Tähden kehitys on monivaiheinen tapahtumaketju, jonka aikana tähti käy miljoonien tai miljardien vuosien aikana läpi eri kehitysvaiheita säteillen valoa ja lämpöä. Lopulta tähti joko tuhoutuu näkyvästi tai aloittaa hiljaisen viilentymisen. Kehityskaaren pituuden takia sitä on mahdotonta tutkia tarkkailemalla yksittäistä tähteä; sen sijaan on tarkasteltava useita tähtiä kehityksensä eri vaiheissa.[1] Myös tietokonesimulaatioilla on mahdollista jäljitellä tähtien rakennetta ja sitä kautta kehitystä.
Tähden kehitys alkaa, kun tähtienvälisestä pöly- ja kaasupilvestä tiivistyy gravitaation vaikutuksesta prototähti, joka kehittyy hiljalleen vetyä polttavaksi pääsarjan tähdeksi.[1] Tämä on pitkä ja vakaa vaihe, jonka pituus vaihtelee tähden koosta riippuen muutamasta miljoonasta vuodesta aina maailmankaikkeuden ikää pidempiin ajanjaksoihin (pienempien ja himmeämpien tähtien polttoaine riittää pidempään). Kun tähden vetypolttoaine on lopulta loppunut, se alkaa polttamaan yhä raskaampia alkuaineita muuttuen jättiläistähdeksi.[1] Lopulta Auringon kokoiset tähdet kutistuvat hiljalleen viilentyviksi valkoisiksi kääpiöiksi.[1] Huomattavasti massiivisemmat tähdet voivat kuitenkin romahtaa neutronitähdiksi tai mustiksi aukoiksi.[1]
Tähden synty

Tähdet syntyvät kylmistä, suurista kaasupilvistä luhistumalla oman painovoimansa ansiosta. Pilven tai sen osan täytyy olla kyllin tiheä ja alussa kylmä, jotta se luhistuisi. Havaintojen mukaan tähdet syntyvät joukkoina. Tähden syntyessä se hehkuu, kun tähden synnyttävän kaasupilven luhistumisen aiheuttama kitka kuumentaa kaasua. Syntyvää, kutistuvaa tähteä sanotaan prototähdeksi. Monesti prototähti havaitaan kaasupilven läheltä ja sisältä radio- tai infrapunakohteena. Tähden kutistuessa ja kuumetessa ensin sen synnyttäneen kaasupilven molekyylit hajoavat atomeiksi, ja edelleen kuumetessa lopulta atomit ionisoituvat[2]. Lopulta tähdestä tulee niin tiivis ja kuuma, että sen ydinreaktiot syttyvät. Kaikki aines ei putoa suoraan tähteen, vaan kutistuvan tähden ympärille syntyy keskipakoisvoiman takia kiekkomainen rakenne. Eri tutkimusten mukaan näistä kiekoista syntyy pienimassaisia tähtiä ja/tai planeettoja. Muodostuttuaan tähti asettuu niin sanottuun pääsarjaan.
Pääsarjavaihe

Pääsarjaksi kutsutaan Hertzsprungin–Russellin kaaviossa sen lävistäjän suuntaista vyöhykettä, jossa valtaosa tähdistä sijaitsee, koska ne viettävät valtaosan kehityskaarestaan siellä. Tänä aikana tähti saa energiansa yksinomaan vedyn fuusiosta ja sen tila pysyy vakaana. Ainoa muutos tapahtuu hyvin hitaasti tähden rakenteessa ja kirkkaudessa, kun ydinreaktiot kasvattavat heliumin suhteellista osuutta tähdessä ja kirkkaus kasvaa muutamia kymmeniä prosentteja. Pääsarjavaihe kestää 15 kertaa Aurinkoa massiivisemmalla tähdellä vain 10 miljoonaa vuotta, Auringolla 10 miljardia vuotta ja tähdellä, jonka massa on neljännes Auringon massasta, noin 70 miljardia vuotta. Aurinko on tällä hetkellä pääsarjavaiheensa puolessavälissä, joten sillä on yhä viisi miljardia vuotta aikaa vakaata hiljaiseloa; kirkkauden kasvusta kuitenkin johtuu, että elämä maapallolla alkaa käydä mahdottomaksi jo miljardin vuoden kuluessa valtamerten alkaessa höyrystyä pois.
Yli 1,5 kertaa Aurinkoa massiivisemmat tähdet kuuluvat ylempään pääsarjaan, jossa niiden ytimien lämpötila ylittää 18 miljoonaa astetta sallien energian tuoton suurimmaksi osaksi niin sanotussa hiilisyklissä, jossa hiili, typpi ja happi toimivat palamisreaktion katalyytteina. Hiilisykli on keskittynyt tähden kuumaan ytimeen, jossa syntyvän energiavuon määrä on niin suuri, ettei säteily riitä siirtämään kaikkea energiaa sieltä poispäin. Ytimessä tapahtuukin konvektiovirtauksia sekoittaen  samalla ytimen ainetta. Ytimen ulkopuolella on vetykerros, jossa ei tapahdu lainkaan ydinreaktioita pääsarjavaiheen aikana.
Massaltaan alle 1,5 kertaa Auringon suuruiset tähdet kuuluvat alempaan pääsarjaan, jossa energiaa tuotetaan niin sanotulla protoni-protoni-ketjulla. Koska ketju ei vaadi niin suurta lämpötilaa kuin hiilisykli, tapahtuvat ydinreaktiot suuremmalla alueella tähden sisuksissa, eikä konvektioita siellä pääse syntymään. Sen sijaan tähden ulko-osien alhaisen lämpötilan seurauksena kaasu on siellä siinä määrin läpinäkymätöntä, että säteily ei enää kykene kuljettamaan kaikkea energiaa ja ulko-osissa tapahtuu siten konvektiota. Tästä seuraa, että ylemmän ja alemman pääsarjan tähtien rakenteet ovat päinvastaiset.
Tähdet, joiden massa on 0,08–0,26 Auringon massaa, ovat kauttaaltaan konvektiivisia. Niissä aine sekoittuu koko ajan ja vetyvarasto on käytettävissä kokonaisuudessaan. Tästä seuraa, että vetyvarastojen loppuessa tähti kutistuu rauhallisesti valkoiseksi kääpiöksi. Kaikki kyseisen kokoluokan tähdet ovat yhä niin nuoria, etteivät ne tule vielä kymmeniin miljardeihin vuosiin poistumaan pääsarjasta.
Jättiläisvaihe

Kun ytimen vetyvarasto on palanut loppuun ja muuttunut heliumiksi, alkaa tähti polttaa kuoressa sijaitsevaa vetyä, jolloin ulko-osat alkavat laajentua ja heliumytimen massa kasvaa. Tähden ydin kutistuu ja kuumenee. Kuuman ytimen säteily laajentaa ulkokerrokset. Aluksi pintalämpötila laskee, ja tähti muuttuu punaisemmaksi. Lopulta tähden valovoima alkaa kasvaa, ja se kohoaa HR-kaaviossa ylöspäin. Tähti on nyt punainen jättiläinen. Siirtymävaihe jättiläistähdeksi kestää keveillä tähdillä huomattavasti pidempään kuin suurimassaisilla tähdillä.
Alle 1,5 kertaa Auringonmassaisen tähden ytimessä tiheys kasvaa siihen pisteeseen, että aine degeneroituu. Lämpötila puolestaan kasvaa siellä lopulta sataan miljoonaan asteeseen, jolloin helium alkaa fuusioitua hiileksi kolmialfaprosessissa. Lämpötilan noususta huolimatta degeneroitunut kaasu ei laajene, vaan ainoastaan palamisreaktio kiihtyy. Lämpötilan noustessa edelleen aine ei enää pysy degeneroituneena ja muuttuu ionisoituneeksi ideaalikaasuksi, joka pyrkii nopeasti laajenemaan aiheuttaen räjähdyksen, heliumleimahduksen. Heliumin fuusioitumisen alkamisesta heliumleimahdukseen kuluu vain muutamia sekunteja. Tähden ulko-osat vaimentavat räjähdyksen, ja lopulta tähden rakenne muuttuu vastaamaan uutta tasapainotilaa. Heliumin loppuessa ytimestä tähdessä on kaksi kuorta, joista ulommassa tapahtuu vedyn fuusioituminen ja sisemmässä puolestaan heliumin. Rakenne on epävakaa ja saattaa aiheuttaa aineen sekoittumisen tai osan massasta purkautumisen avaruuteen. Esimerkiksi 0,6-1,0 Auringon massainen heliumia polttava tähti asettuu HR-kaaviossa ensin keltaisten jättiläistähtien "kansoittamaan" horisontaalihaaraan, jossa on muun muassa sykkiviä RR Lyrae-tähtiä. Sen jälkeen tähti kirkastuu taas asymptoottihaaraan, jossa on monia pitkäjaksoisia Mira-tyypin sykkiviä tähtiä. Tämän jälkeen 0,6-1,0 Auringon massainen tähti polttaa välillä heliumia, väliä vetyä hiili-happi-ytimen ympäröimässä kuoressa tähti muuttuu epävakaaksi ja sinkoaa ulkokerroksensa pois.
Raskaiden jättiläistähtien ytimessä lämpötila on suurempi ja aine harvempaa, joten degeneroitumista ei tapahdu. Helium alkaa fuusioitua ytimessä hiileksi rauhallisesti, kunnes heliumin loputtua ytimen tiivistyminen ja siitä aiheutuva lämpötilan nousu saavat aikaan vuoroin hiilen, hapen ja piin fuusioitumisen raskaammaksi alkuaineeksi aina rautaan asti. Lopulta tähdessä on kerroksittain eri alkuaineita, kevyimmät uloimpana ja raskaimmat ytimessä.
Kuolema ja jäänteet

Alle kolmen auringon massaisilla tähdillä ytimen lämpötila ei nouse riittävän korkeaksi hiilen fuusioitumisen alkamiseksi. Lopulta säteilypaine puhaltaa tähden ulko-osat avaruuteen laajenevaksi kaasupilveksi, josta muodostuu planetaarinen sumu. Tähdestä jää jäljelle kuuma ydin, valkoinen kääpiö, joiden maksimimassa on 1,4 Auringon massaa. Ydinreaktiot ovat lakanneet, joten valkoinen kääpiö tiivistyy ja viilenee vähitellen. Se saavuttaa lopulta tasapainotilan, kun sen aine on kokonaisuudessaan degeneroitunut ja lämpö siirtynyt avaruuteen. Jäljelle on jäänyt musta kääpiö, kuollut tähti, joka voidaan havaita vain sen mahdollisesti muihin taivaankappaleisiin aiheuttaman painovoiman välityksellä.
3–15 Auringon massaisilla tähdillä tapahtuu lopulta heliumleimahduksen kaltainen hiili- tai happileimahdus, joka on paljon voimakkaampi. Tähti räjähtää supernovana, ja on mahdollista, että ytimestä ei jää mitään jäljelle. Yli 15 Auringon massaisilla tähdillä sisimmissä kerroksissa fuusioituminen jatkuu rautaan saakka, jonka jälkeen raskaampien alkuaineiden fuusio ei enää tuota energiaa, kuten ei myöskään raudan hajottaminen fissiossa kevyemmiksi alkuaineiksi. Ydinreaktiot lakkaavat, ja tähti alkaa luhistua kokoon hyvin nopeasti. Luhistumisessa vapautuva energia kasvattaa tähden kerrosten lämpötilaa huomattavasti, ja ulommissa osissa yhä olevat kevyemmät alkuaineet alkavat fuusioitua räjähdysmäisesti. Tähden ulko-osat räjähtävät muutamassa sekunnissa supernovana.
Räjähdyskään ei pysty keskeyttämään tähden sisimpien osien nopeaa luhistumista. Tiheyden kasvaessa protonit yhdistyvät elektroneihin ja muodostavat yhä tiiviimmin pakkautuvia neutroneita, jotka alkavat degeneroitua. Mikäli luhistuvan ytimen massa on alle tietyn rajan, todennäköisesti noin 3 Auringon massaa, saa degeneroituneiden neutronien aiheuttama degeneraatiopaine aikaan luhistumisen lakkaamisen. Tuloksena syntyy äärimmäisen tiivis neutronitähti. Mikäli massa kuitenkin ylittää edellä mainitun rajan, jota kutsutaan Oppenheimerin–Volkoffin massaksi, ei mikään voi enää estää ytimen luhistumista äärettömän pieneen ja tiheään tilaan, mustaksi aukoksi.

Lähteet

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Sony Corporation () on japanilainen viihde-elektroniikkavalmistaja. Sen perustivat 7. toukokuuta 1946 Masaru Ibuka (井深大 1908–1997) ja Akio Morita (盛田昭夫 1921–1999).
Historiaa
Yritys kantoi aluksi nimeä Tokyo Tsushin Kogyo (Tokion telekommunikaatiotekniikka). Ensimmäinen kuluttajille suunnattu tuote oli lautapeli ja vuotta myöhemmin riisinkeitin.
Tokyo Tsushin Kogyon harkitessa länsimaissa käytettävää nimeä etusijalla oli TTK, mutta koska Tokiossa oli jo lähes samanniminen rautatieyhtiö TKK, nimeksi valittiin latinan sanan sonus (ääni) ja englannin sonny (kutsumanimi pojalle) pohjalta Sony. Tuohon aikaan oli outoa, että japanilainen yritys kirjoittaisi nimensä latinalaisella aakkostolla tai edes katakanalla kiinalaisperäisten merkkien sijaan. Akio Morita, toinen Sonyn perustajista, pysyi kuitenkin lujana eikä hyväksynyt nimeen edes toimialaa rajoittavaa määrettä.
Ensimmäisen kerran Sony-nimeä käytettiin vuonna 1955 transistoriradion tuotemerkkinä. Yhtiön nimi muutettiin Sonyksi kolme vuotta myöhemmin.[1]
Vuonna 1949 yhtiö kehitti magneettisen nauhan ja myi vuonna 1950 ensimmäisen nauhurin Japanissa. Vuonna 1957 yhtiö kehitti taskukokoisen radion, ja samalla yhtiön nimi muutettiin Sonyksi. Vuonna 1960 se kehitti ensimmäisen transistoritelevision maailmassa. Vuonna 1961 Sony oli ensimmäinen japanilainen yhtiö, joka noteerattiin New Yorkin pörssissä. Vuonna 1988 Sony laajensi elokuvamarkkinoille ostamalla CBS:n Columbia Recordsin, josta tuli ”Sony Music Entertainment”. Vuonna 1994 pitkäaikainen johtaja Morita ilmoitti vetäytyvänsä eläkkeelle.
Vuonna 2000 Sonyn ja ruotsalaisen Ericssonin matkapuhelinyksiköt yhdistyivät Sony Ericsson -nimiseksi yhteisyritykseksi. Sony osti Aiwan vuonna 2002. EU hyväksyi Sony Music Entertainmentin ja Bertelsmann Music Groupin (BMG) yhdistymisen 20. heinäkuuta 2004. Uudesta yhtiöstä tuli Sony BMG Music Entertainment, ja se hallitsee Universalin kanssa 60 prosenttia maailman musiikkiteollisuudesta.
Maaliskuussa 2008 päättyneenä tilivuonna Sonyn myynti oli 88,7 miljardia dollaria ja sen palveluksessa oli 180500 henkilöä.
Vuonna 2016 Sonyn liikevaihto oli yli 75 miljardia dollaria.[2]
Nykyisin Sony on erityisen tunnettu televisioistaan sekä pelikonsoleistaan.[2]
Helmikuussa 2018 Sony ilmoitti toimitusjohtajan vaihtumisesta huhtikuussa: Kenichiro Yoshida korvaa Kazuo Hirain, joka jää yhtiön hallitukseen.[3]
Yhtiön tulos
Yhtiön tulos toimialoittain vuoden 2016 kolmannen jakson tilinpäätöksen mukaan:[4]
Mobile Communications: 248,6 miljardia yeniä (2,143 miljardia dollaria)
Game & Network Services: 617,7 miljardia yeniä (5,325 miljardia dollaria)
Imaging Products & Solutions: 167,1 miljardia yeniä (1,441 miljardia dollaria)
Home Entertainment & Sound: 353,4 miljardia yeniä (3,047 miljardia dollaria)
Semiconductors: 233,9 miljardia yeniä (2,016 miljardia dollaria)
Components: 51,4 miljardia yeniä (443 miljoonaa dollaria)
Pictures: 225,2 miljardia yeniä (1,941 miljardia dollaria)
Music: 178,5 miljardia yeniä (1,539 miljardia dollaria)
Financial Services: 319,1 miljardia yeniä (2,751 miljardia dollaria)
Elokuvantuotanto
Sony Pictures Entertainment, johon kuuluu muun muassa:
Columbia Pictures
Tri-Star Pictures
Mandalay Entertainment (vähemmistöosakkaana)
Phoenix Pictures (vähemmistöosakkaana)
Sony Pictures Classics
Columbia-Tri Star Home Video
Metro-Goldwyn-Mayer (20 %)
2waytraffic
Musiikkiteollisuus
Sony Music Entertainment
Columbia Records – populaarimusiikki
Epic Records – populaarimusiikki
Legacy Recordings – harvinaisuudet ja keräilykohteet
Sony Classical – taidemusiikki
Sony Nashville – country
Sony Wonder – lasten ja koko perheen viihde
Videopeliteollisuus
Sony Interactive Entertainment
Osakkaat
(Marraskuussa 2004)
Moxley and Co. (12,5 %)
Stéphane Béart (10,5 %)
Japan Trustee Services Bank, Ltd. (Trust Account) (5,3 %)
The Master Trust Bank of Japan, Ltd. (Trust Account) (4,2 %)
The Chase Manhattan Bank N.A. London (3,6 %)
State Street Bank and Trust Company (1,3 %)
Sumitomo Mitsui Banking Corporation (0,9 %)
The Bank of Tokyo-Mitsubishi, Ltd. (0,8 %)
SEGA Schweizerische Effekten-Giro AG  (0,8 %)
Clearstream Banking S.A. (0,8 %)
Nichido Fire and Marine Insurance Co., Ltd. (0,8 %)
Tuotteita
Matkapuhelimet
Sony Mobile Communications
Sony Xperia
Huomattavia tuotteita ja tekniikoita

Pelikonsolit:
PlayStation
PlayStation 2
PlayStation 3
PlayStation 4
PlayStation Portable
PlayStation Vita
Kuluttajarobotit:
Aibo
Televisiot:
Trinitron
WEGA
Bravia LCD-televisiot
Tietokoneet:
SMC-70
VAIO
CLIÉ
Optinen media:
Universal Media Disc
LaserDisc
MiniDisc
Blu-ray
Muistikortti:
Memory Stick
Digitaalivideokamerat:
Sony DCR-PC330
Digitaalikamerat:
Sony a300
Äänentoisto:
Walkman
Discman
ATRAC -pakkaus
Video:
U-matic
Betamax
Betacam
Betacam SP
Sony Vegas
Galleria

Sonyn kannettava MiniDisc-soitin.
Sonyn ministereot MHC-RG222.
Sonyn kamera F828.
PlayStation 2.
PlayStation 3.

Kartelli
Sony, Fuji ja Maxell saivat Euroopan komissiolta 75 miljoonan euron sakot videonauhojen kartellista 1999–2002. Sonyn sakkoja korotettiin kolmanneksella sen häirittyä tutkimuksia; Sonyn työntekijä kieltäytyi vastaamasta kuulusteluissa, ja toinen työntekijä silppusi asiakirjoja ratsian aikana.[5]
Katso myös
Sony Interactive Entertainment
Sony Mobile Communications
Lähteet

Aiheesta muualla

. (in Finnish)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Valokuvausalan tuotemerkit


Thomas Cruise Mapother IV eli Tom Cruise (s. 3. heinäkuuta 1962 Syracuse, New York), on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on yksi Hollywoodin kaikkien aikojen menestyneimpiä näyttelijöitä ja hän on esiintynyt useissa menestyneissä elokuvissa.
Varhainen elämä
Tom Cruise syntyi Syracusessa, New Yorkin osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat Thomas Mapother III ja Mary Lee Pfeiffer. Cruisella on sukujuuria Irlannissa, Saksassa, Walesissa ja Englannissa. Cruisen lapsuudessa hänen perheensä muutti paljon, ja hän asui muun muassa Glen Ridgessa, Louisvillessa, Ottawassa ja Waynessa. Katolisesta perheestä tullut Cruise halusi alun perin papiksi, mutta painivamman takia toipilaana ollessaan osallistuttuaan koulunsa näytelmään hän päätti ryhtyä näyttelijäksi. Toisena kiinnostuksenkohteena nuorella Cruisella ollut painiurheilu jäi myös tämän myötä.
Näyttelijän ura
1980-luku
Cruise teki näyttelijädebyyttinsä sivuroolissa menestyselokuvassa Mieletön rakkaus (1981).
Läpimurtonsa hän teki kaksi vuotta myöhemmin elokuvassa Riskibisnes, josta hän sai Golden Globe -ehdokkuuden. Samana vuonna, 1983, valmistui neljä Cruisen näyttelemää elokuvaa: Outsiders – kolmen jengi – Francis Ford Coppolan ohjaus nuorisojengiläisistä, (jossa näytteli liuta nuoria tulevia tähtiä), – sekä elokuvat Kreisi bisnes ja Kovaa peliä. Seuraavaksi ilmestyi Ridley Scottin ohjaama kauhufilmin tehosteilla maustettu satuseikkailu Legenda, jonka ensi-ilta oli vuonna 1985.
Cruisen lopullinen läpimurto maailmanlaajuiseen suosioon tapahtui elokuvassa Top Gun – lentäjistä parhaat (1986). Samana vuonna ilmestyi Martin Scorsesen ohjaama Suuret setelit, jossa hän teki Paul Newmanin kanssa tämän vanhan biljardi-elokuvan Suurkaupungin hait jatko-osan nykyaikaan sijoitettuna. Vuonna 1988 Cruise esiintyi neljällä Oscarilla palkitussa elokuvassa Sademies yhdessä Dustin Hoffmanin kanssa. Toinen 1988 ilmestynyt elokuva oli Cocktail, jossa Cruise esiintyi juppi-baarimikkona. Ensimmäinen Oscar-ehdokkuus Cruiselle tuli vuonna 1989 Oliver Stonen Vietnamin sotaa käsittelevästä elokuvasta Syntynyt 4. heinäkuuta, joka kertoo sodan veteraanin Ron Kovicin tositapahtumiin perustuvan tarinan.
Cruise esiintyi 1980-luvulla 13 elokuvassa.

1990-luku
Days of Thunder – ukkosta radalla (1990) oli Nascar-ratakilpailuista kertova elokuva, jossa Cruisen tuleva vaimo Nicole Kidman oli toisessa pääosassa. Kidman oli myös Cruisen kanssa tähdittämässä seuraavaa 1992 ilmestynyttä Kaukainen maa -elokuvaa aiheena siirtolaisuus Amerikkaan. Sen jälkeen seurasivat muun muassa sotaoikeuden kuvaus Kunnian miehiä (1992) Jack Nicholsonin ja Demi Mooren kanssa, ja John Grishamin menestysromaaniin perustuva jännityselokuva Firma (1993).
Tätä seurasi vampyyriaiheinen Veren vangit yhdessä Brad Pittin (1994) kanssa, Brian de Palman ohjaama toimintaelokuva Vaarallinen tehtävä (1996), urheilubisnes-aiheinen komedia Jerry Maguire – elämä on peliä (1996) Renée Zellwegerin kanssa, huomiota herättänyt rooli Magnolia-elokuvassa (1999) ja Stanley Kubrickin ohjauksessa Eyes Wide Shut (1999) silloisen vaimonsa Nicole Kidmanin kanssa.
2000–
Vuonna 2000 ilmestyi Vaarallinen tehtävä II ohjaajana toimintaelokuvien asiantuntija John Woo. Vuotta myöhemmin 2001 tieteiselokuvien 'Saturn-palkinnon' Cruiselle toi Vanilla Sky, jossa muissa pääosissa Penélope Cruz, Cameron Diaz ja oikeassa elämässä Cruisen 'uskonveli' Jason Lee. Sen jälkeen Steven Spielbergin ohjaama tulevaisuudenkuvaus tieteiselokuvassa Minority Report (2002), Viimeinen samurai (2003), Cruise ammattirikollisen roolissa Collateral – väärä aika väärä paikka -elokuvassa (2004), ja jälleen Spielbergin ohjaama Maailmojen sota (2005). Vuonna 2006Vaarallinen tehtävä III, jonka jälkeen poliittinen jännityselokuva Lions for Lambs (2007) tähtinä myös Meryl Streep ja Robert Redford. Ben Stillerin ohjaama komedia Tropic Thunder valmistui vuonna 2008.
Samana vuonna melkoista mediakohua herätti Operaatio Valkyrie, jota Cruise työsti Saksassa. Operaatio Valkyrien aiheena oli Adolf Hitleriin kohdistunut pommi-isku, tositapahtumaan eli saksalaisen sotilaan Claus von Stauffenbergin tarinaan perustuen.
Vuonna 2010 Knight & Day toimintakomedia, jossa Cruise ja Cameron Diaz pääosissa sekä Vaarallinen tehtävä -sarjan nelososa Mission: Impossible – Ghost Protocol (2011). Vuonna 2012 Cruise esitti 1980-luvun rocktähteä musikaalifilmissä Rock of Ages.
Cruisen näyttelijäurasta
Cruise on voittanut kaksi MTV Movie Awardsia ja kolme Golden Globea sekä ollut kolme kertaa Oscar-ehdokkaana. Cruise on tosin myös voittanut kaksi Golden Raspberry -palkintoa.
Cruise tunnetaan parhaiten Ethan Huntin roolista neljässä Vaarallinen tehtävä -elokuvassa.
Hänet tunnetaan siitä, että hän tekee useat stunttinsa itse ilman sijaisnäyttelijää.
Tuottaja
Tom Cruise on ollut päätuottajana elokuville The Others, Narc ja  Väritetty totuus.
Muita Cruisen tuottamia elokuvia ovat mm. Jack Reacher: Paluu päämajaan, Mission: Impossible - Rogue Nation  Jack Reacher - Tappajan jäljillä, Mission: Impossible - Ghost Protocol, M:i:III, Elizabethtown, Viimeinen samurai, Narc, Vanilla Sky, M:I-2 Vaarallinen tehtävä 2, Rajaton tahto ja Vaarallinen tehtävä.
Yksityiselämä
Riskibisnes-elokuvan aikoihin Cruise seurusteli vastanäyttelijänsä Rebecca De Mornayn kanssa 1983–1985 jolloin he asuivat yhdessä New Yorkissa. Cherillä on kertomansa mukaan ollut suhde Tom Cruiseen 1980-luvulla. Cruise on ollut naimisissa kolmesti; ensin Mimi Rogersin, sittemmin Nicole Kidmanin ja Katie Holmesin kanssa. Kidmanin kanssa Cruisella on kaksi adoptiolasta, Isabella ja Connor Cruise. Kidmanista erottuaan Cruise seurusteli jonkin aikaa Penélope Cruzin kanssa. 17. kesäkuuta 2005 Cruise kihlautui Katie Holmesin kanssa Pariisissa. Cruisea ja Holmesia alettiin mediassa kutsumaan heidän nimistään tehdyllä yhdistelmällä ”TomKat”. Heillä on 18. huhtikuuta 2006 syntynyt tytär Suri. Cruise on useasti ilmaissut syvän rakkautensa Holmesia kohtaan, ja esimerkiksi innoissaan hyppi sohvalla 23. toukokuuta 2005 haastattelunsa aikana suositussa The Oprah Winfrey Show -keskusteluohjelmassa. Tapaus huomioitiin laajalti mediassa Yhdysvalloissa. Cruise ja Holmes menivät naimisiin 18. marraskuuta 2006 Italiassa. Liitto oli Cruiselle kolmas ja Holmesille ensimmäinen.[1] Pariskunta jätti erohakemuksen kesäkuussa 2012.[2]

Viime vuosina Cruise on herättänyt kohua ja kiinnostusta yhdysvaltalaisessa mediassa innokkaana skientologina, ja kertoo muun muassa vapautuneensa lukihäiriöstä ko. opin avulla. Hän tutustui skientologiaan 1990-luvun alussa ensimmäisen vaimonsa Mimi Rogersin kautta. Hän on saksalaisen Der Spiegel -aikakauslehden haastattelussa väittänyt skientologien huumevieroitusklinikan Narcononin olevan ainoa toimiva keino päästä irti päihteistä. Hän myös käsittää psykiatrian näennäistieteeksi ja on Entertainment Weeklyn haastelussa nimittänyt sitä ”natsitieteeksi”. Hän on kertonut kannattavansa nykypsykiatrian menetelmiä kritisoivan tohtori Thomas Szaszin oppeja.
Elokuussa 2006 Paramount Pictures -elokuvayhtiö sai tarpeekseen tähtinäyttelijänsä aiheuttamasta julkisuudesta. Se päätti 14 vuotta jatkuneen yhteistyön jättämällä uusimatta sopimuksensa Cruisen ja liikekumppani Paula Wagnerin tuotantoyhtiön kanssa. Paramount Picturesin emoyhtiön Viacomin puheenjohtaja Sumner Redstone kertoi Wall Street Journalille: ”(Cruisen) viimeaikainen käytös ei ole ollut hyväksyttävää Paramountille.”[3] Asiasta on myös esitetty käsitys että Paramountin toiminnan taustalla ei olisi ollut muu kuin taloudellinen syy.
Cruise on yksi Hollywoodin rikkaimmista näyttelijöistä. Hänen omaisuutensa arvo on noin 500 miljoonaa dollaria. Vuoden 2012 tietojen mukaan Cruise tienasi lähes kaksinkertaisesti toiseksi tulleeseen Leonardo DiCaprioon verrattuna.
Suomi
Cruise näytteli Mission: Impossible – Ghost Protocol -elokuvassa suomalaisen näyttelijä-laulajan Samuli Edelmannin kanssa, ja Cruise on kertonut heidän olevan ystävyksiä. Myös Hollywood-ohjaaja Renny Harlin on taannoin television hyväntekeväisyysohjelmassa kertonut olevansa Cruisen tuttavia.
Filmografia

Cruise/Wagner Productions -tuotantoyhtiö

Cruise/Wagner Productions -tuotantoyhtiö on filmituotantoyhtiö, jonka Tom Cruise perusti aiemman agenttinsa Paula Wagnerin kanssa. Yhtiö perustettiin tarkoituksena saada Tom Cruiselle enemmän valtaa tuotannossa ja lisätä tuottoa. Marraskuussa 2006 Metro-Goldwyn-Mayer tarjosi yhtiölle sopimuksen, jolla osa filmituotantoyhtiö United Artistsia (lyhenne 'UA') siirtyi Cruise/Wagnerin omistukseen. Tom Cruise ja Paula Wagner yhdessä MGM:n kanssa perustivat ”uuden United Artists” -yhtiön, ’New UA’.
Yhtiön elokuvia ovat muun muassa Vanilla Sky, Rajaton tahto (1998), The Others (2001), Minority Report (2002), Viimeinen samurai (2003), Väritetty totuus (2003), Maailmojen sota (2005), Elizabethtown (2005), Vaarallinen tehtävä -elokuvat, Lions for Lambs (2007), Operaatio Valkyrie (2008) ja Mission: Impossible – Ghost Protocol (2011).
Palkinnot
Golden Globe
Cruise on voittanut kolme Golden Globea (suom. 'kultainen maapallo'), ja ollut yhteensä seitsemän kertaa ehdolla voittajaksi:
Syntynyt 4. heinäkuuta
Jerry Maguire – elämä on peliä
Magnolia
MTV Movie Awards
Tom Cruise on ollut MTV-ehdokkaana 15 kertaa, ja voittanut 3 kertaa.
Cruise on voittanut kaksi elokuva MTV Movie Awardsia (Music TV:n elokuvapalkinto):
Vaarallinen tehtävä II
Jerry Maguire – elämä on peliä
Lisäksi Tom Cruise sai MTV:n Generation Award (suom. MTV-sukupolvi)-tunnustuspalkinnon
Muita elokuvapalkintoja
Saturn-palkinto Vanilla Sky
Amerikan filmi-instituutin (AFI) -palkinto, Viimeinen samurai.
BAFTA-palkinto Syntynyt 4. heinäkuuta
People’s Choice Awards, 1990 ja 1994
Muita palkintoja
Vuonna 2011 ihmisoikeusjärjestö Simon Wiesenthal -keskus myönsi Tom Cruiselle humanitäärisen palkinnon (The Humanitarian Award), Cruisen pitkäaikaisesta tuesta Simon Wiesenthal -keskukselle sekä sen Suvaitsevaisuuden museolle ().[4]
Lähteet

Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Skientologit
Luokka:Amerikanenglantilaiset
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:Tom Cruise
Luokka:Vuonna 1962 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Mitä muita elokuvarooleja Roger Moorella on ollut?


Alexandria on kaupunki Virginiassa Yhdysvalloissa, jossa asui 150575 henkilöä vuonna 2014.[1] Kuten loputkin Pohjois-Virginiasta, modernia Alexandriaa on muovannut sen läheisyys maan pääkaupunkiin. Sen asukkaista huomattava osa on ammattilaisia, jotka työskentelevät liittovaltion hallinnon tehtävissä sekä sotilaallisissa toimissa.
Historia

Suurin osa nykypäivän Alexandriasta oli osa noin kymmenen kilometrien maapalaa, jonka Virginian kuvernööri luovutti englantilaiselle kapteenille, Robert Howsonille vuonna 21. marraskuuta 1669. Noin kuukautta myöhemmin Howson myi maan 6000 punnasta tupakan kasvattaja John Alexanderille.
Vuoteen 1732 mennessä Hugh West oli rakentanut paikalle varastot tupakan viljelyä varten. Maata olivat raivanneet jo 1720-luvulla John Summers ja Gabriel Adams. Vuonna 1748 brittikauppiaat pyysivät Virginiaa hallinneelta neuvostolta lupaa perustaa kylä Hugh Westin varastojen läheisyyteen mahdollistaakseen tupakan kuljetuksen. Vuonna 1749 keväällä paikka valittiin, ja perustettiin kylä nimeltä Alexandia John Alexanderin kunniaksi. Tontit huutokaupattiin kesällä 1749.
Alexandria muodostui vilkkaaksi satamaksi ja suureksi viennin keskukseksi. Kaupunkikuvaa leimasivat kookkaat tiilitalot. Vuonna 1789 Alexandria liitettiin Virginian osavaltion päätöksellä osaksi Columbian kuntaa.
Sisällissodan alkaessa Alexandria oli yksi tärkeimmistä vaihdon keskuksista ja satamista. Alexandria oli myös poliittisen elämän keskus, ja esimerkiksi nuori George Washington omisti sieltä talon, vaikka asuikin pääsääntöisesti Mount Vernonilla.
Unionin joukot valloittivat Alexandrian melkein heti sisällissodan alettua 24. toukokuuta 1861. Siitä tuli tärkeä huoltokeskus. Joukkoja ja tarvikkeita siirreltiin Alexandrian kautta sekä meriteitse että rautateitse. Junat toivat takaisin haavoittuneita sotilaita, jotka täyttivät kaupungin sairaalat. Samana aikana Alexandriaan rakennettiin useita linnoituksia Washingtonin kaupungin puolustusstrategian mukaisesti.
Vaikka Alexandria toimi orjakaupan keskuksena ennen sisällissotaa, siellä oli myös useita vapaita mustien yhteisöjä, joiden piirissä toimi paljon kulttuuriorganisaatioita sekä taitavia käsityöläisiä.
Alexandria, joka on noin 50 vuotta Washingtonin kaupunkia vanhempi, on yksi Amerikan vanhimmista yhteisöistä. Kaupungissa on edelleen paljon 1700-luvun rakennuksia, joita on suojeltu huolellisesti. Nämä suojeluprojektit aloitettiin vuonna 1960.
Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Virginian kaupungit

Missä nykyisessä maassa sijaitsee Aleksandria?


Carl Barks (27. maaliskuuta 1901 Oregon – 25. elokuuta 2000 Grants Pass, Oregon) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, joka tunnetaan Disneyn sarjakuvien, erityisesti Aku Ankka -tarinoiden piirtäjänä ja käsikirjoittajana. Barks kuuluu yhdysvaltalaisen sarjakuvamaailman arvostetuimpiin ja vaikutusvaltaisimpiin taiteilijoihin.
Carl Barks ei keksinyt Aku Ankkaa, mutta hän keksi ankkojen asuinpaikan Ankkalinnan ja loi monia tunnettuja sivuhahmoja kuten Roope Ankan, Hannu Hanhen, Pelle Pelottoman, Karhukoplan, Milla Magian ja monia muita.
Barks piirsi elämänsä aikana noin 6500 sivua sarjakuvia. Barks aloitti Disney-uransa animaattorina, mutta siirtyi vähitellen kuvittamaan sarjakuvia. Jäätyään eläkkeelle hän jatkoi yhä Disney-hahmojen parissa ja laati aluksi käsikirjoituksia muille piirtäjille. Sen jälkeen hän ryhtyi maalaamaan omien tarinoidensa pohjalta Ankka-aiheisia öljyväritauluja.
Elämä ja ura
Ennen sarjakuvauraa
Carl Barks kiinnostui pilakuvista ja niiden piirtämisestä jo yhdeksänvuotiaana perheen asuessa Kalifornian Santa Rosassa. Barks oli 15-vuotias, kun hänen äitinsä kuoli. Barks joutui lopettamaan koulunsa kesken ja auttamaan maatilalla, koska ylimääräisiin työntekijöihin ei ollut varaa eikä muu perhe pystynyt äidin kuoltua tekemään kaikkea työtä.[1] Hän sai kuitenkin isältään luvan osallistua Landonin piirustuskoulun kirjekurssille, ja siitä heräsi lopullisesti hänen kiinnostuksena piirtämiseen. Hän ei kuitenkaan suorittanut kirjekurssia loppuun.[2]
Kaksi vuotta myöhemmin hän yritti saada töitä pilapiirtäjänä San Franciscossa, mutta hänen töilleen ei ollut kysyntää.[1] Vuonna 1921 hän solmi Pertle Turnerin kanssa ensimmäisen avioliittonsa. Heille syntyi kaksi lasta, Peggy ja Dorothy. Barks unohti piirtämisen ja alkoi tehdä töitä muun muassa autokauppiaana, ratakiskojen pulttaajana ja veturikorjaamolla.[2] Pilapiirtäjän ura säilyi silti hänen suurena haaveenaan ja hän käytti vapaa-aikansa pilapiirrosten tekemiseen. Barks riiteli vaimonsa kanssa jatkuvasti, koska hän halusi edetä piirtäjänä kun taas Pertle vaati enemmän yhteistä aikaa. Vuonna 1928 Barks sai vihdoin haluamaansa työtä Calgary Eye Opener -lehdestä, joka suostui julkaisemaan hänen pilakuviaan. Kolme vuotta myöhemmin Barks sai samaisesta lehdestä vakituisen työpaikan, jolloin hän pystyi keskittymään piirtämiseen täysipainoisesti. Näihin aikoihin Barks ja Pertle erosivat.[3]
Barks alkoi etsiä uutta työpaikkaa ja kuuli Walt Disneyn etsivän käsikirjoittajia ja taiteilijoita. Hän lähetti yhtiöön piirrosnäytteitään ja sai töitä animaatioalalta vuonna 1935. Seitsemän vuotta Barks toimi sekä apulaisanimaattorina että gag-manina, joka vastaa tarinan vitseistä. Vuonna 1942 hän kuitenkin lopetti työnsä animaatioiden parissa, koska hänen terveytensä ei kestänyt Disney-studion huonoa ilmanvaihtoa.[2]
Barks alkoi työskennellä kotonaan ja keskittyi yksinomaan sarjakuviin. Vuonna 1938 Barks oli mennyt uudelleen naimisiin, Clara Balken kanssa. Avioliitto oli aluksi onnistunut ja Clara auttoi Carlia tämän töiden tussaamisessa. Clara rupesi kuitenkin juopottelemaan ja saattoi humalaisissa raivokohtauksissaan välillä tuhota Carlin piirroksia ja omaisuutta. Ensimmäisen Roope Ankan Barks kertoi piirtäneensä motellissa, johon oli paennut Claran raivokohtauksia.[3] Tämäkin avioliitto päättyi avioeroon, vuonna 1951.
Ensimmäiset sarjakuvat

Barks piirsi ensimmäisen Aku Ankka -sarjansa vuonna 1941. ”Aku Ankka ja merirosvon kulta” perustui hylätyn piirroselokuvan Morgan’s Ghost käsikirjoitukseen, jonka muokkasi Al Taliaferron piirtämien Aku-sanomalehtistrippien käsikirjoittaja Bob Karp. Puolet tarinasta piirsi Jack Hannah.[4]
Barks siirtyi kokonaan sarjakuvien pariin vuonna 1942. Hänen ensimmäinen täyspitkä tarinansa oli sotapropagandasarja ”Pluto pelastaa laivan”, jonka hän teki yhdessä Jack Hannah’n kanssa. Pian Barks siirtyi työskentelemään Western Publishing Companylle, joka oli suuri sarjakuvajulkaisija Yhdysvalloissa. Uransa alkuvaiheessa Barksillakin oli hankaluuksia. Hän käytti apunaan esimerkiksi Floyd Gottfredsonin pitkiä Mikki Hiiri -seikkailuja ja lähetti Vihreä Lyhty -sarjakuvan luojalle Martin Nodellille kirjeen, jossa hän pyysi apua sarjakuvien tekemiseen[5].
Western omisti oikeudet myös Anselmi Pandaan, Nakke Nakuttajaan, Lurppaan, Barney-karhuun ja Benny-aasiin, minkä vuoksi Barks piirsi alkuaikoinaan myös tarinoita, joissa pääosassa oli joku näistä hahmoista. Kyseisiä tarinoita on kuitenkin hyvin vähän (33) verrattuna Barksin Disney-tarinoihin. Ankkamaailmaan kuulumattomia tarinoita on Barksin tuotannossa noin 270 sivua, joista suurin osa Barney-karhun ja Benny-aasin seikkailuja[4]. Kaikki Barksin muut kuin Disneyn eläinsarjakuvat julkaistiin 1970-luvun lopulla englanniksi kirjassa Barks Bear Book. Osa näistä tarinoista on nähty myös suomeksi 1980- ja 1990-luvuilla (muun muassa Tom ja Jerry -lehdessä)[2].
Kulta-aika
Barks piirsi ensimmäisen Disney-tarinansa Westernille vuonna 1943. Se oli kymmensivuinen tarina ”Ryytimaa”, jonka käsikirjoituksen hän muokkasi alusta lähtien uusiksi. Samana vuonna ilmestyi Barksin ensimmäinen pitkä tarina ”Muumion sormus”. Barks kehittyi sarjakuvantekijänä nopeasti, ja 1940-luvun puolivälissä syntyivät kuuluisat tarinat ”Joulu Karhuvuorella” ja ”Koralliluolan kummitus”. Usein niissä oli etäisiä viittauksia ajan elokuviin ja sarjakuviin. Suurin osa 1940-luvun tarinoista oli kuitenkin kymmensivuisia vitsisarjakuvia, ja pitkät seikkailut odottivat vielä tuloaan. Yhdysvalloissa Walt Disney’s Comics and Stories -lehti nousi kuitenkin myydyimpien sarjakuvalehtien joukkoon lähinnä juuri Barksin tarinoiden ansiosta[2].
1940-luvun loppua ja 1950-luvun alkua voidaan sanoa Barksin kulta-ajaksi. Tällöin syntyivät muun muassa tarinat ”Vanhan linnan salaisuus”, ”Kulmikkaat munat”, ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun”, ”Kultainen kypärä” ja ”Takaisin Klondikeen”.
Nämä tarinat edustavat myös aikakautta, jolloin Don Rosa oli juuri alkanut lukea Barksia. Rosa on piirtänyt suureen osaan juuri näistä 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun tarinoista jatko-osat. Viittauksia ”Vanhan linnan salaisuuteen” ja tarinaan ”Takaisin Klondikeen” löytyy monista Rosan Roopen nuoruutta kuvaavista tarinoista. ”Kulmikkaat munat” -tarinalle on suoraa jatkoa Rosan tarina ”Andien kutsu”. ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” saa puolestaan jatkoa Rosan tarinassa ”Ensimmäinen keksintö”.
Barksin pitkät seikkailut veivät Ankat usein pitkille matkoille, aina Eurooppaan ja Aasiaan asti. Barks ei kuitenkaan itse ollut koskaan käynyt Yhdysvaltojen rajojen ulkopuolella. Hän käytti apunaan National Geographic -lehden artikkeleita ja valokuvia. Toisena lähteenään Barks käytti Encyclopædia Britannica -tietosanakirjaa.
Barks avioitui vuonna 1954 kolmannen kerran, tällä kertaa taidemaalari Margaret Williamsin kanssa. Margaret, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Garé Barks, toimi usein Barksin apulaisena, muun muassa tekstaten suuren osan puhekuplista.[3]
1950-luvun puolivälissä Barks alkoi jo hieman väsyä kovaan työtahtiin. Lisäksi Barksia lannisti tarinoiden sensuurihenkinen rajoittaminen. 1950-luvun Yhdysvalloissa sarjakuvia syytettiin haitallisten vaikutteiden antamisesta nuorille, ja myös Disneyn sarjakuvien julkaisija sensuroi tarinoitaan hätävarjelun nimissä. Barks keskittyi Roopen seikkailuihin eksoottisissa maisemissa.[4]
Barks pysyi nimettömänä piirtäjänä aina vuoteen 1957, jolloin ihailijat saivat selville hänen nimensä. Tätä ennen Barks tunnettiin lempinimellä ”Se hyvä Ankka-piirtäjä”.[6] Paljastuksen jälkeen hän alkoi saada ihailijapostia, vaikka ensimmäisiä ihailijakirjeitään hän pitikin pilana.[7] Vuonna 1966 Barks jäi eläkkeelle.
Sarjakuvien jälkeinen aika

Barks ei lopettanut työtä Disney-hahmojen parissa, vaikka jäi eläkkeelle. Hän teki käsikirjoituksia vuoteen 1974 ja piirsi kansikuvia vuoteen 1969. Suurin osa näistä käsikirjoituksista oli Sudenpentu-aiheisia tarinoita, jotka kuvitti Kay Wright tai Tony Strobl. Myöhemmin nämä Sudenpentu-seikkailut piirsi uudelleen Daan Jippes. Jippesin versioita pidetään huomattavasti Barks-henkisempinä.
Barksin viimeisiksi käsikirjoituksiksi jäivät ”Hevostellen halki historian”, jonka piirsi Barksin työhön valitsema William Van Horn, ja luonnoksen asteelle jäänyt ”Napapiirin postimies”, jonka käsikirjoituksen laativat loppuun Byron Erickson ja John Lustig ja jonka piirsi Daan Jippes.[8]
Vuonna 1971 Carl Barks ryhtyi ihailijansa Glenn Brayn ehdotuksesta maalaamaan omiin ankkatarinoihinsa pohjautuvia öljyväritöitä.[9] Aluksi hän myi maalauksiaan noin 150 dollarilla kappale, mutta nykyään arvokkaimmista on maksettu jopa 150000 dollaria. Suurin osa näistä maalauksista oli suoria kopioita hänen piirtämistään kansikuvista, vaikka myöhemmin hän maalasi myös löyhästi tarinoihinsa liittyviä maalauksia. Niiden ja niissä esiintyvien hahmojen tekijänoikeudet kuuluivat kuitenkin Disney-yhtiölle, mutta yllättäen yhtiö myönsi Barksille luvan tehdä niistä maalauksia, vaikkei yhtiö ole koskaan myöntänyt vastaavanlaista lupaa kenellekään muulle. Kun maalauksista kuitenkin alettiin tehdä myös luvattomia painokopioita, vuonna 1976 yhtiö kielsi Barksia maalaamasta enää lisää Disney-aiheisia maalauksia. Siihen mennessä hän oli saanut valmiiksi yli 120 maalausta.[7] Sen jälkeen hän maalasi fantasia- ja lännenaiheita[2].
1980-luvun alussa lupa maalauksiin heltisi jälleen, ja Barks jatkoi niiden tekemistä. Samalla myös maalausten arvo kohosi huimasti, ja lisenssin omistava Another Rainbow -yhtiö alkoi julkaista litografioita näistä maalauksista. Kaikki painolaatat on tuhottu lukuun ottamatta viittä ensimmäistä, jotka on naarmutettu käyttökelvottomiksi ja säilötty muistoina Disney-yhtiön arkistoihin.[4][2]
Barksin piirtämistä alkuperäissivuista on jäljellä vain murto-osa, sillä Disney-yhtiö poltti ja hävitti suuren osan alkuperäispiirroksistaan tilanpuutteen vuoksi.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1991 Barks sai Disney Legends -palkinnon, joka annetaan ansioituneesta työstä Disney-yhtiön hyväksi. Kolme vuotta myöhemmin Barks teki ensimmäisen matkansa ulkomaille. Matkalla hän kävi yhdessätoista Euroopan maassa: Islannissa, Norjassa, Tanskassa, Suomessa, Ruotsissa, Puolassa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Britanniassa.[4] Viimeisenä Disney-aiheisena teoksenaan hän kirjoitti ylistysrunon ”Oodi Disneyn ankoille”. Kyseinen kirjoitus on julkaistu muun muassa Aku Ankka -lehden numerossa 26/1999.[2]
Barks kuoli kotonaan Oregonin Grants Passissa leukemiaan[10] 99-vuotiaana vuonna 2000.[4]
Barks taiteilijana
Barksin vaikutus Aku Ankkaan
Barksin vaikutus Aku Ankka -sarjakuviin on erittäin suuri. Lähes jokainen piirtäjä pitää häntä esikuvanaan. Heistä tunnetuin on Don Rosa, jonka tarinoista vain harva on ristiriidassa Barksin tarinoiden kanssa. Myös monet muut Disney-piirtäjät, kuten Romano Scarpa ja Daan Jippes, ovat sanoneet Barksin olleen heidän suurin vaikuttajansa.
Barks keksi Akun, ankanpoikien ja naisystävä Iineksen hahmojen rinnalle useita lisähenkilöitä. Erityisen merkittäväksi muodostui Akun eno Roope Ankka.[11] Barksin mukaan Roope on nimenomaan Akun äidin veli, mutta Ankkalinnan enot on käännetty Suomessa perinteisesti sediksi. Aluksi Roopen oli tarkoitus olla vain sivuhahmo ainoastaan tarinassa ”Joulu Karhuvuorella”.[12] Myös Roopen viholliset Karhukopla, Milla Magia ja Kulta-Into Pii ovat Barksin luomia hahmoja, samoin keksijä Pelle Peloton ja hyväonninen Hannu Hanhi. Roopen vihollisista myös Kroisos Pennonen on Barksin luoma hahmo, vaikka Barks itse käyttikin hahmoa vain kerran tarinassa ”Ihmebentsiini”.
Barks myös kehitti ankanpoikien Tupun, Hupun ja Lupun luonteita. Sudenpennut-järjestö ja heidän tietopakettinsa Sudenpentujen käsikirja oli Barksin keksintö.[13][14][11]
Kaikille Aku Ankan lukijoille ovat tuttuja seuraavat tilanteet:
Aku yrittää menestyä erilaisissa ammateissa, mutta yritykset päättyvät yleensä katastrofiin.
Akulla tulee riitaa naapurinsa Teppo Tulpun kanssa, ja seurauksena on naapurusten välinen kärhämä.
Aku sekä Tupu, Hupu ja Lupu metsästävät Roopen kanssa kadonneita aarteita.
Milla Magia yrittää ryöstää Roopen Ankan ensilantin.
Roope taistelee joko Kulta-Into Piin tai Kroisos Pennosen kanssa maailman rikkaimman miehen asemasta.
Kaikki nämä Aku Ankka -sarjakuvatarinoiden peruskaavat ovat Barksin kynästä.
Barks oli ensimmäinen merkittävä pitkiä Aku Ankka -tarinoita piirtänyt taiteilija. Ennen häntä Aku Ankan seikkailut olivat lähinnä Al Taliaferron strippejä ja sitä ennen pieniä sivuosia muissa Disney-sarjakuvissa ja -piirroselokuvissa. Näissä sivuosissa Aku useimmiten seikkaili Mikki Hiiren ja Hessu Hopon kanssa, kunnes Barksin ansiosta Ankka- ja Hiiri-maailmat erkaantuivat toisistaan lähes kokonaan. Barks loi Aku Ankasta hahmona suositumman kuin Mikki Hiiri. Barks piirsi elämänsä aikana vain yhden Mikki-tarinan, ”Punaisen hatun arvoituksen”.[15]
Aku Ankan ja Roope-sedän työ- ja elämänkokemukset ovat saaneet vaikutteita Barksin omasta elämästä. Barks totesi, että Akun toistuva epäonni ja ajautuminen työpaikasta toiseen muistuttavat häntä itseään ennen piirtäjän uraansa.[16]
Barks muisteli omia hanttihommiaan ankeana raatamisena, ja sarjakuvauransa aikana hän ei tiettävästi pitänyt kertaakaan lomaa.
Silti hän korosti usein sarjoissaan kovan työnteon tärkeyttä.[4] Barks oli itse poliittiselta kannaltaan oikeistolainen, lähellä republikaaneja.[17]
Sensuuri
Yhdysvalloissa sarjakuvasensuuri oli hyvin tarkkaa 1950-luvulla. Suomalainen Aku Ankan toimitus on aina ollut sallivampi Carl Barksin sarjakuvien suhteen. Muun muassa Takaisin Klondikeen sai ensijulkaisunsa puolta sivua vaille alkuperäisessä asussa Suomessa. Suomi oli ensimmäinen maa, joka julkaisi tuon kuuluisan tarinan kokonaisena, lukuun ottamatta puuttuvaa sivun puolikasta, jonka Barks piirsi ulkomuistista. Toisessa tapauksessa Disney-arkistoista löytyi tarina ”Maitomies”, joka sai ensiesityksensä alkuperäisasussaan Suomen Aku Ankka -lehden 40-vuotisjuhlanumerossa.
Tässä on lueteltuina joitakin tunnetuimmista sensuroinneista:
”Liekkimies” (1945) julkaistiin Suomessa vasta 1990-luvulla, koska Aku Ankan toimitus piti sitä liian palonarkana aiheena. Tarinassa Aku tekee tuhojaan Ankkalinnassa pyromaanina ja joutuu lopuksi vankilaan. Sitä oli sensuroitu jo ensijulkaisunsa yhteydessä: sarjan kaksi viimeistä ruutua poistettiin ja tilalle piirrettiin uusi loppuratkaisu, jossa annetaan ymmärtää koko tarinan olleen Akun painajaisunta. Alkuperäinen loppu kuitenkin palautettiin Carl Barksin kootut -sarjassa.
Vitsitarinassa ”Aprillia!” (1950) Barks piirsi toisen sivun ensimmäisessä ruudussa Tupun, Hupun ja Lupun kaatopaikalle, jonka jätekasassa näkyy Adolf Hitlerin Taisteluni-kirja. Kyseessä oli Barksin varttuneemmille lukijoille tarkoitettu satiirinen vitsi, jossa pahamaineinen kirja samaistetaan jätteeksi. Tämä viittaus on kuitenkin poistettu tarinan painoksista monissa maissa kuten Saksassa.
”Karkkeja ja kepposia” (1952) joutui sensuurin kohteeksi. Siitä poistettiin yli 10 sivua ja aloitusruutu piirrettiin uusiksi. Sensuroitu osuus oli lähinnä liian rajuja halloween-piloja. Aloitusruudussa nähtyä, kuunvalossa kylpevää hautausmaata risteineen pidettiin liian karmivana ja makaaberina lapsille. Barks oli mukaillut tarinan samannimisestä Aku Ankka -animaatiosta[18].
Tarinassa ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” (1952) oli Westernin mielestä liian raju aloitusruutu, joten Barks joutui muuttamaan sitä. Kuvassa ankanpojat kävelivät halki rappiokylän, jossa oli murheellisen näköisiä lapsia resuisissa vaatteissa[19] .
”Takaisin Klondikeen” (1953) oli myös kustantajan mielestä liian raju, ja siitä saksittiin viisi sivua. Sensuroinnin kohteeksi joutui muun muassa kohtaus, jossa viekoitteleva Kultu Kimallus huijaa kultaa Roopelta, joka pistää pystyyn suuren kapakkatappelun Kultun saluunassa.
Tarinaa ”Marco Polon aarre” (1966) ei sensuroitu sen julkaisuhetkellä, mutta myöhemmät painokset sensuroitiin Yhdysvalloissa, koska yleisön käsitys Vietnamin sodasta oli saanut kielteisiä sävyjä. Tarinassa Roope ja hänen sukulaisensa matkustavat Kaakkois-Aasiassa sijaitsevaan Horjustaniin, joka on väkivaltaisen sisällissodan kourissa. Tarinassa nähdään muiden muassa sotaisissa tilanteissa aseistettuja sotilaita, jotka eräässä juonenkäänteessä melkein onnistuvat vakoojiksi julistettujen Roopen ja Akun teloittamisessa. Tällaista ei pidetty sopivana erityisesti lastensarjakuvissa, kun Vietnamin tapahtumat nousivat kansainväliseen tietoon ja esimerkiksi My Lain verilöyly herätti laajaa suuttumusta maailmalla. Poistettujen ruutujen ohella sensuroidussa versiossa muutettiin myös tekstiä; esimerkkinä Barksin kommunisminvastainen herja ”työläisten paratiisissa” valmistetuista epäkelvoista rannekelloista muutettiin siten, että sensuroidussa painoksessa kellojen valmistajaksi ilmoitettiin ”Roope Ankan kellotehtaat”.
Barks on myös joutunut itse sensuroimaan omia tarinoitaan. Yksi esimerkki siitä on ”Aku Ankka ja Zombi”, jossa Barks muun muassa poisti zombilta rasistisiksi katsotut teroitetut hampaat ja piirsi zombille pupillit (pelkkiä valkuaisia pidettiin liian pelottavina) ja vain puoliksi avoimet silmät. Myöhemmin Don Rosa on piirtänyt samaisen hahmon omaan tarinaansa Maailman rikkain ankka, mutta tässä kertomuksessa Zombilla on alkuperäiset, kokonaan avoimet ja valkoiset silmät.
Hahmot ja paikat
Barks kehitti Ankkalinnan miljöön ja suuren osan sen keskeisistä hahmoista. Seuraavassa luettelossa mainitut henkilöt sekä rakennus ja rikollisryhmä ovat hänen keksimiään, ja ne esiintyivät ensimmäisen kerran alla mainituissa tarinoissa:
Teppo Tulppu – ”Hyvien tekojen päivä” (1943)
Roope Ankka – ”Joulu Karhuvuorella” (1947)
Hannu Hanhi – ”Se parhaiten nauraa...” (1948)
Rahasäiliö – ”Roope-sedän uusi rahasäiliö” (1951)
Karhukopla – ”Ankkalinnan pamaus” (1951)
Pelle Peloton – ”Onnen kantamoinen” (1952)
Peikonhammas-vuori – ”Peikonhammas” (1953)
Pikku apulainen – ”Kissannaukujaiset” (1956)
Kulta-Into Pii – ”Roope-setä vaikeuksissa” (1956)
Milla Magia – ”Midaan kosketus” (1961)
Kroisos Pennonen – ”Ihmebentsiini” (1961)
Neiti Näpsä – ”Midaan kosketus” (1961)
Tunnetuimpia tarinoita

”Merirosvojen kulta” (1942)
”Muumion sormus” (1943)
”Joulu Karhuvuorella” (1947)
”Vanhan linnan salaisuus” (1949)
”Luotilaakson seriffi” (1949)
”Kulmikkaat munat” (1949)
”Tyhjälän joulu” (1952)
”Ovela Roope-Setä” (1952)
”Kultainen kypärä” (1952)
”Takaisin Klondikeen” (1953)
”Kruuna vai klaava” (1953) (tarinaan liittyy käsite höpsismi)
”Onnellinen laakso” (1954)
”Viisasten kivi” (1954)
”Kultainen talja” (1955)
”Rahalähde” (1958)
”Kultajoki” (1958)
”Saari avaruudessa” (1960)
”Kultaa ja kalavelkoja” (1965)
Barksin työn jatkaminen
Monet myöhemmät Ankka-piirtäjät ovat saaneet vaikutteita Barksilta. Barks itse arvosti seuraajistaan eniten Vicaria, Daan Jippesiä ja William Van Hornia[4][20]. Jippes valittiin piirtämään uudelleen Barksin käsikirjoittamat sarjat. Don Rosa teki paljon Barksin tarinoihin liittyviä tarinoita, ”jatko-osia”, esimerkiksi ”Takaisin Xanaduun”, jossa Roope, Aku ja ankanpojat palaavat satumaiseen Tralla La’han.[21]
Merkitys
Sarjakuva-alan uutislehden The Comics Journalin toimituksen vuonna 1999 tekemässä luettelossa ”Vuosisadan englanninkielisen sarjakuvan 100 parasta” Carl Barksin Aku Ankka sijoittui seitsemänneksi. Viihdesarjakuvista sen edelle asetettiin vain Charles Schulzin Tenavat.[6][4]
Kirjailija Neil Gaimanin mukaan Carl Barks oli yksi suurista lastenkirjailijoista Tove Janssonin ja Kenneth Grahamen kaltaisten tekijöiden rinnalla.[22] Sarjakuvakriitikko Ville Hännisen mukaan Carl Barksin sarjakuvat täyttävät klassikon tunnusmerkit. Tarinat ovat kestäneet aikaa, koska Barks ei aliarvioinut lukijaa.[16] Toimittaja Juri Nummelinin mukaan Disney-sarjakuvassa päällimmäisiä tunnetiloja ovat ihmisten välinen viha ja kateus. Barksilla ne eivät tunnu vastenmielisiltä, koska hän käsittelee näitä aiheita klassisen tragedian keinoin. Barks onnistuu yhdistämään lastensarjakuvan sekä yksilöiden suhteita todenmukaisesti kuvaavan aikuisten kirjallisuuden. Barksin luomat hahmot ovat Nummelinin mukaan välittömästi tunnistettavissa lukijassa itsessään.[23]
Uudelleenjulkaisut

Kaikki Barksin piirtämät Disney-sarjat on julkaistu The Carl Barks Library -nimisessä kokoelmassa. Myöhemmin Fantagraphics on julkaissut Barksin kokoelmia englanniksi.
Suomeksi pelkästään Barksin tarinoita sisältäviä kirjasarjoja on julkaistu useita. Aku Ankan parhaat sisälsi lyhyitä tarinoita Barksin kultakaudelta. Aku Ankan juhlasarjat ja Ankalliskirjasto olivat kymmenosaisia kovakantisia sarjoja. Barksin tarinoita on julkaistu myös useissa erillisteoksissa ja murreversioina. Rajoitettuna painoksena julkaistu Carl Barksin kootut sisälsi kaikki Barksin Disney-sarjat. Uusin julkaisusarja on vuonna 2014 alkanut Carl Barksin parhaat sarjat.
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Ault, Donald| title = Carl Barks: Conversations| location = Jackson| publisher = University Press of Mississippi| year = 2003| isbn = 1-57806-500-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Barrier, J. Michael| title = Carl Barks and the Art of the Comic Book| location = New York| publisher = M. Lilien| year = 1981| isbn = 0-9607652-0-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ronkainen, Timo| title = Carl Barks: Ankkamestarin salaisuus. Näkökulmia Carl Barksin tuotantoon| location = Turku| publisher = Zum Teufel| year = 2018| isbn = 978-952-5754-70-4}}
Aiheesta muualla

 Ylen Elävä arkisto.
Ronkainen, Timo:  Ankkalinnan pamaus.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Santikko, S.:  Kvaak.fi 14.12.2008.

Luokka:Vuonna 1901 syntyneet
Luokka:Vuonna 2000 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Milloin Carl Barks aloitti piirtämään sarjakuvia?


Suomen Keskusta (yleiskielessä keskusta,[1] lyhenne Kesk.,[2] ) on suomalainen puolue. Vuonna 1906 perustetun puolueen nimenä oli Maalaisliitto (lyh. ML) vuoteen 1964 asti ja sen jälkeen Keskustapuolue vuoteen 1988 asti, jolloin otettiin käyttöön nykyinen nimi.
Puolueen ideologiaa luonnehtivat kuuluminen poliittisen keskustaan, alkiolaisuus ja sosiaaliliberalismi. Keskusta on liberaalipuolueiden kansainvälisen järjestön Liberal Internationalin ja Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen. Euroopan parlamentissa keskustan edustajat kuuluvat Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmään ja Pohjoismaiden neuvostossa Keskiryhmään.
Suomessa on ollut kolme keskustaa ja sen edeltäjiä edustanutta presidenttiä ja yksitoista pääministeriä. Keskustalla on eduskunnassa 49 kansanedustajaa, Euroopan parlamentissa kolme europarlamentaarikkoa ja kunnanvaltuustoissa 3077 valtuutettua.[3] Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa puolue oli vaalien voittaja ja siitä tuli pääministeripuolue. Vuoden 2013 tietojen mukaan puolueella on 150000 jäsentä.[4] Juha Sipilä on ollut keskustan puheenjohtaja kesäkuusta 2012 lähtien.[5]
Historia

Autonomian aika ja ensimmäinen tasavalta

Puolueen voidaan katsoa syntyneen vuonna 1906, jolloin perustettiin Suomen Maalaisväestön Liitto sekä Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto, jotka yhdistyivät vuonna 1908 Maalaisliitoksi[6] (lyh. ML[7]). Vuonna 1965 nimeksi muutettiin Keskustapuolue.[7] Nykyinen nimi Suomen Keskusta otettiin käyttöön vuonna 1988. Lempinimenä puolueella on sanasta "Keskustapuolue" lyhennetty Kepu.
Maalaisliiton ideologisena isänä pidetään nuorsuomalaisista siirtynyttä Santeri Alkiota, ja alkuaikoina puolue toimi perustuslaillisessa rintamassa nuorsuomalaisten kanssa.
Suomen sisällissodan jälkeen Maalaisliitto pyrki ajamaan tasapainoa ja kansallista sopua, hyväksyen esimerkiksi punaisten armahdukset. Puolue johti myös 1930-luvulla taistelua demokratiaa uhannutta oikeistoradikalismia vastaan. Yhteistyö sosiaalidemokraattien kanssa alkoi lisääntyä, ja ensimmäinen niin sanottu punamultahallitus muodostettiin vuonna 1937.[6]
Puolueen kannatus perustui laajaan maatalous- ja maaseutuväestöön, sillä Maalaisliitto pyrki kohentamaan maaseudun taloudellista ja sosiaalista hyvinvointia.[6] Puolueen varhaisimmat kannatusalueet olivat Pohjanmaalla, Lapissa, Kainuussa ja Viipurin läänin itäosissa. Toisen maailmansodan jälkeen läntiseen Suomeen asutettu siirtoväki nosti Maalaisliiton suurimmaksi puolueeksi myös läntisemmän Suomen maaseudulla. Puolueen kannatus kaupungeissa oli aluksi hyvin pientä, mutta sekin alkoi kasvaa. 1970-luvulla puolueen kannatus laski, jolloin monet alkoivat pitää maaseututaustaista puoluetta hiipuvana auringonlaskun puolueena. Kannatuksen lasku on sittemmin osoittautunut tilapäiseksi.
Lauri Kristian Relander oli ensimmäinen puolueesta valittu tasavallan presidentti. Talvisodan syttyessä presidenttinä oli maalaisliittolainen Kyösti Kallio, joka nimitti ensimmäisen SDP:n ja Maalaisliiton muodostaman punamultahallituksen vuonna 1937. Terveyssyistä Kallion presidenttikausi jäi kesken jo vuonna 1940.
Kekkosen aika
Toisen maailmansodan jälkeen alkoi uuden ulkopoliittisen suuntautumisen vaihe. Maalaisliiton kansanedustaja Urho Kekkonen oli sodan jälkeen useasti pääministerinä. Vuoden 1956 presidentinvaaleissa Kekkonen, joka oli pääministerinä muun muassa luovuttanut Suomeen paenneen Viron vastarintaliikkeen jäsenen Neuvostoliittoon, sai suostuteltua KGB:n tukemaan häntä. Viisi päivää ennen valitsijamiesten kokoontumista Suomen kommunistit määrättiin äänestämään Kekkosta. Kommunistien äänillä Kekkonen yllättäen voitti vaalit pienimmällä mahdollisella marginaalilla. Kekkosen valtaa lisättiin noottikriisissä ja KGB:n vaatimuksesta Suojelupoliisi täytettiin maalaisliittolaisilla.[8] Kekkonen kohosi neuvostoystävyyttä korostavan linjan johtohahmoksi.
Presidentin valta vahvistui lähinnä idänpolitiikan (YYA-sopimus ja ETYK) ja länsi-integraation (EFTA:n liitännäisjäsenyys ja EEC-vapaakauppasopimus) turvaamiseksi, sillä samalla ei haluttu menettää Suomen ja Neuvostoliiton välistä bilateraalikauppaa. Tämä yhdessä SDP:n puoluehajaannuksen kanssa johti siihen, että presidentin voimakasta osallistumista alettiin lähinnä hänen sosiaalidemokraattisten vastustajiensa piirissä pitää ruoskaparlamentarismina. Myös oikeistosta nousi kriittisiä ääniä, kuten Tuure Junnila, Georg C. Ehrnrooth ja Kullervo Rainio, jotka muodostivat Perustuslaillisen kansanpuolueen. Toinen näkyvä vastustaja oli entinen maalaisliittolainen Veikko Vennamo.
Puolueen sisälle muodostui idänpolitiikkaa, vasemmistoyhteistyötä ja Kekkosta tukemaan miltei puolueoppositioksi niin sanottu K-linja. Linjan sisältönä oli "mennä niin vasemmalle, että hirvittää". K-linjan edustajiin skeptisesti suhtautuneita alettiin kutsua mustaksi tusinaksi. Tällä annettiin ymmärtää, että puolueen sisällä on oikeistoryhmittymä.
Maalaisliitto käytti vuosina 1948−1958 hyvin tunnettua vaalijulistetta, jossa oli kuvattuna Raamattuun ja lakikirjaan nojaava talonpojan käsi ja teksti "Näihin nojaa Maalaisliitto".
Nimenvaihdos
Luovutetun Karjalan siirtoväen asutustoiminnasta vastannut maa- ja metsätalousministeriön osastopäällikkö, ylijohtaja Veikko Vennamo riitaantui Kekkosen kanssa 1950-luvulla ja perusti Suomen Pientalonpoikien Puolueen, joka muutti 1960-luvun kaupungistumisen vuoksi Maalaisliiton tapaan nimensä Suomen Maaseudun Puolueeksi, jolle pohjalle Timo Soini, Kari Bärlund, Raimo Vistbacka sekä Urpo Leppänen päättivät perustaa Perussuomalaiset.[9]
17. lokakuuta 1965 Maalaisliitto vaihtoi nimensä Keskustapuolueeksi.[10] Muutos kuvasi irtautumista agraaripolitiikasta valtakunnalliseksi yleispuolueeksi. Nimenvaihdon myötä puolueen kannatus laski jyrkästi.[6] Ensimmäisen nimenvaihdoksen aikaan tapahtui myös niin sanottu suuri muutto maalta kaupunkeihin ja Ruotsiin, jolloin puolue huolestui kannattajapohjansa vähenemisestä. Uudella nimellä tavoiteltiin entistä laajempaa kannatusta myös kaupungeista. Keskustapuolueen kannatus eduskuntavaaleissa vähäisimmillään oli 35 ja 36 kansanedustajaa Johannes Virolaisen puheenjohtajakauden lopulla.
1960- ja 70-luvuilla keskusta oli reformistinen, parlamentaarista kansanvaltaa kannattava puolue, joka pehmensi äärivasemmiston ja oikeistovoimien vastakkainasettelua. Myös kannattajakunta monipuolistui, kun toimihenkilöiden ja työväestön osuus kasvoi.[6]
Puolueen nimi muutettiin muotoon Suomen Keskusta vuonna 1988.[6]
Tahtopolitiikka ja kassakaappisopimus
Vuonna 1980 Turun puoluekokouksessa keskustan puheenjohtajaksi valittiin Paavo Väyrynen, joka puoluesihteeri Seppo Kääriäisen kanssa alkoi harjoittaa niin sanottua tahtopolitiikkaa, mikä merkitsi lähinnä Kalevi Sorsan johtaman SDP:n haastamista monissa kysymyksissä. Keskustapuolueen suhteellinen heikentyminen SDP:hen nähden oli osaltaan aiheutunut Urho Kekkosen sairastumisesta ja tasavallan presidentin vaihdoksesta.
Keskusta, kokoomus ja RKP solmivat ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja niin sanotun kassakaappisopimuksen, jonka mukaan yksikään sopimuksessa osallisista puolueista ei neuvottele hallituksen muodostamisesta ilman muita puolueita. Näin torjuttaisiin presidentti Mauno Koiviston yritykset saada oma puolueensa SDP hallitukseen. Suunnitelma tuli kuitenkin Koiviston tietoon ja hän nimitti hallituksen muodostajaksi kokoomuksen puheenjohtajan Ilkka Suomisen sijasta Harri Holkerin. Tuloksena oli porvarihallituksen sijasta Holkerin sinipunahallitus, joka oli vallassa 1987–1991. Syksyllä 1990 hallitus pyysi oppositioon joutuneen keskustan tukea säästöpäätöksille ennen vuoden 1991 eduskuntavaaleja, mistä puolue kieltäytyi.
Porvarihallitus ja oppositiokausi
Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa keskusta sai niin sanotun veret seisauttavan vaalivoiton ja nousi pitkästä aikaa suurimmaksi eduskuntapuolueeksi. Vaalituloksen pohjalta muodostettiin keskustan, kokoomuksen, RKP:n ja kristillisen liiton porvarihallitus, jonka pääministeriksi tuli keskustan Esko Aho.
Kokoomus halusi Suomen liittyvän Euroopan unioniin eli silloiselta nimeltään Euroopan yhteisöön. Keskusta suhtautui läntisen Euroopan kanssa integroitumiseen epäilevästi, mutta omaa puoluettansa länsimyönteisempi puheenjohtaja Esko Aho pyrki saamaan jäsenyyshankkeelle puolueensa tuen. EU jakoi keskustan kannattajat kahteen leiriin ja etenkin monet puolueen maaseutuäänestäjät vastustivat jäsenyyttä syksyn 1994 kansanäänestyksessä. Puolueen länsi-integraatiota vastustavan siiven kärkihahmo Paavo Väyrynen työskenteli viivästyttääkseen jäsenyysäänestystä. Hän oli myös puolueen presidenttiehdokas vuosien 1988 ja 1994 presidentinvaaleissa.
Keskustan hallitusvastuu ajoittui vaikeaan lama-aikaan, ja vuoden 1995 eduskuntavaaleissa keskusta hävisi suurimman puolueen paikan sosiaalidemokraateille. Vaalien jälkeen muodostettiin Paavo Lipposen johdolla sosiaalidemokraattien, kokoomuksen, vasemmistoliiton ja vihreiden laajapohjainen sateenkaarihallitus.
Esko Aho esitteli kevättalvella 1996 keskustan työreformin, joka julkaistiin vuoden 1999 eduskuntavaaleihin Matti Vanhasen ja Maria-Kaisa Aulan johdolla. Työreformi sai kuitenkin negatiivisen vastaanoton. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa keskusta jäi edelleen toiseksi suurimmaksi puolueeksi sosiaalidemokraattien kärsimistä tappioista huolimatta, ja puolueen oppositiokausi jatkui. Keskusta halusi säilyttää markan valuuttana ja olla siirtymättä euron käyttöön.
2000-luku
Vuoden 2000 presidentinvaaleissa Esko Aho korosti kampanjassaan tavanomaista ydinperhettä ja omakotitalossa asumista turvallisessa ympäristössä turvallisena suomalaisena elämänmuotona. Aho kärsi vaalien toisella kierroksella niukan tappion sosiaalidemokraattien Tarja Haloselle ja luopui myöhemmin politiikasta.
Anneli Jäätteenmäen johdolla keskusta saavutti voiton ensin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa ja myöhemmin vuoden 2003 eduskuntavaaleissa. Jäätteenmäestä tuli Suomen ensimmäinen naispääministeri, ja hänen johtamassaan punamultahallituksessa olivat mukana myös SDP ja RKP. Pian vaalien jälkeen Jäätteenmäki joutui kuitenkin eroamaan niin sanotun Irakgate-skandaalin vuoksi. Uudeksi pääministeriksi tuli Jäätteenmäen hallituksen puolustusministeri Matti Vanhanen.
Vuoden 2006 presidentinvaaleissa puolueen presidenttiehdokkaana ollut istuva pääministeri Vanhanen hävisi ensimmäisellä kierroksella Sauli Niinistölle, eikä puolue päässyt mukaan vaalien toiselle kierrokselle. Toisella kierroksella Niinistö hävisi istuvalle presidentille Haloselle saaden lähes täsmälleen saman kannatuksen kuin Aho kuusi vuotta aiemmin.
Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa keskusta menetti joitakin paikkoja, mutta säilytti silti asemansa suurimpana puolueena. Kertaakaan aiemmin historiassa keskusta ei ollut saavuttanut suurimman puolueen asemaa kahdesti peräkkäin. Sosiaalidemokraattien ohi toiseksi suurimmaksi puolueeksi kohosi kokoomus, joka nyt sai ensimmäisen kerran enemmän kansanedustajia kuin sosiaalidemokraatit. Matti Vanhasen II hallitus muodostettiin keskustan, kokoomuksen, vihreiden ja RKP:n varaan.
Vanhanen erosi pääministerin ja puolueen puheenjohtajan tehtävistä kesällä 2010. Tuolloin muodostettiin keskustan uuden puheenjohtajan Mari Kiviniemen hallitus, joka oli pääministeriksi siirtyneen Kiviniemen hoitamaa kunta- ja hallintoministerin salkkua lukuun ottamatta identtinen Vanhasen II hallituksen kanssa.
Vuoden 2007 eduskuntavaalien jälkeen suomalaista politiikkaa ravistelleen vaalirahoituskohun katsottiin vieneen keskustalta uskottavuutta.[11] Moni keskustalainen poliitikko joutui esitutkintaan liittyen lahjontarikoksiin tai jääviyteen viranhoidossa.[12][13][14] Keskusrikospoliisi teki ratsian keskustan puoluetoimistoon toukokuussa 2010.[15][16]
Vuonna 2007 puoluesihteeri Jarmo Korhonen kertoi puolueen talouden huonosta tilasta, jonka hän sanoi kääntyvän paremmaksi vuoteen 2009 mennessä.[17] Nykyään keskustan talous on puolueen johdon mukaan ahtaalla.[18][19][20] Lisäksi keskustan omistama Apollo-yhtiö sai syksyllä 2010 puolen miljoonan euron veromätkyt.[21]
2010-luku
Suomessa oli keskustalainen pääministeri vuosina 2003–2011, jolloin toimivat Jäätteenmäen, Vanhasen I ja II sekä Kiviniemen hallitus. Keskusta oli myös tänä aikana eduskunnan suurin puolue saatuaan vuoden 2003 vaaleissa 55 paikkaa ja vuoden 2007 vaaleissa 51 paikkaa.
Ennen vuoden 2011 eduskuntavaaleja tehtyjen gallupkyselyiden perusteella keskusta oli SDP:n ja kokoomuksen tavoin menettänyt suosiotaan edellisiin eduskuntavaaleihin verrattuna. Erään valtakunnallisen gallupin mukaan keskusta ja kokoomus olivat lähes samoissa kannatuslukemissa.[22] Vaaleissa keskusta jäi kuitenkin vasta neljänneksi suurimmaksi puolueeksi ja menetti 16 kansanedustajaa edellisiin vaaleihin verrattuna.
Kiviniemi ei asettunut kesän 2012 puoluekokouksessa uudelleen ehdolle. Hän totesi tällä tavoin kantavansa vastuuta siitä, ettei puolue ollut päässyt nousemaan riittävän rivakasti.[23] Eräiden arvioiden mukaan taustalla voi olla myös pettymys siihen, että Väyrynen ja Pekkarinen haastoivat hänet jo lyhyen puheenjohtajuuden jälkeen.[24] Kesän 2012 puoluekokouksessa Keskustan puheenjohtajaksi valittiin Juha Sipilä.
Eduskuntavaaleissa 2015 Keskusta palasi jälleen suurimman puolueen asemaan, ja sai eduskuntaan 49 kansanedustajaa, eli 14 enemmän kuin edellisissä vaaleissa.
Nimi ja tunnukset

Keskustan logo perustuu nelilehtiseen apilaan. Puolueen tunnukseen on otettu mallia Puolan kansanpuolueelta PSL:ltä. Ruotsin Keskustapuolue puolestaan otti mallia Suomesta valitessaan tunnuksekseen neliapilan vuonna 1942.[26]

Suomen Keskustan 2000-luvun alkupuolella käyttämä logo.
 Keskustan tunnus vuosina 2012-2015.
 Keskustan tunnus vuodesta 2015 eteenpäin.

Rakenne ja organisaatio
Puolueen toimielimet
Puoluekokous
Puoluekokous käyttää puolueen ylintä päätösvaltaa ja käsittelee suuret periaatekysymykset. Se valitsee kahdeksi vuodeksi kerrallaan puolueen puheenjohtajan, kolme varapuheenjohtajaa, puoluesihteerin ja puoluevaltuuston.[27]
Puoluevaltuusto
Puoluevaltuusto käyttää puoluekokoukselle kuuluvaa valtaa puoluekokouksien välisenä aikana. Puoluevaltuusto valitsee puoluehallituksen ja päättää puolueen erillisohjelmista. Puoluevaltuustoon kuuluu 135 jäsentä ja lisäksi 130 varajäsentä. Toimikausi on kaksivuotinen.[27] Puoluevaltuustossa ovat edustettuina kaikki keskustan 21 piirijärjestöä. Niiden lisäksi Keskustanaisilla, Keskustanuorilla, Keskustaopiskelijoilla, Keskustan lehtimiehillä ja puolueen eduskuntaryhmällä on omat edustajansa.
Puoluehallitus
Puoluehallitus johtaa puolueen yleistä toimintaa. Sen muodostavat puolueen puheenjohtaja, kolme varapuheenjohtajaa, puoluesihteeri ja 31 muuta jäsentä ja varajäsentä. Puoluehallitus valitsee keskuudestaan työvaliokunnan.[27]
Puoluehallitus esittelee asiat puoluevaltuustolle. Se vastaa myös puoluekokousaloitteisiin tekemällä päätösesityksiä. Puoluehallituksen puheenjohtaja on samalla koko puolueen puheenjohtaja.
Puoluehallituksen työvaliokunta
Puoluehallituksen työvaliokuntaan kuuluvat puolueen puheenjohtaja, varapuheenjohtajat, puoluesihteeri, puolueen eduskuntaryhmästä puoluehallitukseen valittu jäsen, europarlamentin keskustan valtuuskunnasta valittu puoluehallituksen jäsen ja kolme muuta puoluehallituksen keskuudestaan valitsemaa jäsentä. Työvaliokunta valmistelee ehdotuksia puoluehallitukselle ja seuraa puolue-elinten päätösten toteutumista eduskunnassa, hallituksessa ja puolueen sisällä.[27]
Karina Jutila Tampereen yliopistosta on tehnyt väitöskirjan Yksillä säännöillä, kaksilla korteilla? Empiirinen tutkimus Suomen Keskustan sisäisestä päätöksenteosta, jossa käsitellään työvaliokunnan käytännön päätöksentekoa. Väitöskirjan mukaan:

Puoluetoimisto
Keskustan puoluetoimisto on puoluesihteerin johtama toimisto, joka vastaa yleishallinnosta, kuten suhteista alue- ja paikallistasolle sekä politiikan koordinoinnista. Toimisto sijaitsi aikaisemmin Helsingissä Pursimiehenkadulla, josta se muutti Apollonkadulle Etu-Töölöön.
Eduskuntaryhmä

Suomen Keskustaa eduskunnassa edustaa Keskustan eduskuntaryhmä. Eduskuntaryhmä toimii Suomen Keskustan kansanedustajien yhteistyöelimenä. Eduskuntaryhmän merkitys eduskuntatyössä on keskeinen: kokouksissa keskustellaan ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä ja muodostetaan kantoja eduskunnan käsittelyssä olevaan asiaan. Keskustan eduskuntaryhmän valtiopäiväkaudella 2015–2019 muodostaa 49 kansanedustajaa. Ryhmän puheenjohtajana toimii kansanedustaja Antti Kaikkonen.[28]
Piirijärjestöt
Keskustalla on seuraavat 20 piirijärjestöä:[29]

Helsingin piiri
Uudenmaan piiri
Varsinais-Suomen piiri
Satakunnan piiri
Etelä-Hämeen piiri
Päijät-Hämeen piiri
Pirkanmaan piiri
Kymenlaakson piiri
Karjalan piiri
Etelä-Savon piiri

Itä-Savon piiri
Pohjois-Karjalan piiri
Pohjois-Savon piiri
Keski-Suomen piiri
Etelä-Pohjanmaan piiri
Keski-Pohjanmaan piiri
Pohjois-Pohjanmaan piiri
Kainuun piiri
Lapin piiri
Peräpohjolan piiri

Aiemmin toiminnassa oli myös Ylä-Savon piiri, jonka yhdistämisestä Pohjois-Savon piiriin päätettiin vuonna 2011.[30] Alueellisten piirien lisäksi on olemassa koko maan kattava Centerns svenskspråkiga distrikt eli Keskustan ruotsinkielinen piiri. Piirin 16 paikallisosastosta 10 toimii ruotsinkielisellä Pohjanmaalla.[31]
Monissa vaalipiireissä keskustalla on useampi kuin yksi piirijärjestö; nämä asettavat eduskuntavaaliehdokkaat sopimiensa kiintiöiden mukaisesti. Keskustalla on Hämeen vaalipiirissä Etelä-Hämeen piiri ja Päijät-Hämeen piiri, Kymen vaalipiirissä Karjalan piiri ja Kymenlaakson piiri, Etelä-Savon vaalipiirissä Etelä-Savon piiri ja Itä-Savon piiri, Vaasan vaalipiirissä Etelä-Pohjanmaan piiri ja Keski-Pohjanmaan piiri, Oulun vaalipiirissä Pohjois-Pohjanmaan piiri ja Kainuun piiri sekä Lapin vaalipiirissä Lapin piiri ja Peräpohjolan piiri.

Puolueen lähiyhteisöt
Alkio-opisto, Korpilahdella sijaitseva puolueopisto
Huoltoliitto
Keskustan ja maaseudun arkisto, Maalaisliitto-Keskustapuolue-Suomen Keskusta -puolueen historiaa tallentava arkisto
Keskustanuoret, puolueen nuorisojärjestö
Maaseudun Kukkaisrahaston Säätiö, nuorten toimintaa tukeva rahasto
Maaseudun Sivistysliitto, keskustaa lähellä oleva kulttuurijärjestö
Nuorisosäätiö, sosiaalisten asuntopalvelujen järjestö
Suomen Keskustanaiset, naisjärjestö
Vesaiset, varhaisnuorisojärjestö[32]
Media
Nykyiset
Maahenki Oy, Maaseudun Sivistysliiton kustantamo
Suomenmaa, Suomen Keskustan pää-äänenkannattaja, ilmestyy painettuna ja verkkolehtenä
Aiempia

Karjalanmaa, vuosina 1917–2011 Joensuussa ilmestynyt Maalaisliiton ja sittemmin Keskustan äänenkannattaja
Liitto, Oulussa vuosina 1906–1993 ilmestynyt Maalaisliiton ja sittemmin Keskustan äänenkannattaja
Lalli, Satakunnassa vuosina 1917–2009 ilmestynyt Maalaisliiton ja sittemmin Keskustan äänenkannattaja
Turunmaa, vuosina 1923–1953 Turussa ilmestynyt Maalaisliiton äänenkannattaja
Kansainväliset jäsenyydet
Liberaalinen Kansanpuolue liittyi vuonna 1982 keskustan jäsenjärjestöksi, mutta erosi puolueesta jälleen vuonna 1986. Näiden kahden puolueen yhdistyessä keskusta peri Liberal Internationalin jäsenyyden ja Liberaalien taloudelliset vastuut. Keskusta on myös Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen. Euroopan parlamentissa keskustan edustajat kuuluvat Euroopan liberaalidemokraattien liiton (ELDR) ryhmään yhdessä RKP:n edustajien kanssa.
Ideologia ja arvot
Keskusta ilmoittaa arvoikseen vastuullisuuden ja vapauden, yhteisöllisyyden ja välittämisen, tasa-arvon ja oikeudenmukaisuuden, sivistyksen, ylisukupolvisuuden ja kohtuullisuuden, kestävän luontosuhteen sekä paikallisuuden.[33] Keskustan tavoitteena on hajautettu yhteiskunta, joka perustuu markkinatalouteen, työhön kannustavaan sosiaaliturvaan ja mahdollisuuksien tasa-arvoon. Keskusta pyrkii pitämään koko maan asuttuna.
Tuoreimmassa puolueohjelmassa keskustan tavoitteena on olla aatepuolue ja sivistysliike, ekologinen edelläkävijä sekä rauhan ja yhteistyön rakentaja. Puolue tavoittelee sivistyksen ja kulttuurin voimalla ihmisyyttä ja vastuullista vapautta sekä yrittäjyyteen perustuvaa ehyttä yhteiskuntaa. Keskusta näkee itsensä yhteistyön ja sovinnon liikkeenä.[34]
Santeri Alkio oli mukana perustamassa Maalaisliittoa ja kuuluu puolueen merkittävimpiin puheenjohtajiin. Alkion aateperintöön eli alkiolaisuuteen viitataan vielä uusimmassa vuoden 2006 periaateohjelmassa. Alkiolaisuus syntyi sosialismin ja kapitalismin vaihtoehdoksi korostamaan ihmisyyttä, kansanvaltaista yhteiskuntajärjestystä ja tasa-arvoa. Keskusta on oman näkemyksensä mukaan yhteiskuntaa uudistava aatteellinen yleispuolue ja kansansivistysliike.
Poliittiset linjaukset ja tavoitteet

Keskusta edeltäjineen on tehnyt vuosien varrella 24 yleis- tai periaateohjelmaa.[35] Vuodelta 1906 ovat Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaisen Maalaisliiton Ohjelmavaatimuksia- ja Suomen Maalaisväestön Liiton Ohjelma -nimiset yleisohjelmat. Jälkimmäisestä on olemassa myös vuoden 1908 versio. Ensimmäinen Maalaisliiton yleisohjelma on vuodelta 1914. Tämän jälkeen Maalaisliitto laati vielä seitsemän puolueohjelmaa. Keskustapuolueena tehtyjä ohjelmia on kahdeksan. Nykyisellä nimellä toimiessaan Suomen Keskusta on laatinut viisi puolueohjelmaa, joista viimeisin on vuodelta 2006.
Yksi keskustan historian merkittävimmistä liberaalihankkeista oli vuoden 1999 eduskuntavaaleissa esitetty työreformi, jonka ammattiyhdistysliike epäili heikentävän voimakkaasti työehtosopimusjärjestelmää ja työntekijöiden oikeuksia. Puolueen mielestä reformi pyrki uudistamaan työmarkkinoita ja perusturvaa siten, että työn antaminen ja tekeminen olisi ollut helpompaa.
Suurin osa Keskustan kannattajista katsoo työmarkkinajärjestöjen puuttuvan liian moniin asioihin.[36]
Puolue ei kannattanut samaa sukupuolta olevien avioliittoja, muttei aio lähteä peruuttamaan sitä.[37][38] Vuonna 2014 asiasta äänestettäessä kuusi keskustan kansanedustajaa kannatti sukupuolineutraaleja avioliittoja.[39]
Keskusta kannattaa pakollista ruotsin kielen opetusta kouluissa.[37][40]
Puoluesihteeri Jarmo Korhonen ehdotti vuonna 2007 perussuomalaisten ja keskustan yhdistämistä, minkä perussuomalaisten johto tyrmäsi.[41][42]
Keskusta kannattaa myös desentralisaatiota eli hajasijoittamista. Osana tätä se tukee valtion työpaikkojen hajasijoittamista pääkaupunkiseudulta muualle Suomeen.[43]
Keskusta suhtautuu kielteisesti kuntien määrän laskuun.[44] ja kannattaa maakuntien aseman vahvistamista.[45]
Kannattajakunta
Jäsenistö
Vuonna 2011 keskustalla oli puolueen oman ilmoituksen mukaan noin 163000 jäsentä,[46] joten se on tällä perusteella jäsenmäärältään selvästi Suomen suurin puolue. SDP:n, vasemmistoliiton ja kristillisdemokraattien tavoin myös keskusta on viime vuosina menettänyt jäseniään.[47] Vuonna 2010 kävi ilmi, että osa jäsenistä oli liitetty puolueeseen heidän tietämättään. Tiedotusvälineiden kerrottua asiasta keskusta arvioi jäsenrekisterissään olevan lähes 50 000 jäsentä, jotka on liitetty puolueeseen ilman asianomaisen henkilön omaa allekirjoitusta. "Valejäsenyyksien" tultua ilmi on asiasta tehty satoja valituksia.[48]
Poliittinen nelikenttä
Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaisemassa tutkimuksessa keskustan kannattajista 47 prosenttia sijoitti itsensä oikeistoon, 40 prosenttia keskustaan ja 10 prosenttia vasemmistoon. Arvoliberaalisuus−arvokonservatiivisuus-ulottuvuudella arvokonservatiiveja oli 36 prosenttia, arvoliberaaleja 18 prosenttia ja keskelle asettuvia 43 prosenttia. Tutkimuksen mukaan kiteytyksenä puolueen kannattajien kannoista voidaan sanoa, että keskusta on keskusta-oikeistolainen puolue.[49]
Demografia
Vuonna 2008 puoluekokousedustajissa suurimmat ammattiryhmät olivat maanviljelijät (40%), toimihenkilöt (28%) ja eläkeläiset (15%). Kaksi kolmaosaa puoluekokousedustajista oli miehiä ja osallistujien ikäjakauma painottui keski-ikäisiin ja keski-iän ylittäneisiin.[50]
Suhtautuminen politiikkaan
Suomi liittyi Euroopan Unioniin Keskustan johtaman Ahon hallituksen toimesta. Elinkeinoelämän valtuuskunnan tutkimuksen mukaan vuonna 2008 keskustan kannattajista neljännes suhtautui myönteisesti Euroopan unioniin ja puolet oli EU-vastaisia.[51] Kolmannes keskustalaisista piti vuonna 2007 hyvänä sitä, että markka korvattiin eurolla.[52]
Politiikan tutkija Ville Pernaan mukaan keskustaa oli (vuonna 2011) sanottu "auringonlaskun puolueeksi" jo lähes 50 vuoden ajan.[53] Puolueen kannatuksen arveltiin viime vuosikymmeninä laskevan samalla kun maatilojen määrä jatkaisi vähenemistään. Keskustan katsotaan kuitenkin muuttuneen maaseutuun ja maatalouteen liittyviä kysymyksiä edistäneestä talonpoikaispuolueesta aluepolitiikkaa ja Suomen maakuntien asiaa ajavaksi yleispuolueeksi.[54] Väitöskirjassaan Seppo Kääriäinen arvioi puolueen kannatuksen säilyneen kenttäväen ja taitavien johtajien ansiosta.[55]
Kannatusalueet
Keskustan kannatus jää alle kymmeneen prosenttiin pääkaupunkiseudulla, Turussa, Tampereella ja Porissa sekä ruotsinkielisillä maaseutualueilla. Keski-Suomen, Pohjanmaan, Itä-Suomen ja Pohjois-Suomen maakuntakeskuksissa keskusta on viime vaaleissa ollut joko suurin puolue tai lähellä suurimman puolueen asemaa. Korkeinta puolueen kannatus on maaseutumaisissa suomenkielisissä kunnissa etenkin Pohjanmaan alueella.
Vuosien 1983–2011 eduskuntavaaleissa puolueen kannatus jakautui vaalipiireittäin seuraavan taulukon mukaisesti. Vaalipiirit ovat taulukossa nykyisillä nimillään, mutta niiden nimet ovat vuosien saatossa vaihdelleet. Kuntien kuuluminen eri vaalipiireihin on myös vaihdellut, joten eri vuosien tiedot eivät välttämättä ole keskenään vertailukelpoisia. Vaalipiirien tulokset vastaavat kunkin vaalivuoden mukaista aluejakoa. Ahvenanmaan vaalipiiri ei ole mukana, koska Manner-Suomen puolueet eivät toimi Ahvenanmaalla.

Ahvenanmaalla Suomen Keskusta ei asettanut lainkaan ehdokkaita. Sen sijaan maakunnassa toimii oma Ahvenanmaan keskusta (ruots. Åländsk Center). Tulosten perusteella keskustan kannatus on korkeinta Pohjois-Suomessa Oulun ja Lapin vaalipiireissä. Suomen keskiosissa Pohjanmaan rannikolta itärajalle sijaitsevissa Vaasan, Keski-Suomen, Pohjois-Savon, Etelä-Savon ja Pohjois-Karjalan vaalipiireissä keskustan kannatus ylitti vuoden 2007 vaaleissa 30 prosenttia. Valtakunnallista kannatusta suurempaa keskustan kannatus oli näiden lisäksi Satakunnan ja Kymen vaalipiireissä. Tätä matalampaa kannatus oli Turun ja Tampereen sisältävissä Varsinais-Suomen ja Pirkanmaan vaalipiireissä. Alimmillaan keskustan kannatus on ollut Uudenmaan ja Helsingin vaalipiireissä.
Ennen alueluovutuksia keskustan edeltäjän Maalaisliiton kannatus oli hyvin suurta Viipurin läänin itäisessä vaalipiirissä. Siirtoväen asuttaminen aiheuttikin muutoksia monien läntisemmän Suomen kuntien poliittisiin voimasuhteisiin.
Vaalihistoria
Eduskuntavaalit

Keskusta osallistui vuoden 1983 eduskuntavaaleihin yhdessä Liberaalisen Kansanpuolueen kanssa.[59]
Keskusta on ollut eduskunnan suurin puolue vuosien 1929, 1948, 1962, 1991, 2003, 2007 ja 2015 eduskuntavaaleissa.
Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907 nykyisen puolueen edeltäjät saivat yhdeksän kansanedustajaa. Seuraavissa eduskuntavaaleissa kannatus kasvoi vaali toisensa jälkeen ensin hitaasti, mutta vuosina 1912 ja 1917 puolue nosti kannatustaan useilla prosenttiyksiköillä. Ennen toista maailmansotaa puolueen kannatus oli suurimmillaan 1920-luvun lopulla, minkä jälkeen kannatus laski 1930-luvulla.
Toisen maailmansodan jälkeisestä ajasta aina 1960-luvun alkuun kannatus oli jälleen korkeammalla. Vuosien 1970 ja 1987 välillä puolueen ääniosuus pysyi alle 18 prosentissa. Näin alhaalla kannatus oli ollut viimeksi 1910-luvulla. Pienimmillään kannatus oli vuoden 1972 vaaleissa ollen vain 16,41 prosenttia.
Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa keskusta sai niin sanotun veret seisauttavan vaalivoiton ja siitä tuli maan suurin puolue. Seuraavissa eduskuntavaaleissa vuonna 1995 puolueen kannatus kuitenkin laski, ja se jäi toiseksi suurimmaksi puolueeksi. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa keskustan kannatus jälleen nousi, mutta se ei onnistunut nousemaan SDP:n ohi suurimmaksi puolueeksi.
2000-luvun alussa keskusta onnistui kaksissa peräkkäisissä eduskuntavaaleissa (2003 ja 2007) olemaan eduskunnan suurin puolue. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun keskusta oli kaksissa peräkkäisissä vaaleissa eduskunnan suurin puolue. Eduskunnan suurimmaksi puolueeksi nousua ja sinä pysymistä seurasi kuitenkin äärimmäisen raju vaalitappio, kun vuoden 2011 vaaleissa sen paikkamäärä putosi 16 paikalla ja kannatus 15,77 prosenttiin, mikä on ollut puolueen pienin sitten vuoden vuoden 1917 vaalien. Keskusta on saanut 35 kansanedustajaa viimeksi vuoden 1972 vaaleissa.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Keskusta sai suuren vaalivoiton ja eduskuntaan 49 kansanedustajaa. Keskusta on tähän mennessä parhaiten vaaleissa menestynyt puolue 2000-luvulla.

Kunnallisvaalit

Kunnallisvaaleissa Keskusta oli suurin puolue vuonna 2000. Keskustan saamien kunnanvaltuutettujen osuus kaikista valituista on puolueen kannatusosuutta korkeampi, koska puolueen kannatus on korkea etenkin pienissä kunnissa. Pienissä kunnissa on vähemmän äänioikeutettuja yhtä kunnanvaltuutettua kohti, josta tämä epäsuhta muodostuu. Keskusta on hävinnyt kolmet perättäiset kunnallisvaalit. Kunnallisvaalien 2012 tulos 18,7% on kuitenkin selkeästi parempi kuin keskustan kannatus edellisissä eduskuntavaaleissa 2011.
Europarlamenttivaalit

Eduskunta valitsi Suomen edustajat Euroopan parlamenttiin vuosiksi 1995–1996, jolloin keskusta sai viisi paikkaa. Sen jälkeen edustajat on valittu vaaleilla. Vuosien 1996, 1999 ja 2004 vaaleissa keskusta sai neljä edustajanpaikkaa ja vuoden 2009 ja 2014 vaaleissa kolme paikkaa. Keskustalaiset kuuluvat parlamentissa Euroopan liberaalidemokraattien liiton (ELDR) ryhmään.
Presidentinvaalit

Keskustalaisia presidenttejä ovat olleet Lauri Kristian Relander, Kyösti Kallio sekä Urho Kekkonen. Heistä Relander valittiin ensimmäisellä yrityksellä ja Kallio toisella. Kekkonen valittiin myös toisella yrittämällä presidentiksi; tämän jälkeen hän oli ehdolla vielä kolme kertaa tullen kaikilla kerroilla valituksi. Kekkosen pitkän presidenttikauden jälkeen presidentiksi ovat puolueesta pyrkineet Johannes Virolainen, Paavo Väyrynen (kolmesti), Esko Aho ja Matti Vanhanen (kahdesti). SDP:n ja kokoomuksen ehdokkaat ovat kuitenkin voittaneet heidät vaaleissa. Suoran kansanvaalin aikana pidetyissä presidentinvaaleissa Aho on ollut ainoa toiselle kierrokselle yltänyt Keskustan presidenttiehdokas.
Merkittäviä poliitikkoja
Puheenjohtajat ja puoluesihteerit

Puheenjohtajat

Seuraavassa on lueteltu Suomen Keskustan ja sen edeltäjien puheenjohtajat toimikausineen. Nykyinen puheenjohtaja Juha Sipilä on järjestyksessä 14. puheenjohtaja.

Puoluesihteerit
Seuraavassa on lueteltu Maalaisliiton, Keskustapuolueen ja Suomen Keskustan puoluesihteerit toimikausineen Väinö Kaasalaisesta alkaen. Kaasalainen oli Maalaisliiton toiminnanjohtaja, muut ovat olleet puoluesihteereitä.

Presidentit
Lauri Kristian Relander, Suomen historian nuorin presidentti vuosina 1925–1931
Kyösti Kallio, talvisodan aikainen presidentti 1937–1940
Urho Kekkonen, pitkäaikaisin presidentti vuosina 1956–1982
Pääministerit
Kyösti Kallio (4 kertaa: 1922–1924, 1925–1926, 1929–1930 ja 1936–1937)
Juho Sunila (2 kertaa: 1927–1928 ja 1931–1932)
Urho Kekkonen (5 kertaa: 1950–1951, 1951, 1951–1953, 1953 ja 1954–1956)
Vieno Johannes Sukselainen (2 kertaa: 1957 ja 1959–1961)
Martti Miettunen (3 kertaa: 1961–1962, 1975–1976 ja 1976–1977)
Ahti Karjalainen (2 kertaa: 1962 ja 1970–1971)
Johannes Virolainen (1 kerran: 1964–1966)
Esko Aho (1 kerran: 1991–1995)
Anneli Jäätteenmäki (1 kerran: 2003)
Matti Vanhanen (2 kertaa: 2003–2007 ja 2007–2010)
Mari Kiviniemi (1 kerran: 2010–2011)
Juha Sipilä (1 kerran: 2015–)

Eduskunnan puhemiehet
Lauri Kristian Relander, 1919–1920
Kyösti Kallio, 1920–1921, 1922, 1924–1925, 1927–1928, 1929 ja 1930–1936
J. E. Sunila, 1930
Urho Kekkonen, 1948–1950
V. J. Sukselainen, 1956–1957, 1958, 1968–1970 ja 1972–1976
Kauno Kleemola, 1962–1965
Johannes Virolainen, 1966–1968 ja 1979–1983
Ahti Pekkala, 1978–1979
Esko Aho, 1991
Anneli Jäätteenmäki, 2003
Timo Kalli, 2007
Juha Sipilä, 2015
Valtioneuvokset
E. Y. Pehkonen, 1948
Martti Miettunen, 1977
Johannes Virolainen, 1989

Europarlamentaarikot

Sirkka-Liisa Anttila (1996–1999)
Timo Järvilahti (1995–1996)
Anneli Jäätteenmäki (2004–)
Elsi Katainen (2018–)
Riikka Pakarinen (2009–2014)
Seppo Pelttari (1995–1996)
Samuli Pohjamo (1999–2004, 2007–2009)

Olli Rehn (1995–1996, 2014–2015)
Mirja Ryynänen (1995–1999)
Hannu Takkula (2004–2014, 2015–2018)
Mirja Vehkaperä (2018–)
Kyösti Virrankoski (1996–2009)
Paavo Väyrynen (1995–2007, 2014–2018)

Samuli Pohjamo nousi Euroopan parlamenttiin varasijalta kahdesti: keväällä 1999 kansanedustajaksi valitun Sirkka-Liisa Anttilan tilalle ja keväällä 2007 ministeriksi valitun Paavo Väyrysen tilalle.
Olli Rehn toimi EU:n teollisuudesta ja yritystoiminnasta vastaavana komissaarina vuonna 2004, laajentumisasioista vastaavana komissaarina vuosina 2004–2010 sekä talous- ja raha-asioista vastaavana komissaarina vuosina 2010–2014.
Katso myös
Keskustan eduskuntaryhmä
Luettelo kansanedustajista: Maalaisliitto, Keskustapuolue ja Suomen Keskusta
Luokka:Suomen Keskustan poliitikot
Muita keskustalaisia, sosiaaliliberaaleja tai agraaritaustaisia puolueita Pohjoismaissa ja Baltian maissa:

: Ahvenanmaan keskusta ()
: Unionipuolue ()
: Atassut ()
: Edistyspuolue ()
: Latvian maanviljelijöiden liitto ()

: Liberaali ja keskustalainen liitto ()
: Keskustapuolue ()
: Keskustapuolue ()
: Venstre ()
: Viron keskustapuolue ()

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Aho, Esko| title = Heräävä maailma: Suomen Keskustan 90-vuotisjuhlakirja| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1996| id = ISBN 951-26-4169-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Antila, Jaakko Olavi| title = "Politiikka on kirkossa": Keskustapuolueen kirkkopoliittisten tavoitteiden muotoutuminen vuosina 1966–1978| location = Helsinki| publisher = Suomen kirkkohistoriallinen seura| year = 2010| id = ISBN 978-952-5031-57-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kalliokoski, Matti ja Allonen, Pekka| title = Sata kuvaa keskustasta| location = Helsinki| publisher = Maahenki| year = 2006| id = ISBN 952-5328-83-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kääriäinen, Seppo| title = Sitä niittää, mitä kylvää: Keskustan strategiset valinnat 1964–2001| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 2002| id = ISBN 951-20-6372-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Salokangas, Raimo| title = Puolueen aseet: Maalaisliiton sanomalehdistön synty ja sen asema puolueessa ja sanomalehtimarkkinoilla 1906–1916| location = Vammala| publisher = Suomen historiallinen seura| year = 1982| id = ISBN 951-9254-34-X}}
Maalaisliitto-Keskustan historia
Citation error, replace with{{cite book| author = Hakalehto, Ilkka| title = Maalaisliitto-Keskustapuolueen historia 1. Maalaisliitto autonomian aikana 1906–1917| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1986| id = ISBN 951-26-2910-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Mylly, Juhani| title = Maalaisliitto-Keskustapuolueen historia 2. Maalaisliitto 1918–1939| location = Helsinki| publisher = Kirjayhtymä| year = 1989| id = ISBN 951-26-3035-4}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hokkanen, Kari| title = Maalaisliitto-Keskustan historia 3. Maalaisliitto sodan ja vaaran vuosina 1939–1950| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 1996| id = ISBN 951-1-14523-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hokkanen, Kari| title = Maalaisliitto-Keskustan historia 4. Kekkosen Maalaisliitto 1950–1962| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2002| id = ISBN 951-1-18339-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Isohookana-Asunmaa, Tytti| title = Maalaisliitto-Keskustan historia 5. Maalaisliitosta Keskustapuolue 1963–1981| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2006| id = ISBN 951-0-32695-X}}
Aiheesta muualla

*
Luokka:Euroopan liberaalidemokraattinen puolue
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit


Claudette Colbert (1903–1996) näytteli yhteensä 55 vuotta (1923–1965; 1974–1987) kestäneen uransa aikana yli 80 elokuva- ja televisiotuotannossa. Seuraavassa luettelossa ovat kaikki hänen elokuva-, televisio- ja teatteriesiintymisensä. Lisäksi artikkelissa ovat Colbertin palkinnot ja palkintoehdokkuudet.
Elokuvat

Televisio

Teatteri

Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

Alaviitteet

Lähteet

 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Colbert

Mikä oli Claudette Colbert viimeinen elokuva?