Mika Toimi Waltari (19. syyskuuta 1908 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 26. elokuuta 1979 Helsinki, Suomi) oli merkittävä suomalainen kirjailija. Tavattoman tuotteliaana tunnetun Waltarin julkaisuluettelo käsittää romaaneja, runoja, novelleja, pienoisromaaneja, satuja, näytelmiä, kuunnelmia, propagandamateriaalia, arvosteluja, elokuvakäsikirjoituksia, matkakertomuksia ja sarjakuvariimejä.[1]
Waltarin menestysteoksia ovat olleet kansainvälisille bestseller-listoille nousseet laajat historialliset romaanit, joista tunnetuin on Sinuhe egyptiläinen (1945), nykyaikaan sijoittuvat pienoisromaanit sekä Komisario Palmu -dekkarit, jotka on myös filmattu. Waltarin elokuvakäsikirjoituksista menestynein on Kulkurin valssi (1941).[2]
Elämä
Nuoruus

Waltarin synnyinkoti oli Helsingin Siltasaaressa Saariniemenkatu 6:ssa olleessa talossa. Kuvanveistäjä Jouko Toiviaisen suunnittelemassa muistolaatassa nykyisen talon seinässä lukee: ”Tällä paikalla sijainneessa talossa syntyi 19.9.1908 kirjailija akateemikko Mika Waltari”, ja siinä on myös Waltarin kasvokuva.[3]
Waltarin pappisisä Toimi Waltari kuoli pojan ollessa viisivuotias, jolloin kasvatusvastuu jäi äidille. Mikalla oli kaksi veljeä: Samuel (kutsumanimeltä Samuli) ja Erkki. Samuli oli Mikaa kaksi vuotta vanhempi ja Erkki viisi vuotta nuorempi.[2]
Mikan isä Toimi ja setä Toivo Waltari olivat molemmat teologeja ja julkaisivat lukuisia uskonnollisia kirjoja. Kirjat julkaisi useimmiten Suomen Merimieslähetys.[2]
Waltari kirjoitti 1926 ylioppilaaksi Helsingin suomalaisen normaalilyseon klassiselta linjalta. Hän oli koulun pilalehden Pillerin toimittaja. Koulun jälkeen Waltari aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa mutta siirtyi elämänkatsomuksellisen kriisin jälkeen pian filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon.[2] Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1929.[2] Hänen käytännöllisen filosofian pro gradu -tutkielmansa Taivaallinen ja maallinen rakkaus käsitteli uskonnon ja erotiikan välistä suhdetta.[4]

Kirjallisen uran Waltari aloitti 17-vuotiaana Merimieslähetyksen tilaamalla uskonnollisella kertomuksella Jumalaa paossa.[2] Waltari oli mukana myös Tulenkantajien piirissä ja ehti ennen läpimurtoteostaan Suuri illusioni (1928) kirjoittaa runoja ja salanimellä Kristian Korppi kauhunovellikokoelman Kuolleen silmät. Hän piti aluksi itseään nimenomaan runoilijana.[5] Runoilijaryhmänä aloittanut, varsin lyhytaikainen Tulenkantajat ei ollut ohjelmallisesti yhtenäinen ryhmä. Yhteistä siihen kuuluneille oli vain iloinen, vapautunut perusmieliala, luottamus ihmisyyteen ja nuoren tasavallan sekä suomalaisen kulttuurin tulevaisuuteen ja kiinnostus kirjallisuuden ja tekniikan alan uusiin ilmiöihin. Runosta proosaan siirtyneen Waltarin Suuri illusioni ilmensi näitä tunnelmia, ja teoksesta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Toisin kuin muut tulenkantajat, Waltari pystyi nopeasti sopeutumaan enemmistöön ja kirjoittamaan sekä viihdettä että taidetta.[5]
Tammikuussa 1930 Mika Waltari matkusti Rivieralle, jossa oleskeli Nizzassa, Mentonissa ja Monte Carlossa. Helmikuun alussa hän jatkoi matkaansa Pariisiin ja viipyi siellä maaliskuun loppupuolelle asti. Matka auttoi Waltarin eroon kiusallisesta tuttavuudesta Minna Craucheriin. Vuonna 1932 murhattu Craucher oli esikuvana Suuren illusionin madame Spindelille.[1]
Armeija-aika
Waltari aloitti varusmiespalveluksensa 1930 Uudenmaan rykmentissä Santahaminassa, jonne tuolloin kuljettiin meritse.[1] Jo palvelukseen astuessaan Waltari oli kuuluisuus.[1] Hänet määrättiin aliupseerikoulutukseen Parolaan.[1] Reserviupseerikoulussa hän tunsi tiettyä ”aateluuden tuntoa” vastuun lisääntymisen myötä.[7] Upseerikoulutuksessa hän joutui auto-onnettomuuteen. RUK:n kuljetusauton tieltä suistumisessa hän loukkasi päänsä, ja hänet vapautettiin kesken palveluksen. Toinen syy vapautukseen oli hänen sairastamansa kuiva keuhkopussitulehdus.[8]
Waltari kirjoitti asevelvollisuusajastaan armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään (1931) vielä Tilkassa toipuessaan.[7] Toisaalta isänsä ystävälle Jalo Sihtolalle lähettämässään kirjeessä Waltari tekee selväksi, ettei viihdy armeijassa.[9] Waltari-tutkija Panu Rajala on arvellut, että Waltarin yksi vaikutin armeijamyönteisen teoksen tekemiseen oli, että hänen morsiamensa Marjatta Luukkosen isä oli lääkintäkenraalimajuri Emil Luukkonen ja Waltari halusi miellyttää tulevaa appeaan.[10]
Toimittaja ja ammattikirjailija
Waltari meni 1931 naimisiin Marjatta Luukkosen kanssa.[2] Perheeseen syntyi 1932 tytär Satu.[2] Perheensä elättämiseksi Waltari omaksui ammattikirjoittajan työmoraalin.[2] Hänellä oli vakinainen työ Suomen Kuvalehden toimittajana vuoteen 1938 saakka, jolloin hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. 1930-luvulla hän kirjoitti romaaneja, novelleja, satuja, runoja ja 26 näytelmää. Vuosikymmen olikin hänen uutterimpia kirjoittajarupeamiaan, minkä osaltaan mahdollisti opintojen loppuun vieminen jo aiemmin.[1]
Sotien aikana Waltari työskenteli Valtion tiedoituslaitoksessa. Hän osallistui sotapropagandan tekoon muun muassa kirjoittamalla tietokirjat Neuvostovakoilun varjossa (1942, näköispainos 1994), Totuus Virosta, Latviasta ja Liettuasta (1941, salanimellä Nauticus) sekä romaanit Antero ei enää palaa (1940) ja Rakkaus vainoaikaan (1943). Hän kirjoitti paljon lehtiartikkeleita, isänmaallisia reportaaseja rintamalta ja sanomalehtien pääkirjoituksia.[11]
Waltari osallistui lokakuussa 1942 suomalaisten kirjailijoiden vierailuun Weimarin kirjailijakokoukseen, joka pidettiin ministeri Joseph Goebbelsin suojeluksessa.[12]
Syksyllä 1946 hän aloitti Istanbuliin suuntautuneen matkan, jonka aikana hän poikkesi vajaaksi viikoksi Sveitsiin ja tapasi siellä myös Jean-Louis Perret’n, jonka Sinuhe-ranskannoksen ensimmäinen osa ilmestyi 1947–1948 ja nosti Sinuhen maailmanmaineeseen.[2][13]
Kansainvälinen läpimurto
Sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti useita historiallisia romaaneja, kuten Mikael Karvajalka (1948), Mikael Hakim (1949) sekä kristinuskon varhaisvaiheista kertovat Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964).[2]
Vuoden 1964 jälkeen Waltarin innoitus kuihtui. Hän yritteli vielä yhtä historiallista romaania aiheena Maltan ritarikunta, mutta se jäi valmistumatta.[2] Hän pystyi suunnittelemaan päässään kirjan henkilöt ja juonen, mutta kun tuli aika alkaa kirjoittaa tarinaa paperille, hän ei saanut syntymään lainkaan tekstiä. Tämä oli kirjoittamista rakastaneelle Waltarille raskasta.[14]
Kirjailijauran jälkeen
Loppuvuosinaan Waltari nautti arvostusta, jota aktiivivuosina ei aina herunut, sillä häntä pidettiin usein vain viihdekirjailijana. Varsinaisen kirjailijanuran päätyttyä Waltari esiintyi vielä paljon julkisuudessa. Hän oli Suomen Akatemian jäsen, mikä velvoitti hänet auttamaan ja opastamaan nuoria kirjailijoita. Waltari oli aktiivisesti mukana neuvottelemassa kirjojensa käännöksistä sekä suunnittelutyössä, kun hänen vanhoista töistään julkaistiin uusia painoksia ja lyhyempiä tekstejä koottiin kokoelmateoksiksi. Hän muun muassa kirjoitti esipuheita kirjojensa uusintapainoksiin.[15][14]
Maaliskuussa 1972 Mika Waltari ja Väinö Linna osallistuivat näkyvästi WSOY:n yhtiökokoukseen, jota edelsi kuohunta kustantamon johdossa: hallintoneuvosto päätti tammikuussa erottaa pääjohtaja Hannu Tarmion äänin 5–3, minkä seurauksena kustannusliikkeen kirjailijat kärkiniminään juuri Waltari ja Linna asettuivat puolustamaan Tarmiota. Lopulta yhtiökokous kumosi erottamispäätöksen.[16][17]
Vanhalla iällä Waltarin voimia verotti keuhkosyöpä. Häneltä leikattiin toinen keuhko vuonna 1968, ja sen jälkeen hän oli hauras. Hän ei kuitenkaan lopettanut tupakointia.[18] Kesällä 1979 syöpä uusiutui, ja elokuun 26. päivä Waltari kuoli.[14][19] Hän kieltäytyi kivunlievitykseen tarjotusta morfiinista sanoen: ”Kuolema on niin ainutkertainen, että haluan kokea sen selvällä järjelläni”.[20] Waltari on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.[21]
Perhe ja suku

Waltarin tytär Satu Waltari, myöhemmin Satu Elstelä, oli myös kirjailija. Satu Waltarin aviomies oli teatteriohjaaja Esko Elstelä, ja heidän poikansa, Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä on julkaissut yhden romaanin ja yhden novellikokoelman.
Waltari asui suurimman osan elämästään Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Tunturikatu 13. Nuoren avioparin vuonna 1932 ostamassa asunnossa on noin 135 neliötä, viisi huonetta, halli, kylpyhuone, WC ja keittiö. Waltari selitti myöhemmin tuotteliaisuuttaan sillä, että hänen täytyi saada poikkeuksellisen suuri asunto maksetuksi ja lisäksi elättää perheensä.[14][22]
Tuotanto
Mika Waltari oli erittäin tuottelias kirjailija, jonka tuotantoon kuuluu yli 25 romaania, viitisentoista pienoisromaania, 34 näytelmää ja lisäksi kuunnelmia, pieniä dialogeja, elokuvakäsikirjoituksia, runoja, matkakertomuksia, novelleja ja lukuisia muita tekstejä.[2] Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli Jumalaa paossa vuonna 1925, ja viimeiset tekstit hän saneli Ihmisen ääni -sarjassa ilmestyneeseen teokseen vuonna 1978. Hänen teoksistaan on otettu jatkuvasti lisäpainoksia ja niitä on julkaistu myös erilaisina kokoelmina; esimerkiksi hänen näytelmänsä julkaistiin yhtenä kokoelmana vasta 1999.[23]
Romaanit
Waltarin läpimurtoteos oli Suuri illusioni, josta tuli 1920-luvun kulttiromaani.[6] Nuori lukijakunta otti omakseen Pariisissa Hotel de Sueden huoneessa parissa kuukaudessa syntyneen teoksen. Se on yhä käännetyin suomalainen esikoisromaani.[24] Seuraava romaani Appelsiininsiemen (1931) on kertomus aikansa nuorison elämästä.[25]
Vuosina 1933–1935 Waltari kirjoitti kolme romaania – Mies ja haave (1933), Sielu ja liekki (1934) ja Palava nuoruus (1935) – jotka ilmestyivät myöhemmin hieman lyhennettyinä yhteisteoksena nimellä Isästä poikaan (1942). Kuva kolmen sukupolven Helsingistä piirtyy pitkälti Waltarin oman suvun vaiheiden kautta.[2] Surun ja ilon kaupunki (1936) on yhdenpäivänromaani, joka esittää katkelmia 1930-luvun Helsingin asukkaiden elämästä. Markku Envall on arvioinut sen herätteiden tulleen niin F. E. Sillanpään Ihmiset suviyössä -maalaiskuvauksesta kuin Euroopassa tuohon aikaan tunnustetusta unanimismin aatteestakin.[26] Sen vaikutuksesta Waltari tarkastelee kaupunkia eräänlaisena henkisenä yhteisönä, jossa ihmiskohtalot koskettavat toisiaan.[26] Helsinki-romaanien sarjallaan Waltari nosti suomalaisessa kirjallisuudessa esille kaupungin ja nousevan keskiluokan kuvausta.[27]
Sotavuosina Waltari kirjoitti kaksi tendenssiromaania: talvisotaa kuvaavan Antero ei enää palaa (1940) ja välirauhan aikaan sijoittuvan Rakkaus vainoaikaan (1943). Lisäksi hän kirjoitti Ruotsin historiasta kertovan romaanin Kaarina Maununtytär ja 1800-luvun Suomeen sijoittuvan Tanssi yli hautojen.[2]
Myös salapoliisiromaanit Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939) ja Komisario Palmun erehdys (1940) ilmestyivät sotavuosina, ja niitä seurasi yli kaksikymmentä vuotta myöhemmin Tähdet kertovat, komisario Palmu! (1962).[23]
Waltari oli pitkään ollut kiinnostunut egyptologiasta, ja sodan jälkeen ilmestyi muinaiseen Egyptiin sijoittunut romaani Sinuhe egyptiläinen (1945), josta tuli kansainvälinen menestys ja Waltarin pääteos. Englanninkielinen käännös pääsi Yhdysvalloissa bestseller-listalle. Sinuhe on ilmestynyt 41 kielellä.[11]
Sinuhen jälkeen Waltari kirjoitti historialliset romaanit Mikael Karvajalka (1948) ja Mikael Hakim (1949). ”Hakimia” Markku Envall pitää länsimaisessa kirjallisuudessa ainutlaatuisena käyntikorttina islamilaiseen maailmaan. Sen tapa kuvata muslimimaailmaa sisältä päin on hänestä ollut radikaali jo ilmestymisaikanaan Suomen kaltaisessa läpeensä luterilaisessa maassa.[28] Myös Johannes Angelos (1952) kertoo kristityn ja islaminuskoisen maailman kohtaamisesta. Teos sijoittuu Konstantinopolin piirityksen aikoihin 1400-luvulle. Johannes Angeloksessa Waltari käytti myös osia vuotta aikaisemmin tekemästään käsikirjoituksesta, joka käsitteli Johanneksen nuoruusvuosia. Käsikirjoitus julkaistiin vasta Waltarin kuoleman jälkeen 1981 nimellä Nuori Johannes.[2]
Manilianus-romaanit Valtakunnan salaisuus (1959) ja Ihmiskunnan viholliset (1964) kertovat kristinuskon varhaisvaiheista. Historiallisten romaanien sarjaan kuuluu lisäksi Turms, kuolematon (1955). Tekijä suuntasi historialliset teoksensa yleismaailmalliselle lukijakunnalle; ainoastaan Mikael Karvajalka tapahtuu osittain Suomessa.[2]
Waltarin historiallisille romaaneille tyypillistä on suuri sivumäärä, yleensä noin 800–1000 sivua. Niissä esiintyy kuvitteellisten päähenkilöiden lisäksi usein runsaasti todellisia historian merkkihenkilöitä. Waltari tutustui etukäteen perusteellisesti aikakauteen, johon aikoi romaaninsa sijoittaa, joten niiden ympäristö on yksityiskohtia myöten todenmukainen.[2]
Neljä päivänlaskua (1949) on eräänlainen romaani romaanista. Se sijoittuu aikaan, jolloin Waltari kirjoitti ”kiusallista ja häiritsevää” Sinuhea. Kirjailijan omien sanojen mukaan teos on ”valepukuun verhottu, sentimentaalinen rakkauskertomus”.[29]
Vuonna 1958 ilmestynyttä suppeaa aikalaisromaania Feliks onnellinen Markku Envall pitää parhaana suomalaisena uskonnollisena romaanina. Ilmestymisaikanaan ristiriitaisen vastaanoton saanut kirja pohtii kysymystä, kuinka voi olla kristitty nykyaikana. Envallin arvion mukaan romaani on parhaiten ymmärrettävissä tekijänsä teologisen tiedekunnan aikaisen kurssitoverin Erkki Niinivaaran omintakeista ajattelua vasten.[28]
Pienoisromaanit
Kirjallisesti merkittävimpinä pidetään usein Waltarin niin sanottuja pienoisromaaneja, joille on ominaista voimakas aistillisuus ja erotiikka. Pienoisromaaneja ilmestyi Waltarilta pääasiassa 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa. Pienoisromaanit Ei koskaan huomispäivää (1942) ja Jokin ihmisessä (1944) Waltari julkaisi ensin omakustanteina. WSOY kieltäytyi julkaisemasta Waltarin moraalisesti epäilyttäviksi katsomiaan, rikosta ja kiellettyä rakkautta käsitteleviä teoksia.[30][31] Näissä teoksissa kirjailija saattoi ilmaista itseään ilman menestyskirjailijan paineita, ja näin ihmismielen yöpuolen kartoittaminen sekä elämänfilosofinen ja eksistentiaalinen pohdiskelu kävivät mahdollisiksi.[26] Vuonna 1953 WSOY saattoi julkaista kuuden pienoisromaanin kokoelman Kuun maisema[31]. Kaikkiaan Mika Waltari kelpuutti 13 teostaan yhteisniteeseen Pienoisromaanit.[26]
Tunnetuimpia pienoisromaaneja on Vieras mies tuli taloon, jolla Waltari voitti WSOY:n pienoisromaanikilpailun 1937.[26] Markku Envall pitää kirjaa osoittelevuudessaankin eräänlaisena suomalaisvastineena D. H. Lawrencen Lady Chatterleyn rakastajalle.[26] Teos oli Waltarin ensimmäinen käännösmenestys[30].
Fine van Brooklynissa (1941) kokematon tiedemies matkustaa Bretagneen ja joutuu siellä laskelmoivan naisen valtaan. Jokin ihmisessä sijoittuu päällisin puolin alamaailmaan ja lienee luettavissa kirjailijaa kiinnostaneen kalvinismin valossa. Ei koskaan huomispäivää on kolmiodraama rikoksesta ja sen tunnustamisesta. Samalla se on kuvaus levottomasta ajasta kahden maailmansodan välissä.[32]
Näytelmät
Waltari kirjoitti uransa aikana myös kolmisenkymmentä näytelmää. Jotkut niistä toimivat suurten romaanien esitöinä, kuten Sinuhe Egyptiläisen kanssa samaan ajanjaksoon sijoittuva Akhnaton, auringosta syntynyt (1936) ja 1500-lukua kuvaava Paracelsus Baselissa (1943). Osa näytelmistä oli poliittisia, kuten Yö yli Euroopan (1934), joka kertoo aikansa poliittisista aatteista ja niiden välisistä jännitteistä. Keveämmistä näytelmistä monet ovat tulleet tunnetuksi myös elokuvina, kuten Kuriton sukupolvi (1936), Gabriel, tule takaisin (1945), Noita palaa elämään (1946) ja Huhtikuu tulee (1949). Näytelmistä on myöhemmin julkaistu kokoelma Mika Waltarin näytelmät (1999).[23]
Elokuvakäsikirjoitukset
Waltari oli ahkera elokuvakäsikirjoittaja. Ehdottomasti tunnetuin hänen käsikirjoittamistaan elokuvista on T. J. Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941). Muita ovat esimerkiksi Helmikuun manifesti (1939) ja Oi, kallis Suomenmaa (1940). Suunnitellessaan elokuvaa Maailman kaunein tyttö (1953) Armi Kuuselan kunniaksi ohjaaja-tuottaja Veikko Itkonen antoi lehdille haastattelun, jossa hän sanoi, että elokuvan käsikirjoituksen tulee tekemään Mika Waltari. Waltari itse sai tietää tästä suunnitelmasta ensimmäistä kertaa lukiessaan Itkosen haastattelua lehdestä. Kilttinä miehenä hän kuitenkin suostui käsikirjoittajaksi.[33]
Waltarin teosten pohjalta on tehty 33 elokuvaa. Suomalaisille tunnetuimpia lienevät Matti Kassilan ohjaamat Komisario Palmu -elokuvat ja näytelmien pohjalta tehdyt komediat, kuten Gabriel, tule takaisin. Pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää pohjalta on tehty elokuva Verta käsissämme. Vieras mies tuli taloon on filmattu kahdesti, ja sen nimestä on tullut lentävä lause.[26]
Näytelmänsä Omena putoaa... pohjalta tekemästään elokuvan Omena putoaa käsikirjoituksesta Waltari sai Jussi-palkinnon.[34] Jo heti ensi-illan jälkeen käsikirjoitusta kiitettiin Waltarin parhaaksi, samoin sen dialogia.[35]
Kansainväliselle yleisölle tunnetuin Waltarin romaanin pohjalta tehty elokuva on kuitenkin Michael Curtizin ohjaama Sinuhe, egyptiläinen (1954), jonka käsikirjoituksen tosin tekivät Philip Dunne ja Casey Robinson.[36]
Runot
Waltari kirjoitti nuoruudessaan paljon runoja, ja hän pitikin itseään aluksi ennen kaikkea runoilijana.[37] Hänen ensimmäiset runonsa ilmestyivät Nuoren Voiman Liiton antologiassa Nuoret runoilijat vuonna 1926 nimellä Kristian Korppi, ja nopeassa tahdissa sen jälkeen ilmestyivät Sinun ristisi juureen (1927) ja Muukalaislegioona (1929) ja Valtatiet (1928) yhdessä Olavi Laurin (Olavi Paavolainen) kanssa. Myöhemmin Waltarin runoja ilmestyi kokoelmissa Runoja 1925–1945 ja Pöytälaatikko.[23]
Muu tuotanto
Waltari kirjoitti matkakertomuksia. Yksinäisen miehen juna, vuonna 1929 ilmestynyt saman vuoden kesään sijoittuva matkakertomus, kuvaa vastavalmistuneen kandidaatin matkaa Konstantinopoliin. Matkakirjassa Lähdin Istanbuliin (1948), joka kuvaa sodanjälkeistä Eurooppaa, Waltari kirjoittaa matkasta, jonka hän teki Sinuhen ilmestyttyä löytääkseen aineistoa seuraavia historiallisia romaanejaan varten. Waltarin lehdissä ilmestyneitä matkakertomuksia on julkaistu Rudy de Casseresin ja Raimo Salomaan toimittamassa kokoelmassa vuonna 1989.[38]
Asevelvollisuusajastaan Waltari kirjoitti armeijamyönteisen omaelämäkerrallisen teoksen Siellä missä miehiä tehdään 1931. Teosta on sanottu oikeiston ”tilaamaksi” vastineeksi Pentti Haanpään armeijakriittiselle Kentälle ja kasarmille. Markku Envall on luonnehtinut sitä 1984 Kirjailijoiden kentät ja kasarmit -teoksessa edelleen myönteisimmäksi varusmieselämän kuvaukseksi Suomen kirjallisuudessa.[39]
Waltarin välityönään pitämä aloitteleville kirjailijoille tarkoitettu opas Aiotko kirjailijaksi? ilmestyi 1935. Muun muassa Kalle Päätalo on maininnut oppaan merkityksen oman kirjailijauransa alkuvaiheessa.[40]
Waltari ryhtyi vuonna 1934 kirjoittamaan runomuotoiset tekstit Asmo Alhon piirtämään sarjakuvaan Kieku ja Kaiku, joka ilmestyi Kotiliedessä vuoteen 1975. Näitä riimittelyjä on arvioitu Waltarin kotimaassa luetuimmiksi teksteiksi[41].
Waltarin alun perin eri lehtiin kirjoittamia novelleja on myöhemmin julkaistu kokoelmissa Novelleja ja Viisi ässää ja muita kertomuksia. Hän kirjoitti myös satuja, joita on julkaistu muun muassa kokoelmissa Dshinnistanin prinssi ja Kiinalainen kissa.[23]
Vuonna 1978 ilmestyi Ihmisen ääni -sarjassa Ritva Haavikon toimittama Waltarin tekstien retrospektiivinen valikoima. Kirjaan Ihmisen ääni. Nöyryys − intohimo koottiin Waltarin kirjoituksia eri vuosikymmeniltä tuotannon alusta lähtien ja näin pyrittiin luomaan yhtenäinen kuva Waltarin maailmankatsomuksesta.[42] Kirja sisältää muun muassa lyhennelmän hänen pro gradu -tutkielmastaan vuodelta 1928.[43] Osan kirjoituksista Waltari laati erityisesti tätä kirjaa varten sen ilmestymisvuonna 1978, ja ne jäivät hänen viimeisiksi kirjallisiksi töikseen.[44]
Vasta Waltarin kuoltua ilmestyivät teokset Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978 (1979) ja Kirjailijan muistelmia (1980) Haavikon toimittamina. Haavikko haastatteli 1970-luvulla Waltaria hänen elämästään ja työstään. Haastattelut olivat pitkiä, ja niiden pohjalta Haavikko toimitti artikkelimuotoisen 370-sivuisen Waltarin elämäkerran Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen, joka valmistui 1982.[44][45] Waltarin tytär Satu Elstelä on todennut, ettei muistelmien antama kuva aina vastaa todellisuutta. Ongelmaa on käsitellyt Markéta Hejkalová kirjoittamassaan elämäkerrassa Mika Waltari. The Finn sekä Waltari-tutkija Juha Järvelä.[46][47]
Kirjailijakuva
Waltari oli ammattikirjoittaja ja otti huomioon toiveet, joita tekstien tilaajat hänelle esittivät. Esimerkiksi Gabriel, tule takaisin -komedia sai alkunsa Helge Raninin pyynnöstä. Hän toivoi kiertueella esitettäväksi nelinäytöksistä hauskaa näytelmää, jossa on yksi lavastus, kolme naisroolia ja suuri miesrooli.[48]
Waltari oli kirjoittajana monipuolinen, hän hallitsi niin kevyet komediat kuin vakavat ja pohdiskelevat teokset. Hänet muistetaan myös ahkeruudestaan: vain harva suomalainen kirjailija on pystynyt samanlaiseen kirjoitusnopeuteen ja julkaisutiheyteen. Kriitikoitaan hämätäkseen – ja ehkä nolatakseenkin – Waltari osallistui kirjoituskilpailuihin usein salanimillä.[2]
Viihteellisimpiä kirjojaan ja novellejaan Waltari julkaisi myös salanimillä, ehkä siksi ettei itsekään arvostanut niitä kovin paljon tai sitten vain kätkeäkseen tuotteliaisuuttaan.[2][49]
Henkilökuva

Mika Waltaria kuvaillaan usein rauhalliseksi, ystävälliseksi ja lämpimäksi ihmiseksi. Waltarin elämään kuului kuitenkin myös dipsomania-tyyppinen alkoholismi sekä vaikeita unettomuus- ja masennuskausia, jotka pakottivat hänet monesti sairaalahoitoon.[2] Tapahtumat seurasivat toisiaan yleensä tietyssä järjestyksessä: työn loppuun saattaminen, masennus, juomaputki, suhde tai ihastuminen, oivallus uudesta aiheesta ja työhön palaaminen.[24]
Selvinä kausina juopotteluretket nolottivat Waltaria, ja hänen suhteensa alkoholiin oli ongelmallinen. Hän kuitenkin puhui asiasta melko avoimesti vanhemmalla iällä. Waltari kertoi julkisesti myös mielisairaalakokemuksistaan lehtihaastattelussa 1970-luvulla. Tekoa pidettiin melko rohkeana, sillä tuolloin mielisairauksia pidettiin usein häpeällisenä ja salailtavana asiana.[50]
Suhde uskontoon
Mika Waltari oli saanut ankaran kristillisen kasvatuksen ja kamppaili koko ikänsä kristinuskon kanssa. Vaikka hän keskeytti teologian opintonsa, hän osallistui säännöllisesti kurssinsa vuosijuhliin. Turms, kuolematon -romaanissa Waltari saattoi luonnostella omaa käsitystään uskonnosta, koska etruskien uskonnosta ei tiedetä paljoa. Reijo Vahtokarin mukaan Turmsissa on nykyajan käsittein suorastaan new age -piirteitä. Sen jälkeen kirjailija kuitenkin palasi kotoiseen Helsinkiin ja kristinuskoon kirjassa Feliks onnellinen.[24]
Usko tarjosi Waltarille perusteen myönteisen elämänkatsomuksen omaksumiselle ihmisten aiheuttamista pettymyksistä huolimatta. Tästä huolimatta kirjailija esiintyi toistuvasti alituisena skeptikkona. Waltari tunnusti, ettei ihminen voi elää ilman uskoa, mutta ajatteleva ihminen ei voi myöskään elää ilman epäilyä. Siitä huolimatta Waltarin myöhäistuotanto osoittaa kirjailijan löytäneen kristinuskosta sellaista toivoa ihmiskunnan tulevaisuudelle, joka tuntui tyystin hävinneen hänen pääteoksestaan Sinuhe egyptiläisestä (1945).[51]
Poliittiset näkemykset
Mika Waltaria pidetään usein oikeistolaisena, kuitenkin liberaalina ja suvaitsevana.[52] Katri Vala kutsui Waltaria ”kokoomuslaiseksi moralistiksi ja äitienpäiväpuhujaksi”.[53] Waltari kuvaili vuonna 1972 olevansa ”harhaileva äänestäjä”, jonka äänestysvalinta perustuu enemmän henkilöön kuin puolueeseen. Hän kertoi myös äänestävänsä aina naista, koska naiset ovat hänen mielestään paljon miehiä järkevämpiä.[54]
Waltari suomensi kansallissosialistien kulttiteoksen, Hanns Heinz Ewersin kirjoittaman Horst Wesselin elämäkerran Horst Wessel: Eräs saksalainen kohtalo (WSOY, 1933).[1] Muistelmissaan Waltari kertoo, ettei tuohon aikaan tuntenut kansallissosialistista aatetta kovin hyvin.[9] Vuonna 1939, ennen toisen maailmansodan alkua, hän kirjoitti matkastaan Euroopassa artikkelin, jossa kuvaili natsi-Saksaa melko myönteiseen sävyyn.[55]
Kiinnostus kuvataiteeseen
Mika Waltarin tekstit ovat hyvin visuaalisia, ja kuvataide vaikutti hänen kirjoittamiseensa. Waltari on kertonut ympäröineensä itsensä kuvataiteella. Taulut olivat hänelle ystäviä ja seuralaisia. Hän oli myös ahkera taidenäyttelyissä ja museoissa kävijä. Waltarin itsensä mukaan:[56]
Ateneumin taidemuseossa syksyllä 2008 esitettyyn näyttelyyn koottiin Mika Waltarille tärkeiden Eemu Myntin, Yrjö Saarisen, Otto Mäkilän, Mauno Markkulan ja Aimo Kanervan teoksia. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin muun muassa kirja, johon on koottu kaikki Waltarin kirjoitukset näyttelyn viidestä taiteilijasta. Kirjan muut artikkelit kertovat Waltarin suhteesta kuvataiteeseen.[56]
Huomionosoituksia

Waltari palkittiin vuonna 1952 Pro Finlandia -mitalilla. Waltarin kunniaksi Suomen Kirjailijaliitto myöntää vuosittain Waltari-palkinnon ansioituneille nuorille kirjailijoille[57].
Helsingin Etu-Töölössä on lähellä Waltarin kotia Mika Waltarin muistomerkki. Veikko Hirvimäen veistos Kuningasajatus on saanut ideansa Turms kuolemattomaan sisältyvästä lauseesta ”Ihmisessä itsessään ovat pisimmät matkat.”[58] Aikoinaan käytiin kiivasta keskustelua, millainen sen tulisi olla. Monet olisivat halunneet näköispatsaan. Waltari itse totesi, että kun hänestä aika jättää, hänen muistokseen voitaisiin rakentaa Helsingin keskustaan julkinen pisoaari[59].
Kirjailijan muistoa vaalii vuonna 2000 perustettu Mika Waltari -seura, joka muun muassa julkaisee Illusioni-nimistä vuosikirjaa.[60]
Helsingin Töölön kirjaston neljännen kerroksen monitoimitila avattiin Mika Waltari -saliksi nimettynä kirjailijan syntymän 99-vuotispäivänä 19. syyskuuta 2007.[61]
Waltarille omistettuja nimikkotaivaankappaleita ovat asteroidi n:o 4266 (Mika Waltari) ja asteroidi n:o 4512 (Sinuhe).[62]
Vuosi 2008 oli Waltarin syntymän satavuotisjuhlavuosi, ja Waltaria muistettiin monissa tilaisuuksissa, lehtiartikkeleissa sekä radio- ja televisio-ohjelmissa. Rahapaja julkaisi Waltarin kunniaksi nimellisarvoltaan 10 euron hopeisen juhlarahan. Sinuhe egyptiläinen äänestettiin tuolloin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi.[63] Syksyllä WSOY julkaisi Panu Rajalan kirjoittaman 850-sivuisen Waltarin elämäkerran Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset sekä Marketa Hejkalován kirjoittaman englanninkielisen teoksen Mika Waltari the Finn, joka on käännös tšekin kielestä.[64] Aku Ankka -lehdessä julkaistiin sarjakuvataiteilija Kari Korhosen laatima, Waltarille omistettu 11-sivuinen juhlasarjakuva, jossa esiintyvät myös itse Waltari sekä ”vanhentuneet” Kieku ja Kaiku.[65]
Teosvalikoima

Citation error, replace with{{cite book| title = Jumalaa paossa| publisher = Suomen merimieskirkko| year = 1925| isbn = 978-951-98549-4-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Suuri illusioni| publisher = WSOY| year = 1928| isbn = 978-951-0-03814-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Yksinäisen miehen juna| publisher = WSOY| year = 1929| isbn = 978-951-0-34016-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Appelsiininsiemen| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 978-951-0-34013-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Siellä missä miehiä tehdään| publisher = WSOY| year = 1931| isbn = 951-0-21470-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Isästä poikaan| publisher = WSOY| year = 1942| version = Yhteislaitos Helsinki-trilogiasta 1933–35| isbn = 978-951-0-34014-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Aiotko kirjailijaksi?| publisher = WSOY| year = 1935| isbn = 951-0-19264-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Surun ja ilon kaupunki| publisher = WSOY| year = 1936| isbn = 978-951-0-34015-81}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmeellinen Joosef| publisher = WSOY| year = 1938| isbn = 951-0-18835-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kuka murhasi rouva Skrofin?| publisher = Otava| year = 1939| isbn = 978-951-1-23273-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Komisario Palmun erehdys| publisher = WSOY| year = 1940| isbn = 951-0-32099-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nainen tuli pimeästä ja muita novelleja| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-15019-3}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Fine van Brooklyn| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 978-951-0-34017-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Kaarina Maununtytär| publisher = WSOY| year = 1942| isbn = 951-0-18930-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Rakkaus vainoaikaan| publisher = WSOY| year = 1943| isbn = 951-0-19679-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tanssi yli hautojen| publisher = WSOY| year = 1944| isbn = 978-951-0-35682-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Sinuhe egyptiläinen| publisher = WSOY| year = 1945| isbn = 951-0-20749-7}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Neljä päivänlaskua| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-28426-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lähdin Istanbuliin| publisher = WSOY| year = 1948| isbn = 978-951-0-34018-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Karvajalka| publisher = WSOY| year = 2004| version = 1948| isbn = 951-0-20748-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikael Hakim| publisher = WSOY| year = 1949| isbn = 951-0-20747-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Nuori Johannes| publisher = WSOY| year = 1981| isbn = 951-0-20746-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Johannes Angelos| publisher = WSOY| year = 1952| isbn = 951-0-20745-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Turms, kuolematon| publisher = WSOY| year = 1955| isbn = 951-0-22633-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Vallaton Waltari| publisher = WSOY| year = 1957| isbn = 978-951-0-34055-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Feliks onnellinen| publisher = WSOY| year = 1958| isbn = 978-951-0-35683-8}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Valtakunnan salaisuus| publisher = WSOY| year = 1959| isbn = 951-0-20751-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Tähdet kertovat, komisario Palmu!| publisher = WSOY| year = 1962| isbn = 951-0-32100-1}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Ihmiskunnan viholliset| publisher = WSOY| year = 1964| isbn = 951-0-20744-6}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Pienoisromaanit| publisher = WSOY| year = 1966| isbn = 951-0-03805-9}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Lukittu laatikko ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1978| isbn = 951-0-28427-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978| publisher = WSOY| year = 1979| isbn = 951-0-28425-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = 10 Waltaria| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-12890-2}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Joulutarinoita| publisher = WSOY| year = 1985| isbn = 951-0-20722-5}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Matkakertomuksia – Mika Waltarin matkassa 1927–1968| publisher = WSOY| year = 1988| isbn = 951-0-28005-4}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Viisi ässää ja muita kertomuksia| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23843-0}}
Citation error, replace with{{cite book| title = Mika Waltarin näytelmät| publisher = WSOY| year = 1999| isbn = 951-0-23508-3}}
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Envall, Markku| title = Suuri illusionisti: Mika Waltarin romaanit| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| id = ISBN 951-0-19650-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva| title = Mika Waltari, valloittaja| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-32484-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Haavikko, Ritva (toim.)| title = Mika Waltari: Mielikuvituksen jättiläinen| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1982| id = ISBN 951-0-11565-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hejkalová, Markéta| title = Mika Waltari: The Finn| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-34335-7| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Järvelä, Juha| title = Waltari ja sukupuolten maailmat| location = Helsinki| publisher = Avain| year = 2013| id = ISBN 978-951-692-972-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lindstedt, Risto & Vahtokari, Reijo| title = Mika Waltari: Muukalainen maailmassa| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2007| id = ISBN 978-951-0-32457-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nummelin, Juri| title = Unohdettu Waltari| location = Helsinki| publisher = BTJ| year = 2008| id = ISBN 978-951-692-712-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Noita palaa näyttämölle: Mika Waltari parrasvaloissa| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1998| id = ISBN 951-0-23014-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Rajala, Panu| title = Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-31137-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Kirjailijan muistelmia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1980 (4. painos 1998)| version = Toimittanut Ritva Haavikko| id = ISBN 951-0-10083-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Waltari, Mika| title = Mika Waltarin mietteitä| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1982| version = Toimittanut Kalevi Haiko| id = ISBN 951-0-11433-2}}
Aiheesta muualla

. Ylen Elävä arkisto.
.
.
Helena Pilke:  Kirja-arvio teoksesta: Järvelä, Juha: Waltari ja sukupuolten maailmat. Helsinki 2013. (Agricolan arvostelujulkaisu 22.4.2013)

 Jukka Kemppinen 2007
Lasse Lehtinen:  SK 20/2016

*
Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1908 syntyneet
Luokka:Vuonna 1979 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Harakka II oli 1940-luvun Suomessa hyvin yleinen purjelennon alkeiskoulukone. Se oli rinteiltä kumiköysien sinkoamana liitävä avoin 1-paikkainen ylätaso.
Suomalaiset löysivät vuonna 1941 Petroskoin kaupungista neuvostoliittolaisen purjelentokoulun jäämistön. Sotasaaliiksi otettiin UC-3-liitokone, joka oli Jämijärvellä miltei käyttämätön niin kauan kuin koulun johtajana toimi U.B. Nissinen.
Sodan loputtua tästä Ryssä-nimen saaneesta lentokoneesta tehtiin kopio, joka sai nimen Harakka. Kone todettiin hyväksi alkeiskoulukoneeksi.
Tämän parannettu versio oli PIK Harakka II. Sen suunnittelivat lentotekniikan diplomi-insinööreiksi opiskelevat J.Nurmi, Raimo Häkkinen ja Juhani Heinonen. Koneesta tehtiin myös versio Harakka III.
Konetta hinattiin ilmaan myös autolla ja vintturilla. Se on puurakenteinen ja kangaspäällysteinen. Sen korjattavuus on hyvä.
Tekniset tiedot

Museokoneita Suomessa
Valkeakosken Ilmailukerhon Harakka II on esillä Tampere-Pirkkalan lentoasemarakennuksen aulassa. Kone on rakennettu vuonna 1949 ja oli tuon kerhon ensimmäinen lentokone. Sitä käytettiin 1960-luvun lopulle asti. Viimeinen lento sillä tehtiin 1. huhtikuuta 2000. Tässä ajassa sillä lennettiin noin 2500 lentoa, joiden yhteiskesto oli 53 tuntia. Tämä kuvaa hyvin liitokoneiden lentojen kestoa.
Jämijärven lentopaikan ilmailumuistohuoneessa on 1990-luvulla rakennettu Harakka II-liitokoneen kopio.
Katso myös
SAI KZ G I
Lähteet

Aiheesta muualla

PIK-07
Luokka:Suomalaiset purjelentokoneet
Luokka:1940-luvun purjelentokoneet


Rumble in the Jungle () oli nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestaruusottelu, joka käytiin 30. lokakuuta 1974 Stade du 20 mai -stadionilla silloisen Zairen pääkaupungissa Kinshasassa maailmanmestari George Foremanin ja haastaja Muhammad Alin välillä. Ottelua pidetään yleisesti yhtenä nyrkkeilyhistorian parhaista,[1] vaikka sen tapahtumia on luonnehdittu vähäisiksi.[2]
Ottelun nimen keksi promoottori Don King, joka lupasi molemmille ottelijoille ennätyksellisen viiden miljoonan dollarin ottelupalkkion. King oli tuolloin uusi nimi suurien otteluiden järjestäjänä eikä hänellä ollut varaa taata ottelupalkkioita itse. Zairen presidentti Mobutu Sese Seko suostui sijoittamaan rahojaan otteluun sillä ehdolla, että kamppailu käytäisiin hänen maassaan.[3]
Ottelu kesti kahdeksan erää, joiden aikana altavastaajana kamppailuun lähtenyt entinen maailmanmestari Muhammad Ali väsytti vastustajansa asettumalla köysiin ja antamalla tämän lyödä itsensä uuvuksiin. Kamppailun viimeiseksi jääneessä erässä Ali kaatoi Foremanin kanveesiin iskusarjalla kasvoihin ja voitti maailmanmestaruuden tyrmäyksellä. Alista tuli voiton myötä toinen raskaansarjan nyrkkeilijä, joka pystyi voittamaan kerran menettämänsä mestaruuden takaisin.
Taustaa
Ennen ottelua

Muhammad Ali oli menettänyt ottelulisenssinsä ja raskaansarjan maailmanmestaruutensa vuonna 1967 kieltäydyttyään suorittamasta asepalvelustaan. Vuonna 1970 hän teki paluun kehään ja voitti Jerry Quarryn sekä Oscar Bonavenan, minkä jälkeen hän pääsi haastamaan maailmanmestari Joe Frazierin maailmanmestaruusottelussa, joka tunnetaan nimellä Fight of the Century. Ali koki kamppailussa uransa ensimmäisen tappion ja hävisi 15-eräisen ottelun Frazierille pisteillä. Tämänkin jälkeen hän jatkoi uraansa ja onnistui nousemaan NABF:n kansalliseksi mestariksi. Hän menetti tittelinsä kerran Ken Nortonille, mutta saatuaan sen takaisin uusintaottelussa hän pääsi jälleen kohtaamaan Frazierin. Tämä oli kuitenkin jo menettänyt maailmanmestaruutensa nuorelle George Foremanille. Ali voitti Frazierin pistein ja haastoi Foremanin otteluun maailmanmestaruudesta.
George Foreman oli voittanut kultamitalin vuoden 1968 olympialaisissa ja kohonnut ammattilaiseksi. Hän osasi hyödyntää loistavasti suurta kokoaan (190 cm ja 100 kg[3]), iskuvoimaansa ja koon tuomaa psyykkistä ylivoimaansa. Häntä pidettiin pelätyimpänä maailmanmestarina sitten Sonny Listonin.[4] Maailmanmestari Joe Frazier oli puolustanut mestaruuttaan Ali-voittonsa jälkeen vain kahdesti ja lähti Sunshine Showdown -nimellä tunnettuun kamppailuun Foremania vastaan 3: 1 ennakkosuosikkina.[5] Hänen valmentajansa olivat arvioineet Foremanin olevan niin hidas, että Frazier pystyisi väistämään tämän iskuja. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan Frazier menetti mestaruutensa nuorelle tulokkaalle kaaduttuaan kanveesiin kuusi kertaa kahden erän aikana, ennen kuin tuomari oli keskeyttänyt ottelun. Frazierin kanssa käymänsä ottelun jälkeen Foreman puolusti mestaruuttaan kahdesti: ensin José Romania vastaan, joka tuli tyrmätyksi ensimmäisessä erässä; ja Ken Nortonia vastaan, joka hävisi tyrmäyksellä toisessa erässä.[6] Ali oli aiemmin kohdannut tasaväkisissä kamppailuissa sekä Frazierin että Nortonin, ja oli kokenut heitä vastaan myös siihenastisen uransa ainoat tappiot. Kun Foreman oli voittanut molemmat ottelijat ylivoimaisesti, pidettiin häntä selvänä ennakkosuosikkina kohtaamisessaan Alia vastaan.[3]
Foreman oli ajautunut lakimiestensä mukaan lähes vararikkoon sekä avioeronsa[4] että entisten rahoittajiensa lähdön takia. Hänen Roman-ottelun palkkiostaan pidätettiin 250000 dollaria, ja Norton-ottelun palkintorahansa Foreman käytti kokonaisuudessaan velkojen maksamiseen ja kalliiseen elämään. Otteluparin tavoitteet sopivat hyvin yhteen, sillä George Foreman tarvitsi rahaa ja Muhammad Ali halusi voittaa toisen maailmanmestaruuden.[7] Yksi syy otteluun oli myös Foremanin tuntemattomuus maailmanmestarina ja julkisuudessa paljon esiintyneen Muhammad Alin kohtaamisen tiedettiin tuovan nuorelle mestarille paitsi rahaa, myös kunnioitusta.[4]
Ottelun järjesti uraansa vasta aloitteleva nyrkkeilypromoottori Don King, jolla oli vain vähän aiempaa kokemusta suurten otteluiden järjestämisestä. Hänen ainoa suuri ottelunsa ennen Rumble in the Junglea oli Foremanin ja Ken Nortonin välisen ottelun järjestäminen. Jo tuolloin Alin ja Foremanin kohtaamisen mahdollistaminen oli ollut hänen suunnitelmissaan.[8] King lupasi molemmille ottelijoille ennätykselliset viisi miljoonaa dollaria (urheiluhistorian suurin yksittäinen palkkio siihen asti[4]), mikäli he suostuisivat otteluun. Koska Kingillä ei kuitenkaan ollut kyseistä summaa, joutui hän turvautumaan ulkopuoliseen rahoittajaan taatakseen ottelijoiden palkkiot. Zairen presidentti Mobutu Sese Seko suostui takaamaan ottelun rahoituksen sillä ehdolla, että kamppailu käytäisiin hänen maassaan.[3] Zairen johtajan lopullinen panos ottelun järjestämiseen oli 11,4 miljoonaa dollaria.[9]
Odotukset ottelun tuloista olivat luonnollisesti suuret. Kamppailulle odotettiin television välityksellä satoja miljoonia katsojia yli 75 maasta, minkä lisäksi ottelun teatteriesitysten hinnat oli säädetty korkeiksi. Syy TV-katsojalukujen korkeisiin odotuksiin oli, että itse Stade du 20 mai -stadionille ei odotettu monia maksavia asiakkaita. Ottelun uskottiin olevan ensimmäinen nykyaikainen nyrkkeilyn maailmanmestaruusottelu, johon kaikki katsojat pääsivät ilmaiseksi.[4]
Aika Zairessa
Foreman ja Ali saapuivat Zaireen kesällä 1974 valmentautuakseen ja tottuakseen Afrikan trooppiseen ilmastoon. Paikalliset luulivat Foremania valkoihoiseksi ennen tämän saapumista.[10] Ottelu piti alun perin käydä jo syyskuussa, mutta sitä jouduttiin siirtämään kuusi viikkoa eteenpäin lokakuulle, koska Foreman sai silmäkulmaansa haavan sparratessaan harjoituksissa.[3] Harjoittelukumppani oli suojautunut kyynärpää edellä jolloin Foremanin pää osui siihen. Hänen oikeaan silmäkulmaansa ommeltiin viisi tikkiä.[10] Ottelun ajankohdan siirto ei haitannut Foremanin harjoittelua, vaan haavan ja ottelun siirtämisen myötä hän sai hankittua itselleen lisää harjoitusaikaa, jota häneltä oli monien paineiden takia aiemmin puuttunut.[11] Silti pitkä oleskelu Zairessa ei ollut Foremanille mieleen, sillä hän ei viihtynyt maassa, jossa Ali tuntui koko ajan olevan häntä suurempi tähti ja sen asukkaiden suosikki. Foreman on sanonut olleensa Zairessa vasten tahtoaan, kuin poliittinen vanki, ja hänen majapaikkansakin sijaitsi vanhassa armeijan tukikohdassa.[3] Hänellä oli myös oma saksanpaimenkoiransa mukanaan, mistä zairelaiset eivät pitäneet, koska belgialaisilla siirtomaaisännillä oli ollut niitä lemmikkeinään siirtomaavallan aikana. Ali taas nautti tilanteesta, vaikka hänen mielessään kävikin nopeasti hylätty ajatus Joe Frazierin kutsuminen Zaireen ottelemaan Foremanin sijasta.[10]
Muhammad Ali hurmasi zairelaiset, jotka ottivat hänet nopeasti omakseen.[3][7] Hän pääsi tapaamaan presidentti Mobutua maan presidentinlinnaan. Ali oli mielissään kutsusta, sillä hän ei ollut koko siihenastisen uransa aikana saanut kutsua Valkoiseen taloon.[3] Alia miellytti erityisesti se seikka, että Zairea hallitsi lähes yksinomaan mustista koostuva kansa.[3] Ottelu sai myös runsaasti huomiota, kun kesäkuun aikana Ali sai houkuteltua Foremanin julkiseen nahinaan, jossa kamppailijat päätyivät repimään toistensa vaatteita. Foreman sanoi myöhemmin katuneensa sitä, että oli käynyt käsiksi Aliin ja menettänyt malttinsa.[4]
Nyrkkeilyasiantuntijat uskoivat Alin mahdollisuuksien mestaruuteen olevan olemattomat, ellei hän pysyisi jatkuvasti liikkeessä ja välttyisi köysiin joutumiselta.[2] Ennen ottelua järjestetyissä lehdistötilaisuuksissa myös Ali puhui runsaasti jalkatyön merkityksestä ja voittamisesta "tanssimalla".[12] Ali oli kuitenkin jo Yhdysvalloissa Deer Laken harjoitusleirillään esittänyt valmentajilleen leikillään ajatuksen, että voimakkaasti lyövä ja lyhyisiin otteluihin tottunut Foreman (joka oli otellut täydet erät viimeksi neljä vuotta aiemmin, silloinkin  kymmeneräisen[11]) voitaisiin voittaa väsyttämällä. Tämän idean käyttö vahvistui entisestään, kun Ali kävi salaa seuraamassa mestarin harjoituksia, joissa hän näki Foremanin hyökkäävän suoraan kehän läpi harjoitusvastustajiensa kimppuun. Ali tajusi joutuvansa käyttämään kaiken energiansa vastustajan pakenemiseen, ellei  keksisi jotain aivan muuta.[12] Zairessa vietetyn kesän ajan Ali keskittyi harjoituksissa erityisesti vatsalihaksiensa kehittämiseen, jotta kestäisi Foremanin voimakkaita vartaloiskuja.[9]
Ottelu
Ottelu alkoi kello 4 aamulla Zairen aikaa. Aikaisessa alkamisajassa oli ajateltu erityisesti Yhdysvaltojen lähetysaikaa. Paikan päällä Kinshasan Stade du 20 mai -stadionilla ottelua seurasi 60000 ihmistä.[9] Vaikka Foreman oli ottelun voittajasuosikki suhdeluvulla 3–1,[2][9][12] uskottiin Alin tarjoavan hänelle kovimman vastuksen vuosiin.[4] Haastaja saapui paikalle jo muutamia minuutteja ennen Foremania ja lämmitteli liikkumalla ympäri kehää. Muistelmissaan Ali sanoi monien toimittajien tulkinneen liikkumisen esiintymiskuumeeksi, vaikka todellisuudessa hän haki tuntumaa kehän nurkkausten välisiin etäisyyksiin ja köysien tukevuuteen.[13]
Kun maailmanmestari Foreman saapui kehään, alkoi kehätuomarina toiminut Zack Clayton ohjeistaa nyrkkeilijöitä ottelun säännöistä. Kesken ohjeiden Ali alkoi puhumalla ärsyttää ja solvata Foremania, joka ei vastannut herjoihin mitenkään. Tuomari varoitti Alia puhumisesta useita kertoja ja uhkasi tätä diskauksella, kuitenkin tuloksetta. Ali ei omien sanojensa mukaan uskonut tulevansa hylätyksi, koska mikään sääntö ei kiellä puhumista kamppailun aikana. Hän myös tiesi, ettei Clayton uskaltaisi ajaa häntä ulos kehästä, kun suurin osa katsojista stadionilla tuki häntä.[14]
Ali aloitti ottelun liikkumalla itselleen tyypillisesti tanssien eteenpäin. Hän otteli yllättävän aggressiivisesti ja iski Foremania useita kertoja oikealla suoralla. Alin osumat saivat yleisön huutamaan. Foreman kuitenkin asteli iskuja päin ja hänen voimakas vartaloiskunsa sai Alin irvistämään. Foreman sai Alin köysiin muutaman kerran ensimmäisen erän aikana, mutta haastaja pääsi joka kerralla pois.[2]
Ali on sanonut Foremanin vahvuuden olleen hänen kykynsä katkaista haastajan tie oikaisemalla suoraan kehän läpi. Ali kertoo, ettei hän ensimmäisessä erässä onnistunut saamaan Foremania muiden vastustajiensa tavoin omaan tahtiinsa.[15] Foremanin ei hyökätessään tarvinnut ottaa yhtä montaa askelta erää kohden kuin Alin, eikä haastaja uskonut jaksavansa otella 15 erää sillä tavalla. Köysiin nojatessaan ja Foremanin iskuja torjuessaan hän pystyi väsyttämään vastustajansa.[16] Erän jälkeen Alin kulmassa työskennelleet miehet kehottivat häntä tanssimaan ja pysymään ulkona köysistä, jolloin Ali sanoi tietävänsä mitä on tekemässä.[12] Tuossa vaiheessa hän tajusi, ettei voi voittaa Foremania perinteisellä nyrkkeilemisellä ja päätti hyödyntää iskunkestävyyttään.[17] Erätauon aikana Ali ehti vielä nostattaa yleisöä huutamaan nimeään heiluttamalla kättään ilmassa.[2]
Toisessa erässä Foreman lähti hyökkäämään ja sai Alin helposti köysiin. Tämä kuitenkin hallitsi lähitaistelutilanteita ja pystyi suojauksellaan pysäyttämään Foremanin pahimmat koukut. Alille merkittiin erän aikana enemmän puhtaita osumia kuin Foremanille.[2] Kolmas erä kulki samaan tapaan kuin edellinen. Foreman sai tällä kertaa lyötyä enemmän koukkuja Alin vartaloon ja osui kerran päähän. Köysiin nojaamista jatkanut Ali pyrki lyömään iskusarjoja Foremanin kasvoihin aina tilaisuuden tullen. Erä oli hyvin tasainen[2] ja Muhammad Ali on jälkeenpäin sanonut sitä uransa pisimmäksi eräksi. Hän itse arvioi Foremanin voittaneen.[18] Palattuaan kulmaansa tauolle Ali sanoi valmentajalleen Angelo Dundeelle, että Foremanin iskut olivat siedettäviä. Tämä oli merkki siitä, ettei hän enää aikoisi muuttaa taktiikkaansa, vaan jatkaisi vastustajansa väsyttämistä kamppailun loppuun asti.[12]
Neljännessä erässä Foreman alkoi vaikuttaa väsyneeltä ja Ali pystyi horjuttamaan häntä. Foremanin iskut eivät olleet enää yhtä tarkkoja ja hänen lyöntinsä osuivat monta kertaa Alin käsivarsiin vartalon sijaan.[2] Tämän lisäksi haastaja alkoi ärsyttää mestaria kuvailemalla hänen iskujaan tyttömäisiksi.[12] Ali voitti erän.[2] Foreman alkoi turhautua Alin ärsyttämiseen ja aloitti uupumuksestaan huolimatta viidennen erän hyökkäävästi, pyrkien ratkaisemaan ottelun nopeasti. Hän alkoi lyödä voimaiskuja, joista osa läpäisi Alin suojauksen ja osui vartaloon. Erän lopulla Ali pystyi jälleen lyömään Foremania iskusarjoilla, jotka saivat hänet huojumaan. Aktiivisempi Foreman kuitenkin voitti erän nimiinsä.[2]

Viidennen erän painostuksen jälkeen Foreman väsyi ja Ali onnistui voittamaan nimiinsä seuraavat kaksi erää. Foreman yritti turhaan saada Alia iskuetäisyydelle ajamalla häntä takaa, jolloin Ali iski häntä suoralla kasvoihin saaden monia puhtaita osumia. Haastajaa kannustanut yleisö alkoi huutaa Ali, bombaye (suom. "Ali, tapa hänet")[1] -kannustushuutoaan yhä kovemmin erien aikana. Kahdeksannen erän alussa uupunut Foreman oli kaatua ulos kehästä ohimenneen iskunsa vuoksi, mutta onnistui lyömään aiempia eriä puhtaampia lyöntejä.[2]
Erän lopulla Ali päätti ratkaista ottelun ja löi sarjan iskuja Foremanin kasvoihin. Ottelun viimeiseksi jäänyt isku Foremanin leukaan kaatoi hallitsevan mestarin kanveesiin. Ali jäi seuraamaan tilannetta oikea kätensä vielä koholla. Kehätuomarina toiminut Zach Clayton laski Foremanin ulos ottelusta, vaikka tämä yritti vielä nousta ylös.[2] Kehän laidalla Foremania tukenut entinen maailmanmestari Archie Moore yritti ohjeistaa tätä kääntymään vatsalleen ja nousemaan ylös jaloillaan, mutta turhaan.[12] Erä päättyi ajassa 2.58, eli kaksi sekuntia ennen päättymistään. Muhammad Alista tuli toinen nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestaruuden takaisin voittanut nyrkkeilijä.[2]
Ottelun jälkeen
Molemmat ottelijat tienasivat kamppailusta ennätykselliset 5 miljoonaa dollaria ottelupalkkiona.[19][9] Koska Muhammad Ali sai ottelupalkkionsa lisäksi erinäisiä korvauksia voitostaan, on hänen palkkionsa laskettu nousseen peräti 5,85 miljoonaan dollariin.[20] Ottelun järjestäjät tienasivat 12 miljoonaa dollaria pelkästään televisio-oikeuksista, mutta kamppailun elokuvateatteri-esitysten katsottiin jääneen kauas asetetusta 40 miljoonan dollarin tavoitteesta.[9] Kuva Muhammad Alin oikealla suoralla iskemästä tyrmäysiskusta pääsi Sports Illustrated -lehden kanteen.[21]
Ottelun lopputulos yllätti kaikki, sillä Ali oli voittanut Foremanin tavalla, jonka oli sanottu johtavan hänen omaan tappioonsa. Ennen ottelua monet asiantuntijat olivat kirjoittaneet, että Alilla olisi mahdollisuuksia vain, mikäli hän pyrkisi välttelemään Foremania ja pysymään poissa köysistä.[2] George Foreman ei ottelun jälkeen kyennyt muistamaan sen viimeisiä sekunteja, joiden aikana hänet tyrmättiin.[12] Foreman sanoi toimittajille, ettei hän kamppailun aikana edes tuntenut oloaan väsyneeksi. Hän myös kuvitteli ottelun olleen hallinnassaan,[12][9] sillä hän kertoi noudattaneensa tarkkaan managerinsa Dick Sadlerin antamia ohjeita.[12] Foremanin seurueeseen kuuluneet olivat tappiosta yhtä yllättyneitä kuin hänkin. Manageri Sadler on sanonut heidän harjoitelleen Foremanin kanssa nimenomaan hyökkäämistä kehän poikki ja vastustajan ajamista köysiin. Vaikka näin oli tappiosta huolimatta tapahtunut, hän sanoi Foremanin tehneen väärin yrittäessään lyödä yhtä ratkaisevaa voimakasta iskua, kun kulmauksen henkilökunta oli nimenomaan ohjeistanut hänet lyömään vastustajaansa iskusarjoilla.[12] Foremanin kulmauksessa työskennellyt entinen maailmanmestari Archie Moore oli tästä eri mieltä ja suhtautui ennakkosuosikin tappioon ymmärtäväisemmin. Hän korosti, ettei Foreman ollut ajanut Alia köysiin, vaan haastaja oli vetäytynyt niihin itse, mikä oli muuttanut koko tilanteen, sillä Ali ei missään vaiheessa kamppailua ollut paikassa, missä ei olisi halunnut olla. Moore myös vertasi Alin ottelemista nuoren Jack Thompsonin kamppailuihin 1920-luvulla. Thompson oli tunnettu otteluistaan, joissa hän käytti taitavasti kehää ympäröiviä köysiä hyväkseen.[12] Muhammad Alin taktiikka sai myöhemmin nimen rope-a-dope.
George Foremanilla meni vuosia päästä yli Rumble in the Junglessa kokemastaan tappiosta, joka oli hänen uransa ensimmäinen. Hän vihasi Alia ja näki ottelusta painajaisia. Hän kiisti hävinneensä rehellisellä pelillä ja syytti tappiostaan myrkytettyä vettä,[22] kehätuomari Zach Claytonin liian nopeaa luvunlaskua,[9] Afrikan raskasta ilmastoa, johon hän ei ollut ehtinyt tottua, sekä Alin valmentaja Angelo Dundeen löysäämiä kehäköysiä.[1] Myöhemmin Foreman kuitenkin tunnusti tappionsa aitouden, ja sittemmin hänestä ja Alista on tullut hyviä ystäviä. Lisäksi Foreman on kertonut, että ottelu opetti hänelle nöyryyttä elämässä ja että hän on ylpeä saadessaan olla tärkeä luku Alin värikkäällä uralla.[3] Foreman on myös sanonut pitävänsä Muhammad Alia kaikkien aikojen parhaana nyrkkeilijänä.[23]
Rumble in the Jungle on yksi kuuluisimmista nyrkkeilyotteluista, mitä on koskaan käyty.[1] Norman Mailer kirjoitti ottelusta reportaasikirjan The Fight (1975) ja Leon Gast ohjasi vuonna 1996 dokumenttielokuvan Kehäkuninkaat, joka voitti parhaan dokumentin Oscar-palkinnon.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Ali, Muhammad; Durham, Richard| title = Suurin ja kaunein| others = Translated by Jussi Nousiainen| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1975| id = ISBN 951-30-3664-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Goldstein, Alan| title = Muhammad Ali – legendaarisen nyrkkeilijän tarina| others = Translated by Marianna Kurtto| location = Jyväskylä| publisher = Gummerus| year = 2007| id = ISBN 978-951-20-7653-6}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lounasheimo, Ilmo| title = Kehän sankarit| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 1987| id = ISBN 951-0-13981-5}}
Viitteet

Luokka:79.4 Voimailu, itsepuolustus
Luokka:Nyrkkeilyottelut
Luokka:Vuoden 1974 urheilu

Kuinka kauan Rumble in the Jungle -ottelu kesti?


Päättely on ajattelua, joka tavallisesti etenee oletuksista johtopäätökseen. Usein päättelylle annetaan perusteluja. Päättelyn perusteiden ja todistusketjujen esittämistä kutsutaan argumentaatioksi. Argumentaatio rakentaa yhteyden päättelyn perusteiden ja päättelyn johtopäätöksen välille. Johtopäätös on väite, jonka puolesta päättelyssä argumentoidaan.
Filosofian osa-aluetta, joka tutkii muodollisesti pätevää päättelyä, kutsutaan logiikaksi. Logiikan alueella perusteita, joista päättelyn johtopäätös johdetaan, kutsutaan premisseiksi.
Logiikka ei tutki, kuinka ihmiset päättelevät, vaan sitä, kuinka ihmisten tulisi päätellä, jos halutaan että päättely on pätevää. Pätevässä päättelyssä oletusten totuus antaa halutun varmuuden johtopäätöksen totuudesta. Jos perusteet tai päättelyn lähtökohdat ovat epätosia, ei johtopäätöksen totuudesta voi olla varmuutta, vaikka päättely olisi muodollisesti moitteetonta.
Perinteisesti päättely jaotellaan tekemällä ero dialektisen päättelyn, deduktiivisen päättelyn, induktiivisen päättelyn, hypoteettis-deduktiivisen päättelyn, analogiapäättelyn ja abduktiivisen päättelyn välille. Arkipäivässä ihmiset käyttävät erilaisia päättelytapoja usein tiedostamattaan.
Dialektinen päättely

Päättely tapahtuu tavallisesti ihmisten välisessä keskustelussa. Keskustelevaa perustelemista kutsutaan dialektiikaksi. Aristoteleen mukaan dialektiikka lähtee liikkeelle ihmisten yleisesti hyväksymistä näkemyksistä. Tämänkaltaisessa keskustelussa keskustelun lähtökohtien ei tarvitse olla varmoja. Keskustelun lähtökohdat voivat olla toistensa kanssa ristiriidassa. Keskustelussa punnitaan erilaisia näkökohtia ja mietitään erilaisten näkemysten perusteluja, johtopäätösten puolesta ja niitä vastaan.
Dialektista päättelyä käytetään hyväksi silloin, kun mikään valmis päättelymalli ei sovellu keskusteltavan aiheen tarkastelemiseen, tai erilaisista menetelmistä on vaikea valita sopivaa. Kun tieteilijä joutuu tarkastelemaan kriittisesti erilaisten tieteellisten teorioiden pätevyyttä, hän käyttää hyväkseen dialektiikkaa. Tämänkaltaisessa tilanteessa tieteilijä pyrkii punnitsemaan erilaisten teorioiden hyviä ja huonoja puolia.
Dialektinen päättely toteutuu kahden tai useamman ihmisen välisessä keskustelussa. Keskustelun tarkoituksena on kumota epätodet uskomukset. Jäljelle jäävät ainoastaan ne uskomukset, joihin keskustelussa pystytään löytämään vahvoja perusteita. Ne näkemykset, joihin keskustelijat eivät löydä perusteita, kumotaan. Kumoaminen tapahtuu epäsuorasti johtamalla epätodet uskomukset niistä seuraaviin ristiriitaisiin johtopäätöksiin.
Koska dialektinen päättely ei lähde liikkeelle varmoista lähtökohdista, keskustelussa korostuu myös retoriikan osuus. Keskustelijoiden vakuuttavuuteen vaikuttaa, argumenttien lisäksi, heidän kykynsä esittää näkemyksensä ihmiset vakuuttavalla tavalla. Dialektisen menetelmän isänä pidetään tavallisesti Sokratesta, joka kehitti ns. sokraattisen menetelmän.
Deduktiivinen päättely

Deduktiivisessa päättelyssä tosista premisseistä seuraa välttämättä tosi johtopäätös. Toisinaan deduktiivinen päättely määritellään esittämällä, että päättely etenee johtamalla yleistyksestä yksittäistapausta koskeva johtopäätös. Sana 'deduktio' tulee latinan kielen sanasta deduco, joka tarkoittaa 'johtaa esiin'. Nimensä mukaisesti deduktiivinen päättely ei anna meille uutta tietoa, vaan johtaa esiin annettuihin premisseihin sisältyvän oletuksen. Tällä tarkoitetaan sitä, että deduktiivinen päättely on päättelyä tunnetuista tapauksista toisiin tunnettuihin tapauksiin.
Esimerkki:

 Kaikki ihmiset ovat kuolevaisia(premissi 1) Sokrates on ihminen(premissi 2) Sokrates on kuolevainen(johtopäätös)
Selitys: Ensimmäisessä premississä tehdään yleistys kaikkien ihmisten kuolevaisuudesta. Toisessa premississä esitetään väite, että Sokrates kuuluu ihmisten luokkaan. Näistä perusteista päätellään, että Sokrates, joka on ihminen, on myös kuolevainen. Johtopäätös ei lisää tietoamme, sillä kaikki siinä esitetty tieto sisältyy jo premisseihin.
Deduktiivisessa päättelyssä tosista premisseistä ei voi koskaan seurata epätotta johtopäätöstä. Deduktiivinen päättely ja rationalismi liitetään usein yhteen. Rationalismilla tarkoitetaan tietoteoreettista näkemystä, joka pitää tiedon lähteen pätevyyden ratkaisijana järkeä, ei kokemuspohjaista havainnointia.
Induktiivinen päättely

Induktio on päättelymuoto, joka lähtee liikkeelle yksittäisestä havaintojoukosta ja muodostaa niistä yleistyksen tai teorian. Oletus, jonka mukaan aurinko nousee huomenna on induktiivinen, usein tiedostamaton yleistys aikaisemmasta kokemuksestamme. Kaikki fysiikan lait ovat tämänkaltaisia tottumukseen perustuvia yleistyksiä.
Arjen keskellä teemme induktiivisia yleistyksiä jatkuvasti. Induktio ei ole varmaa, vaan todennäköistä päättelyä, sillä uusi havaintoaineisto voi kumota aikaisemman havainnoista tehdyn yleistyksen. Tämä tarkoittaa sitä, että emme voi olla koskaan absoluuttisen varmoja siitä, onko aikaisempi induktiivisesti johdettu päättelymme totta. Tätä kutsutaan induktion ongelmaksi.
Induktiota luonnehditaan toisinaan päättelyksi, joka etenee tunnetuista tapauksista tuntemattomaan. Tällä tarkoitetaan sitä, että yleistys, joka yksittäisistä havainnoista tuotetaan, väittää lisäävänsä tietoamme. Induktio tuottaa uutta tietoa. Sana 'induktio' on muodostettu latinan kielen sanoista in + duco, jotka tarkoittavat 'johtaa sisään'.
Esimerkki:

 Havaitut joutsenet ovat valkoisia(premissi 1) Kaikki joutsenet ovat valkoisia(johtopäätös)
Selitys: Tutkija kerää itselleen havaintomateriaalia joutsenista. Tätä materiaalia käytetään perusteena väitteelle. Tutkija tekee päätelmän havaitsemastaan määrästä joutsenia ja toteaa, että kaikki joutsenet ovat valkoisia. Näin hän on tehnyt induktiivisen yleistyksen.
Esimerkissä tutkija väittää, että valkoisuus kuuluu joutsenien luokkaan kuuluvien kaikkien lintujen ominaisuudeksi. Tähän johtopäätökseen hän on päätynyt tekemistään havainnoista. Tutkija ei kuitenkaan ole havainnut kaikkia olemassa olevia joutsenia. Tämän vuoksi hänen tietonsa ei ole varmaa, vaan todennäköistä.
Tätä esimerkkiä käytetään sen vuoksi, että on olemassa myös mustia joutsenia. Väite "kaikki joutsenet ovat valkoisia" kumoutui, kun Australiasta löytyi mustia joutsenia. Uusi havainto mustista joutsenista kumoaa tutkijan yleistyksen, jonka hän on muodostanut kaikkien joutsenien luokkaan kuuluvien lintujen valkoisuudesta. Esimerkki tuo esiin todennäköisyyspäättelyyn liittyvän ongelman.
Loogisen empirismin mukaan kaiken luotettavan päättelyn tulee perustua induktioon eli kokemuspohjaisista yksittäistapauksista johdettuihin yleistyksiin. Induktiivisen tieteenkäsityksen mukaan tärkeää on mahdollisimman laajan havaintoaineiston kerääminen.
Sosiologiassa induktiiviseen päättelyyn nojaavaa tutkimusta kutsutaan kvalitatiiviseksi eli laadulliseksi tutkimukseksi.
Hypoteettis-deduktiivinen päättely

Hypoteettis-deduktiivinen päättely lähtee liikkeelle teoriasta, joka selittää jotakin ilmiötä tai ilmiöiden joukkoa. Hypoteettista teoriaa ei tarvitse etukäteen perustella empiirisellä havaintoaineistolla. Hypoteesista johdetaan ennustuksia, joiden pätevyyttä testataan havainnoimalla.
Hypoteesia pyritään testaamaan mahdollisimman monella eri tavalla. Jos teoriasta johdetut ennustukset pitävät paikkansa, teoria saa vahvistusta. Ennustusten paikkansapitävyys ei välttämättä vielä takaa teorian totuutta. Paikkansapitävät ennustukset tukevat eli konformoivat teoriaa. Jos oletukset osoittautuvat virheellisiksi, teoriaa tulee korjata paremmaksi.
Hypoteeseille voidaan esittää ennakkovaatimuksia, jotka niiden on täytettävä, että teoriaa voidaan pitää pätevänä. Perusvaatimuksena on kyky selittää tarkasteltavaa ilmiötä. Hypoteettis-deduktiivisessa päättelyssä mielikuvitukselliset, rohkeat arvaukset ovat tärkein tutkimustyön instrumentti.
Karl Popper on kehittänyt hypoteettis-deduktiivista tieteenkäsitystä, jonka mukaan todellinen tieteellinen tutkimustyö ei ole tilastollisten yleistysten ja empiiristen luetelmien tekemistä, vaan tieteellisten teorioiden vääräksi todistamista eli falsifiointia. Sosiologiassa hypoteettis-deduktiiviseen päättelyyn nojaavaa tutkimusmenetelmää kutsutaan kvantitatiiviseksi eli määrälliseksi tutkimukseksi.
Abduktiivinen päättely

Abduktiivista päättelyä kutsutaan päättelyksi joka pyrkii "parhaaseen saatavilla olevaan selitykseen". Abduktiossa pyritään arvauksen avulla selittämään premissit tai saatavilla oleva todistusaineisto. Abduktio on päättelyä, jossa pyritään seurauksista päättelemään syitä. Abduktio lähtee liikkeelle yksittäisistä tosiasioista, ilman, että niitä yhdistäisi yhteinen teoria. Abduktiivinen päättely ei ole deduktiivisesti pätevää, sillä tarjolla olevasta todistusaineistosta on mahdollista päätyä myös toisenlaiseen johtopäätökseen.
Abduktiivisessa päättelyssä saatavilla olevien todistusaineistojen pohjalta ei voida arvioida onko toinen johtopäätös pätevämpi. Tätä tarkoittaa se, että abduktiivisessa päättelyssä johtopäätös ei seuraa premisseistä loogisella välttämättömyydellä. Abduktio voi olla hyödyllinen päättelytapa silloin, kun ollaan luomassa teoriaa täysin tuntemattomasta aihepiiristä. Tällöin "sivistyneet arvaukset" voivat olla hyvä lähtökohta teorian muodostukseen. Sana abduktio tulee latinan kielen sanasta abducere, joka tarkoittaa 'viedä pois'. Sana on peräisin C. S. Peirce -nimiseltä pragmaattisen tieteenfilosofian edustajalta.
Analogiapäättely
Sana "analogia" on muodostunut kreikan kielen sanasta analogos, joka tarkoittaa samankaltaisuutta, vastaavuutta ja verrattavuutta. Analogia-päättelyssä lähdetään liikkeelle siitä, että tutkittavat ilmiöt ovat tarkasteltavan aiheen kannalta relevanteissa suhteissa samanlaiset. Näistä suhteista päätellään, että ilmiöillä on myös muissa suhteissa samanlaisia ominaisuuksia, vaikka niitä ei olisi vielä havaittu.
Analogiapäättely olettaa, että mikäli tarkasteltavat ilmiöt ovat samanlaiset tunnettavien ominaisuuksien suhteen, niiden täytyy olla samanlaisia myös tuntemattomien ominaisuuksien suhteen. Oikeudellisessa päättelyssä analogia-päättelyä käytetään silloin, kun tuomari laajentaa normin kattamaan myös uutta tapausta, siitä huolimatta, että se ei vielä kuuluisi lakitekstin alaan.
Virheellinen analogia tarkoittaa argumentaatiovirheenä asioiden rinnastamista, jotka eivät ole yhteismitallisia.
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aristoteles| title = Topiikka| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2002| version = (Alkuteokset: Topica. Sophistici elenchi.) Teokset, osa 2. Classica-sarja. Suomennokset ja selitykset Marke Ahonen, Marja-Liisa Kakkuri-Knuuttila, Juha Sihvola| id = ISBN 951-662-804-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lammenranta, Markus| title = Tietoteoria| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 1993| id = ISBN 951-662-572-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Määttänen, Pentti| title = Filosofia: johdatus peruskysymyksiin| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2003| id = ISBN 951-662-633-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Peirce, Charles S.| title = Johdatus tieteen logiikkaan ja muita kirjoituksia| others = Translated by Markus Lång| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 2001| id = ISBN 951-768-080-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Priest, Graham| title = Logiikka| others = Translated by Risto Koskensilta| location = Tampere| publisher = niin & näin| year = 2017| version = (A Very Short Introduction to Logic, 2000/2017.)| id = ISBN 978-952-7189-21-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Schonpenhauer, Arthur| title = Taito olla ja pysyä oikeassa: Eristinen dialektiikka| location = Tampere| publisher = Eurooppalaisen filosofian seura| year = 2005| version = (Alkuteos: Eristische Dialektik, 1864.) Suomennos ja jälkisanat: J. S. Tuusvuori. 23°45| id = ISBN 952-5503-16-X}}
Luokka:Logiikka
Luokka:Tietoteoria
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Hitsaus on ”osien liittämistä toisiinsa käyttämällä hyväksi lämpöä ja/tai puristusta siten, että osat muodostavat jatkuvan yhteyden.”[1] Lämmönlähteenä voidaan hitsauksessa käyttää sähkövirtaa, kitkalämpöä, liekkiä, lasersädettä tai elektronisuihkua. Hitsauksessa voidaan käyttää lisäainetta, jonka sulamislämpötila on likimain sama kuin perusaineella. Tärkein ero hitsaamisen ja juottamisen välillä on se, että juotettaessa vain juotos- eli liitosaine sulaa, mutta liitettävät kappaleet eivät.
Hitsausta käytetään uusien tuotteiden valmistamisessa ja erilaisten vaurioiden korjauksissa. Hitsaamalla voidaan myös päällystää kappaleita paksuilla ainekerroksilla. Tyypillisiä korjaushitsaussovelluksia ovat erilaisten repeämien ja halkeamien hitsaaminen ja valuvikojen korjaaminen. Uusia tuotteita valmistettaessa yleisiä sovelluskohteita ovat erilaisten levyjen, putkien, palkkien liitokset ja valmistus.
Erilaisia metalliseoksia, kuten alumiineja, teräksiä, sekä termoplastisia muoveja voidaan hitsata. Materiaalien, kuten terästen hitsattavuus[2], vaihtelee eri syistä johtuen. Jotkin materiaalit kuten titaani hapettuvat hyvin helposti ja vaativat erityisen hyvän suojan ilman sisältämältä hapelta. Toisiin materiaaleihin kuten valurautaan taas syntyy vaikeasti hallittavia sisäisiä muutoksia. Materiaalin voimakas lämpölaajeneminen vaikeuttaa hitsausta useimmilla menetelmillä.
Hitsaus synnyttää hitsin läheisyydessä muutoksia kappaleen materiaalin ainerakenteessa, esimerkiksi jännitystiloja ja muodonmuutoksia. Hitseihin itseensä voi jäädä haitallisia virheitä, kuten puutteita tunkeumassa tai muodossa, tai erilaisia epäpuhtauksien synnyttämiä huokosia ja sulkeumia.
Hitsauksen historiaa
Jo muinaisten egyptiläisten haudoista on löydetty esineitä ja astioita, joiden osia on liitetty toisiinsa hopeajuotoksella. Nämä juotokset ovat ensimmäisiä tunnettuja metallien yhteenliitoksia. Myös hitsaus on vanha liitosmenetelmä. On muun muassa löydetty miekkoja, joiden kovempi teräosa on liitetty ahjohitsauksella pehmeämpään runko-osaan. 1800-luvulla kehitettiin muunkinlaista liittämistä; venäläinen Nikolai Bernados kehitti vuonna 1882 niin kutsutun hiilikaarihitsauksen, jossa kahden elektrodin välille synnytetyn valokaaren avulla saatiin metalli sulamaan liitosta varten. Menetelmää käytettiin kappaleiden liittämiseen niittaamisen ohella.[3] 1900-luvulla on kehitetty menetelmät, jotka ovat johtaneet nykyaikaisen hitsauksen kehittymiseen.
Sulahitsaus
Sulahitsausmenetelmissä lisä- ja perusaine sulavat ja liittyvät toisiinsa sulana ja jähmettyvät jäähtyessään lopulliseen muotoonsa. Hitsisulan synnyttämiseen tarvittava lämpö tuotetaan valokaaren, kaasuliekin tai kemiallisen reaktion avulla. Sulahitsausprosesseissa hitsataan lähes aina käyttäen lisäainetta, joka täyttää hitsausrailon yhdessä railon reunoilta sulaneen perusaineen kanssa.
Kaarihitsaus

Kaarihitsaus menetelmiä ovat MIG/MAG-, TIG-, puikko-, plasma-, jauhekaari- ja kaasukaarimuottihitsaus. Kaarihitsauksen etuja ovat menetelmästä riippuen laitteiston edullisuus, saatavuus ja siirrettävyys. Kaarihitsauksella voidaan hitsata kaikkia tärkeimpiä metalleja. Kaarihitsauksella saavutetaan suhteellisen pieni lämmöntuonti ja kapea hitsi.
Sädehitsaus
Beam Welding

Sädehitsaus tarkoittaa suurienergiaisen säteen synnyttämän lämmön avulla tehtävää hitsausta. Hitsauksessa käytetään elektronisuihkua tai lasersäteitä. Näiden hitsausmenetelmien etuina on pieni lämmöntuonti ja siten vähäiset hitsausjännitykset ja muodonmuutokset. Toisaalta kapeaksi muodostuva hitsi vaatii tarkkaa railonvalmistusta ja säteen suuntausta ja lisäksi sädehitsaukseen tarvittavat laitteet ovat kalliita. Tavanomaisen ainoastaan sulattavan hitsauksen lisäksi hitsausta voidaan tehdä lävistävänä hitsauksena, säteen avulla saavutettavan suuren energiatiheyden ansiosta. Lävistävän hitsauksen avulla voidaan hitsata suuria ainevahvuuksia railon kuitenkin pysyessä kapeana. Erityisesti elektronisuihkuhitsauksella päästään suureen tunkeumaan. Sädehitsaus tapahtuu käytännössä aina tietokoneohjatuilla laitteilla ja hitsaustilan ympärillä on suojukset, jotka estävät säteiden pääsyn työympäristöön.
Kaasuhitsaus

Kaasuhitsauksessa hitsattavan aineen sulattamiseen tarvittava lämpö saadaan aikaan kaasuliekillä. Kaasuliekin toinen tehtävä on suojata hitsiä ilman hapettavalta vaikutukselta. Useimmiten palavana kaasuna käytetään asetyleenia, johon hitsauspolttimessa sekoitetaan happea palamisen tehostamiseksi. Kaasuliekistä tulee kuumempi, kun palamista tehostetaan puhtaan hapen avulla.
Kaasuhitsauksessa tarvitaan kaasupulloja, paineensäätimet, takaisku- ja takatulisuojat, letkut, hitsauspilli ja lisäainelankaa sekä asian mukaiset suojavarusteet.

Termiittihitsaus
Termiittihitsausta käytetään vielä nykyisinkin ratakiskoja toisiinsa liitettäessä. Termiittihitsaus kuuluu valusulahitsausmenetelmiin, jossa liitettävät osat valetaan kiinni toisiinsa. Menetelmässä sekoitetaan rautaoksidia (hematiittia) ja alumiinijauhetta toisiinsa ja seos sytytetään. Reaktio kestää 15–25 sekuntia, jonka jälkeen tuloksena on sulaa terästä, jota suojaa sula alumiinikuona. Reaktio tapahtuu hitsausrailossa, jonka kyljet sulavat osaksi hitsiä. Jotta varmistutaan sulan ja perusaineen (tässä kiskojen päät) yhtenäisestä liitoksesta, esilämmitetään perusaine hitsin läheltä n. 1000°C:een.
Puristushitsaus
Vastushitsaus

Vastushitsauksessa sähkövirta johdetaan kahden elektrodin avulla liitettävän kohdan läpi. Liitettävät kappaleet kuumenevat ja ne puristetaan voimakkaasti toisiaan vasten liitoskohdasta. Liittyminen tapahtuu liitoskohtien ollessa tahdasmaisessa tilassa. Vastushitsausta käytetään useimmiten ohutlevyjen hitsauksessa. Vastushitsauksen avulla on nopeaa ja vaivatonta liittää esim. auton korin tai sähkölaitteiden runkojen ohutlevyosia yhteen. Vastushitsausmenetelmiä ovat piste-, käsnä-, kiekko-, leimu- ja tyssähitsaus.
Ahjohitsaus
Ahjohitsaus tunnetaan myös nimellä pajahitsaus. Se on vanhin tunnettu hitsausmenetelmä. Ahjohitsauksessa metallikappaleet kuumennetaan ahjossa ja taotaan yhteen. Hitsauslämpötila on kuitenkin tavallista taontalämpötilaa huomattavasti korkeampi, tyypillisesti 50–90 prosenttia kappaleiden sulamislämpötilasta.
Kitkahitsaus
Kitkahitsausta käytetään perinteisesti esim. akselien ja tankojen liittämiseen. Tarvittava lämpö saadaan aikaan puristamalla liitospintoja vastakkain ja pyörittämällä niitä toisiinsa nähden. Pehmeäksi kuumenneet liitospinnat hitsautuvat yhteen, kun ne puristetaan voimakkaasti vastakkain. Kitkahitsaus on kiinteän tilan hitsausta, eli liitettävät materiaalit eivät sula hitsauksen aikana.
Vuonna 1994 patentoitiin uusi kitkahitsausprosessi, kitkahitsaus pyörivällä työkalulla tai kitkatappihitsaus.[4] Muut nimet ovat FS-hitsaus tai FSW-hitsaus, ) .

Tässä hitsauksessa pyörivä työkalu, jossa on profiloitu kärkiosa, pyörii ja tunkeutuu hitaasti kahden liitettävän kappaleen väliseen railoon. Liitettävien kappaleiden on oltava tiukasti toisiaan vasten, sillä railon paikka ei saa muuttua hitsauksen aikana. Hitsauslämpö syntyy kulutusta kestävän työkalun ja hitsattavien kappaleiden välisestä kitkalämmöstä sekä erityisesti hitsattavien kappaleiden voimakkaassa plastisessa muokkauksessa syntyvästä muodonmuutoslämmöstä. Kappaleet pehmenevät, mutta eivät sula. Liittyminen tapahtuu kiinteän tilan diffuusion vaikutuksesta työkalun ja vastimen välisessä, paineen ja lämpötilan alaisessa materiaalissa (kuva). Liitos jäähtyy työkalun takana ja muodostaa hitsin.
Etuina mainitaan muun muassa seuraavia asioita: ei lisäainetta eikä suojakaasua, helppo railonvalmistus, monipuoliset liitosten toteutusmahdollisuudet, olemattomat vetelyt (hitsausmuodonmuutokset), erinomaiset liitosten ominaisuudet, hyvä mittatarkkuus, työympäristöystävällisyys, toistettavuus ja soveltuvuus sarjatuotantoon.
Kitkahitsaus soveltuu erityisesti pehmeiden materiaalien kuten alumiinin ja kuparin hitsaukseen. Eniten sitä sovelletaan alumiinin hitsaukseen, esimerkiksi pursotteiden liittämiseen toisiinsa suurempien paneelien valmistuksessa. Muita hitsattuja alumiinituotteita ovat kotelot, vanteet, säiliöt ja rungot.
Tyypillinen yhdellä palolla hitsattava aineenpaksuus on noin 2–20 millimetriä. Paksumpia levyjä voidaan hitsata kahdella palolla, palko kummallekin puolelle. Ohuimmat menetelmällä hitsatut aineenpaksuudet ovat olleet 0,3 mm ja paksuimmat yhdellä palolla hitsatut aineenpaksuudet 50 mm.
Räjähdyshitsaus
Räjähdyshitsauksessa liitetään levyjä toisiinsa räjähdyksen aiheuttaman paineen avulla. Räjähdyshitsauksen avulla voidaan valmistaa myös eripariliitoksia, kuten teräs-alumiini.
Muut erilliset hitsausprosessit
Ultraäänihitsaus
Ultraäänihitsauksessa hyödynnetään pituussuuntaisia, ultraäänialueella värähteleviä aaltoja, joiden avulla energia siirretään hitsiin. Ultraääni tuotetaan pietsosähköilmiöön perustuvalla PZT-värähtelijällä, johon johdetaan korkeataajuista sähköä taajuusmuuttajasta. Syntynyt mekaaninen värähtely aiheuttaa hitsauspintojen nopean kuumenemisen. Sen ja kappaleisiin kohdistetun puristusvoiman johdosta kappaleiden liitospintojen materiaali sulaa ja saavutetaan yhtenäinen hitsi, jolla on usein sama lujuus kuin perusmateriaalilla. Ultraäänihitsausta voidaan käyttää muovien, keraamien ja metallien hitsaukseen. Menetelmä soveltuu myös eri sulamislämpötilan omaavien metallien liittämiseen. Tyypilliset sovellukset ovat sähkö- ja elektroniikkateollisuuden komponentit.
Muovien ultraäänihitsaus soveltuu parhaiten termoplastisille muovilaaduille. Tyypillisimpiä ultraäänihitsauksen käyttäjiä ovat elektroniikka-, auto- ja pakkausteollisuus sekä leikkikaluvalmistajat.
Muovihitsaus
Tyypillisimpiä hitsattavia muoveja ovat polyeteeni (PE), polypropeeni (PP). Muovia hitsattaessa kappaleet (ja mahdollinen täyteaine) lämmitetään ensin tiettyyn, muovityypille ominaiseen hitsauslämpöön. Hitsautuminen tapahtuu materiaalin jäähtyessä hitsauspaineen alaisena.
Puskuhitsaus
Puskuhitsauksessa kaksi muovikappaletta (tyypillisesti putkea) hitsataan yhteen kuumentamalla ensin puhdistettuja putken päitä kuumaa levyä vasten ja painamalla ne välittömästi yhteen. Hitsauspaine pidetään yllä tavallisesti hydraulisesti. Puskuhitsausta käytetään esim. pitkien vesijohtoputkien liittämiseen osista työmaalla. Puskuhitsattavat putket voivat olla melko paksujakin (esim. 800 mm), jolloin hitsaukseen käytettävät paineet ja puristusajat ovat vastaavasti pitkiä.
Kuumailmahitsaus
Kuumailmahitsauksessa muovikappaleita kiinnitetään yhteen kuumentamalla niitä kuumalla ilmalla ja syöttämällä kuumennettuun kohtaan täyteainelankaa. Kuumailmahitsausta käytetään esim. kaukolämpöputkien ulkokuorien (tyypillisesti polyeteeniä) korjaus- ja liitostöissä.
Ekstruuderihitsaus
Ekstruuderihitsauksessa muovikappaleita kiinnitetään yhteen kuten kuumailmahitsauksessa, mutta hitsauslangan sijaan täyteaine on ekstruuderilaitteen muodostamaa täyteainemassaa. Ekstruuderit tekevät täyteainemassan tavallisesti hitsauslangasta, joskus myös muovigranulaatista. Ekstruuderilla saadaan aikaan paksumpaa hitsaussaumaa kuin kuumailmahitsauksella.
Hybridihitsaus
Hybridihitsauksella ymmärretään kahden tai useamman hitsausprosessin yhdistämistä samaan prosessiin.
MIG-Laser-hybridihitsaus
Tässä yhdistyvät syvä tunkeuma ja tehokas lisäaineen tuotto. MIG-laser-hybridihitsausta on VTT:llä tutkittu useita vuosia ja sitä käytetään esim. telakoiden levylinjoilla ja autoteollisuudessa. Se soveltuu keskipaksujen materiaalien konepajahitsaukseen.
TIG-Plasma-hybridihitsaus
Putkenvalmistuksessa käytetään yleisesti TIG-plasma polttimia. Plasmalla saadaan laserin tapaan hyvä tunkeuma ja TIG-päällä esikuumennetaan tai jälkitasoitetaan plasmahitsiä.
Tandem-hitsaus
Tämä muistuttaa hybridihitsausta, mutta tässä on useampia saman hitsausprosessin polttimia kytketty peräkkäin. Tandem-MIG/MAG-hitsaus ja jauhekaari tandem ovat tyypillisiä esimerkkejä. Putkenvalmistuksessa käytetään TIG-trikatodipolttimia eli siinä on kytketty esim. kolme TIG-poltinta peräkkäin.
Hitsauksen automatisointi

CNC-hitsaus ja hitsausrobotti
CNC (, Tietokoneistettu numeerinen ohjaus)-ohjattu hitsaus.
Robotteja on kahta lajia: nivelvarsi- ja portaalityyppisiä. Nivelvarsirobotti muistuttaa usein ihmiskäsivartta ja sen päähän on liitetty varsinainen hitsausväline. Hitsausroboteilla suoritetaan usein MIG/MAG-, piste- tai laserhitsausta. Hitsausrobotteja käytetään muun muassa autoteollisuudessa autonkorin piste- ja laserhitsauksessa.
Nykyisin hitsauksen automatisoinnin kehittäminen on tärkein tekijä tuottavuuden parantamisessa.
Automatisoinnin kannalta tärkeimpiä ovat hitsauksen toistettavuus ja tasainen laatu. Tekijöiden taustalla on monia parametrejä, jotka on sovitettava kulloiseenkin hitsaustapahtumaan.
Hitsauksessa on mahdollista käyttää myös robottia avustajana. Tällöin robotti käsittelee hitsattavaa työkappaletta tuoden hitsattavan railon hitsarin ulottuville ja hitsauksen jälkeen pinoaa osavalmiin kappaleen edelleen lähetettäväksi. Tällainen joustava yhteistyö on myös mahdollista tehokkuuden parantamista haettaessa.
Työturvallisuus

Hitsaajalla on useita terveysriskejä. Hitsatessa käsitellään kuumia kappaleita, jotka voivat aiheuttaa vakaviakin palovammoja. Niiltä voidaan välttyä noudattamalla huolellisuutta, sekä käyttämällä nahkakäsineitä ja muita suojavaatteita. Hitsauspaikalla lentää usein kipinöitä, joilta on syytä suojautua niin mukavuuden kuin turvallisuudenkin vuoksi. Korvaan tai silmään päässyt kipinä voi pahimmillaan aiheuttaa näön tai kuulon menetyksen. Valokaari synnyttää kirkkaan valon ja lähettää UV-säteilyä. Näistä syistä hitsaajan varusteisiin kuuluvat maski, jossa on tummennettu lasi ja ihoa UV-säteilyltä suojaavat vaatteet. Vaatteiden on oltava heikosti syttyvää, sulamatonta materiaalia, mikä sulkee useimmat tekokuidut pois. Vaatteiden on suojattava myös UV-säteilyltä. Erilaiset hyvin lämpöä johtavat korut tai kellot voivat aiheuttaa palovammoja kuumetesaan jouduttuaan kosketuksiin hitsausroiskeiden tai hitsisauman kanssa.
Hitsatessa syntyy mitä erilaisimpia kaasuja. Kaasut voivat olla lähtöisin hitsattavasta materiaalista, hitsauslisäaineista tai hitsattavien kappaleiden epäpuhtauksista. Kaasujen hengittäminen voi aiheuttaa muun muassa erilaisia hengityselinoireita tai metallikuumeen. Tämän vuoksi hitsatessa on syytä huolehtia hyvästä ilmanvaihdosta. Usein hitsauskohteen lähelle järjestetään tehokas imuri. Joskus on syytä käyttää jopa raitisilmamaskia, ylipaineista kasvosuojusta, johon johdetaan puhdasta ilmaa.
Hitsatessa käytetään usein sähköä, mikä aiheuttaa työturvallisuusriskin. Suuret virrat aiheuttavat myös voimakkaita magneettikenttiä, mitä on epäilty syyksi siihen, että hitsareilla ja muilla työssään magneettikentille altistuvilla on tavallista suurempi riski sairastua ALS-tautiin[5].
Vialliset hitsauslaiteet ovat myös vaaratekijä. Suomessa on tapahtunut useita kuolemantapauksia, joissa viottuneissa tai väärissä olosuhteissa käytetyissä hitsauskojeissa on muodostunut vaarallinen jännite elektrodien välille. Erityisesti ESABin Bantam - tunnettu myös ns. lepakkomuuntajana (Bantam - Batman) on surullisenkuuluisa vauriotumaan siten, että verkkojännite voi päästä hitsauselektrodiin. Myös vuotava kaasu tai kaasupullon pettäminen voi aiheuttaa vakavan onnettomuuden.
Hitsaustyöt ovat tulitöitä, joita varten tarvitaan tulityölupa, jos niitä ei suoriteta asianmukaisella tulityöpaikalla.
Hitsausasennot
 ovat: jalkoasento, vaaka-asento, lakiasento, pystyasento ylöspäin, pystyasento alaspäin, alapiena-asento, yläpiena-asento. Hitsatessa putkia erilaisia asentoja ovat: pyörivä vaakaputki (jalkoasento), kiinteä pystyputki (vaaka-asento), kiinteä vaakaputki (pystyasento ylöspäin), kiinteä vaakaputki (pystyasento alaspäin), kalteva putki(pystyasento ylöspäin), pyörivä vaakaputki (alapiena-asento), pyörivä vaakaputki (alapiena-asento), kiinteä pystyputki (alapienaasento), kiinteä pystyputki (yläpiena-asento), kiinteä vaakaputki (pystyasento ylöspäin), kiinteä vaakaputki (pystyasento alaspäin). Yleisin hitsausasento on jalkoasento, jossa hitsaaja on liitettävän sauman yläpuolella ja katsoo alaspäin. Jalkoasento on nopein ja turvallisin hitsausasento.
[6]
Katso myös
Hitsaaja
Juottaminen
Kemppi, hitsauslaitevalmistaja
Lähteet

Aiheesta muualla

Citation error, replace with{{cite book| author = Antero Kyröläinen ja Juha Lukkari| title = Ruostumattomat teräkset ja niiden hitsaus| location = Helsinki| publisher = MET| year = 2002| id = ISBN 951-817-794-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lepola, Pertti; Makkonen, Matti| title = Hitsaustekniikat ja teräsrakenteet| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2005| id = ISBN 978-951-0-27158-2}}

*
Luokka:Metalliteollisuus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit