Afganistanin sota käytiin Neuvostoliiton, sen tukeman Afganistanin demokraattisen tasavallan ja tätä vastustavien konservatiivisten muslimien ja heimojen välillä. Kesään 1978 mennessä Itä-Afganistanista alkanut kapina oli levinnyt maanlaajuiseksi. Loppuvuodesta Afganistan ja Neuvostoliitto solmivat YYA-sopimuksen.[1] 24. joulukuuta 1979 Neuvostoliiton laskuvarjojoukot miehittivät Kabulin, tappoivat Hafizullah Aminin ja vaihtoivat pääministeriksi maanpaossa olleen Babrak Karmalin. Lopulta neuvostoliittolaisia soti maassa 120000.[1]
Kommunistihallintoa vastaan taistelleita muslimisissejä nimitettiin nimellä mujahideen. He saivat tukea muun muassa Pakistanista, arabimaista ja Yhdysvalloista. Neuvostoliittoa vastaan suunnattiin miehityksen vuoksi merkittäviä talouspakotteita ja vuoden 1980 Moskovan olympialaisiin kohdistui laaja boikotti. Kylmä sota saavutti 1980-luvun alussa uuden lakipisteensä. Neuvostoliitto vetäytyi pahoin raunioituneesta maasta 1989. Ihmisiä oli kuollut 1,3 miljoonaa ja noin kuusi miljoonaa eli pakolaisina.[2] Sota aiheutti suhteellisesti ottaen maailman laajimman muuttoliikkeen sitten toisen maailmansodan.[3]
Neuvostojoukkojen vetäydyttyä taistelut jatkuivat sisällissotana. Huhtikuussa 1992 mujahidin-joukot valtasivat Kabulin.
Taustaa: Kylmä sota ja Afganistanin sekasorto
Afganistanin sotaan johti pitkäaikainen kehitys, johon liittyivät Etykiin liitetyn Helsingin hengen haihtumisesta huonontuneet suurvaltasuhteet, varustelukierre ja Neuvostoliiton tarve osoittaa voimaansa. Yleisesti 1970-luvun loppua kohti Vietnamin sodassa tappion kärsinyt Yhdysvallat vaikutti sotilaallisesti heikolta ja Neuvostoliitto vastaavasti vahvemmalta supervallalta.[4]
Afganistania pidettiin Neuvostoliittoon päin kallellaan olevana sitoutumattomana maana. Länsimaissa sen oletettiin kuitenkin olevan suurvaltojen varsinaisten hegemoniatavoitteiden ulkopuolella. Maata pidettiin yleisesti varsin vaikeasti kontrolloitavana köyhyydestä, sosiaalisesta pirstaleisuudesta ja vuoristoisuudesta johtuen. Se oli silti vahvasti Neuvostoliiton luotottama ja taloussuhteet pohjoiseen suurvaltanaapuriin olivat olleet maalle elintärkeät koko toisen maailmansodan jälkeisen ajan.[5][6]
Dauod Khanin tasavalta
Afganistanin tapahtumat alkoivat vyöryä eteenpäin vuonna 1973, kun entinen pääministeri, kuningas Mohammad Zahir Shahin serkku, prinssi Mohammed Daoud Khan, kaappasi maassa vallan ja julisti sen tasavallaksi. Vallan kaapannut Dauoud Khan keskitti vallan itselleen. Hän toimi presidenttinä, pää-, puolustus- ja ulkoministerinä. Demokratiaa ei ylläpidetty edes kulissina[7].
Daoud Khanin tukena kaappauksessa oli maan kommunistisen puolueen (PDPA eli HDKA) Parcham-siipi ja uuden hallituksen ministereinä oli alkuun kuusi Parchamin tukijaa.[8] Lisäksi korkeiksi virkamiehiksi nimitettiin kommunisteja. Parchamin johtohahmo Babrak Karmal piti kuitenkin etäisyyttä uuteen hallintoon.[7]
Uutta hallintoa tukivat armeija ja suurten kaupunkien väestö. Dauod Khanilla oli mielessään kunnianhimoinen ohjelma Afganistanin modernisoimiseksi. Ensiksi ryhdyttiin toteuttamaan maareformia. Maaomaisuuden suuruudelle asetettiin yläraja ja esimerkkiä näyttääkseen Dauod Khan luopui perintömaistaan. Reaalipoliitikkona hän ei kuitenkaan halunnut suututtaa suurmaanomistajia, joten näiden menetykset korvattiin valtion varoista.[9].
Vuonna 1974 presidentti iski islamisteihin. Kesän tehoiskussa useimmat Kabulin islamistijohtajista joutuivat vankilaan. Heinäkuussa 1975 ”muslimiveljet” julistivat kaatavansa tasavallan ja perustavansa islamilaisen valtion.[10] Islamistien joukot eivät kuitenkaan muodostaneet minkäänlaista vakavaa uhkaa hallituksen armeijalle, osittain siksi, että niiden johtajilla oli keskenään vakavia erimielisyyksiä siitä, millaista islamintulkintaa tulisi noudattaa. Kun neuvostojoukot tulivat viisi vuotta myöhemmin, heitä vastassa oli Pakistania tukikohtanaan pitävä jo taistelukokemusta hankkinut vastarintaliike.[11]
Vuonna 1975 kommunistit erotettiin hallituksesta ja samana vuonna Neuvostoliitossa vieraillut Mohammed Daoud Khan riitautui Leonid Brežnevin kanssa. Presidentti oli sitä mieltä, että Neuvostoliiton ote maasta oli jo liian tiukka ja tämä vaarantaisi maan perinteisen puolueettomuuspolitiikan. Brežnev syytti Daoud Khania liukumisesta arabirahoituksen turvin länsileiriin, mikä oli lähestulkoon petturuutta.[12] Afganistanin hallitus solmi tämän jälkeen kauppasuhteita Iranin ja Intian kanssa.[13] Daoud Khanin ajatuksena oli ottaa etäisyyttä kommunistiblokista, mutta olla myöskään sitomatta Afganistania länsileiriin.[12]
Presidentti Daoud Khan pyrki patoamaan kommunismia erottamalla kommunisteja korkeiden virkamiesten paikoilta ja siirtämällä heitä provinsseihin vähämerkityksellisiin virkoihin. Kaupunkien marxilaistunutta keskiluokkaa hän kosiskeli omaksumalla näiden retoriikkaa ja omimalla heidän poliittista asialistaansa. Tammikuussa 1977 astui voimaan perustuslaki, joka puhui ”kansasta” ja ”riistäjistä” ja pyrki kansallistamaan pankit ja tuotantolaitokset. Tässä vaiheessa Daoudin hyökkäys kommunisteja vastaan ei ollut enää Afganistanin sisäinen asia. Neuvostoliitto painosti kommunistien eri ryhmittymiä jättämään vihamielisyytensä väliin ja liittoutumaan presidentin hallintoa vastaan.[14]
Vuoden 1977 lopulla maan tilanne kiristyi, kun hallitus oli tehnyt maasta yksipuoluevaltion ja kävi vasemmistolaisia ryhmiä vastaan. Kommunistit ja muut vasemmistolaiset olivat innolla tukeneet presidenttiä tämän hyökätessä monarkisteja ja islamisteja vastaan ja tiesivät mikä heitä häviön koittaessa odottaisi. PDPA yhdistyi virallisesti heinäkuussa 1977.[12]
Saur-vallankumous

