Power Rangers on pitkään jatkunut yhdysvaltalainen lasten supersankaritelevisiosarja, joka perustuu japanilaisen tokusatsuformaatin Super Sentai -sarjoihin. Power Rangers -sarjan on luonut Haim Saban, joka sai idean sarjan luomiseen vieraillessaan Japanissa. Hänen ideanaan oli yhdistää japanilaista kuvamateriaalia englannikielisten näyttelijöiden kanssa tehtyihin kuvauksiin. Japanilaista kuvamateriaalia käytetään Power Rangereiden taistellessa zordeillaan sekä myös useimmiten heidän taistellessa rangerasuissaan hirviöitä vastaan. Myös sarjojen juonta on muokattu sopivammaksi länsimaisille katsojille ja välillä on luotu myös täysin japanilaisesta sarjasta poikkeava juoni. Saban yritti myydä ideaansa noin yhdeksän vuoden ajan kunnes vuonna 1992 Fox Kidsin silloinen puheenjohtaja Margaret Loesch suostui esittämään sarjaa kanavallaan.[1] Sittemmin Haim Sabanin omistama Saban Entertainment -yhtiö teki aiheeseen liittyviä televisiosarjoja vuosina 1993–2001. Mighty Morphin Power Rangers oli niistä ensimmäinen Power Rangers -sarja. Se perustui 16. Super sentai -sarjaan Kyoryū sentai Zyuranger.
Vuodesta 2002 vuoteen 2009 sarjan tuottamisesta vastasi Disney-yhtiö, joka osti FOXin perhepaketin ja sen seurauksena Fox Family -kanavasta tuli ABC Family.[2] Samassa ostossa myös Foxin omistuksessa ollut Haim Sabanin yhtiö Saban Entertainment siirtyi Disneyn omistukseen ja nimeksi vaihdettiin BVS Entertainment, joka jatkoi Power Rangers -sarjojen tuottamista.[2] Se aloitti sarjojen tekemisen vuonna 2002 sarjalla Power Rangers Wild Force. Se perustuu edellisten sarjojen tavoin japanilaiseen tokusatsu-formaattiin Super Sentai, ja on tiiviisti kytköksissä japanilaisiin oheistuotteisiin, kuten leluihin ja peleihin. Vuoden 2009 Power Rangers RPM -televisiosarjan, oli tarkoitus jäädä Power Rangersin viimeiseksi tuotantokaudeksi sarjan silloisen tuotantopäällikön Sally Campbellin ilmoitettua lehtihaastattelussa ettei Power Rangersista tulla kuvaamaan uutta tuotantokautta.[3]
12. toukokuuta 2010 Haim Sabanin uusi yhtiö Saban Brands kuitenkin osti Power Rangersin oikeudet takaisin itselleen ja alkoi tuottaa uutta sarjaa Nickelodeonille.[4] Sarja Power Rangers Samurai alkoi helmikuussa 2011 ja sitä valmistettiin kahden tuotantokauden ajan yhteensä 44 jaksoa. Yhteistyötä Nickelodeonin kanssa päätettiin jatkaa ainakin kahdella vuodella ja vuoden 2013 alussa alkoi uusi sarja nimeltä Power Rangers Megaforce, joka on samalla sarjan 20. tuotantokausi.
Suomessa sarjoja on esittänyt vaihtelevasti PTV4 ja MTV3, sekä maksullinen Jetix.
Power Rangerit
Power Ranger on kuvitteellinen hahmo, joka pystyy muuntautumaan voimakkaaksi supersankariksi. Ensimmäisillä tuotantokausilla se tapahtui Zordonin antamien voimanlähteiden avulla, mutta Power Rangers Lost Galaxy -sarjasta lähtien Rangereiden voimanlähteet ovat vaihdelleet aina mystisistä miekoista taikamaailman kristalleihin. Power Rangerit pukeutuvat kirkasvärisiin taisteluasuihin, jotka on yleensä tehty elastaanista. Lisäksi hahmoilla on päässään kypärät, joissa on läpinäkymättömät visiirit.[5] Sen ansiosta heidän henkilöllisyytensä pysyy salassa ja se myös suojaa heitä taisteluissa. Muuntautunut Power Ranger omaa useimmiten yli-inhimilliset voimat, kestävyyden ja taistelukyvyt. Muuntautumaton Ranger voi omata kyvyn telekineettisyyteen, supernopeuteen ja näkymättömyyteen. Nämä kyvyt eivät kuitenkaan ole suoraan yhteydessä hahmon rangervoimiin.
Rangerit työskentelevät yleensä viiden ryhmänä, joista useimmiten punaista asua pitävä henkilö on johtaja. Yleisimpiä rangereiden värejä ovat punainen, keltainen, sininen, vaaleanpunainen, vihreä, musta ja valkoinen. Myös rangereiden sankarinimet määräytyvät heidän pitämiensä asujen värien perusteella. Asut muistuttavat toisiaan ja yleensä ainoastaan niiden väritys, kypärän muoto ja visiiri poikkeavat toisistaan.
Sarjat

Elokuvat
Vuonna 1995 valmistui ensimmäinen Power Rangers -elokuva, joka perustui ensimmäiseen Power Rangers sarjaan. Elokuva oli varsin tuottoisa 15 miljoonan dollarin budjettiin nähden. Se keräsi maailmanlaajuisesti yli 66 miljoonaa dollaria, josta Yhdysvalloissa saatu osuus oli hieman yli 38 miljoonaa dollaria.[6] Elokuva oli myös ehdolla Young Artist -palkinnon voittajaksi, kun Steve Cardenas oli ehdolla parhaaksi nuoreksi näyttelijäksi sivuroolissa.
Toinen elokuva valmistui vuonna 1997. Elokuvan nimi oli Power Rangers turbovaihteella, joka ei menestynyt kovinkaan hyvin. Erityisesti kritiikin kohteeksi joutui sarjalle ominaisen toiminnan puuttuminen lähes kokonaan. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti yli 9 miljoonaa dollaria[7], mikä oli huomattavasti vähemmän kuin edellisen elokuvan tuotto. Elokuva sai kuitenkin edellisen elokuvan tavoin Young Artist -ehdokkuuden, kun Blake Foster oli ehdolla parhaana nuorena pääosanesittäjänä.
Molemmat elokuvat julkaisi 20th Century Fox yhdessä Saban Entertainmentin kanssa.

Vuonna 2015 Lionsgate ilmoitti uuden Power Rangers -elokuvan olevan suunnitteilla vuodeksi 2017.[8] Se tulee olemaan uudelleenkäynnistys sarjalle, eikä jatkoa aikaisemmille elokuville. Kimberly Hartin rooliin valittiin Naomi Scott.[9]
Power Morphicon
Power Morphicon oli ensimmäinen Power Rangers tapahtuma, joka pidettiin Los Angelesissa vuonna 2007. Tapahtuma juhli Power Rangers -sarjan 15-vuotisjuhlaa, jossa olivat vieraina muun muassa ensimmäistä Punaista Rangeria näytellyt Austin St. John, Steve Cardenas, Jason Narvy, Walter Jones, Johnny Yong Bosch, sekä Operation Overdrivessa näytelleet James Maclurcan ja Rhoda Montemayor.
Seuraavat Power Morphicon -tapahtumat järjestettiin vuosina 2010 ja 2012. Kolmannessa tapahtumassa elokuussa 2012 julkaistiin vuoden 2013 Power Rangers Megaforcen näyttelijäkaarti. Lisäksi tapahtumassa oli paljon henkilöitä koko sarjan historian ajalta.
Seuraava Power Morphicon järjestetään luultavasti kesällä 2014.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead., (in French), , (in Polish)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna Mighty Morphin Power Rangers on julkaistu?


Kokemäenjoki () on Satakunnan ja Pirkanmaan maakuntien suurin joki, joka on myös Kokemäenjoen vesistön laskujoki. Kokemäenjoki alkaa Sastamalan Liekovedestä, kulkee Huittisten, Kokemäen, Harjavallan, Nakkilan ja Ulvilan kautta, virtaa Porin sivuitse neljänä suuhaarana ja yhtyy Selkämereen Pihlavanlahdella.
Maantiede
Virtaama

Kokemäenjoki on luonteeltaan keskisuuri joki, jonka keskivirtaama on noin 240 m³/s. Keskimääräinen ylin virtaama on 2000-luvulla ollut noin 600 m³/s ja alin virtaama noin 52 m³/s.[1] Tulva-aikana virtaama saattaa nousta varsin korkeaksi. Vuoden 1899 tulvissa virtaama oli 900 m³/s ja vuosina 1961–1990 Kolsin voimalan kohdalla 918 m³/s.[2] Vuorokautista vaihtelua virtaamassa aiheuttaa virtaaman säännöstely neljällä voimalaitoksella. Joen pääuoma on kirkasvetinen, mutta Loimijoen vesi on värjäytynyt savesta.
Pudotusta Liekoveden valjastetusta luusuasta on 57,5 metriä, josta noin 17 metriä osuu Tyrvään ja Karhiniemen välille; 0,30 metriä Karhiniemen ja Kiettareen alueen välille ja loput 40 metriä Kokemäeltä merelle. Harjavallan voimalaitoksen kosket pudottivat vedenpintaa ennen valjastamista 18 metriä.[3]
Kokemäenjoen valuma-alue kattaa 27040km² ulottuen Ikaalisissa Kyrösjärvelle, pohjoisessa Ähtäriin ja Keuruulle, kaakossa Hämeenlinnaan ja Pälkäneelle sekä etelässä Loimijoella Forssaan asti.[3]
Sivujoet
Kokemäenjoen suurin sivujoki on Huittisissa Kokemäenjokeen laskeva, Tammelan Pyhäjärvestä alkunsa saava Loimijoki. Se on yhteensä 114km pitkä. Muista sivujoista suurimpia ovat Kauvatsalla Kokemäenjokeen laskeva, Suodenniemen ja Hämeenkyrön rajoilta alkunsa saava Kauvatsanjoki. Sen vesireitti virtaa Mouhijärven, Kiikoisjärven ja Sääksjärven kautta yhtyen Kokemäenjokeen Puurijärven jälkeen Ala-Kauvatsanjokena. Porissa Kokemäenjokeen laskee Kullaalta, Noormarkusta ja Kokemäen ja Harjavallan takamailta alkunsa saava Harjunpäänjoki. Lisäksi Huittisissa jokeen laskee Sastamalan eteläosista alkunsa saava Sammunjoki eli Sammaljoki.

Juovat ja haarat
Satakunnan maankamaran tasaisuus ja savisuus ovat pääasialliset syyt sille, että Kokemäenjoki muodostaa laajan suiston. Nykyään suisto eli delta alkaa heti Porin keskustasta ja jatkuu noin 10km meren suuntaan. Joki haarautuu 4,5km:n matkalle neljäksi suuhaaraksi eli juovaksi, jotka yhtyvät lopulta uudelleen joen suussa.[4] Yleensä jokisuiden deltat ovat nimensä mukaisesti kolmion muotoisia (vrt. kreikkalaisten aakkosten kirjain delta) suuhaarojen hajautuessa eri suuntiin, mutta Kokemäenjoen suiston sijainti suustaan suppenevassa vanhassa lahdenpohjassa on saanut haarat yhtymään uudelleen ahtaassa jokisuussa.
Kokemäenjoen suiston suuhaaroja kutsutaan paikallisesti juoviksi ja niiden väliin jääviä saaria luodoiksi, kuten Kirjurinluoto, Pormestarinluoto, Hanhiluoto ja Saarenluoto. Ylempänä joen keski- ja yläjuoksulla vastaavia, joesta erkanevia ja siihen jälleen yhtyviä sivu-uomia (maantieteessä putaita), jotka myös voivat olla jäänteitä varhaisemmista suistoista, nimitetään yleensä haaroiksi, kuten Kiettareenhaara, ja niiden väliin jääviä maa-alueita joko luodoiksi, kuten Kiettareenluoto ja Vitikkalanluoto, tai saariksi kuten Kirkkosaari, Raukonsaari tai Naarassari. Meanderointi on Kokemäenjoessa vähäistä, koska uoman kulku yleensä määräytyy vaihtelevien maa- ja kallioperän muotojen mukaan.
Suistoa muovaa maankohoaminen, joka alentaa suiston vedenpintaa ja siirtää sitä eteenpäin merelle. Maankohoaminen nostaa merestä esiin saaria ja niemiä, jotka ohjaavat joen uoman muodostumista. Kun joen suiston eteen jää runsaasti tilaa, alue liettyy tasangoksi, johon joen suisto voi haarautua luonnollisesti. Liettymistä tapahtui 1900-luvun lopulla noin 100000 m³ vuodessa.[3]
Näin on Kokemäenjoen esihistoriassakin käynyt kolme kertaa. Kokemäenjoen alkukilometrit ovat jyrkkää ja kallioista maastoa, jossa suistot olivat pieniä. Ensimmäisen kerran joki muodosti laajan suiston noin 4000 eaa. alkaen Huittisten peltoaukealla, jonne joki kerrosti lietteensä ja jolle se muodosti useita haaroja. Näistä haaroista on joitakin näkyvissä nykyäänkin.[5] Pisin niistä on 2,9km pitkä Suojoki ja se kiertää Naarasaaren. Maijajoki, joka on 1,5km pitkä, kiertää Leppisaaren.[3]

Huittisten peltoaukealla suisto purki vetensä saaristoon. Kun maankohoaminen eteni, saaret ja niemet kasvoivat niin paljon, että salmet ahtautuivat. Joelle jäi lopulta jäljelle kaksi suuta, joista ensimmäinen haara muodostui Ronkalle Kravin kanavan kohdalle ja toinen haara Säpilään. Ronkan suu maatui ensimmäiseksi ja vedet ohjautuivat pohjoiseen kallioiselle alueella. Tänne muodostui joen mutkikkain ja maisemallisesti vaihtelevin osuus.[6] Ensimmäinen haarautuminen tapahtuu Kiettareenluodon kohdalla (Syyrensuu), josta jatkaa etelään Kokemäenjoen Kiettareenhaara ja luoteeseen Kyttälänhaara. Kyttälänhaaran päässä joki haarautuu lukuisiksi haaroiksi, joissa joki pyrkii etenemään maaston kallioisissa epätasaisuuksista. Samalla se yhtyy useassa kohtaa Kiettareenhaaraan. Näiden juopien väliin jäävät muun muassa kallioiset Vihatussaari, Vitikkalanluoto ja Vuosionsaari, sekä lietesaaret Frouvanluoto, Koivusaari ja Kukkarikko, joita ohittaa Frouvanluodon salmi. Joki joutuu tämän jälkeen ahtautumaan kapeaan uomaan, joka oli ennen voimaloiden rakentamista pitkä yhtenäinen koskijakso. Mainittakoon tältä osuudelta vielä entinen Kuivaoja, joka on ruopattuna nykyään Kuljunhaara, sekä Levonsaaren kiertävät läntiset Ketolan- ja Saukonkosket ja itäinen Kuljunjoki.[3]
Toisen kerran suisto muodostui Kokemäen ja Harjavallan väliselle peltoaukealle noin 2500 eaa. Tuolta ajalta ei jokeen ole jäänyt juopia, vaan ne ovat maatuneet joen kuluttaessa uomaansa syvälle savimaahan. Kolmas suisto muodostui Nakkilassa Lammaistenkosken alapuolelle noin 2000 eaa. ja suiston muodostuminen jatkuu edelleen. Nakkilan Anolassa oleva Kirkkosaari halkaisee joen kauniisti ja Ulvilan Saarenluotoa kiertää 4,3km pitkä Kirkkojuopa. Saarenluodossa näkyy maastossa lukuisia kuivuneita juopia. Porin puolelle jää teollisuusalueen sisälle Varvoorinjuopa, jonka toinen pää on maantäytöllä katkaistu.
Porin keskustassa Kirjurinluodolta alkaa joen nykyinen suistomaa, josta käytetään myös nimityksiä Kokemäenjoen luodot tai Porin luodot. Kokemäenjoen pääuoma Luotsimäenjuopa ja sen jatkeena oleva Isojuopa jatkavat luoteeseen noin 9km ja ensin manittu erottaa 5,5km pitkän Hanhiluodon ja viimeksi mainittu 2,7km pitkän Täiluodon mantereesta. Länteen jatkaa Raumanjuopa, josta erkanee Hanhiluodon jälkeen Huvilajuopa, josta edelleen haarautuu Lanajuopa Kvistinluodon jäädessä näiden väliin. Kvistinluodon pohjoispäässä Huvila- ja Lanajuopa yhtyvät Hevosluodonjuovaksi, jonka länsipuolelle jää 4,5km pitkä Hevosluoto. Hevosluodon länsipuolella kulkee 5,0km pitkä Raumanjuopa, joka yhtyy Hevosluodonjuopaan, ja jatkaa Kyläsaarenjuopana merelle. Seuraavat 5km ovat matalien luotojen ja ruohikkoisen suiston aluetta.[4]
Vedenlaatu ja päästöt
Kokemäenjoki oli sen varrella sijaitsevan asutuksen, teollisuuden ja maanviljelyn päästöjen vuoksi 1960–1980-lukujen välisenä aikana yksi Suomen kuormitetuimmista vesistöistä. Veden laatu oli heikko ja sen ravinne- sekä elohopeapitoisuudet olivat korkeita. Lisäksi pohjasedimentit olivat heikkokuntoisia.[7] Teollisuuden suurimpia kuormittajia olivat elohopean osalta Finnish Chemicalsin tehdas Äetsässä sekä muiden raskasmetallien osalta Outokummun tehtaat Harjavallassa. Turun seudun tekopohjavesihanketta vastustanut Pro Virttaankangas -liike on arvioinut Finnish Chemicalsin laskeneen jokeen vuosien 1939–1992 välillä jopa 600 tonnia elohopeaa.[8]
Veden laatu alkoi paranemaan 1980-luvun alkupuolella ja selvä muutos tapahtui vuosikymmenen puolivälissä, kun kaksi joen yläpuolisen vesireitin varrella ollutta selluloosatehdasta lopetti toimintansa. Tämän jälkeen Kokemäenjoen happitilanne alkoi parantumaan nopeasti. Nykyisin veden laatu on tyydyttävä ja joen yläjuoksun Rauta- ja Kulovesien alueella jopa hyvä. Jokeen tulee kuitenkin edelleen hajakuormitusta, jonka johdosta veden laatu heikkenee ajoittain. Kyseessä ovat maatalouden päästöt, joita Kokemäenjokeen tulee erityisesti Loimijoen valuma-alueelta.[9]
Heinäkuussa 2014 tapahtui Harjavallan nikkelipäästö, jossa Norilsk Nickelin Harjavallan tehtaalta pääsi Kokemäenjokeen muun muassa 66 tonnia nikkeliä. Vuoto aiheutti ainakin simpukoiden joukkokuoleman.[10]
Virkistyskäyttö
Joki on kalakannaltaan monipuolinen. Ammattikalastuksen kannalta tärkeimmät pyyntikalat ovat nahkiainen, lohi, meritaimen ja kirjolohi. Veden laatu ja kutupaikkojen vähyys on haittaa luontaista lisääntymistä, joten lohikantaa ylläpidetään istutuksin.[11] Muita saaliskaloja ovat hauki, ahven, lahna ja toutain. Lukuisat mökkiläiset sekä paikalliset asukkaat pyydystävät ahkeraan kalaa ja kesäisin vetouistelua harrastava veneilijä on tavallinen näky joella. Voimalaitosten välit istutetaan säännöllisesti, mutta Harjavallan voimalaitoksen alapuolella joki saa merestä täydennystä. Kokemäenjoesta on Sunniemenrannan kohdalta pyydystetty Suomen luultavasti toiseksi suurin kala: 152 kilon painoinen sampi vuodelta 1914.[12]

Veneilyyn on veden sameudesta huolimatta poikkeuksellisen hyvät olosuhteet, koska 1700–1800-luvulla suoritetut joen perkaukset ovat vähentäneet kivien määrää ja voimalaitosten vedenpinnan nostot ovat hävittäneet kosket. Voimalaitokset estävät pitkien venematkojen tekemistä, mutta kevyimmillä vesikulkuneuvoilla voi liikkua melko esteettömäsi joella ja kiertää voimalaitokset osoitettuja kiertoreittejä pitkin. Tyrvään voimalaitokselta eli Kokemäenjoen luusuasta on Äetsän voimalaitokselle matkaa 12km, Äetsästä on Kokemäelle Kolsin voimalaitokselle 45km, Kokemäeltä Harjavaltaan Lammaisten voimalaitokselle 18km, Harjavallasta Poriin 27km ja edelleen merelle 10km ja Mäntyluotoon vielä 15km. Kokomaismatkaa kertyy yhteensä noin 121km, mikä on joen kokonaispituus. Kokemäenjoelle on tehty opastettu melontareitti, jonka opas on edelleen saatavilla.
Kokemäenjoella järjestettiin vuosina 1985–2011 suuri soututapahtuma Satakunnan Kansansoutu, joka alkoi Sastamalasta ja päättyi Poriin. Vuonna 2012 se järjestettiin lyhyempänä Äetsän ja Kokemäen välillä.
Joen ylitys

Vanhastaan Kokemäenjoki ylitettiin veneillä ja lautoilla, joita säilytettiin kaikkialla joen rannoilla. Kokemäenjoki oli aikakauden ihmisille varsin iso joki, jolla oli voimaa tuhota ihmisen jokeen pystyttämät rakennelmat, kuten kalastamot (tokeet), myllyt ja lautta- eli tukkisillat. Tulvat nostivat vedenpintaa joskus 2–3 metriä, jolloin kaikki joen törmälle jätetty tavara huuhtoutui veden mukana pois. Keväiset jäidenlähdöt olivat joen väkivaltaisin tapahtuma, jonka alta kaikki rakennelmat oli syytä purkaa jo syksyllä pois. Siksi ensimmäinen yritys rakentaa jokeen pysyvä silta venyi varsin myöhäiseksi.[2]
Eräs ikivanha Kokemäenjoen ylityspaikka oli Haistilan lauttaranta Ulvilassa. Se oli käytössä jo keskiajalta lähtien, jolloin se oli osa Ulvilasta Turkuun johtanutta Huovintietä. Haistilassa kulki myös Turusta lähtenyt Pohjanlahden rantatie. Porin kohdalla se kiersi Ulvilan kautta, kun Kokemäenjoen luodot eivät vielä tarjonneet mahdollisuutta jokisuiston ylittämiseen Porissa.[13]
Kokemäelle rakennettiin ensimmäinen pysyvä silta vuonna 1893. Tulkkilan silta oli kiviarkkuinen amerikkalainen puusilta. Ihmisten kiinnostus jäidenlähtöön sai uuden ulottuvuuden, kun jännitettiin sillan kestoa ryskyävän kevätjään lähdön tapahtuessa. Silta rakennettiin uudelleen betonisena kaarisiltana vuonna 1918.[2]
Muuallakin alettiin suunnitella joelle pysyviä siltoja. Vammaskosken yli kulkeva lauttasilta korvattiin vuosina 1874–1876 rakennetulla Vammaskoskensillalla. Poriin oli rakennettu ponttoonisiltoja vuodesta 1855, mutta vuonna 1926 valmistui Porin silta, joka oli Kokemäenjoen ensimmäinen rautasilta.[14]
Kokemäenjoen nykyisestä leveydestä johtuen sillan rakentaminen on kallista. Siksi monet yksityiset lyhentävät kulkumatkojaan yksityisillä losseilla, joita on joen rannoilla lukuisia. Tiheimmillään losseja on saarten kohdilla. Viimeinen yleinen lossi Kokemäenjoella oli Huittisissa. Se poistui käytöstä Karhiniemen sillan valmistuttua 1987.[15][16]
Voimalaitosrakentaminen ja säännöstely

Kokemäenjoessa sijaitsevat Harjavallan voimalaitos Nakkilan ja Harjavallan rajalla [3], Kolsin voimalaitos Kokemäellä sekä Äetsän voimalaitos ja Tyrvään voimalaitos Sastamalassa. Joen alkupiste on Tyrvään voimalaitoksella. Voimalaitosten harjoittama vedenpinnan säännöstely vaikuttaa eri tavalla joen eri kohdissa. Suurin vaikutus on aivan voimaloiden lähellä niiden yläjuoksulla, jossa vedenpinnan korkeusvaihtelut voivat olla pari metriä.
Kolsin voimalaitoksen vaikutukset jokeen ovat olleet suuret. Kaikki kosket Kokemäen Pahringinkoskesta Äetsän Kiviniemenvuolteelle peittyivät nousevan vedenpinnan alle. Vaikka joen rannoille rakennettiin 7km rantavalleja, peittyi veden alle 202 hehtaaria maata ja vielä 52 hehtaaria maata on vedenpinnan säännöstelyn alaista. Vaikka joki oli Huittisista Kokemäen Risteelle asti 30cm putoamiskorkeuden takia luontaista suvantoaluetta, laajeni suvantoalue voimalan rakentamisen jälkeen koskemaan koko mainittua osuutta. Myös sivujokien, Loimijoki ja Sammunjoki, vedenpinta nousi kilometrien matkalta.[3]
Harjavallan voimalaitosken rakentaminen Lammaistenkoskeen ei vaikeuttanut läpikultuliikennettä, koska seudun kosket tekivät sen muutenkin mahdottomaksi. Kolmen peräkkäisen kosken luontaiset putoamiskorkeudet olivat yläjuoksulta lukien Havingnkoskessa 3,5 metriä, Harjavallankoskessa 7,25 metriä ja Lammaisten- eli Pirilänkoskessa 6,6 metriä. Joen luonnollinen leveys normaalitilassaan kuitenkin muuttui, kun vedenpintaa voimalan yläpuolella nostettiin yli 11 metriä. Jokiuomassa olleet 152 hehtaaria niittyjä ja peltomaata jäivät pysyvästi veden alle ja vedenpinnan nosto peitti alleen myös Kokemäen Tulkkilassa olleen Pyhänkorvankosken.[3]
Voimalarakentamisen eräs hyöty onkin joen muuttuminen veneilykelpoiseksi. Joen perkaukset ja vedenpinnan nosto on hävittänyt pajon karikoita ja laskenut koskien putoamiskorkeuksia. Patoaminen on hidastanut joen pintavirtausta. Voimalaitosten ainoa haitta liikkumiselle on voimaloiden ohitusvaikeudet. Keveät veneet ja kajakit voidaan kantaa voimalaitosten ohi, mutta esimerkiksi kirkkoveneen liikutteluun tarvitaan nosturit. Vaikeuksista huolimatta Kokemäenjoen soututapahtuma on jatkuntu vuosia.
Joen kehityshistoriaa ja ihmisen toimintaa
Luonnolliset kehitysvaiheet

Nykyisen kaltainen Kokemäenjoki syntyi geologisesti varsin myöhään. Kun Litorinameren pinta laski ja maa kohosi sopivalle korkeudelle, jäivät Sastamalan Liekoveden-Kuloveden järvenpinnat lievästi merenpintaa ylemmäksi. Paikalle syntyi Kaukolan-Tyrväänkylän kosket, jotka merenpinnan alennettua lisää, pitenivät entisestään. Koska kosken niska oli uusi eikä vesi ollut sitä vielä kuluttanut, on kynnys sijainnut noin 60 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella. Tämä tapahtui noin 4500 eaa.(radiohiilivuosia).[17] Uudemmat tulokset myöhentävät Liekoveden eriytymistä noin 5000 eaa.[18]. Niskan kulumisesta ja voimalaitoksen säännöstelystä johtuen Liekoveden pinta on enää 57,5 metriä merenpinnan yläpuolella.[19]
Merenpinta laski maan kohoamisen seurauksena ja Kokemäenjoki piteni. Koska matka Sastamalasta Keikyään on jyrkkä, kesti joen piteneminen pitkään. Tuhannessa vuodessa joen pituudeksi oli tullut vain 11–12km, jolloin joen suu sijaitsi Huittisissa Karhiniemen kohdalla.[17]
Huittisten suuri peltoaukea on kuuluisa suurista soistaan ja Puurijärven ja Isosuon kansallispuistosta, jotka syntyivät verraten tasaiselle ja saviselle tasangolle. Ennen Kokemäenjoen syntyä oli paikalla syvä meri vedenalaisten kalloiden ja korkean harjun suojassa. Sekä Kokemäenjoki että Loimijoki ovat kerrostaneet siihen toistakymmentä metriä savea ja mutaa, joka sitten muodosti tasangon sen noustua merestä. Joen merellinen suu vetäytyi tällä tasangolla nopeasti eteenpäin. Kun Kankaantaustan muinaissalmi maatui muinaisen meren pinnan ollessa noin 50 metriä nykytason yläpuolella, laski Kokemäenjoki vetensä mereen Kokemäen Säpilän seudulla. Tämä tapahtui vain 500 vuodessa eli noin 3000 eaa. mennessä ja joki oli nyt 30km pitkä.[17]
Säpilän ja Kokemäen keskustan eli Tulkkilan korkeuserot ovat suuremmat, joten seuraavan 500 vuoden aikana joen suisto siirtyi vain 10–12km. Tämä koskien rikkoma joen osuus on aina houkutellut ihmisiä varrellensa asumaan, johon oli tilaisuus ensimmäisen kerran noin 2500 eaa.[17]
Kokemäen Tulkkilasta Harjavaltaan on matkaa noin 15km ja siellä joen suisto sijaitsi noin 2000 eaa., josta se siirtyi Nakkilaan seuraavan tuhannen vuoden aikana. Nakkilasta Poriin vie aikaa 2000 vuotta ja nykyinen suisto syntyi 500 vuotta tämän jälkeen.[17]
Historiallisella ajalla joen suun siirtyminen on vaikuttanut myös ihmisen toimintaan, kun aiemmat satamapaikat ovat yksi toisensa jälkeen käyneet liian mataliksi ja jokisuun satama on ensin siirtynyt Ulvilasta Poriin, sitten Porista Mäntyluotoon ja viimein Tahkoluotoon. Tätä kehitystä selvitti maantieteilijä Auvo Säntti 1950-luvulla tekemissään tutkimuksissa.[20][21]
Perkauksilla tehtyjä tulvansuojelutöitä

Kokemäenjoki on ollut luonteeltaan ajoittain tulviva joki. Sekä yläjuoksulla, Tyrväältä Huittisiin, että keskijuoksulla, Kiettareesta Tulkkilaan, veden virtaamista haittasivat kapeikot ja pitkät koskijaksot. Kun viljelyalaa kasvatettiin 1500–1700 -luvuilla, tapahtui se Kokemäenjoen laaksossa raivaamalla metsää ja suota aina vain lähempänä jokirantaa. Kevät ja syystulvat alkoivat vaivata ranta-asutusta ja asiaa vaadittiin ratkaisemaan jollakin tavalla.[2]
Vuosina 1754–1756 Kokemäenjoessa sattui peräkkäin useita vaikeita tulvia, jotka koettelivat pahiten Huittisten viljelijöitä. Vesi nousi Huittisissa jopa 3 metriä tavallista korkeammalle. Aikalaiskuvauksissa kerrotaan kuinka esimerkiksi noin 100 hehtaaria peltoa jäi veden alle 6–7 viikoksi ja että kerran pellot ja niityt olivat veden alla yhtäjaksoisesti 8–9 viikkoa. Pahimmat tulvat veivät, paitsi sadon ja niittyjen heinät, niin ne veivät myös kalastamoja, vesimyllyjä, siltoja ja aitoja mennessään. Vuonna 1756 Huittisten rahvas ja Porin lääni pyysivät valtiopäiviltä lupauksen ruveta perkaamaan Kokemäen koskia. Tähän suostuttiin ja sitä varten perustettiin toimikunta asiaa ajamaan. Jokea perattiin seuraavasti:
1757: aloitettiin perkaamalla Vitikkalan- ja Vuorionsaarten välissä virtaavaa Putajanvirtaa ja -koskea.
1757 ja 1758: teki neljä Porin rykmentin komppaniaa yhdessä Kokemäen, Huittisten ja Ulvilan talollisten kanssa laajat perkaukset Vitikkalansaaren ja Risteen välisessä Niskakoskessa (180 m³ kiviä), Putajankoskessa (11 500 m³ kiviä ja maata), Rukakoskessa (450m³ kiviä), Kankaanpäänkoskessa (340 m³ kiviä) ja Ketolankoskessa (21 m³ kiviä). Perkauksen tekemiseen käytettiin 29 003 päivätyötä.
1759: armeija räjäytti Vuorionhaaran kalliosaaren, ja se kaivettiin pois.
1760: perattiin noin 200 sotilaan ja lukuisten vapaaehtoisten voimin Niskakoskea, Vuorionhaaraa, Ruka- ja Kankaanpäänkoskea.
1761: perattiin Niskakoskea.
1762: padottiin ja perattiin Putajanvirtaa. Tämä kapea joenhaara jätettiin padotuksi aina vuoteen 1766, jolloin padot raivattiin pois ja vesi päästettiin virtaamaan. Viivyttely johtui siitä, että jäätiin odottelemaan Valtionpäivien tekemää päätöstä perkauksien jatkamista, mutta vuonna 1765 se päättikin lopettaa perkuut.[2]
Edellä luetteloiduista hankkeista ei ollut huittislaisille ja kokemäkeläisille suurtakaan hyötyä, koska samaan aikaan oli perattu myös Tyrvään Vammaskoskea, Nokianvirtaa ja Lempäälän Kuokkalankoskea. Vesi virtasi toki hyvin läpi, mutta samalla se toi ylävirran vedet nopeammin Huittisiin ja Kokemäelle. Tämän vuoksi Valtiopäivät päättivät vuonna 1770 aloittaa perkaukset uudestaan.
1771–1773: jatkettiin Vammaskosken, Nokianvirran ja Lempäälän Kuoppalankosken perkuuta.[2]
Vuosina 1761–1785 sattui joessa useita tulvia. Aikakirjoissa on mainittu tulvavuosia olleen muun muassa 1761, 1765, 1768, 1779 ja 1780. Huittislaiset valittivat asiasta 1780 Valtaneuvostolle. Myös vuosina 1782 ja 1783 sattui tulvia, jonka jälkeen seitsemän Sammun kylän taloa anoi maaherralta Vuorionhaaran perkuuta, mutta anomus tuli evätyksi. Tulvia sattui vielä vuosina 1784 ja 1785. Vuonna 1797 määrättiin armeija osallistumaan perkauksiin vuosittain noin 500 sotilaan voimin ja maksamaan toiminta liikekannallepanorahastosta. Vuonna 1799 muodostettiin Kuninkaallinen Suomen Koskenperkausjohtokunta, joka alkoi vuonna 1800 järjestää Kokemäenjoen perkuuta 200 sotilaan avulla. Työt jäivät kuitenkin tekemättä vuosina 1801 ja 1802 huonojen satovuosien takia.[2]
Samalla suunniteltiin oikaisukanavan tekemistä Kouhijärvestä (nykyään Raijalanjärvi) Kankaantaustan kautta Tulkkilan Sonnilanojalle. Kravin kanavaa alettiin kaivamaa vuonna 1803 käyttäen noin 700–800 sotilaan työpanosta. Työn keskeytti Suomen sota, jolloin Kravista oli nostettu maata jo 383 000 m³.[2]

Vuonna 1816 muodostettiin Suomen Koskenperkausjohtokunta jatkamaan kesken jäänyttä kanavatyötä. Johtokunta totesi kuitenkin, että Kravin kanavaa ei kannattanut jatkaa, koska jäljelle jäänyt työ olisi maksanut liikaa. Sen sijaan se kannatti perinteisen perkauksen jatkamista, johon sitten ryhdyttiinkin:
1817–1819: jatkettiin perkaamalla Kuljunkoskea, Mankoistenkoskea, Mattilankoskea, Ketolankoskea, Kuivakoskea, Vuorionhaaraa, Niskakoskea ja Kyttälänkoskea.
1822–1823: perattiin Kiettareenkoskesta kivet ja sen pohjasta kaivettiin metrin verran maata pois. Tämän seurauksen joki leveni tällä osuudella 98 metristä 210 metriin.
1824: perkaamalla Kuljunkoskea, Mankoistenkoskea ja Niskakoskea. Ryytsölän- ja Ämmälänkarit räjäytettiin ja raivattiin ja Säpilänniemen kärjen kivikot poistettiin. Tässä yhteydessä rakennettiin Niskakoskelle myllyjuopa, joka raivattiin myöhemmissä perkauksissa pois. Tämän uuden perkaushankkeen tuloksena Niskakosken putouskorkeus aleni 2,7 metristä 1,2 metriin ja samalla sen uoma leveni 12 metriä.
1828: aloitettiin noin 10 vuoden hanke, jolla Kokemäenjokea perattiin lisää. Niihin sisältyi perkauksia vuosina 1831 ja 1832 ainakin Säpilänniemen ympäriltä.[2] Osa Kokemäen asukkaista anoivat vuonna 1832, että myös Tulkkilan alajuoksulta Öykkärin-, Forsbyn-, Vuolteen- ja Kirkkokoski perattaisiin, mutta muut kokemäkeläiset vastustivat asiaa ja anomus raukesi.[14]

Tämän jälkeen peraushankkeisiin tartuttiin harvemmin:
1850-luvun puoliväli: perattiin Kuljunkoski.
1871–1878: suoritettiin laajempi perkaushanke, joka kattoi Vuorionhaaran, Kiettareenkosken, Niskakosken ja Pahakosken.[2]
Uudet ehdotukset perkauksien aloittamiselle nousivat esille 1900-luvun alkupuolella ja ne muotoili suunnitelmaksi K. R. von Willebrand. Ne toteutettiin kuitenkin vasta talvella 1932–1933, kun Säpilänniemeä kiertävän joen koskista nostettiin yli 53 000 m³ kiveä ja soraa. Saarien halkomia väyliä levennettiin ja kallioita leikattiin. Työtä tekivät noin 250 henkilöä ja kustannuksia kertyi noin 2 milj. mk. Perkauksien tarkoituksena oli estää kevät- ja syystulvia ja talvien hyydepatojen aiheuttamia tulvia. Töistä huolimatta vuonna 1936 koettiin Huittisissa pahoja hyydepatojen aiheuttamia tulvia.[3]
Vuoden 1932 aikaisissa kuntakokouksissa oli halua jatkaa perkaushanketta. Silloin Tie- ja vesirakennuslaitoksessa käynnistettiin uusi perkaushanke, jota insinööri Hisinger alkoi muunneltuna toteuttaa. Koska Kolsi OY aikoi rakentaa Pahringinkoskeen Kolsin voimalan, jonka patokorkeus olisi 40,55 metriä merenpinnasta, perattiinkin tulevasta padosta lukien vain kauemmaisia koskia. Samalla yritettiin pohjustaa Raijalajärven, Puurijärven ja Isonsuon kuivausta alentamalla Huittisissa joen vedenpintaa metrillä. Perkauspäätös tehtiin 1937, työt aloitettiin 1939 ja ne päättyivät 1940.[3]
Koska Kolsin voimalan padoveden korkeudeksi tulikin yli 42 metriä merenpinnan yläpuolella, jäi Puurijärvi kuivaamatta ja Raijalanjärvi voitiin kuivata rakentamalla sen ympäri rantavalli ja pumppaamalla vesi pois.[3]
Lähteet

Aiheesta muualla

Järvi-Wiki:  ovat Kokemäenjoen alkulähde.

Seppo Keränen, Janne Lampolahti. Elämää suistossa: Life on the Delta. Kehitys 2005.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Joseph Anton Bruckner (4. syyskuuta 1824 Ansfelden, Itävalta-Unkari – 11. lokakuuta 1896 Wien) oli itävaltalainen romantiikan aikakauden säveltäjä, joka edusti vuosisadan loppupuolen uudistusmielistä suuntausta. Hänet tunnetaan sävyltään arvokkaista ja monumentaalisista sinfonioistaan. Säveltäjänä Bruckner alkoi saada osakseen arvostusta varsin myöhään, vasta täytettyään 60 vuotta, mutta nykyisin hänet luetaan suurimpien sinfonikkojen joukkoon.[1]
Elämä
Varhaiset vaiheet
Anton Bruckner syntyi Ansfeldenin pikkukaupungissa Ylä-Itävallassa lähellä Linziä. Katolisen Brucknerin ensimmäiset musiikkielämykset liittyivät kirkkoon, kun pojan äiti vei häntä pienenä messuun. Nelivuotiaana hän alkoi soittaa isänsä johdolla viulua ja myöhemmin myös spinettiä. Hän pystyi jo 10-vuotiaana soittamaan urkuja kirkkourkurina toimineen isänsä sijaisena. Häneen vaikuttivat nuorena koetut Wolfgang Amadeus Mozartin ja Joseph Haydnin teosten esitykset.[2]
Brucknerin ensimmäiset omat sävellykset syntyivät hieman yli kymmenen vuoden ikäisenä. Vuonna 1837 Antonin isä kuoli ja äiti Therese halusi, että lapset saisivat kaikesta huolimatta kunnollisen koulutuksen. Hän järjesti Antonin kuoropojaksi Sankt Florianin luostariin, jossa hän vietti kolme vuotta. Luostarin jälkeen hän opiskeli Linzissä opettajaksi. Sankt Florianissa vapautui 1845 apulaisopettajan paikka, jonka Bruckner sai. Hän piti aluksi itseään enemmän opettajana kuin muusikkona, mutta opiskeli kuitenkin ahkerasti musiikin teoriaa ja urkujensoittoa. Muutaman vuoden kuluttua hänestä tuli luostarin urkuri. Näinä vuosina syntyivät hänen ensimmäiset kunnianhimoiset teoksensa, lähinnä kirkkomusiikkia.
Wieniin opiskelemaan

1855 Bruckner teki matkan Wieniin Simon Sechterin sävellysoppiin. Opiskelu tapahtui pääosin kirjeiden välityksellä. Opinnot kestivät vuoteen 1861 asti. Bruckner suoritti sävellysdiplomin Wienin konservatoriossa parhain mahdollisin arvosanoin. Hänen kontrapunktisesta osaamisestaan muuan kapellimestari Johann von Herbeck  totesi: "Hänen olisi pitänyt kuulustella meitä." Ikuisena opiskelijana Bruckner kuitenkin ryhtyi seuraavaksi, 37 vuoden ikäisenä, opiskelemaan muoto-oppia ja orkestraatiota. Vuonna 1863 Bruckner tutustui Richard Wagneriin ja tämän teoksiin, joista oli tuleva hänelle hyvin läheisiä ja inspiroivia. Brucknerin lahjakkuus alkoi näkyä vasta hänen ollessaan yli kolmikymmenvuotias, ja laajempaan suosioon hän nousi vasta yli kuusikymmenvuotiaana. Huolimatta ajattelultaan radikaalin Wagnerin ihailusta Bruckner oli itse harras katolilainen, joka kuitenkin rakasti myös oluenjuontia. Bruckner tottumuksineen tunsikin usein olevansa hieman syrjässä muista aikalaisistaan. Vuonna 1861 Bruckner oli tutustunut Franz Lisztiin, joka oli hänen tapaansa syvästi uskonnollinen sekä kiinnostunut harmonian kehittämisestä. Lisztiä pidetiin Wagnerin kanssa musiikissa "uuden saksalaisen koulukunnan" perustajana, ja myöhemmin myös Bruckner luettiin kuuluvaksi tähän suuntaukseen. Ensimmäiset kypsät teokset syntyivät vuosien 1864 ja 1868 välillä, mm. 3 messua (e-, d-, ja f-molli) ja ensimmäinen sinfonia c-molli.
Kritisoitu säveltäjä
Vuonna 1868 Bruckner otti vastaan työn musiikinteorian opettajana Wienin konservatoriossa. Tuona aikana hän keskitti enimmän tarmonsa sinfonioiden kirjoittamiseen. Teokset saivat kuitenkin huonon vastaanoton ja niitä kuvattiin "villeiksi" ja "järjettömiksi". Myöhemmin, vuonna 1875, hän otti vastaan viran Wienin yliopistosta, jossa hän pyrki tekemään musiikinteoriasta osan tutkintoa. Bruckner ei kaiken kaikkiaan viihtynyt Wienissä, koska sen musiikkimaailmassa keskeinen hahmo oli tuolloin kriitikko Eduard Hanslick. Tuohon aikaan musiikkimaailmaa jakoi Richard Wagner ja Brahmsin musiikin suosijoiden kiista. Koska Bruckner itse piti Wagnerista, hän joutui vanhoillisen Hanslickin epäsuosioon. (Jean Sibeliuksen opiskellessa nuorena Saksassa oli myös vallalla vastakkainasettelu, nyt Brahmsin ja Brucknerin kannattajien välillä. Tämä johti opiskelijoiden keskuudessa ajoittain käsirysyihin. Sibelius itse suosi Bruckneria.) Kapellimestarit, kuten Arthur Nikisch ja Franz Schalk, tekivät Brucknerille ehdotuksia siitä, miten hän voisi tehdä teoksistaan helpommin lähestyttäviä yleisön kannalta. Bruckner muuttikin teoksiaan saamansa palautteen pohjalta, mutta hän kuitenkin piti alkuperäisiä versioita usein oikeina ja halusi ne talletettaviksi Wienin kansalliskirjastoon. Brucknerin itseluottamuksen on sanottu näkyneen myös siinä, että hän aloitti seuraavan sinfoniansa säveltämisen usein jo pari päivää edellisen valmistumisen jälkeen. Myös teosten jättiläismäiset mittasuhteet kertovat säveltäjän lujasta uskosta omiin kykyihinsä.
Kritiikistä huolimatta Brucknerin uraan mahtui myös suuria menestyksen hetkiä ja arvostusta varsinkin hänen elämänsä loppupuolella. Esimerkiksi seitsemännen ja kahdeksannen sinfonian kantaesitykset olivat todellisia riemuvoittoja. Yleisö jopa buuasi Hanslickille tämän saapuessa aitioonsa kuuntelemaan kahdeksatta sinfoniaa. Brucknerin innokkaimpia aikalaistukijoita oli kriitikkona ja laulusäveltäjänä tunnettu Hugo Wolf. Vuonna 1894 Brucknerin 70-vuotispäiviä vietettiin merkkitapahtumana ja viimeisiksi vuosikseen säveltäjä muutti itsensä keisari Frans Joosefin kutsusta asumaan Belvederen keisarillisen palatsin tiloihin. Kerrotaan, että Bruckner sai keisarilta luvan toivoa jotain. Keisari ajatteli Brucknerin toivovan kenties suurempaa eläkettä tai tilavampaa asuntoa. Säveltäjä kuitenkin kysyi, eikö majesteetti voisi jotenkin vaikuttaa siihen, ettei Hanslick enää haukkuisi hänen teoksiaan niin ilkeästi.
Muu musiikillinen toiminta
Bruckner kirjoitti sinfonioiden lisäksi myös messuja, motetteja ja muita hengellisiä kuoroteoksia. Viimeksi mainituissa Brucknerin tyyli oli hänen sinfonioistaan poiketen ennemminkin konservatiivinen ja kontrapunktia hyödyntävä. Moteteista kuuluisimmat ovat Ave Maria, Locus iste sekä Os justi. Bruckneria pidettiin elämäntyyliltään yksinkertaisuutta rakastavana ihmisenä, joka työskenteli sitkeästi omalla alallaan ja otti nöyrästi vastaan häntä myöhempinä vuosinaan kohdanneen suosion. Viattomasta ja tavoiltaan yksinkertaisesta Brucknerista kiersi aikanaan runsaasti anekdootteja. Tarinan mukaan hän kerran antoi sinfoniaansa harjoittaneelle kapellimestarille juomarahaa, jotta tämä olisi voinut ostaa itselleen lasin olutta. Brucknerin yksinkertaisuutta ei pidä kuitenkaan tulkita väärin. Kykenihän "yksinkertainen" Bruckner luomaan vaivattomasti äärimmäisen monimutkaisia, pitkälle kehitettyä musiikillista käsityötaitoa vaativia muotoratkaisuja teoksiinsa. Bruckner oli eläessään myös kuuluisa urkuri, joka hämmästytti yleisöä konserteillaan myös esimerkiksi Ranskassa vuonna 1869 sekä Englannissa vuonna 1871. Hän ei kuitenkaan kirjoittanut merkittäviä sävellyksiä uruille. Urkuimprovisaatioistaan Bruckner kuitenkin sai ideoita sinfonioitaan varten. Hän myös opetti urkujen soittoa konservatoriossa. Hänen oppilaisiinsa kuului esimerkiksi Hans Rott, jonka musiikki vaikutti Gustav Mahleriin ja Franz Schmidtin.
Kuolema
Bruckner kuoli sydänhalvaukseen 11. lokakuuta 1896 kotonaan Wienissä. Hänen yhdeksäs, keskeneräiseksi jäänyt sinfoniansa esitettiin samassa kaupungissa 11. helmikuuta 1903. Bruckner ei koskaan mennyt naimisiin, mutta hän ehdotti naimakauppoja monille tytöille. Brucknerin sanottiin olleen kiinnostunut ruumiinsa käsittelystä, ja hän jätti tarkat ohjeet siitä, miten hänen ruumiinsa tulisi balsamoida.
Bruckner säveltäjänä
Brucknerin merkittävimpinä teoksina pidetään hänen yhtätoista sinfoniaansa (joista 9 numeroitua) sekä orkesterille ja kuorolle sävellettyjä kolmea numeroitua messua ja Te Deumia. Sinfonioista arvostetuimmat ovat neljäs, seitsemäs, kahdeksas sekä keskeneräinen yhdeksäs. Myös harvemmin soitetut toinen ja kuudes sinfonia ovat hyviä esimerkkejä säveltäjän omintakeisesta tyylistä, samoin kuten kontrapunktisesti loistelias viides sinfonia.
Bruckner asettaa usein orkesterin eri soitinryhmät toisiaan vastaan hieman urkujen äänikertojen tapaan, jolloin syntyy säveltäjälle tyypillinen, juuri urkumaiseksi luonnehdittu sointiväri. Bruckner sai vaikutteita erityisesti Beethovenilta, Franz Schubertilta ja Wagnerilta, joskin Wagnerin merkitystä on usein ylikorostettu. Brucknerin sinfoninen tyyli erottuu radikaalisti kaikista aikalaisistaan sekä myös myöhemmistä säveltäjistä. Sinfoniat ovat Gustav Mahleria ennakoiden kestoltaan pitkiä, pituudeltaan runsaasta tunnista lähes puoleentoista. Sinfonioiden avaus ja loppuosa ovat usein molemmat kahdenkymmenen minuutin tai liki puolen tunnin mittaisia ja välissä olevat osat saattavat olla lähes yhtä pitkiä. Monesti Bruckner aloittaa sinfoniansa jousien hiljaisella tremololla Beethovenin 9. sinfonian tapaan. Tällaiset nostatusvaiheet kestävät Brucknerin teoksissa usein yli minuutin. Brucknerin musiikki on luonteeltaan hyvin dynaamista ja majesteettista. Tempo ei milloinkaan ole Brucknerilla erityisen nopea. Melodisuus ei ole keskeistä Brucknerin tyylissä, sen sijaan painotus on enemmän teosten osien monimutkaisessa rakenteessa.
Vaikka Bruckner oli sinfonikkona uudistuksellinen säveltäjä, hänen uudistuksellisuutensa ei ulottunut teosten rakenteeseen osien tasolla. Kaikki hänen sinfoniansa ovat nimittäin jo klassismin ajoilta peräytyneen käytännön mukaisesti neliosaisia. Ne alkavat laajennettua sonaattimuotoa käyttävällä allegro-osuudella, jota seuraa lähes aina hidas osio, 3/4 tahtilajiin kirjoitettu scherzo ja lopuksi osin sonaattimuotoon perustuva finaali. Brucknerin käyttämät orkesterit ovat myös kokoonpanoltaan suhteellisen perinteisiä: normaalit jouset, puupuhaltimia on pareittain, käyrätorvia neljä, trumpetteja kaksi tai kolme, pasuunoita kolme. Lisäksi mukana on yksi tuuba. Kahdeksannessa ja yhdeksännessä sinfoniassa puupuhaltimet ovat kolminkertaiset. Lyömäsoittimista Brucknerille riittävät yleensä pelkät patarummut. Kolmessa viimeisessä sinfoniassa on käytetty Wagner-tuubaa. Huolimatta suhteellisen vaatimattomista kokoonpanoista Bruckner saa esittäjistöstään halutessaan irti valtaisia tehoja. Solisteille, kuorolle, uruille ja orkesterille sävelletty Te Deum tarjoaa tästä hyvän esimerkin. Sinfonioilla ei ole kutsumanimiä lukuun ottamatta Romanttista neljättä sinfoniaa (kahdeksannen sinfonian nimestä, "apokalyptinen", on aikojen saatossa luovuttu).
Sinfoniat
Brucknerin toinen sinfonia, c-molli (1872), ei tuoreeltaan saanut suurempaa vastakaikua: kapellimestari Otto Dessoff luonnehti sitä kerrassaan kelvottomaksi. Kantaesityksen yleisö suhtautui teokseen suopeasti, mutta myöhemmin se on tahtonut jäädä Brucknerin myöhempien, monumentaalisten sinfonioiden varjoon. Neljäs sinfonia otettiin suosiollisesti vastaan: ensiesityksessä yleisö taputti jokaisen osan jälkeen. Viides sinfonia on edeltäjäänsä selvästi vaikeammin lähestyttävä, mutta sekin nostetaan Brucknerin parhaimpien töiden joukkoon. Kuudes sinfonia on vähemmän suosittu, ja sitä esitetään selvästi muita Brucknerin myöhäisiä sinfonioita harvemmin. Seitsemännen sinfonian ensiesityksessä 1883 Bruckner sai osakseen suurta suosiota. Säveltäjää inhonnut kriitikko Eduard Hanslick piti teosta luonnottomana ja sairaana, mutta monet kuulijat kohottivat sen tuoreeltaan Brucknerin mestaritöiden joukkoon.
Kahdeksannen, c-molli-sinfonian sävellystyö alkoi vuonna 1884. Teoksen inspiraationlähteestä ei ole selvyyttä, mutta Bruckner sanoi saaneensa sinfonian finaaliin innotusta samana vuonna tapahtuneesta Itävalta-Unkarin ja Saksan keisarien tapaamisesta Venäjän Olmützissa. Vuonna 1887 Bruckner lähetti työn edellistä sinfoniaa johtaneelle kapellimestari Hermann Leville. Tämä ei kuitenkaan ihastunut uuteen sinfoniaan ja Bruckner alkoi tulla epätoivoiseksi. Hän teki teoksesta uuden version, joka valmistui vuonna 1890. Vuoden 1890 versio (Leopold Nowakin toimittama versio) on teoksen esitetyin nykyään, mutta jotkut kapellimestarit suosivat hieman aiempaa versiota (Robert Haasin versio), jossa on muutamia vuoden 1887 versiosta periytyneitä kohtia. Teoksen ensimmäinen versio levytettiin ensimmäisen kerran vasta 1980-luvulla. Useimmat tutkijat pitävät sinfonian lopullista, korjausprosessin läpikäynyttä muotoa harkitusti paranneltuna. Alkuperäisessä versiossa oli esimerkiksi mahtipontinen lopetus ensimmäisessä osassa ja scherzon trio oli kepeämpi viimeisen version adagiomaisen osuuden sijaan. Kahdeksannen sinfonian keskeisimpänä osana pidetään yleensä sen adagiota, joka kestää noin 27 minuuttia. Teoksen ensiesityksestä tuli Brucknerin uran menestyksekkäin hetki, ja kriitikko Hanslick buuattiin ulos paikalta. Yleisön joukossa oli myös Brahms, joka otti teoksen vastaan osoittamalla muun yleisön mukana suosiotaan seisaaltaan. Teokselle annettiin myöhemmin lisänimi, "Apokalyptinen", mutta sen käytöstä on nykyään enimmäkseen luovuttu.
Brucknerin elämän viimeinen suuri saavutus oli kesken jäänyt yhdeksäs sinfonia d-molli, jonka kanssa hän alkoi työskennellä vuonna 1887. Teoksen ensimmäiset kolme osaa olivat valmiita vuoden 1894 loppuun mennessä. Pelkän adagion säveltämiseen Brucker oli käyttänyt 18 kuukautta. Säveltäjän heikko kunto viivästytti teoksen valmistumista ja hänen kuollessaan viimeisestä osasta oli paperilla vain laajoja luonnostelmia. Bruckner suunnitteli käyttävänsä teostaan Te Deum yhdeksännen sinfonian finaalina. Ongelmana oli, että Te Deum oli C-duurissa, kun taas sinfonia d-mollissa. Bruckner aloitti Te Deumin transponoinnin toiseen sävellajiin, mutta luopui kohta tästä ideasta. Nykyään yhdeksännestä sinfoniasta esitetään yleensä vain kolme valmistunutta osaa, mutta joskus on käytetty myös Brucknerin luonnostelmien pohjalta rekonstruoituja versioita teoksen finaalista. Rekonstruktioyrityksiä on ollut useampia, joista käytetyimpänä kaiketi John A. Phillipsin versio. Vaikka yhdeksäs sinfonia jäi kesken, monet pitävät sitä Brucknerin edistyksellisimpänä työnä ja se inspiroikin monia myöhempiä säveltäjiä.
Monista Brucknerin numeroiduista sinfonioista on olemassa useita versioita, mikä on aiheuttanut jossain määrin sekaannusta musiikintutkijoiden piirissä. Joskus on ongelmallista arvailla, mitä versiota Bruckner itse piti parhaana.
Brucknerin musiikki 1900-luvulla
Brucknerin musiikkia suosivat 1900-luvulla monet tunnetuimmista kapellimestareista, kuten Herbert von Karajan, Wilhelm Furtwängler, Sergiu Celibidache, Eugen Jochum ja Günter Wand. Brucknerin sinfonioita otetaan varsin usein konserttiohjelmistoon. Tunnetun Gramophone-lehden perusteosten listaan ("suggested basic library") on valittu Brucknerilta neljäs, viides, kahdeksas ja yhdeksäs sinfonia sekä motetit.
Natsi-Saksa käytti Brucknerin musiikkia propagandatarkoituksissa. Koska Bruckner ei ollut elävä säveltäjä, voitiin hänen töitään käyttää hyödyksi pelkäämättä säveltäjän vastalauseita. Bruckner ja Adolf Hitler olivat molemmat kotoisin Ylä-Itävallasta.[3]  Lisäksi molemmat ihailivat Wagneria. Nämä seikat ilmeisesti lisäsivät Hitlerin kiinnostusta Bruckneria kohtaan. Brucknerin uskonnollisuus oli kuitenkin piirre, joka ei sopinut yhteen natsien tarkoitusten kanssa, ja siksi säveltäjän tätä puolta vähäteltiin. Niinpä Herbert von Karajanin ei sallittu johtaa Brucknerin motetteja konsertissa, jossa esitettiin Brucknerin viides sinfonia. Seitsemännen sinfonian hidasta osaa soitettiin Saksan radiossa, kun Hitlerin kuolemasta kerrottiin. Brucknerin musiikin "natsiyhteydestä" ei ole kuitenkaan nykyään haittaa hänen maineelleen säveltäjänä, koska kukaan ei voi väittää, että Brucknerin ajattelulla – aivan toisin kuin erityisesti Wagnerin – tai musiikilla olisi ollut jotain tekemistä natsismin kanssa.
1900-luvun alkupuolella Brucknerin musiikki kärsi myös äänitystekniikan rajoituksista, koska pitkiä teoksia oli hankala saada mahtumaan  äänilevyille. LP-levyjen ja myöhemmin CD-levyjen aikana asia on kuitenkin korjaantunut. Brucknerin sinfonioista kaikki mahtuvat yhdelle CD-levylle lukuun ottamatta viidennen ja kahdeksannen sinfonian hitaimpia levytyksiä (joskin näidenkin teosten levytysten keskipituus on alle kahdeksankymmenen minuutin), sekä yhdeksännen sinfonian täydennettyä versiota.
Keskeiset teokset
Sinfoniat
Sinfonia f-molli, "Harjoitussinfonia" (1863)
Sinfonia d-molli, "Die Nullte" ("0. sinfonia") (1869)
1. sinfonia c-molli (1866)
2. sinfonia c-molli (1872)
3. sinfonia d-molli (1873)
4. sinfonia Es-duuri, "Romanttinen" (1874/1878–1880)
5. sinfonia B-duuri (1876/1878)
6. sinfonia A-duuri (1881)
7. sinfonia E-duuri (1883)
8. sinfonia c-molli (1887)
9. sinfonia d-molli (1887–), keskeneräinen
Kuoroteokset
Messu, nro 1, d-molli (1864)
Messu, nro 2, e-molli (1866)
Messu, nro 3, f-molli (1868)
Te Deum, C-duuri (1884)
A cappella -motetteja
Kamarimusiikki
Jousikvintetto, F-duuri (1879)
Musiikkinäyte

Lähteet

Aiheesta muualla

 (koko sävellystuotanto listattuna)
Free scores by Anton Bruckner at the International Music Score Library Project (IMSLP)

Luokka:Itävaltalaiset säveltäjät
Luokka:Romantiikan säveltäjät
Luokka:Vuonna 1824 syntyneet
Luokka:Vuonna 1896 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


KalPa () on kuopiolainen Liigassa pelaava jääkiekkoseura. KalPan kotiareena on Niiralan Monttu.
Seuran edustus- ja A-juniorijoukkue toimivat KalPa Hockey Oy -osakeyhtiön alaisuudessa, jonka suurimmat omistajat ovat seuran kasvatit Sami Kapanen ja Kimmo Timonen, sekä NHL-pelaaja Scott Hartnell. Muusta junioritoiminnasta vastaa Juniori-KalPa ry,[1] joka valittiin tammikuussa 2009 Suomen urheilugaalassa maan parhaaksi urheiluseuraksi.[2]
Historia

Seuran perustaminen ja alkutaival
Vuonna 1929 yleisseura Sortavalan Virityksen palloilijajäsenet perustivat Sortavalan Palloseuran (SPS), tätä pidetään KalPan perustamisajankohtana. Vuonna 1930 SPS:n rinnalle perustettiin Sortavalan Palloilijat (SP). Seurojen lajivalikoimaan kuuluivat muun muassa pesäpallo, jääpallo, jalkapallo ja jääkiekko. Jatkosodan jälkeen Sortavala luovutettiin Neuvostoliitolle ja urheiluseurat päätyivät evakkoon Kuopioon. Vuonna 1945 Sortavalan Palloseura ja Sortavalan Palloilijat yhdistyivät Sortavalan Palloseuraksi ja seuraavana vuonna otettiin käyttöön nykyinen nimi Kalevan Pallo (KalPa).[3] Muita nimiehdotuksia olivat ainakin Puna-Mustat, Susihukat ja Vaeltajat.[4] Seuran viralliseksi urheilulajiksi vakiintui jääkiekko.  Jalkapallo loppui KalPassa 1974, jolloin seura myös erosi Palloliitosta.
Vuonna 1956 kuopiolaisseura KuPS luopui jääkiekosta taloudellisista syistä, ja 1950-luvun alussa sen sisarseuraksi siirtynyt KalPa peri siltä sarjapaikan Suomen sarjaan, varusteet, pelaajat (muun muassa Juhani Wahlsten, Mauno Repo, Ossi Hyppönen ja pelaajauransa jälkeen erotuomarina toiminut maalivahti Raimo Sepponen) sekä pienehkön alkupääoman. KalPasta ja kolmatta kauttaan pelaava Kuopion Työväen Kiekkoilijat (KTK) ovat Kuopion ainoat jääkiekkoseurat.[3].
Vuonna 1957 KalPa nousi ensimmäisen kerran mestaruussarjaan, jossa se pelasi viiden vuoden sisällä kolme kautta: 1957–1958, 1958–1959 ja 1961–1962. Ensimmäisellä kaudellaan joukkue sijoittui omassa lohkossaan kolmanneksi. Sen ykkösketju, "Pyörremyrskyketjuksi" nimetty Ossi Hyppönen – Lauri Helen – Juhani Wahlsten, oli kausina 1957–1958 ja 1958–1959 sarjan tehokkaimpia ketjuja. Hyppönen voitti molempina kausina mestaruussarjan maalikuninkuuden. Kauden 1958–1959 päätteeksi KalPa putosi mestaruussarjasta, koska sillä oli karsinnoissa huonompi maaliero kuin sarjaan nousseilla HJK:lla ja HPK:lla.  Kahden vuoden päästä joukkue palasi pääsarjaan, mutta joukkue sai vain yhden pisteen 18 ottelussa ja putosi sarjasta.
KalPa pelasi läpi 1960- ja 1970-luvun Maakunta- ja Suomen sarjassa. Vuonna 1975 seura nousi II-divisioonaan saatuaan edellisenä syksynä tekojään kotikentälleen Niiralaan. Jäähalli valmistui vuonna 1979. Reino Ruotsalaisen valmennuksessa KalPa nousi I-divisioonaan keväällä 1982. Ensimmäisen kauden finaaleissa Matti Keinosen valmentama ja Veli-Pekka Ketolan pelaajana vahvistama KalPa hävisi Joensuun Jokipojille. Seuraavalla kaudella päävalmentajana oli Esko Nokelainen, ja pelaajistoon hankittiin seuraavina kausina muun muassa maalivahti Jari Paavola, maajoukkueessakin pelannut Jouni Rinne ja kanadalainen keskushyökkääjä Wayne Thompson. Kaudella 1985–1986 KalPa teki I-divisioonassa 276 maalia 44 ottelussa, voitti otteluistaan 37 ja rikkoi runkosarjan piste-ennätyksen kerättyään 75 pistettä. Wayne Thompson jäi pisteen päähän Henry Salevan I-divisioonan piste-ennätyksestä tehtyään 103 (58+45) pistettä. Jouni Rinne oli pistepörssin kakkonen. Joukkue nousi SM-liigaan.
1986–1999: 13 SM-liigakautta ja SM-hopea
Ensimmäisellä SM-liigakaudellaan 1986–1987 KalPa sijoittui kymmenen joukkueen sarjassa yhdeksänneksi. Sen miehistöön kuului kolme ulkomaalaispelaajaa: Wayne Thompson, Brent Sapergia ja Roberto Lavoie. Sapergian tehdessä 33 pelissä 25+13 hän rikkoi Lalli Partisen nimissä olleen yhden kauden jäähyminuuttiennätyksen ja sai kulttipelaajan maineen. Seura joutui vaikeuksiin hänen villin yksityiselämänsä takia. Ehkä kuuluisin tapaus oli valtakunnan lehdistössä otsikkoihin noussut Sapergian ja Jari Rättyän kapakkatappelu heidän kimppuunsa käyneen miehen kanssa. Sapergian aggressiivisesta pelityylistä kertoi se, että KalPalle tuli muilta seuroilta paljon huomautuksia ja pahimmillaan heitä kehotettiin antamaan hänelle maastakarkoitus. Thompson oli SM-liigan parhaita pelaajia ja teki 52 (22+30) pistettä. Lavoie teki 26 maalia mutta silmävamman vuoksi pelasi vain 33 ottelua. Jouni Rinne oli KalPan kolmanneksi paras pistemies tehoin 19+27. SM-liigakarsinnoissa KalPa säilytti liigapaikkansa. Kauden kotiottelujen katsojamäärä oli keskimäärin 4903 henkeä ottelua kohden. Seuraavalla kaudella 1987–1988 pelasi edelliskauden ulkomaalaisvahvistusten tilalla neljä uutta kanadalaishankintaa, joista Wayne Groulx ja Pierre Rioux olivat merkittävä apu joukkueelle. Jouni Rinne teki kauden aikana 52 (26+26) pistettä, ja nuorista pelaajista Jari  Pulliainen löi itsensä läpi maalintekijänä. Joukkueen pelaajahankintoja olivat muun muassa Ässistä tullut Jari Härkälä ja joukkueen kapteeniksi nostettu, TPS:stä tullut Petteri Lehto. Päävalmentaja Esko Nokelainen lähti seurasta kesken kauden ja hänen tilalleen tuli kauden loppupuolella Juha Junno. KalPa sijoittui kahdeksanneksi ja vältti liigakarsinnat.
Kaudeksi 1988–1989 KalPa hankki pelaajistoon muun muassa AHL:stä palanneen Wayne Thompsonin, NHL:ssä 137 ottelua pelanneen Dave Donnellyn sekä tehokkaaksi puolustajapariksi osoittautuneet Erik Hämäläisen ja Juha Tuohimaan. Hämäläinen oli 270000 markan hinnalla SM-liigan vuoden kallein pelaajahankinta. Juha Junnon apuvalmentajaksi tuli Hannu Kapanen. KalPa sijoittui runkosarjassa viidenneksi ja pääsi ensimmäistä kertaa SM-liigan pudotuspeleihin. Puolivälierissä Tappara oli parempi otteluvoitoin 2–0. KalPan paras pistemies Jouni Rinne teki seuran syöttöennätyksen 42, ja Wayne Thompson oli joukkueen paras maalintekijä 26 maalilla.
Kaudeksi 1989–1990 KalPa hankki Tšekkoslovakiasta puolustaja Peter Slaninan ja keskushyökkääjä Dárius Rusnákin. He olivat SM-liigan historian ensimmäiset tšekkoslovakialaiset pelaajat. Rusnák teki KalPa:n seuraennätyksen 29 tehdyllä maalilla ja sijoittui liigan maalintekijätilastossa kolmanneksi. Muita tulokkaita olivat laitahyökkääjä Juha Jokiharju ja aiemmin II-divisioonassa seurassa pelannut Hannu Oksanen. KalPa teki runkosarjan 44 ottelussa 205 maalia, toiseksi eniten koko sarjassa, ja sijoittui kuudenneksi. Pudotuspeleissä KalPa voitti runkosarjassa kolmanneksi sijoittuneen Helsingin IFK:n ja pääsi välieriin TPS:ää vastaan. TPS voitti välierät otteluvoitoin 3–0, ja pronssiottelussa KalPa hävisi Tapparalle maalein 5–3. SM-liigan puolustajien pistepörssin 45 pisteellä (17 maalia + 28 syöttöä) voittanut Juha Tuohimaa valittiin liigan kakkostähdistökentälliseen.
Kaudella 1990–1991 KalPa sijoittui runkosarjassa toiseksi. Pelaajien loukkaantumisten myötä saivat peliaikaa muun muassa omat A-juniorit Sami Kapanen ja Marko Tuomainen. Dárius Rusnák teki seuran yhden kauden piste-ennätyksen 60 pistettä (22 maalia + 38 syöttöä) ja sijoittui pistepörssissä viidenneksi. Välierissä KalPa voitti JyP HT:n otteluvoitoin 3–0 ja varmisti seurahistoriansa ensimmäisen SM-mitalin. Loppuotteluissa KalPa:n vastustaja oli runkosarjan voittanut TPS, joka voitti ensimmäisen ottelun maalein 5–1. Kaksi seuraavaa ottelua TPS voitti maalein 4–3. Kuopiossa pelatun neljännen ottelun KalPa voitti maalein 6–2, mutta TPS vei mestaruuden voitettuaan viidennen ottelun Turussa maalein 7–2. Jari Pulliainen oli pudotuspelien kolmanneksi tehokkain pelaaja (6+4) ja voitti pudotuspelien maalikuninkuuden yhdessä TPS:n Jari Hirsimäen kanssa. Juha Jokiharju kokosi tehopsiteet 4+5. Puolustaja Peter Slanina valittiin sarjan kakkostähdistökentälliseen, KalPan joukkue voitti SM-Liigan Fair play -palkinnon ja päävalmentaja Juha Junno voitti parhaalle valmentajalle myönnettävän Lynces Academic -palkinnon.
Seuraavalla kaudella 1991–1992 KalPaa vahvistivat TPS:stä tullut Pekka Tirkkonen ja NHL:ssä vähälle peliajalle jäänyt Jarmo Kekäläinen, jota mainostettiin KalPan kaikkien aikojen kalleimpana suomalaispelaajahankintana. Joukkue sijoittui runkosarjassa seitsemänneksi ja kahden pisteen päähän viimeisestä pudotuspeleihin selvinneestä joukkueesta. Juha Jokiharju pelasi viimeisen kautensa KalPassa ja teki 44 ottelussa 48 (18 maalia + 30 syöttöä) pistettä. Hänet palkittiin SM-liigan Sisu-pelaaja-palkinnolla. Myös viimeistä kauttaan KalPa:ssa pelannut Erik Hämäläinen toimi kapteenina. Juha Tuohimaa oli tosen kerran urallaan sarjan tehokkain puolustaja 35 (16+19) pisteellä. Kimmo Timonen debytoi pääsarjatasolla ja Sami Kapanen teki 25 (15+10) pistettä. Edelliskauden kakkosmaalivahti Pasi Kuivalainen nousi ykkösmaalivahdiksi. Vuodesta 1959 lähtien toiminut ja KalPan alaisuudessa pelannut jääkiekkojoukkue Kuopion Kiekkokilpi lopetti toimintansa.
Kaudella 1992–1993 KalPan paras pistemies oli uusi hankinta Marko Jantunen (21 maalia + 27 syöttöä). Muita hankintoja olivat puolustaja Vesa Salo ja Ruotsista tullut joukkueen tuleva kapteeni Arto Sirviö. Apulaisvalmentajaksi valittiin entinen kapteeni Jari Härkälä. Joukkue sijoittui 12 joukkueen sarjassa kymmenenneksi, ja taloudellinen tilannekin oli huono. Toukokuussa 1993 KalPa teki konkurssin mutta sai sen jälkeenkin poikkeuksellisesti jatkaa SM-liigassa. Seuran uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin päävalmentaja Juha Junno.
Kaudeksi 1993–1994 päävalmentajaksi tuli Hannu Kapanen, jonka poika Sami Kapanen oli liigan kolmanneksi paras pistemies tehoin 23+32 ja sai paikan liigan tähdistökentälliseen. KalPan tehokkaimmassa kentällisessä pelasivat Kapasen lisäksi keskushyökkääjä Pekka Tirkkonen, laitahyökkääjä Janne Kekäläinen sekä puolustajat Vesa Salo ja Kimmo Timonen. Neljästä venäläisvahvistuksesta ainoastaan Dmitri Zinin vakiinnutti paikkansa varsinaisessa kokoonpanossa. Kapasen lisäksi maalivahti Pasi Kuivalainen kuului vuoden 1994 olympiapronssimitali- ja MM-hopeamitalijoukkueisiin. KalPan uuden hallituksen ensimmäinen tilikausi oli satojatuhansia markkoja tappion puolella. Joukkue sijoittui SM-liigan runkosarjassa kymmenenneksi.
Kauteen 1994–1995 lähdettiin ulkomaalaisen valmentajan, venäläisen Anatoli Bogdanovin johdolla. Seuran uudeksi päätukijaksi Postin tilalle tuli Atria, ja pelipaitojen väritys vaihtui keltamustasta valkoviherpunaiseen. Jari Pulliainen palasi seuraan. NHL:ssä alkoi 100 päivää kestänyt työsulku, mutta kalliiden vakuutusmaksujen vuoksi KalPa ei hankkinut NHL-vahhvistuksia, ainoana liigajoukkueena Porin Ässien lisäksi. Uusia hankintoja olivat alemmista sarjoista tulleet Petri Matikainen, Kai Rautio ja Jarno Kultanen sekä MM-kultamitalisti Konstantin Astrahantsev ja tšekki Petr Kořínek. KalPa sijoittui runkosarjassa kahdeksanneksi päästen viimeisenä joukkueena mukaan pudotuspeleihin mutta hävisi puolivälierissä Jokereille suoraan kolmessa ottelussa. Taloudellisesti kausi oli 250000 markkaa voitollinen ja katsojamääräkeskiarvo kotiotteluissa nousi edelliskauteen verrattuna yli viidelläsadalla. KalPa:n paras pistemies Petr Kořínek oli runkossarjan kahdeksanneksi tehokkain pelaaja 48 (14 maalia + 34 syöttöä) pisteellään ja myös pudotuspeleissä joukkueen tehokkain pelaaja. Nuorista pelaajista Tommi Miettinen ja Jussi Tarvainen tekivät läpimurron. Jari Pulliainen oli lopettaessaan seurahistorian maalipörssissä toinen 81 SM-liigamaalillaan. KalPan naisten joukkue saavutti SM-pronssia. Keväällä Ruotsissa pelatuissa miesten MM-kisoissa Suomen maajoukkue voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa, ja joukkueessa pelasi kaksi entistä KalPa-pelaajaa Erik Hämäläinen ja Sami Kapanen.
Kaudella 1995–1996 KalPassa herätti huomiota 14 runkosarjaottelua pelannut entinen NHL-pelaaja Reijo Ruotsalainen. Kauden aikana KalPa otti seurahistoriansa suurimman vierasvoiton kukistaessaan 12. lokakuuta Helsingissä HIFK:n maalein 1–10. A-nuorista nostettiin joukkueeseen hyökkääjä Olli Jokinen. Tammikuussa valmentaja Anatoli Bogdanov sai potkut ja hänen tilalleen tuli Pekka Hämäläinen. Joukkue sijoittui sarjassa viimeistä edelliseksi, ja nuorista lupauksista Jokinen siirtyi HIFK:hon. KalPan C-nuoret voittivat ikäluokassaan Suomen-mestaruuden, mikä oli seuran ensimmäinen SM-kulta kaikki ikäluokat huomioon ottaen. Joukkueessa pelasivat muun muassa Samuli Suhonen, Mikko Jokela ja Jukka Voutilainen. A-nuoret saavuttivat SM-hopeaa ja naisten joukkue jälleen SM-pronssia.
Kolmella seuraavalla kaudella (1996–1997, 1997–1998 ja 1998–1999) KalPa oli SM-liigan huonoin joukkue: Se sijoittui runkosarjassa viimeiseksi ja teki kahdella jälkimmäisellä kaudella keskimäärin alle kaksi maalia ottelua kohden. Päävalmentajana toimivat muun muassa seuran entiset pelaajat Jari Härkälä ja Jouni Rinne. Talouspuolella seura kärsi miljoonien markkojen tappioita. Joukkueen logo vaihdettiin punaisesta kilpikuvasta suteen.
Lokakuussa 1996 toimitusjohtaja Juha Junno siirtyi Oulun Kärppiin ja hänen tilalleen tuli Risto Kerminen. Päävalmentaja Pekka Hämäläinen sai potkut ja hänen tilalleen palkattiin Jari Härkälä. Liigakarsinnoissa KalPa kohtasi Järvenpään Haukat ja Oulun Kärpät säilyttäen liigapaikkansa. Kauden jälkeen maalivahti Pasi Kuivalainen, paras pistemies Jussi Tarvainen ja toinen tehohyökkääjä Marko Ojanen lähtivät seurasta. Ulkomaalaisvahvistuksista Aleksandr Tšerbajev keräsi 113 jäähyminuuttia, ja puolustaja Dmitri Filimonov sai rattijuopumussyytteen ja jätti seuran. Joulukuun 7. päivänä KalPa jäädytti Jouni Rinteen pelinumeron 27. Seuran B-juniorit saavuttivat SM-hopeaa.
Kaudella 1997–1998 KalPa pelasi jälleen keltamustissa väreissä mutta vailla päätukijaa. Kauden aikana joukkue pelasi 13 peräkkäistä tappio-ottelua. Paras pistemies Aleksander Kuzminski keräsi vain 27 (11+16) pistettä. Karsinnoissa joukkue kohtasi Pelicansin ja Kärpät säilyttäen edelleen paikkansa liigassa. Kaudeksi 1998–1999 Pekka Tirkkosen palasi joukkueeseen ja valittiin kapteeniksi. Hän oli seuran paras pistemies 29 (9+20) pisteellä. Karsintasarjassa KalPa hävisi Pelicansille ja putosi liigasta. Seuran uudeksi toimitusjohtajaksi tuli Antti Eskelisen korvannut Kari Paldanius.
2000-luku: Pohjalta SM-pronssille
Pudottuaan sarjasta KalPa panosti joukkueeseen ja pestasi uudeksi valmentajaksi Jukka Jalosen. Kovat satsaukset tulevaa I-divisoonakautta varten olivat liikaa seuran taloudelle ja tuloksena oli seuran historian toinen konkurssi. Näin ollen KalPa putosi sarjaa alemmaksi Suomi-sarjaan. Uudeksi valmentajaksi valittiin entinen naisten joukkueen valmentaja Esa Torvinen.
Seuran otti haltuunsa yksityinen yritys. Joukkueen susilogo vaihtui kilpilogoon. Ensimmäisenä vuonna satsattiin enemmän A-nuorten joukkueeseen, jonka haluttiin säilyvän ikäluokkansa SM-sarjassa. Seuraavana vuonna valmentajiksi tulivat entinen KalPa-pelaaja Jukka Oksanen ja Anatoli Bogdanovin apuvalmentajana toiminut Jukka Korkiakoski. Keväällä 2001 seura voitti Suomi-sarjan mestaruuden ja nousi Mestikseen. Ensimmäisellä Mestis-kaudellaan joukkue saavutti pronssia. Seuraavalla kaudella 2002–2003 joukkue sijoittui runkosarjassa neljänneksi mutta hävisi pudotuspelien puolivälierissä Vaasan Sportille.
KalPan uusiksi omistajiksi tulivat omat kasvatit Kimmo Timonen, Sami Kapanen ja Pasi Kuivalainen, joista Kuivalainen liittyi seuraan myös pelaajana. Kapanen osti osakkeista 50,5 prosenttia. Entinen Oulun Kärppien juniorivalmentaja Mika Pieniniemi tuli valmentajaksi. Kauden 2003–2004 uusia pelaajia olivat myös SaiPan A-junioreissa Suomen mestaruuden voittanut Ville Hämäläinen sekä Kenigin veljekset Kasper ja Max. Runkosarjassa KalPa sijoittui toiseksi. Paras pistemies oli Ville Hämäläinen 46 (21+25) pisteellä ja Samuli Suhonen oli Mestiksen paras puolustaja 42 (11+31) pisteellä. Pudotuspeleissä KalPa voitti Kirkkonummen Salamat ja Kokkolan Hermeksen ja finaaleissa Jukurit voitoin 3–2 viimeisen ottelun päätyttyä jatkoajalla. Neljättä finaalipeliä seurasi Mestiksen ennätysyleisö 4728 ihmistä. KalPan Sami Salonen oli pudotuspelien tehokkain pelaaja 20 (13+7) pisteellä.
NHL-kausi 2004–2005 peruuntui työsulun vuoksi. KalPa hankki NHL:stä vahvistuksiksi Sami Kapasen ja Kimmo Timosen sekä jälkimmäisen seuratoverin Adam Hallin, joiden myötä se voitti Mestiksen mestaruuden. KalPan Tomi Mustonen voitti Mestiksen pistepörssin 61 (23+38) pisteellä ja oli Hallin kanssa eniten maaleja tehnyt pelaaja. KalPa voitti 36 pelaamistaan 44 ottelusta. Pudotuspeleissä KalPa ei hävinnyt otteluakaan eikä päästänyt finaaleissa Vaasan Sportia vastaan maaliakaan. Kauden jälkeen Pasi Kuivalainen lopetti pelaajauransa ja siirtyi KalPa:n markkinointipäälliköksi. KalPa nostettiin takaisin SM-liigaan sen täytettyä sarjanousuun vaadittavat kriteerit ja liigan haluttua nostaa joukkuemääräänsä parilliseen lukuun (13:sta 14:ään).
Kaudella 2005–2006 KalPa jäi SM-liigassa viimeiseksi.  Se voitti 56 ottelusta kuusi varsinaisella peliajalla sekä viisi jatkoajalla tai voittomaalikilpailussa. Liigakarsintaa ei tuolloin pelattu, joten KalPa säilytti liigapaikkansa. Joukkueen paras pistemies oli tšekki Tomáš Kůrka 34 (23+11) pisteellä. Puolustaja Kyle Rossiter teki seuran yhden kauden jäähyennätyksen 187 minuuttia. KalPa jäädytti maalivahti Pasi Kuivalaisen pelinumeron 1 tammikuussa 2006. Maaliskuussa 2006 KalPan kotipeleissä 30 vuotta kuuluttajana toiminut Kari Myllys kuoli sairauskohtaukseen. Hänen korvaajakseen tuli Tapani Miettinen.
Kaudella 2006–2007 valmentaja Mika Pieniniemi sai potkut ja tilalle tuli A-nuorten joukkuetta valmentanut Pekka Virta. Kapteenina toimi koko SM-liigan historian ensimmäisenä ulkomaalaiskapteenina Martin Sonnenberg. KalPa pelasi kauden päätteeksi liigakarsinnoissa Mikkelin Jukureita vastaan ja säilytti liigapaikkansa voitettuaan vaadittavat neljä ottelua. Toimitusjohtaja Arto Sirviö lähti seurasta kauden jälkeen ja tilalle tuli 12 vuotta Nokiassa työskennellyt Jukka Pennanen. Organisaatiouudistusten myötä urheilutoimenjohtajaksi valittiin Janne Kekäläinen.
Kausi 2007–2008, ensimmäinen täysi kausi Pekka Virran valmennuksessa, päättyi runkosarjan 13. sijaan. Tuomas Kiiskinen oli joukkueen paras pistemies tehoipistein 12+26. Tehokas hyökkääjä Jani Tuppurainen lähti loppukaudesta Ruotsin Elitserienissä pelaavaan Färjestadiin. KalPa:n A-nuoret voittivat ensimmäisen Suomen-mestaruutensa. Ratkaiseva viides ottelu käytiin loppuunmyydyssä Niiralan montussa, ja katsojia oli 5004, mikä oli juniorisarjojen kaikkien aikojen katsojaennätys Suomessa. KalPa:n A-nuoret voittivat ratkaisuottelussa Ässät maalein 4–1. Joukkueen luottopelaajia olivat muun muassa Teemu Hartikainen, Mika Järvinen, Tommi Jokinen, Aatu Hämäläinen, Mikko Kukkonen, Joonas Riekkinen ja Iiro Pakarinen. Aiemmin KalPa oli yltänyt A-nuorissa SM-hopealle vuonna 1996, jolloin se hävisi finaalin Jokereille ja KalPa:n tärkein pelaaja oli Olli Jokinen. [5]. Sitä ennen A-nuoret voittivat vuonna 1959 pronssia ja KuPS:in A-nuoret voittivat Suomen mestaruuden vuonna 1955, jolloin joukkueen tärkeimmät pelaajat olivat Juhani Wahlsten ja Ossi Hyppönen.
Sami Kapanen palasi NHL:stä SM-liigaan ja KalPaan kaudeksi 2008–2009. Hänet valittiin joukkueen kapteeniksi ja hän toimi samalla seuran hallituksen puheenjohtajana. Samin pikkuveli Kimmo Kapanen oli lopettanut uransa ja siirtyi joukkueen maalivahtivalmentajaksi. Veljesten isä Hannu Kapanen toimi myös seurajohdossa. Pelaajahankintoja olivat muun muassa Kalle Sahlstedt ja paluumuuttaja, Kimmo Timosen pikkuveli Jussi. Edelliskaudella joukkueeseen tullut maailmanmestari Mika Strömberg solmi jatkosopimuksen. Jukka Pennasen tilalle toimitusjohtajaksi tullut, vuodesta 1986 lähtien seurajohdossa työskennellyt Kari Penttilä teki töitä ilman palkkaa. Hän oli ollut mukana selvittämässä KalPa:n kahden konkurssin jälkiä ja maksoi joitakin velkoja oman yrityksensä rahoilla. Kauden 2008–2009 runkosarjassa KalPa sijoittui kuudenneksi ja pääsi ensimmäistä kertaa neljääntoista vuoteen liigan pudotuspeleihin. Joukkue oli keski-iältään liigan nuorin. Kokeneempia uusia pelaajia oli kesken kauden seuraan tullut SM-liigan kaikkien aikojen jäähytilaston kärkinimiin kuuluva Toni Mäkiaho. Puolivälierissä KalPa pudotti jatkosta HPK:n:n. Välierissä tuleva Suomen mestari JYP oli parempi otteluvoitoin 4–1. Pronssiottelussa KalPa voitti vieraissa Espoo Bluesin maalein 2–1 saavuttaen historiansa toisen mitalin. Voittomaalin teki Mäkiaho. Kauden päätteeksi Teemu Hartikainen palkittiin vuoden tulokkaana. Sami Kapanen valittiin vuoden herrasmiespelaajaksi ja SM-liigan tähdistökentälliseen. Hän oli myös joukkueen tehokkain pelaaja kerättyään runkosarjassa 44 (20+24) tehopistettä.
2010-luku: Ensimmäinen runkosarjavoitto, jumbosija ja toinen hopeamitali
Kaudella 2009–2010 KalPa sijoittui runkosarjassa toiseksi ja keräsi ensi kertaa kauden aikana yli 100 pistettä (109). Voittoprosentti oli seurahistorian paras (67,2%). Seuran 80-vuotisen historian kunniaksi pelipaidan punainen kilpilogo vaihtui alkuperäiseen mustaan kilpilogoon. Puolustaja Adam Masuhr rikkoi puolustajien ylivoimamaalien SM-liigaennätyksen (15). Pudotuspeleissä KalPa voitti puolivälierissä Tapparan mutta hävisi välierissä HPK:lle voitoin 4–2 . Pronssipelissä KalPa hävisi JYPille maalein 4–0. KalPan kapteeni Sami Kapanen valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen, ja kauden päätteeksi hän lopetti pelaajauransa ja siirtyi toimitusjohtajan tehtäviin. Uudeksi kapteeniksi valittiin Tommi Miettinen. Uransa lopettivat myös Mika Strömberg ja Kalle Sahlstedt. Pelaajista Teemu Hartikainen lähti seuraavaksi kaudeksi NHL-seura Edmonton Oilersiin.

Kaudella 2010–2011 KalPa sijoittui SM-liigan runkosarjassa viidenneksi 98 pisteellä. Joukkueen paras pistemies Sakari Salminen sijoittui sarjan pistepörssissä kymmenenneksi 45 (12+33) pisteellä. Paras maalintekijä oli Kalle Kerman (17 maalia), jolta jäi loukkaantumisen vuoksi pelaamatta yli 20 ottelua. Toista kautta seurassa pelannut Ari Ahonen oli SM-liigan toiseksi eniten otteluita voittanut maalivahti. KalPa pelasi ennätyksellisen, edellisenä kautena alkaneen kymmenen peräkkäisen jatkoaikavoiton putken. Pudotuspeleissä KalPa hävisi Lukolle otteluvoitoin 4–3. Viidennessä ottelussa jäähyminuutteja jaettiin yhteensä 237 minuuttia, joka on SM-liigan pudotuspelien jäähyennätys.
Kesällä 2011 KalPa:n päävalmentajaksi tuli A-nuorten joukkuetta valmentanut Tuomas Tuokkola. Uusia pelaajahankintoja olivat muun muassa Ässien entinen kapteeni Matti Kuparinen, JyP:stä tullut oma kasvatti Jasse Ikonen, Hannu Toivosen pikkuveli Juha Toivonen sekä Jukka Hentunen. Myös toimitusjohtaja Sami Kapanen palasi KalPan pelaajistoon ja joukkueen kapteeniksi. Kimmo Kapanen vaihtoi urheilutoimenjohtajan paikkansa toimitusjohtajan tehtäviin. Ennen liigakauden alkua joukkue pelasi kansainvälisessä European Trophyssa. Kahdeksasta ottelusta se voitti kolme varsinaisella peliajalla, hävisi kaksi varsinaisella peliajalla ja hävisi kolme voittomaalikilpailussa. Näin se ei selviytynyt lopputurnaukseen. Joukkueen kotihallin yleisökapasiteettia pienennettiin 220:llä paloturvallisuussyiden vuoksi.
Kauden 2011–2012 toisessa ottelussa Tapparaa vastaan Tuomas Kiiskinen ohitti KalPan syöttötilastoissa Jouni Rinteen ja nousi ykköseksi. Myöhemmin samalla kaudella hän ohitti Rinteen kaikkien aikojen pistepörssissä. Sami Kapanen taasen ohitti Rinteen kaikkien aikojen maalintekijätilastossa. Kiiskinen, Matti Kuparinen ja Sakari Salminen muodostivat joukkueen tehokkaimman ketjun. Maaottelutauolla ykkösmaalivahti Ari Ahonen siirtyi KHL-liigassa pelaavaan Metallurg Magnitogorskiin, mistä KalPa sai korvausta noin 500000 euroa. Tilalle tuli NHL-joukkue New York Islandersin kokoonpanon ulkopuolelle jäänyt Mikko Koskinen. KalPa voitti SM-liigan runkosarjan ensimmäisen kerran historiansa aikana. Seuran uusi piste-ennätys oli 115 pistettä. Tuomas Kiiskinen ja Sakari Salminen keräsivät 47 tehopistettä. Puolivälierissä KalPa kohtasi Espoon Bluesin ja johti sarjaa jo otteluvoitoin 3–0, mutta Blues voitti seuraavat neljä ottelua ja nousi liigahistorian ensimmäisenä joukkueena 0–3-tappioasemasta 4–3-voittoon. KalPan pelaajista Tuomas Kiiskinen pelasi MM-kisoissa. Päävalmentaja Tuomas Tuokkola sai potkut, ja hänen tilalleen tuli apulaisvalmentajan paikalta Jari Laukkanen.
Kaudella 2012–2013 KalPan kotiareenan nimi muutettiin markkinointisyistä Trust Kapital Areenaksi. Vanha tuttu nimi "Niiralan Monttu" säilyi kuitenkin hallin toisena nimenä. Yleisökapasiteettia nostettiin 60 paikalla. KalPa hankki muualle lähteneiden Tommi Jokisen, Jaakko Rissasen, Iiro Pakarisen ja KHL-seura Donbass Donetskiin siirtyneen Tuomas Kiiskisen tilalle muun muassa Artturi Lehkosen, Janne Kolehmaisen, Pauli Levokarin, Antti Kerälän, Antti Halosen ja seuran oman kasvatin Jukka Voutilaisen. Matti Kuparinen jätti seuran kesken kauden ja siirtyi KHL-seura Avangard Omskiin. NHL:n työsulun ansiosta KalPa sai lokakuussa riveihinsä Nashville Predatorsista Craig Smithin, joka seuraennätystä sivuten teki 6–2-voitto-ottelussa Tapparaa vastaan neljä (2+2) tehopistettä. Smithin lähdettyä tilalle tuli New York Rangersissa pelannut Derek Stepan, joka jätti joukkueen joulukuussa. Tulokas Artturi Lehkonen joutui Jokereiden Jarkko Ruudun taklaamana kolmen viikon sairauslomalle ja tapauksesta tehtiin lastensuojeluilmoitus sekä herätettiin keskustelua pelin fyysisyyden rajoista. Kauden aikana Samin poika Kasperi Kapanen teki debyyttinsä SM-liigassa ja muodosti isänsä kanssa liigahistorian ensimmäisen isä-poika-ketjukaksikon.

KalPa sijoittui runkosarjassa viidenneksi 97 pisteellä. Joukkueen paras pistemies oli Sakari Salminen 55 (26+29) pisteellä. Puolivälierissä KalPa hävisi Porin Ässille voitoin 4–1. Sakari Salminen palkittiin suorituksistaan Kultainen kypärä -palkinnolla ja hänet valittiin Suomen MM-joukkueeseen. KalPan kausi oli taloudellisesti tappiollinen, mikä johti muun muassa kannattajatuotteita ja ottelulippuja myyneen Sport Cafe Pelimies -myymälän lopettamiseen. Kauden jälkeen Tommi Miettinen lopetti uransa ja siirtyi seuran apuvalmentajaksi. Sakari Salminen siirtyi kolmen KalPassa pelaamansa kauden jälkeen KHL-joukkue Torpedo Nižni Novgorodiin. Kesällä pidetyssä palkintojenjakotilaisuudessa Artturi Lehkonen valittiin vuoden tulokkaaksi ja Salminen valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen. Hänet myös valittiin kauden parhaaksi pelaajaksi Kultainen kypärä -palkinnolla. Kimmo Kapanen siirtyi toimitusjohtajan paikalta takaisin urheilutoimenjohtajaksi, ja toimitusjohtajaksi tuli Toni Saksman.
Runkosarjakaudella 2013–2014 KalPa oli sarjan viimeinen keräten 51 pistettä. Loukkaantumisten vuoksi joukkueessa pelasi paljon lainapelaajia. Artturi Lehkonen, Saku Kinnunen ja Kingston Frontenacs -joukkueessa pelannut KalPa-kasvatti Henri Ikonen kuuluivat alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden voittaneeseen joukkueeseen, josta Kasperi Kapanen jäi pois harjoituksissa tulleen loukkaantumisen vuoksi. KalPan yleisömäärä laski ja jäi monessa ottelussa alle 3000:n. Joukkueelle kirjattiin kaksi uutta SM-liigaennätystä: pelasi kauden aikana 14 ottelua, joissa se ei tehnyt maaliakaan ja maalientekokeskiarvo oli kaikkien aikojen matalin (1,68). Seura piti hallussa edellistä ennätystä, joka oli kaudelta 1998-99, jolloin se putosi SM-liigasta. Joukkueen tehottomuudesta kertoi myös se, että seuran paras pistemies oli Artturi Lehkonen 20 (7+13) pisteellä. Keväällä seura pyrki paikkaamaan taloudellisia tappioitaan myymällä useita pelaajiaan. Helmikuussa seura erotti päävalmentaja Jari Laukkasen, jonka tilalle tuli seuran A-junioreiden päävalmentaja Anssi Laine. Runkosarjan viimeisessä ottelussa Tapparaa vastaan koettiin historiallinen hetki, sillä se oli samalla Sami Kapasen uran viimeinen peli. Hän oli maininnut ennen kauden alkua, että kausi oli hänen pelaajauransa viimeinen. Junioripuolella koettiin onnistumista, sillä B-juniorit voittivat kautensa päätteeksi pronssimitalit voitettuaan Tampereen Ilveksen 4–3 jatkoajalla. Voittomaalin teki Kasperi Kapanen. Mitali oli ensimmäinen sitten vuoden 2008 A-junioreiden mestaruuden jälkeen. Tapparaan lainasopimuksella mennyt kapteeni Jukka Voutilainen voitti SM-hopeaa joukkueessa ja tuli takaisin KalPaan. Joukkue julkisti maaliskuussa uudeksi päävalmentajaksi tutun Pekka Virran ja hankki pelaajamarkkinoilta omat kasvatit Mikko Jokelan, Eero Kilpeläisen, Jaakko Rissasen ja Toni Hyvärisen. Muita kevään pelaajahankintoja olivat Ässistä Virran mukana tullut Sami Mutanen, pronssia Lukossa voittanut Janne Keränen ja Mestiksen tähtipelaaja Mikael Ruohomaa. Kun KalPan kasvatti Iiro Pakarinen siirtyi 2014 NHL-seura Edmonton Oilersiin, se sai korvauksena 52000 €. Pakarinen oli siirtoaikana Helsingin IFK:n riveissä, joka sai 240000 dollarin siirtosummasta 70%. Korvausjakauma johtuu siitä, sillä eurooppalaispelaajan kolmen viimeisimmän vuoden seurat saavat osuudet 40–30–30 -jakaumalla. Jokavuotisessa NHL-varaustilaisuudessa Kasperi Kapasesta tuli korkeimmin varattu KalPassa pelannut pelaaja, kun Pittsburgh Penguins varasi hänet ensimmäisellä kierroksella ja  22. vuorolla. Myös ensimmäisen kauden pelannut puolustaja Joonas Lyytinen sai NHL-varauksen, kun Nashville Predators varasi hänet.
Runkosarjakaudella 2014–2015 KalPa yllätti pelaamalla niin hyvin, että sijoittui ensimmäisen kymmenen pelatun pelin jälkeen sarjan toiseksi. Erityisesti takaisin tullut kasvatti Eero Kilpeläinen, toimintansa lopettaneesta KHL-seura Lev Prahasta tulleet uudet hankinnat Michal Birner ja Tomas Kubalik sekä Tapparasta takaisin tullut Jukka Voutilainen olivat vastasivat joukkueen menestyksestä. Samalla korostettiin sitä, kuinka takaisin tullut Pekka Virta sai joukkueen toimimaan saaden sen pelaamaan kiekollista peliä, jota nähtiin viimeksi hänen aikaisemman KalPa-pestin aikana. Tämä oli se yksi vaikuttava tekijä, josta joukkue tuli aikoinaan tunnetuksi. Joukkue sai lokakuussa toivotun vahvistuksen, kun seuran oma kasvatti, huippulupaus Kasperi Kapanen ei mahtunut NHL-seura Pittsburgh Penguinsin kokoonpanoon ja palasi loppukaudeksi pelaamaan kasvattajaseurassa: seura oli ehdottanut, että kausi KalPassa valmistaisi häntä paremmin NHL:n haasteisiin. Tomas Kubalikin sopimuksessa oli ehto, joka salli sopimuksen purkamisen Kapasen tullessa. Tätä seura ei käyttänyt, vaan piti miehen hänen osoitettuaan olevansa hyvä vahvistus. Vastuumaalivahdiksi hankittu Eero Kilpeläinen loukkaantui kesken kauden menettäen yli 20 ottelua. Seura hankki toiseksi maalivahdiksi, Samu Perhosen rinnalle, Andy Chiodon siirtorajan umpeutuessa. Hänestä tuli seurahistorian ensimmäinen ulkomaalainen maalivahti. Seuralegenda Sami Kapanen sai näkyvää tunnustusta marraskuussa, kun hänet aateloitiin 7. marraskuuta 2014 Jääkiekkoleijonaksi pelaaja-kategoriassa, yhdessä Ville Peltosen, Janne Niinimaan, Anne Haanpään ja Sari Marjamäen kanssa.
KalPa sijoittui runkosarjassa kuudenneksi ja kohtasi puolivälierissä Lukon. Lukko johti sarjaa 2–0, mutta KalPa tuli tasoihin. Kuitenkin kaksi viimeistä peliä KalPa hävisi ja Lukko eteni välieriin voitoin 4–2. Kesäkuussa tapahtui historiallinen hetki, kun KalPa-kasvatti Kimmo Timosen Chicago Blackhawks voitti Stanley Cup-mestaruuden ja näin ollen Timosesta tuli ensimmäinen KalPa-taustainen Stanley Cup-mestaruuden voittanut pelaaja. Kaudella 2015–2016 KalPa sijoittui runkosarjassa sijalle 8 ja kohtasi villi kortti-kierroksella Pelicansin. KalPa voitti ensimmäisen pelin Kuopiossa, mutta Pelicans voitti kaksi ottelua perään ja KalPan kausi päättyi villi kortti-kierrokseen. Kauden aikana seura kunnioitti omistaja Sami Kapasta jäädyttämällä hänen pelaajanumeronsa 24 Niiralan montun kattoon.

Kaudella 2016–2017 KalPa ei ollut monien urheilulehtien ja asiantuntijoiden suosikkina ja joukkoeen kausi uskottiin jo päättyvän runkosarjaan. KalPa yllätti monet ja oli runkosarjassa lopulta kolmas 112 pisteellä. Joukkueen paras pistemies oli Jaakko Rissanen tehoin 9+34. Janne Keränen oli 24 maalillaan sarjan parhaimpia maalintekijöitä. Seura teki uudelleen kunniaa omalle kasvatille, kun se jäädytti Kimmo Timosen pelinumeron 44.
KalPa sai vastaansa edellisen kauden villi kortti-kierroksen vastustajan Pelicansin. KalPa passitti Pelicansin lomalle voitoin 4–1 voitettuaan viimeisen ottelun Kuopiossa 6–0. KalPa eteni semifinaaleihin ensimmäisen kerran sitten kevään 2010. KalPa sai semifinaaleissa vastaansa JYPin. KalPa johti sarjaa 2–0, mutta JYP tasoitti voitot myöhemmin. KalPa otti heti kuskin paikan, ja sillä oli finaalipaikka katkolla kuudennessa pelissä. JYP voitti kuitenkin kuudennen ottelun 2–4, ja finaalipaikka ratkaistiin seitsemännessä pelissä Kuopiossa. KalPa voitti JYPin ratkaisevassa ottelussa 5–1 ja eteni finaaleihin ensimmäisen kerran sitten kevään 1991. KalPa sai finaaleissa vastaansa ennakkosuosikin ja edellisen kevään mestarin Tapparan. KalPa voitti kaksi ensimmäistä ottelua, mutta Tappara onnistui kääntämään sarjan edukseen ja voitti mestaruuden toista kertaa peräkkäin. KalPalle hopea oli seuran historian toinen, ja yhteensä mitaleja KalPa on saanut kolme. KalPan edellinen mitali oli keväältä 2009, jolloin KalPa voitti pronssia. Kausi 2016–2017 oli myös Pekka Virralle viimeinen kausi päävalmentajana, ja jatkaa päävalmentajauraansa Rauman Lukossa.
Kausi 2017–2018 saattoi näyttää jääkiekon seuraajille, että KalPa ei menesty tällä kaudella. KalPan omistaja Sami Kapanen siirtyi valmentamaan entistä joukkuetta pelaajauraltaan. Hyviä pelaajia lähti pois, kuten Jaakko Rissanen KHL:ään, viime kauden kapteeni Jussi Timonen
Saksan liigaan, Jesse Mankinen Pelicansiin, Jyri Junnila ja Joonas Lyytinen Kärppiin, Arttu Ilomäki ja Janne Keränen Lukkoon ja tähtimaalivahti Eero Kilpeläinen Ruotsin Örebrohon.
Kauden aloitusottelu Jukureita vastaan Mikkelissä kääntyi KalPan 3–0 voittoon. 12 ensimmäisestä ottelusta KalPa voitti kolme ottelua. Loukkaantumisetkin olivat osa alkukautta: Konsta Mäkinen loukkaantui jo CHL:ssä, mutta pääsi nopeasti jo pelaamaan. Pahimmat loukkaantumiset sattuivat Mikkelissä nollapelin pitänyt Niko Hoviselle sekä CHL-pistemies Kai Kantolalle. Hovisen loukkaantumisen vuoksi KalPa hankki Jokereista lainavahdin, vuoden 2012 JYPissä mestaruuden voittanut Riku Heleniuksen, joka siirtyi myöhemmin jatkamaan kauttaan hänen kasvattajaseura Ilveksessä. Champion Hockey League-kausi ei tuottanut pudotuspelipaikkaa tällä kaudella. Seuraan tullut maalivahti Niko Hovinen oli tervehtyessään huippuvireessä pelaten neljä nollapeliä kuudessa pelissä. Joukkue teki seurahistoriaa, kun se rikkoi ennätyksen voittoputkessa saaden yhdeksännen voittonsa 5. joulukuuta HPK:ta vastaan. Edellinen ennätys oli kahdeksan ottelua kausilta 1988–1989 ja 2015–2016. KalPa oli lopulta runkosarjassa kuudes. Neljännesfinaaleissa vastaan asettui Tappara, jolle KalPa taipui voitoin 4–2 ja kausi päättyi.
Kaudella 2018–2019 KalPa selvisi Spengler Cupin loppuotteluun Kanadaa vastaan.[6]
Tunnukset

Peliasu
KalPa pelaa kotipelinsä yleensä keltamustilla paidoilla, mustilla housuilla, tummanharmailla sukilla sekä mustalla kypärällä. Vierasottelut joukkue pelaa keltamustalla paidalla.   Joskus KalPa pelaa koti- ja vierasottelut mustakeltaisilla paidoilla. Kaudella 2012-2013 pelipaidoissa nähtiin pari muutosta: Kotijoukkuepaidassa hihamerkki on keltainen ja vieraspaidassa musta. Pelipaitaa koristava kuva on isompi kuin edellisessä paidassa.
Kannattajat
KalPan kannattajalauman entinen nimi oli Supporters Club, joka perustettiin vuonna 1985. Se tuli kuuluisaksi kannatushuudoista, jotka olivat rumpujen säestämiä. Vuoden 1999 konkurssin jälkeen sen toiminta loppui. Vuodesta 2005 lähtien seuran kannattajoukko on kantanut nimeä ”Musta Verkosto”, joka edeltäjänsä tavoin kannustaa joukkuetta rumpujen säestämänä.
Vuonna 2010 KalPan hävittyä JYP:ille pronssiottelussa 0–4 antoi Musta Verkosto suuren kunnianosoituksen JYPin maalivahdille Sinuhe Wallinheimolle, jolle tämä ottelu oli viimeinen. Musta Verkosto on kaudesta 2008–2009 järjestänyt ”Suuri Savolainen Kokoontuminen” -tapahtuman, johon on yleensä osallistunut satoja KalPan kannattajia. Kaudella 2008–2009 ensimmäinen SSK järjestettiin Tampereella. Seuraavalla kaudella kokoontuminen järjestettiin Espoossa ottelussa Bluesia vastaan.
Kaudella 2010–2011 ”Suuri Savolainen Kokoontuminen” järjestettiin Helsingissä IFK vastaan. Kaudella 2011–2012 kokoontuminen järjestettiin Lahdessa Pelicansia vastaan. Paikalla oli tuolloin 400 KalPan kannattajaa. Kauden 2012–13 kokoontuminen oli helmikuussa 2013, jolloin KalPa pelasi Jokereita vastaan. Paikalla tässä ottelussa oli noin 1000 KalPan kannattajaa. Kaudella 2013–2014 tapahtuma oli joulukuussa 2013, jolloin KalPa pelasi TPS:ää vastaan. Kauden 2014–2015 kokoontuminen oli Espoossa maaliskuussa, jolloin vastaan asettui Espoo Blues. Paikan päällä oli noin 300 fania.
Kaudella 2015–2016 Suuri Savolainen Kokoontuminen oli tammikuussa 2016 Helsingissä, jolloin vastaan asettui HIFK.
Muualla Suomessa asuvien KalPan kannattajien kerhon nimi on ”Susiklubiyhdistys”, jonka perustivat vuonna 1997 Etelä-Suomessa asuvat KalPan kannattajat.
Kaudella 2014–2015 17.tammikuuta 2015 KalPa – Ilves -ottelussa debytoi uusi kannattajaryhmä Veljmiehet.
Kaudella 2017-2018 Suuri Savolainen Kokoontuminen järjestettiin lokakuussa 2017 Turussa, jossa vastaan tuli TPS. TPS voitti ottelun 3-2.
Logot

KalPan alkuperäinen ja nykyinen logo (vuosina 1947–1979) ja (2009–)
KalPan vanha logo (1979–1996)
KalPan vanha susilogo (1996–1999)
KalPan aiempi logo (1999–2009)

Pelaajat
Nykyinen joukkue

Valmentajat
Päävalmentaja  Sami Kapanen
Apuvalmentaja  Marko Tuomainen
Videovalmentaja, joukkueenjohtaja  Atte Kinnunen
Maalivahtivalmentaja  Jarkko Rissanen
Kapteenit SM-liigassa

1986–1987 Tuomo Jormakka
1987–1988 Petteri Lehto
1988–1989 Jari Härkälä
1989–1990 Jari Härkälä
1990–1991 Jari Härkälä / Erik Hämäläinen
1991–1992 Erik Hämäläinen
1992–1993 Antti Tuomenoksa
1993–1994 Arto Sirviö
1994–1995 Arto Sirviö
1995–1996 Pekka Tirkkonen
1996–1997  Mika Laaksonen / Marko Ojanen
1997–1998 Jermu Pisto
1998–1999 Pekka Tirkkonen

2005–2006 Samuli Suhonen
2006–2007 Martin Sonnenberg
2007–2008 Jarkko Kauvosaari
2008–2009 Sami Kapanen
2009–2010 Sami Kapanen
2010–2011 Tommi Miettinen
2011–2012 Sami Kapanen / Tommi Miettinen
2012–2013 Sami Kapanen / Tommi Miettinen
2013–2014 Jukka Voutilainen / Adam Masuhr / Jussi Timonen
2014–2015 Mikko Jokela / Jukka Voutilainen
2015–2016 Mikko Jokela
2016–2017 Jussi Timonen
2017-2018 Tommi Jokinen

Seuraennätyksiä
Ura
Eniten kausia: Jari Börje Järvinen[7] 12
Eniten otteluita: Jussi Timonen, 403
Eniten maaleja: Sami Kapanen, 105
Eniten syöttöjä: Tuomas Kiiskinen, 156
Eniten pisteitä: Sami Kapanen, 250
Eniten jäähyminuutteja: Janne Jalasvaara, 317
Eniten voittoja: Pasi Kuivalainen, 75
Eniten nollapelejä: Ari Ahonen ja Eero Kilpeläinen, 13
Eniten pudotuspelejä: Jussi Timonen, 53
Eniten pisteitä pudotuspeleissä: Sami Kapanen, 27
Eniten voittoja runkosarjassa valmentajalla: Pekka Virta, 167
Runkosarja
Eniten maaleja: Darius Rusnak, 29 (1989–1990)
puolustajalta: Juha Tuohimaa, 17 (1989-1990)
Eniten syöttöjä: Jouni Rinne, 42 (1988–1989)
syöttöjä puolustajalta: Juha Tuohimaa, 28 (1989-1990)
Eniten pisteitä: Darius Rusnak, 60 (1990–1991)
pisteitä puolustajalta: Juha Tuohimaa, 45 (1989-90)
Eniten maaleja tulokkaalta: Teemu Hartikainen, 17 (2008–2009)
syöttöjä tulokkaalta: Santeri Lukka, 17 (2015-16)
pisteitä tulokkaalta: Artturi Lehkonen, 30 (2012–13)
Eniten jäähyminuutteja: Kyle Rossiter, 187 (2005–2006)
Paras +/-: Tuomas Kiiskinen, +25 (2011-2012)
Eniten voittoja: Ari Ahonen, 23 (2010-11)
Eniten nollapelejä: Mikko Koskinen, 7 (2012–13)
Paras torjuntaprosentti: Ari Ahonen, 94,1% (2011-2012, 18 peliä)
Paras maalienpäästökeskiarvo: Ari Ahonen, 1.48 (2011-2012, 18 peliä)
Eniten pisteitä pudotuspeleissä: Sami Kapanen, 13 (2009–2010)
Joukkuetilastot
Paras kausi runkosarjassa: 2011–2012; 115 p
Eniten voittoja varsinaisella peliajalla: 37 (2011-2012)
Eniten tappioita varsinaisella peliajalla: 41 (2005-2006)
Eniten voittoja putkeen: 9 (2017-2018)
Eniten tehtyjä maaleja: 205 (1989–1990)
Eniten päästettyjä maaleja: 237 (2005–2006)
Eniten jäähyminuutteja: 1134 (2005–2006)
Parhaat pudotuspelit: SM-hopea vuonna 1991 ja 2017
Tilastot SM-sarjan / SM-liigan runkosarjassa ja pudotuspeleissä

Runkosarjassa (tilanne 13.12.2017)
Huom! Kauden 2003-04 jälkeen SM-liigassa tilastoihin ei enää laskettu tasapelejä
30 kautta
1400 ottelua
491 voittoa
75 tasapeliä
681 häviötä
77 voittoa jatkoajalla ja voittolaukauskilpailuissa
76 häviötä jatkoajalla ja voittolaukauskilpailuissa
tehtyjen ja päästettyjen maalien erotus: 3909 - 4767
Pudotuspeleissä
Yhdeksän kertaa pudotuspeleissä
28 voittoa ja 44 häviötä
tehtyjen ja päästettyjen maalien erotus: 140 - 209
2 hopeaa (1991, 2017) ja 1 pronssi (2009)
Maineikkaita pelaajia
Jäädytetyt pelinumerot
1 Pasi Kuivalainen
27 Jouni Rinne
24 Sami Kapanen
44 Kimmo Timonen

Nämä numerot eivät ole käytössä: 19  (Tuomas Kiiskinen) ja 70 (Teemu Hartikainen)
KalPan jääkiekkoleijonia
Jollain tavalla KalPan toiminnassa mukana olleet Jääkiekkoleijona-kunniamaininnan saaneet henkilöt. Suluissa jääkiekkoleijonanumero, aatelointivuosi ja kategoria.
Juhani Wahlsten (#43, 1986, pelaaja).
Pelasi SM-sarjaa vuosina 1957-59. 26 ottelua, 26+14=40, 6 jäähyminuuttia.
Matti Keinonen (#50, 1987, pelaaja).
Päävalmentajana 1. divisioonakaudella 1982-83
Raimo Sepponen (#54, 1987, erotuomari).
Pelasi SM-sarjaa vuosina 1957-59. 23 ottelua.
Veli-Pekka Ketola (#72, 1990, pelaaja)
Pelasi 1. divisioonakaudella 1982-83. 6 ottelua, 4+8=12, 6 jäähyminuuttia
Mikko Leinonen (#101, 1995, pelaaja)
Pelasi SM-liigakaudella 1986-87. 8 ottelua, 4+0=4, 30 jäähyminuuttia
Reijo Ruotsalainen (#122, 2000, pelaaja)
Pelasi SM-liigakaudella 1995-96. 16 ottelua, 3+5=8, 4 jäähyminuuttia
Hannu Kapanen (#159, 2005, pelaaja)
Toimi seurassa juniorivalmennuspäällikkönä, apuvalmentaja ja päävalmentajana SM-liigavuosina 1988-94, 1999 SM-liigan karsinnoissa ja kaudella 2006-07. Vuodesta 2003 lähtien toiminut muun muassa Mestiksessä apuvalmentajana, hallituksen jäsenenä ja Hannes-Klubi -nimisen VIP-aition isäntänä.
Jouni Rinne (# 166, 2005, pelaaja)
Pelasi seurassa vuosina 1984-90 ja yhden SM-liigaottelun kaudella 1998-99 sekä 1. divisioonaa että SM-liigaa. Toimi SM-liigakaudella 1998-99 seuran päävalmentajana 14. joulukuuta lähtien.
1. divisioona: 82 ottelua, 73+105=178, 49 jäähyminuuttia. SM-liiga: 163 ottelua, 84+122=206, 56 jäähyminuuttia.
Pekka Järvelä (#175, 2006, pelaaja)
Pelasi seurassa SM-liigakaudella 1993-94. 40 ottelua, 11+12=23, 32 jäähyminuuttia.
Riikka Välilä (#190, 2007, pelaaja)
Pelasi naisten SM-sarjajoukkueessa vuosina 1994-96.
Erik Hämäläinen (#193, 2009, pelaaja)
Pelasi seurassa vuosina 1988-92. 175 ottelua, 42+59=101, 102 jäähyminuuttia.
Mika Strömberg (#209, 2011, pelaaja)
Pelasi seurassa vuosina 2007-10. 129 ottelua, 13+49=62, 179 jäähyminuuttia
Sami Kapanen (#224, 2014, pelaaja)
Pelasi seurassa Liigaa vuosina 1990-94, 2008-10 ja 2011-14 sekä Mestistä 2004-05. Seuran pääomistaja vuodesta 2002 lähtien, kaudella 2010-11 toimitusjohtajana ja juniorijoukkueiden henkilökohtaisena valmentajana.
Liiga: 353 ottelua, 105+145=250, 187 jäähyminuuttia. Mestis: 10 ottelua, 6+3=9, 4 jäähyminuuttia.
Palkittuja KalPan pelaajia
SM-liigan kakkostähdistökentällinen:
Juha Tuohimaa (1990) ja Peter Slanina (1991)
Sisu-pelaaja:
Juha Jokiharju (1992)
Jääkiekon SM-liigan kuukauden pelaaja:
Sami Kapanen (tammikuu 1994 ja lokakuu 2008), Tuomas Kiiskinen (syyskuu 2009) ja Matti Kuparinen (lokakuu 2011)
SM-liigan tähdistökentällinen:
Sami Kapanen (1994, 2009 ja 2010), Sakari Salminen (2013), Eero Kilpeläinen (2017), Jaakko Rissanen (2017)
Jarmo Wasama -palkinto:
Teemu Hartikainen (2009) ja Artturi Lehkonen (2013)
Raimo Kilpiö -palkinto:
Sami Kapanen (2009)
Kultainen kypärä
Sakari Salminen (2013)
Urpo Ylönen-palkinto
Eero Kilpeläinen (2017)
Kalevi Numminen-palkinto
Pekka Virta (2017)
NHL:ään varattuja pelaajia

KalPaa edustaneita pelaajia arvoturnauksissa
A-maajoukkue
Juhani Wahlsten: MM-kisat 1959
Jarmo Kekäläinen: Canada Cup 1991
Pekka Tirkkonen: Canada Cup 1991
Erik Hämäläinen: MM-kisat 1992
Sami Kapanen: Olympialaiset 1994, MM-kisat 1994, MM-kisat 1995, MM-kisat 1998, MM-kisat 2001, 2009, 2010 ja Jääkiekon maailmancup 2004
Pasi Kuivalainen: Olympialaiset 1994 ja MM-kisat 1994
Adam Hall: MM-kisat 2005
Kimmo Timonen: MM-kisat 2005 ja Jääkiekon maailmancup 2004
Tuomas Kiiskinen: MM-kisat 2012
Sakari Salminen: MM-kisat 2013
Nuorten maajoukkue
Mikko Laaksonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1987
Timo Kulonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1987
Ari Hilli: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1988
Tero Arkiomaa: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1988
Vesa Savolainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1988
Janne Kekäläinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1990
Pasi Kuivalainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1991 ja 1992
Sami Kapanen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1992 ja 1993
Kimmo Timonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1993 ja 1994
Tommi Miettinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1994 ja 1995
Jussi Tarvainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1994, 1995 ja 1996
Mikko Jokela: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 1999
Juha Alastalo: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 1999
Juho Kuronen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2000
Tuomas Nissinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2001
Jussi Timonen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2001
Eero Kilpeläinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2003
Olli-Pekka Komulainen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2003
Mikko Kukkonen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2006
Jani Savolainen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2006
Juuso Puustinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2006
Jarkko Malinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2008
Teemu Hartikainen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2009 ja 2010 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2008
Ville Hyvärinen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2009
Petteri Similä: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2010
Jasse Ikonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2010 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2008
Iiro Pakarinen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2010 ja 2011 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2009
Rasmus Rissanen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2011 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2008
Toni Kallela: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2011
Simo-Pekka Riikola: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2012 sekä Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2010
Henri Ikonen: Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2012
Kasperi Kapanen: Nuorten olympialaiset 2012, Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2013 ja Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2016
Miikka Pitkänen: Nuorten olympialaiset 2012
Juuso Riikola: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2013
Saku Kinnunen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2014 ja Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2013
Artturi Lehkonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2013 ja 2014 ja Alle 18-vuotiaiden MM-kisat 2013
Niko Mikkola: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2016
Joni Ikonen: Alle 20-vuotiaiden MM-kisat 2018
Valmentajat SM-liigassa
1986–1987 Esko Nokelainen
1987–1988 Esko Nokelainen, Juha Junno 30. tammikuuta alkaen
1988–1993 Juha Junno
1993–1994 Hannu Kapanen
1994–1995 Anatoli Bogdanov
1995–1996 Anatoli Bogdanov, Pekka Hämäläinen 23. tammikuuta alkaen
1996–1997 Pekka Hämäläinen, Markku Keinänen 16. marraskuuta alkaen, Jari Härkälä 22. marraskuuta alkaen
1997–1998 Jari Härkälä, Markku Keinänen 23. lokakuuta alkaen, Risto Kerminen 30. lokakuuta alkaen
1998–1999 Jan Neliba, Jouni Rinne 14. joulukuuta alkaen
2005–2006 Mika Pieniniemi
2006–2007 Mika Pieniniemi, Pekka Virta 29. syyskuuta alkaen
2007–2011 Pekka Virta
2011–2012 Tuomas Tuokkola
2012–2013 Jari Laukkanen
2013-2014 Jari Laukkanen, 27.2 alkaen Anssi Laine
2014-2017 Pekka Virta
2017- Sami Kapanen
Lähteet
Jouni Huttunen, Mikael Juntunen: Kilpisydämellä - 80 vuotta täyttä tunnetta: KalPan 80-vuotishistoriakirja (2009) ISBN 9789529257638
Ari Mennander, Pasi Mennander: Liigatähdet - Jääkiekon SM-liiga 30 vuotta 1975–2005 (2004)ISBN 951-20-6684-X

 (KalPa:n tilastot SM-sarjassa ja -liigassa)

 (linkin kautta voi katsoa sarjataulukon tilastoja kaudesta 1975-76 lähtien)
Viitteet

Aiheesta muualla
Seuran sivusto:
Seuran juniorijaoston sivusto:
Kannattajasivusto:
Vierasotteluiden radioselostus:

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka oli KalPa ensimmäinen toimitusjohtaja?