Walter Magnus Runeberg (29. joulukuuta 1838 Porvoo – 23. joulukuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, Fredrika ja J.L.Runebergin poika. Hänen työnsä olivat aluksi ihanteellis-klassisia, liittyen lähinnä Bertel Thorvaldseniin, mutta myöhemmin hänen töihinsä tuli myös realistisia piirteitä[1].
Elämänvaiheita
Walter pääsi ylioppilaaksi yksityistodistuksella vuonna 1858. Hän opiskeli Kööpenhaminassa, Roomassa ja vuodesta 1876 Pariisissa[1]. Kööpenhaminan nelivuotinen kausi sisälsi työskentelyä Bertel Thorvaldsenin opissa olleen H. V. Bissenin ohjauksessa. Tällöin hän omaksui uusklassismin ihanteita, joiden mukaan taiteen tulee vaikuttaa ihmisiin ylevöittävästi ajatuksen ja tunteen puhtauden ja muodon kauneuden avulla. Ranskan-kausi toi mukanaan realismin näkemyksiä, mutta pääosin Runeberg pysyi uusklassismin kannalla.[2] Hänen teoksiaan on muun muassa Apollon ja Marsyas (1874), Suomen ensimmäinen suuri marmoriveistos, joka toteutettiin arpajaisista saaduilla varoilla[3]. Walter Runeberg sai filosofian kunniatohtorin arvon vuonna 1907. [4]
Walter Runeberg oli naimisissa 1867–1916 Lina Elfvingin (k. 1916) kanssa.[4]
Tuotanto
Runebergin tuotannon valtajuonteena ovat muotokuvat, joita hän teki aikansa pohjoismaisista merkkihenkilöistä ja suomalaisista suurmiehistä. Hänen töitään ovat muiden muassa Johan Ludvig Runebergin patsas Helsingin Esplanadin puistossa ja Aleksanteri II:n patsas Senaatintorilla sekä Pietari Brahen patsas Raahessa ja Turun Brahenpuistossa (molemmat 1888). Aleksanteri II:n patsaalla on monivaiheinen syntyhistoria. Patsaskilpailun voittanut Johannes Takanen kuoli, ja Runebergin oli toteutettava teos Takasen suunnitelman mukaisesti.[2]

Teoksia

Kilian Stolbaeus, Lund, Ruotsi.
Otto Donner.
Sofia Kovalevskaja, Runebergin kotimuseo, Porvoo.
J. L. Runeberg, 1885, Helsinki.
Suomi-neito, 1885, J.L.Runebergin muistomerkin jalusta, Helsinki.
Pietari Brahe, 1888, Turku.
Pietari Brahe, 1888, Raahe.
Danaidit, 1893, Lastensairaalan piha-alue, Helsinki.
Pax, 1893, Turun pääkirjaston aula, Turku.
Anders Jahan Retzius, 1906, Lund.
Taiteen haltija, 1887, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki
Walter Runebergin hauta, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki
Taiteen haltija kipsi malli, 1887, Runebergin museo, Porvoo
Apollon ja Marsyas, 1874, Ateneum, Helsinki

Lähteet
Otavan Iso Fokus, Kertovasti kuvitettu 8-osainen tietosanakirja, Osa 6, s. 3579, Otava 1974 ISBN 951-1-01236-3

Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Suomalaiset kuvanveistäjät
Luokka:Vuonna 1838 syntyneet
Luokka:Vuonna 1920 kuolleet


Kuormalava on tavaran kuljetuksessa ja varastoinnissa käytettävä määräkokoinen, tavallisesti puinen matala lava.[1] Vakiomuotoisten kuormalavojen käyttö nopeuttaa kuorman lastausta ja purkua niin maantie- kuin rautatieliikenteessä ja mahdollistaa tavaran tehokkaan käsittelyn varastoissa. Kuormalavat ovat joko standardin mukaisia vaihtolavoja tai kertalavoja.
Rakenne
Kuormalavan pääosat ovat kansi, välituet ja pohja. Puisessa lavassa välituet (tai yksi pitkä välituki) ja alin pohjalauta muodostavat pitkulaisen jalan. Jalkoja on lavassa useimmiten kolme, pienissä kertalavoissa kaksi. Kannen ylin osa koostuu yleensä yhdensuuntaisten lautojen rivistä, jossa on tyypillisesti 5–9 lautaa, suurissa kertalavoissa enemmänkin. Standardilavoissa kansilautojen välissä on reilut raot, mutta myös umpikantisia lavoja valmistetaan.
Pohjarakenteeltaan kuormalava voi olla jalkalava tai kehälava. Jalkalavan alle voi kahdelta suunnalta ajaa esteettä myös lavansiirtovaunulla, kuten haarukkavaunulla. Kehälavassa taas kaikilla sivuilla on pohjalauta, mikä parantaa lavan kantavuutta.
Jos lavan jokaisella sivulla on käsittelyaukot trukin sarvia varten, puhutaan nelitielavasta. Jos jalan välituet ovat koko mitaltaan umpinaiset eli aukottomat, on kyseessä kaksitielava.
Mitat

Standardikokoisista lavoista Suomessa on käytössä FIN- ja EUR-lavoja sekä myymälälavoja. FIN-lava on kooltaan 1000mm× 1200mm ja EUR-lava 800mm× 1200mm.[2][3]
Nämä standardilavat tunnistaa FIN- tai EUR-leimasta lavan sivussa. Myymälälavan (puhekielessä "teholavan" tai "puolilavan") koko on 800mm× 600mm.[4]
FIN-lavan koko perustuu VR:n käyttämään lavatyyppiin eli VR-lavaan. Suomalaisen standardin EUR-lavaa suurempi leveys selittyy rataverkkomme suuremmalla raideleveydellä, jonka vuoksi suomalaisen tavaravaunun pohja on leveämpi kuin Länsi-Euroopan junissa.
EUR-lavan standardoitu korkeus on 144mm; tyypillisesti lavojen korkeus on 100–200mm.
Puisen FIN-lavan tyypillinen massa on noin 25 kg, EUR-lava painaa vastaavasti 20–22 kg.[5][6] Kuormalavan paino voi vaihdella useita kiloja käytetyn puulajin ja lavan kosteuden mukaan.[7]
Käyttö
Standardilavan hinta on toistakymmentä euroa[8], joten lavojen liikkeitä eli lavavelkoja yritysten välillä seurataan kuormalavakuitein.[9] Usein kuormantoimituksen yhteydessä täydet lavat vaihdetaan tyhjiin vastaaviin lavoihin.[10] Myös rikkoontuneiden lavojen korjaus- ja kierrätystoimintaa harjoitetaan laajalti.[11] Kuormalavojen korjauskin on standardoitu.[12]
Standardilavan käyttöikä voi olla huomattavan pitkä, kovassakin käytössä useita vuosia. Kertalavojen heikon kestävyyden ja alhaisen vaihtoarvon vuoksi niistä käytetään myös nimitystä roskalava.
Vakiokokoisiin kuormalavoihin on saatavana lavakauluksia (nurkistaan saranoitu matala puinen "seinä")[13] ja häkkikehyksiä (tavallisesti korkeahko metalliverkkoseinä). Kuorman tai lavojen pinoamisen mahdollistavia määrämittaisia välilevyjä, nurkkatolppia ja kansikehikoita on myös saatavilla.
Kuormalava voidaan varustaa RFID-tunnisteella, joka toimii eräänlaisena lavan rekisterinumerona. Tällaisia tunnistelavoja käytetään lähinnä suljetussa kierrossa, esimerkiksi tehtaan sisäisessä tavaraliikenteessä.
Valmistusmateriaalit

Kuormalavoja valmistetaan myös muista materiaaleista kuin sahatavarasta tai vanereista. Näitä ovat ainakin aaltopahvi ja kartonki sekä muovi. Puulavaa kevyempi vaihtoehto säästää rahtikustannuksia etenkin ilmakuljetuksissa. Myymälälavasta on standardoitu myös muovinen versio.[14] Erikoistarkoituksiin lavoja tehdään myös muista aineista, kuten teräksestä tai alumiinista.
Käsittelemättömästä sahatavarasta valmistettujen lavojen mukana voi levitä esimerkiksi tuholaishyönteisiä, jotka vierasperäisiä tuholaisina voivat aiheuttaa suurta tuhoa esimerkiksi puustolle. Standardin ISPM15 mukaan kaikkiin maihin ei saa viedä käsittelemätöntä puuta,[15] ja usein tulee halvemmaksi käyttää esimerkiksi kuitulavaa kuin erikoiskäsiteltyä puulavaa.
Suomalainen ElteteTPMOy on kehittänyt sekä erilaisia kartonkilavaratkaisuja että automaattisia lavanvalmistustekniikoita. Suomen KuitulavaOy on valmistanut kuormalavoja kartongista ja aaltopahvista vuodesta 1995 lähtien. Suomen Kuitulava voitti kehittämällään kuitulavalla ja sen automatisoidulla valmistusmenetelmällä INNOSUOMI-palkinnon vuonna 2003.[16]
Lähteet
Viitteet

Aiheesta muualla

 SFS ry, verkkokauppa: Kuormalavastandardit
 Eltete TPM Ltd
 Suomen Kuitulava Oy
 Puupakkausten tuottajayhteisö
 Evira

Luokka:Logistiikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Simpsonit () on Matt Groeningin luoma ja Gracie Films -yhtiön tuottama Emmy-palkittu television animaatiosarja, joka kertoo viisihenkisen yhdysvaltalaisperheen elämästä. Sarjan oikeudet omistaa 20th Century Fox, ja sarjan ensimmäinen jakso esitettiin vuonna 1989.
Simpsonit on Yhdysvalloissa kaikkien aikojen pisimpään yhtäjaksoisesti jatkunut piirrossarja ja tilannekomedia.[1]
Yhdysvalloissa sarjaa esittää Fox-televisiokanava. Sarjasta on Yhdysvalloissa esitetty kesään 2016 mennessä 27 tuotantokautta. Suomessa sarjaa esittävät Sub ja FOX. Aiemmin sarjaa on esitetty myös Kolmoskanavalla ja MTV3 -kanavalla.
Sarjaa pidetään aikuisillekin suunnattujen animaatiosarjojen edelläkävijänä, ja sarja on vaikuttanut aikuisille suunnattujen 1990-luvun tilannekomedioiden syntyyn.[2] Sarja on saavuttanut sekä Yhdysvalloissa että ympäri maailmaa suuren suosion ja on saanut useita TV-palkintoja.
Simpsoneista on tuotettu kokoillan elokuva The Simpsons Movie vuonna 2007.
Yleistä

Sarjassa kuvataan satiirisella tavalla Simpsonin perheen Homerin, Margen, Bartin, Lisan ja Maggien elämää. Perhe seikkailee kuvitteellisessa Springfieldin kaupungissa. Jaksoissa on runsaasti viittauksia amerikkalaiseen populaarikulttuuriin, politiikkaan ja muihin ajankohtaisiin ilmiöihin sekä amerikkalaisen yhteiskunnan ongelmiin.
Hahmot

Simpsonien päähahmoja ovat Simpsonin perheen jäsenet. Nykyisin tärkeimmässä roolissa on Homer-isä, mutta sarjan alkuaikoina perheen ilkikurinen esikoispoika Bart oli keskeinen hahmo. Sarjan markkinoinnissa keskityttiin tuolloin lähinnä Bartiin, ja kaupoissa oli monenlaisia Bart-tuotteita kuten videopelejä ja äänilevyjä. Ensimmäisten kausien jälkeen sarjan painopistettä alettiin siirtää myös muihin perheenjäseniin ja sivuhahmoihin.[3]
Simpsonin perheen lisäksi sarjassa on suuri joukko karrikoituja sivuhahmoja, kuten uskonnollinen naapuri Ned Flanders, ydinvoimalan omistaja, upporikas Mr. Burns, Hassu-klovni, Intiasta kotoisin oleva lähikaupan myyjä Apu sekä iso joukko Simpsonien sukulaisia, tuttavia ja lasten koulutovereita. Hahmot eivät juuri vanhene vuosien ja tuotantokausien varrella.

Simpsonien vakituisia hahmoja ryhmäkuvassa
Päähahmot
Homer Simpson, Bartin, Lisan ja Maggien isä sekä Margen aviomies. Homer on töissä Springfieldin ydinvoimalan 7G-sektorin turvallisuusvalvojana. Vapaa-aikansa hän viettää nukkumalla, katsomalla televisiota, juomalla Duff-merkkistä olutta ja syömällä donitseja. Homerin lempiharrastuksiin kuuluvat myös kaljanjuonti Moen kapakassa ja keilaaminen. Homer katsoo televisiosta yleensä jalkapalloa ja baseballia. — Ääninäyttelijä: Dan Castellaneta.
Marge Simpson, o.s. Bouvier, Bartin, Lisan ja Maggien äiti sekä Homerin vaimo. Marge tunnetaan sinisistä ja korkeista hiuksistaan. Marge on kotirouva, mutta hän on kokeillut ainakin poliisin, kiinteistövälittäjän, kirjailijan, Moen apurin, puusepän ja rinkelinmyyjän ammattia. — Ääninäyttelijä: Julie Kavner.
Bart Simpson, Homerin ja Margen ensimmäinen lapsi, Lisan ja Maggien isoveli. Bart on 10-vuotias poika, joka käy Springfieldin ala-asteen neljättä luokkaa. Hän tekee mielellään kaikenlaisia kepposia isälleen Homerille, opettajilleen ja rehtorillensa. — Ääninäyttelijä: Nancy Cartwright.
Lisa Simpson, Homerin ja Margen toinen lapsi, Bartin pikkusisko ja Maggien isosisko. Lisa pitää saksofoninsoitosta, lukemisesta ja koulunkäynnistä. Hän on koulunsa parhaita oppilaita. Lisa on kasvissyöjä, skeptikko, buddhalainen ja naisasialiikkeen kannattaja. — Ääninäyttelijä: Yeardley Smith.
Maggie Simpson, Homerin ja Margen kolmas lapsi, Bartin ja Lisan pikkusisko. On vauvaiässä ja imee jatkuvasti tuttiaan.
Tapahtumapaikka

Sarjan tapahtumapaikkana toimii yhdysvaltalainen kuvitteellinen Springfieldin kaupunki.[4] Tapahtumat keskittyvät Simpsoneiden kotiin 742 Evergreen Terracelle, Springfieldin ala-asteelle, Moen kapakkaan, sekä Springfieldin ydinvoimalaan. Springfieldin maisemaan kuuluu rannikkoa, aavikkoa, maaseutua ja korkeita vuorenhuippuja. Groening itse on kertonut kaupungin sisältävän samankaltaisuuksia Oregonin Portlandiin, kaupunkiin, jossa hän kasvoi.[5] Kaupungin nimeksi valittiin Springfield sen yleisyyden vuoksi.
Springfieldin sijaintia ei sarjassa ole määritelty.[4] Jaksossa Naurun takana (Behind the Laughter) lukija puhuu Simpsoneista "pohjoiskentuckyläisenä perheenä". Uusinnassa sijainti oli kuitenkin vaihtunut Missouriin.[6]
Avausanimaatio ja tunnusmusiikki

