Nyrkkeily on kamppailu-urheilulaji, jossa kaksi kilpailijaa ottelee köysillä ympäröidyssä kehässä ja yrittää lyödä vastustajaansa nyrkkeilykäsineillä suojatuilla nyrkeillään. Vastustajaa saa lyödä ainoastaan nyrkin etuosalla, ei avokämmenellä tai kämmensyrjällä. Myös lyöminen niskaan, selkään, munuaisiin tai vyötärön alapuolelle on kiellettyä.[1] Lisäksi kyynärpäällä lyöminen, vastustajasta roikkuminen tai kiinnipitäminen, maassa olevan lyöminen, potkiminen ja jalan päälle astuminen ovat kiellettyjä. Vasenkätistä nyrkkeilijää kutsutaan termillä southpaw ja oikeakätistä termillä orthodox.
Lajin kilpatasolla on nykyään kaksi muotoa: ammattinyrkkeily ja amatöörinyrkkeily. Molemmat muodot ovat perussäännöiltään samanlaiset, mutta ammattilaiset ottelevat ilman paitaa ja kypärää, sekä ohuemmin hanskoin. Lisäksi amatööriottelut kestävät vain kolme erää, kun ammattinyrkkeilyssä ottelu koostuu 4–12 erästä. Amatöörinyrkkeilyssä ottelussa on kolme kolmen minuutin mittaista erää. Ottelua valvoo kehän sisällä kehätuomari ja ulkopuolella arvostelutuomarit.
Nyrkkeilyottelu voi ratketa kuudella eri tavalla. Ratkaisut ovat:
pistevoitto, jolloin kolmen (amatöörinyrkkeilyssä viiden) arvostelutuomarin äänten enemmistön saanut voittaa. Nykyään tärkeimmissä amatööriturnauksissa käytetään ns. pistekoneita. Kun viidestä arvostelutuomarista vähintään kolme painaa osuman merkiksi nappia samanaikaisesti 1,2 s:n sisällä, osuma kirjaantuu kyseisen nyrkkeilijän pisteeksi.
luovutusvoitto (merkitään tekniseksi tyrmäykseksi).
voitto kehätuomarin keskeyttäessä ottelun (tekninen tyrmäys, TKO)
voitto diskvalifioinnin takia (DQ)
tyrmäysvoitto (engl. knockout, KO), kun nyrkkeilijä on lyöty maahan eikä voi jatkaa nyrkkeilemistä 10 s:n kuluessa.
voitto lyömällä vastustaja maahan kolme kertaa yhden erän aikana (tekninen tyrmäys)
Nyrkkeilyssä ottelijat määritellään painonsa mukaan sarjoihin, joissa he ottelevat.
Nyrkkeilyä on yleisesti pidetty kamppailu- ja voimailulajina, mutta Pekka Mäen mukaan sitä kuvaa täydellisesti lause teknis-taktinen fyysinen kamppailulaji, jota henkiset ominaisuudet ohjaavat. [2]
Historia

Varhainen historia
Nyrkkitaistelu mainitaan jo Homeroksen runoissa. Nyrkkeily oli mukana antiikin olympialaisten ohjelmassa ensi kertaa vuonna 688 eaa.[3] Ensimmäiset säilyneet nyrkkeilyn säännöt ovat antiikin Kreikasta. Tuolloin otteluissa ei ollut eriä, vaan ottelu jatkui niin kauan kunnes vastustaja luovutti tai oli kykenemätön jatkamaan. Antiikin ajan suurissa urheilukilpailuissa valtaosa ottelijoista oli rikkaista ja arvostetuista suvuista. Nyrkkeilyä on kuvattu laajalti kreikkalaisessa kirjallisuudessa, muun muassa Homeroksen Iliaassa.[3]
Nykyaikaisen nyrkkeilyn kehitys
Ensimmäinen maininta virallisesta nyrkkeilyottelusta Britanniasta on vuodelta 1681, ja vuonna 1698 ryhdyttiin järjestämään säännöllisesti paljain käsin käytäviä otteluita Lontoon kuninkaallisessa teatterissa. Ottelut käytiin ilman käsineitä ja painoluokkia, eikä sääntöjä liiemmin ollut paitsi suurotteluissa.[4] Jack Broughton oli yksi paljasnyrkkiajan suurimmista ja menestyksekkäimmistä ottelijoista, ja hän kehitti vuonna 1743 lajille säännöt, jotka vähäisiä muutoksia lukuun ottamatta olivat käytössä aina vuoteen 1838 saakka, jolloin julkaistiin yksityiskohtaisempi London Prize Ring -niminen sääntökirja[5].[4] Vuonna 1838 Broughtonin luomia sääntöjä kehitettiin ja yksityiskohtaistettiin ja syntyi London Prize Ring rules -niminen sääntökokoelma. Ensimmäinen mestaruusottelu uusilla säännöillä oteltiin seuraavana vuonna, kun James Burke kärsi tappion William Thomsonille.[5][4]
Vuonna 1876 Amateur Athetic Clubin John Graham Chambers kehitti lajille Queensberryn 9. markiisin John Sholto Douglasin tuella uudet säännöt, jotka antoivat enemmän painoarvoa tekniikalle ja taidolle. Queensberryn nimellä tunnetut säännöt poikkesivat Lontoon säännöistä merkittävästi. Samoihin aikoihin kehitettiin lisäksi ensimmäiset painoluokat.[6]
Brittien valtakausi päättyi lopullisesti irlantilaislähtöisen amerikkalaisen John L. Sullivanin myötä, josta tuli vuonna 1899 ensimmäinen yhdysvaltalainen maailmanmestari. Sullivanin myötä ammattilaisotteluitakin ryhdyttiin käymään Queensberry-säännöillä. Noihin aikoihin paljain nyrkein käytävät ottelut oli julistettu laittomaksi lähes kaikissa Yhdysvaltain osavaltioissa.[6]
Amatöörinyrkkeilyn kehitys
Vuonna 1880 Britanniassa perustettiin amatöörinyrkkeilyn järjestö ABA (Amateur Boxing Association), kun kaksitoista seuraa liittyi yhteen. ABA piti seuraavana vuonna ensimmäisen mestaruusturnauksensa, jossa oli käytössä neljä painoluokkaa. 1900-luvun alkupuoliskolla amatöörinyrkkeily saavutti suosiota ympäri maailmaa. Vuonna 1946 perustettiin Kansainvälinen nyrkkeilyliitto AIBA (Associaton Internationale de Boxe Amateur), jossa oli yhteensä 24 maata viidestä maanosasta edustettuina, ja perustamisestaan lähtien AIBA on toiminut virallisena amatöörinyrkkeilyn maailmanjärjestönä. Ensimmäiset amatöörien maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1974. Nykyään AIBA:n jäsenmaita on jo 189.
Ensimmäistä kertaa nyrkkeily oli olympialaisten lajina 1904 Saint Louisin kisoissa, ja 1912 Tukholman kisoja lukuun ottamatta ne ovat olleet siitä lähtien joka kerta virallisessa kisaohjelmassa. Menestyneimmät olympialaisten nyrkkeilymaat vuosina 1974–2004 ovat olleet Kuuba ja Yhdysvallat, joista Kuuballa on 29 ja Yhdysvalloilla 21 kultamitalia.
Naisten nyrkkeily oli jo 1904 Saint Louisin olympialaisissa näytöslajina, mutta 1900-luvun aikana se kiellettiin monissa maissa. Britannian amatöörinyrkkeilyjärjestö järjesti ensimmäisen naisten nyrkkeilykilpailut vuonna 1997. 1990-luvulla AIBA vahvisti naisnyrkkeilyn uudet säännöt, ja järjesti vuonna 1999 ensimmäiset EM- ja 2001 MM-kilpailut.
Pääsuojuksen käyttö tuli pakolliseksi 1984 Los Angelesin olympialaisissa, mutta vuonna 2013 se jälleen poistettiin miehiltä. Naiset käyttävät sitä edelleen. Soulin 1988 kisojen jälkeen otettiin käyttöön arvostelu pistekoneella.
Ammattilaisnyrkkeilyn kehitys

Vuonna 1891 yksityinen lontoolainen seura National Sporting Club alkoi järjestää omia, ammattilaisten hanskat kädessä käymiä otteluita, omilla ehdoillaan. Vuonna 1919 perustettiin BBBC (the British Boxing Board of Control). Vuonna 1909 Lonsdalen jaarli myönsi ensimmäisen mestaruusvyön NSC:n mestaruusottelun voittajalle.
1900-luvun alkupuoliskon aikana ammattilaisnyrkkeilyn painopiste siirtyi Britanniasta Yhdysvaltoihin. Vaikka mitään virallisia maailmanmestaruuksia ei ollutkaan, yleisesti maailmanmestarina pidettiin The National Police Gazette -lehdellä listattuja nimiä. 1920-luvulla NBA (National Boxing Association) ryhtyi järjestämään maailmanmestaruusotteluita. Samaan aikaan perustettiin Ring Magazine, joka julkaisi mestarien luetteloita. Vuonna 1962 NBA vaihtoi nimensä WBA:ksi (World Boxing Association), ja seuraavana vuonna se sai ensimmäisen kilpailijansa WBC:n (World Boxing Council). Kumpikaan niistä ei ollut yleisesti tunnustettu ja tästä johtuivat muun muassa erimielisyydet maailmanmestaruuksista. Vuonna 1983 perustettiin lisäksi uusi järjestö IBF (International Boxing Federation), jolla on myös omat maailmanmestaruutensa kussakin painoluokassa. Vuonna 1988 syntyi vielä neljäs suuri maailmanlaajuinen järjestö WBO (World Boxing Organization) kun joukko puertoricolaisia ja dominikaanisia liikemiehiä riitaantui WBA:n kanssa.
Ammattilaisten ottelut kestivät pitkään viisitoista erää, ja vielä 1900-luvun alkupuolella käytiin neljänkymmenen erän otteluita. Erien määrää alettiin vähentää vasta vuonna 1982, ja 1980-luvun aikana eri ammattilaisliitot siirtyivät vähitellen järjestämään mestaruusottelunsa 12-eräisinä.
Amatöörinyrkkeily