pienoiskuva|Nur Mohammed Taraki

27. huhtikuuta 1978 kommunistinen PDPA aloitti vallankaappauksen Kabulissa armeijan tuella ja Daoud syöstiin vallasta ja maa julistettiin demokraattiseksi tasavallaksi.[10] Vallankumous tai -kaappaus on saanut nimensä tapahtumakuukauden paštunkielisestä nimestä eli saur-kuukaudesta (suom. härkä). Vallankumous oli lyhyt ja väkivaltainen. Presidentti perheineen ja lähimpine avustajineen surmattiin ja haudattiin joukkohautaan. Vallankumouksen johdossa oli paljolti samoja henkilöitä kuin vuonna 1973, jolloin kuningas syöstiin vallasta, kuten ilmavoimien kenraali Abd-a-Quadir Dagarwal.[15] Miten paljon Neuvostoliitto ohjaili Saur-vallankumousta on edelleen epäselvää. Kreml on todennäköisesti tiennyt kommunistien suunnitelmista, mutta ei ole ohjaillut niitä. Kommunistihallinnosta Neuvostoliitto sai lopulta enemmän harmia kuin omapäisestä Daoud Khanista.[16]
Virallisesti vallan otti Afganistanin demokraattisen tasavallan vallankumousneuvosto, joka koostui PDPA:n keskuskomiteasta sekä korkeista upseereista. Nur Mohammed Taraki julistettiin valtionpäämieheksi. Perinteisiä arvoja ei haluttu ärsyttää ja maata luvattiin hallita ”islamin periaatteiden nimeen”. Hallituksen tiedonannot annettiin ”Jumalan nimessä”. Suurimmalle osasta kansaa uuden hallinnon periaatteet tuntuivat vierailta ja he pitivät tapahtunutta eliitin välienselvittelynä.[17]
Kommunistien valta ei ollut kuitenkaan maassa varmistettu. Loppuvuodesta 1978 hylättiin valtaannousun jälkeiset varovaiset ja perinteitä kunnioittavat julkilausumat. Kaikki viittaukset islamiin lopetettiin ja tilalle otettiin kommunistinen retoriikka. Maan perinteinen trikolorilippu otettiin pois käytöstä ja tilalle otettiin neuvostotyylinen punalippu.[18] Kommunistit halusivat laajentaa kannatustaan kaupungeista maaseudulle aloittamalla lukutaitokampanjan sekä radikaalin maareformin.[18] Heidän radikaalit, monia paikallisia perinteitä rikkovat marxilaiset reforminsa kohtasivat alusta alkaen kovaa vastustusta ja mujahideen-sissit nousivat kapinaan hallitusta vastaan. Myös armeijan yksiköitä liittyi kapinallisiin. Lisäksi kommunistit olivat sisäisesti jakautuneet kahteen ryhmittymään, jotka olivat Nur Muhammad Tarakin ja Hafizullah Aminin johtama Khalq () sekä Babrak Karmalin johtama Parcham ().[6][19] Tilanteen monimutkaisuutta kuvastaa se, varsinkin Pakistan ja Saudi-Arabia olivat jo pitkin 1970-lukua kasvattaneet omaa vaikutusvaltaansa alueella tukemalla islamistisia ryhmiä, jotka olivat vastustaneet Neuvostoliittoa.[20]
Sekasortoiseen tilaan ajautuneen maan uudessa kommunistijohdossa käytiin valtataistelua. Kesällä 1978 Tarakin ja Aminin Khalq-suuntaus syrjäytti parchamilaiset maan johdosta. Parchamin johtohahmo Karmal joutui suurlähettilääksi Prahaan. Samana syksynä parchamilaisia alettiin vangita vallankaappausyrityksestä syytettynä ja Babrak Karmal haki turvapaikkaa Neuvostoliitosta.
Amin vahvisti asemiaan 1979 aikana valtataistelussa Tarakin kustannuksella nousten pääministeriksi. Syyskuussa 1979 Taraki ja Karmal tapasivat salaa Moskovassa sopien Aminin syrjäyttämisestä ja Karmalin paluusta. Amin kuitenkin ehti ensimmäisenä syrjäyttämään Neuvostoliiton tukeman Tarakin ja tämän kannattajat.[21] Tarakin kohtalo oli menettää henkensä Aminin toimeksiannosta, kun Aminin miehet tukehduttivat hänet tyynyllä. Kansalle annettu virallinen tiedonanto kertoi Tarakin menehtyneen sairauteen.[22] Seuraavaksi Amin teki itsestään maan presidentin. Vuoden 1979 aikana Aminin johdolla käyty taistelu mujahideen sissejä vastaan ei ollut erityisen menestyksekäs ja sotilaallista toimintaa yritettiin tehostaa. Armeijan tehokkuus oli kuitenkin suuresti heikentynyt aikaisemmasta tasosta. Miesvahvuus oli vähentynyt 100000 miehestä noin 30000:een vuoden 1979 loppuun mennessä karkuruuden ja puhdistusten johdosta. Lisäksi korkeiden upseerien virkoja täytettäessä oli ajateltu enemmän poliittista oikeaoppisuutta kuin ammatillista pätevyyttä.[22] Aminin kommunistihallinto muuttui entistä enemmän väkivaltaan nojaavaksi ja muun muassa islamisteja teloitettiin.[23]
Omaa kansaa yritettiin rauhoittaa syyttämällä kaikista vaikeuksista syrjäytettyä Tarakia. Julkisuuteen annettiin hänen teloituttamansa 12000 ihmisen nimet ja hallinto ryhtyi kunnostuttamaan moskeijoita. Amin yritti julkisissa esiintymisissään näyttäytyä oikeudenmukaisena hallitsija ja lopetti inhotun salaisen poliisin. Tilalle hän tosin perusti ”Työläisten tiedusteluinstituutin” jatkamaan lakkautetun poliisin työtä. Kansa ei ollut enää hämättävissä eikä yksikään kapinallisryhmä vastannut hallituksen rauhantunnusteluihin.[24]
Afganistanin ja Neuvostoliiton suhteet olivat katketa, kun Amin kieltäytyi Neuvostoliiton neuvoista tilanteen rauhoittamiseksi ja hallituksensa vakauttamiseksi.[1] Neuvostoliiton johto alkoi olla kyllästynyt Amin hallintoon ja tämän kyvyttömyyteen toimia yhteistyössä niin kommunistileirin kuin kenenkään muunkaan kanssa. Suunnitelmissa oli suorittaa Kabulissa jonkinlainen palatsivallankumous, mutta Amin pysyi koko ajan tapahtumien edellä. Kreml otti loukkauksena Aminin marraskuussa 1979 antaman määräyksen, jossa hän käski Neuvostoliiton suurlähettilään poistua maasta. Samassa kuussa puna-armeijan marsalkka Sergei Sokolov ryhtyi keskittämään joukkoja rajan pintaan Temeziin, Uzbekistanin neuvostotasavaltaan.[25]
Samana vuonna 1979 naapurimaa Iranissa alkanut vallankumous muuttui islamistiseksi, mikä sinetöitiin joulukuussa säädetyllä teokraattisella perustuslailla, jolla ajatolla Khomeini nostettiin maan korkeimmaksi johtajaksi.
Neuvostoliiton miehitys alkaa
Neuvostojohtoa huolestutti heikosti mennyt sota mujahideen-sissejä vastaan. Afganistanin hallitus pyysi Neuvostoliitolta jatkuvasti lisää rahallista ja aseellista tukea, mutta ei suostunut ohjattavaksi Moskovasta. Aminin kaappaus sai maiden välit erityisen kireäksi, Neuvostoliiton tuettua tappiolle jäänyttä ryhmää valtapuolueen sisällä. Aminin kommunismi oli nationalistissävytteistä, ja hänen radikaalin uudistuspolitiikkansa nähtiin Neuvostoliitossa vaarantavan neuvostomielisen hallinnon jatkuvuuden, pyrkimyksenä oli vähentää riippuvuutta Neuvostoliitosta ja kehittää kommunismia Kiinaan turvaten.[26] Kremlissä Aminin epäiltiin jopa suunnittelevan liittoutumista Yhdysvaltojen kanssa.[27] Lisäksi pelättiin, että Iranin islamilainen vallankumous voisi saada kannatusta Afganistanissa ja levitä sieltä Neuvostoliiton islamilaisiin tasavaltoihin, kuten Turkmenistaniin ja Uzbekistaniin. Andrei Gromyko esitti politbyroon kokouksessa vuonna 1979, että Afganistania ei voida missään nimessä menettää.[16] Sekavassa tilanteessa Neuvostoliitto päätti varmistaa maan pysymisen omassa kontrollissaan ja se ryhtyi sotilaalliseen interventioon.
Neuvostoliiton taistelujoukkoja siirtyi ilmateitse Kabulin pohjoispuolelle Bagramin lentokentälle ja ne ottivat haltuunsa Salangin maantietunnelin ja Bagramin ja Kabulin lentokentät. 24. joulukuuta kolme divisioonaa valtasi Bagramin, Kabulin, Kandaharin ja Heratin lentokentät. Amin tervehti tapahtumaa tyytyväisenä, sillä jo Taraki oli toivonut että Neuvostoliitto lähettäisi maahan hallituksensa avuksi sotilaita.[28]Spetsnaz-kommandot valtasivat Kabulin viestiyhteydet. 27. joulukuuta Neuvostoliiton neuvonantajat järjestivät juhlaillalliset valtion johdolle — kaikki pidätettiin, samoin kävi armeijan johdolle. 700 KGB:n Alfa-sotilasta afgaaniunivormuissa hyökkäsi presidentin palatsiin Kabulissa, ja Hafizullah Amin perheineen murhattiin. Alun perin Amin piti vain huumata ja sen jälkeen vangita.[28] Neuvostoliiton uutistoimisto Tass totesi propagandistiseen sävyyn: ”Hafizullah Aminin ja hänen apureittensa sekä amerikkalaisen imperialismin verinen klikki on syösty vallasta”.[29]