Simpsonien avausosiossa on vakituisen sisällön lisäksi vaihtuvaa sisältöä: liitutaulukohtaus, saksofonisoolo ja sohvakohtaus. Avausanimaatio alkaa Bartin liitutaulukohtauksella. Itse kohtaus on joka jaksossa erilainen, ja teksti on aina rangaistusmuotoinen. Lisan saksofonisoolo on vaihdellut joissakin jaksoissa. Lisan saksofonista on kuultu muun muassa Frank Zappan, James Brownin ja Charlie Parkerin säveliä.[7] Myös Lisan saksofonin väri on vaihdellut. Sohvakohtauksessa Simpsoneiden perhe syöksyy sohvalle, jolloin tapahtuu jotakin kummallista tai vitsikästä. Kohtausten realistisuus vaihtelee laidasta laitaan, ja niitä kierrätetään silloin tällöin.[8] Viime vuosina avausta on lyhennetty aiemmasta, ja usein kuva siirtyy suoraan sohvakohtaukseen ohjelman alkamisen jälkeen.
Avausosiossa soivan tunnusmusiikin sävelsi Danny Elfman Matt Groeningin pyynnöstä.[9]
Kulttuuriset viittaukset
Simpsonit on täynnä viittauksia länsimaiseen yhteiskuntaan, populaarikulttuuriin ja historiaan. Siinä on vieraillut kymmeniä aikansa tunnetuimpia julkisuuden henkilöitä. Jaksojen juonet ovat joskus mukaelmia tunnetuista tarinoista esimerkiksi Mark Twainilta tai Edgar Allan Poelta. Etenkin avausosion sohvavitsissä on usein suoria viittauksia populaarikulttuurin historiaan, niin animaatioon kuin muuhunkin.[10]
Satiiri
Simpsonien satiiri pyrkii usein tekemään kaikista osapuolista tasapuolisesti naurettavan.[11] Jo avausosion liitutaulukohtauksessa Bartin kirjoittamassa lauseessa on joskus purevaa yhteiskuntakritiikkiä. Ilmestymisaikanaan Simpsonit haastoi Yhdysvalloissa vallitsevan ilmapiirin, jossa korostettiin perinteisiä perhearvoja ja käsitystä siitä, millainen on toimiva perhe. Ristiriidan seurauksena jopa presidentti Bush arvosteli sarjan perhekäsitystä, mihin Bart pian vastasi sarjassa.[12]
Perhearvojen satirisoinnista huolimatta Simpsonien arvot voidaan myös nähdä perinteisen amerikkalaisina: sarjassa kehotetaan epäilemään hallitusta ja poliitikkoja, luottamaan omaan neuvokkuuteen ja taistelemaan yksilönvapauksien puolesta sortoa ja mielivaltaa vastaan.[13]
Historia
Tausta
Simpsonit syntyi aikana, jolloin yhdysvaltalainen animaatio oli aallonpohjassa niin televisiossa kuin elokuvateattereissakin. Televisiossa näytettiin vain lapsille suunnattuja animaatioita, ja piirrosohjelmista oli lasten suojelemiseksi karsittu kaikki väkivaltaan viittaavakin, eikä niissä ollut aiempaa pilkallisuuttakaan.[14][15] Animaation uutta nousua siivittivät Simpsonien ohella elokuva Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (1988) ja juuri ennen Simpsonien oman sarjan alkua julkaistu Disneyn menestysanimaatio Pieni merenneito (1989).[15]
Synty

Simpsonit saivat alkunsa kun televisio- ja elokuvatuottaja James L. Brooks halusi piristää tuottamaansa televisiosarjaa The Tracey Ullman Show'ta lyhyillä animaatiokatkelmilla mainoskatkojen edellä ja jälkeen. Sarjan piirtäjäksi Brooks halusi Matt Groeningin, sillä hän piti Groeningin piirtämästä Elämä on helvettiä -sarjakuvasta, joka ilmestyi Los Angeles Reader -lehdessä. Brooks otti Groeningiin yhteyttä vuonna 1985. Groening ei suostunut siirtämään olemassa olevaa sarjakuvaansa animaatioksi, joten hän keksi Simpsonien perheen ja luonnosteli sen varttitunnin aikana odottaessaan pääsyä Brooksin puheille. Hahmojen nimet hän otti omasta perheestään, paitsi Bartin, joka oli anagrammi sanasta brat, 'kakara'.[16]
Brooks hyväksyi Groeningin ajatuksen, ja Tracey Ullman Show'ta alettiin tehdä yhdessä Groeningin animaatioiden kanssa. Animaatioiden käskirjoituksesta vastasi Groening itse, ja niitä piirsi Yhdysvalloissa Klasky-Csupon animaatiostudiolla yhteensä neljä animoijaa, yleensä kaksi kerrallaan. Useimmat ääninäyttelijät otettiin Tracey Ullman Show'sta.[17] Hahmojen keltaisen värin keksi luultavasti animaatiostudion Gyorgi Peluci.[18]
Simpsonit esiintyivät ensimmäisen kerran sarjan kolmannessa jaksossa 19. huhtikuuta 1987. Simpsonien jakso nimeltä Hyvää yötä (”Good night”) kesti alle kaksi minuuttia.[19] Simpsonit-lyhytelokuvia tehtiin kolmen kauden aikana yhteensä 48 kappaletta. Mukana olivat kaikki nykyiset perheenjäsenet ja muutama sivuhahmo. Hahmojen persoonallisuudet eivät vielä olleet täysin kehittyneet: esimerkiksi Lisa ei ollut älykkö vaan samankaltainen kuin Bart.[20] Hahmot olivat vielä varsin karkeasti piirrettyjä ja muistuttivat nykyisiä muotojaan vasta etäisesti. Groening lähetti raakaluonnokset animaattoreille sellaisinaan ja oletti heidän siistivän niitä. Animaattorit kuitenkin vain jäljensivät Groeningin piirrokset.[21]
Simpsonien suosio kasvoi nopeasti, heidän osuutensa piteni, ja animaation taso parani. Sarjan kolmannen kauden jälkeen Simpsonien oman sarjan valmistelut olivat jo käynnissä, eikä heitä enää nähty Tracey Ullman Show'ssa.[22]
Oman sarjan alku
Simpsonit sai oman puolituntisen prime time -ohjelmapaikkansa nuorelta Fox-kanavalta vuonna 1989. Fox ehdotti vain neljää jaksoa, mutta Brooks onnistui saamaan sopimuksen kolmestatoista. Samalla hän sai läpi vaatimuksensa siitä, että määräysvalta ohjelman sisällöstä pysyy Brooksin omalla tuotantoyhtiö Gracie Filmsillä. Näin Simpsonien omintakeisen tyylin säilyminen oli suojattu kanavan johtajien vaatimuksilta. Sarjan päätuottajaksi Brooksin ja Groeningin lisäksi tuli Sam Simon. Tämä kolmikko vaikutti suuresti sarjan muotoutumiseen sen alkukausina. Brooksin osa oli sarjan kehittelyssä ja ohjauksessa, ja Groening ja Simon olivat tuotantovaiheen vetovastuussa.[23]
Sarjaan palkattiin iso joukko uusia käsikirjoittajia, kuten Jon Vitti, John Swartzwelder, Al Jean ja Mike Reiss. Sarjasta haluttiin tehdä realistinen ja uskottava aikuisten tilannekomedia, toisin kuin venyvät ja paukkuvat animaatiot sitä ennen. Naururaita päätettiin jättää pois.[24] Animaatiostudiolle palkattiin Wes Archerin ja David Silvermanin avuksi runsaasti lisävoimia, kuten Rich Moore ja Brad Bird. Yhteensä animaattoreita Los Angelesissa oli 50. Lopullinen värianimaatio päätettiin teettää Akom-yhtiössä Etelä-Koreassa, missä laatu oli korkea mutta kustannukset alhaiset.[25] Myös ääninäyttelijöitä palkattiin lisää, sillä sarjan hahmokavalkadi oli kasvanut.[26]
Ensimmäisen kauden ensimmäiseksi tarkoitetun jakson Lapsenvahti animointi oli heikkolaatuista, joten se siirrettiin esitettäväksi vasta kauden viimeisenä.[27] Simpsonien ensimmäinen jakso "Joulurauha" esitettiin Yhdysvalloissa sunnuntaina 17. joulukuuta 1989. Se sai heti innostuneen vastaanoton.[28] Sarja oli Yhdysvalloissa vuoden 28. katsotuin sarja 13,4 miljoonalla viikottaisella katsojallaan. Se sai vuonna 1990 parhaan animaatiosarjan Emmyn ja TCA:n parhaan komediasarjan palkinnon. Sarjan ensimmäinen globaali faniyhteisö alt.tv.simpsons perustettiin Usenetiin maaliskuussa 1990.[29]
Tuotantokaudet
Yhdysvaltain televisiossa

Suomen televisiossa
Suomessa Simpsonit nähtiin ensi kertaa Kolmoskanavalla 26. elokuuta 1991.[70] Jaksojen esitysjärjestyksessä siirryttiin alun jälkeen Yhdysvaltojen esitysjärjestykseen. Vuodesta 1993 lähtien televisiouudistuksen yhteydessä sarjan esittäminen siirtyi MTV3-kanavalle. Vuoden 2010 kevätkaudella Simpsonit siirtyivät kokonaan Subille.[71] Uudet jaksot esitetään Suomessa yleensä puolesta puolentoista vuoden viiveellä alkuperäiseen USA:n esitysajankohtaan verrattuna.
Sarjan suomenkielisenä tekstittäjänä oli yli 20 vuotta Sari Luhtanen, joka joutui lopettamaan syksyllä 2012, kun MTV ulkoisti käännöstoimintonsa ja vanhat kääntäjät irtisanoutuivat protestiksi.[72] Kaikki suomenkieliset hahmojen nimet (mm. Hassu-klovni, Tikku ja Takku, Läski-Tony) ovat Luhtasen keksimiä.[73]
Tuotanto
Tuottajat ja show runnerit

Matt Groening ja James L. Brooks ovat olleet ohjelman johtavia tuottajia läpi sarjan. Tuottajaa tärkeämpi osa jakson teossa on show runner, vastaava valvoja ja tuottaja, joka on myös jakson johtava käsikirjoittaja. Yleensä nämä johtajat pysyvät mukana sarjassa useiden tuotantokausien ajan.
Läpi sarjan palvelleet show runnerit:
Kaudet 1–2: Matt Groening, James L. Brooks & Sam Simon
Kaudet 3–4: Al Jean & Mike Reiss
Kaudet 5–6: David Mirkin
Kaudet 7–8: Bill Oakley & Josh Weinstein
Kaudet 9–12: Mike Scully
Kaudet 13–: Al Jean
Joillain tuotantokausilla on yksittäisissä jaksoissa ollut poikkeava show runner. Esimerkiksi 23. kaudesta alkaen jokainen kausi on sisältänyt muutaman jakson, joissa Matt Selman on toisena show runnerina Al Jeanin kanssa.
Käsikirjoittaminen
Uuden tuotantokauden käsikirjoittaminen alkaa vuodenvaihteen tienoilla, kahdeksasta kymmenen kuukautta ennen ensimmäisen jakson ensiesitystä. Käsikirjoittajaryhmä kokoontuu päätuottajan johdolla ja kehittää kauden jaksoille perusjuonet. Kokoontumisen jälkeen kukin kirjoittaja alkaa kehitellä yksittäisiä perusjuonia noin 25-sivuiseksi luonnokseksi. Saatuaan luonnokselle hyväksynnän käsikirjoittaja valmistelee sen täyspitkäksi eli noin 50-sivuiseksi jaksoksi. Täyspitkät juonet tuodaan takaisin kirjoittajaryhmälle, joka voi muuttaa, poistaa ja lisätä vitsejä tai kohtauksia. Valmiissa käsikirjoituksessa alkuperäisen kirjoittajan aineistoa on jäljellä 10–75%, joten muiden kuin nimetyn käsikirjoittajan osuus työstä on aina suuri.[74]
Sarjassa on joskus ollut vierailevia käsikirjoittajia. Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta on käsikirjoittanut yhdessä vaimonsa Deb Lacustan kanssa kahdeksan jaksoa vuodesta 2000 alkaen, ääninäyttelijä Harry Shearer käsikirjoitti yhden jakson 28. tuotantokaudelle vuonna 2016 ja sarjan pitkäaikainen ohjaaja David Silverman yhden jakson 29. tuotantokaudelle vuonna 2018.
Äänitys
Puolivalmista käsikirjoitusta aletaan työstää jaksoksi tilaisuudessa, jossa ääninäyttelijät lukevat sen ääneen läpi. Sitten käsikirjoitusta vielä muokataan, kunnes se on valmis lähetettäväksi äänitysstudiolle. Siellä jakson repliikit äänitetään kaikkien päänäyttelijöiden ollessa paikalla samassa huoneessa. Vierasäänet voidaan äänittää erikseen.[75][76]
Animointi
Simpsonit animoidaan Film Romanissa. Kolme ensimmäistä tuotantokautta animoi Gábor Csupón perustama Klasky Csupo -studio.[77] Kun ääninauha on toimitettu animaatiostudiolle, kolme taiteilijaa alkaa työstää jaksolle 200-sivuista kuvakäsikirjoitusta. Sen pohjalta jaksolle määrätty animoijaryhmä luonnostelee jakson kohtaukset mustavalkoisin piirroksin hahmoineen ja tapahtumaympäristöineen. Luonnokset kuvataan ja yhdistetään ääniraitaan luonnosanimaatioksi. Aineisto lähteteään Etelä-Koreaan studiolle, missä lopullinen värianimaatio tehdään. Kuvat väritetään nykyisin tietokoneella. Kahden–neljän kuukauden kuluttua valmis värianimaatio lähetetään takaisin Film Romanille, ja se viimeistellään oikean pituiseksi. Joskus myös repliikkeihin tehdään pieniä muutoksia.[78]
Musiikki
Äänitehosteet ja musiikki lisätään jaksoon viimeisenä.[79] Simpsonien musiikki on Alf Clausenin käsialaa. Hän tekee musiikkinsa Matt Groeningin pyynnöstä korostamaan hahmojen tunnetiloja eikä ruudulla näkyvää toimintaa, kuten perinteisissä piirretyissä. Clausen johtaa sävellystyön lisäksi myös noin 35-henkistä orkesteria.[80]
Ääninäyttelijät
Ääninäyttely suoritetaan Simpsoneissa huolellisesti. Hahmon äänenä pyritään aina käyttämään samaa näyttelijää. Mikäli se ei ole tilapäisesti mahdollista, näyttelijä kuolee tai poistuu muuten vain sarjasta, hahmo saatetaan jättää sarjasta pois. Päänäyttelijöiden osalta näin ei ole vielä käynyt, mutta esimerkiksi Phil Hartmanin, Doris Graun ja Marcia Wallacen kuoltua sekä Maggie Roswellin jäätyä palkkakiistan vuoksi väliaikaisesti tauolle heidän hahmonsa on jätetty pois sarjasta. Ainoa Graun näyttelemä hahmo tosin palautettiin sarjaan yli kymmenen vuotta myöhemmin uudelleenroolitettuna.
Päänäyttelijät
Simpsonien päänäyttelijät ja heidän tärkeimmät hahmonsa:

Muita vakituisia näyttelijöitä

Vierailevat tähdet

Simpsonit on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan eniten vierailevia kuuluisuuksia keränneenä animaatiosarjana. Sarjassa ovat vierailleet omilla äänillään ja hahmoillaan esimerkiksi Tony Blair, Meryl Streep, Aerosmith, Magic Johnson, Paul ja Linda McCartney, Britney Spears ja Michael Jackson.[81] Monet sarjaan piirretyt julkisuuden henkilöt ovat kuitenkin esiintyneet imitaattorien äänillä. Sarjassa on esiintynyt myös useita muualta tunnettuja fiktiivisiä hahmoja.
Televisiointi
Simpsoneita on televisioitu lukuisissa maissa useilla eri kanavilla, ja yhteensä Simpsoneita katsotaan yli 70 maassa. Valmiit jaksot toimitetaan ensimmäisenä sarjan tuottajakanavalle, amerikkalaiselle Foxille. Suomessa televisiointioikeudet omistaa MTV3 ja sen sisarkanava Sub. Jaksot tekstitetään Pohjoismaissa ja muutamassa muussa maassa, mutta myös dubbaaminen on yleistä useissa Manner-Euroopan maissa, kuten Ranskassa, Saksassa, Espanjassa ja Italiassa.
Erikoisjaksot
”Kauhujen talo” -jaksot
Lähelle halloweenia osuvasta jaksosta tehdään joka vuosi erikoisjakso, niin sanottu ”Kauhujen talo” (Treehouse of Horror). Jaksossa on aina kolme kauhutarinaa, joissa on joskus viittauksia kuuluisiin elokuviin ja kirjallisuuteen. Tämä perinne alkoi toisella tuotantokaudella.[82]
Trilogiajaksot
”Kauhujen talo” -jaksojen ohella sarjassa on toisinaan myös muita ns. trilogiajaksoja, jotka koostuvat kolmesta erillisestä tarinasta eivätkä kuulu sarjan normaaliin juonijatkumoon. Tarinat ovat usein parodioita klassikkokirjoista, saduista, historiasta tms. ja niissä on jokin yhdistävä teema.
Leikejaksot
Neljännestä kaudesta alkaen sarjassa on toisinaan esitetty vanhoista kohtauksista koostettuja leikejaksoja (clip show). Näitä jaksoja on tehty, jotta kauteen saataisiin lisää jaksoja työllistämättä tuotantotiimiä enempää.[83] Toistaiseksi viimeisin leikejakso oli 13. tuotantokaudella.
Takauma- ja tulevaisuusjaksot

Takaumajaksot on toistuva jaksotyyppi, jossa kurkistetaan hahmojen menneisyyteen. Takaumissa on kerrottu ainakin Margen ja Homerin tapaamisesta, perheen lasten syntymistä ja Homerin bändiurasta.
Takaumajaksojen vastakohtana sarjassa katsotaan joskus myös Simpsoneiden tulevaisuuteen. Jaksoissa on näytetty esimerkiksi Lisa Yhdysvaltain presidenttinä ja Bart tulevaisuuden ammatissaan sekä kerrottu tarinoita Bartin ja Lisan ensirakkauksista.
Vaikutus
Seuraajat
Simpsonien menestyksen myötä alettiin tehdä muitakin uusia animaatiosarjoja, joista osassa oli mukana Simpsonien aiempia tekijöitä. Näistä ensimmäisiä olivat The Critic (1994), Family Dog (1993), Fish Police (1992) ja Capitol Critters (1992). Nämä sarjat olivat lyhytikäisiä, mutta Beavis ja Butt-head (1993), Kukkulan kuningas (1997), South Park (1997), Futurama (1999) ja Family Guy (1999) menestyivät hyvin.[84]
Hokemat
Homer Simpsonin kuuluisin lausahdus ”D'oh!” on päässyt englannin kielen sanakirjaan Oxford English Dictionaryyn.[85] Homerin ääninäyttelijä Dan Castellaneta sanoo lainanneensa lausahduksen edesmenneeltä Jimmy Finlaysonilta, jonka näyttelemä sivuhenkilö Ohukainen ja Paksukainen -elokuvissa töksäytti usein jonkin mennessä pieleen ”douu”.[86] Simpsonien käsikirjoittajien keksimä kuvitteellinen sana, Jebediah Springfield -hahmoon liittyvä verbi ”embiggen” (’isontaa’) hyväksyttiin puolestaan vuonna 2018 arvostettuun Merriam-Webster-sanakirjaan.[87]
Palkinnot

Simpsonit-sarja on palkittu useaan otteeseen erilaisilla palkinnoilla. Simpsonit on voittanut 23 Emmy-palkintoa, 22 Annie-palkintoa ja yhden Peabody-palkinnon. Tammikuussa 2000 sarja pääsi kuululle Hollywoodin Walk of Famelle. Ensimmäinen yksittäiselle jaksolle myönnetyn Emmy-palkinnon voittanut jakso oli 1. tuotantokauden jakso ”Sulhanen”. Tämän jakson lisäksi yhdeksän muuta Simpsonit-jaksoa on voittanut yksittäisen jakson Emmyn, viimeisimpänä 19. tuotantokauden jakso ”Muistinmenetys”.
Tämän lisäksi yhdysvaltalainen Time-lehti on valinnut Simpsonit vuosisadan parhaaksi sarjaksi[88] ja samainen lehti valitsi sarjan hahmot Bart ja Lisa Simpsonin 50 parhaan piirroshahmon joukkoon.[89] Sen lisäksi Time on valinnut Bartin vuonna 1998 100 merkittävimmän 1900-luvun henkilön joukkoon luettelon ainoana kuvitteellisena henkilönä.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa Simpsonit pääsi kärkipaikalle kolmessa Channel 4:n teettämässä katsojakyselyssä. Sarja äänestettiin 1. sijalle sekä 100 parhaan lastensarjan että 100 parhaan animaation listauksessa.[90][91] Homer Simpson taas valittiin parhaaksi televisiohahmoksi.[92]
Arvostelua
Sisällön arvostelu
Simpsonit käsittelee arkojakin aiheita ja sen huumori on roisia, minkä johdosta se on vuosien varrella saanut kriittistä katsojapalautetta niin yksittäisiltä katsojilta kuin monilta ryhmittymiltä ja organisaatioiltakin. Valitukset ovat joskus johtaneet yhden sanan vaihtoon tai puolittaiseen anteeksipyyntöön. Tekijät ovat puolustaneet esimerkiksi etnisiä vitsejä sillä, että kaikki ryhmät saavat niistä osansa. Sarjan väkivalta on tarkoitettu parodiaksi, mitä katsojat eivät aina ymmärrä. Joskus jaksoihin tehdään muutoksia ennakkosensuurin johdosta jo ennen ensiesitystä, mutta aina tekijät eivät välitä sensorien ohjeista. Suomessa sarjaa ei sensuroida, mutta esimerkiksi Britanniassa ennakkosensuuri on vielä Yhdysvaltojakin tiukempi.[93]
Sarja herätti alkuaikoinaan keskustelua lasten vanhempien keskuudessa, sillä Bart Simpson kuvattiin kapinallismielisenä häirikkönä, joka ei koskaan jäänyt kiinni kepposistaan. Vanhempainyhdistykset pitivät Bartia huonona roolimallina lapsille. Presidentti George H. W. Bush sanoikin, että amerikkalaisperheiden kuuluisi muistuttaa enemmän Waltonin TV-perhettä kuin Simpsoneita.[94] Myös Bushin vaimo Barbara Bush oli haukkunut Simpsonit muutamaa vuotta aiemmin mutta sittemmin perui puheitaan.
Laadun huononemisen arvostelu
Sarja on saanut faneiltaan kritiikkiä laadun huononemisesta.[95] Tämän on väitetty liittyvän käsikirjoittajien vaihdoksiin. Huonontuvien jaksojen ilmiö on näkynyt myös siinä, miten erilaiset fanien ja kriitikoiden tekemät äänestykset parhaista jaksoista antavat tuloksina vain 1990-luvun jaksoja. Erään fanien tekemän "top-15 parhaat jaksot" -äänestyksen uusin jakso on vuodelta 1997, ja itse sarjan käsikirjoittajien vuonna 2003 tekemän listauksen tuorein jakso oli vuodelta 2000.[96][97] Vuonna 2004 sarjan ääninäyttelijä Harry Shearer sanoi 2000-luvun tuotantokausien olleen huonoja. Hän piti neljättä tuotantokautta erityisen hyvänä.[98]
Juonien muuttumisen arvostelu
Sarjan jaksot olivat alkuaikoinaan vielä arkisella tasollakin juoneltaan maanläheisiä ja realismiin pyrkiviä, mutta sittemmin jaksoissa on ollut toistuvasti epäloogisempia piirteitä ja sarja on mennyt yhä mielikuvituksellisempaan suuntaan. Epärealismi ilmenee myös siten, että uudemmissa jaksoissa takaumat ja paljastukset hahmojen menneisyydestä ovat monesti rikkoneet aiemmin luotua juonijatkumoa.
Suomi-viittaukset
Simpsonien joissakin jaksoissa on ollut viittauksia Suomeen. Esimerkiksi 9. kauden jaksossa ”Haaksirikko” Martin Prince esittää koulun YK-päivänä Suomen edustajana saamelaisasussa "Suomen kansallistanssin", 16. kauden jaksossa ”Vauvakuumetta” Montgomery Burns mainitsee juoksija Paavo Nurmen, 21. kauden jaksossa ”Kurvailua curling-radalla” nähdään takauma Agnes Skinneristä seiväshyppääjänä vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa ja 22. kauden jaksossa ”Isäainesta” vilahtaa "A-Team of Finland" -nimisen tiedustelupalvelun edustajia.[99]
Sarjan roolittajana alusta alkaen työskennellyt Bonita Pietila on suomalaista sukujuurta.
Oheistuotteet
Simpsonit-aiheisia oheistuotteita on paljon myynnissä. Fanimyymälöissä ja vähittäistavarakaupoissa myydään myynnissä muun muassa Simpsonit-jaksoja videoina ja DVD:inä, aiheeseen liittyviä tietokonepelejä sekä lukuisia sarjakuvia ja fanituotteita, kuten figuureja, pullonavaajia, vaatteita, pehmoleluja ja avaimenperiä.
Lisäksi Yhdysvalloissa liikennöivällä lentoyhtiöllä Western Pacific Airlinesilla on ollut[100] käytössään Simpsoneiden hahmoilla koristeltu Boeing 737 -lentokone.
Oheistuotteita kuten T-paitoja, joihin oli painettu Bart Simpsonin iskulause "Underachiever (And proud of it, man!)", (suom. "Alisuoriutuja (ja ylpeä siitä!)"), myytiin sarjan alkuaikoina kahden miljardin dollarin edestä.[94]
Simpsoneiden tuotemerkistä ovat yrittäneet hyötyä pienemmätkin yritykset. Esimerkiksi Krusty O’s -aamiaismuroja on ilmestynyt kauppojen hyllyille Yhdysvalloissa. Lisäksi eräs australialainen panimo alkoi aikoinaan markkinoimaan Duff-merkkistä olutta, mutta oikeudessa juoman myyminen sittemmin kiellettiin. Sen sijaan jo myyntiin ennättäneistä tölkeistä tuli haluttuja keräilykohteita.
Vuonna 2009 Yhdysvaltain posti julkaisi Simpsoneista viiden postimerkin sarjan. Postimerkeissä esiintyvät Homer, Marge, Bart, Lisa ja Maggie.[101]
Kirjat ja sarjakuvat
Simpsoneista julkaistu sekä virallisia että epävirallisia kirjoja vuodesta 1990 alkaen. Viralliset kirjat kulkevat Matt Groeningin nimen alla ja useimmat niistä sisältävät uutta, kirjoja varten käsikirjoitettua materiaalia runsaan värikuvituksen kera. Etenkin englanninkielisillä markkinoilla on runsaasti myös epävirallisia kirjoja, jotka tekijänoikeussyistä lähes pelkän tekstin keinoin keskittyvät valaisemaan tv-sarjan taustoja ja sen kytköksiä yhteiskuntaamme. Ensimmäiset suomeksi julkaistut viralliset kirjat olivat Simpsonien joulukirja (1991) ja Sadepäivän hupikirja (1992).[102] Simpsonien viisauksien kirjasto -sarjaan kuuluvat Homerin, Bartin, Lisan ja Moen omat kirjat, joita on julkaistu vuodesta 2007 alkaen. Ensimmäinen kokonaan kotimaista alkuperää oleva epävirallinen kirja, sarjan historiaa valottava Jouni Paakkisen teos Simpsonit – Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä julkaistiin vuonna 2008.
Simpsoneista on myös tuotettu useita eri sarjakuvalehtiä, esimerkiksi Simpsons Comics, Simpsons Comics and Stories ja Bartman. Nykyään niitä julkaisee lähinnä Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa amerikkalainen sarjakuvakustantaja Bongo Comics, joka on nimetty Groeningin Elämä on helvettiä -sarjakuvan Bongo-jäniksen mukaan. Sarjakuvia on koottu myös kirjoiksi. Like Kustannus on julkaissut näitä sarjakuvakokoelmia suomeksi vuodesta 2007 alkaen. Sarjakuvien suomentaja on Henrik Laine[103].
Videopelit

Simpsoneiden suuren suosion takia sarjasta on tuotettu useita videopelejä. Ensimmäinen peli oli kaikille aikansa suosituimmille pelilaitteille käännetty toimintaseikkailu Bart vs. Space Mutants. Samoihin aikoihin ilmestyi The Simpsons -kolikkopeli, joka on lajityypiltään tappelupeli. Pian ilmestyi myös toinen tietokonepeli, Bart vs. World, jossa liikuttiin ympäri maailmaa. Pelit eivät olleet suuria arvostelumenestyksiä, joskaan eivät floppejakaan, vaan saivat hyväksyvän vastaanoton.
3D-kauden pelejä ovat muun muassa painimispeli The Simpsons Wrestling, autopeli The Simpsons Road Rage, rullalautailupeli The Simpsons Skateboarding ja hiekkalaatikkopeli The Simpsons Hit & Run. Viimeisin Simpsonit-peli tuli vuoden 2012 alussa myyntiin Playstation Network -palveluun nimeltä The Simpsons Arcade joka on ollut vain tietyissä amerikkalaisissa pelihalleissa
Elokuva

Ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa Simpsonit-elokuva The Simpsons Movie sai ensi-iltansa 27. heinäkuuta 2007. Elokuvan ohjasi David Silverman, ja käsikirjoittajien joukossa oli Matt Groening. Elokuva noudattaa televisiosarjan tyyliä niin animaatioltaan kuin tarinaltaankin.[104] Elokuvan kävi Suomessa katsomassa ensi-iltapäivänä animaatioelokuvalle ennätysmäisesti yli 30000 katsojaa ja ensimmäisellä viikolla 176543 katsojaa.[105][106] Suomen lisäksi elokuva oli viikonlopun katsotuin myös kotimaassaan Yhdysvalloissa, jossa se keräsi avausviikonloppunaan yli 70 miljoonan dollarin tulot.[107]
Musiikkialbumit
Simpsoneista on julkaistu useita musiikkialbumeita. Sarjan innoittamia lauluja sisältänyt The Simpsons Sing the Blues -musiikkialbumi julkaistiin 4. joulukuuta 1990. Lauluja esittivät sarjan ääninäyttelijät yhdessä vierailevien solistien kanssa. Michael Jacksonin salaa kirjoittamasta ja Nancy Cartwrightin Bartin äänellä laulamasta singlestä "Do the Bartman" tuli listahitti, ja albumi myi Yhdysvalloissa tuplaplatinaa.[108] Albumille levytettiin pian "jatko-osa" The Yellow Album, joka kuitenkin saatiin julkaistua vasta vuonna 1998. Itse sarjassa kuultuja lauluja ja taustamusiikkia on julkaistu kolmella soundtrack-albumilla: Songs in the Key of Springfield (1997), Go Simpsonic with The Simpsons (1999) ja The Simpsons: Testify (2007).
DVD-julkaisut

Simpsoneiden jaksoja on ollut myynnissä myös VHS-kaseteilla, mutta DVD:n yleistyttyä sarjan kokonaisia tuotantokausia on tullut myyntiin DVD-bokseina ja sittemmin myös blu-ray-kokoelmina. Jaksoja on julkaistu myös erilaisina, muun muassa halloween- ja jouluaiheisina teemakokoelmina. Vuonna 2001 julkaistusta ensimmäisestä tuotantokaudesta tuli siihen mennessä parhaiten myynyt televisiosarjan DVD; tosin Chappelle's Show'n ensimmäinen tuotantokausi ohitti sen vuonna 2004.[109]
Twentieth Century Fox ilmoitti keväällä 2015, että Simpsonien kausijulkaisuja ei tulevaisuudessa enää julkaistaisi DVD:llä eikä blu-raylla. Seitsemästoista tuotantokausi, jonka kokonaisjulkaisu ilmestyi joulukuussa 2014,[110] sai kuitenkin jatkoa vuoden 2017 lopulla, kun julkaisutoimintaa päätettiin jatkaa ja kahdeksastoista tuotantokausi ilmestyi DVD:llä.
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Lehtinen, Jari| title = Animaation historia| location = Helsinki| publisher = Finn Lectura| year = 2013| isbn = 978-951-792-572-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2009| version = 2. tark. laitos| isbn = 978-951-796-581-1}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Paakkinen, Jouni| title = Simpsonit: Keltaisen perheen kaksi vuosikymmentä| location = Jyväskylä| publisher = Atena| year = 2010| version = 3. tarkistettu painos: Atschi!-pokkari| isbn = 978-951-796-639-9}}
Aiheesta muualla

 Suomalainen fanisivusto.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Taittovika on valontaittovirhe, jossa silmän sarveiskalvon ja mykiön rakenne tai paikka poikkeaa niin, että kaukana olevasta esineestä verkkokalvolle syntyvä kuva on epätarkka. Epätarkkuudet syntyvät, kun valonsäteiden leikkauspiste ei osu verkkokalvolle vaan sen taakse tai eteen.
Taittovikoja on olemassa kolmenlaisia: kauko-, liki- ja hajataittoisuus.
Taittovikoja hoidetaan silmälaseilla, piilolinsseillä, laserleikkauksella tai linssileikkauksella tai niin kutsutulla ICL-tekniikalla (ICL = Intraocular Contact Lens). Kaukotaittoisuudessa käytetään kuperia pluslaseja, likitaittoisuudessa koveria miinuslaseja ja hajataittoisuudessa sylinterilaseja, joiden kaarevuussäde on eri suunnista erilainen. Leikkausteknologia valitaan taittovirheen, silmän rakenteen ja muiden yksilöllisten tekijöiden perusteella.
Taittovikoja
Kaukotaittoisuus

Kaukotaittoisuudessa (Hypermetropia) leikkauspiste on verkkokalvon takana, koska silmän rakenteellinen pituus on silmän taittovoimaan nähden liian lyhyt. Silmässä on liian vähän valontaittovoimaa. Lievä korjaamaton kaukotaitteisuus ei aiheuta juurikaan oireita, sillä silmä pystyy lisäämään puuttuvan taittovoiman mykiön avulla ja muodostamaan terävän kuvan. Mutta suurempi kaukotaitteisuus tai pitkäaikainen lähityö pienessäkin kaukotaitteisuudessa aiheuttaa silmien väsymistä.
Likitaittoisuus

Likitaittoisuudessa (Myopia) leikkauspiste on verkkokalvon edessä, koska silmän rakenteellinen pituus on silmän taittovoimaan nähden liian pitkä. Silmässä on liikaa taittovoimaa. Likitaittoisuudessa on vaikea nähdä kauas, sillä silmä ei pysty vähentämään liiallista taittovoimaansa millään tavalla. Lähinäkö on korjaamattomassa likitaitteisuudessa hyvä. Pisin etäisyys, jonka korjaamaton likitaitteinen henkilö pystyy näkemään terävästi, on riippuvainen likitaitteisuuden määrästä. Etäisyys on laskettavissa lasin voimakkuudesta suoraan seuraavasti: pisin etäisyys (metreissä ilmaistuna) = linssin voimakkuuden käänteisarvo. Esimerkiksi: tarvittava lasivoimakkuus = sf -2,00: pisin etäisyys tarkkaan näkemiseen = 1/2 = 0,50m = 50 cm. Vastaavasti suuresti likitaitteinen henkilö sf -10,00: pisin etäisyys nähdä tarkasti ilman laseja: 1/10 = 0,10m = 10 cm.
Hajataittoisuus

Hajataittoisuudessa (Astigmatismi) silmä ei ole pistemäisesti kuvaava, koska silmässä on tällöin kaksi erilaista taittovoimaa kohtisuorassa toisiaan vastaan. Hajataitteisuus korjataan niin sanotulla sylinterilinssillä (merkitään silmälasireseptiin CYL). Hajataitteisuus voi olla yhdistyneenä sekä liki- että kaukotaitteisuuteen. Hajataittoisen silmän sarveiskalvo taittaa valon pysty- ja vaakasuunnassa eri kohtiin verkkokalvolle. Esimerkiksi silmän pystysuora suunta voi muodostaa tarkan kuvan verkkokalvolle, mutta vaakasuora voi olla likitaittoinen.
Aiheesta muualla

Luokka:Silmätaudit


Italia (yhdistyi 1861) on vaikuttanut syvästi Välimeren alueen ja koko Euroopan kulttuuriin. Magna Graecian kreikkalaisvallan jälkeen etruskit ja sitten Rooman valtakunta hallitsivat Italiaa vuosisatojen ajan. Italia oli keskiajalla ja renessanssissa tärkeä filosofian, tieteen ja taiteen keskus.
Nimen alkuperä
Italia on muinainen nimi eteläisen Italian maalle ja väestölle. Sen alkuperä on tuntematon, mutta se saattaa tulla latinan sanasta vitulus (yksivuotias vasikka): ”vasikoiden maa”.[1] Kolikoita, joissa oli nimi Italia, painettiin Rooman kanssa kilpailleiden eteläisten heimojen keskuudessa viimeisellä vuosisadalla eaa. Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen Italiasta tuli Apenniinien niemimaan valtioiden ja niiden merentakaisten omistusten yhteisnimitys.[2]
Muinaiset kansat
Vanhalla ajalla Italiassa asui useita eri kansoja. Monet niistä kuten latinalaiset, oskit ja volskit puhuivat toisilleen läheistä sukua olleita itaalisia kieliä. Lisäksi Etelä-Italiassa asui paljon kreikkalaisia, nykyisen Toscanan alueella etruskeja ja Pohjois-Italiassa kelttiläisiä kansoja.
Etruskit

Etruskit hallitsivat suurta osaa Italiasta ennen Rooman valtakuntaa.[3] Etruskit eivät puhuneet indoeurooppalaista kieltä ja heidän alkuperänsä on hämärän peitossa. He sulautuivat lopullisesti roomalaisiin tasavaltakaudella. Kulttuuri, joka on selvästi etruskilaista, syntyi vuoden 800 eaa. jälkeen. Etruskien sivilisaation huippukohta oli Rooman perustamisen ja kuningaskuntakauden aikoina. Etruskit eivät muodostaneet yhtenäistä valtakuntaa vaan kreikkalaistyyppisiä kaupunkivaltioita. Rooman valtakunnan viimeiset kuninkaat olivat etruskeja ja etruskit vaikuttivat Rooman kulttuuriin vahvasti. Laajentuessaan Rooma yhdisti etruskikaupungit itseensä.
Rooman valtakunta

Nousu
Myytin mukaan Rooman perustivat 753 eaa. Romulus ja Remus ja sitä hallitsi seitsemän kuningasta.[4] Perimätiedon mukaan Rooman viimeinen kuningas, Tarquinius Superbus, karkotettiin vuonna 509 eaa. ja Rooman tasavalta perustettiin. Tasavaltaa hallitsivat kaksi vaaleilla valittua konsulia, ja etupäässä patriiseista koottu senaatti muodosti yhdessä kansalaiskokouksen kanssa eräänlaisen parlamentin.
Seuraavina vuosisatoina Rooma laajensi aluettaan voittaen naapurinsa yksi toisensa jälkeen. Sotien jälkeen roomalaiset eivät yleensä pyrkineet voitettujen täydelliseen alistamiseen, vaan pakottivat heidät alisteiseen liittolaissuhteeseen. Tämä politiikka oli eräs syy Rooman menestykseen. Monet heikot etruski- ja kreikkalaiskaupungit pyysivät Roomalta suojelua mieluummin kuin kohtasivat sen sodassa. Puunilaissotien ja Karthagon häviön jälkeen Rooma hallitsi suurinta osaa läntistä Välimerta ja sen vaikutus kasvoi nopeasti myös idässä. 100-luvun eaa. loppuun mennessä Rooma oli voittanut hellenistiset valtiot Makedonian ja Syyrian ja hallitsi koko Välimerta Egyptiä lukuun ottamatta.
Keisarikunta
Rooman tasavallan instituutiot oli kehitetty kaupunkivaltiossa, eivätkä ne sopineet suuren imperiumin hallintaan. Lisäksi sekä Rooman sisällä että Rooman ja sen italialaisten liittolaisten välillä oli skismoja. Suuntaus suosi sotilaskomentajia, jotka alkoivat tavoitella yksinvaltaa. Ensimmäinen tällainen oli Sulla (k. 78 eaa.) Hänen jälkeensä tuli Julius Caesar, joka valloitettuaan Gallian (nykyisen Ranskan) voitti sisällissodassa Pompeiuksen ja tuli käytännössä yksinvaltiaaksi, mutta joutui tasavaltalaisten senaattorien murhaamaksi 44 eaa. Hänen seuraajansa Octavianus voitti senaattoripuolueen, sai tittelin Augustus ja tuli valituksi imperaattoriksi. Vaikkakin hän muodollisesti sieti tasavallan lakeja, hallitsi hän käytännössä yksinvaltiaana ja Rooman keisarikunta oli syntynyt.[5] Tämä tuli selväksi hänen seuraajansa Tiberiuksen aikana.
Keisarikunnan perustaminen toi selviä etuja provinsseille, jotka saattoivat vedota keisariin paikallisviranomaisia vastaan korruptoituneiden senaattorien sijaan. Lisäksi Rooman kansalaisuutta laajennettiin hitaasti provinsseihin ja lainkäyttö muodostui vähemmän mielivaltaiseksi. Rooman valtakuntaa laajennettiin keisariajalla vielä jonkin verran; esimerkiksi Claudius liitti Britannian 47 jaa.. Ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla sattui joitain sisällissotia (esimerkiksi neljän keisarin vuonna 69) ja kapinoita (kuten Juudean kansannousun, joka päättyi Jerusalemin valtaukseen vuonna 70 ja aloitti juutalaisten diasporan).
Rappeutuminen ja häviö
Valtakunnan sisäinen tila heikkeni hitaasti, mikä näkyi kriiseinä kolmannella vuosisadalla, jolloin talousvaikeudet, barbaarien hyökkäykset ja sisällissodat johtivat lähes valtakunnan hajoamiseen. Sen pelastivat Diocletianus (284–305) ja Konstantinus (306–337), joka siirsi pääkaupungin Byzantiumiin vaihtaen sen nimen Konstantinopoliksi, ja pani näin alulle valtakunnan jaon läntiseen ja itäiseen osaan. Konstantinus lopetti myös kristinuskon vastustamisen. Kristinuskosta tuli valtionuskonto Theodosius I:n aikana vuonna 380. Suuret kansainvaellukset mursivat Länsi-Rooman puolustuksen, ja vandaalit ja gootit hävittivät valtakunnan lopullisesti 400-luvulla.
Keskiaika
Gootit, Bysantti ja langobardit

Visigootit valloittivat Italian 400-luvulla ja Alarik ryösti Roomaa 410. Vuosisadan loppuun mennessä niemimaa oli suurimmaksi osaksi ostrogoottien hallinnassa, ja Odovakar erotti vuonna 476 Länsi-Rooman viimeisen keisarin, Romulus Augustuksen. Vuonna 493 Teoderik Suuri kukisti Odovakarin ja tuli ostrogoottien kuninkaaksi. Hänen valtakuntansa pääkaupunki oli Ravenna. Bysantti eli Itä-Rooma hyökkäsi Italiaan 500-luvun alkupuolella ja keisari Justinianus I:n kenraalit Belisarius ja Narses valloittivat ostrogoottien kuningaskunnan vuosien sodan jälkeen 552. Nämä goottisodat tuhosivat suurimman osan säilyneestä kaupunkikulttuurista. Bysantin armeijoiden poistuminen antoi toiselle germaaniheimolle, langobardeille, mahdollisuuden valloittaa suuren osan niemimaasta. Bysantin haltuun jäänyt Ravennan eksarkaatti keskittyi Ravennan ympärille.[6]
Katolisen kirkon nousu
Kirkko ja etenkin Rooman piispa, paavi, on ollut tärkeässä poliittisessa roolissa sitten Konstantinuksen, joka pyrki liittämään instituution keisarihallintoon. Länsi-Rooman hajoamisen jälkeisessä epävakaassa tilanteessa kirkko oli usein ainoa vakaa instituutio ja ainoa opin lähde. Jopa barbaarit olivat riippuvaisia kirkosta hallitessaan valloitusmaitaan. Lisäksi katolisilla luostarijärjestöillä, kuten benediktiineillä, oli suuri rooli sekä ajan talouselämässä että klassisen kulttuurin säilyttäjinä.
Langobardien maahantulon jälkeen paavit olivat nimellisesti itäisen keisarin alaisia, mutta saivat Konstantinopolista vain vähän tukea ja alkoivat rakentaa itsenäistä valtiota suojatakseen Roomaa langobardihyökkäyksiltä. 700-luvun lopulla paavit tavoittelivat itsenäisyyttä ja löysivät tien siihen liittoutumalla frankkien karolingidynastian kanssa: karolingit tarvitsivat legitimaation vallankaappaamiseen merovingeiltä, kun taas paavit tarvitsivat sotilaallista tukea langobardeja vastaan. Vuonna 751 langobardit valtasivat Ravennan, ja Bysantin läsnäolo keskisessä Italiassa päättyi (jotkut rannikkokaupungit ja alueet Etelä-Italiassa säilyivät Bysantilla 1000-luvulle saakka). Paavit kääntyivät frankkien puoleen, jotka vuonna 756 voittivat langobardit ja luovuttivat paaville vallan keskiseen Italiaan, perustaen siten Kirkkovaltion. Loput Italiasta oli kuitenkin langobardien tai Bysantin hallussa.
Pyhä roomalainen keisarikunta

Vuonna 774, paavin kutsun jälkeen, frankit kukistivat langobardit ja ottivat heidän valtakuntansa kruunun. Paavi kruunasi heidän johtajansa Kaarle Suuren 25. joulukuuta 800 Roomassa keisariksi. Tämä aiheutti Frankkien valtakunnan ja Bysantin välille kiistan oikeudesta Rooman nimeen. Vuonna 812 Bysantti myöntyi tunnustamaan roomalaisen keisarikunnan vastineeksi Italian omistustensa takaamisesta. Keisarin valta ei kuitenkaan kunnolla ylettynyt niemimaan eteläosiin, jonka kaksi langobardiherttuakuntaa Spoleto ja Benevento hyväksyivät Kaarle Suuren vallan vain nimellisesti. Beneventon valloittaminen olisi tarkoittanut paavin alueiden täyttä ympäröimistä keisarin alueilla, ja Kaarle Suuri luultavasti ajatteli, ettei se ollut suhteiden kannalta hyväksi. Kreikkalais-latinalaiset rannikkokaupungit, kuten Napoli Tyrrhenanmerellä ja Venetsia Adrianmerellä tulivat yhä riippumattomimmiksi Bysantista.
Kaarle Suuri sai paavin vallanlaajentamispyrkimykset tyrehdytettyä, ja hänen aikansa merkitsi tasapainoisuutta Italiassa, vaikka olikin ei-italialaisten intressien leimaama. Kuilu itäiseen ja läntisen kristikuntaan jatkoi kasvamistaan. Pyhä Leo III oli ensimmäinen paavi joka päiväsi bullansa Kaarle Suuren valtakauden eikä Bysantin keisarien mukaisesti. 800-luvun alkuun mennessä kolme vuosisataa aiemmin alkanut prosessi, jossa Italia erosi Bysantista ja kytkeytyi Länsi-Eurooppaan, oli tullut suurin piirtein valmiiksi. Sisilia, Calabria, Apulia ja eräät merenkulkukaupungit olivat tärkeimpiä poikkeuksia. Kaarle Suuren kuoleman (814) jälkeen keisarikunta hajosi heikkojen seuraajien aikana nopeasti. Keisarin karisman luoma tasapainotila särkyi. Kriisiä pahensivat ulkoiset tekijät, kuten saraseenien hyökkäykset ja merenkulkutasavaltojen voimistuminen.
Kaarle Suuren poika Ludvig Hurskas kuoli 840. Verdunin sopimus jakoi keisarikunnan 843. Ludvigin vanhin henkiin jäänyt poika Lothar I tuli keisariksi ja valtakunnan keskisen osan hallitsijaksi. Hänen kolme poikaansa vastaavasti jakoivat tämän valtakunnan keskenään, ja pohjoisesta Italiasta tuli Italian kuningaskunta Ludvig II:n alaisuudessa 839. Islaminuskoiset arabit valloittivat Sisilian 827, jota hallitsivat vuoteen 1053. Vuonna 846 arabit hyökkäsivät Roomaan ja ryöstivät Pyhän Pietarin basilikan vieden sieltä kaiken kullan ja hopean. Tämän johdosta Leo IV aloitti Vatikaanin muurin rakentamisen, joka valmistui 853. Vuonna 951 Italian ja Saksan kruunut yhdistettiin. Uuden valtakunnan hallitsija Otto I Suuri esitti, että unioni palauttaisi Kaarle Suuren valtakunnan ja sai keisarin tittelin 962. Näinä sekasorron aikoina myös paavi-instituution arvovalta oli vähentynyt (katso esimerkiksi pornokratia).
Keskiajan loppu

Barbaarien hyökkäykset ja goottilaissodat hävittivät suuren osan Italian kaupunkikulttuuria. Se ei kadonnut täysin, mutta oli paljon vaatimattomampaa kuin roomalaisaikana. Sodat, kadot ja sairaudet olivat myös romahduttaneet Italian väkiluvun. 700–800-luvuilla jotkut Amalfin ja Venetsian kaltaiset kaupungit alkoivat kukoistaa kaupan (silkki, suola) kautta, mutta kaupunkielämä pysyi vähäisenä. 1000-luku merkitsi keskiajan pimeimmän kauden loppua. Kauppa alkoi hitaasti elpyä, etenkin meren kautta, ja neljästä satamakaupungista, Amalfista, Pisasta, Genovasta ja Venetsiasta tuli mahtitekijöitä.[7]
Myös monet sisämaakaupungit, kuten Firenze ja Milano, kasvoivat ja tulivat käytännössä keskusvallasta itsenäisiksi kaupunkivaltioiksi, jotka laajensivat aluettaan feodaaliherrojen kustannuksella maaseudullekin. 1100-luvulla keisarikuntaan kuuluneet italialaiset kaupungit kapinoivat menestyksekkäästi Fredrik I Barbarossan hallinnon keskittämispyrkimystä vastaan. Paavi sai takaisin auktoriteettinsa ja aloitti pitkän kamppailun keisarikuntaa vastaan sekä kirkollisissa että maallisissa kysymyksissä, jonka ensimmäinen näytös oli investituurariita.
Samaan aikaan Italian eteläiset osat ja Sisilia joutuivat normannien valloittamiksi. Normannit valloittivat lopulta Bysantin ja arabien hallitsemat alueet. Bysantti ei kuitenkaan ollut kukistunut vielä, vaan hyökkäsi 1155 Italiaan keisari Manuel I Komnenosin alaisuudessa. Vuoteen 1158 mennessä Bysantin armeija oli joutunut vetäytymään Italiasta.
Renessanssi
Italian renessanssi eli rinascimento aloitti renessanssin, etenkin kulttuurissa ja taiteissa ilmenneen uuden aikakauden Euroopassa, jota jatkui 1300-luvun lopulta noin vuoteen 1600. Renessanssi alkoi Toscanasta, Firenzen ja Sienan kaupungeista, ja sen huippukohta oli 1400-luvun loppupuolella. Se levisi etelään vaikuttaen erityisesti Roomaan, jonka renessanssipaavit rakensivat suurelta osin uudestaan. Italialainen renessanssi alkoi taantua 1400-luvun lopussa ulkovaltojen maahantunkeutumisen myötä, jonka jälkeen renessanssin painopiste siirtyi Keski-Eurooppaan.
Juuret
Sydänkeskiajalla Italian pohjoisosan kaupunkivaltiot olivat Euroopan vauraimpia, huomattavasti vauraampia kuin Italian eteläosa, mukaan lukien Rooma. Ristiretket olivat muodostaneet pysyvät kauppasuhteet Levanttiin, ja neljäs ristiretki oli pahoin vaurioittanut italialaiskaupunkien kauppakilpailijaa Bysanttia. Ylellisyystuotteet, kuten mausteet, väriaineet ja silkki, tuotiin Italiaan Genovan, Pisan ja Venetsian satamiin ja vietiin sieltä muualle Eurooppaan. Sisämaan kaupungit taas hyötyivät hyvästä viljelymaasta, kuten Pojoen laaksosta. Ranskasta, Saksasta ja Alankomaista puolestaan tuotiin maa- ja jokireittien kautta villaa, vehnää ja kallisarvoisia metalleja.
Egyptistä Baltiaan ulottunut kauppa loi ylijäämiä, jotka voitiin sijoittaa kaivostoimintaan, maanviljelyyn ja varhaisteollisuuteen. Pohjois-Italia ei ollut resursseiltaan muuta Eurooppaa rikkaampi, mutta kaupankäynnin pohjalle rakentunut korkea jalostusaste mahdollisti sen menestyksen. Esimerkiksi Firenze nousi alun perin yhdeksi Pohjois-Italian vauraimmista kaupungeista pääosin kankaiden tuotannolla. Villaa tuotiin Pohjois-Euroopasta ja Espanjasta, ja idästä tuotujen väriaineiden kanssa siitä tehtiin laadukkaita vaatteita.
1200-luvulla Italian kaupunkivaltiot kasvoivat voimakkaasti ja tulivat käytännössä itsenäisiksi keisarikunnasta. Tänä aikana kehittyivät myös pankki- ja rahatalousmenetelmät, joiden keskukseksi tuli Firenze ja sen valuutasta floriinista kansainvälisen kaupan valuutta. Syntyi uusi aristokraattiluokka, joka oli saavuttanut asemansa liiketoimintataidoillaan ja haastoi keskiajalla Eurooppaa hallinneen feodaalisen yläluokan. Suurimmassa osassa Pohjois-Italiaa kaupunkien suurporvarit olivatkin mahtavampia kuin maaseudun feodaaliherrat.
1300-luvun talousromahdus ja renessanssin alku
1300-luvulla sattui sarja katastrofeja, jotka romahduttivat Euroopan talouden. Näihin kuului pienen jääkauden alku, joka heikensi maataloustuotantoa sekä satavuotinen sota Ranskan ja Englannin välillä, joka sekoitti talouden: esimerkiksi kaksi Firenzen suurinta pankkia Bardi ja Peruzzi kaatuivat Englannin Edvard III:n jätettyä 1,5 miljoonan floriinin velkansa hoitamatta vuonna 1345.[8] Idässä Osmanien valtakunnan muodostuminen katkaisi kauppareittejä. Kaikkein tuhoisin oli musta surma, joka tappoi kymmeniä prosentteja Euroopan väestöstä. Esimerkiksi Firenzen väkiluku romahti tämän takia 90000:sta 50000:n ja aiheutti sekasorron, johon kuului esimerkiksi tekstiilityöntekijöiden kapina 1378.
Jotkut 1300-luvun onnettomuudet edistivät renessanssia. Osmanien laajentuminen Bysantin kustannuksella aiheutti pakolaisvirtoja idästä, ja ne toivat mukanaan klassista kreikkalaista sivistystä. Musta surma tuhosi kolmanneksen Euroopan väestöstä, jolloin uusi pienempi populaatio oli pian aiempaa vauraampi. Väestöllä oli enemmän omaisuutta ylellisyystuotteisiin, mutta vähemmin niiden tuottajia, mikä paransi alempien luokkien asemaa. Mustan surman kauhut ja kirkon kyvyttömyys estää niitä heikensivät myös kirkon vaikutusvaltaa, mikä oli yksi renessanssin edellytyksistä. Tänä aikana elivät ensimmäiset renessanssihahmot, kuten Dante ja Francesco Petrarca, ja ensimmäiset merkit renessanssista näkyivät 1300-luvun alkupuolella. Bardi- ja Peruzzi-pankkien kaatuminen avasi tien Medici-suvun nousulle Firenzessä. Robert Sabatino Lopez on jopa esittänyt, että taloudellinen romahdus oli välttämätön syy renessanssille, sillä taloudellisesti suotuisina aikoina liikemiehet sijoittavat rahansa nopeasti, kun taas huonoina aikoina sijoituskohteita löytyy vähemmän, jolloin he kuluttavat varansa kulttuuriin ja taiteeseen.[9]
Sodat
Etenkin renessanssin alkuvaihe oli lähes jatkuvaa kaupunkivaltioiden välistä sotaa, jota käytiin ympäri Eurooppaa tuoduilla palkkasotureilla. Kaupungit sotivat toisiaan vastaan, ja toisaalta paavi kamppaili vallasta keisarin kanssa. Voimakkaammat kaupunkivaltiot alistivat usein heikompansa ja liittivät ne itseensä, kuten Firenze Pisan 1406 ja Venetsia Padovan ja Veronan. Kaupungit olivat täysin riippuvaisia palkkasotureista, jotka pahimmassa tapauksessa saattoivat kääntyä isäntäänsä vastaan ja ottaa vallan kaupungissa. Merellä käytäviä sotia varten varustettiin laivastoja. Venetsiasta tuli ylivoimainen merimahti sen hävitettyä Genovan laivaston 1380. Maalla tärkeimmät sodat käytiin Firenzen ja Milanon välillä; nämä sodat on nähty tärkeäksi renessanssin syntymisessä.[10]
Medicien Firenze
Euroopan suurimman pankin omistaneesta Medici-suvusta tuli Firenzen valtias 1430-luvulla, ensimmäisenä johtajanaan Cosimo de’ Medici. Firenze säilyi muodollisesti tasavaltana, mutta vallan välineet olivat tiukasti Medicien ja heidän liittolaistensa käsissä. Cosimo de' Medici oli erittäin suosittu kaupunkilaisten keskuudessa aikakauden rauhan ja kukoistuksen vuoksi. Hänen merkittävimpiin saavutuksiinsa kuului rauhan solmiminen Milanon Sforza-suvun kanssa, mikä lopetti vuosikymmeniä jatkuneet sodat. Cosimo oli myös taiteiden tukija, joskin jotkut ovat pitäneet hänen mainettaan tässä suhteessa liioiteltuna.
Vuonna 1469 valtaan nousi Cosimon pojanpoika Lorenzo de’ Medici, joka oli suvun ensimmäinen humanistisen koulutuksen varhaisvuosinaan saanut jäsen ja tärkein suvun taiteiden tukijoista. Lorenzon aikana Medicien valta vahvistettiin luomalla seitsemänkymmenen neuvosto, jota Lorenzo johti. Tasavaltalaiset instituutiot säilyivät, mutta menettivät vaikutusvaltansa. Liiketoiminnassa Lorenzo ei ollut yhtä menestyksekäs kuin edeltäjänsä, ja Medicien talousimperiumi alkoi hitaasti taantua.
Lorenzon suhteet paaviin heikkenivät, mikä johti paavin Pazzi-suvun kanssa järjestämään Lorenzon murhayritykseen. Se epäonnistui, mutta johti sotaan paavin kanssa, jolla Medicien keskitettyä valtaa myöhemmin oikeutettiin.[11]
Renessanssin leviäminen
Renessanssin ihanteet levisivät Firenzestä ensin toscanalaisiin naapurikaupunkeihin Sienaan ja Luccaan. Toscanalaisesta kulttuurista tuli pian jäljittelyn kohde koko Pohjois-Italialle, ja toscanalaisesta italian murteesta hallitseva etenkin alueen kirjallisuudessa. Vuonna 1447 Francesco Sforza nousi valtaan Milanossa ja muutti nopeasti keskiaikaisen kaupungin taide- ja sivistyskeskukseksi. Venetsiasta, eräästä vauraimmista kaupungeista, tuli myös kulttuurikeskus etenkin arkkitehtuurissa.
Vuonna 1378 paavi palasi Roomaan, mutta entinen mahtava kaupunki pysyi enimmäkseen köyhänä ja raunioituneena renessanssin alkuvuodet. Paaviksi vuonna 1447 tullut Nikolaus V käynnisti suuren uudelleenrakennuksen. Paaviuden jouduttua Medicien ja Borgioiden kaltaisten pohjoisten mahtisukujen käsiin, renessanssin aatemaailma ja taide tuli hallitsevaksi Vatikaanissa. Paavi Sixtus IV jatkoi Nikolausin työtä, tunnetuimpana hankkeenaan Sikstuksen kappelin rakennuttaminen. Paaveista tuli yhä enemmän maallisia hallintomiehiä, ja ”soturipaavien” aikana Kirkkovaltion valtaa keskitettiin.
Renessanssin luonne muuttui 1400-luvun loppupuolella. Renessanssin ihanteet oli silloin täysin omaksuttu hallitsevassa luokassa ja aristokratiassa. Varhaisia renessanssitaiteilijoita pidettiin käsityöläisinä, joiden maine ja tunnustukset olivat vähäisiä. Myöhemmät renessanssitaiteilijat olivat vaikutusvaltaisia ja laskuttivat suuria palkkioita.
Italian renessanssin loppu

Monet katsovat renessanssin symboliseksi päätepisteeksi Girolamo Savonarolan valtaannousun Firenzessä 1497. Koruttoman munkin lyhyellä valtakaudella monet taideteokset tuhottiin ”turhuuksien rovioilla”. Savonarolan valta loppui lyhyeen ja Medici-suku palasi valtaan, mutta vastaavat moraaliset vastarintaliikkeet jatkuivat kirkon piirissä, ja 1500-luvun puolessa välissä renessanssitöitä kiellettiin vastauskonpuhdistuksen yhteydessä.
Vähintään yhtä tärkeä tekijä Italian renessanssin hiipumisessa kuin kirkon vastarintaliike, oli sarja ulkovaltojen hyökkäyksiä Italiaan, Italialaissodat, jotka jatkuivat vuosikymmeniä. Ne alkoivat 1494 Ranskan hyökkäyksellä, joka aiheutti laajaa hävitystä Pohjois-Italiassa ja päätti monen kaupunkivaltion itsenäisyyden. Tuhoisin isku oli 6. toukokuuta 1527, jolloin espanjalaiset ja saksalaiset joukot hävittivät Roomaa, mikä lopetti paavin roolin renessanssin suurimpana tukijana.
Kaaoksen ja ulkomaisten hallitsijoiden yhteyksien takia monet Italian suurimmista taiteilijoista päättivät lähteä maasta, kuuluisimpana esimerkkinä Leonardo da Vinci joka muutti Ranskaan 1516. Painopisteen siirtyminen pohjoiseen edusti laajempaa suuntausta. Välimeri ei ollut enää tärkein kauppareitti, vaan Vasco da Gama oli saavuttanut Intian 1498, ja tärkeimmät kauppareitit Orientista kulkivat Iberian, Ranskan ja Englannin atlanttisiin satamiin. Nämä alueet ohittivat pian Italian vauraudessa ja voimassa. Italian renessanssin hiivuttua monet sen vaikutteista kuitenkin siirtyivät pohjoiseen ja edistivät pohjoista renessanssia.
Renessanssi ei merkinnyt laajoja yhteiskunnallisia ja taloudellisia muutoksia, vaan kosketti enimmäkseen vain pientä osaa ihmisistä. Pohjois-Italian kaupungeissa ammattitaitoisten käsityöläisten luokka oli tosin paljon paremmassa asemassa kuin Euroopassa yleensä, mutta ammattitaidottomien työläisten asemaan renessanssi ei enää juuri vaikuttanut.
Vieras valta ja yhdistyminen
Italialaissotiin osallistuivat kaikki tärkeimmät Länsi-Euroopan maat vuosina 1494–1559: Ranska, Espanja, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Englanti, Skotlanti, Venetsian tasavalta, Kirkkovaltio ja useimmat Italian kaupunkivaltiot. Alun perin Napolin perimyskiistoista alkaneet sodat muodostuivat pian monimutkaisiksi valtataisteluiksi, joissa liittolaissuhteet vaihtelivat, ja joihin liittyi uskonpuhdistus. Paavin vaikutusvalta väheni sotilaallisten tappioiden ja uskonpuhdistuksen takia, ja hän liittoutui Kaarle V:n kanssa vastauskonpuhdistukseen. Sotien loppuun mennessä Habsburgien Espanjasta oli tullut Italian hallitsija ja Euroopan mahtivaltio Ranskan kustannuksella. Italian valtioista, jotka olivat keskiajalla ja renessanssiaikana olleet voimakkaita, tuli toisen luokan tekijöitä tai ne tuhoutuivat kokonaan.[12]
Yhdistyminen
Pääartikkeli: Risorgimento

1700-luvun lopussa Italian poliittinen tilanne oli jokseenkin sama kuin 1500-luvulla, erotuksena se että Itävallasta oli tullut hallitseva ulkoinen valta Espanjan sijaan ja se että Savoijin herttuoista, jotka hallitsivat myös Luoteis-Piemontea, oli tullut Sardinian hallitsijoita. Tämä tilanne järkkyi 1796 Napoleonin tunkeuduttua Italiaan. Napoleonin luomat valtiot, kuten Cisalppinen tasavalta, olivat vain Ranskan satelliitteja, mutta ruokkivat nationalistista liikettä. Cisalppinen tasavalta muutettiin Italian tasavallaksi 1802, jonka presidenttinä oli Napoleon.
Wienin kongressi (1814) palautti asiat lähelle vuoden 1795 tilannetta. Italian koillisosat, muun muassa Venetsian seutu sekä myös Lombardia joutuivat Itävallalle, ja muu osa Italiaa jakautui kuuteen valtioon, jotka olivat Sardinian kuningaskunta, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Kirkkovaltio, Toscana, Parma ja Modena. Molempain Sisiliain kuningaskunta käsitti koko Etelä-Italian, ja Sardinian kuningaskuntaan kuului Sardinian saaren lisäksi alueita myös Pohjois-Italian manterella. Valtiot halusivat säilyttää vallitsevan tilanteen ja vastustivat nationalistisia, liberaaleja ja tasavaltaisia liikkeitä. 1820-luvulla syntyi joitakin kapinoita, mutta Itävallan armeijan väliintulot tukahduttivat ne. 1830-luvulla sattui kapina, joka levisi Kirkkovaltioon ja nostatti kansanjoukot taantumuksellista paavia Gregorius XVI:tä vastaan. Itävalta kukisti kapinan, mutta joutui Ranskan painostuksesta vähentämään läsnäoloaan Italiassa ja vetämään joukkonsa Kirkkovaltiosta.
1840-luvulla yhdistymisaate, risorgimento, alkoi saada enemmän merkitystä muun muassa Giuseppe Mazzinin Nuori Italia -liikkeen kautta. Myös Sardinian monarkit, kuten Carlo Alberto ja etenkin Viktor Emanuel II, alkoivat lämmetä yhdistymisajatukselle. Kasvanut liikehdintä johti laajoihin kapinoihin käytännössä koko Italiassa Euroopan hulluna vuonna 1848. Sardinian Carlo Alberto julisti kapinoiden yhteydessä Itävaltaa vastaan sodan, jota on sanottu ensimmäiseksi itsenäisyyssodaksi. Itävalta löi sardinialaiset ja Carlo Alberto luopui kruunusta Viktor Emanuel II:n hyväksi. Kapinat kukistettiin myös Toscanassa, Milanossa ja Napolissa. Roomassa tilanne kärjistyi vuonna 1849 niin, että Paavi Pius IX joutui pakenemaan kaupungista, ja sinne julistettiin tasavalta. Rooman puolustusta järjesti Giuseppe Garibaldi. Lopulta Ranska ja Itävalta miehittivät Rooman, johon kapinat päättyivät.
Vuosien 1848–1849 tapahtumat kiristivät Italian tilannetta: Pius IX perui liberaalit uudistuksensa, ja Itävalta otti vallan tiukasti Lombardiassa, Venetsiassa ja käytännössä Toscanassa. Piemontea hallinnut Sardinian kuningaskunta säilyi jokseenkin itsenäisenä ja johti Italian yhdistymistä.
Krimin sota heikensi Itävallan kansainvälistä asemaa. Sardinian pääministeri Camillo Cavour ja Ranskan keisari Napoleon III tapasivat kesällä 1858 ja sopivat sodasta Itävaltaa vastaan – sopimusta edelsi italialaisen nationalistifanaatikon tekemä Napoleon III:n murhayritys. Sardinia ei lyhyessä toisessa itsenäisyyssodassa saavuttanut tavoitteitaan, mutta taitavalla diplomatialla Cavour sai vuonna 1860 sovittua Toscanan ja Emilian liittymisen Sardiniaan, jonka jälkeen Sardinia hallitsi suurta osaa Pohjois- ja Keski-Italiaa. Italiassa oli nyt neljä valtiota: Piemonte-Sardinia, Molempain Sisiliain kuningaskunta, Kirkkovaltio ja Itävallan hallitsema Venetsia.
Giuseppe Garibaldi

Toukokuussa 1860 sardinialaisten armeijasta eronnut vapaustaistelija Giuseppe Garibaldi tunkeutui Sisiliaan pienen vapaaehtoisjoukon kanssa ja valloitti Palermon lyötyään brittien tuella moninkertaisesti suuremmat Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijat. Episodi osoitti Sisiliain kuningaskunnan heikkouden ja teki Garibaldista kansallissankarin.
Kuuden viikon päästä Garibaldi valtasi Messinan ja siirtyi sen jälkeen Italiaan, jonka eteläosien valtaus sujui yhtä nopeasti kuin Sisilian. Voitettuaan Calabrian ja Napolin Garibaldi eteni kohti Roomaa, mutta Molempain Sisiliain kuningaskunnan joukkojen rippeet hidastivat hänen etenemistään. Sardinia päätti pitää tilanteen hallinnassaan ja valloitti Kirkkovaltion sen ydinosaa, lähinnä Rooman kaupunkia, lukuun ottamatta. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Cavour vahvisti liittämiset kansanäänestyksellä, ja vaaleilla valittu ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861 ja julisti Viktor Emanuelin Italian kuninkaaksi. Italian pääkaupungiksi tuli aluksi Torino, mutta se vaihdettiin Firenzeksi 1865.
Venetsia ja Rooma, jota Garibaldi tuloksetta yritti vielä vallata 1862 ja 1867, olivat jääneet Italian kuningaskunnan ulkopuolelle. Venetsia liittyi Italiaan 1866 ns. kolmannen itsenäisyyssodan yhteydessä, mutta paavi Pius IX ei halunnut olla missään tekemisissä uuden valtion kanssa. Paavin asema oli kuitenkin riippuvainen ranskalaisesta varuskunnasta, ja kun se Ranskan–Preussin sodan yhteydessä vedettiin pois, marssi Italian armeija Roomaan 20. syyskuuta 1870. Rooma liitettiin kansanäänestyksellä Italiaan, ja siitä tuli pääkaupunki. Paavi linnoittautui Vatikaaniin ja julistautui ”Vatikaanin vangiksi".
Kuningaskunta

Vuoteen 1922 saakka Italia oli perustuslaillinen monarkia, jossa oli parlamentti. Perustuslaki periytyi suurelta osin Carlo Alberton vahvistamasta Sardinian kuningaskunnan perustuslaista vuodelta 1848. Kuninkaalla oli periaatteessa laajat valtuudet, joita hän ei kuitenkaan usein käyttänyt. Merkittävin muutos oli miesten yleinen äänioikeus vuonna 1912.
Kuningas Umberto I murhattiin 29. heinäkuuta 1900. Hänen seuraajakseen nousi Viktor Emanuel III.[13] Vuosina 1911–1912 käydyssä Italian–Turkin sodassa Italia valloitti Libyan.[14]
Ensimmäinen maailmansota

Italia julistautui ensimmäisen maailmansodan alkaessa puolueettomaksi esittäen että Saksan ja Itävallan kanssa solmittu kolmiliitto oli vain puolustuksellinen, eikä pätenyt Itävalta-Unkarin aloittamaan sotaan. Molemmat liittoumat yrittivät saada Italian puolelleen, ja huhtikuussa 1915 maa liittyikin ympärysvaltoihin julistaen sodan Itävalta-Unkarille. Tavoitteena oli saada Itävallan kustannuksella aluelaajennuksia, kuten Trento, Trieste, Istria ja Dalmatia. Taistelut juuttuivat Itävallan ja Italian raja-alueelle suuria tappioita vaatineeksi asemasodaksi. Lokakuussa 1917 itävaltalaiset mursivat saksalaisjoukkojen avulla italialaisten linjat, mutta ympärysvaltojen tuella Italian onnistui pysäyttää hyökkäys Venetsian lähelle.
Fasistihallinto

Ensimmäisen maailmansodan loputtua Italia sai suurimman osan haluamistaan alueista lukuun ottamatta Dalmatiaa, joka annettiin Jugoslavian kuningaskunnalle. Sota oli kuitenkin vaatinut lähes 700000:n italialaissotilaan hengen, ja maan sisäinen tila oli kaoottinen. Työläiset järjestivät lakkoja vaatien oikeuksia ja parempia työoloja. Jotkut valtasivat tehtaita ja tuotantolaitoksia Venäjän vallankumouksen mallin mukaisesti. Benito Mussolinin johtama fasistipuolue syntyi lakkoja kovin ottein murtaneesta Mustapaidat-järjestöstä. Lokakuussa 1922 fasistit marssivat Roomaan. Kuningas kielsi armeijaa sekaantumasta, liittoutui Mussolinin kanssa ja antoi hänen muodostaa fasistijohtoisen hallituksen. Seuraavina vuosina Mussolini, jota tunnettiin ”Il Ducena” eli johtajana, kielsi muut poliittiset puolueet ja rajoitti kansalaisvapauksia.
Vuonna 1929 Mussolini allekirjoitti katolisen kirkon kanssa ns. lateraanisopimukset, jotka johtivat pikkuruisen Vatikaanivaltion muodostamiseen paavin alaisuuteen ja lopettivat vuodesta 1870 jatkuneen skisman paavin kanssa. Mussolini oli aluksi varsin hyvissä väleissä Britannian ja Ranskan kanssa, mutta Italian valloittaessa Etiopian vuosina 1935–1936, suhteet länsimaihin viilenivät. Tämän sekä ideologisten yhtäläisyyksien vuoksi Italia suuntautui Adolf Hitlerin natsi-Saksaan, ja muodosti Saksan kanssa Berliinin–Rooman akselin. Saksan liitettyä itseensä Tšekkoslovakian ilmoittamatta suunnitelmasta Italialle, katsoi Italia olevansa akselin vähempiarvoinen jäsen, ja Mussolini päätti liittää Italiaan Albanian. Albania miehitettiin 7. huhtikuuta 1939, sen kuninkaaksi tuli Italian kuningas Viktor Emanuel III ja sinne muodostettiin fasistihallitus. Italian ja Saksan liitto vahvistui terässopimuksella 22. toukokuuta 1939.
Toinen maailmansota

Mussolini haaveili Välimeren alueen kattavasta Suur-Italiasta, mutta Italia pysytteli toisen maailmansodan syttyessä puolueettomana. Italia julisti sodan Ranskalle ja Isolle-Britannialle 10. kesäkuuta 1940 Ranskan tappion näyttäessä varmalta. Saksan miehitettyä Puolan, Tanskan, Norjan, Hollannin, Belgian, Luxemburgin ja Ranskan, Mussolini päätti miehittää Kreikan käyttämällä Albaniaa tukialueena. Tämä epäonnistui pahoin, sillä paitsi että kreikkalaiset torjuivat hyökkäyksen, he työnsivät rintaman syvälle Albaniaan. Peläten, että Balkanista tulisi Euroopan hallintansa akilleen kantapää, Saksa miehitti Kreikan ja Jugoslavian.
Neuvostoliiton valloituksen epäonnistuttua (1941–1942) ja Yhdysvaltain liityttyä sotaan (joulukuussa 1941) akselivaltojen tilanne heikkeni. Maaliskuussa 1943 brittiläiset ja yhdysvaltalaiset joukot voittivat lopullisesti italialaiset ja saksalaiset Pohjois-Afrikassa ja nousivat maihin Sisiliassa. Kuningas Viktor Emanuel III erotti ja pidätti Mussolinin ja nimitti marsalkka Pietro Badoglion pääministeriksi. Uusi hallitus jatkoi virallisesti sotaa, mutta aloitti salaiset rauhanneuvottelut. Hitler ei luottanut Badoglioon vaan lähetti joukkoja Italiaan. Badoglion hallitus solmi 8. syyskuuta 1943 aselevon liittoutuneiden kanssa, mutta ei julistanut sotaa Saksalle. Badoglio ja kuningasperhe siirtyivät liittoutuneiden hallitsemalle alueelle. Seuranneessa sekaannuksessa suurin osa Italian armeijasta hajosi ja Saksa otti haltuunsa Keski- ja Pohjois-Italian. Saksalaiset vapauttivat Mussolinin kommandoiskulla ja asettivat hänet pohjoiseen perustetun Italian sosiaalisen tasavallan nukkehallitsijaksi.
Liittoutuneiden hitaasti pakottaessa saksalaisia pohjoista kohti, virallinen hallitus julisti viimein sodan Saksalle. Samalla antifasistinen kansanliike vahvistui ja aiheutti ongelmia saksalaisille. Lopulta liittoutuneet olivat huhtikuussa 1945 työntäneet saksalaiset pois Italiasta. Italian sotamenestys toisessa maailmansodassa oli jotain yksittäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta heikkoa. Fasistit olivat siis täydellisesti epäonnistuneet tärkeimpänä pitämässään tehtävässä, Italian muuttamisessa sotilasmahdiksi.
Tasavalta
Toisen maailmansodan jälkeen Italia joutui luopumaan Afrikan alueistaan sekä Fiumesta ja Istriasta, mutta vapautui sotakorvauksista ja sai Marshall-apua. Vuonna 1946 pidettiin vaalit, joissa valittiin uutta perustuslakia säätävä parlamentti. Naisilla oli näissä vaaleissa ensi kertaa äänioikeus. Vaalien yhteydessä äänestettiin monarkian säilymisestä ja tasavaltavaihtoehto voitti. Kuningas Umberto II erosi vain kuukauden vallassaolon jälkeen. Parlamenttivaalit voitti Italian kristillisdemokraattinen puolue (DC), joka hallitsi Italiaa lähes seuraavat neljä vuosikymmentä. Myös kommunistipuolueen (PCI) asema oli sotien jälkeisinä vuosina varsin vahva. Uutta perustuslakia jouduttiin valmistelemaan lähes kaksi vuotta, ja lopulta siitä tuli kuningasta lukuun ottamatta varsin samanlainen kuin fasistivaltaa edeltäneestä perustuslaista. Italiasta tuli tasavalta, jonka presidentillä on lähinnä nimellinen valta. Italia on sekä Naton että Euroopan yhteisön perustajajäsen.[15]
Sotien jälkeisen Italian ongelmana oli köyhyys ja maatalousvaltaisuus, mutta 1950- ja 1960-luvulla pohjoisosa teollistui voimakkaasti, mistä on puhuttu jopa Italian talousihmeenä, mutta maan eteläosan kehitys oli hitaampaa.[16] Vuonna 1948 uusittujen lateraanisopimusten mukaan Italian aviolainsäädäntöä sääteli katolinen kirkko. 1970-luvulla kirkon valta tässä suhteessa murrettiin ja avioero sekä abortti laillistettiin. 1970-lukua leimasivat opiskelijamellakat ja terrorismi sekä äärioikealta että -vasemmalta. Monista äärivasemmistojärjestöistä tunnetuin oli Punaiset prikaatit, jonka tunnetuin teko lienee entisen pääministerin Aldo Moron kaappaus ja murha 1978. Vakavin yksittäinen terroriteko oli äärioikeistojärjestön Bolognan rautatieasemalle vuonna 1980 tekemä pommi-isku, jossa kuoli 84 ihmistä.
1990-luvun alun laaja Tangentopoli-lahjusskandaali hajotti DC-puolueen ja mullisti poliittisen kartan siinä määrin, että sen jälkeisestä ajasta on puhuttu ”toisena tasavaltana”. Italian hallitus pyrki laajalla kampanjalla nujertamaan korruption (”puhtaat kädet” -kampanja) sekä mafian, jonka jäseniä pidätettiin ilmiantajien avulla yli 200 ja varoja takavarikoitiin noin miljardin dollarin arvosta vuonna 1992.[17]
Maaliskuun 1994 parlamenttivaaleissa ylivoimainen voittaja oli vaaliliitoksi perustettu Vapauden liitto (Polo della Libertá), jonka muodostivat mediamoguli Silvio Berlusconin perustama Eteenpäin Italia (Forza Italia, FI), kansalliskonservatiivinen Kansallisliitto (Alleanza Nazionale, AN) ja Pohjois-Italialle itsehallintoa vaatinut Pohjoisen liitto (Lega Nord, LN). Berlusconi muodosti oikeistolaisen koalitiohallituksen, johon edellä mainitut puolueet osallistuivat. Hallitus kaatui jo joulukuussa 1994 Berlusconiin kohdistuneiden lahjusepäilyjen takia.
Vuonna 1996 valtaan nousi Romano Prodin keskustavasemmistolainen liittouma, Prodin hallitus kesti loppuvuoteen 1998.
Vuoden 2001 vaaleissa Berlusconin johtama ”Vapauksien talo” (Casa delle Libertà) -koalitio selviytyi voittajaksi, ja Berlusconi sai muodostaa toisen hallituksensa. Forza Italia sai maan parlamentin ylähuoneesta, senaatista (Senato della Repubblica), 82 paikkaa 315:stä ja alahuoneesta, edustajainhuoneesta (Camera dei Deputati), 189 paikkaa 630:stä.
Suurin oppositiovoima oli 2000-luvun alussa keskustavasemmistolainen ”Oliivipuu” (Uniti nell’Ulivo) -koalitio, jonka suurin puolue on sosiaalidemokraattinen ”Vasemmistodemokraatit” (Democratici di Sinistra). Berlusconia vastaan käyty lahjusoikeudenkäynti keskeytettiin kesäkuussa 2003, kun parlamentti äänesti uudesta laista, joka takasi oikeudellisen koskemattomuuden poliitikoille ja tuomareille.
Berlusconin valtakausi jatkui huhtikuun 2006 vaaleihin, jotka Romano Prodin liittouma voitti niukasti. Prodin tusinasta puolueesta koostuva ensimmäinen hallitus kesti yhdeksän kuukautta ennen kaatumistaan äänestykseen maan joukkojen pitämisestä Afganistanissa. Prodi sai kuitenkin muodostaa uudenkin hallituksen. Keskustavasemmiston uusi puolueryhmityymä on vuodesta 2007 ollut demokraattinen puolue,[18] ja sen riveistä nousi alkuvuonna 2014 pääministeriksi Matteo Renzi.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Indiana on Yhdysvaltain osavaltio. Se liittyi Yhdysvaltoihin 19. osavaltiona vuonna 1816.
Pohjoisessa osavaltio rajoittuu Michigan-järveen ja Michiganin osavaltioon, idässä Ohioon, etelässä Kentuckyyn (rajajokena Ohio-joki) ja lännessä Illinoisiin. Liki  pitkä Wabash-joki jakaa osavaltion kahtia koillis-lounas-suunnassa.
Indianan pääkaupunki on Indianapolis. Muita suuria kaupunkeja ovat Fort Wayne, Evansville ja South Bend.[1]
Maantiede
Sijainti ja maastonmuodot
Pohjoisessa osavaltio rajoittuu Michigan-järveen ja Michiganin osavaltioon, idässä Ohioon, etelässä Kentuckyyn (rajajokena Ohio-joki) ja lännessä Illinoisiin.[2]
Indianassa on kolmea maastotyyppiä. Pohjoisimpana ovat Suurten järvien tasangot, joilla jääkausi on kasannut moreenia ja muovannut pieniä järviä. Niiden eteläpuolella on Tillin tasanko, joka on osa Maissivyöhykkeeksi kutsuttua hedelmällistä aluetta. Eteläisin osa ei ollut koskaan mannerjäätikön alla, ja niinpä siellä ovat jyrkimmät kukkulat.
Merkittäviä jokia ovat Ohio, Kankakee, Tippecanoe, Wabash ja White River.[2]
Ilmasto

Michigan-järven avoveden vaikutus lumisateeseen tuottaa noin viideosan Indianan sademäärästä. Yksi kaikkojen aikojen pahimmista lumimyrskyistä koettiin vuonna 1978, kun osavaltion eteläosassa satoi noin puoli metriä lunta ja pohjoisessa paikoin yli metri.[3]
Vuoden kuumin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Indianapolisissa on noin . Keskimääräinen alin on pakkasen puolella joulukuusta helmikuuhun, kylmimmillään tammikuussa −6,1.[4]
Vuosina 1950–2005 keskimäärin  vuodessa on ulottunut maahan asti Indianan alueella. Koko tuolla  jaksolla havaittiin kahdeksan tornadoa, jotka kuuluivat Fujitan asteikolla voimakkaimpaan luokkaan F5.[3]
Luonto
1800-luvun alussa lähes koko Indiana oli lehtimetsän peitossa. Osavaltion luoteisnurkkaan ulottui ruohotasanko Suurilta tasangoilta. Maanviljelyn, kaupungistumisen ja teollistumisen myötä ikimetsät ovat väistyneet. Nykyisissä, suurelta osin viljellyissä metsissä kasvaa monia puulajeja, joille on tyypillistä kirkas syysväri. Valkohäntäpeuran kanta on kasvanut suojelun ansiosta. Muita nisäkäslajeja ovat opossumit, haisunädät, pesukarhut, jänikset, maamyyrät ja lepakot. Kosteikoissa elää monia vesilintuja, kuten joutsenia, sorsia ja hietakurkia. Vesistöissä tavataan monenlasia kaloja, myös uhanalaisia järvisampia.[5]
Suurimmat kaupungit
Vuonna 2012 Indianassa oli neljä yli sadantuhannen asukkaan kaupunkia: Indianapolis, Fort Wayne, Evansville ja South Bend.[6]

Historia

Nykyisen Indianan osavaltion alueella eli paleointiaaneja jo tuhansia vuosia sitten. [7]
Sijaintinsa takia Indiana on ollut keskeinen alue liikuttaessa idästä länteen ja pohjoisesta etelään. Ranskalaiset turkismetsästäjät kulkivat sen kautta matkallaan Kanadasta Louisianaan. Britit valtasivat sen 1763.[8] Alueelle muutti idästä jatkuvasti uudisraivaajia, kun idässä alkoi tulla viljelysmaasta pulaa. Monet etsivät myös vapautta harjoittaa haluamaansa uskontoa.[7]
Nykyinen Indiana oli osa Luoteisterritoriota, josta se irroitettiin vuonna 1800 Indianan territorioksi. 1816 territorion eteläosa liittyi Yhdysvaltoihin Indianan osavaltioksi.[9]
National Road ulottui Indianaan asti vuonna 1829 ja loi yhteyden Yhdysvaltojen itäosiin.[10] 1832 alettiin rakentaa Wabash-Erie -kanavaa, joka yhdisti Ohiojoen Suuriin järviin. Näiden liikenneyhteyksien valmistaminen liitti Indianan tiiviimmin itärannikkoon, vaikka luontaiset vesireitit olisivat vieneet Meksikonlahdelle.
Vuosina 1780–1840 tehtiin sarja päätöksiä ja sopimuksia, joilla intiaanit karkoitettiin osavaltiosta lähes kokonaan vuoteen 1840 mennessä.[11]
Sisällissodassa Indiana oli Unionin puolella. Yli  liittyi Unionin armeijaan ja indianalaisten joukko oli Pohjoisvaltioista toiseksi suurin. Näiden lisäksi  liittyi paikallisjoukkoihin.[12]
Maakaasun löytyminen 1880-luvulla johti nopeaan talouskasvuun.[13]
Vuoden 1913 tulvissa menehtyi ainakin sata ihmistä.[14]
Ensimmäisen maailmansodan aiheuttama kysyntä vauhditti teollistumista. Indianan teollisuuden tärkeitä tuotteita tuohon aikaan olivat teräs, rauta, autot ja junanvaunut.[15] Ku Klux Klan oli voimissaan.
Suuren laman aikana otettiin käyttöön Indianan ensimmäinen tulovero. Kuvernööri julisti sotatilalait käyttöön lopettaakseen lakkoja.
Myös toisen maailmansodan aikana Indianan teollisuus osallistui varusteluun.
1970-luvun öljykriisi vaikutti autoteollisuuteen.
Vuonna 2008 oli jälleen pahoja tulvia. Ihmishenkien menetyksiltä vältyttiin, mutta taloudelliset tappiot olivat noin miljardi dollaria.[16]
Hallinto

Indianan lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 50 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on sata jäsentä. Alahuoneen jäsenet valitaan kahdeksi vuodeksi, senaattorit neljäksi vuodeksi kerrallaan.[17]
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttä kuvernööri. Vuodesta 2017 kuvernöörinä on ollut Eric Holcomb, jonka edeltäjästä Mike Pencestä tuli Yhdysvaltojen varapresidentti.
Osavaltio on jaettu .[18]
Indianassa on käytössä kuolemanrangaistus. Sähkötuolista siirryttiin tappavien ruiskeiden käyttöön vuonna 1995.[19]

Talous
Indianan bruttokansantuote vuonna 2010 oli 276 miljardia dollaria. Se oli Yhdysvaltojen osavaltioista 16. tilalla.[20]
Indianassa tuotetaan kivihiiltä, joka tuo kaksi kolmasosaa kaivosteollisuuden tuotoista. Muita kaivannaisia ovat hiekka, sora ja sepeli. Karjatalous tuottaa ennen kaikkea sikoja, mutta myös maitoa, nautakarjaa ja munia. Peltokasveista tärkeimpiä ovat maissi ja soijapavut.[21]
Vuonna 2013 Indianan kymmenen suurimman työnantajan joukossa oli viisi sairaalaa ja kolme yliopistoa. Suurin oli Indianan yliopiston yliopistollinen keskussairaala Bloomingtonissa, 30000 työntekijää.[22]
Indianassa tuloverotus on toteutettu tasaverona, ja sen veroprosentti oli vuonna 2013 alhaisin seitsemästä tasaveroa käyttävästä osavaltiosta eli 3,4 %.[23]
Liikevaihtovero on seitsemän prosenttia ja sitä sovelletaan muihin artikkeleihin paitsi elintarvikkeisiin ja lääkkeisiin.[24]
Omasta osavaltiossa tuotettu kivihiili kattaa noin puolet kulutuksesta. Hiilen lisäksi muista osavaltioista tuodaan maakaasua; 1800-luvun talouskasvun laukaisseet kaasuvarannot on käytetty jo loppuun.[5] Uusiutuvien energianlähteiden osuus on tarkoitus kasvattaa vuosien 2013–2018 neljästä prosentista kymmeneen prosenttiin vuoteen 2015 mennessä.[25]
Liikenne
Indianassa on kaikkiaan .[26] Suurin niistä on Indianapolis International.[27] Indianassa on myös kuusi satamaa – kolme  Michiganjärven rannalla osavaltion pohjoisosassa, kolme Ohiojoen varrella osavaltion etelärajalla.[28]
Väestö
Osavaltion väkiluku vuonna 2014 oli . Vuoden 2000 väestönlaskentatietojen mukaan noin  Indianan asukkaista on valkoihoisia, mustia on hiukan yli kahdeksan ja hispaanoja .[29]
Protestantteja on  väestöstä, katolisia 18, muita uskontoja kolme ja uskonnottomia 26.[30]
Kuuluisia indianalaisia ovat Michael Jackson, Janet Jackson, Axl Rose, Izzy Stradlin, James Dean, Adam Lambert.
Indianassa toimii kymmeniä yliopistoja ja korkeakouluja. Vuoden 2014 4icu-luokituksen mukaan niistä parhaita olivat[31]
Purduen yliopisto
Indianan yliopisto
Notre Damen yliopisto
Indianan ja Purduen yliopisto Indianapolisissa
Kulttuuri ja urheilu
Indianan osavaltion nimikkokukka on pioni ja tunnuslintu punakardinaali.[32]
Indianapolisissa toimivat Indianan taidemuseo ja Indianan sinfoniaorkesteri. Myös South Bendissä ja Fort Waynessä on sinfoniaorkesterit. Brownin piirikunta tunnetaan bluegrass-musiikista, ja siellä järjestetään vuosittain Bill Monroen perustamat bluegrassjuhlat. Cole Porter ja monet muut tunnetut lauluntekijöt ovat kotoisin Indianasta, samoin kuin kirjailija Kurt Vonnegut.[5]
Indianapolis 500 -moottoriurheilutapahtuma on järjestetty vuosittain Indianassa vuodesta 1911 alkaen.[33]
Evansville Icemen ja Fort Wayne Komets pelaavat jääkiekkoa ECHL-liigassa. Indianapolis Colts on amerikkalaisen jalkapallon NFL-joukkue.
Indianapolisissa pelaa NBA-joukkue Indiana Pacers ja naisten NBA:n Indiana Fever. Pacers oli ABA-liigan menestynein seura, kun sarja yhdistyi NBA:n kanssa 1976.
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Itä-Eurooppa on Euroopan maanosan itäinen osa. Varsinkin kylmän sodan aikana termiä käytettiin viittaamaan maihin, joiden järjestelmä oli tuolloin sosialistinen. Itä-Eurooppaan luettiin tällä perusteella Itä-Saksa, Venäjän Euroopan puoleiset osat, Baltian maat, Puola, Valko-Venäjä, Ukraina, Unkari, Tšekki, Slovakia, Romania, Moldova, Georgia, Bulgaria, Albania ja entisen Jugoslavian maat.
Yhdistyneitten kansakuntien Itä-Euroopan ryhmä
YK  määrittelee itäeurooppalaisiksi maiksi seuraavat valtiot: Albania, Armenia, Azerbaidžan, Bosnia ja Hertsegovina, Bulgaria, Georgia, Kroatia, Latvia, Liettua, Makedonia, Moldova, Montenegro, Puola, Romania, Ukraina, Unkari, Serbia, Slovakia, Slovenia, Tšekin tasavalta,  Valko-Venäjä, Venäjä ja Viro [1].
Maantiede
Pinta-alallisesti suurin osa Itä-Euroopasta sijaitsee kaukana meristä, jonka vuoksi Itä-Euroopassa vallitsee pääosin mannerilmasto. Mannerilmastolle tyypillistä on talven ja kesän suuri lämpötilaero. Suurimmillaan ero voi olla 40–60°C.
Itä-Euroopasta suurin osa on alankoa. Alueella vain Karpaatit ja Balkanvuoret ovat korkeampaa ylänköä.
Lähteet

Luokka:Euroopan maantiede
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miten määritellään sosialistinen Jugoslavia?


Jacob Christian Schäffer (1718-1790) oli saksalainen biologi. Hän tutki kasveja, sieniä, hyönteisiä ja lintuja.
Schäffer opiskeli teologiaa Martin-Luther-Universität Halle-Wittenbergissä vuosina 1736-1738. Hän tutki ensimmäisenä vesikiroppuja (Daphnia ) ja yritti ymmärtää niiden anatomisten piirteiden merkitystä.[1]
Vuonna 1759 Schäffer julkaisi käsikirjan kasveista ja niiden käytöstä rohtoina. Vuosina 1762-1764 hän julkaisi neljä runsaasti kuvitettua kirjaa sienistä. Hän julkaisi kuvateoksia myös linnuista ja hyönteisistä, ja teki ehdotuksia niiden luokittelusta.[2] Schäffer sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1760. Hän keräsi oman luonnontieteellisen kokoelmansa, ja laittoi sen julkisesti näytteille. Hän oli kirjeenvaihdossa Linnén ja Réaumurin kanssa.
Sienten tai kasvien tieteellisen nimen jälkeen käytettävä määrittäjän lyhenne Schaeff tarkoittaa Schäfferiä.
Toiminta tekniikan alalla
Luonnontiede ei ollut ainoa Schäfferia kiinnostava aihe. Hän teki kokeita sähköllä, väreillä ja optiikassa. Hän on säilynyt tunnettuna prismojen ja linssien tekijänä. Hän keksi varhaisen pesukoneen, jonka suunniteleman hän julkaisi 1767: Die bequeme und höchstvortheilhafte Waschmaschine.[3] Hänen muihin keksintöihinsä sisältyi muun muassa saha ja uuni. Paperiteollisuus kiinnosti häntä myös vuodesta 1765 vuoteen 1771, minkä vaiheen havainnot ja kokeiden tulokset julkaistiin otsikolla: Versuche und Muster, ohne alle Lumpen oder doch put einem geringen Zusatze derselben, Papier zu machen.[4] Siinä kuvataan erityisesti paperin valmistusta erilaisista kasveista, kuten haapa, lehtisammal ja humala, joita ei ehkä paperimassan valmistajat olisi käyttäneet ilman Schäfferin kokeellista työtä.
Lähteet

Luokka:Saksalaiset biologit
Luokka:Sienitieteilijät
Luokka:Paperi
Luokka:Vuonna 1718 syntyneet
Luokka:Vuonna 1790 kuolleet


Epic Games (aikaisemmin Epic MegaGames) on yhdysvaltalainen pelitalo. Yhtiö on aloittanut videopelien kehittäjänä, mutta on alun jälkeen laajentanut lisensoimaan Unreal Engine -pelimoottoriaan pelikehittäjille.
Historia
Epic Gamesin historia juontaa juurensa vuoteen 1991, jolloin Tim Sweeney perusti Potomac Computer Systems -nimisen pelifirman Rockvilleen, Marylandiin, Yhdysvaltoihin. Firman ensimmäinen merkittävä peli oli ZZT. Vähitellen firma alettiin tuntea nimellä Epic MegaGames. Suuren yleisön tietouteen Epic MegaGames pääsi 1990-luvun puolivälissä, jolloin shareware koki varsinaisen buumin pelien levitystapana. Epicin tunnettuja SW-pelejä ovat mm. Epic Pinball, Jill of the Jungle, Jazz Jackrabbit ja One Must Fall: 2097. Näihin aikoihin Epic alkoi myös levittää muiden suunnittelemia pelejä.
Vuonna 1998 Epic julkaisi Unrealin, joka sai useita jatko-osia. Epic myös alkoi myydä lisenssillä heidän luomaansa Unreal Engine -pelimoottoria muille pelintekijöille. Vuonna 1999 Epic MegaGamesista tuli Epic Games.
Vuonna 2006 Epic julkaisi Gears of Warin Xbox 360:lle. Vuonna 2007 julkaistiin Unreal Tournament -sarjan jatko-osa Unreal Tournament 3 PC:lle ja PlayStation 3:lle, Xbox 360:n versio julkaistiin hieman myöhemmin. Vuonna 2008 ilmestyi Gears of Warin jatko-osa, Gears of War 2. Nykyään Epic Games jatkaa Gears of War -sarjan ja heidän luomansa Unreal Engine -pelimoottorin kehitystä. Vuonna 2016 julkaistiin Early Access -versio Epicin tulevasta free-to-play MOBA-tyyppisestä pelistä nimeltä Paragon, jota kehitettiin PC:lle ja Playstation 4:lle. Vuoden 2018 keväällä Epic Games lopetti Paragonin kehittämisen, sulkien sen palvelimet 26. huhtikuuta 2018[1]. Syyksi Epic Games ilmoitti Paragonin vähäisen pelaajamäärän, jonka osittain aiheutti Fortniten kasvava suosio.
Vuonna 2011 Epic Games alkoi kehittää peliä nimeltään Fortnite. Tämän pelin oli tarkoitus olla siihen aikaan synkkä selviytymispeli. Myöhemmin pelistä tuli paljon värikäämpi ja lapsille sopivampi. Fortnite ei kuitenkaan menestynyt, kunnes 26. syyskuuta 2017 Epic Games julkaisi siihen ilmaisen Battle Royale -pelimuodon. Parina ensimmäisenä kuukautena se ei ollut vielä tunnettu, mutta vuoden 2018 keväällä peli alkoi saada paljon huomiota, joka johti siihen, että suurin osa YouTuben Ja Twitchin pelikanavista vaihtoi Fortniten pelaamiseen. Peli on saatavilla PC:lle Epic Games launcherin kautta ja myös konsoleille kuten PS4, Xbox One ja Nintendo Switch. Ios-versio on olemassa jo, ja myös Android-julkaisun Beta-versio tuli saataville 9. elokuuta 2018.
Lähteet

Aiheesta muualla
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset videopeliyritykset

Minä vuonna Id Softwaren peli Doom on julkaistu?


Stephenie Meyer (o.s. Morgan, s. 24. joulukuuta 1973 Hartford, Connecticut) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan neliosaisesta romanttisesta fantasiasarjasta Houkutus (). Kirjasarjan ensimmäinen osa, vuonna 2005 julkaistu Houkutus, oli Meyerin esikoisteos. Meyerin Houkutus-sarjan kirjoja on myyty maailmanlaajuisesti yli 42 miljoonaa kappaletta,[1][2] ja sarjaa on käännetty 37 kielelle.[3] Vuonna 2005 Publishers Weekly -lehti valitsi Meyerin yhdeksi vuoden lupaavimmista uusista kirjailijoista.[4]
USA Todayn mukaan Houkutuksen neljä osaa olivat vuoden 2008 myydyimmät kirjat Yhdysvalloissa,[5] ja Meyerin kustantaja arvioi hänen kirjojensa myyneen kyseisenä vuonna 22 miljoonaa kappaletta. Meyer on ensimmäinen kirjailija, joka on teoksillaan vallannut USA Todayn listan neljä kärkipaikkaa.[6] Meyer on Houkutus-sarjan lisäksi kirjoittanut myös aikuisille suunnatun tieteisromaanin Vieras (2008). Meyer pääsi vuonna 2009 sijalle 26 talouslehti Forbesin kokoamalle listalle maailman vaikutusvaltaisimmista julkisuuden henkilöistä[7].
Elämä
Stephenie Meyerin vanhemmat olivat Stephen ja Candy Morgan. Meyerillä on viisi sisarusta: Seth, Emily, Jacob, Paul ja Heidi. Etunimensä epätavallisen kirjoitusasun hän sai isänsä Stephenin nimen pohjalta.[8] Meyerin ollessa nelivuotias hänen perheensä muutti Connecticutista Arizonan osavaltion pääkaupunkiin Phoenixiin. Hän kävi Chaparralin lukiota Scottsdalessa ja jatkoi opiskelua Utahin Provossa sijaitsevassa Brigham Youngin yliopistossa, missä hänen pääaineenaan oli englanti.[9] Meyer valmistui yliopistosta vuonna 1995. Vuonna 1994 Meyer meni naimisiin Christian ”Pancho” Meyerin kanssa. Pariskunnalla on kolme poikaa: Gabe, Seth ja Eli.[8]
Meyer kuuluu Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon. Hän ei esimerkiksi uskonsa vuoksi juo alkoholia tai polta tupakkaa.[10] Nuoruudessaan Meyer haaveili urasta kirjailijana ja opiskeli englantia yliopistossa, mutta harkitsi kuitenkin ryhtymistä asianajajaksi, koska ei uskonut voivansa menestyä kirjailijana. Ensimmäisen lapsensa Gaben synnyttyä hän hylkäsi ajatuksen urasta lain parissa ja jäi kotiäidiksi.[10]
Houkutus-sarja

Meyerin Houkutus-sarja julkaistiin vuosina 2005–2008. Kirjasarja kertoo nuoresta Bella Swan -nimisestä tytöstä, joka rakastuu Edward Cullen -nimiseen vampyyripoikaan. Kertomansa mukaan Meyer sai ajatuksen kirjasarjaan unestaan, jossa tyttö ja vampyyripoika keskustelivat suhteestaan ja siitä miten vampyyripojan oli taisteltava vastaan haluaan juoda tytön verta.[11] Seuraavana päivänä, vuoden 2003 kesäkuussa Meyer alkoi kirjoittaa unensa pohjalta esikoisromaaniaan Houkutus.[11]
Meyer teki 750000 dollarin sopimuksen Houkutuksen julkaisemisesta yhdysvaltalaisen Little, Brown and Company -kustantamon kanssa[12]. Sopimus kattoi myös kolmen muun osan julkaisun. Houkutus julkaistiin vuonna 2005 ja menestyi hyvin. Se oli muun muassa New York Timesin ja Publishers Weeklyn valinta vuoden parhaaksi kirjaksi vuonna 2005.[13] Meyer jatkoi kirjasarjaa vielä kolmen osan verran. Houkutusta seurasivat Uusikuu vuonna 2006 (suom. 2007), Epäilys vuonna 2007 (suom. 2008) ja Aamunkoi vuonna 2008 (suom. 2009). Kirjasarja käännettiin suomeksi vuosina 2005–2009 WSOY:n kustantamana.
Meyerin oli määrä kirjoittaa Midnight Sun -niminen, sarjan ensimmäisen osan uudelleen kertova teos Edwardin näkökulmasta, mutta sen luonnoksien vuodettua internetiin hän lopetti sen kirjoittamisen. Midnight Sunin luonnokset ovat nähtävissä Meyerin kotisivuilla.[14] Meyer on kirjoittanut myös lisätietoa Houkutus-sarjasta sisältävän teoksen nimeltä The Twilight Saga: The Official Guide, jonka julkaisupäivää ei ole ilmoitettu.[15] Tähän lisätietoa sisältävään kokoelmaan Meyer teki myös pienoisromaanin Bree Tannerin lyhyt elämä.
Vaikutteet
Meyer on kertonut, että jokaisella Houkutus-sarjan osa on saanut innoitusta tietystä kirjallisuuden klassikkoteoksesta ja että kirjat perustuvat löyhästi näin. Ensimmäistä osaa Houkutusta innoitti Jane Austenin teos Ylpeys ja ennakkoluulo ja Uusikuu perustuu löyhästi William Shakespearen näytelmään Romeo ja Julia. Epäilys sai innoitusta Emily Brontën Humisevasta harjusta. Viimeinen osa Aamunkoi perustuu osittain Shakespearen näytelmään Juhannusyön uni.[16] Meyer on kertonut saaneensa kirjoittaessaan innoitusta musiikista ja on lähettänyt verkkosivuilleen listoja innoittavista kappaleista[8]. Usein listoilla esiintyviä yhtyeitä ovat Muse, Blue October, My Chemical Romance, Coldplay ja Linkin Park.[17][18][19][20]
Elokuvat
Kirjasarjan pohjalta on tehty myös kolme elokuvaa: Twilight – Houkutus (2008), Twilight – Uusikuu (2009) ja Twilight – Epäilys (2010). Neljännen teoksen pohjalta tehdään kaksiosainen elokuva Twilight – Aamunkoi, joista ensimmäisen osan on määrä saada ensi-iltansa 18. marraskuuta 2011 ja toisen osan kesällä 16. marraskuta 2012.[21] Meyer teki cameoroolin elokuvassa Twilight – Houkutus.[22] Kaikissa elokuvissa päärooleja näyttelevät Kristen Stewart, Robert Pattinson ja Taylor Lautner.
Muut teokset
Vuonna 2008 julkaistiin Meyerin aikuisille suunnattu tieteisromaani Vieras (The Host, suom. 2009). Meyer on kirjoittanut sille jatko-osaa The Soul.[23] Meyer on myös kirjoittanut novellin ”Hell on Earth” vuonna 2007 julkaistuun kokoelmateokseen Prom Nights from Hell.[24][25]
Ihailijat

Suuren suosionsa myötä Meyerin ja Houkutuksen on usein sanottu luoneen ympärilleen ”Twilight-ilmiön”, jota on verrattu J. K. Rowlingiin ja hänen Harry Potter -kirjasarjaansa[26]. Houkutuksen ihailijat ovat muun muassa kirjoittaneet sarjan pohjalta omia tarinoitaan eli fanifiktiota internetiin ja perustaneet Houkutus-aiheisia yhtyeitä. Meyerin julkiset esiintymiset ovat vetäneet puoleensa monituhatpäisiä yleisöjä.[27] US Weekly -lehden mukaan Yhdysvaltain presidentti Barack Obama on lukenut Houkutus-kirjasarjaa yhdessä vanhemman tyttärensä Malian kanssa.[28]
Houkutus-kirjojen tapahtumat sijoittuvat pieneen Forksin kaupunkiin Yhdysvaltain Washingtonin osavaltiossa. Kaupunki on saanut paljon huomiota, ja kunnianosoituksena kirjailijalle se juhlii Stephenie Meyer -päivää Bella Swan -hahmon syntymäpäivänä 13. syyskuuta.[29] Sarjan suosio on lisännyt matkailua kaupunkiin, ja kaupunkilaiset alkoivat esimerkiksi myydä sarjaan liittyviä tuotteita sekä järjestää Houkutus-aiheisia kiertokäyntejä Forksissa ja sen lähialueilla.[30]
Teokset

Lähteet

Aiheesta muualla

. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Jussi Ahlroth: . Helsingin sanomien Nyt-liite 22.10.2009.

Luokka:Yhdysvaltalaiset fantasiakirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset kauhukirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset lasten- ja nuortenkirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Luokka:Vuonna 1973 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mikä oli Stephenie Meyer ensimmäinen kirja?