Amatööri- eli olympiatyylin nyrkkeilyssä päätavoitteena on oman koskemattomuuden turvaaminen ja kerätä pisteitä hyväksytyistä iskuista,[7] eikä hakea voittoa esimerkiksi aiheuttamalla vastustajalle ruumiillista vahinkoa.[7] Olympiatyylin nyrkkeilyhansikkaat ovat kehitelty turvallisuutta lisääväksi siten, että kättä ei voi iskiessä puristaa täydellisesti nyrkkiin. Pisteitä annetaan päähän ja ylävartaloon osuneista iskuista[7], iskuista jotka osuvat nyrkkeilyhansikkaan sallitulla osuma-alueella, eli rystypinnalla, sallituille osuma-alueille. Miesnyrkkeilijät käyttivät vuosina 1984-2012 päänsuojusta., mutta vuodesta 2013 lähtien nyrkkeilevät taas ilman niitä. Naiset käyttävät edelleen päänsuojusta. Ottelut kestävät nykyään miehillä kolme kolmen minuutin erää ja naisilla neljä kahden minuutin erää. Erätauot ovat yhden minuutin pituisia. Ottelun kulkua valvoo itse kehässä kehätuomari, jonka tehtävänä on tarkkailla, että ottelijat käyttävät vain sääntöjen mukaisia keinoja, ja kehän ulkopuolella pistetuomarit.
Vyötärön alapuolelle lyöminen on kiellettyä, samoin kiinnipitäminen, mikäli näin käy, tuomari erottaa ottelijat toisistaan. Toistuva vastustajassa roikkuminen aiheuttaa pisteiden menetyksiä ja lopulta hylkäyksen. Hylkäyksen eli diskauksen lisäksi ottelun voi voittaa osumapistein. Pistevoiton (PV.) lisäksi kehätuomarin keskeytyksellä (RSC) vastustajan ollessa ylivoimainen, ja (RSCH); eli iskujen osuessa päähän aiheuttaen nyrkkeilijässä puolustuskyvyttömän tilan eikä nyrkkeilijä kykene jatkamaan ottelua ja vastustaja on ylivoimainen, avustajan luovutuksella (AB), tyrmäyksellä (KO) ja luovutus ilman ottelua (WO eli walk over). Turnauksissa ottelun voi myös voittaa mikäli nyrkkeilijä on punnituksessa ylipainoinen, sairastunut ennen ottelua tai lääkäri kieltää ottelemisen kilpailijan terveydellisiin syihin vedoten. Tällöin toinen kilpailija voittaa WO-tuomiolla. Ottelu voi loppua myös diskaukseen (DISQ, engl. disqualification), jos nyrkkeilijä saa kolme varoitusta (esimerkiksi työntämisestä, sitomisesta ja niskaan tai vyön alle lyömisestä). Toinen nyrkkeilijä saa kaksi pistettä yhdestä vastustajan varoituksesta. Ottelu myös päättyy diskaukseen, jos nyrkkeilijä ei voi jatkaa ottelua niskaan tai vyön alle saadusta iskusta.
Tuomarin tärkein tehtävä on kuitenkin taata ottelijoiden turvallisuus.[7] Tyrmäykset ovatkin amatöörinyrkkeilyssä varsin harvinaisia, sillä tuomari yleensä keskeyttää epätasaiset ottelut ennen kuin mitään ehtii tapahtua.[7] Myös avustaja voi tehdä luovutuksen heittämällä pyyhkeen kehään kesken ottelun havaittuaan vastustajan olevan ylivoimaisesti suojattiaan paremman. Muutenkin nyrkkeilijöiden turvallisuudesta huolehditaan tarkasti erityisin säännöin. Väistämisen taito lisää myös turvallisuutta, sivuväistöt, U-väistöt, taaksenykäisyväistö, pudotusväistö ja taakseaskelväistö opetetaan jo seurojen nyrkkeilykoulujen alkeissa. Myös iskujen poimimiset kyynärvarsilla, veitsitorjunnat sivukoukuille ja päähän kohdistettujen iskujen poimimiset/torjumiset kämmeneen lisäävät koskemattomuutta ja siten lajin turvallisuutta. Ottelijoilla täytyy olla muun muassa voimassa oleva lääkärintodistus, lisenssivakuutus ja kilpailukirja. Myös alasuojat, hammassuojat, käsisiteet sekä pääsuoja (vain naisilla) ovat sääntöjen mukaan pakolliset ja lisäävät konkreettisesti ottelijoiden turvallisuutta. Turnauksissa lääkäri tarkastaa nyrkkeilijöiden kunnon ennen jokaista ottelua.
Toisinaan amatöörinyrkkeilystä käytetään nimitystä olympiatyylin nyrkkeily, sillä nimitystä amatöörinyrkkeily pidetään harhaanjohtavana – myös amatöörinyrkkeilijä joutuu harjoittelemaan ammattimaisesti päästäkseen huipulle.[7]
Amatöörinyrkkeilyn painoluokat
Vuosina 1984–2000 olympianyrkkeilyssä oli peräti 12 painoluokkaa[7], mutta Ateenan 2004 kisoihin tultaessa 67 (välisarja) ja 71 kg:n (kevyt keskisarja) painoluokat korvattiin yhdellä 69 kilon sarjalla.[7]
Miesten nykyiset AIBA:n painoluokat:

kevyt kärpässarja49 kgkärpässarja52 kgkääpiösarja56 kgkevytsarja60 kgkevyt välisarja64 kgvälisarja69 kgkeskisarja75 kgraskas keskisarja81 kgraskassarja91 kgsuperraskas sarjayli 91 kg
Naisten nykyiset AIBA:n painoluokat:

kevyt kärpässarja45-48 kgkärpässarja51 kgkääpiösarja54 kghöyhensarja57 kgkevytsarja60 kgkevyt välisarja64 kgvälisarja69 kgkeskisarja75 kgraskas keskisarja81 kgraskassarjayli 81 kg
Ammattilaisnyrkkeily

Nykyään ammattilaiset voivat osallistua olympialaisiin. Vaikka ammattilaisnyrkkeily on perussäännöiltään hyvin pitkälle samanlainen kuin amatöörimuoto, on se luonteeltaan hyvin erilainen. Ammattilaisnyrkkeilyssä arvostetaan voimaa ja tyrmäykset ovat yleisiä. Ammattilaiset ottelevat ilman paitaa[8] ja kintaat ovat kovemmat.[1] Ammattinyrkkeilyhanskojen sisällä on teipillä sidotut nyrkit.[1] Ammattilaisnyrkkeilyssä erät kestävät 2[9] – 3[10] minuuttia.
Ottelut ovat huomattavasti amatööriotteluita pitempiä ja ne voivat kestää jopa 12 erää.[1] Tuomari voi keskeyttää ottelun, mikäli näyttää, että toinen ottelijoista ei kykene jatkamaan tai ole muuten täysissä sielunvoimissaan.[1] Ottelu voi keskeytyä myös toisen vastustajan reilun ylivoimaisuuden takia. Tällöin vastustaja julistetaan voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä (engl. TKO = technical knockout). Tekninen tyrmäys seuraa myös, mikäli ottelija saa haavan, eikä lääkäri anna hänelle lupaa jatkaa ottelua.[1] Ottelu voidaan myös päättää luovutukseen, joka yleensä ilmoitetaan avustajien kehään heittämällä pyyhkeellä.[1] Ottelu voi päättyä myös diskaukseen, mikäli ottelija ottelee sääntöjen vastaisesti.[1] Mikäli ottelu päättyy ennen neljättä erää vahingossa tapahtuneen loukkaantumisen vuoksi (esim. päiden törmäys yhteen tahattomasti), ottelun tulos mitätöidään[1] (eli ei tuomiota). Mikäli neljä erää on tullut täyteen, julistetaan voittaja tuomariäänin.[1]

Mikäli ammattilaisottelu ei pääty tyrmäykseen (engl. KO = knockout) tai hylkäykseen (diskvalifiointi, lyhenne DQ), otetaan käyttöön tuomarien pistekortit. Ammattilaisotteluissa kolme tuomaria antavat pisteitä siten, että tuomarit antavat kunkin erän voittajalle 10 pistettä ja häviäjälle 9 siten, että pisteitä vähennetään sääntöjen vastaisista otteista ja jaloillaan pysymättömyydestä. Mikäli tuomarin mielestä erä päättyy tasan, ovat pisteet 10–10. Suuri ero amatööripistelaskuun on se, että jos erässä tapahtuu maahanlyönti, lyönnin suorittanut ottelija voittaa erän 10–8 mikäli on muuten hallinnut tapahtumia.[1] Näin ollen ammattilaissääntöjen pistelasku suosii selkeästi tyrmäykseen pyrkivää ottelutapaa, toisin kuin amatöörisäännöt. Ottelun päätyttyä kaikki pisteet lasketaan yhteen. Mikäli kaikkien tuomarien mielestä sama ottelija on voittaja, on päätös yksimielinen[1] (engl. unanimous decision, tai yksinkertasemmin points decision). Ottelu voi ratketa myös enemmistöpäätöksellä, jos kaksi tuomaria on samaa mieltä yhtä vastaan (engl. split decision, eli hajaääni). Mikäli taas esimerkiksi ensimmäisen tuomarin korteissa ottelija A ja toisen tuomarin korteissa ottelija B on voittaja, ja kolmannen tuomarin korteissa pisteet menevät tasan, päättyy ottelu ratkaisemattomaan (engl. draw, eli tasapeli). Ottelu on myös ratkaisematon, jos kahden tuomarin korteissa pisteet menevät tasan, riippumatta siitä mitä kolmas tuomari on merkinnyt.
Ammattinyrkkeilijät käyttävät suojina vain hammas- ja alasuojaa.[1] Alemmissa sarjoissa ottelijat käyttävät kahdeksan unssia painavia nyrkkeilyhanskoja.[1] Ylemmissä sarjoissa käytetään 10 unssin hanskoja.[1]
Nyrkkeily perustuu lajina fysiikkaan, taktiikkaan ja älyyn.[11] Nyrkkeilyssä ottelijat ovat kookkaampia kuin ennen.[11] 1970-luvulla 190 cm pitkä ja 100 kg painava nyrkkeilijä oli jättiläinen.[11] Koska kookkaammat nyrkkeilijät iskevät lujempaa kuin pienemmät, on nyrkkeilyyn kehitetty painoluokat.[11] Nyrkkeilijöiden koon kasvu tarkoittaa sitä, että otteluissa nähdään entistä enemmän yhden iskun tyrmäyksiä.[11] Nykyisin ottelussa pienikin erehdys voi olla ottelijalle kohtalokas.[11] Tätä kautta raskaansarjan nyrkkeilijät ryhtyvät harvoin suoraan iskujenvaihtoon verratessa pienempikokoisiin nyrkkeilijöihin.[11] Tämä johtaa myös ottelutemmon hidastumiseen.[11] Alemmissa painoluokissa ottelut ovat nopeatempoisempia kuin ylemmissä.[11] Entisajan nyrkkeilijät saattoivat pienempikokoisina pitää yllä kovempaa tahtia kuin tämän päivän isokokoiset miehet.[11] Nyrkkeily on myös muuttunut voimalajin suuntaan.[11]
Ammattilaisnyrkkeilyn painoluokat

Sekä WBA, WBC, IBF ja WBO käyttävät samaa painoluokkajärjestelmää, vaikka muutamista luokista käytettävät englanninkieliset nimitykset eroavatkin toisistaan. Jokaisella painoluokalla on oma maailmanmestaruutensa, eikä sama nyrkkeilijä saa enää nykyään pitää hallussaan useampaa kuin yhden painoluokan mestaruutta kerrallaan.
Nyrkkeilykehä
Nyrkkeilykehän mitat ovat 6x6 metriä.[1] Nyrkkeilijöistä toinen ottelee punaisesta kulmauksesta ja toinen sinisestä.[1] Muut kulmat ovat niin sanottuja puolueettomia kulmauksia joihin kehätuomari voi komentaa ottelijan esimerkiksi luvunlaskun ajaksi.[1] Valmentaja ja muut nyrkkeilijän avustajat eivät saa neuvoa puolueettomassa kulmauksessa olevaa nyrkkeilijää.[1]
Nyrkkeilyvammat
Varsinkin ammattinyrkkeilyn tyypillisiä piirteitä on mahdollisimman kovan voiman saaminen suoritettavaan iskuun. Virheellinen lyöntitekniikka voi aiheuttaa vakavia vammoja käden eri luihin. Nykyaikana useimmat valmentajat eivät anna nyrkkeilijöiden harjoitella ja sparrata ilman kämmeneen käärittyjä siteitä (suojaavat kämmenen luita) ja kintaita.
1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä ammattinyrkkeily menetti suosiotaan. Mustat silmät ja ruhjeet alkoivat aiheuttaa huolta pysyvistä silmä- ja aivovammoista. Lääkärintarkastuksista ja otteluiden tarkkailusta tuli tärkeä osa nykypäivän nyrkkeilyä sekä amatööri- että ammattilaistasolla. 1980-luvulla amatööripuolella käyttöön otettiin pääsuojus, joka suojaa haavoilta ja ruhjeilta, mutta sen ei kuitenkaan katsota suojaavan päätä ja sitä kautta aivoja kovinkaan hyvin voimakkailta iskuilta. Usein lyönnit kohdistetaan leukaan, jota kypärä ei yleensä edes peitä.
Aikoinaan ammattilaisten ottelut kestivät viisitoista erää, ja vielä 1900-luvun alkupuolella edes yli neljänkymmenen erän ottelut eivät olleet aivan tavattomia. Vuonna 1982 korealaisen Kim Duk-Koon kuoltua Ray Mancinia vastaan käydyn ottelun aiheuttamaan aivovammaan, asiaan tuli muutos. Vuonna 1988 säädettiin ammattilaisotteluiden erien ylärajaksi 12 erää, ja minuutin erätaukopituus puoleksitoista minuutiksi.
Nyrkkeilijän iskunkestävyys
Nyrkkeilijän iskunkestävyyteen vaikuttavat mm. seuraavat tekijät:
Pään sisällä (aivojen ympärillä) oleva nesteen määrä. Mikäli nestettä on paljon, vaimentaa tämä osaltaan päähän osuneen iskun vaikutusta aivoihin. Nesteen suurempi määrä vaimentaa aivojen törmäystä kallon luihin.
Kaulan ja niskan muoto ja lihaksisto. Lyhytkaulaisen ja paksuniskaisen pää ei heilahtele kovin paljoa. Tällöin aivotkin pysyvät paremmin hölskymättä.
Keskittyminen ja iskujen näkeminen. Mikäli nyrkkeilijä ehtii näkemään kohti tulevan iskun, hän jännittää lihaksensa ja hermosto ehtii varautua sen vastaanottamiseen.
Nyrkkeilytyylien terminologia