Kremlin päätöksellä nostettiin Neuvostoliitossa maanpaossa ollut Babrak Karmal Afganistanin johtoon. Hänestä tuli 28. joulukuuta 1979 presidentti, pääministeri ja kommunistipuolueen pääsihteeri.[30] Afganistanin nukkehallitsijan otettu nimi Babrak Karmal merkitsi ”työläisten ystävää”.[31] Samana päivänä useat Neuvostoliiton maavoimien motorisoidut divisioonat ylittivät Afganistanin rajan. Peruste suureen sotilaalliseen operaatioon saatiin vetoamalla läpinäkyvästi Afganistanin kanssa solmittuun YYA-sopimukseen ja Afganistanin hallituksen pyyntöön. Näin Brežnevin oppia sovellettiin Itä-Euroopan lisäksi myös Afganistanissa. Perinteiseen neuvostotyyliin suoritettiin myös avunpyynnön konkreettinen lavastus, tosin tällä kertaa jossain määrin kömpelösti. Babrak Karmalin nauhoitettu "Afganistanin hallituksen avunpyyntö" lähetettiin Neuvostoliiton alueella (Uzbekistanissa) sijainneen neuvostoarmeijan operaation johtokeskuksen radioaseman välityksellä.[32]
Neuvostoliiton suunnitelmana oli nostaa itselleen mieluinen hallitus valtaan Kabulissa, vakauttaa tilanne nopeasti ja poistua maasta. Sissisodalta uskottiin vältyttävän esittelemällä sisseille massiivista sotilaallista voimaa. Paikallista kulttuuria ja asukkaiden uskonnollisia tunteita ei haluttu loukata ja rivimiehet koottiin Neuvostoliiton kirgiisi-, uzbekki-, turkmeeni-, ja tadžikkisotilaista. Tästä luovuttiin varsin pian sillä kyseisten kansallisuuksien edustajat paitsi karkasivat puna-armeijasta, mutta myös liittyivät afgaanitaistelijoihin.[33]
Reaktiot miehitykseen
Neuvostoliiton sotatoimien herättämä yleinen pahennus tuli selvästi esiin asian YK-käsittelyssä. Afganistanin miehitystä käsiteltiin tammikuun alussa vuonna 1980 43 maan aloitteesta YK:n turvallisuusneuvostossa. Neuvostoliitto kaatoi odotetusti veto-oikeudellaan päätöslauselmaehdotuksen, jossa vaadittiin vieraiden joukkojen vetämistä maasta. Yleiskokouksen asiaa koskeva päätöslauselmaehdotus, jossa tosin Neuvostoliittoa ei mainittu suoraan nimeltä, oli merkittävä arvovaltatappio Moskovalle. YK:n yleiskokouksen käsittelemissä asioissa oli pitkän aikaa äänestetty käytännössä niin, että länsi oli usein jäänyt äänestyksissä tappiolle sosialististen ja kolmannen maailman maiden ollessa yhteisessä rintamassa. Nyt 14. tammikuuta 1980 päätöslauselmaa kannatti 104 maata, 18 äänesti vastaan ja 18 pidättäytyi äänestyksestä.[34] Pidättäytyneiden maiden joukossa olivat muun muassa Varsovan liittoon kuulunut, mutta omia polkujaan kulkeva stalinistinen Romania ja suurvaltojen ristiriitojen ulkopuolella pysyttäytynyt puolueeton Suomi ainoana länsieurooppalaisena maana, Intia, Nicaragua, Kypros sekä joukko kolmannen maailman maita.[35]

Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter ei tyytynyt Neuvostoliiton tuomitsemiseen YK:ssa vaan ryhtyi laajoihin rankaisutoimiin. Diplomatian saralla toimenpiteisiin kuului Moskovan suurlähettilään kutsuminen kotiin. Neuvostoliittoa vastaan suunnattiin myös laajat taloudelliset pakotteet, jotka koskivat muun muassa viljan vientiä ja korkeaa teknologiaa. Moskovan kesän 1980 olympialaisia vastaan ryhdyttiin hankkimaan laajaa boikottirintamaa. Lisäksi strategisten aseiden rajoittamiseen tähdännyt SALT II -sopimus jäi ratifioimatta Yhdysvaltain senaatissa. Pidemmällä aikavälillä Yhdysvallat heräsi vastaamaan entistä tiukemmin Neuvostoliiton asevarusteluun. Tämä asevarustelukierre imi jo muutenkin taloudellisesti pysähtyneen Neuvostoliiton voimavaroja siinä määrin, että se joudutti maan myöhempää hajoamisprosessia.[36]
Yhdysvaltain tuki afgaanitaistelijoille jäi Jimmy Carterin presidenttikaudella melko vaatimattomaksi. Ronald Reaganin tultua presidentiksi vuonna 1981 avun määrä kasvoi.[37] Virallisesti Yhdysvallat oli kieltänyt aseellisen tukensa afgaanitaistelijoille ja toimitti heille ainoastaan neuvostovalmisteista aseistusta. Tätä saatiin ostettua Neuvostoliiton entisestä liittolaismaasta Egyptistä. Lopulta mentiin niin pitkälle, että Kiinassa ryhdyttiin valmistamaan kopioita neuvostomallisista aseista, jotka leimattiin kopioilla neuvostoliittolaista leimoista.[37]
Eurooppalaisesta näkökulmasta katsoen voitiin viimeistään nyt todeta asioiden vakava tila: Varsinkin oikeisto- ja konservatiivipuolueiden taholla tiedettiin, että kylmä sota oli jäädyttänyt ilmapiirin ja liennytys oli päättynyt. Margaret Thatcherin johtama Ison-Britannian konservatiivipuolue oli etulinjassa puuhaamassa pakotteita Neuvostoliitolle.[38] Länsi-Saksan Kristillissosiaalisen unionin (CSU) puheenjohtaja Franz-Josef Strauss sai uutta puhtia suomettumispuheilleen peläten koko Euroopan kattavaa Neuvostoliiton kauko-ohjausta ja totesi: ”Euroopasta oli tulossa jonain päivänä suuri Suomi.”[39]
Saudi-Arabia reagoi neuvostomiehitykseen tarjoamalla vastarintataistelijoille merkittävää rahallista apua. Sen motiivit olivat kahdenlaiset: toisaalta haluttiin padota jumalattomana pidetyn, aggressiivisen Neuvostoliiton eteneminen, toisaalta kanavoimalla apua sunnalaisille paštuille haluttiin heikentää Iranin vaikutusvaltaa.[40] Saudi-Arabiassa ajateltiin, että Neuvostoliiton seuraavana hyökkäyskohteena Afganistanin jälkeen olisi Iran ja Persianlahti. Iranista taas oli saudien mielestä tullut islamilaisen vallankumouksensa jälkeen liian suosittu ja vaikutusvaltainen šiialaisten parissa.[40]
Suomen asenne
Suomen ulkopoliittisen johdon kommentit Afganistanin miehityksen johdosta vuoden 1980 ensimmäisinä päivinä eivät sanallakaan arvostelleet Neuvostoliiton toimintaa. Ulkoministeri Paavo Väyrysen johdolla, mutta todennäköisesti alivaltiosihteeri Keijo Korhosen johdatuksella ulkoministeriö muotoili lausunnon, jonka mukaan Neuvostoliiton väliintulo perustui Neuvostoliiton ja Afganistanin keskinäiseen sopimukseen ja afgaanien avunpyyntöön. Suomen asenne herätti välittömästi kansainvälistä huomiota, ja muiden muassa Ison-Britannian Helsingin-suurlähettiläs kävi ulkoministeriössä esittämässä hämmästyksensä. Hänen mielestään kaikista maailman maista juuri Suomen olisi luullut huolestuvan neuvostojoukkojen tunkeutumisesta pieneen naapurimaahan. Presidentti Urho Kekkonen, jolle ministerineuvos Viktor Vladimirov kävi Tamminiemessä kertomassa asiasta, totesi miehityksen saattaneen Suomen erittäin hankalaan tilanteeseen, koska Suomi ei voisi mitenkään tukea Neuvostoliiton toimia ja puolueettomanakin olisi vaikea esiintyä. Seuraavana päivänä suurlähettiläs Vladimir Sobolev kävi Kekkosen luona lupaamassa, että Neuvostoliitto vetää joukkonsa pois heti kun niiden Afganistaniin lähettämiseen johtaneet syyt olisivat poistuneet. Tähän Kekkonen sanoi olevansa tyytyväinen.[35]
Silloinen Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja ja ulkopoliittinen taustavaikuttaja Max Jakobson puolusti lehtikirjoituksissaan Suomen hallituksen linjaa. Myöhemmin hän on kirjoittanut, että Suomen käyttäytyminen YK:n yleiskokouksen päätöslauselmaäänestyksessä ei itse asiassa osoittanut puolueettomuutta, vaan se noudatti "geopoliittista äänestysmallia", joka oli syntynyt Unkarin kansannousun aikoina vuonna 1956 ja josta poikkeaminen olisi voinut herättää epäluuloja Moskovassa.[41] Ulkoministeriön alivaltiosihteerin Keijo Korhosen mukaan myös Afganistanin miehityksen tuomitseminen olisi voitu nähdä kiihkeimpien ulkomaisten suomettajien piirissä vain osoituksena siitä, että Suomi äänestäisi Neuvostoliiton luvalla Neuvostoliittoa vastaan eikä tämä olisi kuitenkaan millään tavoin auttanut afgaaneja.[42] Suomettumisen kriitikkona tunnettu Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi Suomen menettelyä YK:ssa piirroksella, jossa Suomen lähettilään paikka yleiskokouksen istuntosalissa oli tyhjänä ja seinäpaperissa sen vieressä näkyi vähäinen kohouma.[43]
Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan professori Osmo Apunen kiinnitti kolumnissaan Aamulehdessä huomiota siihen, että Neuvostoliiton ja Afganistanin välinen sitoumus muistutti luonteeltaan Suomen ja Neuvostoliiton välistä YYA-sopimusta. Apusen kirjoitus herätti järkytystä ja voimakasta paheksuntaa, vaikka hän jättikin sanomatta, että YYA-sopimus voisi antaa Neuvostoliitolle Suomen suhteen samat oikeudet kuin Afganistanissa.[35]

Miehitysaika ja terrorisota
Ajan mittaan kävi ilmi, että Afganistanista muodostui Neuvostoliitolle sotilaallinen ongelmapesäke. Vaikka tiedusteluraporteista oli ollut luettavissa Afganistanin armeijan surkea kunto, olivat puna-armeijan johtajat uskoneet sen selviytyvän vastarintaryhmistä ja puna-armeijan tulisi ainoastaan antaa materiaaliapua ja miehittää strategisia kohteita. Todettuaan afgaanijoukkojen surkean kunnon, neuvostoliittolaiset tajusivat joutuvansa vastuuseen varsinaisesta taistelutoiminnasta. Mitään suunnitelmaa tähän ei ollut ja tilannetta ei parantanut se, että sotilaita ei oltu koulutettu taistelemaan vuoristossa piileskeleviä muutaman miehen ryhmittymiä vastaan, vaan taistelemaan Naton panssarijoukkoja vastaan.[44]
Leonid Brežneviä seurasi kommunistisen puolueen pääsihteerinä Juri Andropov vuonna 1982. Hän tajusi, että Neuvostoliitto oli juuttunut kestämättömään tilanteeseen. Puna-armeija ei ollut häviämässä sotaa, sillä afgaanisisseillä ei ollut voimia vallata tukikohtia eikä kaupunkeja. Toisaalta Neuvostoliitto ei voinut mitenkään voittaa sotaa. Vaikka neuvostosotilaat saivat vallattua alueita, sissit palasivat takaisin heti, kun neuvostojoukot poistuivat.[45] Lisäksi sota oli yhä paheneva taloudellinen ja poliittinen taakka. Armeijan vetäminen pois Afganistanista ei tullut kysymykseen, sillä vetäytyminen ilman neuvotteluja olisi tulkittu tappioksi ja sitä olisi pidetty kasvojen menetyksenä. Andropov aloitti ensimmäiset varovaiset rauhantunnustelut sissijohtajien kanssa, mutta ehti kuolla ennen kuin mistään oli ehditty edes neuvotella.[46]
Miehittäjään vihamielisesti suhtautuvat islamilaisista maista, Kiinasta ja lännestä tukea saavat eri ryhmittymät aiheuttivat sille jatkuvasti tappioita käyttäen hyväksi sissisotaan sopivaa vuoristoista maastoa.[23] Neuvostoliiton joukoilla oli lähinnä hallussaan suurimmat kaupungit ja niille vievät tiet. Maateitse suoritettu huoltotoiminta Neuvostoliitosta oli sekin vaikeuksissa ennen kaikkea yöaikaan eikä kontrollointi onnistunut ilman suuria voimanponnistuksia.
Juri Andropovia seurasi hänen kuolemansa jälkeen Konstantin Tšernenko. Hänen valitsi lyhyeksi jääneellä kaudellaan (1984–1985) linjan, jossa neuvotteluyritykset hylättiin. Sen sijaan päätettiin lisätä sotilaallista voimaa.[47] Neuvostoliitolle ei tuonut menestystä sissialueella edes sen käyttämät äärimmäisen kovat terrorisodan menetelmät.[48] Sen ilmavoimat käyttivät afgaanikylien pommituksissa isoja fosforilla ja magnesiumilla täytettyjä palopommeja, jotka saivat kohteessa aikaan paikallisen tulimyrskyn. Ilmatorjunnan välttämiseksi aloitettiin vuodesta 1983 alkaen ”mattopommitukset” korkealta. Esimerkiksi huhtikuussa 1984 pommitettiin Panshirin laakson kyliä kolmellakymmenellä koneella päivittäin. Terroripommituksien tarkoitus oli tuhota vastarintaliikettä tukevan siviiliväestön elinmahdollisuudet.[49] Tämä maaseudun tyhjennys onnistuikin, sillä 2,8 miljoonaa afganistanilaista pakeni Pakistaniin ja 1,5 miljoonaa Iraniin.
Afganistanin sota heikensi myös merkittävästi Neuvostoliiton ja mujahideen-sissejä tukevan Pakistanin välejä. Pakistanin ilmavoimien F-16-hävittäjät ampuivat vuosina 1986–1988 alas ainakin 8 vastustajan konetta, kun koneet loukkasivat Pakistanin ilmatilaa sissejä jahdatessaan.[50] Monien arabimaiden taloudellisen ja sotilaallisen avun lisäksi Afganistaniin virtasi tuhansia muista islamilaisista maista tulleita vapaaehtoisia, muun muassa Osama bin Laden ja muita myöhempiä Al-qaidan jäseniä. Yhdysvaltain tuki oli koko ajan merkittävää ja se lahjoitti muun muassa vuonna 1986 noin 600 Stinger-lähi-ilmatorjuntaohjusta mujahideen-sisseille.

