SV Werder Bremen on vuonna 1899 perustettu saksalainen jalkapalloseura. Sen kotistadion on kapasiteetiltaan 43087-paikkainen Weserstadion.
Werder Bremen on voittanut neljä mestaruutta, joista ensimmäinen tuli vuonna 1965. Suurinta menestyskauttaan Werder Bremen on viettänyt valmentaja Otto Rehhagelin kanssa. Hän tuli joukkueen peräsimeen vuonna 1980 ja oli valmennusvastuussa vuoteen 1995 saakka. Rehhagelin alaisuudessa Werder Bremen voitti Saksan mestaruudet vuosina 1988 ja 1993, Saksan Cupin vuosina 1991 ja 1994, Cup-voittajien cupin vuonna 1992 sekä Saksan liigacupin vuonna 2006. Menestyksen johdosta Rehhagelista tuli ensimmäinen valmentaja Bundesliigan historiassa, joka on palkattu toimeensa vakituisella työsopimuksella.
Rehhagelin lähdettyä FC Bayern Müncheniin, joukkue ajautui alavireiseen tilaan. Vuonna 1999 uudeksi valmentajaksi tuli Thomas Schaaf, jonka kanssa Bremen voitti tuplamestaruuden vuonna 2004[1]. Schaafin Bremen tuli tunnetuksi hyökkäävästä pelityylistään ja joukkue tekikin useana kautena enemmän maaleja Bundesliigassa kuin mikään muu sarjan joukkueista. Schaaf irtisanottiin tehtävästään keväällä 2013[1] kolmen heikomman jälkeen jälkeen.
Saavutukset
Bundesliiga (4): 1965, 1988, 1993, 2004
Saksan cup (6): 1961, 1991, 1994, 1999, 2004, 2009
Saksan liigacup (1): 2006
Saksan supercup (4): 1988, 1993, 1994, 2009
Cup-voittajien cup (1): 1992
Ala-Saksin Gaumestari (4): 1934, 1936, 1937, 1942
Saksan 2.Bundesliigan mestari (1): 1981 (pohjoinen)
Pelaajat ja valmennus
Nykyinen joukkue
Päivitetty 6. helmikuuta 2018[2]

Valmentajat
Päävalmentaja:  Florian Kohlfeldt
Apuvalmentaja:  Florian Bruns
Apuvalmentaja:  Markus Feldhoff
Maalivahtivalmentaja:  Christian Vander
Entisiä päävalmentajia
 Robin Dutt
 Hans-Jürgen Dörner
 Felix Magath
 Aad de Mos
 Alexander Nouri
 Sepp Piontek
 Otto Rehhagel
 Thomas Schaaf
 Viktor Skrypnyk
Lähteet

Werder Bremen
Luokka:Bremen

Mikä on Werder Bremenin kotistadionin nimi?


Vantaa () on kaupunki Uudellamaalla. Se on väkiluvultaan Suomen neljänneksi suurin kaupunki.  Vantaan väkiluku oli  asukasta.[1] Vantaa on saanut nimensä muinaisten hämäläisten kaupungin läpi virtaavasta joesta käyttämän nimen mukaan.
Vantaan edeltäjän Helsingin pitäjän () historia ulottuu ainakin 1300-luvulle.  Pitkään luultiin, että varhaisin säilynyt asiakirjamaininta Helsingin pitäjästä on vuodelta 1351, jota pidettiin pitäjän synnyinvuotena aina vuoteen 2018 saakka. Ensimmäinen kirjallinen maininta Vantaasta on kuitenkin nykytietämyksen valossa kuningas Magnus Erikssonin Västeråsissa 14.9.1331 antama asiakirja, joka koskee piispankymmenysten suorittamista, jolla vaadittiin jokaiselta 7 vuotta täyttäneeltä asukkaalta naula voita piispalle annettavaksi. [2]
Helsingin pitäjästä tuli Helsingin maalaiskunta () 1865 annetun Suomen ensimmäisen kunnallislain johdosta. Vuonna 1972 Helsingin maalaiskunta muutettiin Vantaan kauppalaksi ja tämä vuonna 1974 nykyiseksi Vantaan kaupungiksi. Vantaa on maalaiskunnan ajoista lähtien kehittynyt nykyiselleen maaltamuuton ja hyvien liikenneyhteyksien ansiosta. Vantaalle ovat Espoon tapaan ominaisia esikaupunkimaiset lähiöt ja yhden selkeän keskustan puuttuminen. Keski-Vantaalla sijaitsee Helsinki-Vantaan lentoasema, Suomen tärkein lentoasema.
Vantaa on pääkaupunkiseutuun kuuluva sisämaan kaupunki, joka sijaitsee kuitenkin lähellä Suomenlahden rannikkoa. Vantaan naapurikuntia ovat etelässä Helsinki, lännessä Espoo, luoteessa Nurmijärvi, pohjoisessa Tuusula ja Kerava sekä idässä Sipoo. Rakenteellisesti Vantaa kuuluu Helsingin kaupunkialueeseen[3] ja Helsingin seudun metropolialueeseen.
Maantiede
Alavaa rannikkoseutua

Vantaa on pääosin jokien halkomaa alavaa aluetta ja sen pinta-ala oli  maanmittauslaitoksen mittausten mukaan km², josta km² on maata ja km² sisävesialueita.[4] Länsi-Vantaan läpi kulkee Vantaanjoki, ja Itä-Vantaalla virtaa Vantaanjoen sivujoki Keravanjoki. Vuosaaren mukana vuonna 1966 Helsingin maalaiskunta menetti kaimakaupungilleen lähes koko merenrannikkonsa. Kaakkoiskulmassaan Vantaa ulottui kuitenkin vielä vuoden 2008 loppuun saakka merenrantaan Porvarinlahdella, kunnes vuonna 2009 ranta-alue liitettiin Helsinkiin yhdessä osan Sipoota kanssa. Vantaasta tuli tuolloin muodollisesti Pohjoismaiden toiseksi suurin ”sisämaakaupunki” Tampereen jälkeen.
Vantaalla on järviä suhteellisen vähän ja ne ovat pieniä. Suurin niistä on Silvolan tekojärvi, joka liittyy pääkaupunkiseudun vedensaantijärjestelmään yhdessä Päijännetunnelin kanssa. Itä-Vantaalla on lisäksi virkistyskohteena tunnettu Kuusijärvi ja Länsi-Vantaalla Pähkinärinteen alueella on pieni Lammaslampi. Lisäksi Espoon Pitkäjärven koillisin kolkka ulottuu läntisen Vantaan puolelle Kehä III:n ja Hämeenkylän välisellä alueella. Vantaan länsirajalla Petikossa on vielä osa pienestä Odilammesta Vihdintien pohjoispuolella. Sipoonkorven kansallispuisto järvistä Vantaalle sijoittuvat Bisajärvi ja pääosa Gumböle träskistä. Hiekkakuoppiin muodostuneista lammista mainittakoon uimapaikaksi kunnostettu Vetokannas Vantaanlaaksossa ja Vaaralan Vaaralanlammet.[5]
Vantaan itäisimmät asuinalueet, Rajakylä ja Länsimäki sijaitsevat aivan Helsingin rajan pinnassa ja ne liittyvät viereisiin Helsingin puolella sijaitseviin Vesalan ja Mellunmäen asuinalueisiin. Mellunmäen metroaseman kääntöraiteisto sijaitsee osittain Vantaan puolella.
Vantaan kallioperä on vanhaa ja sitä leimaavat suuret ruhjelaaksot, kuten kaupungin alueen kaakkoiskulmasta Mustavuoren kupeesta alkunsa saava pohjois–etelä-suuntainen ruhje. Itä- ja länsirajojen tuntumassa pinnanmuodot kohoavat paikoin jyrkästi noin 80metrin korkeuteen merenpinnasta. Vantaan korkeimmat kukkulat ovat kuitenkin osin keinotekoisesti kasvatettuja täyttömäkiä: Petikonhuippu Petikossa (runsas 96 m; saattaa valmistuessaan kohota noin 120 metriin) ja Kulokukkula Korsossa (yli 93 metriä, huippua suunnitellaan nostettavaksi täyttömailla noin 105 metriin).[6][7]
Kallioperän maapeite on 10000 vuotta sitten vetäytyneiden jääkauden jäämassojen muovaamaa. Mäkien laet ovat yleensä moreenisia tai paljaskallioisia, rinteet ovat hiekka- ja sorapitoisia. Vantaan keskiosan halki kulkee luode–kaakko-suuntainen harjujakso, joka on kaupungin parhaita pohjavesialueita. Jääkauden jälkeen suurin osa nykyisen kaupungin alueesta oli meren peitossa korkeimpia mäkiä lukuun ottamatta. Maan kohotessa jäljelle jäi pitkälle sisämaahan ulottuvia merenlahtia sekä Vantaanjoki, joka muutti lasku-uomaansa Mätäojasta Keravanjokeen noin 2000 vuotta sitten. Lahdet huuhtoivat mäkien rinteitä jättäen niihin nykyisin havaittavia rantamuodostumia. Lisäksi ne keräsivät pohjaansa tasaisia savikkoja, jotka nyt muodostavat laaksoja erityisesti jokien varsilla.
Kasvillisuus
Vantaa kuuluu pohjoiseen havumetsä- eli boreaaliseen vyöhykkeeseen ja se edustaa kasvillisuudeltaan vyöhykkeen eteläisiä osia. Vantaa sijaitsee havumetsävyöhykkeen alavyöhykkeistä pohjoisemman Etelä-Suomen sisämaata luonnehtivan etelä-boreaalisen ja Lounais-Suomea luonnehtivan hemiboreaalisen alavyöhykkeen raja-alueella. Hemiboreaali on vaihettumisaluetta havu- ja lehtimetsien välillä, ja siellä kasvaa luonnostaan metsäpuina havupuiden seassa esimerkiksi tammea ja jalavaa. Vantaata halkovat jokilaaksot savikkoineen ovat olleet aiemmin täynnä reheviä lehtoja, mutta nykyisin suurelta osin viljelysmaata. Kuitenkin vielä paikoin niiden reunoilta alkavat rehevät sekametsät, jotka vaihtuvat paikoin varjoisiksi kuusikoiksi. Mätäojan varrella on säästynyt edustavia tervaleppäluhtia, joissa tavataan harvinaisia hyönteis- ja kasvilajeja. Vantaalla yleisin metsäkasvillisuustyyppi on kuusta ja koivua kasvava mustikkatyypin tuore kangas, sen sijaan kuivat kankaat sijoittuvat vain karuille ja kallioisille seuduille. Toiseksi yleisin metsätyyppi on tuoreen kankaan kaltainen, mutta sitä rehevämpi lehtomainen kangas. Sen aluskasvillisuutta luonnehtivat mustikan lisäksi käenkaali, sudenmarja ja hiirenporras, sekä paikoin valkovuokko. Reheviä lehtoja kasvaa näiden kahden vallitsevan metsätyypin seassa siellä täällä mosaiikkimaisesti, ja niissä tavataan yleisesti eteläisiä lehtolajeja, kuten sinivuokkoa. Vantaalla lehtojen kirjo on valtava, vaihdellen kosteista varjoisista kuusivaltaisista kotkansiipilehdoista, sinivuokkoa ja pähkinäpensasta kasvaviin kuiviin lehtoihin ja jalopuulehtoihin. Keväisin toukokuun ensimmäisillä viikoilla lähes kaikissa lehdoissa, ja lehtomaisissa metsissä kukkivat valkovuokot hyvin silmiinpistävästi, mikä on ominainen piirre Lounais- ja Etelä-Suomen metsäkasvillisuudelle. Vantaalla sijaitsee Suomen oloissa hyvin laaja tammilehto, Tammisto.
Vaikka Vantaa on pitkälle kaupungistunut, suuri osa sen pinta-alasta on yhä maaseutumaista peltoympäristöä tai metsää. Luonnonsuojelulain nojalla rauhoitettua aluetta Vantaalla on 12,41 neliökilometriä (noin 5% kaupungin pinta-alasta).[8] Vantaan ensimmäinen luonnonsuojelualue perustettiin vuonna 1946 Tammistoon. Vantaan luonnonsuojelualueilla elää kaksi erityisesti suojeltua lajia, kovakuoriaislaji halavasepikkä ja kämmekkälaji sääskenvalkku.[9]
Ilmasto

Vantaan ilmasto on viileänlauhkea kylmätalvinen ja lämminkesäinen. Kaupunki sijaitsee Köppenin ilmastoluokituksen mukaan Dfb-ilmastotyypin alueella lähellä sen ja kylmemmän Dfc-ilmastotyypin rajaa. Ilmastotyypille on ominaista alle −3°C:n keskilämpötila kylmimpänä kuukautena ja kesällä 10–22°C:n keskilämpötila vähintään neljänä kuukautena.
Helmikuu on kylmin kuukausi, jolloin keskilämpötila on keskimäärin noin −6 astetta.[10] Tämän jälkeen lämpötilat kohoavat nopeasti. Keskilämpötila on nollassa maaliskuun lopulla ja +5 asteessa tyypillisesti viikkoa ennen vappua. Nopeinta lämpeneminen on huhtikuun lopulla ja toukokuun alussa, ja +10 asteen keskilämpötilaraja saavutetaan toukokuun puolivälissä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi, jolloin keskilämpötila on keskimäärin noin +17,7 astetta. Toiseksi lämpimin kuukausi on elokuu, jonka keskilämpötila on noin +16 astetta, kolmantena on kesäkuu, jolloin keskilämpötila on noin +14,5 astetta. [10] Hellepäiviä kertyy Vantaalla keskimäärin 17, ja näistä keskimäärin yli puolet heinäkuussa. Satunnaisina vuosina hellettä voi esiintyä jopa syyskuussa. Kesän ukkoskausi on Vantaalla hyvin lyhyt ja vaihteleva: se alkaa tyypillisesti juhannuksen tienoilla, ja loppuu elokuun puolessa välissä, huipun ollessa heinäkuun viimeisellä viikolla.
Lämpötilojen aleneminen syksyisin on huomattavasti kevään nousua hitaampaa.[10] Päivälämpötilat laskevat pakkasen puolelle yleensä vasta joulukuussa, ja keskilämpötilakin vasta marraskuun ollessa pitkällä. Syksyisin ja alkutalvesta Vantaan yli liikkuu useita Atlantilta itään matkaavia myrskymatalapaineita. Sijainti rannikon tuntumassa Golfvirran vaikutusalueella tekee Vantaasta leveysasteeseensa nähden poikkeuksellisen lauhkean alueen. Esimerkiksi Grönlannin eteläkärki sijaitsee kaupunkia etelämpänä, samoin Labradorin niemimaan tundra-alueet. Ajanjakso, jolloin Vantaalla normaalisti on pysyvä lumi maassa, on yleensä joulukuun lopusta huhtikuun alkupäiviin, jolloin lumet sulavat nopeasti. Hellepäiviä Vantaalla kertyy kesässä yleensä 10–15 ja niitä esiintyy toukokuun lopusta elokuun puoleenväliin.
Keväät ovat sademäärältään huomattavasti syksyjä niukempia.  Helmi-, maalis-, huhti- ja toukokuussa sataa kuukausittain vain 30–40 millimetriä. Kesä–heinäkuu on sateisempaa, ja elo-, syys-, loka- ja marraskuussa sataa 70–80 millimetriä kuukaudessa. Samaan aikaan on myös pilvisintä. Harppaus kuivempaan ja aurinkoisempaan suuntaan koetaan vastaavasti alkuvuodesta. Vantaan vuosisademäärä on vedeksi muunnettuna keskimäärin 662 millimertriä. [10]