Nyrkkeilyssä kahden eri nyrkkeilijän nyrkkeilytyylit eivät ole täysin identtiset keskenään. Nyrkkeilytyyli on tärkeä osa taktiikkaa. Alla olevat termit ovat yleisimmät nyrkkeilytyylit, joiden mukaan nyrkkeilijät on jaoteltu. Huomattavaa on, että nyrkkeilijä voi vaihdella nyrkkeilytyyliään eri otteluissa. Tästä hyvänä esimerkkinä toimii Bernard Hopkins.
Boxer/out fighter
Klassinen nyrkkeilijä tunnetaan myös nimellä "out fighter". Tässä tyylissä on tärkeää säilyttää tietty välimatka vastustajaan. Tässä tyylissä hyödynnetään omaa ulottuvuutta sekä jabia eli etummaisen käden suoraa ja vähitellen väsytetään vastustajaa. Tällä ottelutyylillä vastustaja voitetaan usein tuomariäänin täysien erien jälkeen vaikka jotkut nyrkkeilijät, kuten Lennox Lewis voittavat monet otteluistaan tyrmäyksellä. Tällä ottelutyylillä on kohtalaisen helppo kontrolloida ottelun tempoa.
Boxer/Puncher
Iskijä eli puncher hyödyntää otteluissaan käsiensä nopeutta, sekä iskuvoimaa. Ottelija tulee iskemään lähietäisyydeltä nopeita iskusarjoja vastustajaan ja joissain tapauksissa tyrmäämään vastustaja yksittäisellä kovalla iskulla. Joskus ottelut päättyvät pistevoittoon, mutta useimmiten ne tulevat tyrmäyksellä.
Brawler/slugger
Brawlerit ovat ottelijoita jotka eivät useinkaan liiku kehässä paljoa. Heillä on paljon iskuvoimaa. Tyyliin kuuluu myös etukädellä vastustajan kaukana pitäminen, ja sen jälkeen isku takakädellä. Tätä tyyliä käyttäville vaikeita vastustajia ovat vastaiskijät, jotka saattavat väistää kovan iskun, ja lyödä nopean koukun takaisin.
Swarmers
Lähiottelijat pyrkivät usein pysyttelemään vastustajan lähellä lyöden nopeita koukkusarjoja, sekä yllättäviä kovia iskuja. Hyvällä lähiottelijalla on usein hyvä iskunkestävyys, sillä kauempaa lyövä vastustaja ehtii lyödä paljon jabiaan ennen kuin toinen pääsee lähelle. Lähiottelija on yleensä lyhyt. Usein lähiottelijat taitavat tarvittaessa myös kauempaa ottelemisen.
Nyrkkeilytyylien vaikutus otteluun
Yleensä out fightereilla on etu boxereihin, boxereilla punchereihin ja punchereilla etu brawlereihin. Luonnollisesti monet muutkin tekijät, kuten ottelijoiden taitotasot vaikuttavat huomattavasti otteluiden tulokseen. Ilmiöstä käytetään termiä "styles makes fights".
Puncherit yleensä voittavat swarmerit tai in-fighterit. Kuuluisa esimerkki tyylin vaikutuksesta ottelun kulkuun on George Foreman vs Joe Frazier. Vaikka Swarmerit pärjäävät usein hyvin hitaita iskijöitä vastaan, niiden helpoin vastustaja lienee silti out fighter tai boxer. Swarmerit pääsevät yleensä kohtalaisen helposti vastustajan iholle kiinni, jossa puncherit eivät ole parhaimmillaan johtuen pienestä välimatkasta ottelijoiden välillä. Esimerkiksi Joe Frazier (swarmer) sai Muhammad Alin (out fighter) pahoihin vaikeuksiin heidän kaikissa otteluissaan. George Foreman (Puncher) voitti Frazierin ylivoimaisesti, mutta hävisi Alille.
Katso myös
Nyrkkeilijöitä
Luettelo ammattilaisnyrkkeilyn hallitsevista maailmanmestareista
Kuntonyrkkeily
Suomen nyrkkeilymuseo
Lähteet

Aiheesta muualla
.
.
.
.
.
.
 Laaja suomenkielinen ammattilaisnyrkkeilyaiheinen sivusto.
 Suomenkielinen toinen nyrkkeilysivusto.
. Ilta-sanomat 2.2.2009.
Kuokkanen, Martti: . niin & näin 4/1995, 27–31.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Montako ammattilaisnyrkkeilyn maailmanmestaruutta George Foreman voitti?


Shenzhen (Chinese:深圳; pinyin:Shēnzhèn) on kaupunki Guangdongin maakunnassa eteläisessä Kiinassa. Kaupunki sijaitsee Hongkongin erityishallintoalueen pohjoispuolella. Nykyinen Shenzhen on muodostunut vuonna 1980 perustetusta erikoistalousalueesta, joka on kasvanut räjähdysmäisesti. Vielä vuonna 1979 alueella oli vain noin 30000 asukasta, mutta vuoden 2010 väestönlaskennassa sen asukasluku oli jo 10358381 ja vuoden 2017 lopussa arviolta 12528300. Kasvu perustui alun perin paljolti halvalle ja runsaalle työvoimalle, mutta nykyisin teollinen tuotanto painottuu paljolti korkeaan teknologiaan.
Maantiede

Shenzhen sijaitsee Guangdongin maakunnassa Kaakkois-Kiinassa heti Hongkongista pohjoiseen. Kokoa Shenzhenin hallinnollisella alueella on 1997,5km². Alue on Etelä-Kiinan meren rannikkoa[1] ja se sijaitsee hieman Kravun kääntöpiirin eteläpuolella. Shenzhenin etelärajalla kaupunkia erottaa Hongkongiin kuuluvasta alueesta Shenzhenjoki. Pohjoisessa sen naapurikaupunkeja ovat Dongguan ja Huizhou. Helmijoen suisto sijaitsee Shenzhenin länsipuolella. Idässä sijaitsevat Dayan ja Dapengin lahdet. Shenzhenin tekojärvi on Shenzhenin ja viereisen Hongkongin pääasiallinen veden lähde.[2]
Shenzhenissä vallitsee subtrooppinen monsuuni-ilmasto. Vuosittainen keskimääräinen lämpötila on 22,4°C ja vuotuinen sadanta 1933,3 mm.[2]
Historia
Nimi Shenzhen viittaa vapaasti käännettynä syviin ojiin. Alue onkin vanhaa maatalousaluetta ja sen asukkaat saivat perinteisesti elinkeinonsa maanviljelystä ja kalastuksesta.[3] Ensimmäinen maininta Shenzhenistä on Ming-dynastian valtakaudelta vuodelta 1410. Noin 300-vuotta sitten alueelle muutti hakka-kiinalaisia.[2] Ennen Shenzenin erikoistalousalueen perustamista Shenzhen oli tulliasema brittien hallitseman Hongkongin ja Kiinan rajalla. Sen asukasluku vuonna 1979 oli vain noin 30000.[1]
Kiinan erikoistalousalueita alettiin suunnitella Deng Xiaopingin taloudellisten uudistusten myötä vuonna 1978. Shenzhenin erikoistalousalue perustettiin toukokuussa vuonna 1980 neljästä entiseen Baoanin piirikuntaan kuuluneesta alueesta (Nanshan, Futian, Luhou, Yantian) Hongkongin rajalla. Alkuperäisellä alueella oli kokoa 327,5km², mutta sittemmin alueeseen on liitetty muita alueita sen ympäriltä. Erikoistalousalueen paikka valittiin Hongkongin läheisyyden takia.[3] Brittien Hongkong oli tuolloin nopeasti kasvava talous ja Shenzhen houkutteli sen sijoittajia manner-Kiinan puolelle etenkin halvan työvoiman avulla.[4] Toisaalta ero Hongkongiin tehtiin selväksi korkealla raja-aidalla.[3]
Shenzhen kasvoi vuodesta 1980 alkaen räjähdysmäisesti.[1] Sen uudet asukkaat muuttivat pääasiassa maaseudulta Kiinan muista osista. 1980- ja 1990-luvuilla alueen teollisuus keskittyi etenkin halpaan ja paljon työvoimaa vaatineeseen alhaisen tason tuotantoon[4], mutta elintaso Shenzhenissä oli joka tapauksessa selvästi muuta Kiinaa korkeampi.[1] Vuosikymmenessä Shenzhenin asukasluku oli kasvanut 1,5 miljoonaan ja sen kehityksestä tehtiin malli muille Kiinan alueille. Suureen kasvuvauhtiin viitattiin Kiinassa Shenzhenin vauhtina.[3]
Hallinto

Shenzhen on hallinnollisesti maakuntatason hallinnon alainen kaupunki, johon kuuluu kahdeksan piirikuntaa (Luohu, Futian, Nanshan, Yantian, Bao'an, Longgang, Longhua ja Pingshan) ja kaksi "uutta aluetta" (Guangming ja Dapeng). Shenzhenin erikoistalousalue on kattanut koko kaupungin alueen vuodesta 2010 lähtien.[2]
Liikenne
Shenzhenistä on rautatieyhteys Kantoniin luoteessa, Pekingiin pohjoisessa ja Fujianin maakuntaan idässä.[1] Kaupungista on bussiliikennettä kaikkiin Guangdongin suuriin asutuskeskuksiin, Hongkongiin ja Macaolle, sekä yli 20 Kiinan maakuntaan. Shenzhenin sisäisessä bussiliikenteessä kulki vuonna 2016 noin 10 miljoonaa matkustajaa päivittäin. Hongkongin ja Shenzhenin välinen liikenne on vilkasta. Vuonna 2016 rajan ylitti 239 miljoonaa henkilöä ja 15,84 miljoonaa ajoneuvoa. Hongkongin ja Shenzhenin rajalla sijaitsee kaikkiaan 15 raja-asemaa. Luohun asema on maaliikenteessä mitattuna Kiinan suurin raja-asema.[5]
Shenzhenin metrossa on kahdeksan linjaa, joiden lisäksi yhden uuden linjan on määrä avautua vuoden 2018 aikana.[6] Rakenteilla on kaikkiaan 12 uutta linjaa ja metroa käyttää päivittäin noin 4,5 miljoonaa matkustajaa.[5]
Kaupunkia palvelee myös Shenzhen Bao’anin kansainvälinen lentoasema, jonka kautta kulki vuonna 2016 41,98 miljoonaa matkustajaa ja 1,13 miljoonaa tonnia tavaraa.[5]
Shenzhenin satama oli vuonna 2015 maailman viidenneksi suurin konttisatama ja Kiinan kolmanneksi suurin satama Hongkongin sataman ja Shanghain sataman jälkeen.[7]
Talous

Vuonna 2017 Shenzhenin bruttokansantuote oli 2243,84 miljardia miljardia CNY ja asukasta kohden 183127 CNY. Bruttokansantuote asukastakohden kuuluu Guangdongin maakunnan suurimpiin. Tertiaarisektorin osuus bruttokansantuotteesta oli 58,6% ja se ylitti 50% rajan ensimmäisen kerran vuonna 2008. Sekundaarisektorin osuus oli 41,3% ja primaarisektorin 0,1%.[8]
Shenzenin kasvu sen erikoistalousalueen perustamisen jälkeen vuonna 1980 on ollut räjähdysmäistä. Erikoistalousalueella kokeiltiin markkinatalouden uudistuksia ennen kokemusten hyödyntämistä muualla Kiinassa. Nykyisin kaupunki onkin muun muassa Kiinan innovaatio-, teknologia-, tekoäly-, bioteknologia ja startup-yritysten keskus.[4] Korkean teknologian teollisuus muodostaa yhden Shenzenin teollisuuden kulmakivistä. Korkean teknologian yritysten nettotuotto vuonna 2017 oli 735,9 miljardia CNY. Kolme talouden muuta tärkeää osa-aluetta ovat rahoituspalvelut, logistiikka ja kulttuuriala. Vuonna 2017 Shenzenin vienti vastasi 10,8% koko Kiinan viennistä. Nettotuotossa laskettuna viennistä 46,7% koostui korkean teknologian tuotteista.[8]
Shenzenissä käy myös turisteja. Vuonna 2017 matkailijoiden lukumäärä oli 60,22 miljoonaa ja heistä 12,07 miljoonaa saapui ulkomailta tai Hongkongista.[8] Etenkin hongkongilaisia vetää Shenzheniin sen halvemmat hinnat.[3]
Väestö

Shenzhenin asukasluku oli Kiinan vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 10358381.[9] Vuoden 2017 lopussa kaupungin asukasluku oli arviolta 12528300.[2]
Kiinassa väestö jaetaan hukou-asumisoikeusjärjestelmän kautta maaseudun ja kaupunkien asukkaisiin. Shenzhenissä noin kolmasosalla (4347200 vuonna 2016[2]) on pysyvä asumisoikeus kaupungissa. Shezhenin asukkaiden valtaosa on muuttajia Kiinan maaseudulta. Muuttajien asema sattaa vaikeuttaa esimerkiksi kouluun pääsyä, vaikkakin järjestelmään on tehty joitakin helpotuksia. Virallisten lukujen lisäksi Shenzhenissä on suuri joukko kaupungissa laittomasti asuvia. He vaihtavat usein paikkakuntaa kausittain tehden väliaikaisesti tarjolla olevia töitä. Asemansa takia he eivät voi hyödyntää monia julkisia palveluja.[10]
Shenzhenin pääkieli on muusta lähialueesta poiketen kantoninkiinan sijaan mandariinikiina. Ero johtuu suuresta määristä muuttajia kaupungin alueella. Etenkin nuorista suuri osa puhuu kuitenkin myös kantoninkiinaa ja englantia.[2]
Koulutus
Shenzhenissä toimii yhteensä 12 korkeamman asteen oppilaitosta, joissa oli vuonna 2016 yhteensä 91900 opiskelijaa. Kaupungissa toimivia yliopistoja ovat esimerkiksi Shenzhen University ja South University of Science and Technology of China. Hongkongilainen Chinese University of Hong Kong avasi kampusalueen Shenzhenissä vuonna 2014 ja Shenzhenin yliopistokaupungissa toimivat esimerkiksi Tsinghua-yliopisto, Pekingin yliopisto ja Sun Yat-senin yliopisto. Peruskouluja Shenzhenissä oli vuonna 2016 337 ja niissä 911000 opiskelijaa.[11]
Urheilu
Kaupunki järjesti vuoden 2011 kesäuniversiadit. Kilpailuihin osallistui yli 7500 urheilijaa 152 maasta.[12] Shenzhenin suurempiin urheilukeskuksiin lukeutuvat Universiade Center ja Shenzhen Bay Sports Center. Shenzhen Football Club on paikallinen jalkapalloseura. Kaupungissa järjestettäviin urheilutapahtumiin lukeutuvat WTA Shenzhen Open, ATP 250 Shenzhen Open ja Shenzhenin kansainvälinen maraton.[13]
Lähteet

Aiheesta muualla

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Vladimir Iljitš Lenin (; yleensä V. I. Lenin), alkuperäiseltä nimeltään Vladimir Iljitš Uljanov, ( ) (22. huhtikuuta (J: 10. huhtikuuta) 1870 Simbirsk – 21. tammikuuta 1924 Gorki) oli venäläinen vallankumouksellinen, bolševikkipuolueen johtaja ja leninistisen ideologian perustaja.
Nimi Lenin oli alkujaan yksi Vladimir Uljanovin vallankumouksellisista salanimistä,[1] joka on erään selityksen mukaan muunnos Siperian Lena-joesta.[2]
Varhaisvuodet

Leninin isä Ilja Nikolajevitš Uljanov (1831–1886) oli venäläinen virkamies. Ajatusmaailmaltaan hän oli vapaamielinen ja toimi tavoitteenaan demokratian edistäminen Venäjällä ja esimerkiksi ilmainen yleinen koulutus. Suku oli alun perin nimeltään Uljanin ja taustaltaan joidenkin lähteiden mukaan mordvalainen[3][4], joidenkin lähteiden mukaan tšuvassi[5]. Myös Leninin äiti, Maria Aleksandrovna Blank (1835–1916), tunnettiin vapaamielisenä. Äidin kautta Leninin esivanhemmista löytyy äidin äidinisän puolelta saksalaista verenperintöä, äidinisä puolestaan oli kristinuskoon kääntynyt juutalainen Alexander Blank. Lisäksi Leninillä sanotaan olleen isänäidin puolelta kalmukkilaista tai kirgiisiläistä sukutaustaa ja hänen äitinsä äidinäiti oli Pietariin muuttanutta ruotsalaista sukua.[5][4] Leninin isä kuoli aivoverenvuotoon vuonna 1886 Leninin ollessa vasta kuudentoista vanha.
Lenin kastettiin Venäjän ortodoksiseen kirkkoon. Hän kääntyi 16-vuotiaana kuitenkin ateistiksi tutustuttuaan 1700-luvun valistusfilosofiaan. Leninin kiinnostus valistusajan tietoteoriaan näkyi hänen myöhemmissä teoksissaan.[6]
Opinnot ja poliittinen herääminen
Toukokuussa 1887 Leninin vanhin veli, narodnikkiliikkeessä mukana ollut Aleksandr hirtettiin osallistumisesta keisari Aleksanteri III:n salamurhayritykseen. Tämä sai Leninin radikalisoitumaan, ja osallistuttuaan opiskelijamielenosoituksiin hänet pidätettiin ja erotettiin vielä samana vuonna Kazanin yliopistosta. Lenin jatkoi opiskeluaan itsenäisesti ja opetteli muun muassa viisi vierasta kieltä, latinan, kreikan, saksan, ranskan ja englannin.[7] Vuonna 1891 hän sai oikeuden toimia lakimiehenä.
Lenin ei kuitenkaan jäänyt lakimiesuralle, vaan liittyi vallankumoukselliseen toimintaan ja johti marxilaisia opintokerhoja keskittäen toimintansa suurimmaksi osaksi Pietariin. Vallankumouksellisen toimintansa johdosta hänet pidätettiin 7. joulukuuta 1895, ja viranomaiset pitivät häntä vangittuna vuoden ajan. Tämän jälkeen hänet karkotettiin kolmeksi vuodeksi Siperiaan Jeniseiskin kuvernementissa sijaitsevaan Šušenskojen kylään. Siellä karkotettujen annettiin melko rauhassa jatkaa kirjallisia töitään ja solmia yhteistyösuhteita keskenään.[8] Šušenskojeen oli karkotettuna myös suomalainen vallankumouksellinen Oskar Engberg, jonka kanssa Lenin ystävystyi. Karkotusaikanaan vuoden 1898 heinäkuun 10. päivänä Lenin meni naimisiin sosialistiaktivisti Nadežda Krupskajan kanssa.[9] Vuonna 1899 hän julkaisi teoksen Kapitalismin kehitys Venäjällä. Kirja julkaistiin salanimellä Vladimir Iljin. Teos käsitteli kattavasti keisarikunnan kansantaloutta, pääosin venäläisen marxismin perustajan Georgi Plehanovin näkemyksien pohjalta.[10]
Vuonna 1900 Leninin karkotustuomio päättyi. Hän matkusteli Venäjällä ja matkusti sitten Sveitsin Zürichiin, jossa hän tapasi Georgi Plehanovin. Tämän ja Aleksandr Potresovin kanssa hän suunnitteli Iskra-lehden perustamista. Lehden perustamisen jälkeen Lenin matkusti Saksan Nürnbergiin neuvottelemaan Saksan sosiaalidemokraattisen puolueeseen kuuluvien ystäviensä kanssa. Seuraavan syksyn hän vietti Münchenissä toimittaen Iskra-lehteä, jonka ensimmäiset painokset olivat pieniä, muutaman sadan kappaleen suuruisia. Iskra-lehdet salakuljetettiin Saksan, Itävallan ja Turkin rajojen ylitse Venäjälle.[11][12] Leninin vaimo Nadežda Krupskaja saapui Müncheniin 1. huhtikuuta 1901 ja Nadeždan äiti Jelizaveta Vasiljevna toukokuussa 1901. Nadežda huolehti Iskran kirjeenvaihdosta ja Jelizaveta Vasiljevna avusti salakielisten kirjeiden kirjoittamisessa.[13]
Lenin siirsi 1902 Iskra-lehden toimituksen Münchenistä Lontooseen huomattuaan Baijerin poliisin tarkkailevan heidän toimiaan.[14] Syksyllä 1902 Siperiasta paennut Lev Trotski tapasi Leninin Lontoossa ja Lenin ehdotti häntä Iskra-lehden toimitusneuvoston jäseneksi Georgi Plehanovin vastustaessa tätä.[15] Iskra-lehden toimitusneuvoston jäsen Juli Martov ehdotti toisessa edustajakokouksessa lehden toimituksen siirtämistä Sveitsiin Geneveen Georgi Plehanovin vuoksi. Lenin äänesti tätä ehdotusta vastaan kaikkien muiden jäsenten kannattaessa sitä. Huhtikuussa 1903 Iskra-lehden toimitus siirtyi Geneveen.
Bolševikkipuolueen synty
Lenin nousi Venäjän sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa vaikutusvaltaiseen asemaan.
Lenin kirjoitti vuosien 1901–1902 välisenä aikana Mitä on tehtävä -nimisen kirjan, joka käsitteli puhdasoppista marxilaista näkemystä puolueen organisaatio-ongelmista. Tämän kirjan hän kirjoitti salanimellä N. Lenin, jolla hänet tunnettiin siitä lähtien. Kirja sai osakseen erittäin ristiriitaisen vastaanoton marxilaisissa piireissä. Kirjasta tuli 1900-luvun poliittinen klassikko ja sen on sanottu johtaneen kiistaan, jonka ansiosta kommunistinen puolue syntyi.[16][17]
Maaliskuussa 1902 perustettu edustajakokouksen järjestelykomitea päätti, Leninin ollessa yhtenä päättämässä, mitkä ryhmät Euroopassa ja Venäjällä saivat osallistua Belgian Brysselissä pidettävään puolueen toiseen edustajakokoukseen. Lenin oli järjestänyt Iskran edustajille edustajakokoukseen enemmistön.[18] Edustajakokous aloitettiin 17. heinäkuuta 1903, mutta Belgian poliisin aiheuttamien hankaluuksien vuoksi kokous siirrettiin Englantiin, Lontooseen, jossa kokousta pidettiin Veljeyden kirkossa 30. heinäkuuta 1902 ja jatkettiin vielä English Clubissa Charlotte Streetillä. Kokouksessa käsiteltiin puolueen ohjelmaa, agraarikysymystä ja puolueen sääntöjä. Puolueen johtamisesta käydyt keskustelut päättyivät Leninin ja Plehanovin näkemyksen voittoon, jolloin Bundin ja muiden ryhmittymien edustajat marssivat kokouksesta ulos. Lenin nimitti voittoa saanutta ryhmäänsä enemmistöläisiksi eli bolševikeiksi ja hävinnyttä Juli Martovin ryhmää vähemmistöläisiksi eli menševikeiksi.[19]
Tässä kokouksessa perustettiin Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue, puolueen keskuskomitean jäseniksi valittiin Gleb Krzizanovski, F. V. Lengnik ja V. A. Noskov. Iskra-lehden toimitusneuvostossa oli nyt entisen seitsemän jäsenen sijaan vain Juli Martov, Lenin ja Georgi Plehanov.
Genevessä lokakuussa 1903 pidetyssä Venäläisten sosialistien ulkomaisenliiton edustajakokouksessa Juli Mortov hyökkäsi Leniniä vastaan, Georgi Plehanov siirtyi Juli Mortovin ja menševikkien puolelle. Axelrod ja Martov syyttivät Leniniä siitä, että hän pyrki tekemään puolueesta kenraalijoukon ilman armeijaa.[20] Bolševikeista tuli nyt vähemmistö, Lenin erosi Iskrasta ja puolueneuvostosta.[21]
Lenin perusti Vperjod-lehden (Eteenpäin) yhdessä Anatoli Lunatsarskin ja Bogdanovin kanssa. 22. joulukuuta 1904 lehti aloitti ilmestymisensä.[22] Vuonna 1903 Lenin johti bolševikkiosaa sen erottua menševikkeistä.[23]
Tämä jako johtui suureksi osaksi Leninin pamfletista Mitä on tehtävä?. Puolue tulisi rajata yksinomaan ammattivallankumouksellisille, Lenin halusi muut työläiset ja sympatisoivat idealistit pois puolueesta. Puolueesta pitäisi myös tehdä tiukan keskusjohtoinen, jotta se pystyisi vallankumoukseen.[24][25]
Lenin oli huomannut, että työläisillä itsellään ei ollut vallankumouksen vaatimaa yhteistä tahtoa, koska kapitalismin aikana heidän olonsa olivat parantuneet hieman. Lenin ei myöntänyt tämän johtuvan kapitalismista vaan siirtomaista (imperialismista) ja sanoi olojen parantumisen olevan eräänlaista työläisten lahjontaa. Myöhemmin Lenin sai myös Lev Trotskin vakuutettua siitä, että työläisten sijaan kumous onnistuisi vain ammattivallankumouksellisilta, minkä seurauksena menševikkeihin jäänyt Trotski lopulta vaihtoi puolta.[26]
Menševikit toimivat enemmän Länsi-Euroopan puolueiden lailla, kun taas bolševikit olivat taistelujärjestö, joka pyrki kaatamaan tsaarinvallan muun muassa terrorilla. Menševikkien merkittävimpinä johtajana olivat Juli Martov, Georgi Plehanov ja Vera Zasulitš. Bolševikkeihin liittyivät myöhemmin monet entisistä menševikeistä muun muassa Lev Trotski, jonka taidot osaltaan auttoivat lokakuun vallankumouksen onnistumisessa, ja Aleksandra Kollontai.[27] Menševikit pitivät puoluejäsenyyden avoimena ja tekivät yhteistyötä myös muiden puolueiden kanssa ja sen jäseniä päätyi myöhemmin jopa toiseen Aleksandr Kerenskin johtamaan väliaikaiseen hallitukseen.[28]
Lenin oli Genvessä vuoden 1904 lopusta vuoden 1905 alkuun.[29] Venäjä oli aloittanut sodan Japania vastaan vuonna 1904 ja sota oli kääntynyt vuoden lopulla tappiolliseksi. Eserrie oli murhannut sisäministeri V. K. Plehwen kesällä 1904.[30]
9. tammikuuta 1905 Pietarin työläiset marssivat pappi Georgi Gaponin johdolla viemään anomusta Talvipalatsiin keisari Nikolai II:lle lakiasäätävän kokouksen koollekutsumiseksi. Anomuksessa esitettiin muun muassa progressiivisen tuloveron ja työsuojelulain säädännön aikaan saamista ja Venäjän–Japanin sodan lopettamista. Marssijoiden edessä marssi ortodoksikirkon pappi Georgi Gapon. Talvipalatsin lähelle päästyään heitä kehotettiin hajaantumaan, mutta he jatkoivat marssimistaan, ja sotilaat avasivat tulen surmaten kymmeniä ihmisiä. Joka puolella Venäjää alettiin lakkoilemaan ja syntyi mellakoita.[31]
Bolševikkien keskuskomitea kutsui kolmannen edustajakokouksen koolle vuonna 1905. Menševikit; Plehanov, Juri Martov ja muut Iskralaiset, jotka eivät suostuneet osallistumaan Lontoon kokoukseen, kokoontuivat Genevessä. Lontoon kokoukseen osallistuivat bolševikit ja muutamat menševikkiedustajat. Kokous aloitettiin 12. huhtikuuta 1905 salaisessa istuntosalissa, jonka paikkaa ei tiedetä, Lenin esitti kokouksissa jyrkkiä mielipiteitä, joiden johdosta menševikit sanoivat Leninin pettäneen marxismin. Lenin vaati, että puolueen pitää käyttää hyväkseen syntynyt vallankumouksellinen tilanne ja puolueen on tämän tähden muutettava toimintatapojaan.[32]
Lenin matkusti Nadežda Krupskajan kanssa Genevestä Saksan kautta Tukholmaan, josta he matkustivat höyrylaivalla Helsinkiin, saapuen junalla Pietariin 8. marraskuuta 1905. Pietarissa ollessaan Lenin kirjoitti lehtiartikkeleita ja piti yhteyksiä puoluetovereihinsa, kävi puhumassa puolueen tilaisuuksissa ja kansankokouksissa. Lenin muun muassa kehotti bolševikkiosastoja aktiiviseen toimintaan.[33] Joulukuussa 1905 sosialidemokraattinen työväenpuolue järjesti Tampereella puoluekonferenssin, jossa Lenin ja Stalin tapasivat toisensa ensimmäisen kerran.
Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen joulukuussa Moskovassa bolševikkien aseellinen vallankaappausyritys epäonnistui ja Lenin joutui lähtemään turvallisuussyistä maanpakoon Suomeen vuonna 1907. Lenin asui sen jälkeen useita kertoja Suomessa ja matkusteli Euroopassa osallistuen erilaisiin sosialistisiin kokouksiin ja muuhun toimintaan.[34]
Lenin aloitti yhteistyön menševikkien kanssa. Menševikit vastustivat monia Leninin näkemyksiä, mutta Lenin kannatti heidän ehdotustaan osallistua vaalikampanjaan Kaukasiassa. Puolueen keskuskomiteaan kuului nyt seitsemän menševikkiä ja kolme bolševikkiä, mutta Lenin ei ollut heidän joukossaan. Bolševikkiryhmä perusti salaisen bolševikkikeskuksen, jonka jäseniksi valittiin Lenin, Bogdanov ja Leonid Krasinin.[35] Bolševikkiryhmä perusti Suomen puolelle Kuokkalaan isoon kaksikerroksiseen Villa Vasan huvilaan tukikohtansa, jossa Lenin ja muutamat muut bolševikit työskentelivät 15 kuukauden ajan. Kuokkalasta Lenin matkusti tärkeisiin kokouksiin, joita pidettiin Suomessa ja Lontoossa sekä Stuttgartissa, Venäjälle Lenin ei enää matkustanut ennen vuotta 1917.[36][37]
Lenin oli saavuttanut menševikeille asettamansa poliittiset tavoitteensa ja lopetti yhteistyön vuonna 1907.[38] Kuokkalasta Lenin ja muut bolševikit joutuivat lähtemään kesäkuussa 1907, uusi bolševikkikeskus perustettiin Pariisiin.[39]
Helmikuun vallankumous

Ensimmäisen maailmansodan nöyryytykset ja pula veivät tsaarinvallan suosion pohjalukemiin. Silti vielä tammikuussa 1917 Lenin arvioi, että tsaarinvalta ei kukistuisi hänen elinaikanaan.[40][41] Helmikuun vallankumouksessa 1917 duuma otti vallan käsiinsä ja asetti väliaikaisen hallituksen. Sen johtoon tuli liberaalidemokraattisen kadettipuolueen ruhtinas Georgi Lvov ja yhdeksän muuta kadettipuolueen ministeriä duuman liberaalienemmistön vuoksi.[42]
Koska Petrogradin neuvosto oli jo yhtä merkittävä, tai merkittävämpi valtakeskus kuin hallitus, hallitukseen otettiin mukaan ainoana sosialistina neuvoston kakkosmies, sosialistivallankumouksellisten Aleksandr Kerenski. Väliaikainen hallitus antoi kansalle ihmisoikeudet, lakkautti sensuurin ja kuolemantuomion sekä vapautti poliittiset vangit muttei taipunut Saksan rauhanehtoihin, missä kaikki puolueet sosialistisia myöten tukivat sitä. Kansa kuitenkin oli yhä erittäin tyytymätön jatkuvaan sotaan, mikä kuukausien mittaan vei hallituksen suosiota.[43]
Takaisin Venäjälle 1917
Saksan hallitus näki tilaisuutensa ja lähetytti Leninin Suomen kautta Venäjälle tekemään vallankumouksen, jotta maa irtautuisi sodasta. Saksan hallituksen luvalla Lenin pääsi matkustamaan Sveitsistä ”sinetöidyssä junassa” Saksan läpi Ruotsiin ja sieltä edelleen Suomeen.[44] ”Sinetöinnistä” huolimatta heinäkuussa pääministerin paikan liberaaleilta saanut SR:n Kerenski väitti myöhemmin Leniniä saksalaisten agentiksi.[45][46]
16. huhtikuuta 1917 Lenin saapui Pietariin (siihen aikaan Petrograd) Suomen asemalle ja otti bolševikkiliikkeen komentoonsa ja haukkui väliaikaista hallitusta tukeneet Pravdan toimittajat Lev Kamenevin ja Josif Stalinin. Lenin asettui Huhtikuun teeseissä tukemaan neuvostovaltaa, vaikka bolševikeilla ei ollut vielä merkittävää valtaa neuvostoissa.[47]

Lokakuun vallankumous

Bolševikit yrittivät jo heinäkuussa vallankaappausta Trotskin johdolla Leninin suunnitelmien mukaan, mutta yritys epäonnistui. Tuolloin bolševikkejä tukevassa konekiväärikomppaniassa levitettiin huhuja, että yksikkö siirrettäisiin rintamalla Saksaa vastaan. Rykmentinkokous kehotti sotilaita kapinaan ja matruusit siirtyivät laivoihin ja lähtivät ottamaan Pietaria haltuunsa. Joukko suuntasi bolševikkien päämajaan Krzezińskan palatsille, jossa Leniniä vaadittiin ottamaan johto. Matkalla Taurian palatsiin vaatimaan neuvostoa ottamaan vallan käsiinsä, tavattiin SR:n johtaja Viktor Tšernov, jota oltiin viemässä ammuttavaksi, mutta Trotski sai hänet pelastettua. Lopulta rintamalta tulleet joukot piirittivät Krzezińskan palatsin ja väliaikainen hallitus määräsi bolševikkijohtajat Leninin, Trotskin, Zinovjevin, Kamenevin ja Lunatšarskin pidätettäväksi.[48]
Liberaalit vetäytyivät pian hallituksesta ja se jäi sosialisteille Kerenskin johdossa. Kerenskin suunnitteleman hyökkäyksen epäonnistuttua ja armeijan menetettyä satatuhatta miestä väliaikaisen hallituksen asema heikkeni entisestään. Kerenski pelkäsi että syytökset bolševikkejä vastaan vahvistaisivat oikeistoa ja bolševikkien lehdet saivat jatkaa ilmestymistään, eikä punakaartia riisuttu aseista.[49]
Ylipäällikkö Lavr Kornilov vaati täysiä valtuuksia järjestyksen palauttamiseksi ja estämään bolševikkikaappauksen ja lähetti Krymovin ratsuväkiarmeijakunnan Pietariin. Väliaikainen hallitus tulkitsi tämän kapinaksi ja Kerenski pyysi apua ”kaikilta demokraattisilta voimilta”, myös bolševikeilta. Bolševikit saivat aseistaa punakaartinsa ja panssarikansiristeilijä Auroran matruusit kutsuttiin puolustamaan Talvipalatsia. Kornilovin kapinan jälkeen bolševikkeja alettiin vapauttaa vankiloista ja johtajat palasivat, paitsi Lenin, joka piileskeli Suomessa.[50]
Syyskuussa Lenin lähetti kirjeet, joissa ilmoitti kansannousun hetken koittaneen. Väliaikainen hallitus koki viimeiset tappionsa kun saksalaiset valtasivat Itämeren saaria, ja Kronstadt ja Pietari valmistautuivat hyökkäykseen ja kaupungin evakuointia valmisteltiin. Suuriruhtinaiden palatseja alettiin ryöstellä ja kapinasta puhuttiin jo yleisesti. Trotski nimettiin Pietarin neuvoston puheenjohtajaksi. Varuskunnan ja hallituksen välille syntyi aseellinen yhteenotto, kun hallitus pyrki siirtämään epäluotettavat joukot rintamalle.[51]
Bolševikit aloittivat kapinan Trotskin johdolla. Sen keskuksena oli Smolnan entinen aatelisneitojen instituutti. Kaappaus eteni huomaamattomasti, eikä kohdannut minkäänlaista vastarintaa. Tekijäjoukko oli melko pieni, muun muassa joitain tuhansia varuskunnan sotilaita ja joitain satoja bolševikkeja, mutta Kerenskin hallitus oli käynyt niin heikoksi, että vastustus oli olematonta ja kumous oikeastaan veretön. Yöllä Lenin kutsui koolle keskuskomitean muodostamaan hallitusta. Ministerejä nimitettiin kansankomissaareiksi Ranskan suuren vallankumouksen malliin. Lenin ehdotti Trotskia kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajaksi, mutta tämä kieltäytyi muun muassa juutalaisuutensa vuoksi ja Lenin otti tehtävän. Trotskille tulivat ulkomaanasiat.[52]
Samana iltana alkoi toinen yleisvenäläinen työläisten ja sotilaiden neuvostojen edustajakokous  Smolnan juhlasalissa. Trotski julisti väliaikaisen hallituksen lakanneen olemasta ja Leninin työläisten ja talonpoikien vallankumouksen voittaneen. Tällä välin väliaikainen hallitus istui yhä Talvipalatsissa, josta Kerenski pakeni rintamalle etsimään lisäjoukkoja. Talvipalatsin puolustajat lähtivät hiljakseen pois, ja viimein Auroran tykillä ammuttiin yksi laukaus ja Talvipalatsi vallattiin ja ministerit kiikutettiin Pietari–Paavalin linnoitukseen.[45][53]
Neuvosto-Venäjän johtoon

Bolševikkipuolue siunasi monien kyläyhteisöjen jo kesällä 1917 tekemät maanjaot, mutta parissa kuukaudessa se riisti vallan neuvostoilta, ammattiliitoilta, sosialistisilta puolueilta, korttelikomiteoilta ym., jotka olivat itsenäisesti taistelleet vanhaa valtaa vastaan. Joulukuussa tästä seurasi laajoja lakkoja bolševikkeja vastaan. Lenin perusti salaisen poliisin Tšekan 20. joulukuuta 1917 jahtaamaan ”vallankumouksen vastustajia”.[54]
8. marraskuuta 1917 Lenin valittiin kansankomissaarien neuvoston puhemieheksi eli neuvosto-Venäjän johtajaksi. Lenin halusi tehdä välittömästi rauhan saksalaisten kanssa, kun taas moni muu bolševikki arvioi sodan johtavan vallankumoukseen Saksassakin, eikä Lenin saanut hyväksyntää Saksan tiukoille rauhanehdoille ennen kuin Saksa valtasi Baltian ja läheni Pietaria. Brest-Litovskin rauhansopimuksessa 3. maaliskuuta 1918 neuvosto-Venäjä luopui Baltian maista, alueistaan Puolassa, Ukrainasta ja Suomesta.[55][56]
Lenin kieltää muut puolueet
25. marraskuuta 1917 pidetyissä perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaaleissa bolševikit saivat vain 25% äänistä. Suurimmaksi puolueeksi nousi Sosialistivallankumouksellinen puolue (SR), joka sai noin 40% äänistä. SR-puolueen vasemmistosiipi eli vasemmistososialistivallankumoukselliset olivat kuitenkin liittoutuneet bolševikkien kanssa ja Lenin lähetti bolševikkeja tukeneet matruusit sulkemaan perustuslakia säätävän kokouksen 19. tammikuuta 1918.[57]
Perustuslakikokouksen sijaan bolševikit julistivat hallituksensa olevan vastuussa neuvostoille (”sovjet”), joiden edustajakokoukseen bolševikit ja vasemmisto-SR:läiset saivat yli 90%:n enemmistön. Bolševikit muodostivat hallituksen yhdessä heitä tukeneiden vasemmisto-SR:ien kanssa, mutta sittemmin rauhansopimukseen (3. maaliskuuta 1918) tyytymättömät vasemmisto-SR:läisetkin alkoivat vastustaa bolševikkeja.[58]
Kaikkien ei-bolševististen ryhmien (sosialististen ja ei-sosialististen) pyrkiessä torjumaan bolševikkien valtapyrkimyksiä Lenin vangitsi tai ammutti niiden jäseniä sekä lakkautti järjestöjä. Vasemmisto-SR:läinen Jakov Bljumkin murhasi heinäkuussa Saksan lähettilään, kreivi von Mirbachin, tarkoituksenaan aloittaa uudelleen sota Saksaa vastaan. Samassa yhteydessä puolue järjesti kapinan Moskovassa, jonne hallitus oli siirtynyt. 30. elokuuta SR:läiset murhasivat bolševikkijohtajat Moisei Uritskin ja V. Volodarskin.[59]
Murhayritys
30. elokuuta vuonna 1918 sosialistivallankumouksellinen Faina Kaplan ampui Leniniä kolmesti; tämä haavoittui mutta parani. Tapaus saattoi silti edesauttaa Leninin terveyden myöhempää heikkenemistä.[60] Vasemmisto-SR:läisiin kuulunut Kaplan oli ollut elinkautisessa vankeudessa 1906–1917 tsaarin virkamiehen murhayrityksestä. Hän kannatti perustuslakikokousta ja piti Leniniä vallankumouksen petturina. Arvioiden mukaan Kaplan toimi oma-aloitteisesti.[61]
Tšekan kuulusteluissakaan Kaplan ei suostunut paljastamaan rikostovereitaan, joten hänet ammuttiin 3. syyskuuta 1918. Samana päivänä Izvestija-lehdessä bolševikit vaativat ”murskaamaan vastavallankumouksen hydran massiivisella terrorilla”, ja 5. syyskuuta puolalaisen Feliks Dzeržinskin johtama Tšeka antoi määräyksen ”punaisesta terrorista.” Seuraavina kuukausina myös teloitettiin 800 SR-läistä ja muuta vastustajaa oikeudenkäynneittä. Ajan mittaan luvut vain nousivat, jopa viralliset luvut puhuivat tuhansista, eräät arviot 200000:sta uhrista. Sosialistivallankumouksellinen puolue kiellettiin. Menševikkien sallittiin aloittaa marraskuussa uudelleen toimintansa, kun he lupasivat pysyä lojaalisti oppositiossa.[62]
Sisällissota

Venäjän sisällissota puhkesi tavallaan touko–kesäkuussa 1918, puolisen vuotta vallankumouksen jälkeen, aluksi kaupungeissa Volgan varrella bolševikkeja tukevien neuvostojen ja itävalta-unkarilaisista sotavangeista kootun tšekkoslovakilegioonan välillä. Taistelut rohkaisivat SR:n opposition perustamaan Samarassa komitean perustuslakikokouksen pelastamisen puolesta (Комуч). Tämä sai bolševikit karkottamaan SR:t ja menševikit paikallisista neuvostoista. Kadettipuolue puolestaan kokoontui heinäkuussa 1918 Omskiin perustaen Siperian väliaikaisen hallituksen. Nämä osapuolet jopa liittoutuivat Ufassa syyskuussa, mutta amiraali Koltšak julisti itsensä ylimmäksi johtajaksi ja karkotti sosialistit.[63]
Varsinaisesti sisällissodan katsotaan puhjenneen maaliskuussa 1919. Sekalaisista ryhmistä (muun muassa tsaarinvaltaa tukevat, kasakat) koostuvat valkoiset armeijat taistelivat puna-armeijaa vastaan, länsivaltojen tukemina. Valkokaarti saavutti aluksi merkittävää menestystä, mutta vuoden 1920 alkuun mennessä puna-armeija oli käytännössä kukistanut valkoiset ja sota oli pääosin ohi, joskin Krimillä olleiden Pjotr Wrangelin joukkojen kimppuun puna-armeija ehti vasta vuoden lopulla. Vuoden 1919 voitot sisällissodassa olivat saaneet puna-armeijan hyökkäämään Ukrainan valloittanutta Puolaa vastaan tarkoituksenaan päästä Saksaan asti. Entinen keisari Nikolai II teloitettiin perheineen heinäkuussa 1918 Jekaterinburgissa Leninin ollessa varmasti tietoinen käskystä.[64]
Lenin väitti kapitalismin olevan yhteydessä imperialismiin ja julisti vuonna 1917 kaikille kansoille ja vähemmistöille rajoittamattoman itsemääräämisoikeuden. Kuitenkin, kun sisällissodan jälkeen hänellä oli voimaa rajoittaa sitä, hän myös teki niin ja valloitti itsenäistyneet Armenian, Georgian ja Azerbaidžanin.[65]
Radikaali sosialismiin siirtyminen
Tsaarien hirmuvalta oli teloittanut virallisesti 3932 ihmistä vuosina 1825–1917 laillisin oikeudenkäynnein, joissa ”puolustusasianajajilla oli ainakin saman verran puhevaltaa kuin syyttäjilläkin”. Leninin johdolla bolševikit ylittivät tämän määrän neljässä kuukaudessa (maaliskuuhun 1918 mennessä).[66] Tosin on huomattava se seikka, että suurin osa tsaarien tapattamista ihmisistä ei koskaan tullut viralliseen tietoon.[65] Bolševikit hyökkäsivät rajusti oppositiota vastaan, eikä Lenin estänyt lukuisten teloituksien toimeenpanoa.[67]
Liberaalien väliaikainen hallitus oli helmikuun vallankumouksen jälkeen lakkauttanut kuolemanrangaistuksen, vapauttanut poliittiset vangit ja julistanut sanan-, paino- ja kokoontumisvapaudet. Nämä vapaudet eivät kuitenkaan olleet kansalle hyödyksi kurjissa oloissa, jonka pitkittynyt sota ja nälänhätä loivat. Vallankumouksen jälkeen Lenin ei nähnyt syytä palauttaa näitä oikeuksia, koska se olisi voinut vahingoittaa nuorta kommunistihallintoa. Hänen kerrotaan aikoneen palauttaa nämä oikeudet myöhemmin, kun olot ovat tasaantuneet ja sosialismi toteutunut halutulla tavalla.[68]
Venäjä oli tsaarin johdolla käynyt edeltävien kolmen vuoden aikana sotaa, jossa oli kaatunut yli miljoona venäläistä. Suurin osa kuolleista oli pakkovärvättyjä rivimiehiä, joita käytettiin ensimmäisen maailmansodan taisteluissa lähinnä tykinruokana. Sodan suoraan ja välillisesti aiheuttamat siviilitappiot, joita ei ole tilastoitu luotettavasti, eivät myöskään jääneet vähäisiksi. Huolimatta liberaalista sisäpoliittisesta linjastaan väliaikainen hallitus pyrki jatkamaan vuoden 1917 aikana tätä samaa sotaponnistusta. Viimeinen naula tähän arkkuun oli kesällä 1917 surkeasti epäonnistunut ja jopa 400000 venäläisen hengen vaatinut Kerenskin hyökkäys, jonka seurauksena Venäjän armeija käytännössä romahti. Sodan vastustaminen oli Leninin päätavoitteita, ja hän halusi lopettaa sen mahdollisimman pian.[69]
Lenin oli hyvin ankara vastustajilleen. Jo ennen vallankumousta pitämissään puheissa hän oli vannonut tuhoavansa porvariston luokan kokonaan. Tästä syystä hän puuttui pikkutarkasti lukemattomiin vainojen yksityiskohtiin, mistä todisteena ovat säilyneet hänen lukuisat kirjeensä. Esimerkiksi kirjeessään 10. elokuuta 1918 Lenin kirjoitti:

Tämän tueksi Lenin käski sulkea ”kulakit” (talonpojat), papit ja porvarit keskitysleireihin yhteiskuntaluokan tai ammatin perusteella riippumatta heidän teoistaan.[70]
Eräs Tšekan ohje 1. marraskuuta 1918 kuului:

Lenin kirjoitti vuonna 1917:

Tyytymättömyys johtaa kapinoihin
Neuvosto-Venäjän johto aloitti radikaalin sosialismiin siirtymisen 13. toukokuuta 1918 muodostamalla valtavia komennuskuntia takavarikoimaan talonpoikien ylimääräiset elintarvikkeet. Komennuskuntien jäsenet saivat palkkioksi osan itselleen ja lisäksi rahaa. Näin talonpojilta otettiin pois kannustimet. Tämä ei osoittautunut hyväksi ratkaisuksi, sillä ruoantuotanto romahti ja ruokapula paheni entisestään.[71]
Kansan keskuudessa ei oltu tyytyväisiä sosialismin toteutustapaan. Pula, talousromahdus ja nälkä saivat aikaan lukemattomia talonpoikien, merimiesten ja jopa työläisten kapinoita ympäri maata, toisinaan heinähangoin ja keihäin tykkejä ja konekiväärejä vastaan.[72] Kansannousut tukahdutettiin muun muassa ampumalla mielenosoittajia, julistamalla työsulkuja lakkoilevia työläisiä vastaan sekä pidättämällä heitä ja opposition aktivisteja, pommittamalla ja polttamalla kyliä, käyttämällä kemiallisia aseita ja hirttämällä epäiltyjä sekä sulkemalla kymmeniä tuhansia kapinallisten perheenjäseniä panttivangeiksi keskitysleireille (lähinnä naisia, lapsia ja vanhuksia).[73] Lenin itse kertoi syyttömien kaltoin kohtelun häirinneen häntä, mutta ei puuttunut näihin asioihin. Hänelle oli tärkeintä päämäärä ja hän antoi erikseen käskyjä tuhota opposition mielenosoituksia. Esimerkiksi talonpoikien tunnetuimmasta eli Tambovin kapinasta (jossa oli vaadittu takavarikointien ja Tšekan lakkauttamista, vapaita vaaleja ja kaupan vapautta) Lenin kirjoitti Tšekalle: Tämä liike on ehdottomasti murskattava mitä pikimmin ja sellaisella tavalla, että esimerkki on mahdollisimman selvä.[74] Nämä kapinaan osallistuneet olivat selvästi sosialismin rakentamiselle haitallisia ja opposition edustajia. Kenraali Mihail Tuhatševskin johtamalla yli 30000 miehen armeijalla meni kaksi vuotta (1919–21) tuhota vastarinta ylivoimaisesta aseistuksesta ja raaoista otteista huolimatta. Tambovin kapinan keskitysleireillä oli 50000 ”panttivankia” ym. ja kuolleisuus oli 15–20% kuukaudessa. Vaikka myös Tambovin kapina oli syntynyt spontaanisti, muista kansannousuista poiketen sen organisoi järjestelmälliseksi SR:n entinen aktiivi Aleksandr Antonov.[75]
Nälänhätä
Radikaali sosialismiin siirtyminen romutti maan talouden, ja vuonna 1921 syntyi suuri nälänhätä. Länsimaiden ruokalähetyksistä huolimatta ainakin viisi miljoonaa ihmistä menehtyi nälkään 1921–22. Aikaisemmassa nälänhädässä 1891 Lenin oli itse asunut nälänhätäalueella mutta vastustanut ruoka-avun antamista. Hänen ystävänsä A. Beljakov muisteli kirjassaan ”Tiennäyttäjän nuoruus”:[76]

Politbyroon jäsenille 19. maaliskuuta 1922 osoittamassaan kirjeessä hän selitti luonteenomaisella kyynisellä tavallaan, miten nälänhätää voitaisiin käyttää hyväksi
Uusi talouspolitiikka (NEP)

Sosialismi ei toteutunut Venäjällä läheskään yhtä helposti kuin Lenin oli ehkä kuvitellut.[77] Talonpojat eivät halunneet antaa viljojaan koko kansan hyväksi, koska ruokaa oli muutenkin vähän. Työläiset taas eivät halunneet tehdä töitä pienellä tai kokonaan puuttuvalla palkalla. Sosialistista yhteiskuntaa ei voinut rakentaa ilman varoja. Tämän vuoksi Lenin käynnisti uuden talouspolitiikan, NEP:n, jossa hän palautti osittaisen yksityisomistuksen siinä toivossa, että maa vaurastuisi ja voisi sitten siirtyä sosialistiseen yhteiskuntamalliin. Tehtaita palautettiin yksityisten haltuun ja talonpojille taattiin omistus- ja myyntioikeus omiin tuotteisiinsa.[57]
Vuonna 1928 Neuvostoliiton talous saavutti maailmansotaa edeltäneen tason, mutta tuolloin Stalin lakkautti NEP:n puolueen vähemmistön vastustuksesta huolimatta. Väitetään, että Lenin oli tarkoittanut NEP:n pidempiaikaiseksi. Sitä tosin esitti jo vuonna 1920 Lev Trotski (joka myöhemmin kannatti sen lakkauttamista), mutta tuolloin esitys hylättiin. Kirjoissaan Lenin on kuitenkin antanut ymmärtää, että NEPin oli tarkoituskin olla lyhytikäinen.[78]
Leninin kuolema
Toukokuussa 1922 Lenin sai ensimmäisen sydänkohtauksensa, joulukuun kohtauksen jälkeen hän jätti aktiivipolitiikan. Toukokuussa 1923 Lenin siirtyi lääkärin neuvojen mukaan huvilalle Gorkiin lähellä Moskovaa. Kremlissä hän kävi vain muutaman kerran ennen kuolemaansa tammikuussa 1924. Kuolinsyynä oli ilmeisesti aivoverisuonten kovettuma, ateroskleroosi, ja osasyynä siihen oli hänen niskassaan säilynyt Kaplanin luoti.[60]
”Testamentissaan” Lenin kritisoi kaikkia keskuskomitean johtohenkilöitä, mutta sitä ei luettu puoluekokouksessa. Stalin sai pitää vuonna 1922 myönnetyn pääsihteerin paikkansa ja selvisi voittajana väittelyissä ja valtataistelussa.[79] Kuoleman jälkeen Leninin ruumis palsamoitiin ja asetettiin näytille Punaisen torin laidalle rakennettuun mausoleumiin.[80]
Leninin palsamointi oli pääasiassa Leniniä ihailleen Stalinin idea, sillä Stalin piti Leniniä jumalallisena opettajana. Lenin itse olisi halunnut tulla haudatuksi kaikessa hiljaisuudessa.
Lenin epäili vuonna 1924 Stalinin kyvykkyyttä johtajana. Hän piti Stalinia liian karkeana johtamaan kommunistista puoluetta.[81]
Lenin ja Suomi
Lenin toimi maastakarkotuksensa aikana usein Suomesta käsin. Suomessa Leninillä oli tukijoita ja myös ystäviä. Lenin esitti ensimmäistä kertaa myötämielisyytensä Suomen itsenäisyydelle Tampereella 1905 ja 1906 pidetyissä kokouksissa. Kokoukset pidettiin samassa talossa, jossa Lenin ensimmäistä kertaa tapasi tulevan seuraajansa Josif Stalinin. Nykyään tuossa talossa on länsimaalaisittain ainutlaatuinen Lenin-museo. Museota on ehdotettu muutettavaksi totalitarismin uhrien museoksi. [82]

Helsingissä Lenin asui seuraavissa osoitteissa:[83]
Vironkatu 7, marraskuussa 1905
Liisankatu 19, helmikuussa 1906
Vuorimiehenkatu 35, maalis–huhtikuussa 1906
Ylänkötie 8, Oulunkylä, syksyllä 1907
K. H. Wiikin katu, Malmi, yhden yön verran elokuussa 1917
Sörnäisten rantatie 1 B, elo–syyskuussa 1917
Fredrikinkatu 64, elo–syyskuussa 1917
Töölönkatu 46, syyskuussa 1917
Vallankumouksen jälkeen Lenin yllytti kirjeissään Suomen SDP:tä tekemään aseellisen vallankumouksen Suomessa ja lähetti Stalinin puoluekokoukseen tukemaan vaatimuksiaan. SDP:n puoluekokous kuitenkin äänesti tätä vastaan 26. marraskuuta 1917 äänin 59–43;[84] vastaavan päätöksen Työväen Vallankumouksellinen Keskusneuvosto teki jo 10.11. äänin 18–8).
Suomen eduskunnan julistettua Suomen yksipuolisesti itsenäiseksi porvarienemmistöllä 6. joulukuuta Lenin tunnusti Suomen itsenäisyyden 31. joulukuuta 1917. On esitetty erilaisia arvioita siitä, miksi Lenin hyväksyi porvarillisen Suomen itsenäisyyden. Selvimpänä ovat nähtävissä Leninin puolueohjelmaankin kirjatut ideologiset syyt, joiden johdosta myös joukko muita valtioita – muun muassa Viro ja Ukraina – pääsi itsenäistymään neuvosto-Venäjästä. Leninin on esitetty toivoneen Suomessa puhkeavan vallankumouksen, joka palauttaisi Suomen jälleen neuvosto-Venäjän yhteyteen. Myös Suomen SDP:n pyyntö on saattanut vaikuttaa asiaan.
Lenin antoi määräykset toimittaa aseita "Suomen proletariaattia varten" 7.1.1918 - 10 000 kivääriä ja 17.1.1918 - 25 000 kivääriä "suomen rautatien komissaarille".[85] Lenin julisti päättäjäispuheessaan 30.1.1918 Neuvostojen yleisvenäläiselle kokoukselle Suomen olevan vallankumouksellisen Venäjän ympärysvalta ja valtioliitossa sen kanssa, Internationaalin tiellä.[85]
Suomessa Leninin asemaa itsenäisyyden tunnustajana ovat korostaneet ennen kaikkea vasemmistolaiset. Ideologisesti toisella kannalla olevat pitävät sitä historian väärentämisenä.[86] Suomen itsenäisyyden tunnustaminen ei ollut Lenille itsetarkoitus, vaan se oli ensisijaisesti keino sosialistisen vallankumouksen toteuttamisen helpottamiseksi Suomessa.[87]
Toisen maailmansodan jälkeen suomalaiset tunnustukseen vedoten sanoivat ”Leninin antaneen Suomelle itsenäisyyden”, jotta tämän seuraajat eivät kehtaisi ”ottaa sitä pois”.[88]
Leninin luonne
Leninin kannattajat ovat esittäneet Leninin humaanina ja lempeänä neuvostojohtajana.[78] Lenin ei juurikaan ollut kansallismielinen, vaan Marxin oppien mukaisesti kannatti kansainvälisyyttä. Lenin ajatteli Neuvosto-Venäjän olevan ensimmäinen pala kommunistista ihannemaailmaa.[78] Hän katsoi rakentavansa sitä parhaiten tuhoamalla estävät tekijät eli porvariston, papiston ja yläluokan. Hän hyväksyi väkivallan näitä ”työkansan vihollisia” vastaan. Tämä on ristiriidassa Leninistä annetun pasifistisen ja lempeän kuvan kanssa, mutta Lenin katsoi ajattelevansa ensisijaisesti Venäjän valtaväestön etua. Toisaalta myös Suomessa on ilmestynyt tutkimuksia, joissa Lenin kuvataan luonteeltaan lähinnä pikkurikolliseksi ja perin juurin anarkistiseksi "ammattivallankumoukselliseksi". Tähän liittyy myös sen korostaminen, että Leninin toiminnan alkuperäinen ja liikkeellepaneva voima oli henkilökohtainen katkeruus ja suoranainen antagonismi vallitsevaa järjestelmää kohtaan.[89]
Lenin ja Stalin

Lenin tapasi Josif Stalinin ensi kertaa vuonna 1905 Tampereella pidetyssä bolševikkien konferenssissa.[90] Vuonna 1913 Stalin kirjoitti mainetta tuoneen teoksensa Marxismi ja kansallisuuskysymys, jota Lenin piti niin loistavana, että tahtoi julkaista sen puolueen virallisena poliittisena ohjelmana.[91] Leninin ja Stalinin välillä ei ollut juuri poliittisia erimielisyyksiä, ja Stalin pitikin itseään Leninin oppilaana. Puolueen väittelyissä Stalin liittyi lähes poikkeuksetta Leninin puolelle vastustamaan muun muassa entistä menševikkiä Trotskia ja muita oppositiolaisia. Vuonna 1922 Stalin nimitettiin puolueen pääsihteeriksi Leninin ehdotuksesta.[92]
Leninin sairastuttua lääkärit kielsivät häneltä poliittisen toiminnan, ja puolueen politbyroo nimitti Stalinin tiedonvälittäjäksi. Tänä aikana Stalin riiteli Leninin puolison Nadežda Krupskajan kanssa. Kuultuaan riidasta Lenin loukkaantui ja saneli ”testamenttinsa”, jossa hän arvosteli Stalinin käytöstapoja ja arvosteli muitakin puolueen johtohenkilöitä. Leninin kuoleman jälkeen ”testamentti” luettiin bolševikkien 13. puoluekokouksessa ja valtuutetut tahtoivat Stalinin jatkavan puolueen pääsihteerinä.[93] Edes Trotski ei vastustanut Stalinin johtajuuden jatkamista.[94]
Maailmankuva ja politiikka
Leninin maailmankuva oli muotoutunut 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä, ja sittemmin hän arvioi, ettei 1900-luvulla ollut hänelle enää paljonkaan älyllistä tai tiedollista annettavaa.[95] Sen sijaan hän keskittyi Karl Marxiin, Friedrich Engelsiin, Georgi Plehanoviin ja Karl Kautskyyn, joista kahdelle viimeiselle hän myöhemmin käänsi selkänsä. Lenin kuitenkin ihaili Niccolò Machiavellia ja Charles Darwinia (hänen työhuoneessaan Kremlissä oli pieni apinan muotoinen pöytäkoriste, jossa luki Darwinin nimi), palasi myöhemmin myös Aristoteleen pariin ja löysi ensimmäisen maailmansodan aikana G. W. F. Hegelin ja saksalaisen sotateoreetikon Carl von Clausewitzin, jotka jättivät Leninin ajatteluun omat jälkensä. Ehdottomina esikuvinaan hän piti Karl Marxia ja Friedrich Engelsiä, ja itseään ainoana oikeana ja korvaamattomana Marxin tulkitsijana.[95] Suhde Friedrich Nietzschen moraalifilosofiaan oli ambivalentti.[96]

Lenin oli pohjimmiltaan teoreetikko ja inhosi politiikan tunteellisuutta. Siksi hän myös painotti älymystön johtavaa asemaa politiikassa pitäen vieraana ajatusta, että työläiset itse hallitsisivat itseään. Hän ei ollut varsinaisesti kosketuksissa köyhälistöön, vaan piti tilastotietoja ja tutkimuksia henkilökohtaisia kokemuksia todempana kuvauksena Venäjän kansan elinoloista.[95] Näiden tilastojen ja tutkimusten pohjalta hän muun muassa esitti, että Venäjä oli jo 1860-luvulla kapitalistinen maa. Leninin luonteenpiirteisiin kuului myös vahva luottamus siihen, että hän oli aina oikeassa. Hän luotti itseensä, ja näin hän päätyi vallankumouksen johtoon.[97]
Lenin arveli, että hänen vaatimansa ”proletariaatin demokraattinen diktatuuri” (ks. proletariaatin diktatuuri) vetoaisi erityisesti alempaan yhteiskuntaluokkaan. Hänen mielestään se olisi samalla myös tehokkain tapa yleisten kansalaisvapauksien ja taloudellisen kehityksen turvaamiseksi. Lenin kannatti alun perin Venäjän marxistien yleisesti esittämää kaksivaiheisen vallankumouksen mallia: ensin demokraattinen ja kapitalistinen valtio, jota seuraisi sosialistinen vallankumous ja lopulta kommunismi. Vallankumouksen edetessä hän ei kuitenkaan sitoutunut tähän, vaan siirtyi nopeasti toteuttamaan Venäjällä omaa sosialismin malliaan.[98]
Bolševikit pyrkivät saamaan puolueelleen kansansuosiota osallistumalla yleiseen propagandaan sekä valtakunnanduuman toimintaan ja muuhun yleiseen päätöksentekoon. Eräiden väitteiden mukaan myös Venäjän salainen poliisi Ohrana tarjosi Leninille otollisen tilaisuuden. Ohrana oli jokseenkin hyvin perillä sosialistivallankumouksellisten keskinäisistä kiistoista ja pyrki lietsomaan polemiikkia, joka repi puoluetta. Ohrana tuki bolševikkien asemaa Venäjällä myös vangitsemalla menševikkejä ja muita Leninin vastustajia.[99]
Ensimmäisen maailmansodan aikana Lenin omaksui kannan, jonka mukaan sosialistien tulisi vastustaa kaikkia sotaa käyviä hallituksia ja jokaisen maan työläisten tuli vastustaa oman maansa sotaponnistuksia. Lenin korosti Marxin oppia, ettei proletaareilla ole kotimaata: niinpä Venäjän työläisten ensisijaisen myötätunnon ja avunannon olisi pitänyt kohdistua muita työläisiä – myös vihollismaiden työläisiä – kohtaan, eikä oman maan porvaristoon. Leninin kansainvälisyyttä korosti myös Neuvostoliiton kansallislauluksi valittu Kansainvälinen. Lenin uskoi Venäjän vallankumouksen laajenevan hyvinkin nopeasti maailmanlaajuiseksi sosialistiseksi vallankumoukseksi.[100]
Leninin kuolema ja perintö

Lenin halvaantui oikealta puoleltaan toukokuussa 1922 ja vetäytyi lopullisesti poliittisesta elämästä jo saman vuoden joulukuussa. Lenin piti halvauksensa johdosta tilaansa toivottoman ja pyysi Stalinia myrkyttämään itsensä mistä Stalin kieltäytyi.[101] Leninin kuoltua tammikuussa 1924 hänen ruumiinsa palsamoitiin ja se on edelleen näytteillä mausoleumissaan Moskovan Punaisella torilla. Petrograd, entinen Sankt-Peterburg (Pietari) nimettiin Leningradiksi Leninin mukaan. Nimi vaihdettiin takaisin Sankt-Peterburgiksi vasta Neuvostoliiton hajottua. Leninisminä tunnettu oppijärjestelmä muotoiltiin hänen teostensa pohjalta ja siitä tehtiin myöhemmin eräänlainen valtionuskonto. Kaikki tämä tapahtui Leninin omien toiveiden vastaisesti.[102]
Hänen käsityksensä kansanvallasta oli kuitenkin erilainen kuin esimerkiksi länsimaisessa demokratiassa tai sosiaalidemokraattisessa järjestelmässä. Lenin vastusti ruohonjuuritason demokratiaa ja monipuoluejärjestelmää.[103] Hän vastusti vuoden 1917 ajatusta demokraattisten, kansan valitsemien neuvostojen hallitsemasta maasta, ja kannatti ”proletariaatin diktatuuria”, jossa kaikki valta olisi keskitetty bolševikkipuolueelle. Vuoden 1917 ajatusten hylkääminen johti muun muassa hänen uskollisimpien sotilaidensa, Kronstadtin matruusien, kapinaan 1921. Leninin käsitystä kansanvallasta kuvasi hyvin vastaus, jonka hän antoi Trotskille tämän kysyttyä Leninin mielipidettä matruusien vaatimuksiin: ”Parlamentaarinen ja demokraattinen järjestelmä on askel taaksepäin, bolševikkien yksinvaltaisesti johtama proletariaatin diktatuuri on askel eteenpäin vallankumouksen tiellä”.
Neuvostoliiton päämiehistä Lenin on aina ollut suosituin henkilökulttinsa ansiosta. Johtajien henkilöihin ja toimiin jälkikäteen kohdistettu arvostelu ei juuri koskaan ulottunut Leniniin asti. Lisäksi esimerkiksi Meksikon vallankumouksen innoittamissa seinämaalauksissa Lenin maalattiin usein paikallisten vallankumousjohtajien, kuten Emiliano Zapatan viereen.[104]
Henkilökultti

Leninin ympärille muodostui Neuvostoliiton ensimmäinen henkilökultti, jota useat historioitsijat ja elämäkertojen kirjoittajat ovat kuvailleet ”puoliuskonnolliseksi”.[105][106][107][108][109] Hänen askeettinen, ahkera ja järjestäytynyt luonteensa erotti hänet monista muista kommunistisen puolueen johtajista. Osittain oman tahtonsa vastaisesti häntä alettiin pian pitää ”hyvänä tsaarina”, joka oli vaatimaton ja kansanläheinen, mutta samalla uuden oikeudenmukaisen järjestelmän luoja. Vuodesta 1918 lähtien häntä alettiin nimittää voždiksi eli johtajaksi. 1920-luvulla termi laajeni koko kommunistisen puolueen johtajistoon.
Venäjän sisällissodan aikana puolue alkoi jo tietoisesti käyttää hyväkseen ja levittää tätä näkemystä Leninistä, kun vallankumouksen uskonnollissävytteisten tulkintojen kautta sisällissotaa alettiin pitää hyvän ja pahan, vallankumouksellisten pyhimysten ja vastavallankumouksellisten pahojen henkien välisenä taisteluna. Leninistä muodostui vallankumouksen pääpyhä, Työn pyhän Raamatun kirjoittaja, kuten runoilija Demjan Bednyi häntä kuvasi vuonna 1918 runossa ”Johtajalle”.
Kuolemaansa asti Lenin pystyi estämään tämän kansan keskuudessa syntyneen kultin päätymisen osaksi virallista puolueen propagandaa. Kuitenkin välittömästi hänen kuoltuaan otettiin tämä kristuksenkaltainen pelastaja-Lenin osaksi virallista puolueen Lenin-kulttia, vaikka monet puolueen johtajat, mukaan lukien Leninin leski Nadežda Krupskaja vastustivatkin sitä.[110][78]
Monumentaalinen propaganda
Monumentaalinen propaganda oli Leninin Venäjän vallankumouksen alussa esittämä suunnitelma, jota alettiin toteuttaa Neuvostotasavallassa vuodesta 1918 alkaen. Siinä otettiin käyttöön visuaalinen monumenttitaide, vallankumoukselliset iskulauseet ja monumentaalinen kuvanveisto tärkeiksi vallankumouksellisten aatteiden ja kommunististen ihanteiden propagoijiksi. Suunnitelma loi kysynnän monumentaaliselle, valtion tilaamalle kuvanveistolle, joka loi perustan koko myöhemmälle Neuvostoliiton kuvanveiston koulukunnalle.
Leninin patsaat

Suomessa on kolme Leninin patsasta, useita muistolaattoja ja muita hänelle omistettuja muistomerkkejä. Neuvostoliiton kaaduttua vuonna 1991 alkoi Itä-Euroopan maissa ja Venäjällä suuri Lenin-patsaiden tuhoaminen. Melkein kaikki Itä-Euroopan valtioiden puolella olevat Lenin-patsaat on tuhottu tai siirretty museoihin. Venäjän puolella Lenin-patsaita on säilynyt paljon enemmän. Maapallon eteläisin patsas sijaitsee Etelämantereen luoksepääsemättömyyden navalla.
Muutamia säilyneitä Lenin-patsaita:

Lenin-patsas Tulan kaupungissa Venäjällä.
Lenin-patsas Tiraspolin kaupungissa Transnistriassa, Moldovassa.
Lenin-patsas Donetskin kaupungissa Ukrainassa.
Lenin-patsas Abakanin kaupungissa Venäjällä.
Lenin-patsas Kotkassa.
Lenin-patsas Norilskin kaupungissa Venäjällä.

Leninin teoksia
Mitä on tehtävä? [111]
Materialismi ja empiriokritisismi (1909)
Filosofian vihot (1914/1915, julkaistu vasta 1920-luvulla)
Sosialismi ja sota (1915, yhdessä Grigori Zinovjevin kanssa) [112]
Valtio ja vallankumous (1917) [113]
Imperialismi kapitalismin korkeimpana vaiheena (1917) [114]
Vasemmistolaisuus lastentautina kommunismissa (eli ”Penikkatauti”)
Kapitalismin kehitys Venäjällä
Joitakin Leninin kirjoituksia on julkaistu Marxist Internet Archiven suomenkielisessä osassa
Suomennoksia
Citation error, replace with{{cite book| title = Materialismi ja empiriokritisismi| location = Moskova| publisher = Edistys| year = 1975| version = (Materializm i empiriokritisizm, 1909)}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Valitut teokset| location = Moskova| publisher = Edistys| year = 1976–1977| version = 10 osaa}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Teokset| location = Petroskoi & Moskova| publisher = Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike & Edistys| year = 1953–1970| version = 45 osaa}}
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Courtois, Stéphane ym.| title = Kommunismin musta kirja: Rikokset, terrori, sorto| others = Translated by Kaarina Turtia, Matti Brotherus ja Heikki Eskelinen| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2000| id = ISBN 951-0-25073-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Marek, Franz & Fischer, Ernst| title = Mitä Lenin todella sanoi| others = Translated by Erkki Murto. 2. painos (1. painos 1970). Taskutieto 57| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1980| version = (Was Lenin wirklich sagte, 1969.)| id = ISBN 951-0-02557-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Service, Robert| title = Lenin: Elämäkerta| others = Translated by Arto Häilä| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2001| version = (Lenin: A biography, 2001.)| id = ISBN 951-0-26280-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Polvinen, Tuomo| title = Venäjän vallankumous ja Suomi, Osa 1| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1967}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Karlgren, Anton| title = Punainen diktaattori: Stalin ja bolševismin kehitys leninismistä stalinismiin| others = Translated by J. W. Tuura| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1942}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Montefiore, Simon Sebag| title = Stalin: Punaisen tsaarin hovissa| others = Translated by Kari Klemelä| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2004| version = (Stalin: The court of the red tsar, 2004.)| id = ISBN 951-0-29502-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Service, Robert| title = Stalin: A Biography| publisher = Harvard University Press| year = 2005| id = ISBN 978-0-330-41913-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Massie, Robert K.| title = Nikolai ja Aleksandra| others = Translated by Mirja Rutanen. 2. painos (1. painos 1968)| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1987| version = (Nicholas and Alexandra: An intimate account of the last of the Romanovs and the fall of imperial Russia, 1967.)| id = ISBN 951-30-6733-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kochan, Lionel| title = Vallankumouksen Venäjä 1890–1918| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1966}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jussila, Osmo| title = Neuvostoliiton tragedia| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2012| id = ISBN 978-951-1-26521-4}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 (Red – against, Dark blue – for, Grey – I abstain)

*
Luokka:Vuonna 1870 syntyneet
Luokka:Vuonna 1924 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit