Nero Claudius Caesar Augustus Germanicus (synt. Lucius Domitius Ahenobarbus), lyhyesti Nero (15. joulukuuta 37 – 9. kesäkuuta 68[1]) oli Rooman keisari, joka hallitsi vuosina 54–68. Neron hallituskauden alku oli menestyksellinen, mutta viimeisinä vuosinaan hänestä tuli taiteisiin uppoutunut tyranni. Keisarille epäsopivan käyttäytymisen seurauksena Rooman yläluokka kääntyi Neroa vastaan, ja syrjäytetty keisari joutui surmaamaan itsensä. Nero oli Juliusten-Claudiusten hallitsijasuvun viimeinen keisari.
Nero tunnetaan monista poliittisista murhistaan, joihin kuuluu myös hänen äitinsä murha. Neroa on syytetty Rooman palon sytyttämisestä, mutta nykyisin tätä pidetään epätodennäköisenä. Nero oli jo lapsuudestaan alkaen huomiota herättävän kiinnostunut kreikkalaisista taiteista kuten musiikista, teatterista ja runoudesta sekä esiintymisestä, ja hän pitikin itseään ensisijaisesti taiteilijana, ei keisarina.
Neron jälkimaine on ollut huono. Hänen arvioimisensa on ongelmallista antiikin lähteiden puutteellisuuden ja puolueellisuuden vuoksi. Harvat säilyneistä lähteistä esittävät Neron suotuisassa valossa, sillä Neroa vastustivat sekä Rooman yläluokka että varhaiset kristityt, joita hän Rooman palon jälkeen ryhtyi vainoamaan. Roomalaisen rahvaan ja varsinkin valtakunnan itäosan asukkaiden keskuudessa hän oli kuitenkin kansanomaisuutensa ansiosta suosittu.
Elämäkerta

Nero, syntymänimeltään Lucius Domitius Ahenobarbus, syntyi vuonna 37 enonsa keisari Caligulan hallituskaudella. Hänen isänsä oli Gnaeus Domitius Ahenobarbus ja äitinsä Julia Agrippina. Domitius oli vanhaa roomalaista senaattorisukua, ja Agrippina oli paitsi keisari Caligulan sisko, myös keisari Augustuksen lapsenlapsenlapsi ja sankarillisen sotapäällikkö Germanicuksen tytär. Luciuksen isä kuoli jo kolmen vuoden kuluttua pojan syntymästä.[2]
Lucius kiinnostui jo pikkupoikana taiteesta, näytelmistä, kirjallisuudesta ja hevosurheilusta. Häntä opetti esimerkiksi filosofi Seneca. Luciuksesta tuli jo varhain taitava kithara-kielisoittimen soittaja, ja hän lausui mielellään kreikkalaista tragediaa ja sepitti runoja.[3]
Luciuksen kunnianhimoinen äiti Agrippina halusi pojastaan keisarin. Hän nai setänsä Claudiuksen, jolloin Lucius adoptoitiin keisarilliseen perheeseen.[4] Adoption yhteydessä pojan nimeksi tuli Nero Claudius Caesar Drusus Germanicus. Nero on vanha sabiininkielinen sana, joka tarkoittaa vahvaa ja urhoollista. Claudiusten suvussa sitä oli ennenkin käytetty lisänimenä.[5]
Agrippina taivutteli Claudiuksen nimeämään Neron seuraajakseen jopa oman poikansa edelle. Kun Claudius kuoli vuonna 54 myrkylliseen sieniateriaan, Tacituksen mukaan Agrippinan myrkyttämänä, Nero julistettiin 16-vuotiaana keisariksi nimellä Nero Claudius Caesar Augustus Germanicus.[6] Hän joutui sen jälkeen avioitumaan Claudiuksen tyttären Octavian kanssa. Claudiuksen poika Britannicus kuoli pian hämärissä olosuhteissa.[7]

Agrippina esiintyi poikansa hallituskauden alussa tasavertaisena tämän kanssa esimerkiksi kolikoissa.[8] Suuri valta nuoreen keisariin ja hänen tekemiinsä päätöksiin oli myös Neron opettajalla Senecalla sekä henkivartiokaartin päälliköllä Sextus Africanus Burruksella. Myöhemmin Seneca ja Burrus mahdollisesti liittoutuivat Agrippinaa vastaan.[9] Hallituskautensa alussa Nero vielä totteli äitiään, mutta aikuistuttuaan hän tuli omapäisemmäksi. Heidän taistelunsa vallasta päättyi siihen, kun Nero surmautti Agrippinan vuonna 59. Surma ei vähentänyt Neron kansansuosiota, sillä moni ei pitänyt Agrippinan sekaantumisesta politiikkaan. Myöhemmät kirjoittajat ovat usein nähneet äidinmurhan osoituksena Neron heikosta psyykkisestä tilasta ja sadismista.[10] Senecan ja Burruksen vaikutusvalta Neroon väheni Burruksen kuoltua vuonna 62.[11]
Äitinsä murhan jälkeen Nerosta tuli käytännössä Rooman tyranni, joka turvautui usein väkivaltaan. Hän surmautti kautensa aikana useita sukulaisiaan ja kilpailijoitaan sekä salaliittolaisia.[12] Hän omistautui myös aiempaa enemmän taiteellisille harrastuksilleen, mikä seurauksena hänestä tuli epäsuosittu senaattoriluokan piirissä. Vuonna 65 tuli ilmi suuri Pison nimeä kantava salaliitto keisaria vastaan, mikä johti useisiin kuolemantuomioihin ja karkotuksiin. Viimeisinä vuosinaan Nero keskittyi itseensä ja jätti hallinnon muille, erityisesti vapautetuille orjilleen. Koska hän oli paljon poissa Roomasta, häntä vastaan punottiin juonia. Huhtikuussa 68 puhkesi kapina Galliassa, minkä jälkeen Espanjan legioonat huusivat johtajansa Galban uudeksi keisariksi, ja kesäkuun alussa senaatti julisti tämän uudeksi keisariksi. Kun senaatin joukot tulivat noutamaan valtion viholliseksi julistettua Neroa, hän teki itsemurhan Rooman liepeillä.[13] Suetoniuksen mukaan Nero iski tikarin kurkkuunsa sihteerinsä avulla.[14] Roomalaishistorioitsija Dion Kassios kertoo Neron viimeisten sanojen olleen: "Minkä taiteilijan maailma minussa menettääkään!".[15]
Hallituskausi

Hallituskautensa alussa vuonna 54 nuori Nero herätti paljon toiveita, olihan hän politiikassa tahriintumaton ja myös Augustuksen jälkeläinen. Nero tekikin ensimmäisinä vuosinaan yhteistyötä senaatin kanssa, laajensi sen valtaoikeuksia sekä rajoitti vahvan aseman saaneiden vapautettujen orjien valtaa hovissa. Hän kiinnitti myös huomiota talouspolitiikan hoitoon ja halusi poistaa välilliset verot, mikä johtikin tietyntasoiseen verouudistukseen. Myös ulkopolitiikassaan Nero oli menestyksekäs. Hän kukisti vuonna 60 Britanniassa puhjenneen kapinan. Idässä vuonna 58 alkaneen sodan Parthiaa vastaan jälkeen vuonna 63 solmittu rauha oli poliittinen voitto Nerolle. Neron ulkopoliittisia onnistumisia olivat myös hyvät valinnat sotapäälliköiksi.[16]
Alkuvuosinaan Nero oli myös suhteellisen humaani, sillä hän kieltäytyi allekirjoittamasta kuolemantuomioita ja kielsi gladiaattoritaistelujen päättymisen kuolemaan. Mistään Neron dramaattisista epäonnistumisista ei lähteissä kerrota, eikä korruptiostakaan ole merkkejä.[17]
Keisari Trajanuksen kerrotaan 300-luvulla kirjoitetussa lähteessä ylistäneen Neron viisivuotista ”kultakautta”, joskaan hän ei anna sille vuosilukuja. Tänä aikana Rooma kylpi Trajanuksen mukaan menestyksessä ja vauraudessa kyvykkään keisarinsa johtamana. Neron hallituskausi olikin rauhanomaisimpia Rooman historiassa. Valtakunnan kauppa ja talous kasvoivat, Rooma sai liitettyä itseensä uusia alueita ilman sotaa, ja Parthia ja Britannia rauhoitettiin. Rooman kirjallisuus koki Neron ansiosta renessanssin, ja myös rakennustaiteessa ja arkkitehtuurissa koettiin huomattavaa edistystä. Nero rakennutti amfiteatterin ja kylpylöitä sekä mahtavan palatsinsa Kultaisen talon. Rooman palon jälkeiset rakennustyöt saivat kiitosta jopa muuten Neroon kriittisesti suhtautuvalta Tacitukselta.[18] Nero myös luopui kirjallisesta sensuurista, ja keisaria sai kritisoida hyvinkin härskisti ja ivallisesti. Kun herjaaja meni liian pitkälle, Neron kerrotaan kieltäneen tuomaria rankaisemasta häntä liian ankarasti.[19]
Äitinsä murhan jälkeen vuonna 59 alkoi lähteiden mukaan Neron laskeutuminen tyranniaan. Tällöin juonittelut ja murhat lisääntyivät, Neron tarve esiintyä kiihtyi, Rooma paloi ja valtionkassa tyhjeni sen jälleenrakennukseen, muihin rakennusprojekteihin sekä viihteeseen. Lopulta oppositio nousi ja salaliittoja alkoi muodostua. Ylhäisö kääntyi Neroa vastaan, mihin keisari vastasi terrorilla ja lopulta kaatui vuonna 68.[20]
Rooman palo
Neron on usein väitetty vuonna 64 tapahtuneen Rooman palon sytyttäjäksi. Aikalaiset epäilivät keisari Neron sytyttäneen Rooman tahallaan. Eräät myöhemmät roomalaiset historioitsijat, kuten Suetonius ja Dion Kassios, pitivät häntä syyllisenä paloon.[21][22] Epäilyksiä herätti se, että palon jälkeen Nero rakennutti kaupungin suurelta osin uudestaan entistä monumentaalisempaan tyyliin. Hän rakennutti samalla itselleen entistä suuremman palatsin, Domus Aurean.[23] Lisäksi keisari Neron kerrottiin soittaneen lyyraa ja laulaneen laulua Troijan sodasta katsellessaan paloa.[24] Toisaalta historioitsija Tacituksen mukaan Nero ei ollut palon syttymishetkellä pääkaupungissa, vaan syntymäkaupungissaan, Antiumissa (nyk. Anzio), joka on noin 50 kilometrin päässä Roomasta. Tämän kuvauksen mukaan hän saapui Roomaan vasta, kun paloalue lähestyi Domus Transitoriaa.[25] Nykyajan historioitsijat pitävät yleisimmin Neroa syyttömänä muun muassa siksi, että häntä syyttäneet Suetonius ja Dion Kassios eivät tunnetusti pitäneet Nerosta. Sitä paitsi ei tunnu järkevältä, että keisari sytyttäisi suurpalon vain kilometrin päässä silloisesta palatsistaan.[26]
Kun Neroa epäiltiin palon sytyttäjäksi, hän puolustautui ja syytti palosta Rooman kristittyjä. Tämä johti siihen, että kristittyjä alettiin vainota.[27] Neron hallituskaudella surmattiin myös kristillisen kirkon apostolit Pietari ja Paavali.[28]
Yksityiselämä
Neron ensimmäinen avioliitto järjestettiin hänen sisarpuolensa Octavian kanssa. Liitto oli onneton ja lapseton. Eron jälkeen Nero otti vaimokseen Poppaea Sabinan ja pakotti entisen vaimonsa itsemurhaan. Neron ja Poppaean ainoa lapsi kuoli vauvaikäisenä. Poppaean kuoleman jälkeen Nero meni naimisiin Statilia Messalinan kanssa. Rakastamansa Poppaean ohella Neron tiedetään rakastuneen vapautettuun kreikkalaiseen orjattareen Claudia Acteen mutta ei saanut naida tätä alaluokkaista naista. Hänen ainoa tunnettu miessuhteensa oli kastroidun transvestiittisen orjapoika Sporuksen kanssa, joka muistutti edesmennyttä Poppaeaa.[29]
Neron kerrotaan olleen seksuaalisesti täysin hillitön. Hänellä oli seksisuhteita niin naisten kuin miestenkin kanssa, ja hänen väitettiin raiskanneen alamaisiaan, jopa Vestan neitsyeen ja nuoremman velipuolensa Britannicuksen. Hänellä kerrotaan myös olleen sukurutsainen suhde äitiinsä. Samansävyisiä tarinoita seksuaalisista hillittömyyksistä on kerrottu myös useimmista Neron edeltäjistä, aina Caesarista alkaen. Äärimmäisimpiä kuvauksia Neron perversioista ei nykyisin pidetä täysin luotettavina, ja monet esimerkiksi juoruhistorioitsija Suetinuksen kirjoituksista perustuvatkin huhupuheisiin, jollaisten tyypillinen tarkoitus oli liata huonoksi katsotun keisarin maine.[30]
Neron kerrotaan juoneen runsaasti. Äitinsä kuoleman jälkeen Nero otti tavakseen kierrellä kaveriporukassaan Rooman kapakoita, riehua ja tapella kaduilla humalassa ja varastella myymälöistä.[31]
Nero rakasti kreikkalaista kulttuuria. Hän olisi halunnut asuakin mieluiten Kreikassa, jossa järjestettiin urheilu- ja lausuntakilpailuja. Roomalaista väkivaltaviihdettä hän aina inhosi.[32] Keisariksi noustuaankin Nero piti itseään ensisijaisesti taiteilijana ja käytti aikaansa kitharansa soittamiseen, laulamiseen, kreikkalaisten tragedioiden lukemiseen ja näyttelemiseen. Keisarin esiintyminen julkisesti teatterin näyttämöllä oli hyvin ongelmallista, sillä teatteri nähtiin rahvaan viihteenä, eikä näyttelijöitä arvostettu. Yläluokka oli kauhuissaan myös siitä, että keisari pakotti heitä esiintymään näyttämöllä. Aluksi Nero esiintyi vain yksityisissä tilaisuuksissa, mutta vuodesta 64 alkaen myös julkisesti. Nero myös perusti Roomaan kreikkalaisperäiset urheilu- ja teatterikisat nimeltä Neronia. Kreikan-matkallaan vuonna 66 Nero osallistui erilaisiin taide- ja hevoskisoihin, joissa hänet julistettiin aina voittajaksi. Palattuaan Roomaan hän toi mukanaan 1808 ensimmäistä palkintoa.[33]
Nero ihaili suuresti gladiaattori Spiculusta, joka oli muutenkin suosittu. Nero antoi suosikkigladiaattorille useita lahjoja.[34]
Ulkonäkö
Neron kerrotaan olleen vaaleahiuksinen ja sinisilmäinen, normaalipituinen, paksukaulainen, hoikkajalkainen, pömppömahainen sekä iholtaan laikukas ja pahanhajuinen. Hän kulki yleensä paljain jaloin ja pukeutui taiteilijalle sopivan vapaasti, pieni huivi kaulassaan ja yllään löysä kotitakin kaltainen tunika, jossa ei ollut vyötä.[35]
Jälkimaine
Nero jakoi voimakkaasti mielipiteitä keisarinkautensa aikana ja sen jälkeen. Hänen neljäntoista vuoden kautensa alussa häntä vastaan ei vielä juoniteltu, vaan salaliitot kukoistivat vasta viimeisinä vuosina. Tämä voi viitata siihen, että aluksi Neroa pidettiin hyvänä hallitsijana, jonka hyvät teot myöhemmin unohdettiin. Neron kauden myönteiset asiat on myös selitetty neuvonantajien ansioksi. Rooman yläluokka halveksui Neroa hänen keisarille sopimattomien ja kansanomaisten harrastusten vuoksi, mutta tavallinen rahvas arvosti häntä juuri samasta syystä. Jotkut iloitsivatkin Neron kuolemasta samalla kuin toiset kukittivat hänen hautaansa vielä pitkään.[36] Neron suosio säilyi etenkin valtakunnan itäosissa.[37]
Kuolemansa jälkeen Nerolla oli Rooman valtakunnan pääkaupungin yläluokan jäsenten piirissä huono maine, ja heidän kirjoittamasta historiastaan Nero nykyisin tunnetaan. Nero oli vienyt roomalaiselta yläluokalta ylpeyden ja loannut perinteet. Niin Tacitus kuin Suetoniuskin kuuluivat keisarikaudesta kärsineeseen senaattorisäätyyn, ja he kirjoittivat Nerosta kielteisesti ja lisäksi vasta monta vuosikymmentä Neron kuoleman jälkeen. Varhaiset kirkkoisät ja kristillinen kirjoitustraditio taas syyttivät Neroa Paavalin ja Pietarin marttyyrikuolemista ja esittivät hänet Saatanana ja uskon vihollisena. Neron kuva kirkollisessa historiankirjoituksissa vain huononi keskiajalle siirryttäessä. Rahvaan piirissä kulkeneessa suullisessa perimätiedossa Neroon alettiin vuosisatojen kuluessa liittää myyttisiä piirteitä, jotka liittyivät usein eläimiin kuten suteen ja sammakkoon.[38]
Keskiajan jälkeen Neron imagosta karisi petomaisuus, ja hän on noussut Rooman keisareista myyttisimmäksi. Nero on suosittu hahmo näytelmissä, oopperassa ja elokuvissa, joiden kautta nykyajan ihmiset ovat saaneet tutustua hänen tragikoomiseen elämäänsä. Merkittävin ja menestynein Nerosta kertova elokuva on historiallinen draama Quo Vadis (1951), joka painottaa ikiaikaista käsitystä Neron sadismista ja tyrannimaisuudesta sekä kristittyjen vainoamisesta.[39]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka| title = Rooman keisarit| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 2005| id = ISBN 951-23-4546-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ojanaho, Marianne| title = Keisari Nero: tyranni ja taiteilija| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| id = ISBN 978-951-796-587-3}}
Viitteet

Kirjallisuutta

Citation error, replace with{{cite book| author = Henrikson, Alf| title = Antiikin tarinoita| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 2004| version = (Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund| id = ISBN 951-0-18515-9}}

Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:Vuonna 37 syntyneet
Luokka:Vuonna 68 kuolleet
Luokka:Rooman keisarit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Jääpallo eli bandy on perinteikäs jäällä pelattava joukkuepeli. Suosituinta laji on Pohjoismaissa ja entisen Neuvostoliiton alueella, mutta lajia on viime vuosina alettu harrastaa enemmissä määrin myös muissa maissa.
Laji muistuttaa monilta osin maahockeya ja hurlingia. Jääpalloa pelataan luistimilla jalkapallokentän kokoisella alueella. Säännöt ja periaatteet monilta osin samanlaiset jalkapallon sääntöjen kanssa, esimerkiksi paitsiosääntö ja peliaika 2 × 45 minuuttia.
Toisin kuin jääkiekossa, ovat jääpallossa tönimiset ja taklaukset, kuten hartia- ja lonkkaestot kiellettyjä. Palloa ei saa myöskään esimerkiksi pelata kädellä tai lyödä olkapään yläpuolella olevalla mailalla. Rikkeistä tuomari määrää vapaalyönnin rikkomuspaikasta, tai mikäli rike tapahtuu puolustavan joukkueen rangaistusalueella, lyönnin puoliympyrän muotoisen rangaistusalueen rajalla, 17 metrin päässä maalilta sijaitsevalta vapaalyöntipisteeltä. Vakavista rikkomuksista tuomitaan rangaistuslyönti rangaistuspisteeltä, joka sijaitsee 12 metrin etäisyydeltä maalilta.
Historiaa
Esihistoriaa
Jääpallon kaltaisia pelejä on pelattu tuhansien vuosien ajan. Ensimmäiset merkit muinaisesta ”jääpallosta” ovat egyptiläisissä hautapiirroksissa Beni Hasanissa, Minian lähistöllä. On epäselvää onko peliväline ollut pallo vai ympyrän muotoinen, mutta esimerkiksi mailojen muoto on samanlainen kuin nykyäänkin jääpallossa. Muita eri puolilla maailmaa pelattuja samankaltaisia pelejä ovat eteläisessä Keski-Aasiassa pelattu ”poolo”, jota tiettävästi pelattiin ilman hevosia, Japanissa ”kachi” tai ”dakyu” ja asteekkien ”cheuca”, jossa puista palloa lyötiin hirven luilla.[1]
Myös Kreikassa tiedetään harrastetun Maratonin taistelun aikoihin samanlaista peliä, jossa nahkaista höyhenillä täytettyä palloa pelattiin käyrillä mailoilla. Myöhemmin pelin uskotaan levinneen Roomaan nimellä paganica, ja Rooman laajenemisen myötä eri puolille Eurooppaa ja Välimeren ympäristöä.[1]
Keskiajalla Euroopan pohjoisissa osissa pelattiin lukuisia pallopelejä. Islantilaisissa legendoissa ja kansantaruissa esiintyy knattleikr-niminen peli, jonka uskotaan levinneen islantilaisten uudisasukkaiden mukana Britteinsaarille. Knattleikrillä on monia yhtäläisyyksiä perinteisiin myöhemmin saarilla pelattaviin peleihin kuten irlantilaisten hurlingiin, skottien shintyyn ja walesiläisten bandyyn eli jääpalloon, joiden uskotaan polveutuneen samasta esi-isästä, luultavasti paganicasta. Irlantilaisissa taruissa esiintyy useita sankareita, jotka esittelevät taitojaan hurlingissa. Skotlannissa kuningas Aleksanteri I:n (1078–1124) kerrotaan pelanneen shintyä.[1][2]
Vanhimmat todisteet jääpallosta jääpallona ovat 1200-luvulta peräisin olevissa Canterburyn katedraalin ikkunamaalauksissa, joissa kuvataan toisessa kädessään käyrää mailaa ja toisessa palloa pitelevä poika.[1]
Myös kymrien tiedetään pelanneen lajia nimellä bando, joka tulee germaanisesta käyrää mailaa tai keppiä merkitsevästä sanasta bandja. Walesissa on museossa näytteillä joitakin muinaisia bando-mailoja, jotka ovat hyvin samankaltaisia kuin nykyiset jääpallomailat. Sekä hurlingia, shintyä ja bandya pelattiin sekä ruoholla että jäällä, mutta ilmastollisten seikkojen vuoksi nurmikolla pelattu versio oli suositumpi.[1]
Muita Euroopan historiallisia mailoilla pelattuja jääpallon kaltaisia pallopelejä olivat Alankomaitten jäällä pelattava kolv 1500- ja 1600-luvuilla. Kolv ei kuitenkaan ollut joukkuepeli, vaan muistutti enemmänkin golfia. Venäjällä pelattuja pelejä olivat muun muassa julas, kotol ja kubar.[1]
Aiemmin termit ”bandy” ja ”hockey” merkitsivät samaa asiaa, mutta nykypäivään tultaessa jää- ja ruohoversiot ovat eriytyneet toisistaan. Bandya eli jääpalloa pelataan jäällä ja hockeya eli maahockeya ruohokentällä. Myöhemmin pohjoisamerikkalaiset kehittivät lajin pohjalta oman versionsa, jossa pelaajien määrä puolitettiin ja kenttää sekä maaleja pienennettiin. Tämän pohjalta syntyi jääkiekko.[1]
Nykymuotoisen jääpallon synty

Nykyiseen muotoonsa jääpallo kehittyi 1700-luvun puolella Fenin alueella Englannissa. Englannissa oli pelattu mailalla ja pallolla pelattavaa hockey -nimistä peliä jo satojen vuosien ajan. Siitä kehitettiin myös jäällä ja luistimilla pelattava versio, jota saatettiin pelata talvisin. Tämä tapahtui The Fens -nimisellä alueella Englannin itäosassa, missä alava soinen maa sai talvisin jääpeitteen. Pelin keskuksena toimi Bury-on-Fenin kylä, jossa jäällä pelattavaa hockeyta harrastettiin ainakin jo talvella 1813–1814, mutta todennäköisesti peli oli kehittynyt jo aiemmin.[3]
1800-luvun puolivälissä lajin harrastus levisi myös kaupunkeihin. Yksi ensimmäisistä seuroista oli vuonna 1865 perustettu Nottingham Forest Football anf Bandy Club, joka myöhemmin keskittyi vain jalkapalloon.[3][4] Toinen yksi edelleen toimivista varhaisista jääpalloseuroista on 1889 perustettu Sheffield United.[5] Fens-seudulla laadittiin pelille yhteiset säännöt vuonna 1882 ja lajiliitto perustettiin vuonna 1891. Brittiläisten mukana laji levisi Euroopan mannermaalle 1890-luvulta lähtien.[3] Ensimmäinen kansainvälinen ottelu pelattiin vuonna 1891, kun Bury Fenin joukkue matkusti Hollantiin.[6] Parhaimman jalansijan laji sai Ruotsista, jonne kreivi Clarence von Rosen toi lajin talvella 1895–1896. Tukholmassa pelattiin seurajoukkueiden kesken ensimmäistä kertaa vuoden 1901 Pohjoismaisissa kisoissa. Ruotsin mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1907.[3]
Laji levisi myös Venäjän keisarikuntaan ja Pietarista tuli toinen tärkeä lajin tukikohta.[3] Venäjällä ylhäisö oli jo pelannut vastaavaa peliä 1700-luvulla Neva-joen jäällä.[1] Nykymuotoisen jääpallon pelaamisen on katsottu alkaneen Pietarissa vuonna 1898.[3] 1890-luvulla lajin harrastus levisi myös Keski-Eurooppaan.[1]
Kilpailutoiminnan alku
Kansainvälinen jääpallotoiminta alkoi vuonna 1913, jolloin pelattiin ensimmäinen kansainvälinen jääpalloturnaus, kun Sveitsin Davosissa järjestettiin Euroopan mestaruuskilpailut. Turnaukseen osallistuivat Alankomaat, Belgia, Englanti, Italia, Itävalta-Unkari, Ranska, Saksa ja Sveitsi. Mestaruuden voitti Englannin joukkue. Ensimmäinen maailmansota kuitenkin katkaisi lajin kansainvälisen toiminnan kehityksen.[7]
Pohjoismaissa maajoukkuetoiminta alkoi sotavuosien jälkeen, kun vuonna 1919, Ruotsi ja Suomi kohtasivat Helsingissä, kyseessä oli molempien maiden ensimmäinen jääpallomaaottelu.[8][6] Vuodesta 1919 Suomi ja Ruotsi kohtasivat maaottelussa vuosittain.[9] Ruotsi aloitti vuotuiset ottelut Norjaa vastaan vuonna 1927. Suomi ja Norja kohtasivat toisensa ensimmäistä kertaa vuonna 1940. 1920–1930-luvulla Suomi kohtasi ystävyysotteluissa myös Viron.[10][11]
Kansallisista mestaruuksista alettiin pelata Ruotsissa 1907, Suomessa 1908 ja Norjassa 1912.[6][12][13] Myös Virossa alettiin pelata kansallisesta mestaruudesta ja ensimmäinen kilpailu pidettiin vuonna 1921. Virossa toiminta kuitenkin kuihtui 1930-luvulla.[14] Neuvostoliitossa kansallisesta mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vasta 1936.[15]
1900-luvun alussa Eurooppaan levisi myös kanadalainen jääkiekko, joka tukahdutti jääpallon orastavan kehityksen Keski-Euroopassa, mutta Pohjoismaissa ja Venäjällä säilyi jääpallon suosio. Muualla peliä alettiin pelata kanadalaisin säännöin. Ratkaisevaa kehitykselle oli jääkiekon pääsy olympialaisten ohjelmaan vuonna 1920, mikä tukahdutti bandy-pelin Keski-Euroopasta 1920-luvun loppuun mennessä.[3][16]
Venäjän jääpallohistoria
Jääpallon nykyaikaiset säännöt on kirjoitettu Englannissa, mutta tavallaan laji on kehittynyt osaksi myös Venäjällä, sillä Pietarissa pelattiin jääpallon tapaista peliä jo ennen britteinsaarilta tulleen pelin leviämistä.[17][1] Huomattava vaikutus pelin leviämiselle Venäjän keisarikunnassa oli Pietarissa työskenneillä briteillä. Pietarissa kehitettiin lajille yhteiset säännöt vuonna 1898, mitä pidetään Venäjän jääpallon syntymävuotena.[18] Pietarista muodostui lajin tukikohta ja siellä aloitettiin jääpallon pelaaminen toden teolla jo 1800–1900-luvun vaihteessa ja lajin hiipuessa muualla se säilytti Venäjällä suosionsa.[3]
Vuonna 1900 Pietarissa toimi kahdeksan jääpalloseuraa, jotka pelasivat otteluita keskenään ja tekivät myös vieraspelimatkoja. Ensimmäinen pelimatka suuntautui Suomen suuriruhtinaskuntaan, kun Pietarin Sport kävi pelaamassa ottelun Viipurissa. Vuonna 1905 Pietarissa alettiin pelata paikallisesta mestaruudesta ja Moskovaan perustettiin ensimmäiset seurat vuonna 1902. Moskovasta kehittyi toinen keskus Venäjän jääpallolle. Muita kaupunkeja joissa pidettiin 1900-luvun alussa varhaisia jääpallokilpailuja olivat Blagoveštšensk, Vladivostok, Riika, Tver, Arkangeli, Harkova ja Novgorod.[18]
1900-luvun alussa Moskovan ja Pietarin joukkueet pelasivat vuosittain ottelut molemmissa kaupungeissa ja ensimmäinen ulkomaanmatka suuntautui Ruotsiin vuonna 1907. Vuonna 1914 maassa oli yli 30 seuraa, mutta sota esti mestaruudesta pelaamisen.[18]
Venäjän vallankumous ja sisällissota hidastivat jääpallon kehitystä maassa. Sodan jälkeen Venäjän keisarikunnasta muodostui Neuvostoliitto ja lajin kehitys maassa jatkui. Laji otettiin mukaan myös kansalliseen opetusohjelmaan ja kilpailuja järjestettiin lapsille ja nuorille, kuin myös naisille ja miehillekin. 1920-luvulla pelattiin kaupunkien välisiä otteluita, mutta Neuvostoliiton mestaruudesta ei vielä pelattu.[18]
Vuonna 1928 perustettiin Neuvostoliiton jääpallo- ja maahockeyliitto. Samana vuonna syntyi myös Neuvostoliiton maajoukkue ja joukkue osallistui helmikuussa Oslossa pidettyihin työläisten kansainvälisiin talviurheilukilpailuihin. Tämän jälkeen kansainväliset kontaktit Neuvostoliiton ja muun jääpallomaailman välillä katkesivat neljännesvuosisadaksi ja kansainvälisiä otteluita jatkettiin 1950-luvun puolivälissä.[18]
Neuvostoliiton mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa turnausmuotoisesti Moskovassa vuonna 1936. 12 joukkueen turnauksen voitti Moskovan Dynamo. Seuraavan kerran maan mestaruudesta pelattiin vasta vuonna 1950. Välivuosina pelattiin cup-muotoista kilpailua, lukuun ottamatta sotavuosia jolloin kilpailutoiminta keskeytyi. Cup-kilpailun voitto jaettiin aina joko Moskovan Dynamolle tai Neuvostoliiton armeijan keskusurheiluseura TsSKA:n jääpallojoukkueelle.[18] Myös naisille järjestettiin kansallisia cup-kilpailuita ja turnauksia maailmansotien väliseltä ajalta lähtien.[18][19] Suhteellisen suuresta suosiosta huolimatta naisten kilpailutoiminta hiipui 1950-luvulla kolmeksi vuosikymmeneksi.[19]

Vuodesta 1950 Neuvostoliiton jääpallomestaruudesta pelattiin vuosittain. Moskovan TsSKA voitti mestaruuden kolme kertaa 1950-luvulla, muina vuosina aina 1970-luvulle asti maan mestaruuden voitti aina joko Moskovan Dynamo tai Sverdlovskin SKA. Vasta vuonna 1977 mestaruuden onnistui voittamaan joku muu seura, kun Alma-Atan Dynamo voitti Neuvostoliiton mestaruussarjan. 1980-luvulla maan sarjaa hallitsi Krasnojarskin Jenisei, joka voitti ennätykselliset kymmenen perättäistä mestaruutta vuosina 1980–1989. Yhdennentoista mestaruutensa se voitti vuonna 1991. Lisäksi Neuvostoliiton mestaruuteen kykeni Krasnogorskin Zorki kahdesti. Jälkimmäinen Zorkin mestaruuksista tuli vuonna 1992, jolloin kyseessä oli IVY:n mestaruussarja Neuvostoliiton muututtua Itsenäisten Valtioiden Yhteisöksi.[18]
Vuonna 1992 perustettiin Venäjän jääpalloliitto, joka jatkoi Neuvostoliiton jääpalloliiton toimintaa. Venäjän mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa kaudella 1992–1993. Mestaruuden saavutti Krasnogorskin Zorki. Sarjan alkuvuosina mestaruuteen ylsivät myös Jekaterinburgin SKA-Zenit ja Novosibirskin Sibselmash, ennen kuin Arkangelin Vodnik voitti kymmenen mestaruutta vuosina 1996–2005. Ainoastaan vuonna 2001 Krasnojarskin Jenisei saavutti mestaruuden katkaisten Vodnikin mestaruusputken. Vuoden 2005 jälkeen sarjaa on hallinnut jälleen Moskovan Dynamo. 2010-luvulla mestaruuteen ovat yltäneet myös Dynamo-Kazan ja Jenisei.[20]
Ruotsin jääpallohistoria

Ruotsiin jääpallo saapui talvella 1895–1896 ja laji sai maasta heti vankan jalansijan. Ensimmäinen seura, Hockeyklubben i Stockholm, perustettiin vuonna 1896. Ensimmäinen ottelu Tukholman ja Uppsalan seurojen välillä pelattiin vuonna 1901 Nybrovikenin jäällä. Seuraavana vuonna 1902 pelattiin kaikkien aikojen ensimmäinen jääpallosarja kahdeksan joukkueen kesken Ruotsin Pallopeliliiton järjestämänä. Vuonna 1906 Ruotsin jalkapalloliitto perustettiin pallopeliliiton tilalle hallinnoimaan maan jääpallotoimintaa.[6]
Vuosi 1907 oli eräänlainen jääpallon läpimurtokausi Ruotsissa. Kyseisenä vuonna Ruotsin sai ensimmäiset kansainväliset kosketukset, kun pietarilainen St Petersburg Eislaufverein teki pelimatkan Ruotsiin, ja myös Ruotsin epävirallinen maajoukkue matkusti Helsinkiin, missä se pelasi ottelut pietarilaisia ja Polyteknikkojen Urheiluseuraa vastaan. Etelämpänä Ruotsissa Malmön Hockeyklubb ja Köpenhamns Skjötelöperförening kohtasivat myös kansainvälisessä ottelussa. Ensimmäiset Ruotsin mestaruuskilpailut järjestettiin myös vuonna 1907. Kilpailuun osallistui viisi joukkuetta ja mestariksi selviytyi IFK Uppsala. Alkuaikojen Ruotsin-mestaruuskilpailuja hallitsivat tukholmalaiset ja uppsalalaiset seurat. Myös naisten jääpallotoiminta käynnistyi 1910-luvulla.[6][21]
Vuonna 1925 perustettiin Ruotsin jääpalloliitto, joka otti hallinnoidakseen maan jääpallotoiminnan jalkapalloliiton sijasta. 1920-luvulla myös yleisön kiinnostus lajia kohtaan kasvoi, kun 1910-luvulla ensimmäisten mestaruuskilpailujen loppuotteluita oli seuraamassa satoja katsojia, niin seuraavalla vuosikymmenellä puhuttiin jo useista tuhansista. Suurin yleisö nähtiin vuonna 1925, kun Tukholman stadionilla pelattua loppuottelua oli seuraamassa yli 9 000 katsojaa.[22][21]
1920–1930-lukujen vaihteessa Ruotsin jääpallo tuli eräänlaiseen murrosvaiheeseen, kun maan johtavat jääpalloseurat eivät enää halunneet pelata Ruotsin mestaruudesta cup-muotoista kilpailua. Cup-kilpailussa oli riski pudota kilpailusta varhaisessa vaiheessa, jolloin joukkueelle olisi tullut vain muutama ottelu talvessa. Tämän vuoksi maan johtavat kuusi seuraa eivät osallistuneet maan liiton järjestämään cup-muotoiseen vuoden 1930 mestaruuskilpailuun, vaan pelasivat oman kuuden joukkueen sarjansa, sexlagsserienin. Ruotsin liiton järjestämää kilpailua boikotoineet seurat pelasivat oman sarjansa erillään virallisesta mestaruuskilpailusta. Maan mestaruuden voitti SK Tirfing, mutta on todennäköistä että niin ei olisi käynyt jos kuusi maan huippuseuraa olisivat osallistuneet kilpailuun. Seuraavana vuonna 1931 Ruotsin mestaruus ratkottiin ensimmäistä kertaa sarjamuotoisessa kilpailussa ja kilpailua boikotoineet seurat olivat taas mukana. Maan pääsarja pelattiin kahdessa lohkossa, joiden voittajat kohtasivat loppuottelussa. Tukholman AIK jäi historiaan ensimmäisen sarjamuotoisen kilpailun voittajana.[22][23][24]

1940-luvulla yleisömäärät jatkoivat voimakasta kasvuaan ja kauden 1944 loppuottelussa päästiin jo yli 20 000 katsojan rajan. Vuonna 1948 päästiin vuosikymmenen suurimpaan lukemaan kun loppuottelua seurasi 26 617 katsojaa.[25][21][24] Yksi vuosikymmenen ikimuistoisimmista ja kirjoitetuimmista finaaleista oli kuitenkin vuoden 1949 loppuottelu Edsbyns IF:n ja Nässjö IF:n välillä. Leudon talven vuoksi ottelua ei voitu pelata Tukholman stadionilla, joten ottelu pelattiin järven jäällä, pelipaikkana oli Eksjön Perstorpgölen, keskellä metsää. Ottelun virallinen yleisömäärä oli 14 819 katsojaa, mutta paikalla oli todellisuudessa 17 000 katsojaa. Ottelu jäi viimeiseksi järven jäällä pelatuksi finaaliotteluksi.[25][26][27]
Seuraavalla vuosikymmenellä päästiin jo tekojääaikaan, kun Västeråsin Rocklundasta tuli maailman ensimmäinen jääpallon tekojääkenttä.[25][24][28] Tämän jälkeen tekojääratoja rakennettiin Ruotsiin kovalla vauhdilla, vuonna 1969 maassa oli jo 50 tekojäärataa, joilla saatettiin pelata jääpalloa. Tekojääratojen rakentaminen mahdollisti Ruotsissa korkean jääpallokulttuurin kehittymisen.[29] 1970-luvulla maa alkoi isännöidä jääpallon maailmancupia, jota pelattiin alun perin Ljusdalissa vuosittain. Vuotuisesta turnauksesta tuli Ruotsissa osa jääpallokulttuuria.[30] Jääpallokulttuuria levitettiin myös muihin maihin, kun ruotsalaiset levittivät lajia erityisesti Yhdysvaltoihin 1970-luvulta lähtien.[31] 1970-luvulla aloitettiin myös kilpailut naisten Ruotsin mestaruudesta.[32]
Kansallista sarjaakin kehitettiin ja 1980-luvun alussa maan pääsarjasta muodostettiin kahteen maantieteelliseen lohkoon jaettu Allsvenskan. Vuosikymmenen menestynein seura oli Karlstadin IF Boltic, joka voitti kahdeksan kertaa maan mestaruuden vuosina 1979–1988.[33][31][34] 1990-luvulla maan pääsarjaa taas hallitsi Västerås SK, joka on maan menestynein jääpalloseura mestaruuksien määrässä mitattuna.[21] Naisten sarjoissa menestynein seura on AIK.[32]
Vuonna 2003 maahan valmistui ensimmäinen jääpallohalli, kun Dina Arena Edsbyniin valmistui.[35] Hallin myötä Edsbyns IF nousi maan ykkösseuraksi, se voitti maan mestaruuden viidesti peräkkäin, vuosina 2004–2008.[21] Sittemmin Ruotsiin on tehty uusia jääpallohalleja tasaiseen tahtiin ja maassa on jo toistakymmentä jääpallohallia.[36] Halleihin siirtyminen on myös synnyttänyt kritiikkiä ja monien halleihin siirtyneiden seurojen kotiotteluiden yleisökeskiarvot ovat laskeneet. Arvostelijoiden mukaan perinteikkään ulkoilmapelin siirtyminen sisätiloihin on vaikuttanut peliin ja se on muuttanut ottelutapahtuman luonnetta, sillä sisähalleissa ei ole samanlaista tunnelmaa kuin ulkoilmaotteluissa.[37][38]
Suomen jääpallohistoria
Suomeen jääpallo tuli Pietarista 1890-luvun lopussa ja vankimmin se juurtui Viipuriin. Lajin toi Suomeen talvella 1896 viipurilainen kauppias ja Viborgs Skridskoklubbin puheenjohtaja Otto Wächter, joka oli tutustunut peliin liikematkoillaan Pietarissa.[16][39] Wächter perusti Suomen ensimmäisen jääpalloseuran Wiborgs Hockeyklubbin. Seura pelasi talvella 1900 Suomen ensimmäiset kansainväliset jääpallo-ottelut.[39]
Helsingissä järjestettiin vuonna 1907 monen lajin yhteiset talvikisat, jonka yhteydessä pelattiin bandyturnaus, jossa oli myös ruotsalaisia ja pietarilaisia joukkueita. Kisojen jälkeen lajin parissa toimineet vakuuttuivat kansallisen lajiliiton perustamisen tarpeesta ja toukokuussa 1907 perustettiin Suomen Palloliitto, jonka piiriin kuului bandyn lisäksi kesälajina jalkapallo. Palloliitto järjesti ensimmäisen Suomen mestaruusturnauksen vuonna 1908. Kaikki turnauksen ottelut pelattiin Helsingin edustalla meren jäällä. Myöhemmin samana kesänä Suomen mestaruudesta pelattiin myös jalkapallossa ja vesipallossa, joten jääpallolle kuuluu kunnia Suomen vanhimmasta palloilulajien SM-kilpailusta. Historiallisen mestaruuden voitti helsinkiläinen Polyteknikkojen urheiluseura.[16][12][13][10]
Suomessa ei 1910-luvulla vielä kanadalaista jäähockeyta harrastettu, mutta terminologinen ristiriita oli olemassa, sillä sanojen bandy ja jäähockey välillä ei vielä ollut juurikaan eroa. Suomalaiskansallisessa hengessä ulkomailta peräisin olevat termit bandy ja hockey eivät enää kelvanneet. 1910-luvulla Suomen Urheilulehti alkoi käyttää bandystä nimitystä jääpallo, ja jäähockeyn nimeksi kehitettiin jääkiekko. 1920-luvulle tultaessa suomen kieliset nimitykset olivat jo vakiintuneet käyttöön.[40][16][41]
Ensimmäisiä SM-kilpailuja hallitsivat helsinkiläiset ja viipurilaiset seurat. Laji levisi kuitenkin nopeasti ympäri maata ja Vaasassa jääpalloiltiin jo vuonna 1908 ja Tampereella vuotta myöhemmin. Pian mukaan tulivat myös Hanko, Oulu, Tammisaari, Lappeenranta ja Sortavala. Kesti kuitenkin vuoteen 1943 ennen kuin Helsingin tai Viipurin ulkopuolelta tullut seura voitti mestaruuden, kun Warkauden Pallo 35 voitti mestaruuden.[13] Suomalaisen jääpalloilun pääkaupunki 1910–1930-luvuilla oli Viipuri. Ajan kuuluisin seura oli Viipurin Sudet, joka voitti 14 kertaa Suomen mestaruuden.[13][16]
Lajin kadotessa Keski-Euroopasta pidettiin 1909 kansainvälinen kongressi lajin harrastajamaiden kesken, jossa päätettiin perustaa pohjoismainen liitto. Jäseniksi ilmoittautuivat Ruotsi, Suomi, Norja, Tanska ja Venäjä. Liiton toiminta kuitenkin hiipui pian, sillä ensimmäisen maailmansodan takia Venäjä eristäytyi muusta maailmasta ja Suomi ja Ruotsi olivat ainoat jotka jäivät pelaamaan lajia huipputasolla. Ensimmäisen maaottelunsa maat pelasivat helmikuussa 1919 Helsingin talvikisojen yhteydessä. Historiallisen ottelun voitti Suomi maalein 4–1. Ottelua seurasi 6 000 katsojaa, heidän joukossaan valtionhoitaja Mannerheim.[16]
Jääpallon suosio on Suomessa ollut huipussaan 1950-luvulla, jolloin muun muassa tehtiin sen aikainen yleisöennätys suomalaisissa palloilusarjoissa, kun vuoden 1957 SM-sarjassa Oulun Palloseuran ja Lappeenrannan Veiterän välistä ottelua seurasi 6 444 katsojaa.[16][42]
1970-luvulla jääpalloväki tunsi olonsa syrjityksi Suomen Palloliiton alaisuudessa ja vuonna 1972 jaosto erosi itsenäiseksi järjestöksi, Suomen Jääpalloliitoksi. 1970-luvulla Suomessa kasvoi myös jääkiekon suosio halleihin siirtymisen myötä. Suomessa jääpallo on kuitenkin säilynyt sitkeästi elinvoimaisena. Jääpalloilijoiden olosuhteita ovat kohentaneet vain tekojääradat, joista Suomeen valmistui ensimmäisenä Oulunkylän tekojäärata vuonna 1977.[16]
Säännöt

Jääpallo-ottelu pelataan kahden joukkueen välillä. Joukkueessa saa olla kentällä kerrallaan yksitoista pelaajaa, joista yksi on maalivahti. Ottelu kestää 90 minuuttia ja ottelun päätyttyä se joukkue joka on saanut pelivälineenä toimivan pallon sääntöjen mukaisesti useammin vastustajan maaliin, on ottelun voittaja. Jääpallon säännöt koostuvat 18 sääntökohdasta, jotka pääasiassa sellaisenaan sopivat kaikille ikäluokille tietyin poikkeuksin. Pelitapahtumaa johtaa erotuomari.[43][44][45]
Kenttä
Jääpallokenttä on suorakaiteen muotoinen alue, kooltaan samankokoinen kuin jalkapallokenttä, joskin kenttien mittojen toleransseissa on pieniä eroja.[46][47] Jääpallokenttä on pituudeltaan 90–110 metriä ja leveydeltään 45–65 metriä. Kansainvälisissä otteluissa vähimmäismitat ovat 100 × 60 metriä.[46][48]
Kentän kussakin kulmissa on kulmaliput, ja kulmissa on säteeltään yhden metrin kokoiset, neljännesympyrän muotoiset kulma-alueet. Kentän reunat merkitään sivu- ja päätyrajoilla, joka maalien kohdalla toimii maaliviivana. Kentän keskellä leveyssuunnassa kulkee keskiraja, jonka päissä metrin kenttäalueen ulkopuolella on samanlaiset merkkiliput kuin kulmissakin. Keskirajan keskellä on halkaisijaltaan 15 senttimetriä oleva keskipiste, jonka ympärillä on säteeltään viisi metriä oleva keskiympyrä.[46]
Maalien edessä on puoliympyrän muotoinen rangaistusalue, jonka säde on 17 metriä maaliviivan keskikohdasta. Rangaistusalueen viivalla on maalin molemmilla puolilla kaksi 17 metrin etäisyydellä pääty- ja rangaistusalueen rajan leikkauspisteestä sijaitsevaa vapaalyöntipistettä, jotka on ympyröity säteeltään viisi metriä olevalla ympyrällä. Rangaistusalueen sisäpuolella 12 metrin etäisyydellä maalista on rangaistuslyöntipiste.[46]
Kummankin päätyrajan keskellä sijaitsevat maalit. Maali on leveydeltään 3,5 metriä ja korkeudeltaan 2,1 metriä. Sivurajoilla on 15 senttimetrin korkuinen sivulaudoitus, joka koostuu neljän metrin mittaisista tavallisesti alumiinista valmistetuista kappaleista. Laudoitus päättyy 1–3 metriä ennen päätyrajaa.[46][48]
Pelaajat ja varusteet

Pallon tulee sääntöjen mukaan olla valmistettu muovista tai muusta hyväksytystä aineesta ja olla helposti näkyvä. Tavallisesti jääpallo on väriltään tummanpunainen, oranssi tai punavioletti.[48] Jääpallon pitää pompata 1,5 metrin korkeudelta jäälle pudotettuna vähintään 15 senttimetriä ja enintään 30 senttimetriä. Pallon läpimitta on 63 millimetriä +/-2 mm ja paino 60–65 grammaa.[49]
Jääpallomaila valmistetaan puusta tai muusta hyväksytystä materiaalista. Mailan suurin sallittu leveys on 7 senttimetriä ja ulkokaaren enimmäispituus 125 senttimetriä. Lapaa ei saa käyristää.[49]
Pelaajien on jäällä ollessaan pidettävä jalassaan luistimia ja päässään kypärää. Maalivahdilla kasvosuojus on pakollinen.[49]
Jääpallo-ottelussa joukkueella saa olla kerrallaan kentällä enintään 11 pelaajaa, joista yksi on maalivahti ja yksi kapteeni. Ottelu voidaan aloittaa jos joukkueella on vähintään kahdeksan pelaajaa. Kentällä olevien pelaajien lisäksi joukkueella saa olla enintään neljä vaihtopelaajaa, joista yksi on varamaalivahti. Pelaajavaihtojen määrä ottelussa on rajaton ja vaihtoja saa suorittaa milloin tahansa ottelun aikana lukuun ottamatta maalivahtia, joka on vaihdettava pelikatkoilla tuomarin luvalla.[50] Pelaajavaihdot suoritetaan sivulautoihin merkityllä vaihtoalueella kentän keskialueella.[46] Jos joukkueen pelaajien määrä ottelurangaistusten tai loukkaantumisten takia vähenee alle puoleen vastustajan pelaajien määrästä, keskeytetään ottelu.[50]
Maalivahti

Jääpallomaalivahdin pitää peliasultaan erottua kenttäpelaajista ja hän pelaa aina ilman mailaa. Maalivahti saa omalla rangaistusalueellaan pelata palloa luistimilla tai millä tahansa kehonsa osalla, pitääkseen palloa hallussaan, syöttääkseen, potkaistakseen, ohjatakseen tai heittääkseen palloa. Maalivahti saa pitää palloa kädessään viiden sekunnin ajan. Maalivahti ei saa kuitenkaan pysäyttää kädellään tai vangita käteensä kanssapelaajan hänelle tarkoituksella pelaamaansa palloa. Rangaistusalueen ulkopuolella maalivahtia koskevat samat säännöt kuin muitakin pelaajia.[51]
Maalivahti on ainoa pelaaja, joka saa heittäytyä jäälle pallon eteen rangaistusalueella. Kenttäpelaaja ei saa jäällä maatessaan osallistua peliin. Kenttäpelaaja ei saa myöskään heittää mailaa tai osallistua peliin ilman mailaa tai rikkinäisellä mailalla. Ainoastaan maalivahti saa osallistua ja vaikuttaa peliin ilman mailaa.[52][51]
Maalivahti saa pitää käsissään erityisiä käsineitä, jotka on kuitenkin säännöissä tarkoin määritelty. Maalivahdin jalkasuojukset saavat olla enintään 80 senttimetriä korkeat ja 30,5 senttimetriä leveät. Maalivahdin varusteet saavat ainoastaan suojata kehonosia, ne eivät saa peittää rakenteellisesti maalia.[51]
Peliaika ja -katkot
Jääpallo-ottelu koostuu kahdesta 45 minuutin mittaisesta puoliajasta ja lisäajasta, ja kilpailusääntöjen niin määrätessä pelin ollessa tasan jatkoajasta. Nuoremmat pelaavat tästä poiketen lyhyemmällä peliajalla. Ottelu voidaan kuitenkin pelata kolmessa 30 minuutin jaksossa epäedullisten olosuhteiden, esimerkiksi voimakkaan pakkasen tai lumisateen vuoksi. Ottelun peliaika juoksee koko ajan ja tuomari ottaa huomioon peliin kuulumattomat katkot, kuten loukkaantumiset ja taktiset viivytykset huomioon antaessaan lisäaikaa.[43][48]
Ottelun alussa tuomari suorittaa joukkueiden kapteenien kanssa kolikonheiton, jonka voittanut joukkue saa valita joko kenttäpuoliskon tai aloituslyönnin. Alkulyönti suoritetaan keskipisteestä ja pelaajien on sen aikana oltava omalla kenttäpuoliskollaan ja vastustajajoukkueen pelaajien vähintään viiden metrin päässä pallosta. Toisella puoliajalla alkulyönnin suorittaa vastustajajoukkue.[43]
Jatkoaika pelataan, jos peli on ottelun varsinaisen peliajan jälkeen tasan ja kilpailusäännöt niin vaativat. Jatkoajan pituus on 2×15 minuuttia ja säännöistä riippuen se pelataan loppuun saakka tai ns. äkkikuolema- eli kultainen maali -menetelmällä. Mikäli ottelu on edelleen jatkoajan jälkeen tasan, ratkaistaan voittaja rangaistuslyöntikilpailulla.[43][53]
Pallon ja vastapelaajan pelaaminen

Pelaaja saa pelata palloa mailalla ainoastaan oman olkapään alapuolella. Palloa saa ohjata molempien luistinten ollessa jään pinnassa kaikilla kehon osilla, ei kuitenkaan käsivarrella, kädellä tai päällä. Pelaajalla on oikeus hypätä ilmaan pysäyttääkseen, lyödäkseen tai ohjatakseen palloa, edellyttäen että muille pelaajille ei aiheudu vaaraa. Palloa saa pelata luistimella vain yhden kerran, minkä jälkeen pelaamista on jatkettava mailalla. Pallon saa potkaista kanssapelaajalle.[54]
Fyysinen kontakti vastapelaajaan on sallittua pallon ollessa pelietäisyydellä. Pallotonta vastapelaajaa ei saa estää. Vastapelaajaan kohdistuva väkivaltainen, vaarallinen ja epäurheilijamainen peli on kiellettyä. Vastustajajoukkueen pelaajaa ei saa potkia, kampittaa tai työntää, lyödä tai estää kädellä tai mailalla. Myös kiinnipitäminen ja mailan heittäminen on kielletty. Myöskään vastapelaajan mailaa ei saa painaa, nostaa tai muutoin estää sen käyttämistä.[55]
Pallon katsotaan menneen maaliin kun pallo on kokonaisuudessaan ylittänyt maalilinjan maalikehysten sisällä. Mikäli palloa on tätä ennen pelattu sääntöjen mukaisesti, maali katsotaan oikein tehdyksi. Hyökkäävän joukkueen viimeisen kosketuksen palloon on tapahduttava mailalla, muussa tapauksessa maalia ei hyväksytä. Jos pallo menee puolustavan joukkueen pelaajasta maaliin, maali hyväksytään.[44]
Kun pallo on pelattu päätyrajan yli ja palloon on viimeisenä koskenut hyökkäävän joukkueen pelaaja, puolustavan joukkueen maalivahti suorittaa maaliheiton käynnistääkseen pelin. Jos pallo menee yli sivurajasta, suorittaa vastapuolen pelaaja vapaalyönnin korkeintaan yhden metrin etäisyydellä paikasta josta pallo meni yli.[56]
Mikäli pallo menee päätyrajan yli ja palloon on viimeisenä koskenut puolustavan joukkueen pelaaja, suorittaa hyökkäävän joukkueen pelaaja kulmalyönnin lähimmältä kulmalyöntialueelta. Ennen kulmalyönnin suorittamista on puolustavan joukkueen kentällä olevien pelaajien oltava oman maali- tai päätyrajan takana omalla rangaistusalueellaan. Hyökkäävän joukkueen pelaajien on oltava rangaistusalueen ulkopuolella ja vähintään viiden metrin päässä päätyrajasta, kulmalyönnin suorittajaa lukuun ottamatta.[56]
Paitsio
Pelaaja on paitsioasemassa, kun pelaaja on vastustajan kenttäpuoliskolla lähempänä päätyrajaa kuin pallo ja pelaajan sekä päätyrajan välissä on alle kaksi vastustajajoukkueen pelaajaa hetkellä, jolloin kanssapelaaja pelaa pallon hänelle. Paitsioasemassa saa olla, mutta sieltä ei saa osallistua peliin. Tuomari katkaisee pelin kun paitsioasemassa oleva pelaaja saa pallon, tai jos pelaaja pyrkii paitsioasemallaan saamaan ratkaisevaa hyötyä. Tuomitun paitsion jälkeen peliä jatketaan vastajoukkueen vapaalyönnillä. Paitsiosääntö on voimassa myös erikoistilanteissa.[57]
Vapaa- ja rangaistuslyönti
Vapaalyönti tuomitaan tilanteissa, jossa pallo osuu valaisinlaitteisiin tai katoaa näkyvistä tai menee yli sivurajan tai osuu yli metrin verran kentän ulkopuolelle siirtyneeseen sivulaudoitukseen. Vapaalyönti tuomitaan myös mikäli pelaaja pelaa ilman kypärää, mailaa tai muutoin sääntöjen vastaisessa varustuksessa. Lisäksi vapaalyönti seuraa väärästä vaihdosta, rikkomuksesta alkulyönnissä tai erotuomaripallossa, maalivahtiin kohdistuneista rikkeistä, maalivahdin rikkeistä avaus- ja maaliheitossa, kulmalyönnissä, vapaalyönnissä tai rangaistuslyönnissä sekä tuomitusta paitsiosta.[58][59]
Tuomari voi noudattaa hyötynäkökohtaa ja jättää vapaalyönnin tuomitsematta, mikäli puolustava joukkue on tehnyt rikkeen ja hyökkäävällä joukkueella on pallo hallussaan ja edelleen mahdollisuus maalintekoon.[58]
Vapaalyönnin suorittaa rikkeen kärsineen joukkueen pelaaja rikepaikasta. Mikäli vapaalyönti on tuomittu hyökkäävälle joukkueelle puolustavan joukkueen rangaistusalueella, suoritetaan vapaalyönti vapaalyöntipisteeltä.[58][59]
Vapaalyönnissä vapaalyönnin suorittaja saa panna pallon liikkeelle tuomarin annettua aloitusluvan. Vapaalyöntiä suoritettaessa vastapuolen pelaajilla on viisi sekuntia aikaa siirtyä viiden metrin etäisyydelle pallosta. Vapaalyönnin suorittajan ei tarvitse odottaa vastapelaajien siirtymistä jos tuomari on antanut aloitusluvan.[59]
Rangaistuslyönti tuomitaan hyökkäävälle joukkueelle puolustavan joukkueen omalla rangaistusalueella tekemistä rikkomuksista, jotka estävät hyökkäävän joukkueen maalintekotilanteen. Rangaistuslyönti tuomitaan väkivaltaisesta tai sääntöjenvastaisesta pelistä, tai jos puolustavan joukkueen pelaaja estää hyökkäävän joukkueen pelaajaa, tai pelaa palloa sääntöjen vastaisesti.[60]
Rangaistuslyönti suoritetaan rangaistuslyöntipisteeltä. Rangaistuslyönnin voi suorittaa kuka tahansa hyökkäävän joukkueen kenttäpelaajista, ei kuitenkaan jäähyllä oleva pelaaja. Maalivahti ei voi suorittaa rangaistuslyöntiä. Rangaistuslyöntiä suoritettaessa ainoastaan maalivahti ja lyönnin suorittaja saavat olla rangaistusalueen sisäpuolella. Maalivahdin paikka lyöntiä suoritettaessa on maaliviivalla. Muut pelaajat eivät saa olla rangaistusalueen sisäpuolella eivätkä päätyrajan takana. Rangaistuslyönnin suorittaja ei saa pelata palloa uudelleen ennen kuin joku toinen pelaaja on sitä koskenut.[61]
Rangaistukset
Säännöissä määrätyissä sääntörikkeistä pelaajalle tuomitaan rikkeestä riippuen viiden tai kymmenen minuutin jäähy. Viiden minuutin rangaistuksen merkiksi erotuomari näyttää valkoista korttia ja kymmenen minuutin rangaistuksen merkiksi sinistä korttia. Tavallisimmin sääntörikkomuksista tuomitaan kymmenen minuutin jäähy. Viiden minuutin jäähy tuomitaan pelaajalle toistuvasta sääntöjen vastaisesta, mutta ei kuitenkaan väkivaltaisesta tai vaarallisesta vastustajaan kohdistuvasta rikkeestä. Viiden minuutin jäähy tuomitaan myös teknisistä rikkeistä, kuten pelin viivyttämisestä.[62]
Ottelurangaistus tuomitaan törkeästä väkivaltaisesta pelitavasta tai törkeästä sopimattomasta käytöksestä. Myös kolmannesta ottelussa saamastaan jäähystä pelaaja saa ottelurangaistuksen ja hänet poistetaan pelistä, riippumatta siitä minkä pituisia hänen saamansa jäähyt ovat olleet. Erotuomari näyttää ottelurangaistuksen saaneelle pelaajalle punaista korttia. Suoran ottelurangaistuksen saaneen pelaajan joukkue pelaa vajaalla ottelun loppuun asti. Kolmen peräkkäisen jäähyn ottelurangaistuksessa kyseessä on niin sanottu lievä ottelurangaistus, joka on henkilökohtainen. Tällöin pelaajan kolmannelle jäähylle määrätään sijaiskärsijä, joka istuu ottelurangaistuksen saaneen pelaajan jäähyn.[62]
Keltaista korttia erotuomari näyttää varoittaakseen yksittäistä pelaajaa tai antaakseen joukkuevaroituksen. Joukkue voi saada ottelussa varoituksen ainoastaan kerran. Tätä seuraavasta rikkomuksesta tuomitaan jäähy.[62]
Jääpallo maailmalla
Jääpallo on erityisen suosittu laji Ruotsissa ja Venäjällä. Näiden lisäksi merkittävät harrastajamaat ovat Suomi, Norja ja Kazakstan. Kansainvälisessä toiminnassa on ollut 1980-luvulta lähtien mukana näkyvästi myös Yhdysvallat.[7][63]
Jääpallo Ruotsissa
Ruotsissa jääpallon pääsarja Elitserien on kovatasoinen jääpallosarja ja se houkuttelee parhaita pelaajia Suomesta, Norjasta ja Venäjältä. Monet pelaavat jääpalloa puoliammattilaisina.[64] Elitserien on seurattu urheilusarja ja sen loppuottelu on yksi maan suurimmista vuosittaisista urheilutapahtumista. Loppuottelu pelataan perinteisesti yksiosaisena puolueettomalla kentällä. Ottelu pelattiin ennen 1990-lukua monesti Tukholmassa. Tukholman stadionilla ottelu pelattiin 50 kertaa, kunnes tapahtuma siirrettiin Söderstadionille vuonna 1967. Vuodesta 1991 lähtien tapahtuma on pelattu perineteisesti Uppsalan Studenternas IP:llä. Tapahtuma siirrettiin viideksi vuodeksi takaisin Tukholmaan vuonna 2013, jolloin loppuottelu pelattiin ensimmäistä kertaa sisähallissa, kun ottelu pelattiin Solnan Friends Arenalla. Ottelu keräsi 38 474 katsojaa, mikä oli uusi finaaleiden yleisöennätys. Friends Arena ei jäänyt pysyväksi finaaliareenaksi, vaan tapahtuma siirrettiin 2015 Tukholman Tele2 Arenalle. Vuodesta 2018 lähtien loppuottelu on pelattu jälleen Uppsalassa.[65][21]

Elitserieniä on pelattu nykyisessä muodossaan 14 joukkueen sarjana kaudesta 2007–2008, jolloin se korvasi kaksilohkoisen Allsvenskanin korkeimpana sarjatasona ja Allsvenskanista muodostettiin maan toiseksi korkein sarjataso.[66] Elitserien on Ruotsissa seurattu palloilusarja, ja etenkin tapaninpäivänä pelattava ottelukierros, annandagsbandy on perinteinen tapahtuma. Tapaninpäivisin sarjassa pelataan paikallisottelut, ja perinteisiä taistelupareja ovat ottelut etenkin Hälsinglandin joukkueiden Bollnäsin ja Edsbynin välillä.[67] Ottelukierros kerää perinteisesti suuret yleisömäärät.[68][69]
Jääpallolla on merkittävä asema Ruotsin maakunnista etenkin Hälsinglandissa, Smålandissa ja Värmlannissa. Ruotsin kautta aikojen menestynein jääpalloseura mestaruuksien määrässä mitattuna on kuitenkin Västerås SK.[64][21]
Jääpallo on osa ruotsalaista kulttuuria.[4] Tapaninpäivän ottelukierroksen lisäksi ruotsalainen käsite on bandyportföljen, joka on katsomossa nautittavaa lämmintä juomaa termospullossa sisältävä salkku.[70][71][72] Ruotsalainen käsite on myös nattbandy, öiseen aikaan pelattava maailmancupin ottelu.[73][74][30]
Jääpallo on myös kulttuureita yhdistävä tekijä. Vuonna 2013 Ruotsin Borlängessä perustettiin Somalian jääpallomaajoukkue Ruotsin somalien integroimiseksi osaksi ruotsalaista yhteiskuntaa. Maa osallistui ensimmäistä kertaa MM-kilpailujen alimmalle sarjatasolle vuonna 2014.[75][76] Onnistuneen projektin myötä on Ruotsissa alettu suunnitella samankaltaista projektia myös maan afgaanien keskuudessa.[76]
Ruotsissa jääpallo on siirtymässä yhä kasvavassa määrin sisätiloihin. Maassa on toistakymmentä jääpallohallia ja maassa tavoitellaan tilannetta että kaikilla pääsarjan joukkueilla olisi tulevaisuudessa käytössään hallit.[36][77]
Jääpallo Venäjällä
Venäjällä jääpallo on suosittu laji, jolla on maassa pitkät perinteet. Jääpallo on Venäjän kansallislaji ja yksi suurimmista yleisölajeista. Lajin harrastajia on maassa noin satatuhatta ja jääpalloa pelataan viidelläkymmenellä Venäjän alueella. Vaikka lajin modernit pelisäännöt on kirjoitettu Englannissa, pitävät venäläiset itseään lajin kehittäjinä, lajia kutsutaankin siellä lempinimellä Russian hockey. Oikea venäjän kielinen nimi lajille on  hokkej s mjatšom eli vapaasti suomennettuna hockey pallon kera.[77][7][78][79][80][81]
Erityisen suosittua jääpallo on maan pohjois- ja itäosissa. Laji oli maassa suosittu jo Neuvostoliiton aikoina, jolloin mestaruusotteluissa saattoi olla 20 000–50 000 katsojaa.[7] Perinteisiä Uralin itäpuolella olevia jääpallokaupunkeja ovat muun muassa Krasnojarsk, Jekaterinburg, Irkutsk, Kemerovo ja Habarovsk. Maan Euroopan puoleisen alueen pohjoisosissa Arkangeli on merkittävä jääpallokeskus. Maan pääkaupungissa Moskovassa laji ei ole yhtä suositussa asemassa, huolimatta siitä että Dynamo on yksi Venäjän menestyneimmistä seuroista mestaruuksien määrässä mitattuna.[77][15] Venäjän jääpalloliiga on ammattilaissarja ja sen taso on kova.[81]
Myös Venäjällä jääpallo on Ruotsin tavoin siirtymässä halliaikaan ja kansallislajia varten on käynnissä useita halliprojekteja.[82]
Jääpallo Suomessa
Jääpallon SM-kilpailu on Suomen ensimmäinen joukkuepalloilulajien SM-kilpailu ja kaudesta 1991–1992 lähtien sarja on tunnettu nimellä Bandyliiga.[13][10] Sotia edeltävänä aikana maan menestynein seura oli 14 mestaruutta voittanut Viipurin Sudet. Vasta 1990-luvulla WP 35 ylsi viipurilaisten rinnalle mestaruuksien määrässä. Myöhemmin samaan mestaruusmäärään ovat yltäneet Oulun Luistinseura ja Helsingin IFK.[13][10][83] Naisten Suomen mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1979. Toiminta hiipui 1990-luvulla, mutta vuonna 2006 Jääpallon naisten SM-sarjan kilpailutoiminta aloitettiin uudelleen.[84]
Jääpallo on Suomessa ollut suosituimmillaan 1950–1960-luvuilla, minkä jälkeen se on menettänyt suosiotaan jääkiekolle, joka kasvoi tuolla ajanjaksolla jääpallon ohi maan seuratuimmaksi jääurheilulajiksi.[85] Monella paikkakunnalla jääpallolle on kuitenkin pysytty uskollisena. Perinteisiä jääpallopaikkakuntia ovat Varkaus, Oulu, Helsinki, Porvoo, Kemi ja Lappeenranta, sekä 1990-luvun jälkeen lajissa menestystä saaneet Tornio, Pori, Mikkeli ja Jyväskylä.[77][13] Toisaalta monella paikkakunnalla jääpallo katosi kokonaan, kun seurat vaihtoivat jääpallon jääkiekkoon. Tampereella paikalliset seurat vaihtoivat pallon kiekkoon jo varhaisessa vaiheessa. Osasyynä oli tamperelaisten heikko jääpallomenestys, sillä he jäivät lajissa helsinkiläisten ja viipurilaisten varjoon, jolloin kynnys lajinvaihdolle oli pienempi.[86]
Ruotsissa ja Venäjällä jääpallo on siirtymässä halliaikaan, mutta Suomessa ei ole vielä ensimmäistäkään jääpalloilijoiden käytössä olevaa hallia. Isoja jääpallokäyttöön soveltuvia tekojääratoja Suomessa on toistakymmentä, Oulunkylän, Kallion ja Käpylän tekojäät Helsingissä, sekä Porin, Porvoon, Jyväskylän, Oulun, Lappeenrannan, Varkauden, Seinäjoen, Turun ja Espoon tekojääradat. Torniolaisten tarpeita palvelee Haaparannan puolella sijaitseva Gränsvallen.[87][88]
Jääpallo Norjassa
Norjassa maan jääpalloa hallinnoi Norjan jääpalloliitto, joka toimii myös maan maahockeyn ja salibandyn lajiliittona.[89] Maan jääpallon pääsarja on Eliteserien. Sarjaa on pelattu pitkään kahdeksan joukkueen sarjana, mutta kaudeksi 2015–2016 Norjan jääpalloliitto päätti nostaa joukkuemäärän kymmeneen.[90][91] Norjassa jääpallon harrastus on keskittynyt 50 kilometrin säteelle pääkaupunki Oslosta ja alueelta tulevat lähes kaikki maan pääsarjaseurat.[92] Parina viime vuosikymmenenä sarjaa ovat hallinneet Stabæk ja Mjøndalen. Lisäksi mestaruuteen ovat viime vuosina yltäneet Solberg ja Ullevål, sekä IF Ready, joka voitti vuonna 2015 maan mestaruuden 88 vuoden tauon jälkeen.[93][94] Kautta aikojen maan menestyneimmät seurat ovat Stabæk ja SB Drafn.[93]
Norjan Hamarissa sijaitsee pohjoismaiden ensimmäinen jääpallohalli Vikingskipet. Halli oli myös pitkään pohjoismaiden ainoa jääpallohalli, ennen Ruotsissa alkanutta rakennusbuumia. Halli toimi vuoden 1993 MM-kilpailujen peliareenana. Norja saavutti turnauksessa pronssimitalit.[95] Jääpallokäytössä olevia tekojääratoja on Norjassa Vikingskipet mukaan lukien 19.[96]
Jääpallo Kazakstanissa
Kazakstanin kuuluisin ja menestynein jääpalloseura on Alma-Atan Dynamo, joka voitti Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarjan vuosina 1977 ja 1990.[97][98] Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen seura ei saanut enää rahoitustaan kuntoon ja kausi 1992–1993 Venäjän mestaruussarjassa jäi seuran viimeiseksi, seuraavan kauden sarjasta seura vetäytyi.[99] Toinen Kazakstanin neuvostotasavallan joukkue Neuvostoliiton pääsarjassa oli Karagandan Litejshik 1970-luvulla.[100]
Neuvostoliiton romahduksen ja Kazakstanin itsenäistymisen jälkeen jääpallo jäi maassa henkiin vahvimmin Uralskin kaupungissa ja sen jääpalloseura Akžaiyk nousi itsenäisen Kazakstanin merkittävimmäksi seuraksi.[99] Akžaiyk pelaa Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla mestaruussarjassa.[101] Kazakstanissa maan kansallinen kilpailutoiminta ei ole vertailukelpoista naapurimaa Venäjän sarjoihin eivätkä harjoitusolosuhteet ole lähellekään samaa tasoa kuin Venäjällä. Maassa järjestetään eritasoisia jääpallokilpailuita, mutta varsinainen sarjatoiminta ei ole lähtenyt käyntiin.[102][103][104] Parhaat kazakstanilaispelaajat hakeutuvat venäläisiin seuroihin ja monet maajoukkuepelaajat omaavat myös kaksoiskansalaisuuden.[105]
Maan kuuluisin jääpallokenttä on pääkaupunki Almatyn lähistöllä sijaitseva Medeo. Rata sijaitsee vuorten keskellä 1 961 metrin korkeudessa, tarjoten hienot puitteet jääpallolle ja pikaluistelulle.[106] Medeo toimi vuoden 2012 MM-kilpailujen ja vuoden 2011 Aasian talvikisojen jääpalloturnauksen pelipaikkana.[98]
Jääpallo Pohjois-Amerikassa
Jääpallo levisi Yhdysvaltoihin 1970-luvulla, kun maan softballia hallinnut liitto aloitti keskustelut Kansainvälisen jääpalloliiton kanssa myös jääpallon ottamisesta lajiliiton ohjelmaan. Ensimmäinen jääpallo-ottelu maassa pelattiin vuonna 1979, jolloin kaksi ruotsalaista joukkuetta pelasivat maassa näytösottelun.[107] Jääpallo levisi Yhdysvaltoihin pääasiassa ruotsalaisvoimin. Lajin suurimpana uudisraivaajana Pohjois-Amerikassa toimi Gunnar Fast, joka esitteli lajia Yhdysvalloissa ja Kanadassa 1980-luvun alussa. Ensimmäinen yhdysvaltalainen jääpalloseura Minneapolis Bandolier perustettiin vuonna 1980 ja seuraavana vuonna perustettiin Yhdysvaltain jääpalloliitto ja aloitettiin Yhdysvaltain jääpalloliiga. Sarjan voittajalle myönnettävä palkinto on nimetty Gunnar cupiksi.[108][109][110] Yhdysvaltain maajoukkue osallistui ensimmäistä kertaa MM-kilpailuihin vuonna 1985.[108] Jääpalloa pelataan Yhdysvalloissa ainoastaan Minnesotan osavaltiossa, Minneapolisin ja St. Paulin kaksoiskaupungin alueella. Lajin harrastajia on maassa runsaat 500.[4][111]
Maan ainoa tekojäärata jossa on täysmittainen jääpallokenttä, on John Rose Minnesota Oval, joka valmistui vuonna 1993. Se toimi vuoden 1995 MM-kilpailujen pelipaikkana. Kerta oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa, kun turnaus pelattiin Pohjois-Amerikassa.[4][108]
Yhdysvaltain kautta jääpallo levisi myös Kanadaan, jossa jääpallotoiminta alkoi vuonna 1986. Kuten Yhdysvalloissakin, jääpallo on Kanadassa levinnyt vain Manitoban provinssiin, missä sitä pelataan Winnipegin ja Flin Flonin alueilla.[112] Viime vuosikymmenen aikana myös Quebecissä on pyritty käynnistämään jääpallotoimintaa.[113] Jääpallotoiminta on Kanadassa pienimuotoisempaa kuin Yhdysvalloissa, maa osallistui MM-kilpailuihin ensimmäistä kertaa 1991, eikä Kanadan maajoukkue ole vielä kyennyt MM-turnauksessa voittamaan Yhdysvaltoja.[112]
Jääpallo Keski-Euroopassa
Keski-Euroopassa jääpallo oli 1900-luvun alussa suosittu harrastus, mutta jääkiekon levitessä laji katosi monesta maasta.[3] Uudestaan laji on lähtenyt leviämään Keski-Euroopassa 1970–80-luvuilta lähtien ja pisimpään lajia on uuden tulemisen jälkeen harjoitettu Alankomaissa ja Unkarissa. Alankomaat liittyi Kansainvälisen jääpalloliiton jäseneksi 1973 ja Unkari 1988. Maat osallistuivat MM-kilpailuihin ensimmäistä kertaa vuonna 1991. Täysimittaista jääpallon tekojääkenttää ei Alankomaissa ole, ja lajin harrastajat joutuvat harjoittelemaan pikaluisteluradoilla ja jääkiekkokaukalossa pelattavaa kaukalojääpalloa. Myös Unkarissa joudutaan harjoittelemaan pääasiassa kaukalojääpallolla.[114][115][116] Maassa on yksi täysimittainen keinojäädytetty jääpallokenttä, joka sijaitsee Budapestin Városligetilla Sankarien aukion vieressä.[117][118]
2000-10 -luvuilla pienimuotoista jääpallotoimintaa on aloitettu myös monessa muussa Euroopan maassa. Saksassa ja Tšekissä toiminta on päässyt pisimmälle, molemmista maista jääpallo oli jo 1900-luvun alussa hävinnyt, mutta maat on nähty uudestaan kansainvälisillä kentillä. Saksa osallistui MM-kilpailujen alimmalle tasolle ensimmästä kertaa vuonna 2013 ja Tšekki osallistui vuonna 2014 Sveitsin Davosissa järjestettyihin epävirallisiin EM-kilpailuihin Saksan, Unkarin ja Alankomaiden kanssa.[119][120][121][122][123]
Euroopan maista Sveitsistä, Itävallasta, Belgiasta, Ranskasta, Italiasta, Englannista ja Tanskasta laji katosi 1910-1920 -luvuilla. Näistä maista Itävallan jääpallohistoria ulottui pisimmälle 1920-luvulle.[124][125] Lajia on yritetty herätellä henkiin ja monessa Euroopan maassa on perustettu kansallinen liitto, joka on liittynyt Kansainvälisen Jääpalloliiton jäseneksi.[126]
Jääpallo Itä-Euroopassa ja Baltiassa
Virossa ja Latviassa pelattiin kansallisia jääpallomestaruuskilpailuja 1920- ja 1930-luvuilla, mutta ennen Toisen maailmansodan alkua lajin harrastus oli maassa jo hiipunut.[14][127] Neuvostoliiton mestaruussarjaa alettiin pelata vuosittain yhtäjaksoisesti 1950-luvulta lähtien ja sarjan ensimmäisinä kausina sarjassa pelasi joukkueita Viron, Latvian, Valko-Venäjän ja Ukrainan neuvostotasavalloista. Joukkueita tuli Tallinnasta, Riiasta, Minskistä, Kiovasta ja Harkovasta. Parhaten menestyi Riian ODO, joka saavutti hopeaa vuonna 1953.[128][114]
Neuvostoliiton aikoina jääpallo hiipui, mutta 2000-luvun alkuvuosina Valko-Venäjällä, Virossa, Latviassa ja Ukrainassa on aloitettu jääpallotoiminta uudestaan. Kansallinen kilpailutoiminta on maissa hyvin pientä ja Virossa ja Latviassa lajia on alettu kehittää jääkiekkoilijoiden avulla, jotka ovat ottaneet lajivalikoimaansa myös jääpallon. Heistä koostuu myös maiden maajoukkueet. Latvian joukkueessa on nähty joitakin Venäjän sarjoissa pelaavia jääpalloilijoita, jotka omaavat sekä Venäjän että Latvian kansalaisuuden. Kiekkotaustaisiin pelaajiin luotetaan myös Valko-Venäjällä, mutta maan maajoukkueen rungon muodostavat kahden passin venäläispelaajat.[129][114][130][131][132][133]
Jääpallo Aasiassa
Aasiassa jääpallotoimintaa on aloitettu 2000-2010 -luvuilla Mongoliassa, Kirgisiassa, Japanissa ja Kiinassa. Ensimmäisenä toiminta alkoi Mongoliassa, johon jääpallo levisi ruotsalaisten toiminnan ansiosta. Mongolian jääpallomaajoukkue osallistui ensimmäistä kertaa MM-kilpailujen alimmalle tasolle vuonna 2006. Mongolia on pieni maa myös jääkiekossa, maassa on vain muutama seura, ja samat pelaajat muodostavat sekä maan jääkiekkomaajoukkueen että jääpallomaajoukkueen. Sarjatoimintaa maassa ei ole, ja mongolialaiset jääpalloilijat ovat hakeneet vastustajia Venäjän alemmilla sarjatasoilla pelaavista seuroista. Maan maajoukkueelta on ensimmäisen MM-osallistumiskertansa jälkeen jäänyt väliin vuosien 2011-13 turnaukset, mutta muuten maa on jo kuulunut turnauksen vakio-osallistujiin.[114][134][135][136]
Kirgisian maajoukkue perustettiin vuoden 2011 Aasian talvikisoihin ja maa esiintyi Kazakstanissa pidetyissä MM-kilpailuissa vuonna 2012. Maassa on pientä seuratoimintaa, mutta maajoukkuetoiminta ei ole kuitenkaan lähtenyt maassa yhtä vahvasti käyntiin kuin Mongoliassa, sillä maa ei sen jälkeen ole osallistunut kansainvälisiin turnauksiin.[137][138][139]
Japanissa aloitettiin jääpallotoiminta vuonna 2011 ja Kiinassa vuonna 2014. Lajia on levitetty kaukoidän maihin etenkin ruotsalaisten toiminnan ansiosta.[140][141][142][143]
Kansainvälinen toiminta

Kansainvälinen jääpallotoiminta lähti uuteen eloon 1950-luvulla, kun venäläiset palasivat kansainvälisille kentille Neuvostoliittoa edustaen. Kansainvälinen jääpalloliitto perustettiin vuonna 1955, ja sen ensimmäiset ja pitkään ainoat jäsenmaat olivat sen perustajajäsenet Suomi, Ruotsi, Norja ja Neuvostoliitto. Jääpallon maailmanmestaruuskilpailuita on järjestetty vuodesta 1957 lähtien. Yhtä lukuun ottamatta kaikki jääpallon maailmanmestaruudet ovat menneet Ruotsiin, Venäjälle tai sen edeltäjälle Neuvostoliitolle. Suomi voitti ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan mestaruutensa vuonna 2004.[77][85]
Turnaus pelattiin 1950-luvulta 1980-luvulle asti neljän perustajajäsenen Suomen, Ruotsin, Norjan ja Neuvostoliiton kesken, 1980-luvulla myös Yhdysvallat liittyi viidentenä maana mukaan.[77][85] Vuonna 1991 kilpailuihin osallistuivat ensimmäistä kertaa Alankomaat, Unkari ja Kanada.[144] Neuvostoliiton hajoamisen myötä turnaukseen ovat 1990-luvulta lähtien osallistuneet Neuvostoliiton seuraajana Venäjä, sekä merkittäväksi jääpallomaaksi noussut Kazakstan.[85] Vuoteen 2001 asti MM-turnaus järjestettiin joka toinen vuosi ja välivuosina pelattiin vuodesta 1972 lähtien Russian Government Cup -turnaus, mutta vuodesta 2003 alkaen maailmanmestaruuskilpailut on pelattu joka vuosi.[85][145]
MM-kilpailujen osanottajamäärän kasvun myötä turnaus on pelattu useammassa tasoryhmässä. Vuonna 2001 kisoissa esiintyi ensimmäistä kertaa Valko-Venäjä, 2003 Viro, 2006 Mongolia ja 2007 Latvia.[145] sittemmin MM-turnauksiin ovat osallistuneet myös Kirgisia, Japani, Ukraina, Somalia, Kiina, Tšekki ja Slovakia.[146][147][148]
Naisten MM-kilpailuita on järjestetty vuodesta 2004 lähtien. Naisissa MM-turnauksiin ovat osallistuneet Ruotsi, Venäjä, Suomi, Norja, Yhdysvallat, Kanada, Unkari, Viro ja Sveitsi. Myös naisten puolella MM-turnauksia ovat hallinneet lajin suurmaat Ruotsi ja Venäjä.[149][148]
Vuoden 1952 Oslon talviolympialaisissa pelattiin näytöslajina myös jääpallon olympiaturnaus. Kansainvälinen jääpalloliitto on ajamassa lajia olympialaisiin ja laji liittyi Kansainvälinen olympiakomitean jäseneksi vuonna 2001. Olympiakelpoinen laji jääpallo on ollut vuodesta 2004.[85][150] Vuoteen 2001 asti liitto käytti lyhennettä IBF, jolloin se muutettiin muotoon FIB, sillä Kansainvälisen jääpalloliiton haettua Kansainvälinen olympiakomitean jäseneksi, komitea suositteli lyhenteen muuttamista sillä aiempi nimilyhenne oli jo toisen lajiliiton käytössä.[85][151] Viralliseksi olympialajiksi lajilla on vielä pitkä matka. MM-turnauksiin on osallistunut viime vuosina jo toistakymmentä maata ja Kansainvälisellä jääpalloliitolla on jo yli 30 jäsenmaata. Lajin perinteiset harrastajamaat ovat kuitenkin muita maita paljon edellä.[77][87][63][126] Harrastajamäärällä mitattuna jääpallo kestää vertailun muiden talviolympialajien kanssa. Maailmanlaajuisesti jääpallolla on yli 35 000 harrastajaa. Talviolympialajeista ainoastaan jääkiekko on jääpalloa harrastetumpi.[152] Seuraavan askeleen lähemmäs olympialaisia laji ottaa vuonna 2019, kun jääpallo on mukana Krasnojarskissa järjestettävissä talviuniversiadeissa.[153]
Jääpallokilpailuja
Kansainvälisiä jääpallokilpailuja

Maajoukkuekilpailuja
Aasian talvikisat
Jääpallon Euroopan mestaruuskilpailut (lakkautettu)
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut
Moskova-turnaus (lakkautettu)
Russian Government Cup
Super Cup
Talviolympialaiset (lakkautettu)
Seurajoukkuekilpailuja
Champions Cup
Euroopan cup
Jääpallon maailmancup
Pohjoismainen sarja (lakkautettu)
Pohjoismaiset kisat (lakkautettu)
Kansallisia jääpallokilpailuja

Historiallinen suhde muihin lajeihin
Jääpallon historiallisesti läheisimmät sukulaislajit ovat skotlantilainen shinty ja irlantilainen hurling, sekä jääpallon tapaan englantilainen maahockey. Suurimpana erona näihin on, että jääpalloa pelataan jäällä. Brittiläiset sotilaat veivät nämä lajit mukanaan Pohjois-Amerikkaan 1840-luvulla ja Kanadassa kehittyi jääpallon muunnelmien pohjalta jääkiekko.[1][154]
Jääpallon säännöt ovat eniten yhteneväisiä jalkapallon kanssa. Jääpallo- ja jalkapallokentät ovat yhtä suuret ja pelaajien lukumäärä kentällä on sama, kuten myös pelaajien ryhmittely kentällä ja peliaika. Kun kanadalainen jääkiekko levisi Eurooppaan 1910-luvulta lähtien, se syrjäytti jääpallon Keski-Euroopassa, mutta Pohjoismaissa ja Venäjällä jääpallo pysyi suosittuna lajina. Näissä maissa jalkapallokausi oli pitkän talven takia paljon lyhyempi kuin etelämpänä olevissa Euroopan maissa, joten jalkapalloilijat tarvitsivat talveksi toisen harrastuksen. Jalkapallo tarjosi jääpalloilijoille hyvän jäättömän kauden harjoitusmuodon ja jääpallo toimi jalkapalloilijoille hyvänä talviharjoittelumuotona. Entisaikaan oli tavallista, että samat pelaajat pelasivat kesäisin jalkapalloa ja talvella jääpalloa. Vielä 1970-luvulla asti oli tavanomaista että samat miehet pelasivat maajoukkuetasolla sekä jalkapalloa että jääpalloa.[155][156][77]
Jääkiekko levisi 1920- ja 1930-luvuilta lähtien myös Pohjois-Eurooppaan. Monet jalkapallo- ja jääpalloseurat ottivat ohjelmaansa myös uuden kanadalaisen jääkiekon. Alkuaikojen jääkiekkoilijat olivat lähes yksinomaan jääpalloilijoita.[157] Toisen maailmansodan jälkeen jääkiekko levisi myös Neuvostoliittoon. Neuvostoliitossa aloitettiin jääkiekkotoiminta paljon muuta Eurooppaa myöhemmin ja kun Neuvostoliiton maajoukkue osallistui Jääkiekon MM-kilpailuihin ensimmäistä kertaa vuonna 1954, maa voitti heti MM-kultaa. Neuvostoliittolaiset jääkiekkoilijat nousivat maailman huipulle hyvin nopeasti, sillä he olivat pelanneet jääpalloa jo vuosikymmeniä.[4][80][158]
1960-luvulla jääpallon pohjalta kehittyi kaukalopallo. Kaukalopallo kehittyi Ruotsissa, mistä se levisi myös Suomeen. Laji on alkujaan ollut jääpalloilijoiden harjoitusmuoto. 1980-luvulla kaukalopallo alkoi eriytyä yhä enemmän omaksi lajikseen. Sen varusteet kehittyivät kaukaloon sopiviksi ja säännöt alkoivat erota jääpallosäännöistä yhä enemmän. Lajin harrastajatkaan eivät enää koostuneet yksinomaan jääpalloilijoista.[159][160]
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Anttinen, Pekka & Hoppu, Tuomas| title = Vuosisata jääpalloa| publisher = Multiprint| year = 2011}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kanerva, Juha; Tikander, Vesa| title = Urheilulajien synty| location = Helsinki| year = 2012| isbn = 978-951-851-345-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Somppi, Heikki| title = Susien tarina 1912–2012| location = Kouvola| year = 2012| isbn = 978-952-93-1370-9}}
Check date values in: |accessdate= (help)
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Supernatural on yhdysvaltalainen kauhudraamasarja, jonka on luonut Eric Kripke. Sen ensimmäinen kausi esitettiin The WB -kanavalla vuosina 2005–2006. Vuodesta 2006 lähtien sarjaa on esitetty The CW -verkossa. Sarja seuraa veljesten Sam (Jared Padalecki) ja Dean Winchester (Jensen Ackles) matkaa, kun he metsästävät demoneja ja muita yliluonnollisia olentoja. He kokevat myös taisteluja enkelien kanssa, mutta saavat usein apua enkeliltä nimeltään Castiel, jolle Dean myöhemmin keksii nimen Cas.
Sarjaa kuvataan Vancouverissa, Kanadassa. Eric Kripken mukaan hän suunnitteli sarjan kestävän ainoastaan kolmen tuotantokauden verran, mutta päätti kuitenkin jatkaa sarjaa. Viidennen kauden jälkeen Kripke luopui showrunnerin roolista työskennelläkseen muiden sarjojen parissa. Pyörittäjänä jatkoi Sera Gamble. Kripke pysyi kuitenkin kuudennella kaudella vastaavana tuottajana ja seitsemännellä kaudella vastaavana konsulttina. Kahdeksannella kaudella pyörittäjänä aloitti Jeremy Carver.
The CW tilasi sarjalle 13. tuotantokauden tammikuussa 2017.[1] Suomessa Sub alkoi esittää yhdeksättä tuotantokautta 20. syyskuuta 2015. Sarjasta on myös julkaistu Blu-ray- ja DVD-versiot tuotantokausittain.
Tuotanto
Supernaturalin luoja Eric Kripke kehitteli sarjan ideaa lähes kymmenen vuoden ajan ollessaan itse kiinnostunut urbaanilegendoista.[2][3] Vaikka Kripke olikin visioinut Supernaturalin elokuvana, hän vietti muutaman vuoden tarjoten sarjan ideaa eri kanaville.[4][5] Hänen onnekseen kysyntä niin sanotuille mytologisille sarjoille kasvoi, kun Lostia alettiin esittää vuonna 2004.[5] Konsepti kävi läpi useita vaiheita ennen kuin sarjaa alettiin tuottaa.[3] Kripke halusi sarjan sijoittuvan "tien päälle" tuntien sen olevan "paras keino kertoa tarinat, koska se on puhdas, koruton ja ainutlaatuisesti amerikkalainen... Näitä tarinoita esiintyy pikkukaupungeissa ympäri maata ja on järkevää vain ajaa sisään ja ulos näihin tarinoihin."[3] Koska Kripke oli aikaisemminkin tehnyt yhteistyötä The WB:n kanssa, hänelle tarjottiin mahdollisuutta tarjota kanavalle ohjelmaa. Kripke käytti sen Supernaturalin markkinointiin.[4] Kanava ei kuitenkaan pitänyt Kripken alkuperäisestä ideasta, jossa kaksi uutisreportteria matkaa ympäri maata jahdaten demoneita, joten Kripke päätti nopeasti korvata reportterit veljeksillä. Kripke päätti veljesten olevan kotoisin Kansasin Lawrencesta, jonka läheiselle Stull Cemeteryn hautausmaalle sijoittuu useita paikallisia urbaanilegendoita.[6]
Päähenkilöiden nimiksi Kripke päätti valita Sal ja Dean, kuten Jack Kerouacin romaanissa Matkalla. Hän kuitenkin vaihtoi Salin myöhemmin Samiksi.[7] Veljesten sukunimen piti alun perin olla Harrison näyttelijä Harrison Fordin kunniaksi. Kansasissa kuitenkin asui eräs Sam Harrison, joten sukunimi jouduttiin vaihtamaan. Tunnetusta Winchesterin kummitustalosta kiinnostunut Kripke valitsi Winchesterin lopulliseksi sukunimeksi.[8]

Näyttelijät ja hahmot

Sarja keskittyy pääasiassa Winchesterin veljeksiin, Samiin (Jared Padalecki) ja Deaniin (Jensen Ackles), jotka matkustavat ympäri maata jahdaten kaikkea yliluonnollista. Padaleckin kiinnostus kauhusarjoihin, kuten Salaiset kansiot ja Twilight Zone, saivat hänet kiinnostumaan Samin roolista. Padaleckilla oli myös aikaisempaa kokemusta tuottajien McGn ja David Nutterin kanssa työskentelystä,[10] joista aikaisempi vakuutti Padaleckin koe-esiintymään sarjaa varten.[11] Alun perin Nutter pyysi Acklesia koe-esiintymään Samin rooliin,[12] mutta luettuaan käsikirjoituksen Ackles samaistui enemmän Deanin rooliin.[13] Koe-esiintymisen aikaan Ackles esitti jo yhtä Smallvillen päähenkilöistä ja hänen saatua Deanin osan hänen roolinsa Smallvillessa jouduttiin päättämään.[14]

Koska sarjassa ei ole montaa päähenkilöä, sarjaan sisältyy useita sivuosia. Jeffrey Dean Morgan esittää John Winchesteriä, Samin ja Deanin isää. Pilottijaksossa esiintymisensä jälkeen John-hahmo palaa sarjaan vasta ensimmäisen kauden puolivälissä ja pysyy sarjan sivuhenkilönä aina kuoleemansa saakka, toisen kauden ensimmäiseen jaksoon, vaikka hahmon henki palaakin kummittelemaan pojilleen vielä kauden päätösjaksossa. Käsikirjoittaja John Shibanin mukaan Johnin kuolema päätettiin jo sarjan alussa. Käsikirjoittajien mielestä veljeksien ja isän toisistaan erottaminen "jakaisi sarjan." Shiban sanoo: "...pojat etsivät isäänsä, viikon hirviötä, mitä ikinä tielle kantautuikin. Siitä tuli vaikeaa, koska esiin heräsi kysymys 'Mitä isä tekee? Tekeekö hän kiinnostavimpia asioita kuin poikansa, vai mitä?'"[15] Morgan ei aluksi ollut innostunut sarjaan palaamisesta sen toisella tuotantokaudella saadessaan uuden roolin sarjassa Greyn anatomia.[16] Hahmon tulevaisuuden esiintymisistä ei ole varmuutta Morganin kiireisen aikataulun vuoksi.[17]
Ensimmäisellä kaudella esitellään myös Azazel-niminen demoni sekä tämän nimetön tytär. Azazel esiintyy ensimmäisellä kaudella vain siluetteina tai varjoina ja ottaa fyysisen olomuodon vain hallitessaan John Winchesterin ruumista. Azazelin tytär käyttää ruumiinaan Meg Masters -nimistä tyttöä (Nicki Aycox). Toisella tuotantokaudella Azazelina esiintyy Frederic Lehne, jonka alun perin oli tarkoitus vierailla vain yhdessa jaksossa. Lehne kuitenkin teki vaikutuksen sarjan ohjaajiin, joten tätä pyydettiin palaamaan kauden kaksiosaiseen päätösjaksoon.[18] Hahmon kuoleman jälkeen Azazel esiintyy neljännellä kaudella aikamatkustusjaksossa ”In the Beginning” (Christopher B. MacCabe ja Mitch Pileggi) sekä takaumassa kauden päätösjaksossa (Rob LaBelle). Azazelin tyttären poistuttua Meg Mastersin ruumiista kauden lopussa sekä demoni että itse Meg Masters jatkavat sarjassa, mutta nyt erillisinä hahmoina. Demoni palaa toisen kauden yhteen jaksoon ottaen Samin ruumiin hetkeksi haltuunsa sekä viidennellä kaudella (Rachel Miner). Miner esittää demonia myös seitsemännellä ja kahdeksannella kaudella. Aycox esiintyy Meg Mastersin vihaisena henkenä yhdessä jaksossa neljännellä kaudella.
Sarjan käsikirjoittajat halusivat täsmentää ”metsästäjien” konseptia, jolloin sarjaan ilmestyi useita uusia hahmoja.[19] Näyttelijä Jim Beaver esiintyy ensimmäisen kerran ensimmäisen kauden jaksossa Winchesterien vanhana perheystävänä Bobby Singerinä. Samin ja Deanin isän kuoleman jälkeen Bobby toimii ikään kuin veljesten sijaisisänä ja hahmo pysyy sarjan sivuosassa seuraavien tuotantokausien ajan.[20] Muita metsästäjiä esitellään toisella tuotantokaudella metsästäjien täyttämän Harvellen majatalon esittelyn yhteydessä. Majatalon omistaa Ellen Harvelle (Samantha Ferris), jonka edesmenneyt aviomies oli John Winchesterin ystävä. Majatalon muuta henkilökuntaa on muun muassa äitinsä kanssa työskentelevä Jo Harvelle (Alona Tal) sekä Ash (Chad Lindberg), joka käyttää laajaa tietokonetuntemustaan  yliluonnollisten ilmiöiden havainnoimisiin. Tal kirjoitettiin lopulta ulos sarjasta tämän vaikuttaessa aivan Samin ja Deanin ”14-vuotiaalta pikkusiskolta.”[21] Myös Ash kirjoitettiin pois sarjasta toisen kauden päätösjaksossa majatalon tuhouduttua. Ellenin piti palata sarjaan kolmannella kaudella, mutta kirjoittajien lakon vuoksi jakso peruuttiin.[22] Käsikirjoittajien piti sisällyttää Ellen myös kolmannen kauden päätösjaksoon, mutta Ferris kieltäytyi paluusta.[23][24] Viidennellä kaudella kuitenkin sekä Jo että Ellen palasivat sarjaan muutaman jakson ajaksi.
Kolmannella kaudella käsikirjoittajat päättivät esitellä Ruby-nimisen demonin, joka oli eläessään ollut noita ja väittää olevansa Winchesterien kanssa samalla puolella. The CW kuitenkin pyysi, että Rubyn lisäksi sarjaan lisättäisiin toinenkin naishahmo, joten käsikirjoittajat kirjoittivat Bela Talbotin, itsekeskeisen varkaan, joka myy rikkaille asiakkailleen esineitä, joilla on yliluonnollisia kykyjä.[25] Katie Cassidy ja Lauren Cohan valittiin näyttelemään Rubya ja Belaa, vaikka he alun perin koe-esiintyivätkin toistensa rooleihin.[26] Näyttelijät listataan päärooleihin jaksojen alussa. Kolmannen kauden lopussa Bela kirjoitettiin ulos sarjasta katsojien reagoidessa hahmoon negatiivisesti ja Cassidy korvattiin taloudellisista syistä.[27][28] Neljännellä kaudella Rubyn näyttelijäksi valittiin Genevieve Cortese,joka esitti hahmoa aina tämän kuolemaan saakka, neljännen tuotantokauden loppuun.[29] Cortese esitti myös itseään sarjan kuudennen kauden jaksossa ”The French Mistake.”
Sarjan käsikirjoittajat halusivat tuoda sarjaan enemmän kristillistä mytologiaa ja kirjoittivat Castielin hahmon.[30] Kripken halutessa pitää enkelien esittelyn salassa hahmoa kuvailtiin demoniksi koe-esiintymisten aikana.[31] Misha Collins valittiin näyttelemään Castiel-enkeliä. Ensiesiintymisessään neljännen kauden avausjaksossa Castiel nostaa Deanin Helvetistä tämän kolmannella kaudella kokeman kuoleman jälkeen ja tulee täten Winchesterien avuksi. Hahmon piti alun perin esiintyä vain kuuden jakson mittaisessa tarinakaaressa, mutta hahmon saaman palautteen vuoksi Castielin roolia laajennettiin.[32] Collins ylennettiin sarjan vakiokasvoksi viidennellä kaudella.[33]
Castielin mukana sarjassa esiteltiin muitakin enkelillisiä hahmoja: Robert Wisdomin esittämä "sotaisa" ja "ahdasmielinen" Uriel,[34] joka kannattaa salaa Luciferia, Julie McNivenin esittämä Anna Milton sekä Kurt Fullerin esittämä  Zachariah, joka toivoo Maailmanloppua tuodakseen Paratiisin Maan päälle. Vaikka Wisdomin hahmo tapetaan, McNiven ja Fuller jatkoivat rooleissaan viidennellä kaudella yhdessä Mark Pellegrinon esittämän Luciferin kanssa. Pellegrino oli aikaisemmin ollut varalla Castielin rooliin, jonka jälkeen tälle tarjottiin roolia Luciferina.[35][36] Myöhemmin myös Fullerin ja McNivenin hahmot kirjoitettiin ulos sarjasta yhdessä Ellen ja Jo Harvellen kanssa.
Koska sarja keskittyy pääasiassa Winchesterin veljeksiin, käsikirjoittajat tajusivat katsojien tietävän, etteivät hahmot ole vaarassa joutua lopullisesti tapetuiksi. Korjatakseen tämän käsikirjoittajat kirjoittavat jaksoihin usein vierailevia hahmoja lisätäkseen jännitystä.[37] Katsojat tykkäsivät Castiel hahmosta niin paljon, että käsikirjoittajat eivät lopullisesti voineet tappaa Castielia pois sarjasta ja Misha Collins (Castielin näyttelijä) nimitettiin yhdeksi merkittävimmistä sarjan näyttelijöistä.
Päähenkilöt

Sivuhenkilöitä

Tuotantokaudet

Ensimmäinen tuotantokausi

Ensimmäinen kausi koostuu 22 jaksosta, jotka esitettiin Yhdysvalloissa 13. syyskuuta 2005 - 4. toukokuuta 2006 ja Suomessa 28. elokuuta 2006 - 15. tammikuuta 2007[38].
Veljekset Sam ja Dean Winchester yhdistävät voimansa löytääkseen kadonneen isänsä John Winchesterin. Ilmeisesti metsästysretkellä kadonnut John ei kuitenkaan ole mikään tavallinen rivikansalainen; elämäntyönään hän metsästää yliluonnollisia olentoja, kuten kummituksia, vampyyrejä sekä demoneita ja on kouluttanut poikansakin samaa tehtävää varten. Matkan varrella Sam ja Dean pelastavat viattomien ihmisten henkiä, taistelevat yliluonnollisia olentoja vastaan sekä keräävät vihjeitä isänsä mahdollista olinpaikkaa koskien. Kauden edetessä Samille ilmaantuu salaperäisiä psyykkisiä kykyjä sekä näkyjä tulevaisuudesta, jotka vievät sarjan juonta eteenpäin. Lopulta he löytävät isänsä, ja heille selviää, että Samin ja Deanin äidin vuosia aiemmin tappannut henkilöitymä on keltasilmäinen demoni, jonka kukistaminen luonnistuu vain Samuel Coltin luomalla legendaarisella aseella. Loppujen lopuksi he eivät saa tapettua demonia.
Toinen tuotantokausi

Toinen tuotantokausi koostuu 22 jaksosta, jotka esitettiin yhdysvalloissa 28. syyskuuta 2006 – 17. toukokuuta 2007[39] ja Suomessa 22. tammikuuta 2007 – 11. kesäkuuta 2007.[40]
Kausi seuraa Samia ja Deania kaksikon yrittäessä käsitellä isänsä kuolemaa ja heidä matkaansa, kun he etsivät merkkejä keltasilmäisen demonin olinpaikasta uusien tuttavuuksiensa, Ellenin, Jon ja Ashin kanssa. Osa demonin suurta suunnitelmaa paljastuu lopulta tämän kootessa yhteen Sam ja muut hänen kaltaisensa, mikä johtaa Samin kuolemaan. Dean tekee sopimuksen risteyksen demonin kanssa saadakseen Samin takaisin elävien kirjoihin. Sopimus kuitenkin maksaa Deanin sielun, jonka demoni tulee noutamaan tasan vuoden päästä. Viimeisessä kohtaamisessa Dean tappaa keltasilmäisen demonin, ja Helvetin portit aukeavat vapauttaen useita demoneja.
Kolmas tuotantokausi

Kolmas tuotantokausi koostuu 16 jaksosta, jotka esitettiin Yhdysvalloissa 4. lokakuuta 2007 – 15. toukokuuta 2008 ja Suomessa 23. huhtikuuta 2009 – 6. elokuuta 2009.[41] Alun perin kauden piti 22-jaksoinen, mutta sarjan tuotanto keskeytettiin väliaikaisesti 5. joulukuuta 2007 käsikirjoittajien lakon vuoksi.
Kausi keskittyy pääasiassa Samin yrityksiin pelastaa Dean tämän sopimuksesta ja Helvetin porteista vapautuneiden demoneiden jäljitykseen. Matkalla veljekset tapaavat Ruby-nimisen demonin, joka kiinnostuu Samista ja väittää tietävänsä keinon pelastaa Dean. He tapaavat myös Bela Talbot -nimisen yliluonnollisten esineiden kaupittelijan, jonka kanssa Sam ja Dean joutuvat alituisesti tekemisiin. Lopulta veljekset saavat tietää, kuka pitää hallussaan Deanin sopimusta: suuren voiman ilmentymä, Lilith. Yhdessä Rubyn kanssa Sam ja Dean jäljittävät Lilithin ja yrittävät tappaa tämän. Lilith ei pysty taistelemaan Samia vastaan tämän salaperäisten kykyjen vuoksi, mutta Deanin sopimus erääntyy joka tapauksessa ja hänen sielunsa viedään Helvettiin.
Neljäs tuotantokausi

Neljäs tuotantokausi koostuu 22 jaksosta, jotka esitettiin Yhdysvalloissa 18. syyskuuta 2008 – 14. toukokuuta 2009. Suomessa kausi esitettiin 12. huhtikuuta 2011 – 6. syyskuuta 2011 välisenä aikana.[42]
Deanin pelastaa Helvetistä Castiel, yksi useista kaudella esiintyvistä enkeleistä. Kausi seuraa veljeksiä heidän työskennellessään Castielin kanssa estääkseen Lilithiä rikkomasta 66 sinettiä, joiden rikkouduttua Lucifer vapautuu. Samin ja Deanin suhde kolhiintuu Samin valitessa Rubyn puolen yhä useammin. Sam alkaa myös antaa periksi demonipuolelleen juomalla demoniverta saadakseen voimia voidakseen päihittää Lilithin. Jäljitettyään ja tapettuaan Lilithin Sam saa selville, että tämän kuolema onkin viimeinen sinetti ja että Ruby onkin koko ajan ollut Luciferin puolella. Dean saapuu paikalle liian myöhään voidakseen estää maailmanlopun, mutta tappaa Rubyn Luciferin portin alkaessa avautua heidän allaan.
Viides tuotantokausi

Viides tuotantokausi sisältää 22 jaksoa[43] ja kauden huhuttiin olevan sarjan viimeinen, sillä Eric Kripke oli vuosia aikaisemmin sanonut suunnitelleensa sarjaa viiden kauden verran. Siitä huolimatta Jared Padalecki ja Jensen Ackles olivat allekirjoittaneet sopimukset kuuden tuotantokauden ajaksi[44] ja CW uudistikin sarjan sopimuksen 16. helmikuuta 2010. Suomessa Sub alkoi esittää kautta 6. maaliskuuta 2012.[45]
Kausi keskittyy taisteluun Luciferin pysäyttämiseen ja maailmanlopun estämiseen. Koko kauden ajan Dean ja Sam taistelevat sekä enkeleitä että demoneja vastaan yrittäessään muuttaa omaa kohtaloaan Michaelin ja Luciferin ihmisvastineina. Veljekset alkavat kerätä maailmanlopun neljän hevosmiehen sormuksia, jotka toimivat avaimina Luciferin vankilaan. Koko kauden ajan Dean, Sam, Castiel ja Bobby ovat kriisin keskellä ollen lähes valmiita luovuttamaan. Kaikkien kannustuksen voimalla nelikko kuitenkin jatkaa eteenpäin aina loppuun saakka.
Kuudes tuotantokausi

Sarjan luoja Eric Kripke suunnitteli aluksi sarjan kestävän vain viiden tuotantokauden verran, mutta sarjan lisääntyneiden katsojalukujen ansiosta CW uudisti sarjan sopimuksen kuudenneksi kaudeksi.[46] Pian CW:n julkaistua tiedon sarjan kuudennesta kaudesta Kripke julkaisi tiedon, ettei jatka enää showrunnerina vaan keskittyisi vastedes vain vastaavan tuottajan tehtäviin. Kripken korvaava Sera Gamble kertoi sarjan kuudennen kauden keskittyvän veljesten väliseen suhteeseen ja heidän selville saamiinsa salaisuuksiin.
Sarjan kuudennelle kaudelle Castielin ja Bobbyn lisäksi palasi useita edellisiltä kausilta tuttuja hahmoja: Mitch Pileggi palasi rooliinsa Samin ja Deanin isoisänä, Cindy Sampson ja Nicholas Elia Lisa ja Ben Braedenina, Mark Sheppard Crowleyna ja Steven Williams Rufus Turnerina. Myös Samantha Smith ja Genevieve Padalecki näyttelivät molemmat yhdessä jaksossa. Kausi sisälsi myös liudan uusia sivuhahmoja joista tärkein oli Sebastian Rochén näyttelemä Balthazar. Muita uusia sivuhahmoja olivat muun muassa Samin ja Deanin sukulaisiin lukeutuvat Gwen (Jessica Heafey) ja Christian Campbell (Corin Nemec), kiirastulesta vapautunut "kaikkien äiti" Eve (Julia Maxwell), Bobbyn vanha ystävätär Eleanor Visyak (Kim Johnston Ulrich) ja enkeli Rachel (Sonya Salomaa).[47]
Kausi alkoi Yhdysvalloissa 24. syyskuuta 2010 ja päättyi 20. toukokuuta 2011.
Seitsemäs tuotantokausi

CW:n puheenjohtaja Dawn Ostroff sanoi olevansa "erittäin järkyttynyt", mikäli sarjaa ei jatkettaisi seitsemännelle kaudelle, sillä sarja "menestyy aikaisempaa paremmin".[48] 26. huhtikuuta CW julkaisi tiedotteen, jossa kerrottiin, että kanava on jatkanut yhteensä viisi sarjaa seuraavalle tuotantokaudelle, joista yksi oli Supernatural.[49] Sera Gamble on paljastanut, että seitsemännellä kaudella tullaan palaamaan ensimmäisen kauden tapaiseen hirviöjahtiin. Lisäksi Castiel ei tule esiintymään päähenkilönä seitsemännellä kaudella.[50]
Comic-Con 2011 -tapahtumassa Gamble paljasti, mitkä hahmot palaavat seitsemännelle kaudelle. Hän kertoi, että Supernaturalin tuottajat ovat vain odottaneet hetkeä tuoda Alona Talin esittämä Jo takaisin, ja löysivätkin tälle sopivan tarinan seitsemännelle kaudelle. Muita sarjaan palaavia hahmoja ovat muun muassa Seriffi Jodi Mills, Julian Richingsin esittämä Kuolema ja Crowley, jota esittää Mark Sheppard. Gamble paljasti myös tuovansa mukaan uusia hahmoja, mutta ei antanut yksityiskohtia.[51] Mark Pellegrino esiintyi Luciferina viidessä jaksossa Samin hallusinaatioissa.
Seitsemäs kausi alkaa suoraan siitä mihin edellinen jäi. Castiel on ahmaissut miljoonia sieluja itseensä ja kutsuu itseään uudeksi Jumalaksi. Sam taas on hankkinut muistonsa takaisin Helvetistä, eikä ole täysin kunnossa. Käy ilmi, että Castiel on imaissut sisäänsä myös Kiirastulen pahimmat olennot leviatanit, jotka kamppailevat päästäkseen vapaiksi. Lopulta leviatanit ottavat Castielin valtaansa ja leviävät putkistojen kautta muihin.
Kausi alkoi Yhdysvalloissa 23. syyskuuta 2011 ja päättyi 18. toukokuuta 2012.
Kahdeksas tuotantokausi

Supernaturalin kahdeksas tuotantokausi vahvistettiin 3. toukokuuta 2012. Kauden esitys alkoi 3. lokakuuta 2012.[52] Jeremy Carver aloitti sarjan showrunnerina Sera Gamblen sijaan.
Dean pääsee vampyyrin avulla ulos kiirastulesta. Deanin ollessa kiirastulessa Sam oli alkanut elää normaalia elämää, mutta joutuukin jälleen kerran luopumaan siitä. Sam ja Dean saavat tietää demonilaatasta, jonka avulla helvetin portit voidaan sulkea ikuisiksi ajoiksi. Kuvioihin ilmestyy myös enkelilaatta, jonka avulla voi sulkea taivaan. Veljekset saavat apua demonilaatan tulkitsemiseen Jumalan profeetalta, Keviniltä, jonka avulla selviää, että jonkun täytyy tehdä laatassa mainitut kolme urotekoa (tappaa helvetinkoira ja kylpeä sen veressä, pelastaa viaton sielu helvetistä ja vapauttaa se taivaaseen, sekä parantaa demoni) jotta portit sulkeutuisivat. Dean päättää ryhtyä koitokseen, mutta hänen epäonnistuttuaan ensimmäisessä teossa Sam ajautuu tekemään niitä Deanin puolesta. Kolmatta tehtävää suorittaessa Samin tila huononee nopeasti ja hän saa tietää kuolevansa, mikäli suorittaa viimeisen tehtävän. Veljekset onnistuvat kuitenkin huijaamaan Crowleylta enkelilaatan itselleen. Samaan aikaan taivaassa vallitsee kaaos, kun Metatron vie Castielin armon lotsua varten, tappaa taivaan johtajan ja karkottaa enkelit taivaasta maan päälle. Dean saa Samin luopumaan viimeisestä tehtävästä, jonka jälkeen Sam ja Dean näkevät taivaalla satoja taivaasta putoavia enkeleitä.
Yhdeksäs tuotantokausi
Sarjan yhdeksäs kausi sai alkunsa Yhdysvalloissa 8. lokakuuta 2013 ja päättyi 20. toukokuuta 2014. Kaudessa on 23 jaksoa.
Kahdeksannen kauden jälkeen Sam makaa henkihievereissään sairaalassa, kun Dean yrittää pelastaa Samin hengen. Hän tapaa enkelin nimeltä Ezekiel ja koska Ezekiel ei voinut parantaa Samia, sillä hänen voimansa olivat vähissä, Dean houkuttelee Samin (hänen mielessään) sanomaan kyllä, jotta Ezekiel voisi ottaa Samin ruumiin haltuunsa ja parantaa Samia ja itseään sieltä käsin. Ezekiel haluaa, ettei Sam saa tietää Ezekielin olemassa olosta, jottei Sam yrittäisi saada häntä ulos ennen kuin hän on parantanut Samin kokonaan. Ezekiel pyyhkii kaikki Samin muistikuvat sairaalasta ja Dean pelaa mukana. Kaiken tämän aikana myös kaikki enkelit ovat karkotettu Taivaasta Maahan. Castiel on nyt ihminen ja yrittää pärjätä elämässään ihmisenä. Osa enkeleistä tekee tuhoa Maassa yrittäessään etsiä Castielia käsiinsä kostaakseen Taivaan sulkemisen. Crowley on Samin ja Deanin vankina Abaddonin suunnitellessa valtaavansa Helvetin. Veljekset yrittävät etsiä tapaa, jolla he saisivat enkelit takaisin Taivaaseen. Ezekiel paljastuu enkeliksi nimeltä Gadreel, joka päästi Luciferin Edeniin puutarhaan. Gadreel murhaa Kevin Tranin ja pakenee. Castiel saa armonsa takaisin. Dean ja Castiel yrittävät löytää tapaa, jolla saisivat Gadreelin pois Samista, koska tämä on ottanut hänet valtaan. Kunnes heille jää vain yksi tapa jäljelle, antaa Crowleyn päästä Samin ruumiseen ja ilmoittaa Samille, että uni mitä hän elää mielessään ei ole totta, vaan hänet on vallannut enkeli. Sam saa häädettyä Gadreelin ulos ja he pakenevat paikalta, sillä Abaddon saapuu paikalle. Sam saa tietää, että hänen veljensä on valehdellut hänelle ja on hänelle todella vihainen, mutta Dean lupaa Samille etsiä Gadreelin käsiinsä, mutta yksin.
Tämän jälkeen Dean etsii Gadreelia ja Ensimmäistä Terää (First Blade), jolla hän tappaisi Abaddonin. Huolimatta kamalista varoituksista, Dean ottaa itsellensä Cainin merkin (Mark of Cain). Ilman sitä hän ei voisi käyttää Ensimmäistä Terää tappaakseen helvetin ritarin Abaddonin. Kun Castiel on parantanut Samin lopullisesti, hän lähtee etsimään Metatronia siinä toivossa, että hän saisi enkelit takaisin Taivaaseen. Metatron kokoaa armeijaa, Castielin kootessa omaansa Metatronia vastaan palauttaakseen enkelit Taivaaseen. Lopulta Dean tappaa Abaddonin antautuen merkin vallalle. Crowley ottaa helvetin jälleen valtaansa. Sam ja Dean lähtevät myös kukistamaan Metatronia, mutta Dean iskee Samin tajuttomaksi ja lähtee yksin Metatronia vastaan. Castiel ja Gadreel joutuvat vangiksi Taivaassa, mutta Gadreel uhraa itsensä päästääkseen Castielin vapaaksi. Dean kuolee taistellessaan Metatronia vastaan ja Metatron pakenee Taivaaseen. Siellä Castiel kukistaa hänet tuhoamalla Metatronin voimien lähteenä toimivan enkelilaatan ja vangitsee Metatronin. Enkelit valitsevat Castielin jälleen Taivaan johtajaksi. Sam on kuljettanut Deanin pois paikalta. Kausi loppuu siihen, että Dean herää henkiin demonina Cainin merkin takia.
Toistuvat elementit
Colt
Vuonna 1836 Samuel Colt keksi ja toteutti Coltin yliluonnollisten olentojen metsästäjän aseeksi. Legendan mukaan kaikki, mitä ammutaan tällä aseella käyttäen yhtä sen kolmestatoista alkuperäisestä luodista, kuolee, mukaan lukien olennot, jotka ovat tavallisesti immuuneja kaikille aseille. John Winchester luovutti aseen Azazelille vastineesi Deanin hengen armahtamisesta. Toisen tuotantokauden lopussa Azazel käyttää asetta avatakseen Helvetin portit, jotka Samuel Colt aikoinnaan sulki. Revolverin viimeinen luoti käytettiin Azazelin tappamiseen, vaikka myöhemmin aseelle valmistettiin lisää luoteja. Kolmannen kauden loppua kohti Lilithin oikea käsi Crowley saa aseen käsiinsä ja piilottaa sen. Myöhemmin Crowley palauttaa aseen Winchestereille, jotta he voivat tappaa Luciferin. Lucifer kuitenkin paljastaa, että maailmassa on viisi asiaa, joita aseella ei voi tappaa, ja että hän on yksi niistä. Muiden neljän hän viitta olevan itse Jumala ja kolme arkkienkeliä (Michael, Gabriel, Raphael) tai neljä ratsumiestä (rutto, sota, nälkä, kuolema)
Sarjassa käytetty ase on oikeasti jäljennös Colt Pocket Percussion -revolvereista.[53] Aseen piipussa lukee latinalainen lause non timebo mala, joka tarkoittaa en pelkää pahaa[54], ja sen kädensijassa on kaiverrettu pentagrammi.[53]
Impala
Koko sarjan ajan Dean ajaa mustaa vuoden 1967 Chevrolet Impalaa. Auto on Deanin arvokkain omaisuus hänen perittyään sen isältään, näyttelijä Jensen Ackles onkin kuvaillut sitä Deanin "elämäksi" ja "pyhäköksi".[55] Veljekset matkustavat autossa läpi Yhdysvaltojen metsästäessään kaikkea yliluonnollista takakontti täynnä useita aseita. Ensimmäisillä kahdella tuotantokaudella Impalassa on Kansasin rekisterikilvet tunnuksella KAZ-2Y5 viittauksena Winchesterin perheen kotipaikaan Kansasiin.[55] Toisen kauden lopussa autolla on uudet Ohion kilvet (CNK-80Q3), jotta veljekset pystyisivät paremmin piiloutumaan FBI:lta.[56]
Impalan alkuperää havainnollistettiin ensimmäisen kerran sarjakuvassa Supernatural: Origins, jossa John Winchester saa auton haltuunsa Maryn sedältä aiheutettuaan vahingossa tämän kuoleman. Sarjan fanit kuitenkin reagoivat tähän negatiivisesti, koska John oli näytetty Impalan kanssa pilottijakson teaser-trailerissa, joka sijoittuu ajallisesti ennen sarjakuvaa. Tämän vuoksi sarjakuva  vaihdettiin pokkariversioksi[57] ja Impalan todellinen alkuperä kerrottiin myöhemmin, sarjan neljännellä kaudella: Castielin lähetettyä Dean vuoteen 1973 Dean vakuuttaa isänsä ostamaan Impalan vuoden 1964 Volkswagenin sijaan. Auton alkuperästä kerrottiin lisää viidennen kauden päätösjaksossa, jossa jakson kehyskertomus sisälsi Impalan historian sen valmistajasta ja useista eri omistajista aina nykypäivään saakka.
Kaikki sarjassa käytetyt autot ovat vuoden 1967 Chevrolet Impalan neliovisia ja kovakattoisia malleja.[58]
Rubyn veitsi
Ruby omistaa salaperäisen veitsen, jolla on oletettavasti taikavoimia; sillä voi tappaa demoneja. Kripke vertaa veistä "lähitaisteluversioksi Coltista".[59] Veitsen kädensija on tehty hirvensarvesta ja veitsiosassa on kaiverruksia molemmilla puolilla terää.[59] Veistä on nähty ja käytetty useita kertoja sen esittelyn jälkeen kolmannella tuotantokaudella. Elintärkeään ruumiinosaan puukotettuna demoni kuolee välittömästi usein vieden myös ihmisruumiin mukanaan. Ei tiedetä, toimiiko veitsi myös muihin yliluonnollisiin olentoihin, enkeleihin veitsi ei kuitenkaan tehoa. Myös Alastair-demoni pystyy vastustamaan veitsen voimaa. Veitsen toimintaa ei vielä tähän asti ole paljastettu ja sarjan luoja Eric Kripke epäilee, että se koskaan sarjassa selviääkään todeten: "Haluan jättää joitakin asioita mysteereiksi. Ja se [veitsen toimintatapa] luultavasti jää mysteeriksi."[17]  Kahdeksannella kaudella veitsen paljastetaan kuitenkin olevan kurdien demonintappoveitsi. Paljastuksen takana lienee se, ettei Eric Kripke toimi enää Showrunnerina.
66 sinettiä
Luciferin pitää vankilassaan yli 600 salaperäistä sinettiä, joista vain 66 rikkoutuminen riittää tämän vapautumiseen. Ensimmäinen sinetti rikkoutuu "vanhurskaan miehen" vuodattaessa verta Helvetissä. Lilith-demoni pitää huolta, että Dean joutuu sinne kolmannen kauden lopussa. Helvetissä ollessaan Deanin päätös kiduttaa sieluja vapauttaakseen itsensä omasta tuskastaan rikkoo ensimmäisen sinetin. Tämän vuoksi Lilith voi alkaa rikkoa jäljellä olevia sinettejä, jonka vuoksi Castiel vetää Deanin ylös Helvetistä neljännellä kaudella. Loput sinetit rikkoutuvat kauden aikana Samin murtaessa viimeisen sinetin tappamalla Lilith kauden päätösjaksossa, "Lucifer Rising".
Ongelmat lain kanssa
Koska Dean ja Sam eivät saa palkkaa työstään, veljekset ansaitsevat elantonsa ja maksavat välineensä luottokorttipetoksilla, pelivoitoilla sekä huijaamalla. Lisäksi yliluonnollisten tapausten tutkinnat pistävät heidät usein lain väärälle puolelle heidän häpäistessä hautoja, tekeytyessään viranomaisiksi ja murtautuessaan asuntoihin sekä rikospaikoille. Muodonmuutajan lavastaessa Deanin syylliseksi murhaan ja pankkiryöstöön Deanista tulee etsintäkuulutettu ja veljeksille koituukin haittaa useista lain voimista, eniten FBI-agentti Victor Henricksenista. Etsintäkuulutusten vuoksi veljekset käyttävät salanimiä, jotka usein pohjaavat muusikoihin, elokuviin tai molempiin. Kolmannen kauden puolivälissä Samin ja Deanin oletetaan kuolleen Coloradossa piirikunnan vankilan räjähdettyä ja FBI:n veljeksiin kohdistuvat etsinnät lopetetaan. Seitsemännellä kaudella Dean ja Sam lavastetaan syyllisiksi useaan ryöstöön ja murhaan.
Lähteet

Aiheesta muualla
Please use a more specific IMDb template. See the documentation for available templates.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Kauhusarjat
Luokka:Yhdysvaltalaiset televisiosarjat
Luokka:2000-vuosikymmenen televisiosarjat
Luokka:2010-luvun televisiosarjat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:The WB:n televisio-ohjelmat
Luokka:The CW:n televisio-ohjelmat

Milloin Noitapiiri sarjaa aloitettiin esittämään Suomessa?


Luettelo Suomen kunnista väkiluvun mukaan