Historia

Vantaan Brunabergetistä on löytynyt suorakaiteen muotoisen asumuksen jäänteet, jotka on ajoitettu 6700-6500-luvuille eaa. Asumus sijaitsi silloin merenrannalla Keravanjoen suun lähistössä. Kymmeniä vuosia käytössä ollut asumus oli käytössä ilmeisesti talvisaikaan.[11] Jönsaksenista on löytynyt laaja mesoliittisen kivikauden kalmistollinen asuinpaikka, joka oli sijainnut merenlahden suussa.[11] Vantaalla kivikaudella asuneet ihmiset hakivat ravintonsa pääasiassa mereltä. Hylkeet olivat tärkeä saaliseläin, mutta Jokiniemen neoliittisen kivikauden asuinpaikan runsaiden asuinpaikkalöytöjen joukossa on mm. jäänteitä pyöriäisestä.[12] Samalta ajalta ovat peräisin myös Stenkullasta on löydetyt kiinteiden asumusten jäänteet.[13] Gubbackasta on löytynyt asutuksen jäänteitä 900-luvulta lähtien.[14] Paikalta on löytynyt myös pajan jäänteitä 1100- ja 1200-lukujen vaihteesta.[15]

Alueen kylistä kertovat maaperän siitepölyanalyysissa näkyvä maanviljelyn kiinteytyminen sekä nimistötutkimuksen ja historiallisen asiakirjalähteiden pohjalta tehtävä takautuva päättely. Suomalaisasutus on Saulo Kepsun mukaan syntynyt Hämeestä käsin Helsingin ja Vantaan seudulle 1000–1300 -luvulla, mahdollisesti jo aiemmin. Hämäläisillä oli seudulla kalastuspaikkoja ja muita nautintamaita.[16]
Ruotsalaisten hämäläisiä vastaan 1200-luvun puolivälissä tekemän niin sanotun toisen ristiretken jälkeen ruotsalainen kolonisaatio ulottui myös Vantaalle muun Uudenmaan kolonisaation yhteydessä. Ruotsalaiset nimittivät paikalla virrannutta jokea Helsinginjoeksi ( tai Helsingaa). Varhaisin tämän vesistön muodossa Helsingaa mainitseva asiakirja on kuningas Maunu Eerikinpojan kirje 15.5.1351, jossa kuningas lahjoitti kalastusoikeudet Helsinginjoen koskiin virolaisen Padisen sisterssiläisluostarille. Tuota toukokuista päivämäärää juhlistetaan nykyisin Vantaa-päivänä.
Helsingin kirkkopitäjä syntyi 1370–90-lukujen aikana. Ensimmäisen kerran pitäjän kirkkoherra mainitaan asiakirjoissa vuonna 1395. Helsingin pitäjän Pyhälle Laurentiuksen kirkko mainitaan 1401, kun Rekolan rälssi lahjoitti kirkolle yhden veromarkan arvoisen alan Rekolasta sielumessujen järjestämiseksi lahjoittajien ja heidän perheensä parhaaksi. Virolaisluostarin oikeudet siirtyivät niiden loputtua vuonna 1428 Turun piispanistuimelle. Kaupalla vaurastuneen pitäjän vanha puinen, Suuren rantatien ja rannikolta Hämeen linnaan johtavan Hämeentien äärellä sijainnut kirkkorakennus korvattiin kivikirkolla. Nykyinen Pyhän Laurin kirkko valmistui vuoteen 1460 mennessä.[17] Ruotsalaisten maahanmuutto jatkui niin, että 1500-luvulle tullessa he muodostivat jo enemmistön koko Helsingin pitäjän väestöstä.[16]
Helsingin pitäjästä tuli Helsingin maalaiskunta ( ilman landskommun-sanaa) 1865 annetun Suomen ensimmäisen kunnallislain johdosta. Vantaan alkuperäinen nimi, Helsingin pitäjä (), sai nimensä tämän joen mukaan. Sama joki, tai oikeastaan yksi sen osista, Vanhankaupunginkoski, jonka nimenä oli aikoinaan Helsinge fors (Helsinginkoski), on antanut nimensä myös Helsingille (). Joen yläjuoksun varrella, erityisesti nykyisen Riihimäen seudulla asuneet hämäläiset kutsuivat samaa jokea Vantaanjoeksi alueella sijaitsevan Vantaanjärven ja Vantaa-nimisen kylän mukaan. Vantaanjoki () vakinaistuikin joen nimeksi 1500-luvulla. Myös Helsingin maalaiskunnan alueella, Vantaankosken länsipuolella, on vanhastaan ollut Vantaa () -niminen kylä, joka alueeltaan vastasi lähinnä nykyistä Vantaanlaakson kaupunginosaa.
Vuonna 1865, kun kunnallishallinnosta annetun asetuksen mukaisesti perustettiin maalaiskunnat, siihenastisen Helsingin pitäjän nimeksi tuli Helsingin maalaiskunta.[18] Kun se yli sata vuotta myöhemmin aiottiin muuttaa kauppalaksi, nimivaihtoehtoina olivat muun muassa Helsingin kauppala, Helsinginjoen kauppala ja Vantaanjoen kauppala. Lopulliseksi nimeksi valittiin lyhyesti Vantaan kauppala Vantaanjoen mukaan. Vantaa tuli kauppalaksi vuoden 1972 ja kaupungiksi vuoden 1974 alussa.[18]
Väestö
Koko väestö

 Vantaalla asui  ihmistä. Vantaalaisista noin puolet on syntyperäisiä pääkaupunkiseutulaisia. Vantaan väestöstä oli vuonna 2000 oli syntyperäisiä vantaalaisia 26,4 prosenttia, vuoden 2015 alussa osuus oli 27,5%. Helsingissä syntyneiden osuus oli tuolloin laskenut 19,6 prosenttiin ja Espoossa syntyneitä on muutama prosentti väestöstä. Ulkomailla syntyneiden osuus on kolminkertaistunut 2000-luvulla 4,2 prosentista (vuonna 2000) jo 12,8 prosenttiin (2015).[19]
Vantaan 15 vuotta täyttäneistä asukkaista peruskoulun jälkeisen tutkinnon oli suorittanut 68 prosenttia (vuoden 2013 lopussa). Väestöstä 32 prosenttia oli suorittanut siis enintään perusasteen tutkinnon. Keskiasteen tutkinnon suorittaneita oli 37 prosenttia. Korkea-asteen tutkinnon suorittaneista (30%) alimman korkea-asteen oli suorittanut 10%, alemman korkeakouluasteen 11% ja ylemmän korkeakouluasteen 9% väestöstä. [20]
Vantaalainen tulonsaaja ansaitsee keskimäärin enemmän kuin muualla Suomessa, mutta vähemmän kuin muissa pääkaupunkiseudun kunnissa.[21] Toisaalta asunnot ovat Vantaalla keskimäärin edullisempia kuin Helsingissä ja Espoossa.
Tuloerot Vantaan sisällä ovat varsin suuret lähiöseutujen ja pientaloalueiden välisten erojen takia. Naiset ansaitsevat keskimäärin 71% miesten tuloihin nähden, mikä on hieman enemmän kuin koko maassa (69%).
Vantaan väestö on Helsinkiä ja Espoota työväenluokkaisempaa: teollisuuden ja logistiikan työpaikkoja on runsaasti. Puolueista SDP:llä ja Vasemmistoliitolla on maan keskitasoa suurempi kannatus. Toisaalta vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Kokoomuksesta tuli Vantaan suurin puolue. Vantaalla asuvia kansanedustajia on tätä nykyä eduskunnassa kolme (eduskuntavaalit 2015).
Kaupungissa asuu paljon lapsiperheitä: noin 60 prosenttia kaikista talouksista. Vantaan väestöstä on 51,2% naisia.

Merkkien 1–3 selitykset
¹ Helsingin pitäjän kirkonkylän alue
² Helsingin maalaiskunta ennen vuoden
 1946 suurta alueluovutusta Helsingille
 (katso historia)
³ ennuste (2018)[22]

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Kieliolot
Vantaa on ollut enemmistöltään suomenkielinen 1900-luvun alun jälkeen. Ruotsinkielisten lukumäärä on pysynyt vuosikymmenien ajan suunnilleen samalla tasolla, mutta paikkakunnalle suuntautuneen muuttoliikkeen myötä ruotsinkielisten osuus väestöstä on ollut jatkuvasti laskusuuntainen. Vuonna 1960 vantaalaisista noin kymmenen prosenttia oli ruotsinkielisiä ja vuonna 1980 viisi prosenttia. Vuonna 2015 ruotsinkielisten osuus vantaalaisista oli 2,7 prosenttia.[23] Vertailuna Helsingissä ruotsinkielisiä on 6,0% ja Espoossa 8,0% (v.2011). Vantaa on kuitenkin yhä virallisesti kaksikielinen, sillä kielilain mukaan kunta on säädettävä kaksikieliseksi, mikäli kielivähemmistön (suomi tai ruotsi) suuruus on vähintään 8% tai 3000 asukasta.[24] Väkilukuun suhteutettuna Vantaalla on kaikkein vähiten ruotsinkielisiä kaikista Suomen kaksikielisistä kunnista.
Vuoden 2015 alussa Vantaalla puhuttiin äidinkielenä suomen, ruotsin ja saamen lisäksi 112 eri kieltä.[23][25] Yleisimmät äidinkielet suomen ja ruotsin jälkeen ovat olleet 2000-luvulla venäjä, viro ja somali. Vuodenvaihteen 2014/2015 kielitilastosta käy ilmi, että sekä viron että venäjän kielten osuudet olivat ohittaneet ruotsin, joka oli nyt neljänneksi puhutuin äidinkieli. Vuodentaitteessa 2014/2015 Vantaalla asui 30263 henkilöä, joiden äidinkieli ei ollut mikään kolmesta kotimaisesta kielestä. Vieraskielisten yhteenlaskettu väestöosuus (14,4%) on Suomen suurin, vaikka Helsingissä (osuus 13,5 %) ja Espoossakin (13,2 %) vieraskielistä väestöä on runsaasti.[25]

Uskonto
Vuoden 2016 lopussa Vantaan asukkaista 59,1% kuului evankelisluterilaiseen kirkkoon, 1,2% Suomen ortodoksiseen kirkkoon ja 2,5% muuhun uskonnolliseen yhdyskuntaan. Väestöstä 37,1% ei kuulunut mihinkään uskonnolliseen yhdyskuntaan. Evankelisluterilaiseen kirkkoon kuuluvien osuus on laskenut tasaisesti 2000-luvulla, kun uskonnollisiin yhdyskuntiin kuulumattomien osuus on tasaisesti kasvanut.[26] Vantaan suomenkielisestä väestöstä luterilaiseen kirkkoon kuului vuoden 2015 lopussa 70,5 prosenttia asukkaista.[27]
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Vantaalla on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:[28]
Hakunilan seurakunta
Hämeenkylän seurakunta
Korson seurakunta
Rekolan seurakunta
Tikkurilan seurakunta (ent. Helsingin pitäjän suomalainen seurakunta)
Vantaankosken seurakunta (ent. Vantaan seurakunta)
Vanda svenska församling (ent. Helsinge svenska församling)
Nämä seurakunnat muodostavat Vantaan seurakuntayhtymän ().
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Vantaan alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.[29] Tikkurilan ortodoksinen kirkko toimii Tikkurilan urheilupuiston vieressä Viertolassa.[30][31]
Muut uskontokunnat
Vantaalla toimivia helluntaiseurakuntia ovat Korson helluntaiseurakunta, Vantaan Minttukirkko, Myyrmäen helluntaiseurakunta, Tikkurilan helluntaiseurakunta ja Vantaan Kotikirkko. Suomen Vapaakirkon Vantaan vapaaseurakunnan toimipiste sijaitsee Hiekkaharjussa, vapaaseurakunta on lisäksi perustanut Länsi-Vantaalle Askistoon Länsi-Vantaan vapaaseurakunnan.
Jehovan todistajien Suomen haaratoimisto, joka on organisaation ylin porras Suomessa, sijaitsee Koivuhaassa. Vantaalla on kolme Jehovan todistajien valtakunnansalia: Koivuhaassa, Martinlaaksossa ja Rekolassa.
Vuodesta 2016 lähtien Vantaalla toimii myös konservatiivista Raamatun-tulkintaa edustava ja naispappeutta vastustavan Luther-säätiön[32] perustaman Suomen evankelisluterilaiseen lähetyshiippakuntaan kuuluva Pyhän Kolminaisuuden luterilainen seurakunta.[33] Lähetyshiippakunta ei kuitenkaan ole Suomessa uskonnollinen yhdyskunta eivätkä sen papit ole evankelis-luterilaisen kirkon pappeja.[32]
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Vantaalla oli 223 027 asukasta, joista 218 647 asui taajamissa, 631 haja-asutusalueilla ja 3 749 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Vantaan taajama-aste on 99,7 %.[34] Vantaan taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:[35]

Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Vantaan keskuspaikka Tikkurila ja muut aluekeskukset eivät muodosta omia taajamiaan, vaan ne ovat osa Helsingin keskustaajamaa, joka ulottuu Vantaan lisäksi usean Helsingin lähikunnan alueelle. Yhteensä Helsingin keskustaajamassa on 1249820 asukasta ja sen pinta-ala on 676,46 neliökilometriä. Söderkullan taajama ulottuu pääosin Sipoon kunnan alueelle ja osin myös Helsingin kaupungin alueelle.
Suuralueet ja kaupunginosat

Vantaa jakautuu seitsemään suuralueeseen. Nämä jakautuvat edelleen yhteensä 61 kaupunginosaan (väestö 1.1.2015).[36]
Suuralueiden väkiluvut ja kaupunginosat avattavissa laatikoissa:[36]

Palvelut
Terveydenhuolto
Vantaalla on seitsemän terveysasemaa. Useimmilla suuralueilla on oma terveysasemansa, joskin Aviapoliksen ja Kivistön suuralueita palvellaan viereisten suuralueiden terveysasemilta.[37] Sairaaloita on kaksi: Peijaksen sairaala Asolassa, joka kattaa Vantaan ja Keravan väestön sairaalapalvelut, sekä Katriinan sairaala Seutulassa. Peijas vastaa äkillisistä terveyspalveluista, ja Katriina pitkäaikaishoidosta ja yleensä vanhusten hoidosta.[38]
Koulutus
Perusopetus

Vantaa tarjoaa monta mahdollisuutta perusopetuksen saralla, ja Vantaalla olikin keväällä 2016 yhteensä 44 suomenkielistä ja viisi ruotsinkielistä peruskoulua.[39][40] Kouluja on monen eri kokoisia, joista pienimpää edustaa ruotsinkielinen Helsingin pitäjän kyläkoulu Kyrkoby skola, joka on toiminut jo  vuodesta 1837 samassa koulurakennuksessa.[41] Suurimmat peruskoulut ovat puolestaan yli 800 oppilaan suomenkielisiä yhtenäiskouluja kuten Mikkolan ja Lehtikuusen koulu.
[42] Vantaan peruskoulut voidaan ryhmitellä suuralueiden mukaan kolmeen alueeseen:

Lukiot ja ammatillinen koulutus
Lukioista viisi on suomenkielistä päivälukiota ja yksi ruotsinkielinen; joukossa on kaksi yli tuhannen oppilaan suurlukioita (Tikkurilan lukio ja Vaskivuoren lukio). Niiden lisäksi on Vantaan seudun steinerkoulu lukioineen, Sotungin etälukio ja Vantaan aikuislukio.[43] Ammatillista koulutusta antavista oppilaitoksista suurimmat ovat Vantaan ammattiopisto Varia ja Kauppiaitten kauppaoppilaitos MERCURIA. Tämän lisäksi ammatillista koulutusta antavat Vantaalla Rikosseuraamusalan koulutuskeskus sekä Työtehoseura ja Edupoli, joista kaksi viimeksi mainittua tarjoaa nuorten ja aikuisten ammattikoulutusta ja järjestää ammatillisia näyttökokeita.[44] Erityisryhmille ammatillista koulutusta tarjoavat Keskuspuiston ja Kiipulan ammattiopiston Vantaan sivutoimipisteet. Myös ammatillisen koulutuksen yhteydessä on mahdollista suorittaa ylioppilastutkinto (kaksoistutkinto esimerkiksi Vantaan ammattiopisto Variassa).[45]
Vantaalla toimii yhdeksän lukiota:[43][45]
Lumon lukio
Martinlaakson lukio
Sotungin lukio ja sen yhteydessä toimiva Sotungin etälukio
Tikkurilan lukio ja sen yhteydessä toimiva Vantaan aikuislukio
Vaskivuoren lukio
Helsinge gymnasium
Vantaan Steinerkoulun lukio
Korkeakoulutus
Ammattikorkeakouluopetusta tarjoavat Metropolia ja Laurea. Metropolialla  on toimipisteitä Myyrmäessä (teknillinen koulutus ja Metropolia Business School) ja Tikkurilassa (muotoiluinstituutti). Laurealla on sekä viestinnän että sosiaali- ja terveysalan opetusta Tikkurilassa.[46]
Opistot
Vantaan aikuisopisto on yksi Suomen suurimmista kansalaisopistoista. Lisäksi opetusta tarjoavat Vantaan kuvataidekoulu, Vantaan musiikkiopisto sekä muutama yksityinen musiikkiopisto.
Koulutusta maahanmuuttajille
Suomen kieltä voi opiskella eri puolella Vantaata. Osa kursseista on ilmaisia ja osasta pitää maksaa kurssimaksu.[47]
Kaupunginkirjastot
Vantaan kaupunginkirjastolla oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 12 toimipistettä ja 441736 kirjaa.[8] Pääkirjasto on Tikkurilassa[48]
Liikunta
Kaupungilla on muun muassa viisi uimahallia, useita kuntosaleja,[49] neljä sisäurheiluhallia,[50] kolme jalkapallohallia,[51] noin 25 tenniskenttää,[52] jäähallit Tikkurilassa (Trio Areena ja harjoitusjäähalli) sekä Myyrmäessä,[53] talvisin kymmeniä jääkiekkokenttiä tai luistelualueita[54] ja 16 valaistua kuntorataa[55]
Vantaalla toimii lisäksi kolme golfkenttää. Keimolassa on kaksi 18-reikäistä kenttää, Hiekkaharjun liikuntapuistossa (Jokiniemen ja Havukosken kaupunginosissa) on 9-reikäinen golfkenttä ja Petikossa 9-reikäinen golfkenttä, joka laajennetaan vuonna 2018 18-reikäiseksi kentäksi.[56][57][58]
Talous
Vantaan kaupungin talous

Vantaa on viime vuosina tasapainottanut talouttaan vuonna 2012 hyväksytyn talous- ja velkaohjelman mukaisesti. Lainakannan kasvu saatiin taitettua valtuustokauden 2013-2017 loppuun mennessä. Vuonna 2016 kaupunki pystyi hieman lyhentämään yli miljardiin euroon noussutta lainakantaa.
Vantaan kuten koko kuntasektorin velkamäärän kasvu on tapahtunut käytännössä 2000-luvulla. Vantaan osalta velan kasvu kiihtyi, kun Kehäradan ja Kehä III:n suuret investoinnit osuivat vuoden 2008 rahoituskriisiä seuranneeseen pitkittyneeseen matalasuhdanteeseen.
Vantaalla on valtakunnallisesti katsoen korkea verotulopohja, mutta pääkaupunkiseudun vertailussa verotulot ovat Espoota ja Helsinkiä matalammat. Valtionosuusjärjestelmä sekä sen valtakunnalliseen vertailuun perustuva verotulotasaus on nähty ongelmallisina pääkaupunkiseudun kaupunkien erityishaasteiden sekä jatkuvan voimakkaan kasvun vuoksi.
Vantaan kunnallisveroprosentti on 19,00, mikä on selvästi alle koko maan keskiarvon ja suurten kaupunkien alhaisimpia [59]. Kunnallisveroprosenttia on Vantaalla nostettu viimeksi vuodelle 2010. Valtio on nostanut kiinteistöveroprosenttien alarajoja lainsäädännön kautta.
Suurten kaupunkien talouden tunnuslukujen vertailuissa Vantaan asema on kehittynyt myönteisesti viime vuosina. Kuntakonserneja ja eri tyyppisiä investointien rahoitustapoja tarkastellen kaupunkien lainamäärien vertailut tasoittuvat [59]. 2000-luvun alkupuolella yli puolet koko kaupungin veloista koostui kaupungin omistamista vuokra-asunnoista (VAV Asunnot Oy). Toisaalta kaupunki ajautui kriisiin pääosin siksi, koska se on tehnyt laajoja investointeja omaan taseeseen velkarahalla. Omaisuuden myyntiä ei ole harjoitettu juuri 2000-luvun alkupuolella.[60]
Työpaikat ja teollisuus
Hyvien liikenneyhteyksien seurauksena Vantaalle on keskittynyt runsaasti muun muassa elintarvike-, LVI,- kone- ja laiteteollisuutta sekä yritystoimintaa. Teollisuusalueita on Kehä III:n varrella, erityisesti lentoaseman yhteydessä ja viereisissä Viinikkalan, Veromiehen, Pakkalan ja Koivuhaan kaupunginosissa sekä Hakkilassa, jonne kulkee pistoraide pääradalta. Lentokentän ympäristöön on syntynyt niin kutsuttu lentokenttäkaupunki, Aviapolis, jossa on muun muassa suuria logistiikka-alan ja korkean teknologian yrityksiä. Vuonna 2000 oli 74,6 prosenttia työpaikoista palvelualoilla, 23,8 jalostuksessa ja vain 0,5 maataloudessa. Vuonna 2001 kaupungin työpaikkaomavaraisuusaste oli kohonnut 97,1 prosenttiin. 2000-luvulla Vantaan työpaikkojen määrä on lisääntynyt noin 15%.
Tilastokeskuksen StatFin-tilastopalvelun mukaan Vantaalla oli vuonna 2003 yhteensä 94361 työpaikkaa. Palkansaajiksi katsottiin 94,7% (89347) ja yrittäjiksi 5,3% (5014) työssäkäyvien kokonaismäärästä.[61]
Yksityinen sektori muodosti kaksi kolmasosaa (67%) Vantaan työpaikoista, joskin julkisen talouden osuus oli myös merkittävä. Palkansaajien työpaikat jakautuivat eri sektoreille seuraavasti (lukumäärä vuonna 2003):
Yksityinen sektori 67,0% (59834)
Kunta 16,1% (14368)
Valtioenemmistöinen osakeyhtiö 12,3% (11033)
Valtio 4,6% (4089)
Tuntematon 0,0% (23).
Mielenkiintoisen tulevaisuuden mahdollisuuden Vantaalle ja koko pääkaupunkiseudulle tarjoaa Kehärata, joka mahdollistaa huomattavan sekä asuntojen että työpaikkojen kasvumahdollisuuden ja tarjoaa suoran junaratayhteyden pääradasta lentoasemalle. Kehärata vaati Vantaalta ainakin yli sadan miljoonan euron investoinnin. Helsinki puolestaan on jo vuosikymmeniä ajanut pääkaupunkiseudun kuntien yhdistämistä alueen kehittämiseksi. Vantaa, Espoo ja Kauniainen ovat joka kerta torjuneet ehdotuksen, joskin Vantaa hieman hitaammin kuin muut. Vantaan kunnan- ja kaupunginjohtajat ovat toistuvasti torjuneet ehdotuksen peläten Vantaan muuttumista Helsingin ”takapihaksi”. Helsinki on laajentunut Vantaan suuntaan läpi 1900-luvun, muun muassa vuoden 1946 suuri alueluovutus ja vuoden 1966 Vuosaaren menetys. Niin sanottu Sipoo-liitos katkaisi Vantaan viimeisenkin meriyhteyden.
Yritysten ja virastojen pääkonttorit Vantaalla

Aaro Forsman, teetalo
Atea Finland Oy, tietotekniikkatuotteet, -ratkaisut ja -palvelut
Cramo (ent. Rakentajain Konevuokraamo), rakennuskoneiden ja -laitteiden vuokraus sekä siirtokelpoisten tilojen vuokraus ja myynti
Fazer, makeisten valmistusta Vantaalla (kotipaikka Helsingissä)
Finavia, lentokenttä- ja lennonvarmistuspalveluiden tuotto
Finnair, lentomatkustus ja -rahti (pääkenttä ja -konttori Helsinki-Vantaa, kotipaikka Helsinki)
Ilmailuhallinto, kansallinen ilmailuviranomainen
ISS Palvelut, siivous-, toimisto-, kiinteistön ylläpito-, ruokailu- ja turvallisuuspalvelukonserni ISS:n Suomen pääkonttori
Keskusrikospoliisi, vakavimman, erityisesti järjestäytyneen ja ammattimaisesti toimivan, rikollisuuden torjunta ja tutkinta
Laattapiste, kylpyhuoneiden ja muiden kosteiden tilojen laatat, hanat ja muut tarvikkeet sekä asennuspalvelut
Lite-On Mobile, elektroniikan komponenttien valmistus
Marioff, tulipalojen sammutustekniikka
Metsähallitus, valtion maa- ja vesialueiden hoito ja käyttö
Metsäntutkimuslaitos, metsäntutkimus
Nordqvist, teetalo
Okmetic, piikiekkojen valmistus
Onninen Oy, sähkö-, LV-, ilmastointi- ja kylmäalan tuotteita sekä materiaaleja
Paroc, eristevalmistaja
Pekkaniska, nosturialan yritys
Pöyry, konsultointi- ja suunnitteluyritys
R-kioski Oy, kioskikauppa
Suomen Rahapaja Oy, rahojen valmistus ja myynti
Kosan Gas Finland Oy, kaasukauppa (Suomen pääkonttori)
Suunto, urheiluinstrumentit
Tamro, tukkukauppa
Tikkurila Oyj, maalien valmistus ja jakelu
Uponor Oyj, talotekniikan lämmitys- ja putkijärjestelmien toimittaja
Vaisala, ympäristönmittauslaitteiden ja -mittausverkkojen valmistus
Vantaan Energia, Vantaan kaupungin 60-prosenttisesti omistama energiayhtiö
VAV Asunnot Oy,  Vantaan kaupungin 100-prosenttisesti omistama yleishyödyllinen asuntoyhtiö
Liikenne

Lentoliikenne

Helsinki-Vantaan lentoasema on Suomen suurin lentoasema. Vuonna 2017 sen matkustajamäärä oli 18,9 miljoonaa.[62] Lentoasema on menestynyt hyvin kansainvälisissä vertailuissa.[63] Lentoasema jakaa Vantaan karkeasti itä- ja länsiosaan: hallinnollinen keskus ja suurin väestökeskittymä sijaitsee pääosin Itä-Vantaalla.
Rautatieliikenne
Vantaan halki kulkee kaksi rautatietä: päärata Itä-Vantaan läpi ja Vantaankosken rata ja sen jatke Kehärata, jotka kulkevat Myyrmäestä Länsi-Vantaalta Vantaankosken, Kivistön ja Lentoaseman kautta Tikkurilaan. Rautatieasemia on 14 ja niillä pysähtyvät lähijunat. Lisäksi kaikki pääradan kautta kulkevat kaukojunat, myös Venäjälle kulkevat, pysähtyvät Tikkurilan asemalla, josta on vaihtoyhteys lentoasemalle kulkeviin lähijuniin. Tikkurilan ohittavat pysähtymättä ainoastaan eräät kirjaintunnuksettomat taajamajunat.
Vantaankosken radan asemat ovat Myyrmäki, Louhela, Martinlaakso ja Vantaankoski. Kehäradan asemia ovat Vehkala, Kivistö, Aviapolis, Lentoasema ja Leinelä. Pääradan asemat ovat Tikkurila, Hiekkaharju, Koivukylä, Rekola ja Korso. Suoria linja-autojen paikallisvuoroja liikennöidään lentoasemalle myös Martinlaakson ja Vantaankosken sekä Korson ja Koivukylän rautatieseisakkeilta. Korson ja Savion asemien välille on alustavasti suunniteltu uutta Vallinojan asemaa työnimenään Urpia. Pääradalle lisättiin vuonna 2004 neljäs raide Keravalle asti, joten lähijunaliikenne kulkee nykyään omilla raiteillaan kaukoliikenteestä erillään. Kesällä 2015 valmistui Kehärata, joka yhdistää pääradan ja Vantaankosken radan kulkien lentoaseman kautta.[64] Kehäradan valmistuminen kiihdyttää uusien asuin- ja työpaikka-alueiden kehittämistä. Esimerkiksi Vantaankosken alueella tyopaikkamäärä on kaksinkertaistumassa. Alueelle haetaan suunnitteluideoita ideakilpailun avulla.[65]
Tieliikenne
Vantaan läpi kulkee neljä moottoritietä: maakunnallinen Tuusulanväylä sekä valtakunnalliset Hämeenlinnan-, Lahden- ja Porvoonväylä. Myös Kehä III ja Vihdintie kulkevat Vantaan läpi. Linja-autoliikenne on kattavaa: erilaisia linjoja on yli sata, joista suurin osa on Vantaan kaupungin sisäisiä linjoja sekä osa Helsinkiin, Espooseen ja Keravalle kulkevia pääkaupunkiseudun seutulinjoja.
Vantaan pikavuoropysäkeistä sijoittuvat Hämeenlinnanväylälle Kaivoksela, Martinlaakso ja Keimolanportti, Tuusulanväylälle Tammisto sekä Tuusulanväylän ja lentoaseman välille Vantaanportti ja Ilmakehä. Tuupakka Kehä III:n yhteydessä on Lentoasema-Tampere-vuorojen käytössä. Lahdenväylälle ei Vantaan alueella sijoitu pikavuoropysäkkejä. Lahden ja lentoaseman väliset pikavuorot kuitenkin ajetaan Korson pikavuoropysäkin kautta. Pikavuorot lentoasemalta Porvoon ja Kotkan suuntaan pysähtyvät Kehä III:lla Tikkurilan tienhaarassa.
Liikennemelu
Liikenteellisenä keskuksena Vantaalle aiheutuu haittaa lentokoneiden, rautateiden sekä moottoritieliikenteen laajalle ulottuvasta melusta ja saasteista.
Meluselvityksen mukaan yli 77000 vantaalaista asuu yli 55dB:n melualueella. Vantaalla tieliikenteen melua aiheuttavat Kehä III, Vihdintie, Hämeenlinnanväylä, Tuusulanväylä, Lahdenväylä ja Porvoonväylä. Noin 7 000 vantaalaista asuu lentoliikenteen melualueella ja noin 9000 vantaalaista asuu rautatieliikenteen melualueella.[66]
Urheilu

Vantaalla on yleisurheilukenttiä muun muassa Hakunilassa, Hiekkaharjussa, Korsossa ja Myyrmäessä. Johtavat vantaalaiset yleisurheiluseurat ovat Kenttäurheilijat-58 ja Vantaan Salamat. Tikkurilan Valtti-Areenalla pelaava Mestis-joukkue Kiekko-Vantaa on Vantaan johtava jääkiekkoseura.[67] Jalkapallossa Myyrmäen jalkapallostadionilla kotipelinsä isännöivä PK-35 Vantaa pelaa kaudesta 2015 alkaen Veikkausliigassa.[68][69] PK-35:n naisten joukkue on voittanut viime vuosina useita Suomen mestaruuksia.[68][70]  Lähes jokaisella lähiöllä on omat jalkapalloseuransa.[67]
Koripalloa Vantaalla pelaa Pussihukat Myyrmäen Energia Areenalla ja lentopalloa Korson Veto. Käsipallossa Atlas ja amerikkalaisessa jalkapallossa TAFT ovat oman lajinsa perinteisimpiä seuroja pitkällä pääsarjatason historiallaan ja runsaalla junioriorganisaatiollaan. Vantaan maraton on järjestetty vuodesta 1994 Tikkurilan urheilupuiston ympäristössä.[71]
Urheiluseuroja
[67]
Amerikkalainen jalkapallo: TAFT
Jalkapallo: PK-35 Vantaa, Allianssi Vantaa, TiPS, AC Vantaa, VJS, KOPSE, KoiPS, Itä-Hakkilan Kilpa, Keimolan Kaiku
Jääkiekko: EVU, Kiekko-Vantaa
Koripallo: Pussihukat, Rekolan Urheilijat
Käsipallo: Atlas
Lentopallo: Korson Kaiku, Korson Veto
Salibandy: HaKi, Korson Kaiku, M-Team, SB Vantaa, Tikkurilan Tiikerit, VFT
Uinti: Vanders
Yleisurheilu: KU-58, Vantaan Salamat
Kulttuuri ja tapahtumia
Vantaan kulttuuripalkinto
Vantaan kulttuuripalkinto myönnetään vuosittain tunnustuksena merkittävistä ansioista taiteen ja kaupungin taide-elämän hyväksi Vantaan kaupungissa vakituisesti asuvalle henkilölle tai kaupungissa toimivalle yhteisölle. Ensimmäisen kerran palkinto myönnettiin vuonna 1976.[72]
Päätöksen Vantaan kulttuuripalkinnon myöntämisestä tekee kaupunginhallitus. Palkinnon suuruus on 10000 € (2015). Palkinnonsaajia ovat olleet muun muassa jazzmuusikko Juhani Aaltonen, muusikot Maarit ja Sami Hurmerinta, kuvanveistäjä Heikki Häiväoja, elokuvaohjaaja Matti Kassila, arkkitehti Alpo Halme, kirjailija Virpi Hämeen-Anttila yhdessä puolisonsa, professori Jaakko Hämeen-Anttilan kanssa, näyttelijä Lasse Pöysti, tanssiteatteri Raatikko, viihdetaiteilija Virve Rosti, kirjailija Alpo Ruuth, oopperalaulaja Esa Ruuttunen ja Vantaan lapsibaletti.[72]
Vantaan kaupunginmuseo
Vantaan kaupunginmuseo sijaitsee Tikkurilan vanhassa asemarakennuksessa.[73][74] Kaupunginmuseo muutti Suomen vanhimpaan, vuonna 1862 valmistuneeseen kiviseen asemarakennukseen sen restauroinnin jälkeen syksyllä 1990.[75] Punatiilisen museon ensimmäiset kaksi kerrosta ovat näyttelytiloina ja kolmannessa kerroksessa sijaitsevat kaupunginmuseon henkilökunnan toimitilat.
Symbolit
Vantaan nimikkoeläin on Vantaan vaakunassakin esiintyvä lohi, perinneruoka lohikeitto ja nimikkokasvi metsäorvokki.[18][76]
Tiedekeskus Heureka

Huhtikuussa 1989 avattu Heureka on suomalainen tiedekeskus Vantaan Tikkurilassa. Tiedekeskuksen tarkoituksena on tieteellisen tiedon ymmärrettävyyden lisääminen ja tiedeopetuksen menetelmien kehittäminen. Nimi Heureka viittaa Arkhimedeen sanomaksi arveltuun lauseeseen ”Olen keksinyt sen!”
Ankkarock ja Tikkurila-festivaali

Ankkarock oli jokavuotinen, useimmiten elokuun alussa Vantaan Korsossa järjestetty rock-festivaali. Tapahtuma alkoi vuonna 1989 ilmaiskonserttina ja järjestettiin sen jälkeen vuosittain. Viimeinen Ankkarock juhlittiin vuonna 2010.
Uudempaa vantaalaista kesäfestivaaliperinnettä edustaa vuodesta 2014 lähtien heinäkuun loppupuolen viikonloppuna Hiekkaharjun urheilukentällä järjestetty Tikkurila-festivaali.[77][78]
Vantaan musiikkijuhlat
Vantaan barokki -niminen festivaali järjestettiin kuutenatoista kesänä ennen kuin se lakkautettiin vuonna 2008. Vuonna 2010 perustettiin Vantaan musiikkijuhlat, joka jatkaa Vantaan barokin perinnettä ainakin siinä mielessä, että sekin painottaa vanhaa musiikkia. Uuden festivaalin kattama ajanjakso on kuitenkin laajempi, ja taiteellisen johtaja Markku Luolajan-Mikkolan mukaan siellä keskitytään ennemmin periodisoittimiin kuin mihinkään tiettyyn aikakauteen.[79]
Konserttitalo Martinus
Martinlaaksossa sijaitseva vuonna 1987 valmistunut konserttitalo Martinus tarjoaa tiloja erilaisille tapahtumille kokouksista ja seminaareista kulttuuritilaisuuksiin.
Hyvän akustiikan ansiosta konserttisalissa on tehty monia nauhoituksia äänitteitä varten. Salissa on tehty runsaasti myös tv-nauhoituksia. Katsomopaikkoja salissa on 410 henkilölle, joista kuusi on invalidipaikkoja. Konserttitalon lämpiössä on mahdollisuus järjestää pienimuotoisia konsertteja ja muita tapahtumia. Martinus on Markku Johanssonin johtaman Vantaan viihdeorkesterin kotisali.
Myyrmäkitalo
Läntisellä Vantaalla olevassa Myyrmäkitalon monitoimikeskuksessa sijaitsevat muun muassa pääkirjastotason palveluja tuottava Myyrmäen kirjasto (toinen vastaava Vantaalla on Tikkurilan kirjasto), Vantaan taidemuseo Artsi ja 188-paikkainen nousevakatsomoinen auditorio. Auditoriossa toimii elokuvateatteri Kino Myyri. Keskuksen opetustilojen pääkäyttäjiä ovat Vantaan kuvataidekoulu, Vantaan aikuisopisto ja monet harrastekerhot. Syksyllä 1993 valmistunut monitoimikeskus sijaitsee lähellä Myyrmäen asemaa ja kauppakeskus Myyrmannia.
Tunnettuja vantaalaisia kuoroja ja yhtyeitä

Vantaan viihdeorkesteri
Tikkurilan Soittokunta
Katujen Äänet
Shiraz Lane
Melrose
Mind of doll
Passionworks
Pintandwefall
Wedding Crashers
Vantaan Kamarikuoro
NaisSound
Ruokakulttuuri
Vantaan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lohilaatikko, lohikeitto ja lohitäytteinen vol-au-vent.[80]
Matkailu

Vantaan suosituin nähtävyys on tiedekeskus Heureka (318699 kävijää vuonna 2011).[8] Muita nähtävyyksiä ovat:
Helsingin pitäjän kirkonkylä[8] ja Vantaan Pyhän Laurin kirkko (1460)
Helsinki-Vantaan lentoasema (1952)
Hotelli Vantaa, ja sen viihderavintola Tulisuudelma[8][81]
Kuusijärven ulkoilukeskus[8][82] ja Sipoonkorven kansallispuisto
Myyrmäen kirkko (Juha Leiviskä, 1984)
Seutulan kappeli
Sotungin kylä[8]
Suomen ilmailumuseo[8][83]
Teatteri Vantaa
Vantaan kaupunginmuseo[8] (Tikkurilan vanhassa asemarakennuksessa)
Vantaan taidemuseo Artsi[8] (Myyrmäkitalossa)
Vantaankoski ja Kuninkaantie[8]
Viihdekeskus Flamingo ja Kauppakeskus Jumbo[8]
Ystävyyskaupungit
Vantaalla on 12 ystävyyskaupunkia:[8]

Askim, Norja (1951)
Frankfurt (Oder), Saksa (1987)
Huddinge, Ruotsi (1951)
Jinan, Kiina (2001)
Kinešma, Venäjä (1969)
Lyngby-Taarbæk, Tanska (1951)

Matte Yehuda, Israel (1967)
Mladá Boleslav, Tšekki (1978)
Rastattin piirikunta, Saksa (1968)
Salgótarján, Unkari (1976)
Seyðisfjörður, Islanti (1980)
Słupsk, Puola (1987)

Katso myös
Vantaan nuorisovaltuusto
Luettelo tunnetuista vantaalaisista
Luettelo Vantaan julkisista taideteoksista
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| title = Vantaan väestö 2014/2015| publisher = Vantaan kaupunki| year = 2015| isbn = 978-952-443-499-7| format = [ online version] (PDF)| accessdate = 8.1.2016}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Georg Haggren, Petri Halinen, Mika Lavento, Sami Raninen ja Anna Wessman| title = Muinaisuutemme jäljet| publisher = Gaudeamus| year = 2015}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Leskinen, Sirpa & Pesonen, Petro| title = Vantaan esihistoria| location = Vantaa| publisher = Vantaan kaupunki| year = 2008| isbn = 978-952-443-255-9}}

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ( (H.R.R.), , ) oli keskieurooppalainen valtakunta keskiajalla. Käsite Ensimmäinen valtakunta () tarkoittaa tätä keisarikuntaa. Sen perustana oli frankkien valtakunnan hajotessa Verdunin sopimuksessa (843) syntynyt kuningaskunta, johon myöhemmin yhdistyi Rooman keisarius. Muodollisesti keisarikunta säilyi vuoteen 1806 saakka. Valtakunnan nimi, laajuus ja rakenne on vaihdellut vuosisatojen aikana.
Nimi
Keisari Konrad II:n alaisuuteen kuuluvia maita kutsuttiin Rooman keisarikunnaksi vuonna 1034, Pyhäksi keisarikunnaksi vuonna 1157 ja Pyhäksi roomalaiseksi keisarikunnaksi 1254, aluksi latinankielisellä määreellä Sacrum ('siunattu') ja myöhemmin saksaksi Heilig ('pyhä/siunattu').[1] Keisari Otto II oli ensimmäinen, josta käytettiin nimeä Rooman keisari. Nimitys Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta juontaa juurensa vuoteen 1512, jolloin se esiintyi muodossa ”Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation” (Saksan kansakunnan pyhä roomalainen valtakunta).
Keisarikunnan luonne
Keisarikunta oli ainutlaatuinen instituutio maailman historiassa, ja sen luonteen ymmärtäminen on hankalaa. On helpompi esittää, mitä keisarikunta ei ollut, kuin määritellä se:
Se ei koskaan ollut kansallisvaltio. Vaikka suurin osa hallitsijoista ja asukkaista oli germaanista alkuperää, sen alueella puhuttiin myös muita kuin germaanisia kieliä. Valtakunnan kukoistuksen aikaan siihen kuului osia nykyisestä Saksasta, Itävallasta, Sloveniasta, Sveitsistä, Belgiasta, Alankomaista, Luxemburgista, Tšekistä, Itä-Ranskasta, Pohjois-Italiasta ja Länsi-Puolasta.
Osan ajasta se oli kuitenkin enemmän kuin löyhä valtakunta. Keisarikunnalla oli oma keskushallintonsa, ja kristinusko yhdisti sitä voimakkaasti.
Paavi kruunasi Saksan kuninkaan keisariksi vuoteen 1508 asti.
Rakenne ja instituutiot
1100-luvulta lähtien keisarikuntaa muokkasivat paikallisten, pitkälti itsenäisten ruhtinaiden pyrkimykset siirtää keisarin valtaa itselleen. Kuninkaat (keisarit) antoivat toistuvasti ruhtinaille (herttuoille, kreiveille jne.) myönnytyksiä vahvistaakseen oman valintansa tai saadakseen tukea pyrkimyksilleen. Samalla valtakunta hajaantui entistä pienemmiksi yksiköiksi. Prosessi päättyi vuonna 1648 Westfalenin rauhan yhteydessä.
Saksan kuningas
Paavin suorittama Kaarle Suuren kruunaus keisariksi jouluna 800 oli esimerkkinä myöhemmille kuninkaille. Kaarle Suuri oli lyönyt paavia vastustaneet langobardit ja Rooman kaupunkilaiset, mistä sai alkunsa keisarikunnan rooli kirkon suojelijana.[2]
Keisariksi tuleminen edellytti tulemista Saksan kuninkaaksi. Saksan kuningas oli ikiaikaisesti valittu vaaleilla. 800-luvulla valinnan suorittivat viiden heimon (frankit, saksit, baijerilaiset, svaabit ja thüringeniläiset) herttuat. Vuonna 1356 virallistettiin valinnan suorittavien ruhtinaiden ryhmä, johon kuului aluksi seitsemän vaaliruhtinasta (Kurfürst), mutta myöhemmin lukumäärää hieman muuttui. Vuoteen 1508 asti valitun kuninkaan piti matkustaa Roomaan, missä paavi kruunasi hänet keisariksi.[3]
Keisari ei voinut koskaan säätää lakeja ja hallita yksin. Hänen valtaansa rajoittivat paikalliset ruhtinaat. 1400-luvun loppupuolella perustettiin valtakunnanpäivät (Reichstag), jotka vakiintuivat vasta vuonna 1663.
Alueet
Valtakunta jakautui osavaltioita vastaaviin lääneihin, vapaakaupunkeihin, kirkollisiin ruhtinaskuntiin ja muihin samanlaisiin alueisiin. Reichslehen-läänitys oli suoraan keisarilta saatu.
Näihin alueisiin kuuluivat ruhtinaiden ja herttuoiden hallitsemat alueet. Keisarikunnan alaisten alueiden hallitsijat eivät saaneet julistaa itseään kuninkaiksi (Böömi muodosti ainoan poikkeuksen keskiajalla). Kirkollisia alueita olivat hiippakunnat, joita johti piispa tai ruhtinaspiispa, sekä keisarilliset luostarit. Keisarilliset vapaakaupungit olivat kaupunkeja, jolla oli samanlainen itsehallinto kuin muillakin valtakunnan osilla.
Eri ruhtinaskuntien määrä oli varsin suuri. Useimpien koko ei ollut kuin muutaman neliökilometrin. Alueet eivät myöskään muodostaneet yhtenäisiä, rajojen ympäröimiä territorioita, vaan valtapiirit ja ruhtinaiden omistukset saattoivat sijaita hajallaan, pitkien välimatkojen päässä toisistaan. Westfalenin rauhassa eri ruhtinaskuntien lukumäärä nousi useisiin satoihin.
Valtakunnanpäivät

Uudella ajalla Reichstag oli keisarikunnan lakia säätävä elin, johon kuului sekä maallisia hallitsijoita että kirkon edustajia.
Pitkään keskiajalla valtakunnanpäivät kokoontuivat epäsäännöllisesti hallitsijan kutsusta. Kokouksia, joiden osanottajakunta ei ollut yhtä ylhäistä, kutsutaan hovipäiviksi (Hoftag). Ilmaisut ovat kuitenkin moderneja, eikä keskiajalla tehty tällaista selvää erottelua. Keskiaikaisilla valtakunnanpäivillä ei myöskään ollut lainsäädännöllistä tehtävää.
Historia
Frankkien valtakunnasta investituurariitaan

Otto I Suuren arvioidaan perustaneen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan viimeistään vuonna 962. Vaikka jotkut katsovat keisarikunnan saaneen alkuunsa vuonna 800 Kaarle Suuren kruunaamisesta roomalaisten keisariksi, Kaarle Suuri itse käytti titteliä ”frankkien kuningas”. Titteli osoittaa myös, että frankkien valtakunta kattoi alueen, johon kuuluivat sekä nykyinen Ranska että Saksa.
Useimmat historioitsijat katsovat keisarikunnan synnyn olleen prosessi, joka alkoi Verdunin sopimuksesta vuonna 843. Itäisen osan hallitsijaksi tuli Ludvig Saksalainen, jota seurasi useampi hallitsija Ludvig IV:een asti, joka oli viimeinen karolingien suvun edustaja Saksassa.
Hänen seuraajakseen valittiin Konrad I, jota seurasi saksilainen Henrik I Linnustaja. Henrik I solmi länsifrankkien kuninkaan Kaarle Yksinkertaisen kanssa sopimuksen, jossa Henrik I:n kuningaskunnan riippumattomuus taattiin. Kaarlen kuoltua Henrik I liitti valtakuntaansa frankkien Lothringenin. Henrik I torjui vuonna 933 maahan jatkuvasti pyrkineiden madjaarien hyökkäykset.[4]
Henrik I:n pojasta Otto I Suuresta tuli kuningas vuonna 936, kun hän kruunautti itsensä Aachenissa Saksan ensimmäiseksi keisariksi ja myöhemmin vuonna 962 myös paavi kruunasi hänet. Otto oli saanut suurimman osan vallastaan valloittamalla Böömin 950 ja lyömällä unkarilaiset Lechfeldin kentällä vuonna 955. Valtakunnan yhtenäistämiseksi Otto I Suuri antoi Baijerin veljelleen Henrikille ja Schwabenin pojalleen Liudolfille. Otto I Suuri nai Burgundin ja Italian kuningaskunnan kuninkaan lesken Adelheid Burgundilaisen ja sai siten kuningaskunnan haltuunsa.[5]
Otto I Suuri soti Italiassa langobardeja ja Bysanttia vastaan, joiden välejä hänen poikansa Otto II pyrki parantamaan noustuaan valtaistuimelle vuonna 973. Otto II ajautui valtataisteluun serkkunsa Baijerin herttuan Henrikin kanssa ja vuoden 983 slaavilaiskapina johti Elben takaisten alueiden menetykseen. Otto II kuoli samaisena vuonna ja hänen poikansa Otto III:n sijaishallitsija Adelheid ja Theofano joutuivat puolustautumaan Henrikiä vastaan.[5]
Otto III kuoli nuorena vuonna 1002 ja häntä valtaistuimelle seurasi koko ajan valtaa tavoitelleen Baijerin Henrikin poika Henrik II Pyhä. Henrik II Pyhä kuoli lapsettomana 1024.[5] Hänen jälkeensä keisariksi tuli Frankenin herttua Konrad II, jota seurasi Henrik III vuonna 1039. Hän oli uudistusmielinen ja tuki uudistusmielisiä paaveja Klemens II:ta ja Leo IX:tä, mikä kostautui kirkon vallan kasvaessa keisarivallan ohi.[6]
Henrik III:n poika Henrik IV seurasi isäänsä 1056. Hän tukeutui lääninherroihinsa ja vahvistuvaan porvaristoon ja julisti paavi Gregorius VII:n erotetuksi. Paavi puolestaan julisti keisarin pannaan. Paavi poisti pannan vuoden jälkeen Henrik IV:n kaduttua julkisesti. Pannan aikana herttuakunnat olivat alkaneet kapinoida, ja Henrik IV kukisti kapinoivat herttuat vuonna 1080. Keisarin vastustus kuitenkin kasvoi ja lopulta hänen oma poikansa Henrik V syrjäytti hänet vuonna 1105.[7]
Saksan keisarit katsoivat 1100-luvulta alkaen olevansa Rooman valtakunnan keisareiden seuraajia translatio imperii -teoriaan perustuen. Siksi he käyttivät itsestään nimitystä Augustus. Varhaiskeskiajalla he eivät vielä kutsuneet itseään Rooman keisariksi, jotta eivät aiheuttaneet konfliktia Konstantinopolissa hallitsevan Rooman keisarin kanssa. Vasta Konrad II otti käyttöön nimityksen ”Rooman keisari”.
Tähän aikaan itäinen kuningaskunta ei ollut yhtenäinen Saksa vaan ruhtinaskuntien liitto, joka pysyi yhtenäisenä Henrik Linnustajan ja hänen poikansa Otto I Suuren henkilökohtaisen vaikutuksen ansiosta. He pystyivät myös itse valitsemaan seuraajansa. Yhtenäisyys rakoili Henrik II Pyhän jäädessä lapsettomaksi. Hänen jälkeensä valittiin Konrad II, mutta vasta valintaan liittyvien erimielisyyksien jälkeen.
Kruunu ja ruhtinaat tukivat kirkkoa ja papistoa, jotta valta ei siirtyisi liikaa aatelille, mikä olisi hajauttanut valtakuntaa. Kirkko puolestaan velvoitettiin tukemaan valtakuntaa taloudellisesti ja sotilaallisesti. Papiston selibaatin vuoksi varallisuus, virat ja läänitykset eivät voineet periytyä ja ne palasivat takaisin ruhtinaille ja kruunulle. Tämä suojeli hallitsijan asemaa, ja lisäksi tällä oli paljon sanavaltaa piispojen ja apottien nimeämisessä. Kirkon itsenäisyysvaatimukset 1000-luvulla johtivat lopulta valtakuntaa hajottaneeseen investituurariitaan.[4]
Hohenstaufin suvun aika

Henrik V oli viimeinen saalilainen keisari. Hänen aikanaan kapinoivien herttuoiden kanssa saatiin aikaan sopimus 1121 Würzburgin valtiopäivillä ja investituurariitakin sovittiin 1122.[7] Henrik V:n kuoltua 1125 valtaan nousi Saksin herttua Lothar Supplinburgilainen, joka liittoutui Baijerin kanssa Schwabenin ruhtinassukua Hohenstaufeja vastaan. Saksi ja Baijeri yhdistyivät naimakauppojen myötä, mutta Lotharin kuoltua 1138 Schwabenin Konrad III:sta tuli Saksan kuningas.[8] Häntä ei kuitenkaan koskaan kruunattu keisariksi. Fredrik I Barbarossa (Saksan kuningas 1152–1190, Rooman keisari 1155–1190) oli ensimmäinen, jonka kansliassa otettiin käyttöön tapa kutsua keisarikuntaa pyhäksi.
Barbarossan aikana idea keisarikunnan ”roomalaisuudesta” nousi entistä selvemmin esiin ns. 1100-luvun renessanssin hengessä. Siten keisarillinen kokous Roncagliassa vuonna 1158 otti uudelleen käyttöön keisarilliset oikeudet neljän Bolognan yliopiston oikeustieteilijän, quattuor doctores, neuvosta. He siteerasivat roomalaisen oikeuden lauseita, kuten legis solutus (”lait eivät sido johtajaa”). Roncagliassa myös lueteltiin yksitellen kuninkaalliset oikeudet, joihin oli viitattu jo investituurariidasta lähtien. Kuninkaallisiin oikeuksiin (regaliat) kuuluivat julkiset tiet, tullimaksut, rahan lyöminen, eräiden sakkojen periminen ja investituuraoikeus.
Hohenstaufin suku jakoi maata entisille epävapaille palvelusmiehilleen (ministeriaaleille, ), jotka sodan aikana toimivat keisarin sotilaina. Sittemmin ministeriaaleista muodostui alhaisaatelistoa. Hohenstaufit toivoivat, että nämä olisivat keisarille uskollisempia kuin läänityslaitokseen perustuva, vapaiden miesten muodostama palvelusväki tai kirkko, jota keisari ei enää hallinnut. Uusia kaupunkeja perustettiin aktiivisesti taloudellisen voiman keskittämiseksi strategisiin paikkoihin.
Hohenstaufien ja Saksi-Baijerin herttuoiden Welfien välinen valtataistelu jakoi keisarikuntaa vuosikymmeniä. Konrad III syrjäytti Welfit Saksista, mutta Frerik I palautti Saksin heille. Welfit kieltäytyivät auttamasta Fredrik I:stä tämän Italian sotaretkelle ja Welfit menettivät tämän vuoksi Baijerin ja Saksin. Sukujen valtataistelu päättyi vasta paavin puuttuessa peliin 1200-luvun alussa.[9]
Fredrik I Barbarossa soti paljon Italiassa langobardeja ja Sisilian kuningaskuntaa vastaan. Hän johti kolmatta ristiretkeä, mutta hukkui matkalla ollessaan vuonna 1190.[8] Hänen seuraajansa oli Henrik VI, joka valloitti Italian eteläosat ja meni naimisiin Sisilian perijättären kanssa, mutta menehtyi niin nuorena 1197, ettei ehtinyt nimetä seuraajaansa. Keisarikunnassa alkoi valtataistelu, eikä hänen alaikäinen poikansa Fredrik II hallinnut kuin Sisiliaa. Saksassa hänen kanssaan kilpailivat kuninkuudesta Filip Schwabenilainen ja Otto IV. Lopulta Fredrik II voitti, ja hänet kruunattiin keisariksi vuonna 1220.[10]
Fredrik toi myyttisen idean keisarikunnasta viimeiseen huippuunsa. Hän myös vahvisti keisarikunnan hajaantumistendenssiä oleskellessaan suuren osan valtakaudestaan Saksan ulkopuolella. Hän keskittyi luomaan Sisiliaan poikkeuksellisen modernia valtiota kehittäen julkisia palveluita, taloutta ja lainsäädäntöä, mutta hän luovutti papistolle ja maallisille hallitsijoille oikeuksia, joita keisari ei koskaan pystynyt palauttamaan itselleen.
Alueiden vallan nousu
Fredrikin kuoltua vuonna 1250 yksikään suku, josta uusi kuningas olisi voinut tulla, ei pystynyt sellaista asettamaan, ja ruhtinaat valitsivat useita keskenään kilpailevia kuninkaita. Vuosia 1246–1273 kutsutaan interregnumiksi.
Kuninkaan valinnan aiheuttamat vaikeudet johtivat lopulta vaaliruhtinaiden (kurfürst) kollegion muodostumiseen. Sen kokoonpano ja toimintatavat päätettiin vuoden 1356 kultaisessa bullassa. Kehitys on merkki siitä, että keisari ja valtakunta eivät enää olleet sama asia. Hohenstaufenin suvun jälkeisten kuninkaiden valta perustui myös eri asioihin kuin aikaisempien hallitsijoiden. Aiemmin keisareiden valta perustui valtakunnan maihin (Reichsgut), jotka kuuluivat aina kulloisellekin keisarille. 1200-luvun jälkeen Reichsgutin merkitys kutistui, ja valtakunnan maita annettiin pantiksi paikallisille ruhtinaille joko rahaa tai kuuliaisuutta vastaan tai palkintoina.
Kuninkaat Rudolf Habsburgilaisesta lähtien luottivat oman sukunsa maihin valtansa tueksi. Toisin kuin valtakunnan maat, hallitsijasukujen maat olivat yhtenäisempiä ja helpompia hallita. Henrik VII Luxemburgilainen oli vuonna 1312 ensimmäinen keisariksi kruunattu kuningas Fredrik II:n jälkeen. Hänen jälkeensä kaikkien kuninkaiden ja keisarien valta perustui omiin maihin. Tästä aikakaudesta lähtien oli myös kuninkaaksi valitun oma etu siirtää valtaa alueille.
1200-luvulla myös maan hallinta muuttui. Raha korvasi henkilökohtaisia velvollisuuksia ja talonpoikien oli yhä useammin maksettava veroa maastaan. Omaisuuden käsite korvasi enenevissä määrin lainkäytön vanhempia muotoja. Ruhtinaskunnissa maan omistaja jakoi oikeutta ja tuomioita, mistä seurasi muu valta. Samaan aikaan ruhtinaskunnat alkoivat muotoutua nykyaikaisten valtioiden edeltäjiksi. Muutos oli nopeinta alueilla, jotka eniten vastasivat vanhojen germaaniheimojen maita kuten Baijerissa.
Valtakunnanreformi (”Reichsreform”)

Valtakunnan oikeusjärjestys oli yhä hyvin jäsentymätön 1400-luvun alussa, vaikka joistain menettelytavoista oli sovittu. Säännöt kuninkaan, kuninkaan valitsijoiden ja muiden ruhtinaiden yhteistyöstä keisarikunnassa riippuivat paljon kunkin kuninkaan luonteesta. Oli kohtalokasta, että Sigismund Luxemburgilainen (kuningas 1410, keisari 1433–1437) ja Fredrik III (kuningas 1440, keisari 1452–1493) eivät kiinnittäneet huomiota valtakunnan ydinalueisiin vaan pysyttelivät pääosin omilla maillaan. Ilman kuninkaan läsnäoloa hovipäivien (Hoftag, valtakunnan johtavien miesten kokous) merkitys kuihtui eikä valtiopäiviä lainsäätävänä elimenä vielä ollut olemassa. Ruhtinaat kiistelivät keskenään ja kiistat kärjistyivät välillä paikallisiksi sodiksi.
Samaan aikaan kirkkokin oli kriisissä. Kiistat useiden kilpailevien paavien välillä ratkesivat vasta Konstanzin kirkolliskokouksessa 1414–1418 ja vuoden 1419 paljon energiaa kului taistelussa hussilaisten harhaoppia vastaan. Keskiaikeinen idea yhtenäisestä Corpus Christianumista, jossa paavi ja keisarikunta olivat johtavat instituutiot, alkoi murentua. Suurten muutosten takia syntyi 1400-luvulla paljon keskustelua itse keisarikunnasta. Vanhat säännöt eivät enää riittävästi kuvanneet ajan rakenteita ja aikaisemman valtakunnanrauhan, Landfriedenin, palauttamista vaadittiin.
Kun Fredrik III tarvitsi ruhtinailta rahaa taisteluun Unkaria vastaan ja valitutti samaan aikaan poikansa (myöhemmin Maksimilian I) kuninkaaksi, ruhtinaat vaativat yhtenä miehenä suurempaa edustusta. Ensimmäistä kertaa vaaliruhtinaiden ja muiden ruhtinaiden kokousta kutsuttiin valtiopäiviksi. Fredrik III kieltäytyi kutsumasta valtiopäiviä koolle, mutta kaksi vuotta Fredrikin kuoleman jälkeen hänen sovittelevampi poikansa kutsui sen koolle Wormsiin 1495. Wormsissa kuningas ja ruhtinaat sopivat neljästä päätöksestä, joita yleisesti kutsutaan nimellä valtakunnanreformi, Reichsreform. Valtakunnanreformi sisälsi toimia, joiden tarkoitus oli antaa hajoavalle keisarikunnalle takaisin tiettyä rakennetta, kuten keisarilliset maat ja kamarihovioikeuden, jotka osittain kestivätkin keisarikunnan loppuun asti vuoteen 1806.
Uskonpuhdistus
Kun Martti Luther vuonna 1517 aloitti uskonpuhdistuksen, monet ruhtinaat näkivät siinä mahdollisuuden vastustaa keisaria. Keisarikunta jakautui kohtalokkaasti kahtia uskonnollisten rajalinjojen mukaan. Itäinen ja pohjoinen Saksa ja monet suurimmista kaupungeista kuten Strasbourg, Frankfurt ja Nürnberg muuttuivat protestanttisiksi ja eteläiset ja läntiset alueet pysyivät katolilaisina. Saksalaisessa historiankirjoituksessa aikakautta kutsutaan ”tunnustuksellisuuden kaudeksi” (Zeitalter des Konfessionalismus).
Sata vuotta kestäneiden riitelyiden jälkeen konflikti muuttui kolmikymmenvuotiseksi sodaksi (1618–1648), mikä tuhosi keisarikunnan. Ulkomaat, muun muassa Ranska ja Ruotsi sekaantuivat sotaan ja liittivät merkittäviä alueita valtakunnasta itseensä.
Westfalenin rauhan jälkeen

Vuonna 1648 solmitun Westfalenin rauhan jälkeen keisarikunta lähestyi loppuaan. Westfalenin rauhassa ruhtinaskunnat saivat lähes täyden itsenäisyyden, ja ne saivat jopa itsenäisesti solmia liittolaisuuksia kolmansien maiden kanssa. Keisarikunta oli enää vain hyvin itsenäisten valtioiden löyhä liitto. Sen Habsburg-sukuun kuuluneet keisarit hallitsivat käytännössä vain niin sanottuun Habsburgien monarkiaan kuuluneita alueita, lähinnä Itävaltaa, Böömiä ja Unkaria, mutta näistä alueista, samoin kuin myöhemmin Preussistakin, vain osa luettiin keisarikuntaan kuuluviksi. Esseessään kansojen historiasta, tavoista ja hengestä Voltaire pilkkasi Saksaa sanoen: ”Ei pyhä, ei roomalainen, eikä keisarikunta”.[11]
Keisarikunnan loppu
Keisarikunta lakkasi virallisesti olemasta 6. elokuuta 1806, kun viimeinen keisari Frans II erosi Napoleonin lyötyä Itävallan  Austerlitzin taistelussa. Frans II:n sukulaiset olivat vuoteen 1918 asti Itävallan keisareita.
Ensimmäinen valtakunta
Saksan yhdistymisen jälkeen vuonna 1871 Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa pidettiin ensimmäisenä valtakuntana. Natsi-Saksa piti itseään kolmantena valtakuntana ja yhdisti itsensä ”entisten hyvien aikojen” palauttamiseen.
Katso myös
Luettelo Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijoista
Huomautukset

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Berndl, Hattsten, Knebel & Udelhoven| title = Maailmanhistoria| publisher = Parragon| year = 2007| id = ISBN 978-1-4054-8283-7}}
Viitteet

Aiheesta muualla

Heinrich August Winkler: Der lange Weg nach Westen, Vol. 1: Deutsche Geschichte vom Ende des Alten Reiches bis zum Ende der Weimarer Republik. ISBN 3-406-46001-1, s. 5.
The Holy Roman Empire by James Bryce. ISBN 0-333-03609-3

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuka  suoritti Kaarle Suuren kruunauksen keisariksi jouluna 800?


Carl Edward Sagan (9. marraskuuta 1934 – 20. joulukuuta 1996) oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä, astrofyysikko, astrobiologi ja tieteen yleistajuistaja. Suurimman osan urastaan hän työskenteli Cornellin yliopistossa, jonka professorina hän toimi vuodesta 1971 aina kuolemaansa asti. Sagan tunnetaan lukuisista tutkimuksistaan ja teorioistaan eksobiologian saralla ja suuresta vaikutuksestaan maan ulkopuolisen älyn etsintään tähtäävän SETI-ohjelman aloittamiseen. Töissään hän pyrki toistuvasti edistämään tieteellisiä tutkimusmenetelmiä.[1]
Sagan oli myös tunnettu tieteen kansantajuistaja ja sai maailmanlaajuista mainetta tiedekirjoistaan ja Cosmos-nimisestä televisiosarjasta, jonka hän juonsi ja käsikirjoitti yhdessä vaimonsa Ann Druyanin kanssa. Ajatusmaailmaltaan Sagan oli skeptinen ja ateistinen. Hän toimi myös Voyager Golden Recordin, Voyager-luotainten mukana lähetetyn tähtienvälisen viestin, koonneen komitean johdossa vuonna 1977.[1][2] Hän oli toinen Planetary Society -järjestön perustajajäsenistä ja sen ensimmäinen puheenjohtaja.[3]
Koulutus ja tieteellinen ura

Carl Sagan syntyi Brooklynissä, New Yorkissa. Hänen isänsä, Sam Sagan, oli juutalainen pukimotyöntekijä ja hänen äitinsä, Rachel Molly Gruber, oli kotiäiti. Sagan kävi Chicagon yliopistoa, jossa hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon (1955) sekä ylemmän korkeakoulututkinnon fysiikassa (1956), kunnes valmistui lopulta tähtitieteen ja astrofysiikan tohtoriksi vuonna 1960. Hän opetti Harvardin yliopistossa vuoteen 1968, jolloin hän siirtyi Cornellin yliopistoon.
Saganista tuli professori Cornellissa 1971, ja hän toimi siellä laboratorioesimiehenä. Hän oli osallisena useimpien aurinkokuntaamme tutkimaan lähetettyjen miehittämättömien avaruuslentojen toteutuksessa. Sagan synnytti myös ajatuksen siitä, että avaruusaluksen mukana voitaisiin lähettää yleispätevä viesti, jonka mikä tahansa maan ulkopuolinen älyllinen olento voisi tulkita löytäessään sen. Ensimmäinen avaruuteen lähetetty viesti oli kullattu levy, joka lähetettiin matkaan avaruusluotain Pioneer 10:n mukana. Hän kehitti suunnittelutyötään tällä saralla eteenpäin ja huolitelluin versio viestistä, jonka kehityksessä Sagan oli mukana oli Voyager Golden Record, joka lähetettiin Voyager-luotainten mukana.
Tieteelliset saavutukset

Sagan oli ensimmäisten joukossa esittäessään oletuksen että Saturnuksen Titan-kuussa ja Jupiterin Europa-kuussa saattaisi olla valtameriä (Europan tapauksessa kyse oli pinnan alapuolisesta merestä) tai järviä, jotka saattaisivat tehdä kuista kelvollisen elämälle. Galileo-luotain vahvisti myöhemmin epäsuorasti Europan pinnanalaisen valtameren.
Sagan kehitti käsitystä Venuksen ilmakehästä, Marsin vuodenaikojen vaihtelusta ja Saturnuksen kuusta, Titanista. Sagan todisti, että Venuksen ilmakehä on erittäin kuuma ja tiheä. Hän näki myös ilmaston lämpenemisen kasvavana, ihmisen luomana vaarana ja vertasi sitä Venuksen luonnolliseen kehitykseen, joka on edennyt kuumaksi, elämälle vihamieliseksi planeetaksi kasvihuonekaasujen vaikutuksesta. Hän esitti, että Marsin vuodenaikojen vaihtelut aiheutuvat tuulten puhaltamista pölyistä, ei kasvillisuusmuutoksista, kuten jotkut olivat ehdottaneet.
Tiedeuran kehitys ja takaiskut
Sagan edisti ja toimi pioneerina maan ulkopuolisen älyn etsinnässä. Hän yllytti tieteellistä yhteisöä kuuntelemaan suurten radioteleskooppien avustuksella signaaleita maan ulkopuoliselta älyltä. Hän edisti myös luotainten lähettämistä toisille planeetoille. Sagan oli 12 vuoden ajan vastaava päätoimittaja Icarus-lehdessä, joka oli planeettojen tutkimista käsittelevä ammattijulkaisu. Hän oli toinen perustaja Planetary Society -yhteisössä ja oli myös jäsen SETI-instituutin valtuustossa.
Sagan oli tunnettu myös toisena pääosallisena tieteelliseen julkaisuun, joka ennusti, että ydinsodasta seuraisi ydintalvi (myöhemmin hän tunnusti osan julkaisussa esitetyistä väitöksistä olleen ydinasevarustelun vastaista propagandistista liioittelua tai jopa osittain huijausta). Sagan tunnetusti ennusti myös, että savuiset öljypalot Kuwaitissa (jotka Saddam Husseinin armeija sytytti) aiheuttaisivat ekokatastrofin mustien pilvien muodossa.[4] Eläkkeellä oleva ilmastofyysikko Fred Singer kumosi Saganin väitteet hölynpölynä ollen itse sitä mieltä, että savu hälvenisi muutamassa päivässä.
Yhteiskunnalliset mielenkiinnon kohteet
Sagan oli sitä mieltä, että Draken kaava osoittaa, että suuri määrä maan ulkopuolisia sivilisaatioita muodostuu kaikkeudessa, mutta todisteiden puute tällaisista sivilisaatioista (Fermin paradoksi) viittaisi siihen, että teknologisoituneilla sivilisaatioilla on taipumus tuhota itsensä melko nopeasti. Tämä innoitti häntä tunnistamaan ja julkaisemaan tapoja, joilla ihmiskunta voisi tuhota itsensä, toivoen että näin ollen tuholta vältyttäisiin ja ihmiskunnasta tulisi lopulta avaruuteen leviävä laji.
Sagan oli läpi koko elämänsä poliittisesti vapaamielinen, ja hän radikalisoitui aatteissaan mentyään naimisiin vasemmistolaisen Ann Druyanin kanssa. Radikaalimpina aikoinaan hän muun muassa toteutti kansalaistottelemattomuudeksi luokiteltavia tekoja ydinasekohteiden liepeillä.
Saganin tiedetään olleen myös aktiivinen kannabiksen käyttäjä, vaikkei koskaan myöntänytkään sitä julkisesti. Vuonna 1971 hän kirjoitti salanimellä "Mr. X" kannabiksen polttoa koskevan esseen kirjaan Reconsidering Marijuana.[5] Esseessä Sagan totesi, että kannabiksen käyttö innoitti joitakin hänen töistään ja voimisti hänen kokemuksiaan. Kirjan toimittanut Lester Grinspoon kertoi asiasta Saganin kuoleman jälkeen tämän elämäkertaa kirjoittaneelle Keay Davidsonille.[6] Paljastus sai mediahuomiota elämäkerran julkaisun jälkeen vuonna 1999.[7]
Tieteen kansantajuistaminen
Saganin kyky tuoda ajatuksensa esille edesauttoi monia ihmisiä tuntemaan kaikkeuden paremmin. Hän kirjoitti yhdessä vaimonsa Ann Druyanin kanssa ja juonsi Cosmos-televisiosarjaa. Hän myös kirjoitti kirjoja kansantajuistaakseen tiedettä (esimerkiksi The Dragons of Eden, joka voitti Pulitzer-palkinnon, Broca's Brain ynnä muita) sekä romaanin Contact (suom. Ensimmäinen yhteys, 1987), josta tuli menekkiteos ja vuonna 1997 myös Jodie Fosterin tähdittämä elokuvaversio. Hän myös vieraili usein televisiossa The Tonight Showssa.
Saganin Pale Blue Dot: A Vision of the Human Future in Space -kirja päätyi The New York Timesin vuoden 1995 merkkiteokseksi. Carl Sagan kirjoitti myös johdannon Stephen Hawkingin menestysteokseen A Brief History of Time (suom. Ajan lyhyt historia).
Kirjassaan Comet Sagan esitti pohdiskeluja hakaristitunnuksen alkuperästä. Teoksessa Sagan esitti oletuksen, että aikanaan komeetta ohitti maan niin läheltä, että siitä ulos virtaavat kaasut olivat ihmissilmän nähtävissä, ja nämä kaasut taas olivat komeetan pyörimisen taivuttamia. Kirjassa toistetaan muinaiskiinalainen kirjoitus, jossa on kuvattuna komeetan pyrstöjen eroavaisuuksia. Useimmat niistä ovat pieniä eroavaisuuksia komeettojen pyrstöissä, mutta viimeisessä näkyy komeetan ydin siten, että siitä lähtee neljä taivutettua jäsentä, jotka ovat taipuneet hakaristin muotoon.
Sagan aiheutti vaihtelevia reaktioita muiden ammattilaistiedemiesten piireissä. Hänen tieteen kansantajuistamisen edistämistään tuettiin yleisesti, kuten myös hänen pyrkimyksiään kasvattaa tieteellistä ymmärrystä suuren yleisön parissa. Saganin tapa suosia skeptismiä näennäistieteellisyyden sijaan sai myös kannatusta. Toisaalta esiintyi myös huolia siitä, että suuri yleisö käsittäisi jotkut Saganin henkilökohtaiset kannat ja mielenkiinnon kohteet yleisenä tieteellisenä konsensuksena tämän omien henkilökohtaisten näkemyksien sijaan. Osa Saganiin kohdistuneesta arvostelusta saattoi olla ammattikateuden synnyttämää, sillä Saganin näkemyksiä vastustavia tieteellisiä näkemyksiä (kuten mahdollisen ydinsodan synnyttämän ydintalven vakavuus) ei esitelty kunnolla suurelle yleisölle. Eräs merkittävä takaisku Saganille oli myös, kun hänen kommenttinsa ja ennustuksena Kuwaitin öljykenttien tulipaloista ensimmäisen Persianlahden sodan aikana osoittautuivat myöhemmin virheellisiksi.
Myöhäisessä elämässään Saganin kirjoittamat kirjat kehittivät hänen skeptistä ja naturalistista näkemystään todellisuudesta. Kirjassaan Demon-Haunted World: Science as a Candle in the Dark, hän esitti työkaluja argumenttien testaamiseen ja harhaanjohtavien sekä suorastaan valheellisten väittämien kumoamiseen, eritoten korostaen tieteellisen menetelmän tärkeyttä. Samassa teoksessa Sagan esitti listan virheistä, joita hän oli tehnyt (mukaan lukien hänen ennustuksensa Kuwaitin öljypaloista), osoittaakseen kuinka tiede on itsekorjautuva järjestelmä.
Saganin kuoleman jälkeen julkaistu kokoelmateos Billions and Billions: Thoughts on Life and Death at the End of the Millennium sisältää hänen kirjoitelmiaan ja esseitään, kuten näkemyksiä abortista, ja vaimo Ann Druyanin kirjoitelman Saganin kuolemasta ei-uskovaisena ihmisenä.
Persoonallisuus
Jotkut olivat sitä mieltä, että Saganilla oli suureksi paisunut ego. Vuonna 1994 Apple Computer aloitti Power Macintosh 7100 -tietokoneen kehitystyön. Projektin sisäiseksi koodinimeksi valittiin "Carl Sagan", koska uuden tietokoneen uskottiin tuottavan Applelle tähtitieteellisiä summia. Vaikka projektinimi oli täysin yhtiön sisäinen eikä sitä ikinä käytetty julkiseen markkinointiin, saatuaan tietää asiasta Sagan haastoi Applen oikeuteen, jotta nämä vaihtaisivat projektinimen johonkin muuhun. Applen muilla projekteilla oli nimiä kuten "Cold fusion" (kylmäfuusio) ja "Piltdown man" (Piltdownin ihminen), ja Sagan oli erittäin tyytymätön siihen, että hänen nimensä yhdistettäisiin johonkin, mitä hän piti pseudotieteenä. Vaikka Sagan hävisi oikeustaistelun, Applen työntekijät suostuivat joka tapauksessa hänen vaatimuksiinsa ja vaihtoivat projektin nimeksi "BHA" (Butthead Astronomer, suom. Persläpitähtitieteilijä). Sagan haastoi Applen uudelleen oikeuteen väittäen, että uusi nimi halvensi häntä. Sagan hävisi tämänkin oikeustaistelun, mutta silti 7100-mallin projektinimeä muutettiin vielä kerran. Se sai nimen "LAW" (Lawyers Are Wimps, suom. Asianajajat ovat nyhveröitä).[8][9]
Sagan on laajasti kuvattu ateistiksi tai agnostikoksi. Hän on muun muassa todennut: "Sellainen ajatus, että Jumala olisi ylisuuri valkoinen mies jolla on pitkä parta, ja joka istuu taivaalla ollen vastuusta jokaisen varpusen tipahtamisesta, on täysin naurettava. Mutta jos 'Jumalalla' tarkoitetaan fyysisiä lakeja jotka määräävät universumin rakenteen, niin selkeästi sellainen Jumala on olemassa. Tällainen Jumala on kuitenkin tunteellisesti epätyydyttävä... painovoimalain rukoilemisessa ei ole paljoakaan järkeä."
Sagan meni elämänsä aikana naimisiin kolmesti: ensin vuonna 1957 kuuluisan biologin, Lynn Margulisin kanssa (Dorion Saganin äiti), sitten vuonna 1968 taiteilija Linda Salzmanin kanssa (Nick Saganin äiti) ja lopulta kirjailija Ann Druyanin kanssa vuonna 1981. Druyanin kanssa hän oli naimisissa kuolemaansa saakka.
Kuolema
Carl Sagan kävi pitkän ja vaikean kamppailun myelodysplasiaa vastaan, joka on verisairaus, jossa luuydin lakkaa tuottamasta soluja. Hän kuoli 62 vuoden ikäisenä, 20. joulukuuta 1996 Fred Hutchinson Cancer Research Centerissä Seattlessa, Washingtonin osavaltiossa Yhdysvalloissa.
Miehittämättömän Mars Pathfinder -avaruusaluksen laskeutumiskohta uudelleennimettiin 5. heinäkuuta 1997 Carl Sagan Memorial Stationiksi hänen muistonsa kunnioittamiseksi. Myös asteroidi 2709 Sagan on nimetty Saganin mukaan.
Vuonna 1997 Robert Zemeckis ohjasi elokuvan Ensimmäinen yhteys, joka perustuu Saganin samannimiseen romaaniin Ensimmäinen yhteys (1985). Elokuva päättyy muistosanoihin ”For Carl” (Carlille).
Sinfoninen metalliyhtye Nightwish julkaisi vuonna 2015 Élan -singlellään Sagan -lisäkappaleen, joka on omistettu Saganille.
Kirjallisuus ja media

Sagan, Carl and Jonathon Norton Leonard and editors of Life, Planets. Time, Inc., 1966
Sagan, Carl and I.S. Shklovskii, Intelligent Life in the Universe. Random House, 1966
Sagan, Carl, Communication with Extraterrestrial Intelligence. MIT Press, 1973
Sagan, Carl, et. al. Mars and the Mind of Man. Harper & Row, 1973
Sagan, Carl, Other Worlds. Bantam Books, 1975
Sagan, Carl, et. al. Murmurs of Earth: The Voyager Interstellar Record. Random House, 1977
Sagan, Carl et. al. The Nuclear Winter: The World After Nuclear War. Sidgwick & Jackson, 1985
Sagan, Carl, Ensimmäinen yhteys. Suom. Hanna-Liisa Timonen. Gummerus, 1987. ISBN 951-20-2737-2. (Contact. Simon and Schuster, 1985; Reissued August 1997 by Doubleday Books, ISBN 1-56865-424-3.)
Sagan, Carl and Richard Turco, A Path Where No Man Thought: Nuclear Winter and the End of the Arms Race. Random House, 1990
Sagan, Carl, The Dragons of Eden: Speculations on the Evolution of Human Intelligence. Ballantine Books, December 1989, ISBN 0-345-34629-7, 288 pgs
Sagan, Carl, Broca's Brain: Reflections on the Romance of Science. Ballantine Books, October 1993, ISBN 0-345-33689-5, 416 pgs
Sagan, Carl and Ann Druyan, Shadows of Forgotten Ancestors: A Search for Who We Are. Ballantine Books, October 1993, ISBN 0-345-38472-5, 528 pgs
Sagan, Carl and Ann Druyan, Comet. Ballantine Books, February 1997, ISBN 0-345-41222-2, 496 pgs
Sagan, Carl, Pale Blue Dot: A Vision of the Human Future in Space. Ballantine Books, September 1997, ISBN 0-345-37659-5, 384 pgs
Sagan, Carl and Ann Druyan, Billions & Billions: Thoughts on Life and Death at the Brink of the Millennium. Ballantine Books, June 1998, ISBN 0-345-37918-7, 320 pgs
Sagan, Carl, The Demon-Haunted World: Science As a Candle in the Dark. Ballantine Books, March 1997, ISBN 0-345-40946-9, 480 pgs
Sagan, Carl and Jerome Agel, Cosmic Connection: An Extraterrestrial Perspective. Cambridge University Press, January 15, 2000, ISBN 0-521-78303-8, 301 pgs
Sagan, Carl, Cosmos. Random House, May 7, 2002, ISBN 0-375-50832-5, 384 pgs
Zemeckis, Robert, Ensimmäinen yhteys. Warner Studios, 1997, ASIN 0790736330
Davidson, Keay, Carl Sagan: A Life. John Wiley & Sons, August 31, 2000, ISBN 0-471-39536-6, 560 pgs
Suomennettu artikkeli kokoomateoksessa
Citation error, replace with{{cite book| author = Häyry, Heta & Karttunen, Hannu & Virtanen, Matti (toim.)| title = Paholaisen asianajaja: Opaskirja skeptikolle| publisher = Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa| year = 1989| version = Ursan julkaisuja 38| id = ISBN 951-9269-48-7| format = [ online version]}}
Lähteet

Aiheesta muualla

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset tieteiskirjailijat
Luokka:Yhdysvaltalaiset tietokirjailijat
Luokka:Humanistit
Luokka:Skeptikot
Luokka:Pulitzer-palkitut
Luokka:Vuonna 1934 syntyneet
Luokka:Vuonna 1996 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Antropologia (muinaiskreikan sanoista ἄνθρωπος, anthrōpos ’ihminen’ ja λογία, logia ’oppi’) eli ihmistutkimus on ihmislajille (Homo-suvun eläimet, myös muut kuin Homo sapiens) ominaisia piirteitä ja ihmisen kulttuuria tutkivan tieteen yleisnimitys.[1][2][3]  Sana ”antropologia” on viitannut eri aikoina moniin eri aloihin ja se on tiiviissä yhteydessä moneen muuhun tieteenlajiin, kuten luonnontieteisiin, kielitieteeseen ja arkeologiaan.Tässä artikkelissa tarkastellaan antropologiaa yhteiskuntatieteenä. Suomessa antropologian opetuksessa on painotettu kulttuurien vertailevaa tutkimusta.
Ihmisen biologian tutkiminen

Biologinen eli fyysinen antropologia on nimike, jota ovat käyttäneet pääasiassa yhdysvaltalaiset yliopistot. Näissä tutkimusyksiköissä on perinteisesti tutkittu ihmislajin biologisia ominaisuuksia kautta aikojen. Tutkimuksia on tehty esimerkiksi fossiilien perusteella eri kädellisten ja ihmislajien elintavoista, ympäristöstä ja ravinnon käytöstä. Lisäksi on tehty ihmisen rotuja koskevia tutkimuksia ja karttoja.
Biologisen antropologian nimen alla myös tehdään paljon tutkimusta, jonka voisi luokitella myös vaikkapa evoluutiopsykologiaan, arkeologiaan tai ekologiaan (esimerkiksi H. Clark Barrettin tutkimukset Ecuadorin shuar-intiaanien viljelystä tai Robert Boydin kulttuurin kehityksen teoriat).
Tunnetumpia antropologian alan tutkijoita ovat olleet esimerkiksi Paul Broca (1824–1880), joka kehitti kallonmittausmenetelmiä, ja Franz Boas (1858–1942), joka tutki muun muassa inuiiteiksi kutsumiensa ihmisten luita. Tunnettuihin nykyisiin tutkijoihin lukeutuu esimerkiksi Robert A. Foley, jonka tutkimusaiheita ovat olleet muun muassa ilmastonmuutoksen vaikutus ihmislajien sukupuuttoihin, kivityökalujen kehitys ja modernin käyttäytymisen tutkimus.
Kulttuurin tutkiminen
Kulttuurin symbolien ja merkityksien tutkimista psykologiaa, kielitiedettä ja sosiologiaa yhdistellen kutsutaan kulttuuriantropologiaksi. Kulttuuriantropologit ovat usein tuottaneet etnografioita, tutkimuksia joissa kuvaillaan omakohtaisesta kokemuksesta ja haastatteluihin perustuen jokin kulttuuri tai alakulttuuri kokonaisuudessaan. Kulttuuriantropologiassa on käytetty hyvin vähän jos laisinkaan kokeellisia menetelmiä, vaan kuten historiassakin etnografia on vain yksi tulkinta tutkimuskohteesta.
Ensimmäisenä kulttuuriantropologina on pidetty Bernardino de Sahagúnia, joka tutki 1520-luvulla asteekkien kulttuuria heidän pääkaupunkinsa Tenochtitlánin tuhoamisen jälkeen.
Varhaisen evolutionismin kausi
Evolutionismia ei tule sekoittaa biologiseen evoluutioteoriaan perustuvaan ihmistutkimukseen kuten evoluutiopsykologiaan ja siitä ammentaviin antropologisiin teorioihin, vaan sillä viitataan kulttuuriantropologisiin teorioihin, joissa ajateltiin kulttuurin kehittyvän kautta ihmishistorian primitiivisestä kehittyneempään.
Evolutionismi eli kehitysoppi voidaan jakaa kolmeen eri kauteen: varhaiseen (1725–1840), toiseen varhaiseen (1840–1890) ja uusevolutionismiin (1890 eteenpäin). Varhaiselle evolutionismille oli tyypillistä, että vieraat ulkoeurooppalaiset kulttuurit nähtiin alkukantaisina ja kehittymättöminä. Ajateltiin, että vain valkoinen eurooppalainen rotu oli saanut riittävät henkiset kyvyt korkeaan älyyn ja kulttuuriin.
Toinen varhaisen evolutionismin kausi
Toinen varhaisen evolutionismin kausi sai uusia näkökulmia darwinismista. Ajateltiin, että kulttuurilla oli alku- eli syntykehto, jossa järjestyksen tulo eli kulttuurin kehittyminen on saanut alkunsa. Kulttuurin ajateltiin väistämättä liikkuvan kohti korkeimpana muotona pidettyä eurooppalaista kulttuuria. Toisen varhaisen evolutionismin kauden aikana esiteltiin muun muassa uskonnon synty- ja kehitysteorioita ja yhteiskunnallisen järjestyksen muotojen kuten perheen ja avioliiton syntyteorioita.
Uusevolutionismi
Uusevolutionismi on kehittynyt 1950-luvulta lähtien. Se tutkii ihmisen ja kulttuurin muutosta irtisanoutuen 1700- ja 1800-lukujen painolastista. Uusevolutionismissa ajatellaan, että kehitys on välttämätön kaikissa yhteiskunnissa ja kaikkina aikoina vallitseva empiirisesti osoitettu tosiasia.
Lääketieteellinen antropologia
Lääketieteellinen antropologia on varsin uusi antropologisen tutkimuksen ala. Lääketieteellisen antropologian tutkimuksellisia aloja ovat esimerkiksi elintapojen vaikutukset terveyteen sekä lääketieteellisen kansantiedon kerääminen ja tutkimus (etnomedisiina). Lääketieteelliseen antropologian yksi alalaji on psykiatrinen antropologia, joka on erikoistunut tutkimaan mentaalisten häiriöiden, mielisairauksien, huumeongelmien yms. suhdetta kulttuuriin.
Uskontoantropologia

Uskontoantropologia tutkii ihmistä uskonnollisen maailman jäsenenä, uskonnollista käyttäytymistä. Se pyrkii selvittämään uskonnon kokemiseen ja ilmenemiseen ja muodostumiseen liittyviä tekijöitä. Tämän tutkimushaaran edustajia ovat muiden muassa Lucien Lévy-Bruhl (1857–1939), Paul Radin (1883–1959) ja Mircea Eliade (1907–1986).
Lévy-Bruhl oli pariisilainen antropologi, jonka pääteos Les fonctions mentales dans les sociétés inférieures julkaistiin vuonna 1910. Teoksessa pohditaan eroja "Länsimaisten kulttuurien" ja "primitiivisten kulttuurien" välillä. Pääteemana on, etteivät vähän kehittyneet kulttuurit osaa tehdä eroa todellisuuden ja taikauskon välillä, mutta kehittyneiden maiden kulttuurit sen sijaan käyttävät logiikkaa ja järkevää pohdiskelua. Lévy-Bruhlin teoriaan kuului käsitys kaikkien kulttuurien kehityksestä vähitellen primitiivisestä läntiseen. Teos edustaa etnosentrismiä, joka asettaa oman kulttuurin ja todellisuuskäsityksen ensisijaiseksi.
Lingvistinen antropologia
Lingvistinen antropologia eli etnolingvistiikka tutkii puhetta ja kieltä, niiden rakenteita, ominaisuuksia ja sosiaalisia merkityksiä. Etnolingvistiikkaa laajempi kielen tutkimuksen alue on semiotiikka.
Psykologinen antropologia

Psykologinen antropologia (etnopsykologia) on tutkimusalue, johon sisällytetään yleisesti myös kasvatusantropologia. Psykologinen antropologia tutkii ihmisen psyykkisiä ominaisuuksia, aistimuksia ja ihmisen tiedollisia ominaisuuksia. Psykologinen antropologia on myös kartoittanut juuri ihmislajille tyypillisiä universaaleja psyykkisiä ominaisuuksia. Tätä tutkimushaaraa edustavat muiden muassa A. I. Hallowell, Margaret Mead, Francis Hsu, Geoffrey Gorer, Ruth Benedict ja Erik H. Erikson.
Yhteiskuntarakenteiden tutkiminen
Sosiaaliantropologia
Sosiaaliantropologia tutkii sosiaalisia verkostoja, toisin sanoen, ne antropologit jotka ovat painottaneet tutkimuksissaan esimerkiksi hierarkioita, sukulaisuussuhteita yms. on luokiteltu liittämällä liite "sosiaali-" tieteenalan eteen.
Tutkimushaaran edustajia ovat esimerkiksi A. R. Radcliffe-Brown (1881–1965), W. H. R. Rivers (1864–1922), Raymond Firth ja E. E. Evans-Pritchard. Evans-Pritchard tutki Afrikassa Britannian entisissä siirtomaissa asuvien heimojen välisiä voimarakenteita ja konflikteja tarkoituksenaan selvittää siirtomaaisännälle kuinka maata voi parhaiten hallita. Tutkimusta hän teki vuosina 1926–1930 azandeista ja 1930-luvulla nuereista. Eräs hänen havainnoistaan oli se, että keskenään riidoissa olevat heimot liittyivät usein yhteen suuremman ulkopuolisen uhan äärellä. Evans-Pritchardiin vaikutti teoreettisesti toinen englantilainen antropologi Radcliffe-Brown, jonka pääteokset The Andaman Islanders (1922) ja The Social Organization of Australian Tribes käsittelevät yhteiskuntarakenteita Andamanien saarilla ja Australiassa. Radcliffe-Browinia ja Evans-Pritchardia pidetään keskeisimpinä funktionaalisen-strukturalismin teorian kehittäjinä.
Poliittinen antropologia
Poliittinen antropologia on kiinnostunut valtarakenteista ja vallan ilmenemismuodoista kulttuurissa ja sosiaalispoliittisissa ympäristöissä. Poliittiseen antropologiaan liittyy myös lakia tutkiva oikeusetnologian haara sekä sotaa tutkiva antropologian haara. Poliittista antropologiaa edustavat esimerkiksi Ronald Cohen, E. Adamson Hoebel, P. J. Bohannan (1920–2007).
Bohannan tutki Tiv-nimisiä ihmisiä Nigeriassa. Hän arvaili kirjassaan Tiv Economy (1968) että yhteisössä oli mahdollisesti useampi eri vaihdon kehä (sphere of exchange), jotka sisälsivät keskenään vaihtokelpoisia esineitä. Esimerkiksi eräs kehä saattoi sisältää elintarvikkeita, toinen maatalouseläimiä ja orjia ja kolmas naimakelpoisia naisia. Kehien sisällä olisi ollut moraalisesti sallittua vaihtaa esineitä, mutta vaihtaminen kehästä toiseen oli mahdollisesti kiellettyä.
Talousantropologia
Talousantropologia on erikoistunut tutkimaan talousjärjestelmiä. Se tutkii esimerkiksi talousjärjestelmien ja luonnon suhdetta, tuotannon ja hyvinvoinnin jakautumista yhteisössä sekä tekniikkaa ja teknisen kehityksen vaikutuksia talouteen.
Tämän tutkimushaaran edustajia ovat muiden muassa George Dalton, Karl Polanyi (1886–1964) ja M. Herskowits (1895–1963). Herkovitsin kirja Economic Life of Primitive People julkaistiin vuonna 1940.
Kuuluisia antropologeja

Franz Boas
Mary Douglas
E. E. Evans-Pritchard
Clifford Geertz
E. T. Hall
Claude Lévi-Strauss
Bronisław Malinowski
A. R. Radcliffe-Brown
Marshall Sahlins
Suomalaisia
Martti Grönfors
Matti Sarmela
Marja-Liisa Swantz
Edvard Westermarck
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Eriksen, Thomas Hylland| title = Toista maata? Johdatus antropologiaan| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2004| version = (Small places, large issues: An introduction to social and cultural anthropology, 2001.) Suomentaneet Maarit Forde ja Anna-Maria Tapaninen| id = ISBN 951-662-916-4}}
Aiheesta muualla
 (antropologiasta tieteenalana tiedottava sivusto, jolla on erillinen osio antropologian hyödyistä työelämässä)
. Antropologian Open Access -aikakausjulkaisut (sivusto englanniksi, julkaisuista yksi myös suomeksi)
. style="background:#F99;vertical-align:middle;text-align:center;" class="table-no"|No
Citation error, replace with{{cite book| title = Mapping Transdisciplinarity in Human Sciences| location = New York| publisher = Nova Science Publishers| year = 2005| id = ISBN 1-59454-212-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.| format = [ online version] (PDF)}}
CS1 maint: unrecognized language (link)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Etäpesäke, etäispesäke eli metastaasi on syövän pääkasvaimen ulkopuoliseen elimistöön levinnyt syöpäsolujen pesäke. Etäpesäkkeitä voi esiintyä lähes kaikissa elimissä, mutta yleisimpiä paikkoja ovat maksa, keuhkot ja aivot. Etäpesäkkeitä muodostuu, kun syöpäsolut tunkeutuvat ensisijaisesta kasvaimesta imuneste- tai verenkiertoon ja kulkeutuvat sitä kautta muihin elimiin, joissa häiriintynyt solujen kasvu voi jatkua. Syövillä saattaa olla taipumus lähettää etäpesäkkeitä tiettyyn paikkaan: esimerkiksi eturauhassyöpä lähettää usein etäpesäkkeitä luihin ja paksusuolisyöpä maksaan.
Syöpä voi levitä primaarikasvaimen lähellä sijaitseviin imusolmukkeisiin, mutta tätä ilmiötä ei yleensä kutsuta metastasoinniksi.
Etäpesäkkeiden sijainteja
Aivoihin leviää tyypillisimmin keuhkosyöpä. Seuraavaksi yleisimmin aivoihin leviäviä syöpiä ovat rinta-, iho- (melanooma), munuais- ja suolisyövät.[1] Aivojen etäpesäkkeet ovat yleisempiä kuin primaariset aivokasvaimet.[2]
Ihon etäpesäke johtuu naisilla useimmiten (69 %) rintasyövästä. Miehillä 24 % ihometastaaseista liittyy keuhkosyöpään ja 19 % paksusuolen syöpään. Yleensä ihometastaasi kehittyy taudin myöhäisessä vaiheessa.[3] Koska ihometastaasit kielivät laajalle levinneestä taudista, niihin liittyy huono ennuste.[4] Myös ihosyöpä voi levitä muualle iholle.[3]
Keuhko on yleinen etäpesäkkeen sijainti. Useat syövät, esimerkiksi munuais-, rinta- ja luusyövät sekä koriokarsinooma, voivat levitä keuhkoihin. 20–54 %:lla syöpään kuolevista potilaista on etäpesäkkeitä keuhkoissa. Keuhkoihin levinneen syövän ennuste riippuu muun muassa primaarisen kasvaimen sijainnista.[5] Mainittujen syöpien lisäksi muun muassa maksasyövällä on tapana edetessään levitä keuhkoihin.[6]
Kivesten etäpesäkkeet ovat äärimmäisen harvinaisia. 32 %:ssa kirjallisuudessa kuvatuista tapauksista kiveksiin levinnyt syöpä on ollut eturauhasen adenokarsinooma.[7]
Luihin leviävät usein tietyt yleiset syövät, kuten rinta- ja eturauhassyövät. Luiden etäpesäkkeet ovat yleinen kivun aiheuttaja syöpäpotilailla.[8]
Maksa on imusolmukkeiden jälkeen toiseksi yleisin kohde, johon syöpä leviää. Puolilla potilaista, joilla on etäpesäkkeitä maksassa, on havaittavissa merkkejä hepatomegaliasta tai askiteksesta. Primaarin kasvaimen sijainnista riippuen maksassa on etäpesäkkeitä 30–70 %:lla syöpään kuolevista potilaista.[9] Useimmat syövät voivat levitä maksaan. Tyypillisimpiä maksaan leviäviä syöpiä ovat silmä-, suoli-, maha-, haima-, rinta- ja keuhkosyövät. Pahanlaatuiset aivokasvaimet eivät leviä maksaan. Haima- ja rintasyöpien etäpesäkkeet maksassa aiheuttavat fibroosin.[10] Useimmiten maksaan levinnyt syöpä ei ole parannettavissa.[11] Sairauden loppuvaiheissa maksassa sijaitsevan etäpesäkkeen merkkejä ovat etenevä ikterus ja hepaattinen enkefalopatia.[12]
Munuaiseen syöpä voi levitä esimerkiksi toisesta munuaisesta.[13] Munuainen ei ole tyypillinen etäpesäkkeen kohde.[14]
Ruokatorvi on hyvin harvinainen etäpesäkkeen kohde. Maha-, rinta-, kurkunpää-, alanielu-, haima-, kives-, silmä-, kieli-, keuhkoputki-, eturauhas-, sääriluun, maksa- ja keuhkopussisyöpien on raportoitu levinneen ruokatorveen.[15]
Sappirakossa on etäpesäkkeitä kuudella prosentilla karsinoomiin kuolevista potilaista. Tyypillisimmin tautina on keuhkosyöpä tai melanooma.[16]
Siitin on erittäin harvinainen etäpesäkkeen kohde. Kirjallisuus tuntee kolmisensataa tapausta, joissa muualta alkanut syöpä on levinnyt penikseen. Useimmiten siittimeen levinneet syövät ovat olleet virtsarakko- (33 % tapauksista) tai eturauhassyöpiä (30 %). Paksusuolen syöpiä on ollut tapauksista 17 % ja munuaissyöpiä 7 %.[17] Siittimeen levinneen syövän ennuste on huono.[18]
Sydämeen leviävät syövät ovat ainakin sata kertaa yleisempiä kuin primaariset sydänkasvaimet. Lähes kaikki syövät voivat levitä sydämeen. Keskushermoston kasvaimet eivät kuitenkaan tätä tee. Yleisimmin sydämeen leviävä syöpä on melanooma.[19]
Lähteet

Luokka:Syöpätaudit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sääksi eli kalasääski[1], vanhemmalta nimeltään kalasääksi[2], (Pandion haliaetus) on suurikokoinen petolintu, joka elää järvialueilla ja merenrannikoilla. Saaristossa levinneisyys rajoittuu sisä- ja välisaaristoon.
Sääksi luetaan sääksien heimon (Pandionidae) ainoaksi lajiksi.[3] Joskus se luokitellaan myös haukkojen heimon alaheimoksi Pandioninae.[4]
Nimi
Sääksi on kalasääsken synonyymi. Nimi on säilynyt monissa suomalaisissa paikannimissä (Sääksmäki, Sääksjärvi), vaikka itse lintu olisi jo aika päiviä sitten kadonnut paikkakunnalta. Kalasääksi on linnun vanhentunut nimitys[2], ja esiintyy mm. Espoossa kadunnimenä (Kalasääksentie, -katu, ja -kuja). Eri lähdeteoksista löytyy kuitenkin ristiriitaista tietoa nimiin liittyen, monien lähteiden mukaan "kalasääski" olisi vanhentunut nimitys[1][5][6][7][2].
Tuntomerkit
Sääksi on keskikokoinen petolintu, jonka siivet ovat hyvin pitkät ja kapeat. Sen pituus on 52–60 cm, ja siipien kärkiväli 152–167 cm. Naaras on koirasta isompi. Se painaa noin 1,5–2,2 kg ja koiras 1,2–2 kg.[8]
Sääksen lajityypillisessä lentosiluetissa siivet näyttäytyvät kapeina, joissa käsisiivet ovat pitkät. Siipien kärjissä on vain neljä harittajaa. Sääksen lyhyt pyrstö on melko tasapäinen. Liidon aikana sääksi pitää siipiä kulmalla, jolloin siiventaipeet työntyvät eteen. Edestä päin nähtynä siivet näyttävät olevan pehmeästi alaspäin kuperat.[9]
Höyhenpuku
Sääksen höyhenpuku on alapuolelta pääosin valkea ja selkäpuolelta tummanruskea.[8] Rinnassa sääksellä on vaihtelevan yhtenevä ruskea rintavyö, joka naaraalla on keskimäärin laajempi ja tummempi kuin koiraalla. Samana kesänä syntyneet poikaset poikkeavat vanhoista linnuista selkäpuolen höyhenpeitteen värityksen perusteella. Nuorilla selkäpuolen höyhenet samoin kuin siipi ja pyrstösulat ovat vaaleakärkiset, minkä vuoksi koko yläpuolen yleisväritys näyttää kirjavammalta.
Ääntely

Sääksi päästelee soidinlennon aikana valittavia, piipittävältäkin kuulostavia vihellyksiä ”j-ilp j-ilp j-ilp...”. Varoitusääni, jota sääksi käyttää usein lentäessään, on hieman epäpuhdas ja terävän kuuloinen ”kju-kju-kju-...”. Kutsuääni on lyhyt ja selkeästi kuuluva vihellys ”pjyp”.[9]
Levinneisyys
Sääksi on eräs maailman laajimmalle levinneistä lintulajeista. Euroopassa sen pesimisalue ulottuu Skotlannin pohjoisosiin ja Itä-Saksasta Mustallemerelle vedetyn linjan koillispuolelle. Euroopassa pesii noin 5000 paria. Suomessa arvioidaan olevan noin 1200 paria ja laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi.[10] Kanta on pysynyt vakaana ja sitä aiemmin verottaneen DDT:n ja muiden ympäristömyrkkyjen vaikutus on katoamassa ravintoketjuista. Skotlannissa pesii 99 paria. Euroopan sääkset talvehtivat Afrikassa, Pohjois-Amerikan sääkset Etelä-Amerikassa. Australian sääkset eivät muuta.
Suomessa sääksi on levittäytynyt koko maan alueelle. Vain vähävesistöisimmiltä alueilta ja ulkosaaristosta pesivä sääksikanta puuttuu. Tiheimmillään sääksikanta on Suomessa mosaiikkimaisilla vesistöalueilla, kuten Saimaan alueella ja lounaissaaristossa. Suomen ja samalla maailman pohjoisimmat sääksiparit pesivät Utsjoen pohjoisosissa. Sääksi on vakiintunut esimerkiksi Vanajaveden ympäristöön pysyväksi petolinnuksi. Sääksi on Kanta-Hämeen maakuntalintu.
Elinympäristö
Sääksi kelpuuttaa elinympäristökseen lähes minkälaisen ympäristön tahansa, jos vain riittävän lähellä on sopivia saalistusvesiä, pesäpaikka on riittävän rauhallinen ja paikalta löytyy sopiva pesäpuu.
Sääksi tekee pesänsä paikkaan josta on hyvä näkyvyys, tyypillisesti ison männyn latvaan korkealle kalliolle tai suon laitaan. Näkyvyyttäkin ehkä tärkeämpi tekijä pesäpaikan valinnassa on esteetön lentomahdollisuus itse pesälle. Pitkine siipineen sääksi on erittäin kömpelö lentäjä eikä mielellään laskeudu puiden latvuston alapuolelle. Pesäpuun vaatimuksena on latvan tukevuus. Sääksen pesä sijaitsee tyypillisesti ja lähes kaikista muista lintulajeistamme poiketen aivan puun latvassa, "puun päällä". Saman pesän ollessa käytössä vuodesta toiseen se kasvaa ajan kuluessa. Pesärakennelman koko saattaa nousta yli metriin ja paino useisiin satoihin kiloihin. Nykyisten metsienkäsittelytoimenpiteiden seurauksena metsistä on hävitetty vanhat känkkyrälatvaiset männyt, jotka luontaisesti sopisivat sääksen pesien alustaksi. Pesäpaikkapula onkin yksi merkittävimmistä sääkseen kohdistuvista uhista. Sääksen suojelemiseksi ihminen onkin tehnyt ikimäntyjen vähentyessä tekopesiä tukevaksi pesimisalustaksi. Sääksen pesäpuu on luonnonsuojelulain nojalla rauhoitettu. Laji pesii myös laivareitin linjamerkin päälle.
Lisääntyminen
Sääkset solmivat elinikäisen parisuhteen. Etelä-Suomessa ne munivat vapun aikoihin 2–3 kananmunan kokoista, kanelinruskeaa munaa. Pohjoisimmassa Suomessa muninta alkaa lähes kuukauden Etelä-Suomen ensimmäisiä pesiviä pareja myöhemmin. Poikaset kehittyvät lentokuntoisiksi kahdeksassa viikossa.
Ravinto
Sääksi syö mitä tahansa saatavilla olevia kaloja. Sääksi saalistaa lekuttelemalla 10–30 metrin korkeudella ilmassa, josta syöksyy kalan kimppuun. Se pystyy sulkemaan sierainaukot sukeltaessaan. Saaliskalojen lajikirjo riippuu eniten saalistusvesistöjen kalalajistosta. Etelä-Suomessa yleisimpiä saalislajeja ovat monet särkikalat, joista lahna on monin paikoin erityisesti keväällä kutuaikana yleisin. Myös ahvenet ja pienet hauet ovat yleisiä saaliskaloja. Sääksen saaliskalojen keski- ja ihannekoko on noin 300 grammaa. Tätä isompiakin kaloja sääksi toki toisinaan saaliikseen saa, mutta puheet esimerkiksi puolentoista kilon saaliskaloista ovat useimmiten liioiteltuja. Myös pienemmät saaliskalat ovat varsin yleisiä. Muiden kuin kalojen esiintyminen sääksen saalisvalikoimassa on erittäin vähäistä. Todistettavasti sääksi saattaa saada saalikseen myös sammakoita ja erittäin harvinaisissa tapauksissa myös vesimyyriä ja piisameita. Niiden osuus saalisvalikoimassa on kuitenkin olematon. Kalaan lähes yksinomaan keskittyvä saalisvalikoima onkin johtanut siihen, että monissa kielissä sääksen nimi onkin "kalakotka" tai "kalahaukka".
Lähteet

Aiheesta muualta

 Suomalainen sääksifoorumi(sääkset, kotkat, haukat, pöllöt, etc)
Kirjallisuutta
Saurola, Pertti ja Koivu, Juhani: Sääksi. Kanta-Hämeen Lintumiehet ry. 1987. ISBN 951-99904-2-9.
Lemmetyinen, Risto, Rantamäki, P. & Uusitalo, Raimo 1977: Saaristomerellä pesivien lapintiirojen, kalasääskien ja varisten DDT- ja PCB-pitoisuuksista. - Lintumies 12:108-117. LYL.
Saurola, Pertti 1983: Suomen sääkset 1971-1981. – Lintumies 1.1983 s. 12-17. LYL.
Saurola, Pertti 1986: Viisitoista vuotta Suomen sääksikannan seurantaa. - Lintumies 2.1986 s. 67-80. LYL.
Saurola, Pertti 1990: Sääksi - suojelun ja seurannan symboli. - Lintumies 2.1990 s. 80-86. LYL.
Willamo, Risto 1988: Harmaahaikara ja sääksi riitaisina naapureina Lohjanjärvellä. - Lintumies 1.1988 s. 25-26. LYL.

Luokka:Petolinnut
Luokka:Suomen maakuntalinnut
Luokka:Ruotsin maakuntaeläimet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit