Botswanan tasavalta eli Botswana on noin kahden miljoonan asukkaan sisämaavaltio eteläisessä Afrikassa. Sen naapurit ovat Namibia lännessä, Sambia pohjoisessa, Zimbabwe idässä ja Etelä-Afrikka etelässä.[1] Botswana on afrikkalaisittain sangen vauras maa, eikä siellä ole köyhyyttä ja nälkää samassa mitassa kuin monissa muissa Afrikan maissa.[2] Talouskasvun perustana ovat timantit ja muut kaivannaiset.[3]
Maantiede, ilmasto ja luonto

Botswana on kooltaan 1100 kilometriä pohjoisesta etelään ja 960 kilometriä idästä länteen.[4]
Kalaharin autiomaa peittää lähes 85 prosenttia Botswanan pinta-alasta. Autiomaan pohjoispuolella on Okavangojoen suistoalue[4] ja itäpuolella Makarikarin suolaliejukko, joka on maailman laajimpia.[5] Idässä taas on omurambojen peittämää ylänköä, joka kohoaa 1200 metriin ennen Limpopon laaksoa, joka puolestaan laskee vähitellen 900 metristä 500 metriin merenpinnan yläpuolelle. Tärkeimmät joet ovat Okavango luoteessa ja Limpopo idässä.[6] Maan korkein kohta on Tsodilo Hill (1489 m).[1]
Tsodilon kalliomaalaukset ovat Unescon maailmanperintökohde.[7]
Botswanan ilmasto on puolikuiva. Ilmastossa voi erotella kaksi pääkautta. Kuuma kesä kestää lokakuusta maaliskuuhun, ja vähäiset sateet ajoittuvat kesäpuolelle vuotta, yleensä marraskuun ja maaliskuun välille. Tämän kauden alkupuoliskolla iltapäivähelteet ovat kovat, mutta sateita odottavat puiden lehdet puhkeavat samanaikaisesti antaen tarpeellisen varjon. Talvi alkaa toukokuussa, kun ruoho vielä on vihreää. Yöt alkavat kylmetä ja päivät ovat raikkaita ja aurinkoisia. Etelässä ja lännessä on yleisesti ottaen kuivempaa kuin pohjoisessa ja idässä. Oheinen Francistownin ilmastotaulukko kuvaa maan kosteampaa pohjois- ja itäosaa. Lännessä sademäärä jää noin puoleen tästä.[8]

Puoliaavikoilla on savanneja, korkeimmilla alueilla ruohomaita. Autiomaan eläimistö on parhaimmillaan hyvin runsas. Leijonat, leopardit, kirahvit ja lukuisat eri antilooppilajit elävät myös aavikolla.
Yli 17 prosenttia Botswanan pinta-alasta on rauhoitettu kansallispuistoiksi ja muiksi suojelualueiksi. Varsinaisia kansallispuistoja on neljä: Choben kansallispuisto, Makgadikgadijärvi, Nxai Panin kansallispuisto ja Kgalagadin kansallispuisto, joka jatkuu yhtenäisenä myös Etelä-Afrikan puolelle.[9] Kolme ensin mainittua sijaitsevat maan pohjois- ja koillisosassa, Kgalagadi sen lounaisnurkassa. Aivan Botswanan keskellä on Central Kalahari Game Reserve.[10]
Nisäkkäisiin, joita matkailijat tulevat katsomaan, kuuluvat elefantit, puhvelit, leopardit, gepardit, leijonat, kirahvit, seeprat, virtahevot, korvakoirat, beisat ja sarvikuonot.[11] Tunnetuimpia lintuja ovat kiljumerikotka, strutsi, flamingot, kuningastrappi, käärmekaulat, sihteeri ja kuningaskalastaja.[12] Tunnetuimpia matelijoita ovat krokotiilit, pytonkäärmeet, gekot, varaanit, kilpikonnat, viherkobra, mustamamba ja puffadderi.[13]
Tyypillisiä puulajeja ovat apinanleipäpuu, marula, mopanepuu, taatelipalmu, sykomori, keihäshaarapalmu, Garcinia livingstonei, makkarapuu Kigelia africana ja akaasialaji Acacia erioloba.[14]
Historia
Koska nykyinen Botswanan valtio sijaitsee keskellä eteläistä Afrikkaa, sen varhaiselle historialle ovat leimallisia muuttoliikkeet ja kansainvaellukset ympäröiviltä alueilta. Alueella pisimpään asunut kansanryhmä on vähemmistönä elävät sanit, eli entiset busmannit. Arkeologiset löydöt viittaavat jatkuvaan asutukseen vuosina 17000 eaa. – 1650. Bantukieliä puhuvat viljelijäkansat asettuivat alueelle suunnilleen vuosina 190–450. Setswanaa puhuvien nykyisten asukkaiden esi-isät tulivat Limpopojoen yläjuoksulta 1400- ja 1500-luvuilla.[15]
Batswana-kansa muodosti Bangwaton heimokuningaskunnan, joka liitettiin Brittiläiseen imperiumiin 31. maaliskuuta 1885. Batswanojen alueen eteläosa liitettiin Kapmaahan ja sittemmin Etelä-Afrikkaan, pohjoisosasta tehtiin Betšuanamaan protektoraatti.[3]
Betšuanamaa itsenäistyi nimellä Botswana vuonna 1966, ja sen johtoon nousi itsenäisyysliikkeen keskushahmo ja päällikkösuvun perillinen Seretse Khama. Khama hallitsi maata kuolemaansa asti (1980) ja hänen jälkeensä presidentiksi nousi varapresidentti Quett Masire, joka vetäytyi virasta vuonna 1998 ja jätti tehtävän puolestaan varapresidentilleen Festus Mogaelle. Mogae valittiin uudestaan vuoden 1999 presidentinvaaleissa. Mogae vetäytyi vuonna 2008, ja seuraajaksi tuli Seretsen poika Ian Khama.[16] Kenraali Ian Khama, nykyinen Botswanan presidentti, on saanut jatkokoulutuksensa Englannissa valkoihoisen englantilaisen äitinsä perintönä.
Politiikka
Botswana on ollut itsenäistymisestään asti monipuoluedemokratia. Presidentillä on vahva asema ja hän johtaa hallitusta ja nimittää itse varapresidenttinsä. Presidentti valitaan välillisillä vaaleilla viiden vuoden kaudeksi, korkeintaan kahdeksi kaudeksi.[1]
Parlamentti on kaksikamarinen: ylähuoneessa on kahdeksan tärkeimpien heimojen päällikköä ja seitsemän vaihtuvaa jäsentä, joiden joukossa on neljä vaaleilla valittua alipäällikköä ja kolme muiden 12 jäsenen valitsemaa jäsentä. Ylähuoneen rooli on lähinnä neuvoa antava.[1]
Parlamentin alahuoneessa eli kansalliskokouksessa on 57 vaalilla valittua ja neljä suurimman puolueen nimittämää jäsentä. Kaksi jäsentä, presidentti ja valtakunnansyyttäjä kuuluvat kansalliskokoukseen virkansa puolesta. Vuoden 2009 vaalien jälkeen hallitsevalla Botswanan demokraattisella puolueella (BDP) on 45 edustajaa kansalliskokouksessa. Kansalliskokouksessa opposition muodostavat Botswanan kansallinen rintama (BNF, 6 paikkaa) ja Botswanan kongressipuolue (BCP, 4 paikkaa) ja muut, kaksi paikkaa.[1] Opposition kannatus on pääosin kaupungeissa, BDP:n maaseudulla.
Ulkopolitiikassa Botswana on painottanut lähialueyhteistyötä Eteläisen Afrikan kehitysyhteisö SADC:n keskuudessa.[17]
Hallinnollinen jako

Botswana jakautuu yhdeksään alueeseen (district):
Central District
Ghanzi
Kgalagadi
Kgatleng
Kweneng
North-East District
North-West District
South-East District
Southern District
Chobe ja Ngamiland yhdistyivät North-West-nimiseksi alueeksi vuonna 2001.
Talous

Vuonna 1967, vuosi itsenäistymisen jälkeen, Botswanasta löydettiin suuri timanttiesiintymä. Ennen kaivoksen avaamista Botswanan kansantuote henkeä kohti oli 80 dollaria, ja maa eli lähinnä maataloudesta. Vuonna 2008 bruttokansantuote lähestyi 6000 dollaria henkeä kohti, mikä oli neljä kertaa Kongon vastaava luku ja yli kaksi kertaa Angolan bruttokansantuote.[18] YK:n kehitysohjelma UNDP:n laskemalla inhimillisen kehityksen indeksiksillä (Human Development Index, HDI) mitattuna Botswana on sijalla 125 yhteensä 185 arvioidusta maasta.[19]
Botswanan talous on läheisesti sidoksissa Etelä-Afrikkaan ja perustuu paljolti karjankasvatukseen ja kaivostoimintaan. Timanttien kauppa kattaa noin kolmanneksen bruttokansantuotteesta ja 70–80 prosenttia vientituloista.[1] De Beersin timantti-, kupari- ja mangaanikaivokset tuottivat 1980-luvulla puolet maan vientituloista.[18]
Botswana pyrkii monipuolistamaan tulonlähteitään. Turismi keskittyy ohjattuihin, usein varsin hintaviin safareihin.[20]
Maatalouden tärkeimpiä tuotteita ovat karjataloustuotteet, durra, maissi, hirssi ja erilaiset pavut.[17]
Liikenne
Vaikka maa on harvaan asuttu, sen liikenneyhteydet ovat kohtuulliset. Päällystetty maantie yhdistää kaikki suurimmat kaupungit ja provinssien pääkaupungit. Trans-Kalahari Highway -niminen valtatie tarjoaa yhteyden Namibian Walvis Bayhin ja Etelä-Afrikan Gautengin provinssiin.[17]
Kansallinen rautatieyhtiö Botswana Railways ylläpitää 888kilometrin pituista rautatieverkkoa. Päärata on 640kilometriä pitkä, se alkaa Zimbabwen puolelta ja kulkee Botswanassa Francistownin ja Gaboronen kautta Etelä-Afrikan rajalle. Lisäksi on olemassa kaksi sivurataa. Rataverkko on suunniteltu lähinnä tavaraliikennettä varten, ja siinä kulkee ennen kaikkea kaivosteollisuuden tuotteita. Keväällä 2009 Botswana Railways ilmoitti keskeyttävänsä matkustajaliikenteen toistaiseksi.[21]
Lentoyhtiö Air Botswana lentää kotimaanlentojen lisäksi Etelä-Afrikkaan ja Zimbabween.[22]
Väestö
Noin 80 prosenttia Botswanan väestöstä on batswanoja (tswanoja), joiden äidinkieli on tswana. Muita afrikkalaisperäisiä etnisiä ryhmiä ovat kalangat, basarwat ja kgalagadit.[1] Eurooppalaisperäisiä on väestöstä noin prosentti. Noin 71 prosenttia väestöstä on kristittyjä, muista suuri osa perinteisen animismin harjoittajia.
Vuonna 2007 lukutaitoisten osuus 15 vuotta täyttäneistä oli 83 prosenttia.[19]
Botswanan HIV-tilanne on yksi maailman synkimmistä: vuonna 2007 arvioitiin, että 23,9 prosenttia aikuisväestöstä on saanut viruksen.[1] Vuonna 2004 viruksen kantajia oli 37,4 prosenttia, sitä ennen vieläkin enemmän.[16] Vain Swazimaassa HI-viruksen esiintyvyys on suurempaa. YK:n tilastointia on kuitenkin kritisoitu, ja maan kansallisten arvioiden mukaan HIV-viruksen kantajia oli vuonna 2004 vain 17 prosenttia, eikä väkilukukaan ollut pienentynyt vaan kasvanut.[23] Vuonna 2011 keskimääräinen eliniänodote oli 58 vuotta. Tartuntataudeista HIV:n jälkeen yleisimmät ovat bakteeriperäinen ripuli, A-hepatiitti, lavantauti ja malaria.[1]
Kulttuuri ja media
Botswanalainen musiikki on paljolti kansanmusiikkia ja popmusiikkia. Kuorolaululla on vahvat perinteet, ja muukin laulaminen on luonteva osa jokapäiväistä elämää.[24]
Radio on Botswanassa tärkeä media. Televisio tuli maahan vasta vuonna 2000. Sanomalehtiä luetaan lähinnä kaupunkialueilla.[20]
Valtio omistaa sanomalehden, kansallisen televisioaseman (BTV) ja yleisradioverkon. Sen lisäksi Botswanassa ilmestyy yksi päivittäinen ja seitsemän viikoittaista yksityistä sanomalehteä. Maassa on myös kolme yksityistä radioasemaa. Yksityinen televisioasema näkyy Gaboronen alueella. Internet-palveluntarjoajia on 22 ja kännykkäoperaattoreita kolme, ja niiden verkot kattavat suurimman osan maasta.[17]
Suosittu Mma Ramotswe -kirja- ja televisiosarja sijoittuu Botswanaan, mutta sen kirjoittaja Alexander McCall Smith syntyi ja varttui Rhodesiassa, nykyisessä Zimbabwessa, lähellä Botswanan rajaa.[25]
Urheilu
Botswanan suosituin urheilulaji on jalkapallo,[26] mutta myös muun muassa kriketti, jota on pelattu maassa jo 1800-luvulta lähtien[27] ja yleisurheilu ovat saavuttaneet maassa suosiota. Botswana on osallistunut olympialaisiin vuoden 1980 kisoista lähtien ja saavuttanut yhden mitalin: Lontoossa 2012 Nijel Amos sijoittui 800 metrin juoksussa hopealle.[28]
Botswanan jalkapallomaajoukkue on osallistunut MM-kisojen karsintoihin neljästi vuoden 1994 kisoista lähtien, mutta ei ole selviytynyt kertaakaan lopputurnaukseen saakka. Joukkueen on ollut parhaimmillaan FIFA-rankingin 93. sijalla.[29]
Perinteisempien urheilulajien lisäksi myös bridge on tunnettu laji Botswanassa. Maalla on oma bridgeliitto, johon kuuluu lähes 900 pelaajaa.[30] Vuonna 2008 Englannin bridgeliiton edustaja kävi Botswanassa opastamassa paikallisia lajin harrastajia.[26]
Tunnettuja botswanalaisia urheilijoita ovat muun muassa yleisurheilijat Gable Garenamotse, Kabelo Kgosiemang ja Amantle Montsho, joista viimeksi mainittu voitti 400 metrin juoksun maailmanmestaruuden vuonna 2011.
Lähteet

Aiheesta muualla

 – Botswanan yliopiston portaali Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:43 Afrikka

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Tarke eli diakriittinen merkki ( ’erottava’) on kirjaimen lisuke, joka tavallisimmin esiintyy kirjaimen ylä- tai alapuolella joko hieman siitä erillään tai sitä osittain koskettaen. Toisinaan tarke voi asemoitua kirjaimen keskelle tai viereenkin. Eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa yleisiä yläpuolisia tarkkeita ovat treema ( ¨ ), niin sanotut aksentti- eli korkomerkit akuutti ( ´ ), gravis ( ` ) ja sirkumfleksi ( ˆ ) sekä hattu ( ˇ ). Alapuolisia tarkkeita ovat sedilji ( ¸ ) ja ogonek ( ˛ ).
Tyypillisesti tarke osoittaa tavanomaisesta poikkeavaa ääntämystä, mutta joskus tarkkeella erotetaan toisistaan kahden erimerkityksisen sanan kirjoitusasut, vaikkei ääntämyksellistä eroa ole[1] (esimerkiksi ranskassa sekä konjunktio ou ’tai’ että adverbi où ’missä’ ääntyvät /u/).
Kirjainta, johon tarke liittyy, kutsutaan kanta- tai perusmerkiksi. Tavallisesti tarke hahmottuu kirjaimen osaksi, mutta teknisessä mielessä se voi olla erillinenkin merkki, ja sen kantamerkkinä voi toimia myös sellainen kirjain, johon jo liittyy jokin toinen tarke.[2] Esimerkiksi vietnamissa yhteen vokaalikirjaimeen voi usein liittyä kaksi tarketta, joista toinen osoittaa vokaalin laatua ja toinen toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua.[3]
Käyttö
Tarkkeiden käyttötavat ovat paljolti kielikohtaisia. Samaa tarketta voidaan käyttää erilaisiin tarkoituksiin eri kielissä – tai samassakin kielessä eri tilanteissa. Esimerkiksi vokaalin yläpuolelle sijoittuva akuutti osoittaa espanjassa tavallisesti sanapainoa, mutta unkarissa vokaalin ääntymistä pitkänä[1] (mihin joskus liittyy myös äännearvon muuntuminen). Toisaalta samaa äänteellistä piirrettä voidaan eri kielissä merkitä erilaisella tarkkeella. Esimerkiksi soinnitonta postalveolaarista frikatiivia [ʃ] eli niin sanottua suhu-s:ää merkitään muun muassa suomessa ja tšekissä lisäämällä S/s-kirjaimen yläpuolelle hattu (Š/š), mutta turkissa lisätäänkin kirjaimen alle sedilji (Ş/ş).
Tavallaan kielikohtaista on myös, milloin jokin kirjaimen osa mielletään tarkkeeksi. Esimerkiksi saksassa kirjainten Ä/ä, Ö/ö ja Ü/ü pisteitä pidetään tarkkeina, joiden esiintyminen tavallisimmin aiheutuu kielen taivutusopillisesta vokaalivaihtelusta (umlaut). Saksan kielessä näitä tarkkeellisia kirjaimia pidetään pelkkinä A/a:n, O/o:n ja U/u:n muunnelmina, ja esimerkiksi aakkostettaessa A/a ja Ä/ä ovat keskenään samanarvoisia. Sen sijaan suomessa ja ruotsissa Ä/ä ja Ö/ö (sekä Å/å) ovat itsenäisiä kirjaimia, jotka aakkostetaan erikseen. Niinpä suomessa Ä/ä:n pisteitä ei tavallisesti mielletä tarkkeeksi (sen enempää kuin esimerkiksi pienaakkosen i pistettä), vaan niitä pidetään kirjaimen elimellisenä osana. Kansainvälisestä näkökulmasta Ä/ä kuitenkin helposti hahmottuu treema-a:ksi[4] – samoin kuin suomalainen lienee taipuvainen pitämään vaikkapa islannin Á/á-kirjainta vain akuutti-a:na.
Tarkkeet tietokoneissa
Tietotekniikassa tarkkeet voidaan toteuttaa useilla vaihtoehtoisilla tavoilla. Tavallisinta on käyttää niin sanottuja koostemerkkejä eli valmiita tarkkeen ja kantamerkin yhdistelmiä, mutta tarkkeet voivat olla teknisessä mielessä erillisiäkin merkkejä, jotka asemoituvat kantamerkin kohdalle.
Varhaisissa tietokoneiden merkistöissä tarkkeita oli käytettävissä niukasti tai ei lainkaan. Kun esimerkiksi ASCII-merkistö kehitettiin ensisijaisesti amerikanenglantia varten, tarkkeelliset kirjaimet jäivät tilanpuutteen takia pois, sillä 7-bittisessä merkistössä oli vain 128 merkkipaikkaa, joihin piti saada sopimaan englannin suur- ja pienaakkosten lisäksi numerot 0–9, tärkeimmät väli- ja erikoismerkit sekä joukko teknisiä ohjauskoodeja. Tarkkeellisia kirjaimia oli kuitenkin mahdollista tulostaa paperille hieman kirjoituskoneiden tapaan niin, että kantamerkki ja erillinen tarkkeenomainen lisämerkki asemoituivat päällekkäin:[5]
a + ` → à (a ja gravis)
a + ^ → â (a ja sirkumfleksi)
n + ~ → ñ (n ja tilde).
Joissain tapauksissa ASCII-merkistöstä puuttuva tarkemerkki voitiin korvata sitä muistuttavalla välimerkillä:[5]
a + ' → á (kantamerkin päälle tulostettu heittomerkki muistutti akuuttia)
a + " → ä (kantamerkin päälle tulostettu lainausmerkki muistutti treemaa)
c + , → ç (kantamerkin alle tulostettu pilkku muistutti sediljiä).
Näyttöpäätteiden yleistyessä tämä ratkaisu kävi riittämättömäksi, joten ASCIIn pohjalta alettiin kehittää laajempia, 8-bittisiä merkistöjä, joihin mahtui myös tarkkeellisia kirjaimia koostemerkkeinä. Kaikkia eri kielten tarvitsemia koostemerkkejä ei kuitenkaan voitu sisällyttää 8-bittiseenkään merkistöön vaan tarvittiin useita rinnakkaisia merkistöjä, joissa oli tarjolla eri kieliryhmille sopiva valikoima tarkkeellisia kirjaimia. Esimerkiksi länsieurooppalaiseen Latin 1 -merkistöön sisällytettiin muun muassa Suomessa tarvittavat Å/å, Ä/ä ja Ö/ö, mutta siitä jäivät pois joissain vierassanoissa esiintyvät Š/š ja Ž/ž. Itäistä Keski-Eurooppaa varten kehitettyyn Latin 2 -merkistöön taas sisältyvät sekä Ä/ä ja Ö/ö että Š/š ja Ž/ž, mutta siitä puuttuu ruotsin kirjoittamiseen tarvittava Å/å.
Unicode-merkistö on suunniteltu niin, että siinä on tilaa kaikille maailman kielissä käytetyille kirjoitusmerkeille, ja se pyrkii tarjoamaan vastineen jokaiselle vanhemmissa merkistöissä esiintyvälle merkille. Unicodeenkaan ei silti ole katsottu tarpeelliseksi lisätä enää uusia tarkkeen ja kantamerkin yhdistelmiä, joita ei vanhemmissakaan merkistöissä esiinny ja joita ehkä tarvitaan vain joissain erikoistilanteissa. Sen sijaan Unicode tarjoaa yhdistyviä tarkkeita, jotka voidaan liittää periaatteessa mihin tahansa kantamerkkiin, niin että yhdistelmä näyttää tarkkeelliselta kirjaimelta. Yhdistyvien tarkkeiden käyttöä on tosin rajoittanut se, että kaikki ohjelmistot tai fontit eivät tue niitä kunnolla.
Suomalaisessa tietokonenäppäimistössä on varta vasten koostemerkkien Å/å, Ä/ä ja Ö/ö näppäimet, ja muita koostemerkkejä voidaan tuottaa tarkenäppäinten avulla. Vanhastaan suomalaisessa näppäimistössä on ollut yksi tarkenäppäin akuutti- ja gravis-kirjainten tuottamiseksi sekä toinen treema-, sirkumfleksi- ja tilde-kirjainten tuottamiseksi.[6] Laajennettu suomalainen näppäimistö lisää valikoimaan koko joukon muita tarkkeita, kuten Š/š- ja Ž/ž-kirjainten tuottamiseen tarvittavan hatun.
Tavanomaisia tarkkeita
Alla esitellään ensisijaisesti eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa latinalaisten, kreikkalaisten tai kyrillisten kirjainten kanssa esiintyviä tavanomaisia tarkkeita, joita latinalaisiin kirjaimiin usein voidaan liittää laajennetun suomalaisen näppäimistön tarkenäppäimiä käyttäen (eksoottisemmissa kielissä tai erikoisalojen merkinnöissä esiintyvät tarkkeelliset kirjaimet eivät tosin aina ole tällä tavalla tuotettavissa, etenkään jos niitä ei ole saatavilla koostemerkkeinä). Tieteellisessä tarkekirjoituksessa voi esiintyä monenlaisia muitakin tarkkeita.
Pistetarkkeita
 Treema eli yläpuolinen pistepari (Ä/ä, Ë/ë)

Treemassa ( ’aukko, nopan silmä’) eli yläpuolisessa pisteparissa yhdistyy kaksi typografista perinnettä. Kreikan kielestä latinan välityksellä mm. ranskaan, hollantiin ja osin englantiinkin on periytynyt treeman käyttö diereesinä ( ’jako’) eli erokepisteinä, joilla osoitetaan, että kaksi peräkkäistä vokaalimerkkiä eivät äänny yhtenä kokonaisuutena (diftongina tai pitkänä vokaalina) vaan niiden välissä on tavuraja: , ,  (myös cooperation tai co-operation). Samaan tapaan treemalla voidaan merkitä myös yksittäinen vokaalimerkki tavua muodostavaksi, kuten erisnimessä Brontë [bɹɒn.tɪ], jossa englannin kielen normaalien oikeinkirjoitussääntöjen mukaan e-kirjain olisi mykkä.
Saksan kielessä kirjaimiin A/a (→ Ä/ä), O/o (→ Ö/ö) ja U/u (→ Ü/ü) liittyvä pistepari sen sijaan on saanut alkunsa alun perin kantamerkin perään ja myöhemmin sen yläpuolelle lisätystä e-kirjaimesta (ae, oe, ue), jolla merkittiin etuvokaaleja. Saksassa nämä etuvokaalit esiintyvät tavallisimmin umlaut-ilmiön vaikutuksesta substantiivien monikkomuodoissa (esimerkiksi Mann: Männer, Hut: Hüte) ja eräissä verbien taivutusmuodoissa, mutta on myös sanoja, joissa ne esiintyvät perusmuodossakin (esimerkiksi schön, grün).  Saksalaisen mallin mukaan treemaa käytetään etuvokaalin tunnuksena myös monessa sellaisessa kielessä, kuten suomessa, joissa vastaavanlaista taivutusopillista vokaalinmuunnosta ei esiinny. Suomessa samoin kuin ruotsissakin ä ja ö on lisätty aakkosten loppuun, mutta saksassa niitä kuten ü:täkään ei pidetä aakkostuksen kannalta eri kirjaimina.
Toisinaan treemalla voidaan merkitä muunkinlaista äännearvon muutosta, sillä esimerkiksi kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa treema osoittaa vokaalin ääntyvän oletusarvoa keskempänä. Samaan tapaan albaniassa Ë/ë on välisen keskivokaalin [ə] merkki. Venäjän kielessä puolestaan kyrillinen kirjain Ё/ё (jo) ääntyy etuvokaalin sijasta takavokaalina – tosin se tavallisesti korvataan etuvokaalisella kirjaimella Е/е (je) sillä lukijan oletetaan tuntevan oikean ääntämyksen ilman tarkettakin.
Treemallisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä, joka sijaitsee Å-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ë
 Yläpuolinen piste (Ȧ/ȧ, İ/i)
Yläpuolisella pisteellä voi olla monenlaisia tarkoituksia. Esimerkiksi liettuassa Ė/ė-kirjain osoittaa pidentynyttä vokaaliäännettä [eː], kun taas puolassa Ż/ż-kirjain merkitsee soinnillista retrofleksistä frikatiivia [ʐ].
Myös pienen i:n – ja sen muunnelmana syntyneen j:n – piste on oikeastaan alun perin ollut tarke, vaikka sillä ei osoitettu mitään erityistä ääntämystä vaan pyrittiin ainoastaan helpottamaan kirjaimen hahmottamista. Vaikka piste on vakiintunut elimelliseksi osaksi i:n ja j:n pienaakkosellista muotoa, se tavallisesti syrjäytyy, jos kantamerkin yläpuolelle lisätään jokin muu tarke. Suuraakkonen puolestaan on yleensä pisteetön, mutta turkin kielessä piste lisätään i-kirjaimen suuraakkoselliseenkin vastineeseen (İ), sillä tavanomainen suuraakkonen I kytkeytyy pisteettömään pienaakkoseen ı [ɯ] (joka ääntyy muuten suunnilleen samoin kuin [u], mutta laveana eli huulet samassa asennossa kuin [i]-äänteessä).[7]
Yläpuoliselle pisteelle on laajennetussa suomalaisessa näppäimistössä varattu kaksikin vaihtoehtoista tarkenäppäintä, joten yläpisteellisen kirjaimen voi kirjoittaa painamalla ensin joko pisteen tai yhdysviivan näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ȧ
 +  → ȧ
 Alapuolinen piste (Ạ/ạ)
Alapuolisella pisteellä merkitään vietnamissa erityistä matalaa pysähtyvää toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua. Lisäksi alapuolista pistettä käytetään tieteellisissä yhteyksissä muun muassa arabian ja eräiden intialaisten kielten tarkekirjoituksessa.
Alapisteellisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin pisteen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ạ
Aksentti- eli korkomerkkejä
Nimitys aksenttimerkki ( ’korko, korostus, äänenpaino’) viittaa varsinaisesti kolmeen muinaiskreikassa sävelkulkua osoittaneeseen tarkkeeseen eli akuuttiin, gravikseen ja sirkumfleksiin. Erityisesti akuuttiaksentista voidaan joskus puhua epätäsmällisesti pelkkänä aksenttimerkkinä. Toisinaan aksenteiksi voidaan kutsua mitä tahansa tarkkeita.
Ranskan kielen arkisessa typografiassa aksenttimerkkejä käytetään joskus vain pienaakkosten yhteydessä. Tämä käytäntö on pitkälti perua kirjoituskoneiden aikakaudelta, jolloin tarkkeen lisääminen suuraakkosen yläpuolelle saattoi olla typografisesti ongelmallista. Ranskan akatemia on kuitenkin linjannut, että tarkkeet kuuluu merkitä myös suuraakkosiin.[8]
 Akuutti (Á/á)

Akuutti ( ←  ’terävä, korkea’) on oikealle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Muinaiskreikassa akuutilla merkittiin nousevaa sävelkulkua, ja vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Nykykreikassa ja muun muassa espanjassa akuutilla merkitään sanapainoa, mutta espanjassa akuuttia käytetään myös keskenään samanlaisten sanojen kirjoitusasujen erottamiseen, ja kysymyssanoissa on aina akuutti (que ’joka, mikä, että, kuin’, mutta qué ’mikä? millainen? kuinka?’). Joissain muissa kielissä, kuten unkarissa ja tšekissä, akuutti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä painotuksesta riippumatta, ja puolassa taas konsonanttiin liittyvä akuutti osoittaa sen ääntyvän liudentuneena.
Ranskan kielessä akuutti () esiintyy vain kirjaimessa É/é. Se ääntyy aina laveana puolisuppeana etuvokaalina [e], kun taas tarkkeettoman e-kirjaimen äännearvo vaihtelee ympäristön mukaan.
Akuutillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä, joka sijaitsee näppäimistön ylärivillä plus-näppäimen oikealla puolella, ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → á
 Gravis (À/à)

Gravis ( ←  ’painava, matala’) on kuin akuutin peilikuva eli vasemmalle kallistuva pieni vinoviiva kantamerkin yläpuolella. Akuutin tavoin se periytyy muinaiskreikasta, jossa sillä merkittiin laskevaa sävelkulkua; vastaavanlaisessa merkityksessä sitä käytetään nykyään muun muassa vietnamissa. Graviksella voidaan merkitä myös sanapainoa tai avointa vokaalia.
Ranskassa gravis () esiintyy tavallisimmin kirjaimessa È/è, jolla merkitään suomen e:n ja ä:n välistä äännettä [ɛ]. Lisäksi muutamissa sanoissa gravista käytetään erottamaan samoin ääntyvien sanojen kirjoitusasut toisistaan: esimerkiksi a on omistusverbi (jollakulla on jotain), mutta à prepositio; vastaavasti ou on konjunktio ’tai, vai’, mutta où adverbi ’missä’ (kumpikin sana ääntyy pyöreänä suppeana takavokaalina [u]).
Gravis-kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä vaihtonäppäimen (Shift) kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → à
 Sirkumfleksi (Â/â)

Sirkumfleksi ( ←  ’ympäri taivutettu’) on syntynyt akuutin ja graviksen yhdistelmänä ja muistuttaa ylöspäin osoittavaa nuolenkärkeä (tosin muinaiskreikan sirkumfleksi muuntui Bysantin aikana kaarevaksi tai aaltoviivan näköiseksi: ᾶ, vrt. tilde; tätä merkintätapaa käytetään siksi vanhojen kreikankielisten tekstien tieteellisissä laitoksissa). Alkujaan sirkumfleksillä merkittiin sävelkulkua, joka ensin nousi ja sitten laski, mutta sillä voidaan merkitä myös korkeaa sävelkulkua tai puolipitkää vokaalia.
Ranskan kielessä sirkumfleksi on lähinnä äännehistoriallinen muistomerkki, josta voi päätellä, että vokaalin perästä on pudotettu pois mykäksi muuttunut s-kirjain (esim. hôtel ← hostel ’hotelli’, île ← isle ’saari’) tai toisinaan että vokaalin edestä on poistettu jokin toinen vokaali (sûr ← seur ’turvallinen’).[9] Tosin vuonna 1990 uudistettujen oikeinkirjoitussuositusten mukaan sirkumfleksi voidaan î:n ja û:n päältä usein jättää pois.[10]
Esperantossa sirkumfleksi osoittaa oletusarvosta poikkeavaa ääntämystä kirjaimissa Ĉ/ĉ [ʧ], Ĝ/ĝ [ʤ], Ĥ/ĥ [x], Ĵ/ĵ [ʒ] ja Ŝ/ŝ [ʃ].
Sirkumfleksillisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → â
 Hattu (Š/š, Ď/ď, Ľ/ľ)

Tšekkiläisestä oikeinkirjoituksesta periytyvä hattu ( [ˈɦaːtʃɛk] ’hakanen’) on kehittynyt yläpuolisesta pisteestä eikä siis ole alkujaan varsinainen korkomerkki, mutta tavallisesti se muistuttaa ylösalaista sirkumfleksiä eli alaspäin osoittavaa nuolenkärkeä. Joskus hattu muistuttaa pikemminkin kirjaimen perään lisättyä heittomerkkiä (’), mutta tällöin se tulkitaan saman tarkkeen typografiseksi muunnelmaksi.
Tyypillisesti hattu merkitsee sibilantin yhteydessä, että se ääntyy postalveolaarisena eli niin sanotusti suhuäänteenä, ja muunlaisen konsonantin yhteydessä liudentumista. Kiinan kielen siirtokirjoituksessa hatulla voidaan merkitä sävelkulkua, joka ensin laskee ja sitten nousee.
Hatullisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin heittomerkin näppäintä (joka sijaitsee Ä-näppäimen oikealla puolella) yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → š
 Kaksoisakuutti (Ő/ő)
Nimestään huolimatta kaksoisakuuttikaan ei kirjaimellisesti ottaen ole korkomerkki vaan eräänlainen akuutin ja treeman (¨) risteytys, jolla unkarissa osoitetaan etuvokaalien Ü/ü ja Ö/ö ääntyminen pitkänä.
Kaksoisakuutillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin Å-kirjaimen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ő
Kaarevia ja viivamaisia tarkkeita
 Tilde eli aaltoviiva (Ã/ã, Ñ/ñ)

Tilde eli aaltoviiva on kehittynyt n-kirjaimesta, joka on alettu kirjoittaa sitä edeltäneen kirjaimen yläpuolelle (vrt. ogonek). Tyypillisesti tilde merkitsee Ñ/ñ-kirjaimen yhteydessä liudennusta ja vokaalin yhteydessä nasaaliäännettä. Viron kielessä kirjain Õ/õ merkitsee kuitenkin laveaa puolisuppeaa takavokaalia [ɤ] (eli laveana ääntyvää o:ta) ja koltansaamessa taas laveaa puolisuppeaa keskivokaalia [ɘ].
Tildellisen kirjaimen voi suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ã
 Yläpuolinen ympyrä (Å/å, Ů/ů)
Yläpuolinen ympyrä on suomalaisittain tuttu etenkin ruotsin, tanskan ja norjan kirjaimesta Å/å (äännearvoltaan pyöreä takavokaali, joka voi olla puolisuppea [oː] tai puoliväljä [ɔ]). Tšekin kielessä esiintyvä Ů/ů ääntyy perusmuotoisessa sanassa samoin kuin Ú/ú pidentyneenä pyöreänä suppeana takavokaalina [uː], mutta taivutetussa sanassa se muuttuu lyhyeksi puolisuppeaksi takavokaaliksi [o].
Ympyrällisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin Å-kirjaimen näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ů
 Lyhyysmerkki (Ă/ă)
Lyhyysmerkki eli breve on ylöspäin avautuva puoliympyrän kaari, joka asemoituu kirjaimen yläpuolelle. Sen perustehtävä on osoittaa vokaalin ääntyvän lyhyenä riippumatta siitä, onko se painollinen. Romanian kielen kirjain Ă/ă on välisen keskivokaalin [ə] merkki, ja turkissa puolestaan kirjain Ğ/ğ on itsessään mykkä mutta osoittaa edeltävän vokaalin ääntyvän pitkänä.
Lyhyysmerkillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin heittomerkin näppäintä (joka sijaitsee Ä-näppäimen oikealla puolella) yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ă
 Pituusmerkki (Ā/ā)

Pituusmerkki eli makron on kirjaimen yläpuolelle asemoituva vaakaviiva, joka tyypillisesti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä. Kiinan kielen siirtokirjoituksessa pituusmerkki voi osoittaa tasaista sävelkulkua.
Pituusmerkillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin treeman tarkenäppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ā
 Poikkiviiva (Ł/ł, Đ/đ)

Poikkiviiva voi olla vino, kuten puolan kirjaimessa Ł/ł [w] ja tanskan kirjaimessa Ø/ø (ns. tanskalainen ö), tai vaakasuora, kuten saamelaiskielten kirjaimissa Đ/đ, Ǥ/ǥ ja Ŧ/ŧ.
Poikkiviivaa ei pidetä varsinaisena tarkkeena, sillä Unicode-merkistössä poikkiviivallisia kirjaimia ei ole muodollisesti määritelty koostemerkeiksi, jotka olisivat hajotettavissa kantamerkiksi ja yhdistyväksi tarkkeeksi.[11] Laajennettu suomalainen näppäimistö sisältää kuitenkin poikkiviivallisten kirjainten tuottamiseksi erityisen tarkenäppäimen. Oikeastaan tarkenäppäimiä on kaksi, sillä ensisijaiseksi vaihtoehdoksi ajateltu, näppäimistön vasemmassa yläkulmassa sijaitseva pykälämerkin näppäin puuttuu joistain näppäimistöistä, mutta sen sijasta voidaan yhtä hyvin käyttää L-kirjaimen näppäintä. Poikkiviivallisen kirjaimen voi siis kirjoittaa painamalla ensin joko §-näppäintä tai L-näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ł
 +  → ł
Koukkumaisia tarkkeita
 Sedilji (Ç/ç, Ņ/ņ, Ģ/ģ)
Sedilji (, alkujaan zedilla ’pieni z’, ) on kehittynyt koukullisesta z-kirjaimesta (vrt. ʒ) ja tyypillisesti näyttää vasemmalle kääntyvältä pieneltä koukulta kirjaimen alla. Joidenkin kirjainten yhteydessä sedilji voi näyttää alapuoliselta pilkulta, joka yleensä kuitenkin tulkitaan vain sediljin typografiseksi muunnelmaksi. Pienaakkosen ģ yhteydessä sedilji asemoituu ylösalaisin kirjaimen päälle, koska alle se ei kunnolla mahdu.
Sediljiä ei enää käytetä espanjassa, josta se on lähtöisin, mutta esimerkiksi ranskassa ja portugalissa esiintyvä Ç/ç-kirjain osoittaa, että takavokaalin tai konsonantin edessä yleensä klusiilina [k] ääntyvä C/c edustaakin sibilanttia [s]. Muissa kielissä sediljillä voidaan merkitä myös konsonantin ääntymistä liudentuneena tai postalveolaarisena eli suhuäänteenä.
Sediljillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ç
 Alapuolinen pilkku (Ș/ș)
Alapuolinen pilkku on romanian kirjaimissa Ș/ș [ʃ] ja Ț/ț [ts] esiintyvä tarke, joka on muodollisesti määritelty eri tarkkeeksi kuin sedilji. Käytännössä romanian alapilkulliset kirjaimet silti usein korvataan sedilji-s:llä (Ş/ş) ja sedilji-t:llä (Ţ/ţ), joiden sedilji saattaa joissain fonteissa näyttääkin alapuoliselta pilkulta.
 Ogonek eli häntä (Ą/ą)
Ogonek (puolaksi ’pieni häntä’) on oikealle kääntyvä koukkumainen lisäke kirjaimen alapuolella. Se on jäänne kantamerkin alapuolelle lisätystä n-kirjaimesta (vrt. tilde) ja tyypillisesti osoittaa vokaalin ääntyvän nasaalisena. Liettuan kielestä vokaalin nasaalisuus on kuitenkin äännepiirteenä kadonnut ja sen sijaan ogonek ensisijaisesti osoittaa vokaalin ääntyvän pitkänä.
Ogonekillisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin akuutin tarkenäppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ą
 Sarvi (Ơ/ơ)
Oikealle ja ylöspäin kaartuva sarvi vietnamin kirjaimissa Ơ/ơ [ɤ] ja Ư/ư [ɯ] osoittaa, että vokaali ei äännykään pyöreänä vaan laveana.
Sarvellisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin P-kirjaimen näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ơ
 Yläpuolinen koukku (Ả/ả)
Vokaalin yläpuolelle piirrettyä pisteetöntä kysymysmerkkiä muistuttava koukku osoittaa vietnamissa erityistä toonia, jossa sävelkorkeus ensin putoaa ja sitten nousee.
Yläkoukullisen kirjaimen voi laajennetulla suomalaisella näppäimistöllä kirjoittaa painamalla ensin P-kirjaimen näppäintä yhdessä sekä AltGr-näppäimen että vaihtonäppäimen kanssa ja sen jälkeen erikseen kantamerkin näppäintä:
 +  → ả
Katso myös
Kansainvälinen foneettinen aakkosto
Uralilainen foneettinen aakkosto
Ääkköset
Umlaut
Heavy metal -umlaut
Nikkud
Shī shì shí shī shǐ
Lähteet
Check date values in: |accessdate=, |date= (help)
Viitteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Han-dynastia (漢 (汉) [hàn]) oli Kiinaa vuosina 206 eaa. – 220 jaa. hallinnut dynastia. Sen 400-vuotinen valtakausi tekee siitä yhden Kiinan historian pitkäaikaisimmista dynastioista. Aikakausi jakaantuu Läntisen ja Itäisen Han-dynastian valtakauteen, niiden välissä oli lyhytikäiseksi jäänyt Xin-dynastian valtakausi.[1][2] Han-kaudella kungfutselainen filosofia levisi valtion ideologiaksi. Tuona aikana Kiina otti hallintaansa 8000 kilometriä pitkän Silkkitien kauppareitin, joka yhdisti pääkaupunki Chang-anin Lähi-itään. Han-dynastia on myös antanut nimensä Kiinan suurimmalle kansanryhmälle, eli han-kiinalaisille.[3]
Historia
Läntinen Han-Dynastia

Kun Qin-dynastian ensimmäinen keisari Qin Shi Huangdi kuoli vuonna 210 eaa. maa joutui sisäisiin valtataisteluihin ja levottomuuksia aiheutti lisäksi talonpoikaisväestön huonot elinolot.[4][1] Qin-dynastian talonpoikaisväestöä oli rasittanut Kiinan muurin ja muiden valtavien rakennushankkeiden lisäksi jatkuvat sotaretket, minkä vuoksi miljoonat talonpojat olivat joutuneet sivuun maataloustöistä.[4] Kansan kapinointi laajeni yli koko valtakunnan ja vuonna 206 eaa. entisen Chu-valtion aristokraattinen jälkeläinen Xiang Yu ja alhaista syntyperää ollut Liu Bang valtasivat joukkoineen Qin-dynastian pääkaupungin Xianyangin.[4] Qin-dynastian kukistuttua Liu Bang kääntyi entistä liittolaistaan Xiang Yuta vastaan ja surmasi tämän.[5]
Liu Bang otti nimekseen Gao Zu vuonna 202 eaa. ja alkoi nimittää itseään keisariksi. Hän oli Han-dynastian ensimmäinen hallitsija.[5][6][7] Keisari Gao Zu siirsi maan pääkaupungin Chang'aniin, nykyiseen Xi'aniin.[5][7] Han-dynastia peri Qin-dynastian hallintojärjestelmän, mutta legalistista hallintoa oli uudistettava.[8][2] Qin-hallinto oli syrjäyttänyt feodaalisen ylimystön, mutta Han-dynastia palautti feodaalisen järjestelmän. Näin Han-dynastian alaisuuteen syntyi pienempiä läänitysvaltioita, kuten Qin-dynastiaa edeltäneen Zhou-dynastian aikana. Läänitysruhtinaat alkoivat kamppailla vallasta keskenään ja valtiot pyrkivät myös itsenäistymään, mikä horjutti Han-dynastian vakautta.[5] Han-dynastia joutui ensimmäiset 50 vuotta kamppailemaan eri feodaaliruhtinaita vastaan, kunnes vuonna 154 eaa. keisari vaihtoi läänitysruhtinaat keisarillista sukua oleviin prinsseihin.[5][2] Suurta osaa valtakunnan hallinnosta hallitsivat edelleen kuitenkin virkamiehet ja sekahallinto säilyi noin sadan vuoden ajan. Feodaaliylimystön korvasi uusi säätyläisluokka, jonka ideologia oli suurelta osin kungfutselainen. Monet legalistiset lait ja käytännöt kuitenkin jäivät edelleen voimaan.[8]
Valtakunnan poliittisen järjestelmän huipulla oli keisari, joka ollessaan kyvykäs hallitsija, pystyi delegoimaan hallintotehtäviä pääministereille ja muille virkamiehille ja kykeni pitämään mahdolliset poliittisten klikkien erimielisyydet tasapainossa, jolloin valtionhallinto toimi tarpeeksi tehokkaasti pitääkseen valtakunnan rauhallisena. Mikäli keisari ei ollut tarpeeksi vahva hallitsija, seurasi epävakauden kausi. Erityisesti keisarin ollessa alaikäinen, valtaansa saattoivat kasvattaa keisarin lähipiirissä olleet keisarinnat ja eunukit. Alaikäisen keisarin murhaaminen ennen täysi-ikäisyyttä oli siten usein jonkun hoviklikin etujen mukaista. Tämä johti toisinaan erilaisiin hovijuonitteluihin keisarinnan ja keisarin haaremiin kuuluneiden muiden vaimojen välillä. Keisarinna oli keisarin ensimmäinen vaimo, jonka poika oli valittu kruununperijäksi, mutta keisari saattoi halutessaan muuttaa perimysjärjestystä, joten keisarinnan asema oli keisarin elossa ollessa usein uhattuna. Leskikeisarinna taas oli usein hyvin vaikutusvaltainen henkilö, sillä hän valitsi alaikäisen keisarin sijaishallitsijan ja myös seuraavan keisarin, mikäli keisari kuoli ennen kuin tuli täysi-ikäiseksi.[2] Han-dynastia joutui epävakauden aikaan hovin sisäpiirin juonittelujen vuoksi heti ensimmäisen keisarin Gao Zun kuoltua vuonna 195 eaa. Keisarin leski Lü, johti valtakuntaa käytännössä noin 15 vuoden ajan, murhauttaen laillisen perijän. Lü johti maata kuolemaansa asti, vuoteen 179 eaa. Hänen kuolemaansa seurasi levottomuuden aika, jonka päätteeksi valtaan nousi laillisen keisarin perillinen Wen. Hän hallitsi maata vuosina 179-157 eaa. ja vasta hänen aikanaan Han-dynastian valta vakiintui.[6][2]

Han-dynastian merkittävin hallitsija oli keisari Wu, joka hallitsi vuosina 140-87 eaa. Hänen hallintokautensa aikana valtakunta oli suurimmillaan.[5][6][9] Hänen maineensa voimakkaana hallitsijana perustuu Han-dynastian käymiin sotaretkiin xiongnu-paimentolaisheimoa vastaan. Hänen valtakaudellaan Han-dynastia onnistui torjumaan pohjoisesta uhanneiden xiongnujen uhan, missä aiemmat Han-keisarit olivat epäonnistuneet.[9][10] Ensimmäinen keisari Gao Zu oli pyrkinyt solmimaan sopimuksen xiongnujen kanssa, jonka mukaan xiongnuille annettiin ruokaa ja tavaroita vastineeksi rauhan säilymisestä. Kumpikaan osapuoli ei täysin kunniottanut sopimuista ja xiongnut tekivät toisinaan edelleen ryöstöretkiä Han-valtakunnan alueelle.[11]
Xiongnut taistelivat myös muita paimentolaisheimoja vastaan ja Han-keisari pyrki liittoutumaan yuezhi-heimon kanssa, jonka xiongnut olivat ajaneet asuinsijoiltaan.[10][11] Yuezhi-kansan jäänteet asuttautuivat Baktriaan nykyisen Afganistanin alueelle. Kansojen liikehdinnästä aiheutuneet levottomuudet Keski-Aasiassa haittasivat Han-dynastian kauppareittejä ja keisari lähetti Zhang Qian -nimisen sotapäällikön sadan miehen kanssa liittoutumaan yuezhien kanssa xiongnuja vastaan vuonna 138 eaa. Tämä joutui heti matkansa alkutaipaleella xiongnujen vangiksi ja vasta kymmenen vuoden kuluttua hänen onnistui paeta miehineen. Hän suoritti kuitenkin tehtävänsä loppuun ja jatkoi matkaansa länteen, missä yuezhit ottivat hänet hyvin vastaan. Yuezhit olivat jo kotiutuneet uudelle asuinalueelleen, eivätkä olleet kiinnostuneita sotimisesta xiongnuja vastaan. Zhang Qian palasi Chang'aniin vuonna 126 eaa., mutta hänen matkallaan oli kauaskantoiset seuraukset Han-dynastian alueen laajentumisessa.[10][11] Tärkeä syy länteen päin suuntautuvissa laajentumispyrkimyksissä oli kauppa, sillä Han-kaudella Kiinasta alettiin viedä silkkiä länteen ja kauppareitti Keski-Aasiaan oli turvattava.[3] Nuoren sotapäällikko Huo Qubingin johdolla Han-dynastian joukot onnistuivat karkottamaan xiongnut yuezhien entisiltä asuinalueilta vuonna 121 eaa., minkä jälkeen kiinalaisjoukkojen onnistui ajaa xiongnut yhä pohjoisemmaksi.[10] Han-dynastian toimet xiongnuja vastaan johtivat siihen että monet Keski-Aasian kansat tunnustivat kiinalaisten ylivallan alueella. Kauppareittiä turvattiin jatkamalla Kiinan muuria yhä lännemmäs.[11] Han-kaudella silkkitie muodostui tärkeäksi osaksi Rooman ja Kiinan välistä yhteyttä. Sitä pitkin kulkivat kauppatavarat, uudet viljelykasvit, sekä monet uudet keksinnöt.[11]
Dynastian valta laajeni sotaretkillä myös etelään ja sen hallitsemiin alueisiin liitettiin suuri osa nykyistä Etelä- ja Kaakkois-Kiinaa. Han-dynastian ylivallan sai tunnustaa myös Qin-dynastian romahdettua itsenäistynyt Nanyuen valtakunta, joka sijaitsi nykyisen Pohjois-Vietnamin ja Kiinan alueella. Han-dynastia laajensi alueitaan myös Korean niemimaan pohjoisosiin, perustaakseen tukikohdan xiongnuja vastaan käytävissä yhteenotoissa. Lolangin kaupungista, nykyisestä Pyongyangista, tuli merkittävä kulttuurikeskus, mistä käsin kiinalainen kulttuuri levisi muualle Korean niemimaalle ja Japaniin.[10]
Keisari Wu kuoli vuonna 87 eaa. Hänen jälkeensä dynastia ajautui eri sisäisiin kiistoihin eri perhekuntien, sekä juonittelevien virkamiesten ja eunukkien välillä, eikä yhtä vahvaa keisaria enää löytynyt.[9][6] Uudeksi keisariksi asetettiin Wun perillinen Zhaodi, mutta todellinen valta oli valtiomies Huo Guangin käsissä, hän oli ollut keisari Wun palveluksessa kahden vuosikymmenen ajan. Huo Guangin lapsenlapsi oli naitettu keisari Zhaodille ja heidän yhteinen lapsensa nousi valtaistuimelle Zhaodin kuoltua vuonna 74 eaa. Tämä oli kuitenkin epäpätevä ja hänet syöstiin pian vallasta. Huo Guang onnistui kuitenkin järjestämään seuraavaksi keisariksi Xuandin, jota hän kykenisi manipuloimaan. Huo Guang kuoli vuonna 68 eaa. ja Xuandi hallitsi keisarina kuolemaansa vuoteen 49 eaa. saakka. Tätä seurasi keisari Yuandin valtakausi.[9] Keisari Yuandin kuoltua vuonna 33 eaa. dynastian sisäiset kiistat syvenivät ja myös joissakin osissa valtakuntaa syntyi levottomuuksia.[12][5] Suurimman vaikutusvallan hovissa onnistui saamaan Yuandin lesken, leskikeisarinna Wangin perhe. Wang-klaanin merkittävimmäksi jäseneksi nousi Wang Mang. Valtakunnan levottomuudet ja hovin sisäinen hajaannus antoi Wang Mangille tilaisuuden syöstä vallasta alaikäisen keisari Ruzi vuonna 9 jaa. Wang Mang nousi itse keisariksi ja perusti lyhytikäiseksi jääneen Xin-dynastian.[6][5]
Xin-dynastia
Xin-dynastian perustanut Wang Mang oli itse toiminut useita vuosia alaikäisten keisarien sijaishallitsijana.[13] Hän riisti ensitöinään Liu-klaanin läänitysruhtinailta heidän asemansa ja karsi aatelin oikeuksia. Valtakunnan talous oli ajautunut taloudelliseen kriisiin. Talouden tervehdyttämiseksi kaikki valtakunnassa oleva kulta otettiin valtion haltuun ja siirryttiin uuteen rahajärjestelmään. Valtio perusti pankkeja, jotka lainasivat rahaa kiinteällä korolla. Suuret maakartanot pilkottiin ja maa jaettiin köyhille talonpojille ja maan ostaminen ja myyminen kiellettiin. Yksityishenkilöiltä kiellettiin oikeus pitää orjia ja valtio monopolisoi itselleen suolan ja raudan tuotannon, rahanlyönnin ja oikeuden vuorten ja järvien tuotteisiin.[13][14] Ammattimiesten, kuten metsästäjien, kalastajien, silkintuottajien ja käsityöläisten oli maksettava veroa yhdestoistaosa bruttotuloistaan. Virkamiesten palkkio taas määräytyi vuoden sadon mukaan.[13]
Wang Mangin harjoittaman talouspolitiikan ansiosta maan talous alkoi tervehtyä, mutta toimet synnyttivät vastustusta maan yläluokkien piirissä.[14][13] Kultavarantojen takavarikoiminen ja rahan arvon huonontaminen aiheuttivat heille eniten vahinkoa. Virkamiesten palkkioiden sitominen satojen suuruuteen tarkoitti sitä, että he eivät voineet tietää ansioitaan ennen vuoden päättymistä. Myös talonpojat kärsivät, sillä he joutuivat maksamaan korkeaa korkoa valtion lainoista.[13]
Laajamittainen tyytymättömyys johti kansan kapinointiin. Tyytymättömyyttä nosti luonnonkatastrofit, jotka aiheuttivat nälänhätää kaikkialla maassa.[14][13] Ajanlaskun ajan vuosina Keltainenjoki muutti uomaansa kahdesti. Joki kuljettaa mukanaan valtavaa lietemäärää, joka kasaantuessaan joen pohjaan kohottaa uomaa ylemmäksi, kunnes rantapenkereet eivät enää kestä valtavaa painetta. Joki muutti uomaansa Läntisen Han-dynastian viimeisinä vuosina, sekä uudelleen Wang Mangin hallintokaudella vuonna 11 jaa. Tulvat aiheuttivat valtavia muuttoliikkeitä, jotka aiheuttivat valtavaa rasitusta seuduille joiden kautta kodittomiksi jääneet vaelsivat.[13]
Tilanne johti suuriin levottomuuksiin, jota lietsoivat lisää myös vallasta syrjäytetyt Liu-klaanin jäsenet. Toinen vahva Xin-dynastiaa vastaan noussut liike oli taolainen salaseura Punaiset kulmakarvat. Vuonna 23 kahdelta taholta hyökänneet kapinalliset hyökkäsivät pääkaupunkiin, eikä Xin-dynastian armeijasta ollut kapinan kukistajaksi. Kapinalliset valtasivat keisarinpalatsin ja teloittivat Wang Mangin.[14][13] Levottomuudet jatkuivat vielä tämän jälkeen ja ne kestivät yhteensä kymmenen vuotta, minkä päätteeksi kapinaa johtanut Liu Xiu, Liu-klaanin jäsen, julistautui keisariksi vuonna 25 ja julisti Han-dynastian palanneen valtaan.[14][15]
Myöhempien dynastioiden historiankirjoitus pitää Wang Mangia vallananastajana ja väitetään että hänen uudistuksensa aiheuttivat haittaa jokaiselle yhteiskuntaluokalle. Hän yritti kuitenkin poistaa köyhimpien talonpoikien velkaorjuuden jakamalla maita uudelleen, jolloin myös parantuisi valtion veropohja.[16] Mikäli luonnonkatastrofia ei olisi tapahtunut, tai sen aiheuttamat seuraukset olisivat pysyneet hallinnassa Wang Mangia pidettäisiin menestyneenä keisarina, joka perusti uuden dynastian.[16][13]
Itäinen Han-dynastia

Valtaan noustuaan Liu Xiu otti nimekseen Guang Wu.[13] Hän siirsi maan pääkaupungin Chang'anista itään Luoyangiin, minkä vuoksi dynastian jälkipuoliskoa kutsutaan itäiseksi Han-dynastiaksi ja ensimmäistä puoliskoa läntiseksi Han-dynastiaksi.[16][14] Uuden pääkaupungin katsottiin olevan paremmin turvassa xiongnuilta.[16]
Itäisen Han-dynastian aikana maan keskushallinto heikkeni, sillä keisari nousi valtaan suurten maanomistajasukujen tukemana, ja heidän vaikutusvaltansa ulottui Han-hoviin.[16] Maan hallinnon talouspolitiikan tavoitteet muuttuivat, sillä talonpoikien orjuuttaminen ei enää ollut kiellettyä ja monet menettivät maansa, jolloin heidän oli pakko työskennellä suurmaanomistajille.[14] Itäisellä Han-kaudella luovuttiin yleisestä asevelvollisuudesta, joka oli ollut aiempien dynastioiden vallan tärkein perusta. Kun Han-dynastia oli vakiinnuttanut valtansa feodaaliruhtinaiden kukistamisen jälkeen, armeijaa ei enää tarvittu sisäisten asioiden rauhoittamiseen. Suuri jalkaväkiarmeija oli myös hyödytön nopeasti ratsain liikkuneita paimentolaisheimoja vastaan.[16][16] Lisäksi sotilaskoulutuksen saaneet talonpojat saattoivat olla kapinoidessaan vaarallisia, kuten Xin-dynastian kukistuminen osoitti.[16]
Suhtautuminen maan ulkopuolisiin kansoihin muuttui, sillä pohjoisrajan takana olleita kansoja alettiin sulauttaa kiinalaisväestöön.[14] Xiongnuja ja muita paimentolaisheimoja värvättiin myös Han-dynastian armeijaan.[16] Han-dynastian politiikkaan oli kuulunut barbaariheimojen peluuttaminen toisiaan vastaan.[2] Xiongnut saivat Xin-dynastian hallituskauden jälkeen jälleen hallintaansa tärkeän Keski-Aasiaan vievän kauppareitin, millä oli suuri merkitys Han-dynastian taloudelle, sillä kaupankäynti oli huomattavasti aiempaa merkittävämmässä asemassa.[14] Keisari Mingdin hallituskautena vuosina 57-75 ja hänen Zhangdin hallintokausina dynastia otti tavoitteekseen laajentaa valtakuntaa länteen, ja xiongnuja vastaan tehtiin useita sotaretkiä ensimmäisen vuosisadan kolmena viimeisenä vuosikymmenenä.[14][17] Han-dynastiaa hyödytti xiongnuiden sisäinen hajaannus, joka johti vuonna 89 siihen että xiongnuista hajaantui erillinen xianbei-heimo. Xianbeit kukistivat xiongnut, minkä jälkeen xiongnujen muodostama uhka kiinalaisille poistui lopullisesti, mutta tilalle tuli muiden paimentolaisheimojen, erityisesti xianbeiden muodostama uhka. 100-luvulla Han-dynastiaa rasittivat taistelut erityisesti Qiang-heimoa vastaan valtakunnan länsiosassa ja qiangit alkoivat asuttaa Han-valtakunnan länsiosia.[16]
Sotien kestäessä maan keskusvallan ote maan sisäosista höltyi. Suurmaanomistajat ja paikallisten alueiden johtajat alkoivat värvätä omia armeijoitaan puolustaakseen omistuksiaan ja he toimivat keskusvallasta piittaamatta. Itäinen dynastia yhdisti jälleen sotilas- ja siviilihallinnon alueellisen hallitsijoiden käskyvaltaan barbaariheimojen aiheuttaman paineen vuoksi, mikä ennestään heikensi valtakunnan keskushallintoa.[16] Alueelliset hallitsijat alkoivat muodostaa vähitellen itsenäisiä poliittisia ja taloudellisia yksiköitä ja valtakunta alkoi hajaantua.[14][17]
Itäisen Han-dynastian kohtaloksi koituivat lopulta samankaltaiset ilmiöt kuin läntisen dynastian.[13] Tehoton hallinto, sekä nälänhätää aiheuttaneet luonnonkatastrofit ja ei-kiinalaista alkuperää olevien kansojen pakkosiirrot valtakunnan sisällä, aiheuttivat väistämättä kriisin valtakunnan hallinnolle.[14] Maa kärsi myös pohjoisen suunnalta tulleista barbaarien hyökkäyksistä, joihin aluehallinto pystyi vastaamaan keskushallintoa tehokkaammin.[17] Merkittäväksi dynastian vastustajaksi nousi taolainen Keltaiset turbaanit -salaseura, joka kukistui aluehallitsijoiden ansiosta vuonna 184.[16][13] Han-dynastialla ei myöskään ollut enää vahvaa keisaria. Kaikki dynastian yhdeksän viimeistä keisaria, jotka hallitsivat vuoisina 88-220, kruunattiin valtaan alaikäisinä.[14] Tämän johdosta hovissa vaikutti jälleen juonittelevat hoviklikit, jossa vaikuttivat leskikeisarinnat ja virkamiehet, joilla oli suuri vaikutusvalta. Toisen ryhmän muodostivat vaikutusvaltaiset eunukit.[14]
Hovin eunukit nousivat vaikutusvaltaiseksi ryhmäksi Keltaisten turbaanien kapinan kukistamisen jälkeen, minkä jälkeen he erottivat voittoisat kenraalit. Eunukit murhauttivat juuri valtaan nousseen lapsikeisarin sijaishallitsijan, minkä johdosta pääkaupunki Luoyangin varuskunta nousi eunukkeja vastaan.[16] Sotapäällikköjen avulla virkamiehet kukistuvat eunukit ja joukkomurhassa sai surmansa 2000 eunukkia vuonna 189.[16][13] Tilanne johti vain uusiin levottomuuksiin, kun vallasta taistelivat sotapäälliköt keskenään.[13] Kenraali Dong Zhuo poltti pääkaupungin ja siirsi alaikäisen keisarin takaisin vanhaan pääkaupunkiin Chang'aniin. Tämä tarkoitti käytännössä Han-dynastian loppu, vaikka Han-keisarit pysyivät vallassa muodollisesti vielä 30 vuotta.[16]
Vahvaksi sotilasjohtajaksi nousi eunukkikenraali Cao Cao.[16] Hän sai hallintaansa Pohjois-Kiinan vuonna 207 ja nousi lapsikeisarin suojelijaksi.[16][13] Hän kokosi suuren laivaston noustakseen Jangtsejokea ylös vallatakseen myös Etelä-Kiinan alueet, mutta hänen armeijansa koki tappion Punaisen kallion taistelussa, kahden muun sotapäällikön liittouduttua häntä vastaan.[16][13][17]
Han-dynastian aikakausi päättyi lopullisesti kun viimeinen keisari Xian luopui kruunusta Cao Caon pojan Cao Pein hyväksi. Tämä julisti itsensä uuden Wei-dynastian ja uuden Wei-valtion ensimmäiseksi keisariksi vuonna 221. Pian tämän jälkeen kaksi muuta sotapäällikköä perustivat myös itsenäiset valtiot. Sun Quan perusti luoteisen Shu Han -valtion ja kaakkoon syntyi Liu Bein perustama Wu. Aikoinaan mahtava Han-dynastian hallitsema keisarikunta oli hajonnut kolmeen osaan ja alkoi niin kutsuttu kolmen kuningaskunnan kausi.[16][13][14]
Hallinto
Siviilihallinto
Han-dynastian hallinto pohjautui vahvasti kungfutselaisuuden oppeihin.[18][14] Hallintotavaltaan Han-dynastia oli myös feodaalisempi kuin edeltäjänsä Qin-dynastia, johtuen osin siitä että Han-dynastia kukisti Qin-dynastian edellisen Zhou-kauden feodaaliylimystön tuella, jotka olivat Qin-dynastian kaudella menettäneet valta-asemansa.[2] Han-dynastian hallinto oli sekoitus kungfutselaisuuden ideologiaa, feodalismia ja Qin-kaudelta periytyneen legalismin hallintomallia.[14]
Keisari oli poliittisen hierarkian huipulla.[2] Keisarilla oli tukenaan kansleri, keisarillinen neuvonantaja ja armeijan ylipäällikkö. He valvoivat valtakunnan siviilihallintoa hoitaneiden ministerien toimintaa.[19] Merkittävässä asemassa olivat myös keisarinnat, jotka monesti johtivat maata alaikäisen keisarin ollessa vallassa. Myös keisarin lähipiirissä olleet eunukit nousivat toisinaan merkittäviin virkohin. Keisarit olivat viettäneet lapsuutensa haaremissa ja usein he kiintyivät haaremia hoitaneisiin eunukkeihin, jolloin he valtaan päästyään saattoivat nostaa eunukkeja merkittäviin virkoihin.[2]
Julkista hallintoa johti yhdeksän ministeriötä. Ministeriöt huolehtivat esimerkiksi palatsin turvallisuudesta, uskonnollisista asioista, rikosoikeudellisista asioista, suhteista ulkomaisiin valtionpäämiehiin, maakuntahallinnosta, sotaväestä, sekä verojen keräämisestä ja tulojen jakamisesta. Jokaisella ministerillä oli tukenaan joukko alaisia.[2][19]
Keisari Wun kaudella, vuonna 141 eaa. sai alkunsa myös virkamiestutkintojärjestelmä, jossa maaherrat suosittelivat henkilöitä hallintovirkoihin.[18][2][19] Virkamiesten oli virkaan päästäkseen suoritettava erityinen virkamieskoe. Virkamieskokeet säilyivät maan tapana aina 1900-luvulle asti, tosin myöhempien vuosisatojen dynastioiden aikana virkamieskokeet olivat hyvin erilaisia kuin Han-kaudella.[19][2] Ensisijaisena edellytyksenä virkamiehillä oli kungfutselaisten tekstien tuntemus. Ne jotka olivat opiskelleet muun koulukunnan kirjoituksia, jätettiin hallintovirkojen ulkopuolelle.[18]
Hallinnollisesti valtakunta jaettiin maakuntiin, joita hallitsivat kaksi virkamiestä, kuvernööri ja komentaja. Maakunnat oli jaettu edelleen pienempiin yksiköihin, joissa alueelliset virkamiehet vastasivat veronkannosta, oikeudellisista asioista ja työkykyisten miesten rekrytoinnista. Maakuntien virkamiesten työtä valvomaan keskushallinto perusti valvontajärjestelmän, jossa tarkastajat raportoivat keskushallinnolle virkamiesten työn tehokkuudesta.[20]
Armeija
Valtakunnan armeija oli järjestetty siten, että yksittäinen henkilö ei saavuttaisi liian suurta asemaa. Kenraaleja nimitettiin yleensä pareittain, ja kun joku tietty tehtävä oli suoritettu, heidän käskyvaltansa kumottiin. Kenraalien alapuolella toimivat alempiarvoiset sotilasjohtajat, jotka vastasivat joukkojen harjoittelusta sisäisestä järjestyksestä, sekä joukkojen sijoittamisesta valtakunnan puolustuslinjoille.[21]
Han-dynastian armeijan miehistö koostui asevelvollisista, vapaaehtoisista ja vangeista. Enemmistö koostui asevelvoillisista. Valtakunnassa oli määrätty asevelvollisuus kaikille työkykyisille miehille, jotka eivät olleet asemansa puolesta etuoikeutettuja. Myös rajaseutujen paimentolaisheimoja rekrytoitiin armeijaan. He muodostivat erityisesti ratsuväkiosaston.[21] Itäisen Han-dynastian kaudella luovuttiin pakollisesta asevelvollisuudesta ja siirryttiin ammattisotilaista, paimentolaisheimojen jäsenistä ja rikollisista koostuneeseen armeijaan, sillä koettiin että yleistä asevelvollisuutta ei enää tarvittu.[2]
Väestö
Vuonna 2 jaa. Han-dynastia suoritti väestönlaskennan, jonka mukaan valtakunnassa oli 12,3 miljoonaa perhettä ja 57,6 miljoonaa asukasta.[22] Väestö jakaantui eri säätyihin, jotka olivat arvojärjestyksessä oppineet, maanviljelijät, käsityöläiset ja kauppiaat. [2]  Noin 85% maan väestöstä työskenteli maatalouden piirissä. Keskimäärin maanviljelijäperheellä oli viljelymaata 3,63 hehtaaria.[22]
Virkamiehet vastasivat verojen keräämisestä alueellaan. Merkittävimmät kansalta kerättävät verot olivat maavero ja henkiraha. Maaveron määrä riippui yleensä sadon määrästä, mutta sitä saatettiin nostaa erityisten menojen kattamiseksi. Itäisen Han-dynastian ajan keisarin Guang Wun hallintokaudella vuosina 25-57 määritettiin jokaisen 15-56 vuotiaan miehen ja naisen maksettava henkiraha 120 kuparirahaksi vuodessa ja 3-14 vuotiaasta lapsesta oli maksettava 20 kuparirahaa vuodessa.[22] Verotus oli raskasta maanviljelijäperheen tuloihin nähden eikä suuren lapsilauman elatus ollut mahdollista.[22] Usein perheet elivät toimeentulon rajamailla.[2] On oletettavissa että perhekokoja pyrittiin toisinaan rajoittamaan lapsenmurhilla.[22] Vuokraviljelijöiden ei tarvinnut maksaa maaveroa eikä henkirahaa, sillä tämä velvoite kuului maanomistajalle. Vuokrana vaadittiin puolet vuoden sadosta, jolloin viljelijäperheelle jäi yleensä huomattavasti vähemmän kuin mitä normaalikokoinen perhe kuluttaisi vuodessa. Hyvinäkin satovuosina vuokraviljelijä eli usein lähellä nälkärajaa.[22]
Arvoasteikossa alimpana olevia kauppiaita ei juuri arvostettu. Vallitsevan ajattelutavan mukaan he olivat yhteiskunnan loiseläjiä, siitä huolimatta että kauppa oli Han-dynastialle tärkeä tulonlähde. Kauppiaille ei sallittu maanomistusta, eivätkä he saaneet näyttää ulospäin vaurauden merkkejä.[2]
Talous
Han-kaudella jatkettiin Qin-dynastian aloittamia merkittäviä rakennushankkeita. Tieverkkoa parannettiin ja joillakin osuuksilla keskikaistat oli päällystetty. Weijoen ja Keltaisenjoen välinen kanava valmistui 129 eaa. Infrastruktuurin parantamishankkeet ja käsityöläisten teknisen tason kehitys mahdollistivat talouskasvun.[5]
Han-dynastian aikana idän ja lännen välinen silkkitie nousi merkittäväksi kauppareitiksi Rooman valtakunnan ja Kiinan välillä. Han-dynastian aikana kiinalaisten vaikutusvalta levisi aina Baktriaan, nykyisen Afganistanin alueelle saakka. Tämän myötä laajenivat Han-dynastian kauppasuhteet. Kaupankäynti ei ollut alkujaan etusijalla valtakunnan laajenemisessa, vaan kiinalaiset etsivät Keski-Aasiasta liittolaisia xiongnuja vastaan.[2] Kiinalaisilla tuotteilla, etenkin silkillä, oli kysyntää lännessä, mutta suoraa yhteyttä Rooman valtakunnan ja Kiinan välillä ei vielä Han-kaudella ollut. Silkkitie koostui pikemminkin lyhyemmistä paikallisista kauppareiteistä Kiinan ja Rooman välillä.[2][10] Matkan varrella parthialaiset sulkivat Rooman lähettiläiltä tien, sillä he halusivat mitää kaupankäynnin monopolin itsellään. He perivät suurta provisiota alueen läpi kulkevista tuotteista.[10] Myös kiinalainen lähetystö lähti vuonna 97etsimään Roomaa, jonka olemassaolosta heillä oli vain välikäsien kautta saatu tieto, mutta lähetystö ei koskaan päässyt perille parthialaisten vuoksi.[14] Kiinan silkki päätyi näin Egyptiin ja Roomaan välikäsien kautta.[10] Kiinan suuntaan tuotteita vietiin vain vähäisiä määriä. Kiinalainen ylimystö oli kiinnostunut ylellisyystuotteista, kuten meripihkasta ja lasitetuista esineistä, joten kauppa oli kiinalaisille ylijäämäistä. Silkkitiellä oli näin ollen suurempi merkitys kulttuureja yhdistävänä väylänä, kuin kauppareittinä.[2]
Merkittävimmän tulonlähteet muodostivat kansalta kerätyt verot. Valtion verotusjärjestelmä ei ollut pitemmän päälle toimiva, sillä se perustui oletukseen että kaikki maatilat ovat pientiloja. Koska maanomistan tuli maksaa vuokraviljelijän verot, moni viljelijä katosi valtion verokirjoista. Suurmaanomistajat toisinaan välttivät veroja, jolloin pienmaanomistajien piti kattaa vaje. Tämä järjestely nosti pientilallisten verotuksen ankaraksi ja se synnytti aikaa myöten kapinoita. Tähän kehitykseen Han-dynastia ei lopulta kyennyt vastaamaan.[22][2]
Valtion suurimmat menot muodostivat virkamiesten palkat. Kansaa rasitti myös keisarin hovin ylläpito. Historiallisten lähteiden mukaan Han-keisarina vuosina 147-164 toimineen Huanin haaremiin kuului 6 000 naista, mutta tämä on todennäköisesti liioiteltua. Hän kuitenkin lähetti pois 500 haareminaista menojen pienentämiseksi. Lähteet eivät kerro montako eunukkia toimi keisarin haaremissa, mutta on oletettu että Huanin kaudella hovissa saattoi olla 10 000 henkeä.[23]
Valtion taloutta rasittivat myös dynastian paimetolaiskansoille maksamat lahjukset, jotta nämä saatiin pysymään rauhallisina. Lahjukset maksettiin viljana, silkkinä, kultana, tai myöhempinä aikoina nautoina ja lampaina. On laskettu että dynastia maksoi Keski-Aasian kansoille vuosina 50-100 noin 750 miljoonan kuparirahan edestä lahjuksia. Tämä oli noin kolmasosa kaikista valtion palkkamenoista.[10] Dynastian lähinaapurit olivat usein alisteisia Han-vallalle, mutta kauimmaiset vasallivaltiot eivät aina olleet täysin uskollisia Han-vallalle. He lähettivät kuitenkin usein valtuustoja vannomaan uskollisuutta keisarille, sillä Han-dynastian antamat vastalahjat olivat monin verroin arvokkaampia.[2]

Kulttuuri

Han-dynastian kaudella kehittyivät kiinan kuvataiteet ja kirjallisuus, sekä tiede ja teknologinen kehitys.[5][24] Kungfutselaisuus oli keskeisenä oppina hallitseva aatesuunta kirjallisuuden alalla. Keisari Wun toimesta perustettiin vuonna 136 eaa. akatemia, jossa oppineet saivat tutkia keskeisiä kungfutselaisuuden tekstejä. Nämä tekstit olivat keskeisessä asemassa myös virkamiestutkintojärjestelmässä.[25]
Qin-dynastian aikana kansa pyrittiin pitämään kouluttamattomana ja kiellettiin kirjojen omistaminen ja teokset poltettiin. Erityisesti kungfutselaiset oppineet olivat Qin-ajalla vainon kohteena. Han-kaudella kirjojen oppimiskielto kumottiin ja kungfutselaiset oppineet ryhtyivät kokoamaan ja kirjoittamaan muistitiedon varassa uudelleen sitä kulttuurillista perintöä, mitä Qin-dynastia oli pitänyt uhkana itselleen. Tämän johdosta Han-kaudella syntyi useita merkittäviä teoksia.[25]
Han-kaudella kirjoitettiin myös ensimmäinen Kiinan historiaa käsittelevä teos, shiji. Sen laati keisarin hovissa palvellut Sima Qian. Hän matkusti ympäri valtakuntaa keräämässä tietoja teostaan varten, mutta suurin osa hänen käyttämistään lähteistä on kadonnut. Teos on toiminut esikuvana myöhemmille Kiinan historiaa käsitteleville kronikoille. Sima Qian itse joutui erimielisyyksiin keisarin kanssa, hän oli asettunut puolustamaan xiongnuja vastaan taistellutta dynastian sotapäällikköä Li Lingiä, joka oli joutunut xiongnujen vangiksi vuonna 99 eaa. Tästä johtuen keisari surmautti Li Lingin koko suvun. Puolustaessaan Li Lingiä Sima Qian tuomittiin vankeuteen ja kuohittavaksi.[26]
Kirjallisuuden kehitykseen vaikutti myös Han-dynastian virkamiesten pitämä yksityiskohtainen kirjanpito. Kirjoitustyyli kehittyi siten että se sopi paremmin asiakirjojen laatimiseen. Tekstit kirjoitettiin puisiin liuskoihin tai silkkiin. Kirjanpito mullistui kun uuden materiaalin, paperin, valmistus keksittiin vuonna 105 jaa. Arkeologiset todisteet ovat osoittaneet että paperia osattiin valmistaa jo sata vuotta aiemmin, mutta aikaisemmat kirjoitusmateriaalit korvattiin kokonaan vasta noin kolme tai neljä vuosisataa myöhemmin. Kielen sanasto oli lisääntynyt sivilisaation kasvaessa. Ensimmäinen kiinan kielinen sanakirja, shuowen jiezi, valmistui vuonna 121. Se sisältää yli 9000 erilaista ideogrammia.[24]
Yksi merkittävä kulttuurinen tekijä, joka levisi Kiinaan silkkitietä pitkin Han-kaudella, oli buddhalaisuus. Laajaa kannatusta kansan keskuudessa se sai vasta Han-dynastian alkaessa lopullisesti rappeutua, vuoden 200 jälkeen..[27]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Haw, Stephen G.| title = Matkaopas historiaan - Kiina| others = Translated by Toppi, Anne| location = Suomi| publisher = Oy UNIpress AB| year = 2005| id = ISBN 951-519-110-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Malmqvist, Göran| title = Otavan suuri maailmanhistoria 5 - Idän suurvallat| location = Keuruu| publisher = Kustannusosakeyhtiö Otava| year = 1983| id = ISBN 951-51-07161-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Huotari, Tauno-Olavi & Seppälä, Pertti| title = Kiinan kulttuuri| publisher = Otava| year = 2005 (5. painos)| id = ISBN 951-1-15943-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Scarpari Maurizio| title = Historialliset kulttuurit -  Kiina| others = Translated by Salminen, Raimo| publisher = Weilin+Göös Oy| year = 2008| id = ISBN 978-951-0-32992-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paltemaa, Lauri| title = Lyhyt johdatus Kiinan historiaan| publisher = Turun yliopiston Itä-Aasian tutkimus ja koulutuskeskus| year = | id = ISBN 978-951-29-7157-2| language = (in Finnish)| format = [ online version]| accessdate = 9.8.2018}}

Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Oksidatiivinen stressi on epätasapaino solujen (tai laajemmin katsottuna elimistön) hapetus-pelkistystilassa. Siinä tasapaino on kääntynyt liiaksi hapettavien olosuhteiden puolelle joko hapettavien tekijöiden ollessa liian voimakkaita tai pelkistävien tekijöiden eli elimistön antioksidatiivisten järjestelmien toimiessa vajavaisesti hapettavien tekijöiden torjumiseksi. Hapettavat vaikutukset ja oksidatiivinen stressi välittyvät reaktiivisten happi- ja typpiradikaalien kautta; ne ovat osa elimistön normaalia toimintaa mutta liiallisina määrinä altistavat muun muassa syövän ja sepelvaltimotaudin synnylle.
Reaktiiviset happiradikaalit
Reaktiivinen happiradikaali (engl. reactive oxygen species, ROS) on hapesta muodostunut yhdiste, joka sisältää parittoman elektronin ja on siksi hyvin reaktiivinen. Kemiallisesti parittomia elektroneja sisältävät yhdisteet ovat erittäin lyhytikäisiä, sillä energiataloudellisesti  parittomat elektronit ovat epäsuosiollisia ja yhdiste pyrkii parilliseen elektronimäärään reagoimalla läheisyydessä olevien muiden yhdisteiden kanssa. Useimmat reaktiiviset happiradikaalit syntyvät molekulaarisesta, ilmakehän sisältämästä hapesta osana elimistön normaaleja toimintoja. Tyypillisiä reaktiivisia happiradikaaleja ovat muun muassa [superoksidi]]anioni, hydroksyyliradikaali, erilaiset peroksidit ja alkoksiradikaalit.  Eri radikaalien reaktiivisuudet poikkeavat jossain määrin toisistaan, ja yksittäinen radikaalilaji voi aikaansaada elimistössä myös muiden radikaalityyppien muodostumista. Esimerkiksi superoksidianioni voi raudan tai muiden hapetus-pelkistyssykleihin kykenevien yhdisteiden läsnä ollessa aikaansaada hydroksyyliradikaalien muodostumisen. Hydroksyyliradikaali on yleisesti ottaen happiradikaaleista kaikkein reaktiivisin, ja se kykeneekin reagoimaan useimpien soluissa esiintyvien makromolekyylien kanssa.
Happiradikaalien vaikutukset soluissa
Suuren reaktiivisuutensa vuoksi happiradikaalit kykenevät reagoimaan epäspesifisesti useimpien kohtaamiensa biologisten makromolekyylien kanssa.  Happiradikaali yleensä vaurioittaa kohtaamansa molekyylin rakennetta ja/tai toimintaa. Kohdemolekyylistä riippuen tämä voi ilmetä eri tavoilla:
Lipidiperoksidaatio eli rasvojen härskiintyminen. Rasvoja eli lipideitä on elimistössä etenkin erilaisissa kalvorakenteissa. Oksidatiivisessa stressitilassa rasvat hapettuvat happiradikaalien liiallisen määrän vuoksi, ja seurauksena voi olla häiriöitä kalvojen toiminnassa, kuten esim. hormonien ja muiden viestiaineiden aikaansaamien signaalien välittymisessä solukalvon kautta solun sisälle.
Proteiinien vauriot. Proteiinit toimivat elimistössä paitsi rakenteita ylläpitävinä komponentteina, myös entsyymikatalyytteinä mahdollistaen elintoiminnoille välttämättömät kemialliset reaktiot. Lisäksi osa proteiineista toimii muilta soluilta elimistön ulkopuolelta tulevia viestejä vastaanottavina reseptoreina. Proteiinin laajan tehtäväkentän vuoksi happiradikaalien aikaansaamat vauriot proteiinien rakenteissa voivat ilmetä moninaisina elintoimintojen häiriöinä.
DNA-vauriot eli mutaatiot. Solujen perimäaineksen geenien muodossa sisältävä DNA voi myös hapettua happiradikaalien vaikutuksesta. Tämä ilmenee DNA-sekvenssin eli emäsjärjestyksen muutoksina, joita kutsutaan mutaatioiksi. Mutaatiot voivat muuttaa kyseistä aluetta koodinaan käyttävän proteiinin rakennetta, ja tätä kautta mutaatiot voivat muuttaa pysyvästi solun toimintaa. Mutaatioiden kertyminen DNA:han saattaakin muuttaa soluja pahanlaatuisiksi ja näin altistaa syövän synnylle.
Merkitys  normaaleissa elintoiminnoissa
Happiradikaalien muodostuminen sinänsä on osa elimistön normaalia toimintaa, ja elimistöllä on myös omat antioksidatiiviset järjestelmänsä, joilla se rajoittaa elimistössä olevien happiradikaalien ja siten oksidatiivisen stressin määrää. Happiradikaaleja syntyy etenkin soluhengityksessä, kun mitokondrioiden elektroninsiirtoketju käyttää happea energiantuotannossa. Soluhengitys kuluttaakin suurimman osan hengitysilman mukana elimistöön tulevasta hapesta, ja sivutuotteena tässä prosessissa syntyy etenkin superoksidianionia ja pieniä määriä muita happiradikaaleja. Soluhengityksen lisäksi jonkin verran reaktiivisia happiradikaaleja syntyy  myös erilaisten happea reaktioissaan käyttävien entsyymien toiminnassa, kuten muun muassa hapetus-pelkistysreaktioita katalysoivien oksidoreduktaasien sekä elimistölle haitallisia aineita tuhoavien sytokromi P450-entsyymien toiminnassa.
Happiradikaalien muodostuminen ja kuuluu siis solujen perusaineenvaihduntaan, ja hapetus-pelkistystiloissa tapahtuvat muutokset ovat myös osa solujen välistä viestintämekanismia (engl. redox signalling). Elimistö hyödyntää happiradikaaleja myös omana puolustusmekanisminaan, sillä etenkin luontainen immuniteetti ja sen fagosytoivat solut tuhoavat elimistölle vieraita mikrobeja tuottamalla happiradikaaleja. Reaktiivisuutensa ansiosta happiradikaalit tuhoavat potentiaaliset taudinaiheuttajat ja radikaalien epäspesifinen vaikutus on edullinen myös siksi, että bakteeriresistenssin kehittyminen niitä vastaan on erittäin epätodennäköistä.
Elimistön antioksidatiiviset järjestelmät
Koska reaktiivisia happiradikaaleja muodostuu normaaleissa elintoiminnoissa on elimistöllä omia, sisäsyntyisiä mekanismeja reaktiivisten happiradikaalien määrän rajoittamiseksi. Näistä tärkeimpiä ovat happiradikaaleja vaarattomiksi molekyyleiksi muuttavat entsyymit, joista parhaiten toiminnaltaan tunnetaan superoksididismutaasi, katalaasi ja glutationiperoksidaasi. Superoksididismutaasi hajottaa nimensä mukaisesti superoksidia, kun taas katalaasi ja glutationiperoksidaasi hajottavat erityyppisiä peroksideja. Myös muilla, joskin vähemmän tutkituilla entsyymeillä on osansa radikaalimäärien kontrolloinnissa, ja lisäksi tasapainon säätelyyn osallistuu lukuisia sellaisia entsyymejä, joiden toiminta perustuu johonkin muuhun mekanismiin kuin suoraan happiradikaalien pilkkomiseen (esim. glutationi-S-transgeraasi).
Elimistöön tulee myös ravinnon mukana pienimolekyylisiä, useimmiten kasvikunnasta peräisin olevia aineita, jotka kykenevät inaktivoimaan reaktiivisia happiradikaaleja. Tällaisista aineista käytetään yleisnimitystä antioksidantti, ja mukaan lukeutuu niin vitamiineja kuin muitakin terveydelle edullisia yhdisteryhmiä (muun muassa flavonoidit ja karotenoidit. Parhaiten tunnettuja vaikutuksiltaan ovat C-vitamiini eli askorbiinihappo sekä rasvaliukoinen E-vitamiini, jolla on erityinen rooli elimistön kalvorakenteiden suojaamisessa liialliselta oksidatiiviselta stressiltä.
Oksidatiivinen stressi ja sairaudet
Liiallinen radikaalikuormitus johtaa solukuolemaan ja kudostuhoon yllä mainittujen rasvoihin, proteiineihin ja DNA:han kohdistuvien vaikutusten kautta. Vaikka reaktiivisten happiradikaalien syntymistä elimistössä ei ole tarpeen tai mahdollistakaan välttää kokonaan, omaan radikaalikuormaansa voi vaikuttaa oleellisesti elintavoillaan, sillä monet ulkoiset tekijät vaikuttavat muodostuvien radikaalien määrään. Tällaisista seikoista parhaiten tunnetaan tupakoinnin haitalliset vaikutukset: tupakansavu sisältää useita satoja erilaisia radikaaleja elimistössä vapauttavia ainesosia, ja tupakoinnin syöpää aiheuttava vaikutus perustuukin pitkälti näiden karsinogeeneina toimivien aineiden suureen määrään. Elimistön oksidatiivista stressiä lisäävät myös sellaiset tekijät, jotka kohottavat elimistön omaa radikaalintuotantoa. Näistä parhaiten tunnetaan toistuvat infektiot (immuunijärjestelmän tuottamat reaktiiviset happiradikaalit) sekä runsas myrkyllisille ja elimistölle vieraille aineille altistuminen (sytokromi P450-entsyymien korkea aktiivisuus).
Myös säteilyn eri lajeille altistuminen kohottaa elimistön oksidatiivista stressitasoa. Säteilyn haitalliset vaikutukset kudoksissa perustuvatkin pitkältä säteilyn kykyyn muodostaa kudoksessa olevasta hapesta reaktiivisia happiradikaaleja. Samaa ilmiötä hyödynnetään myös syövän sädehoitoa annettaessa: silloin voimakas säteily kohdistetaan kasvaimeen ja säteilyn vaikutuksesta paikallisesti muodostuneet happiradikaalit vaurioittavat syöpäsoluja ja aikaansaavat niiden kuoleman.
Liiallisen oksidatiivisen stressin osuutta useissa sairauksissa on tutkittu melko paljon. Eniten näyttöä on oksidatiivisen stressin  merkityksestä syövän ja sepelvaltimotaudin synnyssä sekä hermoston rappeumasairauksissa kuten Parkinsonin taudissa ja Alzheimerin taudissa. Oksidatiivinen stressi on osatekijänä myös useissa ikääntymiseen liittyvissä yleisissä muutoksissa.
Toisaalta elimistö tarvii hapetusreaktioita mm. taistellessaan syöpää vastaan, jolloin liiallinen antioksidanttien nauttiminen voi edistää syöpää.[1]
Oksidatiivinen stressi ja sepelvaltimotauti
Sepelvaltimotautia sairastavilla henkilöillä keskeinen muutos elimistössä ovat verisuonten seinämiin muodostuvat rasvajuosteet eli ateroskleroottiset plakit. Plakit heikentävät verisuonten, etenkin valtimoiden kimmoisuutta ja aikaansaavat näin sepelvaltimotaudille tunnusomaiset oireet. Oksidatiivisella stressillä on keskeinen merkitys plakkien synnyssä, sillä plakit muodostuvat liiallisen LDL-kolesterolin kertyessa verisuonten seinämään ja hapettuessa siellä. Tämä hapettuminen tapahtuu nimenomaan reaktiivisten happiradikaalien vaikutuksesta, ja siksi tupakointi sekä muut oksidatiivista stressitasoa nostavat tekijät kasvattavat voimakkaasti sepelvaltimotautiin sairastumisen riskiä.
Katso myös
Antioksidantti
Lähteet
Schafer FQ, Buettner GR (2001). "Redox environment of the cell as viewed through the redox state of the glutathione disulfide/glutathione couple". Free Radic. Biol. Med. 30 (11): 1191–212. .
Lennon SV, Martin SJ, Cotter TG (1991). "Dose-dependent induction of apoptosis in human tumour cell lines by widely diverging stimuli". Cell Prolif. 24 (2): 203–14. .
Valko M, Morris H, Cronin MT (May 2005). "Metals, toxicity and oxidative stress". Curr. Med. Chem. 12 (10): 1161–208. doi:10.2174/0929867053764635.
Viitteet

Luokka:Solubiologia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Miten oksidatiivista stressiä hoidetaan?


Hyperboliset funktiot ovat eksponenttifunktion avulla määriteltyjä matemaattisia funktioita, jotka useilta ominaisuuksiltaan muistuttavat trigonometrisia funktioita.
Määritelmät
Hyperbolinen sini määritellään eksponenttifunktion avulla seuraavasti:

sinh

x
=

1
2

(

e

x

−

e

−
x

)

{\displaystyle \sinh x={\frac {1}{2}}\left(e^{x}-e^{-x}\right)}

Hyperbolinen kosini, joka tunnetaan myös ketjukäyränä, on vastaavasti:

cosh

x
=

1
2

(

e

x

+

e

−
x

)

{\displaystyle \cosh x={\frac {1}{2}}\left(e^{x}+e^{-x}\right)}

Näiden suhde on hyperbolinen tangentti

tanh

x
=

sinh

x

cosh

x

=

(

e

x

−

e

−
x

)

(

e

x

+

e

−
x

)

{\displaystyle \tanh x={\frac {\sinh x}{\cosh x}}={\frac {\left(e^{x}-e^{-x}\right)}{\left(e^{x}+e^{-x}\right)}}}

Hyperbolinen kotangentti, sekantti ja kosekantti määritellään näiden avulla samalla tavalla kuin trigonometriset vastineensa:

coth

t
=

1

tanh

t

=

cosh

t

sinh

t

{\displaystyle \coth t={\frac {1}{\tanh t}}={\frac {\cosh t}{\sinh t}}}

sech

t
=

1

cosh

t

{\displaystyle \operatorname {sech} \,t={\frac {1}{\cosh t}}}

csch

t
=

1

sinh

t

{\displaystyle \operatorname {csch} \,t={\frac {1}{\sinh t}}}

Muunnoskaavoja
Hyperbolisten funktioiden muunnoskaavat muistuttavat vastaavien trigonometristen funktioiden muunnoskaavoja:

sinh

(

−
x

)

=
−
sinh

x

{\displaystyle \sinh \left(-x\right)=-\sinh x}

cosh

(

−
x

)

=
cosh

x

{\displaystyle \cosh \left(-x\right)=\cosh x}

, koska

cosh

x

{\displaystyle \cosh x}

 on parillinen funktio.

cosh

2

(
x
)
−

sinh

2

(
x
)
=
1

{\displaystyle \cosh ^{2}(x)-\sinh ^{2}(x)=1\,}

Hyperbolisten funktioiden käänteisfunktiot ovat areafunktioita.
Hyperboliset funktiot ja yksikköhyperbeli
Samaan tapaan kuin yksikköympyrän (x2 + y2 = 1) pisteillä (x, y) on trigonometrisiin funktioihin perustuva parametriesitys:

x
=
cos

t

{\displaystyle x=\cos t}

y
=
sin

t

{\displaystyle y=\sin t}

,
voidaan yksikköhyperbelin (x2 - y2 = 1) pisteiden koordinaatit esittää muodossa

x
=
cosh

t

{\displaystyle x=\cosh t}

y
=
sinh

t

{\displaystyle y=\sinh t}

.
Tästä johtuukin nimitys hyperboliset funktiot.
Toisin kuin trigonometriset funktiot, hyperboliset funktiot eivät kuitenkaan ole reaalilukualueessa jaksollisia.
Derivaatat
Hyperbolinen sini ja kosini ovat toistensa derivaattoja:

d

d
x

sinh

(
x
)
=
cosh

(
x
)

{\displaystyle {\frac {d}{dx}}\sinh(x)=\cosh(x)\,}

d

d
x

cosh

(
x
)
=
sinh

(
x
)

{\displaystyle {\frac {d}{dx}}\cosh(x)=\sinh(x)\,}

Hyperbolisen tangentin derivaatta on

d

d
x

tanh

(
x
)
=
1
−

tanh

2

(
x
)
=

sech

2

(
x
)
=
1

/

cosh

2

(
x
)

{\displaystyle {\frac {d}{dx}}\tanh(x)=1-\tanh ^{2}(x)={\hbox{sech}}^{2}(x)=1/\cosh ^{2}(x)\,}

Funktiot kompleksialueessa
Sekä trigonometriset että hyperboliset funktiot voidaan määritellä myös kompleksiluvuille.  Koska Eulerin kaavojen mukaan eksponenttifunktio määritellään kompleksiluvuille trigonometristen funktioiden avulla seuraavasti:

e

i
x

=
cos

x
+
i

sin

x

{\displaystyle e^{ix}=\cos x+i\;\sin x}

e

−
i
x

=
cos

x
−
i

sin

x

{\displaystyle e^{-ix}=\cos x-i\;\sin x}

saadaan tästä hyperbolisille funktioille lausekkeet:

cosh

i
x
=

e

i
x

+

e

−
i
x

2

=
cos

x

{\displaystyle \cosh ix={\frac {e^{ix}+e^{-ix}}{2}}=\cos x}

sinh

i
x
=

e

i
x

−

e

−
i
x

2

=
i
sin

x

{\displaystyle \sinh ix={\frac {e^{ix}-e^{-ix}}{2}}=i\sin x}

tanh

i
x
=
i
tan

x

{\displaystyle \tanh ix=i\tan x\,}

cosh

x
=
cos

i
x

{\displaystyle \cosh x=\cos ix\,}

sinh

x
=
−
i
sin

i
x

{\displaystyle \sinh x=-i\sin ix\,}

tanh

x
=
−
i
tan

i
x

{\displaystyle \tanh x=-i\tan ix\,}

Täten kompleksialueessa trigonometriset ja hyperboliset funktiot liittyvät läheisesti toisiinsa. Kompleksialueessa myös hyperboliset funktiot ovat jaksollisia: hyperbolisen sinin ja kosinin jakso on

2
π
i

{\displaystyle 2\pi i}

, hyperbolisen tangentin

π
i

{\displaystyle \pi i}

.
Katso myös
Alkeisfunktiot
Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Rikkonen, Harri| title = Matematiikan pitkä peruskurssi II: Reaalimuuttujan funktioiden differentiaalilasku| location = Helsinki| publisher = Otakustantamo| year = 1969| id = ISBN 951-671-022-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pitkäranta, Juhani| title = Calculus Fennicus| location = Helsinki| publisher = Avoimet oppimateriaalit ry| year = 2015| id = ISBN 978-952-7010-12-9, ISBN 978-952-7010-13-6 (pdf)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Spiegel, Murray R.; Lipschutz, Seymour; Schiller, John J.; Spellman, Dennis| title = Complex Variables| publisher = McGraw-Hill Book Company| year = 2009 (1964)| version = Shaum's Outline Series| id = ISBN 978-0-07-161569-9, ISBN 978-0-07-161570-9 (eBook)}}
Aiheesta muualla
: Havainnollistamaittu trigometria
Luokka:Funktiot
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Jackson Pollock (28. tammikuuta 1912 – 11. elokuuta 1956) on keskeinen abstraktia ekspressionismia edustanut taidemaalari. Pollockia pidetään eräänä Yhdysvaltojen suurista taiteilijoista, jolla oli paljon vaikutusta sekä aikansa että 1900-luvun lopun taiteelle.
Hän syntyi pienviljelijäperheeseen Codyssa, Wyomingissa ja kasvoi Kaliforniassa ja Arizonassa. Pollock muutti veljensä kanssa New Yorkiin 1929 ja opiskeli Thomas Hart Bentonin johdolla Art Students League -taidekoulussa. Pollock osallistui lama-aikana perustettuun liittovaltion taiteilijapalkkajärjestelmään WPA:han 1930-luvulla. Silloin hän maalasi amerikkalaisen regionalismin ja Bentonin vaikutteiden alaisena. Toisen maailmansodan aikana Pollock sai vaikutteita Pablo Picasson taiteesta ja surrealismista. Vuonna 1945 hän meni naimisiin taidemaalari Lee Krasnerin kanssa ja muutti Long Islandille, New Yorkiin. Hän kuoli alkoholisoituneena auto-onnettomuudessa 44-vuotiaana.
Jackson Pollock:
Tuotanto
Kokeiltuaan surrealistisia, puoliabstrakteja, symbolistisia ja "automaattisia" maalauksia Pollock kehitti 1940-luvun lopulla omintakeisen maalaustavan, jossa hän vaiheittain kaatoi, tiputti tai roiskutti maaleja lattialle asetetuille maalauskankaille. Tuloksena oli suuria maalauksia, joissa on monimutkaisia ja vahvoja viivamaisia kuvioita. Aluksi teokset olivat värikkäitä, mutta 1950-luvulla ne muuttuivat tummiksi, osittain mustavalkoisiksi.
Pollock uskoi, että taide juontuu piilotajunnasta, ja arvioi omia ja muiden teoksia niihin kuuluvan henkilökohtaisen ilmaisun aitouden kautta. Hänestä tuli johtava abstraktin ekspressionismin harjoittaja, ja hänet tunnetaan erityisesti toimintamaalauksestaan eli action painting</i>ista. Vaikutusvaltaisen taidekriitikko Clement Greenbergin tukemana hänestä tuli kuuluisuus 1950-luvun alussa.
Merkitys
Pollockin asema on merkittävä amerikkalaisena taiteilijana siksi, että hän mursi eurooppalaisten taiteilijoiden ylivallan ja heidän taiteellisten malliensa jäljittelyt Yhdysvalloissa toisen maailmansodan jälkeen. Abstrakti ekspressionismi oli ensimmäinen itsenäinen amerikkalaisen taiteen suuntaus. Willem de Kooningin toteamus Pollockista luonnehti Pollockin ja Yhdysvaltain taiteen esiinnousua 1950-luvulla: Jackson broke the ice – Jackson mursi jään.[1]
Jackson Pollockin taiteen perintö on myös jossain määrin poliittisesti varautunut. Hänen maalauksiaan esiteltiin amerikkalaisen elämäntavan ja kulttuurin saavutuksina eri puolilla maailmaa 1950-luvulla kylmän sodan aikana, muun muassa Suomessa. Eri puolille maailmaa lähetetyt taidenäyttelyt olivat Yhdysvaltain ulkopolitiikan jatke.[2]
Monia taidekeskusteluja ja kiistoja aiheuttanut Jackson Pollockin taide vaikutti paitsi Yhdysvaltain maalaustaiteeseen, myös Euroopassa ja myöhemmin Suomessa 1960-luvulla vahvasti esiintyneeseen informalismiin, jota pidetään rinnakkaisena abstraktille ekspressionismille.
Tulkintaa
Vaikka itse maalipinnat näyttävätkin sellaisilta, joita kuka tahansa voisi tuottaa roiskuttamalla maalia kankaalle, tietokoneanalyysi on osoittanut selkeitä eroja Pollockin teosten ja tarkoituksettomasti roiskittujen maalipintojen välillä. Pollockin maalauksissa ilmenee se fraktaaligeometriasta tuttu ilmiö, että pienet yksityiskohdat muistuttavat suurempia rakenteita. Sama ilmiö näkyy esimerkiksi puiden oksistoissa ja sananjalan lehdissä. Tutkijoiden mukaan osoittaa Pollockin näkijänlahjoja, että hän havaitsi tämän luonnossa, ennen kuin fraktaaligeometria oli vielä laajemmin tunnettu.[3]
Suomessa
Jackson Pollockin teoksista kaksi merkittävää on esitetty Suomessa. Tammikuussa 1954 Helsingin Taidehallissa olleessa amerikkalaisen taiteen näyttelyssä olivat mukana She-Wolf (Naarassusi), 1946 ja suuri abstrakti action-maalaus No. 6, 1952, joka myöhemmin tuli kuuluisaksi myös nimellä Convergence.[4] Oiva Polari kirjoitti Pollockin teoksista:
Uuden Suomen taidekriitikko E. J. Vehmas kirjoitti:
Nimimerkillä Tuomaantytär esiintynyt Marjatta Väänänen kirjoitti:
Tuotannon vaiheet ja keskeisiä teoksia
Varhaistuotanto
Jackson Pollock aloitti taideopiskelun Los Angelesin Manual Arts High Schoolissa, Kaliforniassa. Hän muutti New Yorkin kaupunkiin ja alkoi opiskella vuonna 1930 The Art Students League taidekoulussa. Tuotantoa hallitsevat Bentonin regionalismin vaikutteet, sekä kaareviin, aaltoileviin viivoihin perustuvat teokset.

Surrealistinen ja symbolistinen kausi
Pollock oli tutustunut nestemäisen, juoksevan maalin käyttöön vuonna 1936 meksikolaisen muralistin David Alfaro Siqueirosin työpajassa. Maalin kaataminen oli eräs useista tekniikoista, joita hän alkoi kokeilla 1940-luvulla. Samoihin aikoihin Pollock ryhtyi havainnoimaan intiaanien hiekkamaalauksissa käyttämiä tekniikoita. Hän alkaa kokeilla myös surrealistien "automaattista maalausta".

Täysi abstraktio

Muutettuaan Springsiin, Long Islandille Pollock alkoi työstää maalauskankaitaan ateljeensa lattialla ja kehitti tekniikan, jota alettiin kutsua myöhemmin "tiputtamiseksi", vaikka menetelmän tarkempi kuvaus olisi "valuttaminen". Englannin kielen sanasta drip(=tiputtaa), tulee taiteilijan alun perin Time-lehdessä käytetty kutsumanimi Jack the Dripper. Hän käytti kovettuneita siveltimiä, tikkuja ja jopa paistin valamiseen tarkoitettuja ruiskuja maalaamiseen. Maalatessaan tällä tavalla hän irtautui figuratiivisesta esittävyydestä ja länsimaisen maalaustaiteen perinteestä, maalaustelineen ja siveltimen käytöstä alkaen  käyttämään maalaamisessa koko vartaloaan. Vuoden 1951 jälkeen teokset ovat tummempia, usein vain mustia ja niihin ilmestyy uudestaan esittäviä osia.

Markkina-arvo
Jackson Pollockin taide on ollut haluttua keräilijöiden piirissä. The New York Times julkaisi marraskuussa 2006 uutisen, jonka mukaan meksikolainen finanssimies David Martinez olisi ostanut Pollockin maalauksen No.5,1948 140miljoonallaUSdollarilla (109,6miljoonaa€). Tämä olisi kaikkien aikojen toiseksi korkein maalauksesta maksettu rahasumma. Uutisen mukaan kauppa on salainen, mutta tieto siitä tuli tuntemattomina pysytelleiden asiantuntijoiden taholta.[5][6]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Naifeh, Steven W. & Smith, Gregory White| title = Jackson Pollock: An American Saga| location = New York, N.Y.| publisher = Crown Publishers| year = 1989}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Carter, Ratcliff| title = The fate of a gesture: Jackson Pollock and postwar American art| location = Boulder, CO| publisher = Westview Press| year = 1996}}
Viitteet

Aiheesta muualla
Ed Harrisin ohjaama, vuonna 2000 valmistunut elämäkerrallinen elokuva Pollock kertoo melko tarkasti Jackson Pollockin tarinan vuosina 1945–1956.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Luokka:Yhdysvaltalaiset taidemaalarit
Luokka:Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Luokka:Vuonna 1912 syntyneet
Luokka:Vuonna 1956 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Kreikan jalkapallomaajoukkue esiintyi ensimmäisen kerran suurissa arvokilpailuissa vuoden 1980 EM-kilpailuissa, muttei saavuttanut suurta menestystä ennen vuoden 2004 EM-kilpailuja, joissa joukkue vei yllättäen Euroopan mestaruuden. Tämän jälkeen joukkue on kuitenkin päässyt jokaiseen arvoturnaukseen lukuun ottamatta MM-kisoja 2006.
Historia
Kreikka selvisi Ateenan välikisoissa 1906 loppuotteluun, jossa se hävisi Tanskalle 0–9.[1]
Maailmanmestaruuskilpailuissa Kreikan joukkue on esiintynyt kahdesti vuosina 1994 ja 2010. Ensimmäisellä kerralla Kreikka jäi lohkon viimeiseksi hävittyään kaikki kolme otteluaan maalierolla 0–10. Etelä-Afrikan kisoissa Kreikka voitti Nigerian, mutta kärsi tappiot Etelä-Korealle ja Argentiinalle ja jäi näin alkulohkoon.
Menestys arvokilpailuissa
Maailmanmestaruuskilpailut

Euroopan-mestaruuskilpailut
1960: Ei selviytynyt kisoihin
1964: Vetäytyi
1968–1976: Ei selviytynyt kisoihin
1980: Alkulohko
1984–2000: Ei selviytynyt kisoihin
2004: Mestaruus
2008: Alkulohko
2012: Puolivälierät
2016: Ei selviytynyt kisoihin
Pelaajat
Nykyinen joukkue
Seuraavat pelaajat on valittu Euroopan-mestaruuskilpailuiden 2016 karsintoihin Suomea vastaan 11. lokakuuta ja Pohjois-Irlantia vastaan 14. lokakuuta 2014.

Ottelut ja maalit on päivitetty 14. lokakuuta 2014 Pohjois-Irlantia vastaan pelatun ottelun jälkeen.

#PaikkaPelaajaSyntymäaikaMaaottelutMaalitSeura1MOrestis Karnezis260 Udinese12MStefanos Kotsolis50 Panathinaikos13MPanagiotis Glykos30 PAOK3PAnastasios Papazoglou00 APOEL4PKostas Manolas160 Roma5PVangelis Moras200 Verona11PLoukas Vyntra520 Levante15PVasilis Torosidis (Kapteeni)737 Roma19PNikolaos Karabelas00 Levante20PKostas Giannoulis10 Olympiakos21PKyriakos Papadopoulos160 Bayer Leverkusen2KKGiannis Maniatis360 Olympiakos6KKAnastasios Lagos00 Panathinaikos8KKThanasis Dinas00 Panathinaikos10KKViktor Klonaridis00 Panathinaikos16KKCharis Mavrias30 Sunderland22KKAndreas Samaris91 Benfica23KKPanagiotis Tachtsidis90 Verona7HGeorgios Samaras819 West Bromwich Albion9HKonstantinos Mitroglou388 Olympiakos14HDimitris Salpingidis8213 PAOK17HDimitris Diamantakos10 Olympiakos18HNikolaos Karelis21 Panathinaikos
Kutsutut pelaajat
Muut viimeisten 12 kuukauden aikana pelattuihin maaotteluihin nimetyt maajoukkueuraansa jatkavat pelaajat:

PaikkaPelaajaSyntymäaikaMaaottelutMaalitSeuraViimeisin maaottelukutsuMStefanos Kapino20 Mainz 05, 11. lokakuuta 2014MDionisis Chiotis10 APOELMaailmanmestaruuskilpailut 2014 (alustava kokoonpano)MKostas Lamprou00 Willem II, 19. marraskuuta 2014PJosé Holebas271 Roma, 19. marraskuuta 2014PSokratis Papastathopoulos511 Borussia Dortmund, 19. marraskuuta 2014PChristos Bourbos00 Panathinaikos, 19. marraskuuta 2014PGeorgios Tzavellas130 PAOK, 19. marraskuuta 2014PGiannis Skondras00 PAOKMaailmanmestaruuskilpailut 2014 (alustava kokoonpano)PAvraam Papadopoulos360 Trabzonspor, 19. marraskuuta 2014KKPanagiotis Kone201 Udinese, 7. syyskuuta 2014KKLazaros Christodoulopoulos221 Verona, 7. syyskuuta 2014KKKostas Katsouranis11410 Pune CityMaailmanmestaruuskilpailut 2014KKGiannis Fetfatzidis213 GenoaMaailmanmestaruuskilpailut 2014KKSotiris Ninis313 Rapid București, 19. marraskuuta 2014HStefanos Athanasiadis60 PAOK, 7. syyskuuta 2014HTheofanis Gekas7624 Akhisar BelediyesporMaailmanmestaruuskilpailut 2014HDimitris Papadopoulos222 PAOKMaailmanmestaruuskilpailut 2014 (alustava kokoonpano)
Entisiä päävalmentajia
2001–2010  Otto Rehhagel
2010–2014  Fernando Santos
2014  Claudio Ranieri
2015–2018  Michael Skibbe
Pelaajia
Antonis Nikopolidis,
Sotiris Kyrgiakos,
Yiannis Goumas,
Giourkas Seitaridis,
Nikolaos Dabizas,
Giorgios Karagounis,
Stelios Giannakopoulos,
Angelos Basinas,
Kostas Katsouranis,
Giorgios Georgiadis,
Ioannis Amanatidis,
Dimitris Papadopoulos,
Theofanis Gekas
Angelos Charisteas ja
Sotiris Ninis.
Lähteet

Luokka:Kreikan jalkapallo
Luokka:Jalkapallomaajoukkueet

Minä vuonna Kreikka voitti jalkapallon Euroopan mestaruuden?