssä valita ja yhdistää kielellisiä elementtejä merkityksen välittämiseksi ja kyvyssä ymmärtää merkitystä. Puheen häiriöt voidaan erottaa kielen häiriöistä, mutta ne voivat esiintyä myös yhdessä [20]. Kun lapsi ei pysty tuottamaan toisistaan selvästi erottuvia äänteitä ilman selkeää syytä, pidetään tätä tyypillisesti kielellisenä vaikeutena, joka vaikuttaa kykyyn oppia fonologisia kontrasteja. Puheäänteiden tuoton ongelmista käytetty luokitus ja terminologia ovat herättäneet vilkasta keskustelua [21]. Käytännössä on usein vaikea erottaa fonologisia häiriöitä ja puheen tuottamisen häiriöitä. Tuntemattomasta syystä johtuva puheen tuottamisen häiriö ilman muita kielellisiä ongelmia on melko yleinen syy puheterapiaan [22]. Nämä ongelmat ratkeavat yleensä 4–5 vuoden iässä puheterapiassa [23] eivätkä siten vastaa kehityksellisen kielihäiriön kriteereitä. Jos vaikeudet jatkuvat viidennen ikävuoden jälkeen, niihin liittyy usein laajempia kielellisiä vaikeuksia ja niiden ennuste on huonompi [24]. Tällöin on sopivaa puhua puheen tuottamiseen painottuvasta kehityksellisestä kielihäiriöstä.
Kehityksellinen kielihäiriö ja muut neurologiset häiriöt
Kehityksellinen kielihäiriö esiintyy usein tuntemattomasta syystä aiheutuvien lievempien neurologisten häiriöiden kanssa, esimerkiksi ADHD:n, kehityksellisen lukemisvaikeuden eli dysleksian tai kehityksellisen koordinaatiohäiriön yhteydessä [3]. Nämä eivät estä kehityksellisen kielihäiriön diagnoosia, mutta ne pitäisi huomioida liitännäishäiriöinä.
Riskitekijät
Kehityksellisellä kielihäiriöllä on vahva geneettinen tausta [25]. Luotettavinta tutkimusta asiasta on tehty kaksostutkimusmenetelmällä. Kaksoslapset jakavat saman kotitaustan, mutta heidän kielelliset kykynsä voivat erota huomattavasti. Näin käy etenkin epäidenttisillä kaksosilla, sillä heillä on erilaiset geenit. Identtiset kaksoset jakavat samat geenit ja he ovat yleensä kielellisiltä kyvyiltään enemmän toistensa kaltaisia kuin epäidenttiset kaksoset. Kehityksellisen kielihäiriön oirekuva voi vaihdella vaikeuden ja pysyvyyden osalta identtisillä kaksosillakin, mikä viittaa siihen, että myös ei-geneettiset tekijät vaikuttavat häiriöön. On kuitenkin harvinaista, että identtisistä kaksosista toisella olisi kehityksellinen kielihäiriö ja toisen kieli kehittyisi tyypillisesti [26].
Suurta innostusta herätti, kun kehityksellisen kielihäiriön omaavan suvun jäseniltä löytyi mutatoitunut FOXP2-geeni [27]. Tutkimuksissa kuitenkin havaittiin, että vaikka kehityksellinen kielihäiriö on periytyvää, se ei aiheudu mutaatiosta FOXP2-geenissä tai muissakaan geeneissä [28]. Tämänhetkinen tutkimustieto toteaa, että monet eri geenit voivat vaikuttaa kielen oppimiseen, ja että kehityksellinen kielihäiriö on seurausta haitallisten riskitekijöiden kasautumisesta, vaikka yksittäisen tekijän vaikutus voi olla hyvin pieni [25]. FOXP2-geenin toimintamallin tutkiminen on kuitenkin auttanut tunnistamaan muita yleisiä geneettisiä variantteja samoissa neuraalisissa verkostoissa, jotka voivat osaltaan olla kehityksellisen kielihäiriön taustalla [29].
Kielellisillä vaikeuksilla on yhteys useisiin tekijöihin kotiympäristössä. Usein oletetaankin, että kyseessä on kausaalinen yhteys, jossa heikko kielellinen viriketaso johtaa heikkoihin kielellisiin taitoihin. Kaksostutkimuksissa on kuitenkin osoitettu, että samassa kotiympäristössä kahdella lapsella voi olla hyvinkin erilaiset kielelliset taidot. Muita selittäviä tekijöitä kotiympäristön ja kielellisten taitojen väliseen yhteyteen on siis etsittävä. Kehityksellisen kielihäiriön diagnoosin lapsena saaneiden henkilöiden koulutustaso jää usein matalaksi [30] ja heidän lapsillaan voi olla geneettinen riski kielen vaikeuksille [2]. Yksi tunnettu ei-geneettinen kielen kehitykseen mahdollisesti haitallisesti vaikuttava tekijä on asema suuren sisarusparven nuorimmaisena [31].
Liitännäistekijät
Pitkään on tiedetty, että kehityksellistä kielihäiriötä esiintyy pojilla 3–4 kertaa enemmän kuin tytöillä [32]. Sukupuolten välinen ero ei kuitenkaan ole näin selvä epidemiologisissa tutkimusaineistoissa, mikä voi viitata siihen, että tytöillä on samoja ongelmia, mutta ne jäävät havaitsematta [33]. Sukupuolten välisen eron syytä kehityksellisessä kielihäiriössä ei vielä tunneta.
Kehitykselliseen kielihäiriöön liittyy usein heikot motoriset taidot [34].
Kehityksellinen kielihäiriö ei yleensä näy aivokuvauksissa selkeinä poikkeavuuksina, vaikka kvantitatiivisissa vertailuissa on havaittu eroja aivojen koossa ja valkoisen ja harmaan aineen suhteissa tietyillä aivoalueilla [35]. Joissain tapauksissa on havaittu epätavallisia aivopoimuja [36]. Tähän mennessä ei ole löydetty selkeää neuraalista tunnusmerkkiä kehitykselliselle kielihäiriölle, vaikka joissain tutkimuksissa on havaittu subkortikaalisten järjestelmien osallisuus asiaan [37]. Aivojen erot kehityksellisessä kielihäiriössä ja tyypillisessä kehityksessä ovat hienovaraisia ja ne voivat mennä päällekkäin muissa neurologisissa sairauksissa havaittujen epätyypillisyyksien kanssa [38].
Diagnoosi
Kehityksellinen kielihäiriö määritellään vain oirekuvaan perustuen, biologista testausta ei ole. Kehityksellinen kielihäiriö diagnosoidaan, jos seuraavat kolme kriteeriä täyttyvät [1]:
Lapsella on kielellisiä vaikeuksia, jotka vaikeuttavat jokapäiväistä kommunikaatiota tai oppimista
Lapsen kielelliset vaikeudet eivät todennäköisesti häviä viidennen ikävuoden jälkeen
Kielelliset vaikeudet eivät liity tunnettuihin neurologisiin tiloihin tai sairauksiin, kuten aivovaurioon, degeneratiivisiin neurologisiin sairauksiin, geneettisiin sairauksiin, kromosomihäiriöihin kuten Downin syndrooma, sensorineuraaliseen kuulovikaan, autismin kirjon häiriöön tai älylliseen kehitysvammaan.
Tutkimus- ja epidemiologisista syistä ensimmäisen kriteerin dokumentointiin on kielen arvioinnissa käytetty tarkkoja rajoja. Tomblin ym. [39] ehdottivat EpiSLI-kriteeriä, joka koostuu viidestä osa-alueesta: kielen kolmesta alueesta (sanasto, kielioppi, kerronta) ja kahdesta modaliteetista (ymmärtäminen, tuottaminen). Jos lapsen tulos on alimman 10 prosentin joukossa kahdella tai useammalla osa-alueella, hänellä on kielellinen vaikeus.
Toinen kriteeri, kielen ongelmien pysyvyys, voi olla vaikeaa havaita pienellä lapsella. Pitkittäistutkimukset ovat osoittaneet, että ongelmat lieventyvät helpommin lapsilla, joiden ongelmat rajoittuvat kielen tuottamiseen pikemminkin kuin ymmärtämiseen [1]. Lisäksi, jos lapsella on vaikeuksia vain yhdellä edellä mainituista kielen alueista, hänen edistymisensä on yleensä parempaa kuin jos kielen ongelmia on useammilla alueilla [24].
Kolmas kriteeri on, että kehityksellinen kielihäiriö ei liity toiseen neurologiseen tilaan, kuten geneettiseen oireyhtymään, sensorineuraaliseen kuulovikaan, neurologiseen sairauteen, autismin kirjon häiriöön tai älylliseen kehitysvammaan, jotka CATALISE-paneeli määritteli erotusdiagnooseiksi [1]. Näihin tiloihin liittyvät kielelliset vaikeudet pitää arvioida ja niihin täytyy tarjota sopivaa interventiota. Terminologisesti ne erotellaan kehityksellisestä kielihäiriöstä siten, että esimerkiksi autismin kirjon yhteydessä diagnoosi olisi ’autismin kirjoon liittyvä kielellinen vaikeus’. Diagnoosien erottelun taustasta lisää: Bishop (2017) [40].
Arviointi
Yleensä joko vanhemmille, neuvolan tai päivähoidon henkilökunnalle herää huoli lapsen kielen, puheen tai vuorovaikutuksen taidoista. Tällöin on syytä ottaa yhteys oman kunnan puheterapeuttiin. Toisinaan puheterapeutin arvioon pääsemiseksi tarvitaan lääkärin tai terveydenhoitajan lähete. Ensimmäinen askel on ottaa yhteyttä omaan terveyskeskukseen, jossa osataan neuvoa kuinka puheterapeutin arvioon pääsee. Ne lapset, joiden vaikeudet vaikuttavat pitkäaikaisilta, laajoilta tai vaikeilta, tarvitsevat tarkempaa tutkimusta kuin mitä terveyskeskuksessa voidaan tehdä. Tämän vuoksi terveyskeskuksen puheterapeutti voi ohjata perheen jatkotutkimuksiin erikoissairaanhoitoon. Erikoissairaanhoidossa tapahtuvasta arvioinnista vastaa Suomessa moniammatillinen tiimi, johon kuuluu ainakin lasten kielellisiin vaikeuksiin perehtynyt lääkäri, (esimerkiksi foniatri), psykologi tai neuropsykologi ja puheterapeutti [41]. Tiimiin voi kuulua myös toimintaterapeutti, sosiaalityöntekijä, varhaiskasvatuksen erityisopettaja, fysioterapeutti tai kuntoutusohjaaja. Diagnoosi annetaan moniammatillisen tiimin yhteistyönä [41].
Puheterapeutin arvio niin perusterveydenhuollossa terveyskeskuksessa kuin erikoissairaanhoidossa sisältää tyypillisesti ainakin lapsen huoltajan haastattelun, lapsen havainnoinnin strukturoimattomassa ympäristössä ja standardoituja kielitestejä [42]. Myös kuulo on syytä tutkia. Puheterapeutit käyttävät usein myös vapaamuotoisia arviointimenetelmiä, kuten puhenäytteitä, varsinaisen testauksen täydentäjinä antamaan kuvaa lapsen kielestä luonnollisemmassa kontekstissa. Puhenäyte voi olla esimerkiksi keskustelu tai kertomuksen uudelleenkerronta.
Arviointimenetelmät, jotka vanhempi tai opettaja voi toteuttaa, voivat olla hyödyllisiä tunnistettaessa tarkempaa tutkimusta tarvitsevia lapsia ja arvioitaessa lapsen suoriutumista arjen kommunikointitilanteissa. ESIKKO – Lapsen esikielellisen kommunikaation ja kielen ensikartoitus on tarkoitettu 6–24 kuukauden ikäisten lasten esikielellisen kommunikaation ja varhaisen kielen kehityksen arviointiin ja seurantaan [43]. Sitä käytetään monin paikoin esimerkiksi neuvoloissa. Lasten ja nuorten kommunikointitaitojen kysely (Children’s Communication Checklist, CCC–2) on vanhemman täyttämä kyselylomake jokapäiväisen kielen käytöstä yli 4-vuotiaille lapsille, joilla on lausepuhetta [44].
Kuntoutus
Kehityksellisen kielihäiriön tärkein kuntoutusmuoto on puheterapia [41]. Puheterapiaa saa antaa vain puheterapeutti, joka on Valviran laillistama terveydenhuollon ammattilainen. Puheterapeutteja koulutetaan Helsingin, Oulun, Turun ja Tampereen yliopistossa sekä Åbo Akademissa. Puheterapeutit käyttävät monenlaisia terapiatekniikoita tukeakseen lapsen kielellisiä taitoja [45].
Pienten lasten kohdalla puheterapia on usein epäsuoraa. Epäsuorassa terapiassa puheterapeutti ohjaa muita ihmisiä, tässä tapauksessa lapsen vanhempia, tukemaan lapsen taitoja arjessa erilaisia terapiatekniikoita käyttämällä. Menetelmää käytetään erityisesti 2–4-vuotiaiden lasten ja heidän vanhempiensa kanssa [46][47]. Vanhempien ohjauksen on todettu olevan vaikuttavaa niin puheen tuoton kuin ymmärtämisen tukemiseen.
Yleensä noin kolmevuotiaiden ja sitä vanhempien lasten ja nuorten kanssa puheterapeutti työskentelee myös yksilöllisesti. Yksilöllinen puheterapia voi kohdistua vahvistamaan taitoja tai kompensoimaan puutteita millä tahansa yllämainituista kielen alueista: kielioppi, semantiikka, sanalöytäminen, pragmatiikka, diskurssi, kuulomuisti tai fonologia. Tämän hetken menetelmiä kieliopin vahvistamiseen pienten lasten kanssa ovat luonnolliseen vuorovaikutukseen perustuvat terapiatekniikat. Niissä interventio nivotaan luonnollisiin kommunikaatiohetkiin, joissa terapeutti lähtee rakentamaan harjoitusta lapsen ilmaisujen varaan sen sijaan että sanelisi mistä puhutaan. Vanhempien lasten kanssa interventiot voivat olla eksplisiittisempiä: lapselle kerrotaan mitä kielen alueita harjoitetaan ja selitetään mitä sääntöjä ja rakenteita lapsi on oppimassa, usein visuaalisen tuen avulla [48][49].
Kuntoutus on siirtynyt kielioppi- ja fonologiakeskeisyydestä kohti sosiaalisen kielenkäytön harjoittelua, usein ryhmätyöskentelynä pienissä ryhmissä, joissa voi olla sekä tyypillisesti kehittyviä että kielihäiriöisiä saman ikäisiä lapsia [50].
Kouluikäisillä lapsilla opettaja osallistuu interventioon joko yhteistyössä puheterapeutin kanssa tai intervention päätoteuttajana. Näyttö yhteistyössä tehdyn intervention hyödyistä kasvaa [51]. Kouluikäiset hyötyvät myös yksilöllisestä puheterapiakuntoutuksesta [52][53].
Tallal kumppaneineen ehdottaa radikaalisti erilaista lähestymistapaa, jossa tietokonepohjainen interventio, FastForWord, tarjoaa kielen ja auditiivisen prosessoinnin osa-alueille pitkäkestoista ja intensiivistä harjoitusta [54]. Teoria FastForword-ohjelmiston taustalla perustuu ajatukseen siitä, että kielelliset ongelmat aiheutuvat hienovaraisen auditiivisen erottelun epäonnistumisesta, jolloin tietokoneavusteisella harjoittelulla ko. taitoa voidaan parantaa. Systemaattinen katsaus FastForWordia käsitelleistä tutkimuksista ei kuitenkaan löytänyt merkitsevää hyötyä menetelmän käytöstä suhteessa kontrolliryhmään [55] eikä menetelmää tule siis käyttää kielellisten vaikeuksien kuntoutukseen. Samaan teoreettiseen ajatukseen perustuviin kuntoutusmenetelmiin tulee myös suhtautua kriittisesti, sillä toistaiseksi ei ole tutkimustuloksia siitä, että kuuloa harjaannuttamalla tai muunnellun auditiivisen aineiston kuuntelulla olisi siirtovaikutusta kielellisiin taitoihin.
Logopedian eli puheterapian taustalla olevan tieteen alalla satunnaistetut kontrolloidut tutkimukset ovat harvinaisia, mikä vaikeuttaa tutkimusten kliinisen vaikuttavuuden arviointia. Lapsen kielellä on taipumus kohentua ajan kanssa ja ilman kontrolloituja tutkimuksia voi olla vaikea tietää, mikä osa havaitusta muutoksesta on tietyn kuntoutuksen ansiota. Tutkimustietoa on kuitenkin siitä, että suora puheterapeutin interventio voi olla tehokas sanaston ja ilmaisevan kielen kohentamisessa [56]. Puheen ymmärtämisen kuntoutusta on tutkittu vähemmän [57] , mutta myönteisiä tuloksia puheterapiasta myös puheen ymmärtämiseen on löydetty [46][58][59][52]. Suomalainen katsaus lasten kielellisen erityisvaikeuden puheterapeuttisesta kuntoutuksesta tarkastelee asiaa laaja-alaisesti ja esittää tutkimukseen perustuvia hyviä puheterapiakäytäntöjä puheterapeuttien kliinisen työn tueksi [60].
Ennuste
Pitkittäistutkimukset osoittavat, että kielen viivästyminen 4-vuotiailla, joilla ei ole muita riskitekijöitä, häviää noin 40 % lapsista 5. ikävuoteen mennessä [24]. Lapsilla, joilla kielelliset vaikeudet ovat merkittäviä vielä 5-vuotiaana, on tyypillisesti vaikeuksia lukemisessa, myös niillä lapsilla, jotka saavat asiantuntija-apua [61] . Heidän koulutustasonsa jää myös tyypillisesti matalaksi [62]. Lopulliset kielelliset taidot ovat heikot yleisimmin niillä yksilöillä, joilla on vaikeuksia sekä puheen ymmärtämisessä että tuottamisessa [63]. On myös tutkimustuloksia siitä, että nonverbaalisten kykyjen testitulokset laskevat iän myötä lapsilla, joilla on kehityksellinen kielihäiriö [64]. Kielen ja kognition kehitys vaikuttavat siis liittyvän tiiviisti yhteen ja vaikuttavan toisiinsa.
Kehitykselliseen kielihäiriöön liittyy kohonnut sosiaalisten, emotionaalisten ja mielenterveyden ongelmien riski [65]. Isossa-Britanniassa tehdyssä tutkimuksessa 64 % 11-vuotiasta lapsista, joilla oli kehityksellinen kielihäiriö, ylitti kliinisen kynnyksen psykiatristen ongelmien kyselyssä, ja 36 % lapsista koki säännöllistä kiusaamista, verrattuna 12 prosenttiin tyypillisesti kehittyneestä vertailuryhmästä [66]. Pitkittäistutkimukset osoittavat, että yksilöillä, joilla lapsena diagnosoitiin kehityksellinen kielihäiriö ja vaikeuksia puheen ymmärtämisessä, oli aikuisiässä normaalia korkeampi työttömyysaste, enemmän sosiaalista eristäytymistä ja psykiatrisia häiriöitä [67]. Niillä lapsilla, joiden ongelmat olivat lievempiä, ja jotka eivät tarvinneet erityisopetusta, oli suotuisampi kehitys [68]. On olemassa myös suojaavia tekijöitä, jotka voivat olla ehkäisemässä pitkäaikaisiin kielellisiin vaikeuksiin liittyvien riskien realisoitumista. Tällainen suojaava tekijä voi olla esimerkiksi lapsen sosiaalisuus [69].
Tutkimus
On tutkittu paljon, miksi kielen oppiminen on vaikeaa osalle lapsista [70]. Teoriat jakautuvat niihin, joiden mukaan vaikeuksien syy on auditiivisessa temporaalisessa prosessoinnissa [71] ja niihin, joiden mukaan ongelma on puute erikoistuneessa kielenoppimisen järjestelmässä [72][73]. Jotkin teoriat painottavat oppimisen ja muistin puutteita [74][75]. On myös ehdotettu, että kehityksellinen kielihäiriö ilmenee vain, jos useampi kuin yksi piilevä tekijä on läsnä [76].
Katso myös
Dysfasia
Lukemisen erityisvaikeus
Kielihäiriöt ja monikielisyys
Puheterapia
Puheterapeutti

 sivusto puhevammaisuudesta, kommunikoinnista ja selkokielestä
Tekstin pohjana on käytetty englanninkielistä Developmental Language Disorder – wikipedia-artikkelia.
Lähteet

Luokka:Neurologiset sairaudet
Luokka:Psyykkiset sairaudet

Miten kehityksellinen kielihäiriö ilmenee?


Ateena oli antiikin aikana merkittävä kaupunkivaltio (polis) Attikan maakunnassa Kreikassa.[1] Ateenan demokratian perusti Kleisthenes vuonna 510 eaa. Peisistratoksen suvun tyrannian kukistumisen jälkeen. Ateenan kukoistuskausi oli Perikleen aikana 440-luvulta 430-luvulle eaa. Ateena johti Deloksen meriliittoa Peloponnesolaissodassa Spartaa vastaan. Demokratia säilyi lyhyin keskeytyksin suhteellisen vakaana noin 170 vuotta, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti Ateenan vuonna 338 eaa.
Ateena oli taiteiden, oppineisuuden ja filosofian keskus. Kaupunki oli Sokrateen, Sofokleen ja monien muiden merkittävien henkilöiden syntymäpaikka. Siellä sijaitsivat muun muassa Platonin Akatemia ja Aristoteleen Lykeion. Sitä on pidetty länsimaisen kulttuurin kehtona ja demokratian syntymäpaikkana, suurelta osin siksi, että sen 500- ja 400-lukujen eaa. saavutuksilla kulttuurin ja politiikan alalla on ollut niin suuri vaikutus koko myöhempään Eurooppaan.
Historia
Arkaainen aika
Ateenan kaupunki (katso: Mykeneläinen Ateena) oli olemassa jo mykeneläisellä pronssikaudella 1000-luvulla eaa., jolloin Akropoliilla jo oli kuninkaan palatsi.[2] Perimätiedon mukaan Ateena oli varhaisimpina aikoina kuningaskunta, jonka monista, enimmäkseen kuitenkin tarunomaisista kuninkaista kuuluisin oli Theseus. Perinnöllinen kuninkuus kuitenkin lakkautettiin Ateenassa vuonna 683 eaa., minkä jälkeen valtiota johtivat arkontit.[3]
Toisin kuin laajalti muualla Kreikassa, Ateenassa ei ollut maaorjuutta, mutta erot eri yhteiskuntaryhmien välillä kasvoivat pian suuriksi. Kun rahatalous alkoi kehittyä, talonpojat velkaantuivat suuresti rahanlainaajille, ja jos he eivät kyenneet maksamaan velkojaan, heidät saatettiin myydä orjiksi. Kun Ateenassa useita kertoja puhkesi sisäisiä taisteluja, noin vuonna 620 eaa. Drakon sai tehtäväkseen laatia uudet lait. Nämä ankarat lait, joiden mukaan vähäisistäkin rikoksista saattoi tulla kuolemanrangaistus, eivät kuitenkaan kyenneet tuomaan rauhaa, eikä niistä tullutkaan kovin pitkäaikaisia.[4]
Vuonna 594 eaa. arkontiksi valittu Solon saikin tehtäväkseen laatia Ateenalle uudet lait.[3] Tällöin velkojen vuoksi orjuuteen joutuneet vapautettiin. Entiset sukujen erioikeudet lakkautettiin ja kansalaiset jaettiin sen sijaan maaomaisuuden tuoton perusteella neljään luokkaan, joiden oikeudet ja velvollisuudet jonkin verran poikkesivat toisistaan muun muassa sotapalveluksen osalta. Kaikki 20 vuotta täyttäneet miespuoliset kansalaiset saivat osallistua kansankokouksiin, joissa muun muassa virkamiehet ja myös arkontit valittiin. Valtion virkoihin voitiin kuitenkin valita vain kolmen ylimmän luokan jäseniä.[5] Vaikka varsinainen demokratia ei vielä toteutunutkaan, Solonia kunnioitettiin myöhemmin Ateenan demokratian isänä.[3]
Vuonna 546 eaa. Peisistratos kaappasi vallan ja tuli Ateenan tyranniksi.[3] Hänen valtakautenaan Ateena kehittyi Kreikan johtavaksi talousmahdiksi. Peisistratoksen kuoltua Ateenaa hallitsivat hänen poikansa Hippias ja Hipparkhos.[3]
Ateenan valtio laajeni jo varhain käsittämään koko Attikan niemimaan.[3]
Nousu johtoasemaan (510–448 eaa.)

Hippias tuli Ateenan diktaattoriksi vuonna 514 eaa. Diktatuuri oli epäsuosittu, ja hänet syrjäytettiin vallasta Spartan armeijan avulla vuonna 510 eaa. Tällöin valtaan nousi Kleisthenes, joka perusti Ateenan demokratian. Kleistheneen uudistukset korvasivat vanhat neljä ”heimoa” (fyle) kymmenellä uudella. Ne oli nimetty tarunomaisten sankarien mukaan, eikä niillä ollut luokkaperustaa: ne olivat käytännössä valitsijakuntia. Kukin heimo oli edelleen jaettu kolmeen trittykseen, ja jokaiseen trittykseen kuului yksi tai useampia demoksia, riippuen demoksen koosta. Koko Ateenassa oli 139 demosta, ja niistä tuli paikallishallinnon perusta.

Kukin heimo valitsi arvalla viisikymmentä jäsentä Buleen, Ateenaa jokapäiväisissä asioissa hallinneeseen neuvostoon. Äänestäjien mielipiteisiin pyrittiin vaikuttamaan julkisilla puheilla, mutta yhtä lailla niihin vaikuttivat myös muun muassa komediarunoilijoiden kirjoittamat poliittiset satiirit.[6] Neuvosto oli avoin kaikille kansalaisille, ja se oli sekä lakeja säätävä elin että oikeusistuin, lukuun ottamatta murhaoikeudenkäyntejä ja uskonnollisia asioita, jotka kuuluivat Areiopagille. Suurin osa viroista täytettiin arvalla, mutta kymmenen strategosta (kenraalia) valittiin äänestämällä.
Ennen Ateenan nousua Spartan kaupunkivaltio katsoi olevansa kreikkalaisten johtaja. Sparta oli sotilasvaltio. Vuonna 499 eaa. Ateena lähetti joukkoja auttamaan Vähä-Aasian joonialaisia, jotka kapinoivat Persian valtaa vastaan (Joonian kapina). Tämä sai Persian hyökkäämään Kreikkaan kahdesti. Kumpikin hyökkäys torjuttiin ateenalaisten sotilas-valtiomiesten Miltiadeen ja Themistokleen johdolla (persialaissodat).
Vuonna 490 eaa. Miltiadeen johtamat ateenalaiset torjuivat Persian ensimmäisen kuningas Dareioksen johtaman hyökkäyksen Marathonin taistelussa. Vuonna 480 eaa. persialaiset palasivat uuden kuninkaansa Kserkseen johdolla. Spartan ja sen kuninkaan Leonidaan johtama Kreikan kaupunkivaltioiden liittouma marssi Thermopylain taisteluun muutamalla tuhannella miehellä satoja tuhansia persialaisia vastaan. Samaan aikaan Sparta johti Artemisionin meritaistelua. Nämä viivyttävät toimet eivät riittäneet persialaisten torjumiseen: he marssivat pian Boiotiaan, ottivat Theban kaupungin tukikohdakseen ja hyökkäsivät eteläiseen Kreikkaan. Tämä pakotti ateenalaiset evakuoimaan persialaisten valtaaman Ateenan ja pyrkimään turvaamaan laivastonsa. Lopulta ateenalaiset liittolaisineen voittivat Persian laivaston Themistokleen johdolla Salamiin meritaistelussa. Spartan johtoasema siirtyi vähitellen Ateenalle. Voitot mahdollistivat sen, että Ateena saattoi yhdistää suuren osan Aigeianmeren aluetta ja osan muutakin Kreikkaa sen itsensä johtamaan Deloksen meriliittoon.
Perikleen aika (448–430 eaa.)

Perikles, ateenalainen kenraali, poliitikko ja puhuja, erottuu aikansa muiden ateenalaisten suurmiesten joukosta. Hän nousi strategokseksi vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina Ateenan kansankokouksen uudelleen valitsemana. Perikles suosi taiteita ja kirjallisuutta ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei ole palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Hän toteutti suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki parantamaan kansalaisten elämää. Tämän vuoksi Perikleen aikaa on kutsuttu Ateenan kultakaudeksi. Meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Peloponnesolaissota (431–404 eaa.)

Kreikan muiden kaupunkivaltioiden tyytymättömyys Ateenan johtoasemaan johti vuonna 431 eaa. alkaneeseen peloponnesolaissotaan, joka asetti Ateenan ja sen yhä enemmän kapinoivan meriliiton Spartan johtamia mantereella sijainneiden kaupunkivaltioiden liittoa vastaan. Sota päättyi Ateenan täydelliseen tappioon, ja sen seurauksena Ateena menetti meriherruutensa.
Ateenan demokratia syrjäytettiin lyhyeksi aikaa vallankaappauksessa vuonna 411 eaa., johtuen tyytymättömyydestä sodan huonoon hoitoon, mutta demokratia palautettiin pian. Koska Ateenan tappiosta syytettiin demokraattisesti valittuja poliitikkoja, kuten Kleon ja Kleofon, seurauksena oli kuitenkin pidempikestoinen Spartan tukema reaktio demokratiaa vastaan. Se huipentui kolmenkymmen tyrannin hallintoon vuosina 404–403 eaa. Thrasybulos palautti demokratian vuonna 403 eaa., ja julistettiin yleinen armahdus.
Korintin sota ja toinen Ateenan liitto (395–355 eaa.)

Spartan aiemmat liittolaiset kääntyivät pian sitä vastaan sen imperialistisen politiikan seurauksena, ja pian Ateenan aiemmat liittolaiset Theba ja Korintti kääntyivät jälleen Ateenan puoleen. Ateena, Theba, Korintti ja Argos taistelivat Spartaa vastaan Korintin sodassa vuosina 395–387 eaa. Spartan-vastaisuus mahdollisti sen, että Ateena perusti niin kutsutun Toisen Ateenan liiton. Lopulta Theba voitti Spartan Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Sen jälkeen kreikkalaiset kaupungit, mukaan lukien Ateena ja Sparta, kääntyivät Thebaa vastaan, ja sen ylivalta päättyi Mantineian taistelun seurauksena vuonna 362 eaa.
Ateena Makedonian alaisuudessa (355–338 eaa.)

300-luvun eaa. puoleen väliin tultaessa pohjoisesta Makedonian kuningaskunnasta oli tulossa Ateenan hallitsija itsenäisen Ateenan viimeisen suuren valtiomiehen Demostheneen varoituksista huolimatta. Vuonna 338 eaa. Filippos II:n armeijat kukistivat muut kreikkalaiset valtiot Khaironeian taistelussa, mikä johti myös Ateenan itsenäisyyden päättymiseen. Filippoksen pojan Aleksanteri Suuren tekemät valloitukset avasivat kreikkalaisten näköaloja ja tekivät perinteisestä kreikkalaisesta kaupunkivaltiomallista vanhentuneen. Ateena säilyi vauraana kaupunkina, jossa oli laaja kulttuurielämä, mutta lakkasi olemasta alueen poliittinen mahti. 100-luvulla Kreikka tuli osaksi Rooman valtakuntaa oltuaan 200 vuotta Makedonian alaisuudessa.
Maantiede
Yleiskuva

Ateenan keskusta sijaitsi, ja sijaitsee edelleen, Attikan maakunnassa noin 30 stadionin eli viiden kilometrin päässä merestä, Lykabettos-kukkulan lounaisrinteellä. Sen ympärillä oli kolme pientä jokea, Kefissos länsipuolella, Ilissos eteläpuolella, ja Eridanos pohjoispuolella. Viimeksi mainittu virtasi kaupungin läpi. Kaupungin muurein ympäröidyn alueen halkaisija oli noin 1,5 kilometriä. Suurimmillaan kaupunkiin kuului kuitenkin esikaupunkeja, jotka olivat kaukana muurien ulkopuolella. Akropolis oli hieman etelään muurein ympäröidyn alueen keskuksesta.
Kserkses poltatti kaupungin vuonna 480 eaa., mutta se rakennettiin pian uudelleen Themistokleen hallintokaudella, ja julkisia rakennuksia rakennettiin Kimonin ja erityisesti Perikleen aikana. Jälkimmäisen kaudella 461–429 eaa. Ateena nousi suurimpaan kukoistukseensa. Ateenan kauneus oli ennen kaikkea sen julkisten rakennusten ansiota, sillä yksityiset rakennukset olivat melko merkityksettömiä ja kadut kehnoja.
Ateena koostui kahdesta erillisestä osasta:
Varsinainen kaupunki, joka jakaantui Akropoliihin eli yläkaupunkiin/linnavuoreen sekä alakaupunkiin. Klassisella ajalla kaupungin ympärille oli rakennettu kaupunginmuuri, niin kutsuttu Themistokleen muurit.
Kolme satamakaupunkia: Pireus, Munikhia ja Faleron, joiden ympärille Themistokles myös rakennutti muurit. Ne oli yhdistetty kaupunkiin pitkien muurien välityksellä. Muurit rakennettiin Perikleen kaudella.
Akropolis eli yläkaupunki

Akropolis, jota kutsuttiin myös nimellä Kekropia sen tarunomaisen perustajan Kekropsin mukaan, on korkea kallio keskellä kaupunkia. Se on noin 50 metriä korkea, 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen seinämät ovat luonnollisella tavalla jyrkät kaikilta puolilta paitsi lännestä. Mykeneläisellä ajalla sen ympärillä oli kyklooppimuuri, joka tunnetaan nimellä Pelasgimuuri, koska sen ajateltiin olleen pelasgien rakennuttama. Peloponnesolaissodan aikana ainoastaan pohjoinen osa tästä muurista oli jäljellä, ja tätä osaa kutsuttiin edelleen Pelasgimuuriksi. Eteläosaa, joka oli Kimonin uudelleen rakennuttama, kutsuttiin puolestaan Kimonin muuriksi. Akropoliin länsiosassa, joka oli ainoa mahdollinen kulkutie ylös kalliolle, oli mahtava Perikleen rakennuttama Propylaia, ja sen oikealla puolella Athene Niken temppeli.
Akropoliin harjalla oli lukuisia temppeleitä, pronssi- ja marmoriveistoksia, ja useita muita taideteoksia. Varhaisemmalla ajalla merkittävimmät olivat Athene Poliaan temppeli sekä Hekatompedon. Klassisella kaudella temppeleistä suurin oli Parthenon, joka oli omistettu neitsytjumalatar Athenelle. Parthenonin pohjoispuolella oli Erekhtheion, jonka rakennuskokonaisuus koostui kolmesta erillisestä pyhäköstä: yksi oli omistettu Athene Poliakselle, valtion suojelijalle; toinen oli varsinainen Erekhtheion, Erekhtheuksen pyhättö; ja kolmas oli Pandroseion, Kekropsin tyttären Pandrosoksen pyhättö. Parthenonin ja Erektheionin välissä oli kolossaalinen Athene Promakhoksen patsas, jonka kypärä ja keihäs olivat ensimmäiset mitä Akropoliista näkyi merelle.
Alakaupunki
Alakaupunki oli rakennettu matalammalle Akropoliin ympärille, mutta myös sen alueella oli useita kukkuloita, erityisesti länsiosassa. Länsipuolella kaupunginmuurit kulkivat Nymfien kukkulan ja Pnyksin rinteitä, ja kaakkoispuolella ne kulkivat Ilissos-jokea seuraten.
Agora ja sen ympäristö

Ateenan Agora on tunnetuin esimerkki antiikin aikaisesta agorasta eli kokoontumis- ja markkinapaikasta. Agora sijaitsi Akropoliin luoteispuolella ja Areiopagin kukkulan pohjoispuolella. Sen ympärillä oli monia merkittäviä julkisia rakennuksia:
Buleuterion eli neuvoston rakennus Agoran länsilaidalla.
Tholos, pyöreä rakennus Buleuterionin lähellä. Kimonin noin vuonna 470 eaa. rakennuttama rakennus toimi yhtenä prytanien eli kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikkana.
Stoat eli katetut pylväshallit, jotka olivat käteviä oleskelutiloja päivän kuumimpana aikana. Ateenassa oli useita pylväshalleja. Merkittävimmät olivat Kuninkaallinen stoa (Stoa Basileios), kuningasarkontin istuin, Agoran länsilaidalla; Zeuksen stoa eli Zeus Eleutherioksen pylväshalli, samoin Agoran länsilaidalla; sekä Stoa Poikile eli Kirjava pylväshalli, joka oli koristeltu maalauksin, Agoran pohjoislaidalla. Hellenistisellä ajalla rakennettiin muun muassa Attaloksen stoa Agoran itälaidalle. Nykyisin paikalla on uudisrakennus stoasta.
Temppelit: Hefaistoksen temppeli, Zeus Fratrioksen ja Athene Fratrian temppeli, Apollon Patrooksen temppeli sekä Metroon eli Jumalten äidin temppeli sijaitsivat Agoran länsilaidalla. Roomalaisella ajalla Agoralle siirrettiin muun muassa Areen temppeli.
Muita julkisia rakennuksia

Prytaneion. Ateenan varsinainen prytaneion eli prytanien kokoontumispaikka sijaitsi mahdollisesti Akropoliin itäpuolella.
Temppelit. Akropoliin ulkopuolisista temppeleistä merkittävin oli Olympoksen Zeuksen temppeli eli Olympieion, joka sijaitsi Akropoliin kaakkoispuolella lähellä Ilissos-jokea ja Kallirrhoen lähdettä. Temppeli oli pitkään keskeneräinen ja valmistui Hadrianuksen aikana. Lisäksi eri puolilla kaupunkia oli lukuisia muita temppeleitä.
Teatterit. Dionysoksen teatteri, suuri valtionteatteri, sijaitsi Akropoliin kaakkoisrinteellä. Odeioneja eli musiikkikilpailuja varten tarkoitettuja teattereita oli useita. Eräs oli Perikleen rakennuttama Perikleen odeion Dionysioksen teatterin lähellä, toinen sijaitsi Kallirrhoen lähteen lähellä. Nykyaikaan on säilynyt Herodes Atticuksen odeion, joka rakennettiin roomalaisaikana.
Stadionit. Suurin stadion oli Panateenalainen stadion Ilissos-joen eteläpuolella Agrain kaupunginosassa. Siellä järjestettiin Panathenaia-juhlan urheilukilpailut.
Kaupunginosat
Sisempi Kerameikos, ”Savenvalajien kortteli”, kaupungin länsipuolella, ulottuen pohjoiseen Dipylon-portille saakka. Portin toisella puolella oli kaupunginmuurin ulkopuolella sijainnut ulompi Kerameikos. Agora sijaitsi Kerameikoksen alueella.
Melite, kaupungin länsipuolella, sisemmän Kerameikoksen eteläpuolella.
Skambonidai, kaupungin pohjoisosassa, sisemmän Kerameikoksen itäpuolella.
Kollytos, kaupungin eteläosassa, etelään ja lounaaseen Akropoliilta.
Koile, kaupungin lounaispuolella.
Limnai, Melitestä ja Kollytoksesta itään, Akropoliin ja Ilissos-joen välissä.
Diomeia, kaupungin itäosassa, lähellä samannimistä porttia ja Kynosargesta.
Agrai, etelään Diomeiasta.
Kukkulat
Areiopagi (Áreios págos, ”Areen kukkula”), Akropoliin länsipuolella. Kukkula antoi nimensä tuomioistuimelle, joka piti siellä kokouksiaan.
Nymfien kukkula (Lofos Nymfon), Areiopagin lounaispuolella.
Pnyks, puolikaaren muotoinen kukkula Areiopagin lounaispuolella. Paikalla kokoontui ekklesia eli kansankokous alkuvaiheessaan, ennen kuin kokouksia alettiin pitää Dionysoksen teatterilla.
Muusien kukkula (Museion, nykyinen Filopáppou-kukkula), Pnyksin ja Areiopagin eteläpuolella.
Kolonos eli Kolonos Agoraios, kukkula Agoran länsipuolella.
Ardettos, kukkula Ilissos-joen eteläpuolella.
Muuri ja portit
Ateenan kaupunginmuuri eli niin kutsuttu Themistokleen muuri ympäröi koko kaupungin. Muurissa oli 15 porttia.[7] Niistä tärkeimpiä olivat:
Länsipuolella: Melitides-portti, joka sijaitsi Pnyksin ja Nymfien kukkulan välissä ja johti Meliten demokseen. Pireuksen portti, joka johti pitkien muurien suuntaisesti kulkeneelle Pireukseen johtaneelle tielle. Hiera Pyle eli ”Pyhä portti”, jolta alkoi Pyhä tie kohti Eleusista. Dipylon-portti, johti sisemmästä Kerameikoksesta ulompaan Kerameikokseen ja Akatemiaan.
Pohjoispuolella: Akharnikai-portti, joka johti Akharnain demokseen.
Itäpuolella: Diokhares-portti, joka johti Lykeioniin ja Mesogaiaan. Hippades-portti eli ”Ratsumiesten portti” Olympieionin pohjoispuolella, josta alkoi tie Agryleen. Diomeiai-portti, joka johti Kynosargeehen ja Diomeian demokseen.
Eteläpuolella: Itoniai'-portti Olympieionin eteläpuolella, josta lähti tie Isthmonikokseen. Halade-portti eli ”Meren portti”, josta lähti tie Faleroniin.
Kadut
Ateenan merkittävimpiin katuihin ja teihin lukeutuivat:
Kolmijalkojen katu, joka kulki Akropoliin itäpuolella.
Panathenaia-juhlan tie, joka johti Dipylon-portilta Agoran kautta Akropoliille. Tietä pitkin kulkivat Panathenaia-juhlan kulkueet.
Pireuksen tie, joka johti Pireuksen portilta Agoralle.
Pyhä tie (Hiera hodos), joka johti Pyhältä portilta kohti Eleusista. Tietä pitkin kulkivat Eleusiin mysteerien kulkueet.
Kaupungin ulkopuolisia kohteita
Kaupunginmuurin ulkopuolella sijaitsivat:
Ulompi Kerameikos, kaupungin luoteispuolella. Alueella sijaitsi hautausmaa, jonne sodassa kaatuneet ateenalaiset haudattiin.
Akatemia (Akademeia), lehto, jossa Platon opetti, sijaitsi kauempana samassa suunnassa kuin ulompi Kerameikos.
Kynosarges, Herakleelle omistettu gymnasion kaupungin kaakkoispuolella, Diomeia-portin suunnassa ja Ilissos-joen toisella puolella. Paikka jossa kyynikko Antisthenes opetti.
Lykeion, Apollon Lykeiokselle omistettu gymnasion kaupungin itäpuolella. Paikka jossa Aristoteles opetti.
Pitkät muurit

Pitkät muurit koostuivat kahdesta muurista, jotka johtivat Pireukseen. Ne olivat 40 stadionia eli 7 kilometriä pitkät ja kulkivat samansuuntaisesti rinnakkain niin, että niiden välissä oli kapea kulkutie. Lisäksi muureihin kuului kolmas Faleroniin johtanut muuri, joka oli 35 stadionia eli 6,5 kilometriä pitkä. Näin muureja oli yhteensä kolme, mutta nimitystä ”Pitkät muurit” näytetään käytetyn lähinnä Pireukseen johtaneista muureista, kun taas Faleroniin johtanutta muuria kutsuttiin Faleronin muuriksi. Kaupunginmuurien yhteinen pituus oli 174,5 stadionia eli noin 35 kilometriä. Tästä 43 stadionia eli yhdeksän kilometriä kuului varsinaisen kaupungin muuriin, 75 stadionia pitkiin muureihin ja 56,5 stadionia Pireuksen, Munikhian ja Faleronin muureihin.
Väestö
Peloponnesolaissodan alkaessa kaupungissa oli yli 10000 taloa,[8] mikä tarkoittaisi noin 120000 asukkaan kokonaismäärää, jos yhdessä talossa asui noin 12-henkinen perhekunta. Joidenkin lähteiden mukaan asukkaita saattoi olla jopa 180000. Näistä kansalaisia oli ehkä noin 70000.
Kansalaisten lisäksi Ateenassa ja Attikassa asui metoikkeja ja orjia. Metoikit olivat joko vapaasyntyisiä ei-kreikkalaisia tai kreikkalaisia vailla kansalaisoikeuksia. Vieraiden oli rekisteröidyttävä metoikeiksi tai muutoin he joutuivat orjiksi. Metoikkeja verotettiin tiukemmin kuin kansalaisia. He eivät saaneet omistaa maata ja he toimivatkin usein kaupallisissa ammateissa.[9]
Kreikan orjat olivat teoriassa herransa omaisuutta, mutta käytännössä he nauttivat lakien suojaa. Asultaan he eivät eronneet vapaista kansalaisista ja he tekivät osittain samoja arkitöitä kuin vapaatkin. Oli myös valtion orjia, joita oli virkailijoina, sihteereinä, vanginvartijoina ja poliiseina. Kaikkein huonoimmassa asemassa olivat orjat työskentelivät kaivoksissa, joissa kuolleisuus oli niin suurta, ettei elinaikaa ollut muutamaa kuukautta pitempään. Kaivoksissa käytettiin laajasti lapsityövoimaa.[9]
Lapsikuolleisuus oli myös kansalaisten keskuudessa valtava, todennäköisesti noin 70 % lapsista kuoli ennen yksivuotispäiväänsä. Ateenan Kolonos Agoraiokselta on äskettäin löytynyt ajalta 350 eaa. oleva kaivo, jossa on 175 pikkulapsen ja 75 koiran ruumiit sekä norsunluinen veitsenkahva. On epäilty, että lapset olisi uhrattu jumalatar Afrodide Uranialle tai että he olisivat jonkin epidemian uhreja.[9]
Kulttuuri

Aika persialaissotien päättymisen ja makedonialaisvalloituksen välillä oli Ateenan kukoistuskautta sekä kirjallisuudessa, filosofiassa (katso: kreikkalainen filosofia) että taiteissa (katso: kreikkalainen teatteri). Eräät länsimaisen kulttuurin merkittävimpiin lukeutuvat henkilöt elivät Ateenassa tuona aikana: näytelmäkirjailijat Aiskhylos, Aristofanes, Euripides ja Sofokles, filosofit Sokrates, Platon ja Aristoteles, historioitsijat Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, runoilija Simonides ja kuvanveistäjä Feidias. Ajan johtava valtiomies oli Perikles, joka hyödynsi Deloksen meriliiton varoja Parthenonin ja monien muiden kaupungin monumenttien rakentamisessa. Kaupungista tuli, Perikleen sanoin, koko ”Hellaan sivistyskeskus”.[10]
Katso myös
Attika
Deloksen meriliitto
Luettelo Ateenan arkonteista
Luettelo Ateenan kuninkaista
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Castrén, Paavo (toim.)| title = Post-Herulian Athens| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1994| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 1| id = ISBN 951-95295-2-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Frösén, Jaakko (toim.)| title = Early Hellenistic Athens. Symptoms of a Change| location = Helsinki| publisher = Suomen Ateenan-instituutin säätiö| year = 1997| version = Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens, vol. 6| id = ISBN 951-95295-7-8}}

*

Oliko Mantineian alakaupunki ympäröity muurilla?