Sissiryhmät

Neuvostojoukkoja ja hallitusta vastustavat sissit jakautuivat lukuisiin eri ryhmittymiin. Tärkeimmiksi muodostuivat Pakistanin Peshawarissa päämajaansa pitäneet seitsemän puoluetta jotka nauttivat Pakistanin, Saudi-Arabian ja Yhdysvaltain huomattavasta tuesta (Operaatio Sykloni). Erityisesti Pakistanin tiedustelupalvelu ISI näytteli keskeistä roolia tuen kanavoimisessa ja suosi islamistisia ryhmiä.
Peshawarin puoleista radikaaleihin luettiin yleensä Gulbuddin Hekmatyarin johtama Hizb-i-Islami (Islamilainen puolue), tästä eronnut saman niminen Yunus Khalisin johtama ryhmä, Abdul Rasul Sayyafin johtama Ittihad-i-Islami sekä Burhanuddin Rabbanin johtama Jamiat-i-Islami.
Traditionalistista siipeä puolestaan edustivat Mohammad Nabi Mohammadin Harakat-i-Inqilab-i-Islami (Islamilaisen vallankumouksen liike), Sibghatullah Mojadedin Jabha-i-Najat-i-Milli (Kansallinen vapautusrintama) sekä Ahmed Gailanin Mahaz-i-Milli-Islami (Kansallinen islamilainen rintama).
Iran puolestaan tuki sodassa useita Afganistanin shiiamuslimien muodostamia sissijärjestöjä. Varsinkin Kunarin ja Nuristanin alueilla vaikuttaneet wahhabiitti-sissiryhmät puolestaan saivat tukea Saudi-Arabiasta.
Näiden ryhmien lisäksi varsinkin alkuvaiheessa sissisotaan osallistuivat myös eräät vasemmistolaiset (erityisesti maolais-vaikutteiset) ja nationalistiset ryhmät.
Neuvostoliiton sodan loppu
Kun Mihail Gorbatšov siirtyi vuonna 1985 Neuvostoliiton johtoon, alettiin sotaan etsiä ratkaisua. Gorbatšov ilmoitti sotilasjohdolle, että antaa näille mahdollisuuden ratkaista tilanteen sotilaallisesti, mutta ratkaisun on tapahduttava pian. Vuosina 1985–1986 neuvostojoukot ja niiden tukema Afganistanin hallituksen armeija suorittivat näyttäviä operaatioita, joilla vallattiin alueita sisseiltä. Alkoi olla kuitenkin jo selvää, että sotaa ei voi voittaa.[51] Vuonna 1987 arviolta 35 prosenttia Afganistanista oli neuvostojoukkojen ja Afganistanin hallituksen valvonnassa, 45 prosenttia oli sissiryhmittymien valvonnassa ja 20 prosenttia ei ollut käytännössä kenenkään valvomaa aluetta.[52]
Vuonna 1987 solmittiin ensimmäinen väliaikainen aselepo, jossa Neuvostoliiton tuen menettänyt Karmal syrjäytettiin vallasta. Uudeksi presidentiksi tuli Mohammed Najibullah. Marraskuussa 1987 Neuvostoliiton ulkoministeriön edustaja ilmoitti Neuvostoliiton tehneen "poliittisen päätöksen" joukkojensa vetämisestä Afganistanista 7–12 kuukauden kuluessa.[53] Vuonna 1988 YK:n avulla solmittiin Afganistanin ja sissien suurimman tukijan Pakistanin välinen sopimus sekä sopimus Neuvostoliiton joukkojen vetämisestä maasta. Vetäytyessään pois Afganistanista Neuvostoliiton joukot halusivat vaikuttaa vastustajaansa suorittamalla häirintäluontoisia kostoiskuja ballistisilla Scud-ohjuksilla. Kaksi ohjusta osui Asadabadin kaupungin torille, jolloin 300 ihmistä kuoli ja 500 haavoittui.[54] Helmikuussa 1989 viimeinen neuvostosotilas poistui Afganistanista.[48] Jouluaattona 1989 Neuvostoliiton kansanedustajien kongressi tuomitsi – vuoden 1939 Molotov–Ribbentrop-sopimuksen ja siihen liittyneen salaisen lisäpöytäkirjan ohella – neuvostojoukkojen lähettämisen Afganistaniin joulukuussa 1979.[55]
Afganistanin sota jatkui Neuvostoliiton vetäytymisen jälkeen sisällissotana. Najibullahin johtama kommunistihallinto menetti vähitellen otteensa tukialueistaan ja mujahideen-sissit valtasivat Kabulin vuonna 1992. Najibullah pelastautui tällöin YK:n suojaamaan kotiarestiin.[48] Maassa on tämän jälkeen ollut vain lyhyitä rauhallisempia kausia ja maa on käytännössä sotatilassa tälläkin hetkellä.
Muistomerkkejä

 Muistokappeli ja -kivi Kyynelten saarella (1996), joka on kuvanveistäjä J. Pavlovin johdolla suunniteltu ulkomailla, erityisesti Afganistanin sodassa kaatuneiden valkovenäläisten muistosaari Minskissä.

Katso myös
Afganistanin sota (2001–)
Afganistanin sisällissota (1928–1929)
9. komppania
Charlie Wilsonin sota
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Griffiths, John C.| title = Afghanistan – Key to a Continent| location = Boulder, Colorado| publisher = Westview Press| year = 1981| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Isby, David| title = Russia’s War in Afghanistan| location = London| publisher = Osprey Publishing Ltd| year = 1987| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Ravela, Reko| title = Afganistanin loputon sota| location = Helsinki| publisher = Like| year = 2011| id = ISBN 978-952-01-0611-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sergejeff, Andrei| title = Afganistanin historia – Silkkitietä kulttuurien risteykseen| publisher = Gaudeamus Helsinki University Press| year = 2011| id = ISBN 978-952-495-219-4}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Braithwaite, Rodric: Afgantsy, The Russians in Afghanistan 1979-89. Profile Books, 2012. ISBN 978-1-84668-062-5

Sisällissota
Luokka:Aasian valtioiden sisällissodat
Luokka:Kylmä sota
Luokka:Neuvostoliiton sodat
Luokka:1900-luvun sodat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Minä vuonna Muhammad Zahir Šah palasi Afganistaniin?


Nokkaeläimet (Monotremata) ovat nisäkkäitä, jotka elävien poikasten synnyttämisen sijaan lisääntyvät munimalla.[1][2] Nokkaeläimet ovat ainoita nisäkkäitä, joilla on matelijoilta peritty muniminen, minkä vuoksi ne kuuluvat ainoana hengissä olevana lahkona munivien nisäkkäiden (Prototheria) alaluokkaan.[3][4][5] Nokkaeläimet kuuluvat nisäkkäisiin, koska ne pystyvät imettämään poikasiaan maitorauhasten erittämällä maidolla ja niillä on karvapeite. Niillä ei ole kuitenkaan nisiä. Muita nisäkäsmäisiä piirteitä ovat yhtenäinen alaleuka, neliosainen sydän, kolme välikorvan luuta ja tasalämpöisyys. Matelijamaisia piirteitä munimisen lisäksi ovat useat tukirangalliset piirteet, kuten reisiluun ja olkaluun suuntautuminen maansuuntaisesti ja kloaakki eli aukko, jolla eläin hoitaa lisääntymisen, ulostamisen ja virtsaamisen.[6] Nokkaeläinten tieteellinen nimi Monotremata () viittaa kloaakkiin.
Nokkaeläimiä tavataan nykyisin ainoastaan Australiassa ja Uudessa-Guineassa, missä tämä hyvin alkukantainen ja vanha nisäkäslahko on esiintynyt jo miljoonia vuosia. Nokkaeläimet kuuluvat niihin harvoihin nisäkkäisiin, joilla on sähköaisti. Nokkaeläinten lisääntymis- ja elintavat erottavat ne täysin muista nykyisistä nisäkäslajeista. Ne ovat muuttuneet melko vähän, minkä takia niitä sanotaankin eläviksi fossiileiksi.
Nokkaeläinten lahkoon kuuluu nykyisin kaksi heimoa, joissa on yhteensä viisi elossa olevaa lajia.[5][7] Vesinokkaeläinten (Ornithorhynchidae) heimon ainoa laji on puolittain vesielämään sopeutunut vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus).[1] Nokkasiilien (Tachyglossidae) heimossa on kahdessa suvussa neljä maalla elävää lajia; nokkasiili (Tachyglossus aculeatus), kärsänokkasiili (Zaglossus bruijni), Zaglossus bartoni ja Zaglossus attenboroughi.[5][8] Nokkasiili ja vesinokkaeläin on arvioitu elinvoimaisiksi, mutta muut kolme lajia ovat äärimmäisen uhanalaisia.[9] Edellä mainittujen elävien lajien lisäksi nokkaeläinten lahkoon luokitellaan useita sukupuuttoon kuolleita esihistoriallisia lajeja, jotka tunnetaan ainoastaan fossiilien perusteella.
Evoluutio ja taksonomia
Evoluutio

Ensimmäiset nisäkkäiksi luokiteltavat eläimet kehittyivät matelijoista noin 200 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäiset nisäkkäät olivat pienikokoisia hyönteissyöjiä, jotka liikkuivat öisin. DNA-tutkimusten avulla Ptototheria-nisäkkäiden kehityshaaran eriytyminen muista nisäkkäistä on ajoitettu 166 miljoonan vuoden taakse. Varhaisin tunnettu nokkaeläin on Teinolophos-nokkaeläin. Löydetty fossiili on 123 miljoonaa vuotta vanha. Toinen liitukautinen nokkaeläinfossiili kuuluu Steropodon-nokkaeläimelle, joka oli yksi aikansa suurikokoisimmista nisäkkäistä.[10] Tätäkin suurempi nokkaeläin oli Kollikodon, jonka ruumiin pituus on voinut olla jopa metrin. Nykyään elävillä nokkaeläinlajeilla on hyvin samankaltaiset ominaisuudet kuin niiden muinaisilla esi-isilläkin.
On uskottavaa, että nokkaeläimet olivat levinneet laajoille alueille ympäri eteläisen pallonpuoliskon Gondwanamannerta, sillä Etelä-Amerikan Patagoniasta on löydetty Monotrematum sudamericanum -vesinokkaeläimelle kuuluva 62 miljoonaa vuotta vanha hammas. Kovin runsaslukuinen ryhmä se ei kuitenkaan ollut.
Varhaisimmat nokkasiilifossiilit ovat peräisin keskimioseenikaudelta eli noin 15 miljoonan vuoden takaa, ja ne kuuluvat Zaglossus robusta -lajille. Vielä ei tunneta nokkasiilien ja liitukaudella eläneiden nokkaeläinten välistä sukulaisuussuhdetta, eikä myöskään tiedetä, milloin nokkasiilit ovat eriytyneet omaksi heimolinjaksi[5]. Vesinokkaeläimet ja nokkasiilit onkin toisinaan jaoteltu erillisiin Platypoda ja Tachyglossa -lahkoihin[5]. Nokkasiileihin kuuluu kaksi sukua Tachyglossus ja Zaglossus.[11] Esihistoriallisia sukuja tunnetaan yksi, Megalibgwilia, joka hävisi noin 50000 vuotta sitten.
Taksonomia
Ensimmäinen vesinokkaeläimen nahka tuotiin Eurooppaan 1700-luvun lopulla ja George Shaw sai sen tutkittavakseen. Löytöä pidettiin poikkeuksellisen hyvin tehtynä huijauksena monien muiden eläinlajihuijausten joukossa. Shaw ei kuitenkaan pystynyt todentamaan merkkejä huijauksesta, vaan joutui pitkällisten tutkimusten jälkeen kuvaamaan lajin vuonna 1799 The Naturalist's Miscellany -julkaisussaan. Seitsemän vuotta aiemmin hän oli jo ehtinyt kuvata nokkasiilin, mutta se ei vaikuttanut kovin kiinnostavalta tapaukselta, koska muistutti kovasti eurooppalaisille tuttua siiliä. Vasta vuonna 1802 Eurooppaan saatiin ensimmäinen täydellinen vesinokkaeläin, jolloin se voitiin varmuudella todeta aidoksi eläinlajiksi.
Eläintieteilijät eivät 1800-luvulla pystyneet uskomaan, että nokkaeläimet lisääntyisivät munimalla. Skotti William Hay Caldwell lähti 1880-luvulla tutkimaan nokkaeläimiä ja löysikin niitä aboriginaalien avustuksella. Syyskuun toisena päivänä vuonna 1884 hän lähetti BAAS-tiedeseuralle lyhyen sähkeen, jossa hän totesi aboriginaaleille jo tutun tiedon: ”Nokkaeläimet ovipaarisia, munat meroblastisia.” Tieteilijät eivät voineet kuin hyväksyä todeksi, että jotkin nisäkkäät todella munivat.
Nokkasiilien kohdalla tutkimukset olivat jääneet vähäisiksi, kun huomio oli kiinnittynyt vesinokkaeläimiin. Saksalainen Richard Semon paikkasi laajoilla tutkimuksillaan tätä aukkoa ja vastasi moniin nokkasiilejä koskeviin kysymyksiin.[12] 1800-luvun lopulla tunnettiin kaksi nokkasiililajia ja 1907 löydettiin kolmas laji.[5] Viimeisin nokkasiililaji, Zaglossus attenboroughi, kuvattiin tieteelle vasta vuonna 1998.[5]
Ulkonäkö ja fysiologia
Ulkonäkö

Nokkaeläimiin kuuluu kaksi toisistaan ulkonäöllisesti hyvin erilaista heimoa. Näistä vesinokkaeläimet muistuttavat nokkansa ja räpyläjalkojensa vuoksi vesilintua, mutta ne liikkuvat neljällä jalalla ja niillä on kussakin räpylässä viisi varvasta. Vesinokkaeläimen häntä on hyvin leveä ja ohut, kuten majavalla, sekä karvapäällysteinen. Vesinokkaeläimet ovat sopeutuneet vesielämään, sillä virtaviivaisen ruumiinrakenteensa sekä räpylöidensä avulla ne pystyvät uimaan vedessä joutuisaa tahtia. Turkki on pehmeä, silkkinen ja väriltään ruskea kuten saukoilla. Turkit olivat haluttuja ja arvokkaita, minkä vuoksi vesinokkaeläimiä metsästettiin niin paljon, että niiden kanta heikkeni selvästi.
Nokkasiilit sen sijaan muistuttavat selkäpiikkisensä vuoksi tavallisia siilejä tai pieniä piikkisikoja, mutta eroavat näistä erityisesti nenän rakenteessa. Nokkasiileillä se on pitkä ja ohut, kun taas siileillä se on lyhyenomainen. Piikkisioilla on myös selvästi pidemmät piikit. Nokkasiilien leveät viisivarpaiset raajat ovat erinomaisia hyönteisten tonkimiseen maanpinnan alta, ja ruumiinrakenteeltaan ne ovat hyvin vantteria ja lihaksikkaita.[13] Nokkasiilit ovat väritykseltään tummanruskeita, mutta piikit ovat kellertävän vaaleita.

Aikuinen vesinokkaeläin painaa parin kilon (1,5–2,5 kg) verran ja on alle 60 senttimetriä pitkä, mistä hännän osuus on noin 15 senttiä. Nokkasiilit ovat selvästi vesinokkaeläimiä kookkaampia. Nokkasiili (Tachyglossus aculeatus) painaa kuutisen kiloa, ruumiinpituus on puoli metriä ja häntä alle kymmenen senttiä pitkä. Zaglossus-suvun nokkasiilit ovat nokkaeläimistä kaikkein kookkaimpia ja painavat noin 10 kilogrammaa. Niiden pituus vaihtelee 45 ja 75 sentin välillä ja niiden nokka on selvästi pitempi verrattuna Tachyglossus aculeatus -lajiin. Kaikkia nokkaeläimiä yhdistää se, että urokset ovat suurempia kuin naaraat.[14]
Fysiologia
Sekä naaras- että urosvesinokkaeläimillä kuin myös urosnokkasiileillä on takajaloissa piikkiset kannukset. Vain urosvesinokkaeläin erittää myrkkyä näiden kautta.[15] Nokkaeläinten kömpelö taapertaminen maalla johtuu niiden matelijamaisesta raajaluustorakenteesta. Niiden olka- ja reisiluut suuntautuvat suoraan kehosta pois, niiden kulkusuuntaan nähden kohtisuorasti. Muilla nisäkkäillä raajojen luustot ovat kehittyneet siten, että luut ovat yhdensuuntaisesti kulkusuunnan kanssa.[15] Nokkaeläimillä on kylkiluut niin kaula- kuin rintanikamissakin.[6] Nokkaeläinten poikkeuksellisiin piirteisiin kuuluu myös niiden nahkapäällysteisessä nokassa sijaitsevat tuhannet erikoistuneet solut, jotka muodostavat ominaisen sähköaistin. Sen avulla ne paikallistavat helposti niiden ympärillä olevat muut eläimet.
Nokkaeläimet ovat yhdessä vajaahampaisten kanssa ainoita nisäkkäitä, joilla ei ole lainkaan hampaita tai ainakin ne ovat hyvin surkastuneet. Nokkasiileillä on elämän aikana vain yksi hammas, jota ne tarvitsevat ainoastaan munan rikkomiseen kuoriutumisvaiheessa. Vesinokkaeläimillä kehittyy maitohampaat, mutta ne eivät tarvitse niitä mihinkään. Nokkaeläimiltä puuttuu myös kokonaan tuntokarvat, nisät ja ulkoiset korvat. Nokkaeläimet ovat muiden nisäkkäiden tapaan tasalämpöisiä, mutta niiden ruumiinlämpötila on muihin nisäkkäisiin verrattuna alhainen (30–33°C).[6][16]
Ravinto ja elinalueet
Nokkasiilien ruokavalio koostuu kaivamissyvyydeltä löytyvistä maanpinnan selkärangattomista kuten muurahaisista, termiiteistä ja lieroista. Ne murskaavat saaliinsa painamalla kielensä kitalakea vasten. Nokkasiilien hyvästä hajuaistista on etua ruoanhankinnassa. Sen sijaan sähköaistin roolista saalistamisessa ei ole tutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä. On mahdollista, että nokkasiilien sähkönaistimuskyky on alkanut hiljalleen heiketä.[17] Nokkasiili (T. aculeatus) on nykyisistä nokkaeläimistä kaikkein laajimmalle levinnyt ja sen voi nähdä kaikkialla Tasmaniassa, Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Se ei ole nirsoja elinalueiden suhteen, sillä sille käyvät niin Australian kuivat alueet kuin Uuden-Guinean kosteat tropiikkimetsätkin.[18]
Vesinokkaeläintä tavataan luonnonvaraisena ainoastaan Australian lauhkean itärannikon makeissa vesissä. Se saalistaa täysin sähköaistinsa turvin, sillä se sulkee silmänsä vedessä eikä kovin syvällä vedessä näköaistista olisikaan hyötyä. Ravintoon kuuluu pienimmät vesieläimet, jotka se varastoi poskeensa ja nousee vedenpintaan syömään ne, kunnes sukeltaa uudelleen veteen.
Käyttäytyminen
Nokkaeläimet ovat yöeläimiä, koska ne yrittävät välttää päivänpaahdetta. Jos niitä häiritään tai lämpötila on riittävän alhainen päivisin, niitä voi tavata päiväsaikaankin liikkumassa. Kylminä aikoina ja ruoanpuutteen vuoksi nokkasiili saattaa vaipua horrokseen.[16] Nokkaeläimet liikkuvat yksin, eli ne eivät muodosta yhdyskuntia.
Lisääntyminen
Nokkaeläimet lisääntyvät ovipaarisesti eli ne munivat munia ja hautovat niitä pienessä pussirakenteessa 10–12 päivän ajan, kunnes poikaset kuoriutuvat. Naaras munii noin kolmen viikon kuluttua parittelusta.[17] Muut nisäkkäät lisääntyvät vivipaarisesti eli synnyttäen eläviä poikasia. Kerralla nokkaeläimet saavat yhdestä kolmeen tai Zaglossus-suvun nokkasiilien tapauksessa 4–6 munaa, ja kun poikaset ovat kuoriutuneet vanhempien maitorauhaset alkavat tuottaa maitoa. Muilla nisäkkäillä on nisät, joiden kautta emo ruokkii jälkeläisiä, mutta nokkaeläimillä näitä rakenteita ei ole. Sen sijaan ne erittävät maitoa turkkiinsa, josta poikaset imevät sen. Piirre on tärkeä todiste maitorauhasten kehityshistoriatutkimukselle, sillä nokkaeläinten avulla on voitu päätellä maitorauhasten kehittyneen isoista hikirauhaisista.[19]
Nokkaeläinten munat ovat lintujen munia pyöreämpiä ja kooltaan erittäin pieniä, noin 13–15 millimetriä halkaisijaltaan. Munat muistuttavat matelijoiden munia esimerkiksi nahkamaisen päällysrakenteen vuoksi. Niin nokkasiileillä kuin vesinokkaeläimelläkin on kaksi munasarjaa, mutta vesinokkaeläimellä vain toinen on toimintakykyinen. Nokkasiilit huolehtivat poikasistansa suojaamalla niitä pussissa, jolla ne aiemmin hautoivat munat. Sen sijaan vesinokkaeläin ei toimi tällä tavoin. Kuoriutumisen jälkeen nokkaeläinpoikaset ovat muutaman sentin pituisia eikä niillä ole vielä karvapeitettä. Kuoriutumisen jälkeen ne eivät saa altistua auringonvalolle, koska ne kuolevat helposti hauraan ihonsa vuoksi. Tämän vuoksi nokkasiilin poikaset pysyvät kolmen kuukauden ajan emon pussissa ja vesinokkaeläimen poikaset niiden pesässä. Kolmen kuukauden ikäisinäkään ne eivät ole valmiita itsenäisyyteen. Emo alkaa vieroittaa poikasia kun kuoriutumisesta on kulunut 4–7 kuukautta.[6][20]
Vesinokkaeläinten kiima-aika sijoittuu kevääseen, jolloin urospuoliset yksilöt kamppailevat oikeudesta paritella reviirin naaraiden kanssa. Koska vesinokkaeläimet ovat maalla kömpelöitä taistelemaan, ne tappelevat vedessä, jossa ne voivat käyttää takajaloissa sijaitsevia myrkkypistimiä. Voittajan ratkettua nokkaeläinpari aloittaa vedessä pyöriväliikkeisen tanssin, jossa uros on tarttunut naaraan häntään. Kosiskelun jälkeen uros ja naaras parittelevat pysyen edelleen vedessä. Uroksilla on penis, jota ne käyttävät ainoastaan paritteluun, eivät virtsaamiseen. Nokkasiiliurokset sen sijaan alkavat parittelukauden alettua seuraamaan naarasta. Parhaimmillaan yhtä naarasta voi seurata kuusi tai seitsemän urosta. Kahden tai kolmen viikon seuraamisen jälkeen naaras tulee kiimaan ja urokset menevät ympyrämuodostelmaan yrittäen häätää kilpailijat pois. Viimeiseksi pudotuspelissä jäänyt uros saa oikeuden paritella naaraan kanssa.[21] Myös nokkasiiliuroksilla on penis, jota ei käytetä virtsaamisessa.[16]
Urosten osuus jälkeläisten hoitamisessa jää paritteluun, kun taas naaras joutuu elämään yksin raskausajan. Raskausaikana naaras alkaa rakentaa pesäkoloa, jonka tunnelin pituus voi olla jopa 20 metriä pitkä.[21]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Olendorf, Donna (toim.)| title = Grzimek's Animal Life Encyclopedia: Mammals I (Volume 12)| publisher = Thomson| year = 2004| id = ISBN 0-7876-5788-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = McDade, Melissa C. (toim.)| title = Grzimek’s Student Animal Life Resource: Mammals| publisher = Thomson| year = 2004| id = ISBN 0-7876-9183-6}}
Viitteet

Aiheesta muualla
. ARKive.org. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. Nokkaeläimet Encyclopedia of Life -verkkosanakirjassa. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit

Kuinka paljon täysikasvuinen nokkaeläin painaa?


Jooniansaaret ( tai Επτάνησα, Eptánisa, ”Seitsemän saarta”; ; ) on Kreikalle kuuluva saariryhmä, joka sijaitsee Välimereen kuuluvan Joonianmeren itärannikolla. Pinta-alaa saariryhmällä on 2307 km² ja asukkaita on 209608 (2001).[1] Saariryhmän pääsaaret ovat Korfu (Kérkyra), Paxós, Lefkas (Lefkáda), Kefaloniá, Ithaka (Itháki), Zákynthos ja Kythera (Kýthira).
Pinta-alaltaan suurin Jooniansaari on Kefaloniá ja väkiluvultaan suurin Korfu. Suurimmat kaupungit ovat Korfun kaupunki ja Kefalonián Argostóli. Jooniansaariin kuuluu viisi pienempää pienten saarten saariryhmää, jotka ovat Korfun luoteispuolella sijaitsevat Diapontiset saaret, Lefkaksen ja Aitolia-Akarnanian rannikon välissä sijaitsevat Tilevoḯdes-saaret, Aitolia-Akarnanian rannikon edustalla sijaitsevat Ekhinadit, Zákynthoksen eteläpuolella sijaitsevat Strofadit sekä Messenian rannikon edustalla sijaitsevat Oinoússeen saaret. Saarten pääelinkeinoja ovat turismi, viinin ja hedelmien viljely sekä kalastus ja merenkulku.
Jooniansaarten lisäksi Kreikan saaristoon kuuluvat Egeanmeressä Manner-Kreikan itäpuolella sijaitsevat Egeanmeren saaret.
Historia
Jooniansaaret ovat olleet asuttuja viimeistään paleoliittisella kaudella. Tuolta ajalta on tehty löytöjä muun muassa Kefaloniássa ja Korfulla. Pronssikaudella saarilla ovat vaikuttaneet muun muassa minolainen ja mykeneläinen kulttuuri.[2]

Varhaisimmat kirjalliset viittaukset Jooniansaariin ovat peräisin Homeroksen eepoksista ja erityisesti Odysseiasta, jossa Ithaka on keskeisessä roolissa Odysseuksen kotipaikkana.[2] Tutkijat ovat kuitenkin olleet erimielisiä siitä, onko kyseessä nykyisin Ithakana tunnettu saari. Jooniansaarten nimi liittyy Joonianmereen, joka puolestaan on saanut nimensä kreikkalaisen mytologian hahmosta Iosta.[3]
Antiikin aikana 700-luvulla eaa. Jooniansaaret ja erityisesti Kerkyra eli Korfu olivat Korintin siirtokuntana. Korintille ne olivat tärkeitä, koska ne sijaitsivat Italiaan ja muualle länteen johtaneen kauppareitin varrella. Erityisesti Kerkyra oli merkittävä merimahti, jolla oli omia siirtokuntia. 400-luvulla eaa. Kerkyra kapinoi Spartan kanssa liitossa ollutta Korinttia vastaan ja liittyi näiden vihollisen Ateenan puolelle. Tämä oli yhtenä syynä peloponnesolaissotaan.[2][3]
Rooman valtakunta valloitti saaret 200-luvulla eaa. Bysantin valtakunnan kukistuttua Jooniansaaret kuuluivat 1400-luvulta vuoteen 1797 suuren osan ajasta Venetsialle. Samaan aikaan suuri osa muusta Kreikasta jäi osmanivallan alle. Venetsia ja Osmanien valtakunta taistelivat Jooniansaarten omistuksesta usein, eikä Venetsia pystynyt pitämään kaikkia saaria hallussaan koko ajan. Jooniansaarista Korfu oli ainoa, joka ei ollut missään vaiheessa osmanivallan alla. Lefkas oli osmanivallan alla pisimpään, vuosina 1476–1684. Muut saaret olivat osmanien valloittamana ainakin jonkun aikaa.[1][3]
Vuonna 1797 Venetsia hävisi sodassa Napoleonille, ja tämän seurauksena Jooniansaaret siirtyivät vuonna 1799 Ranskan omistukseen. Vuosina 1799–1807 saaret olivat Venäjän valloittamina, mutta palasivat tämän jälkeen Ranskan hallintaan. Vuosina 1815–1864 saaret olivat Yhdistyneen kuningaskunnan suojeluksen alaisena protektoraattina nimellä Jooniansaarten yhdysvallat.[1] Brittivallan aika oli saarten vaurastumisen aikaa. Tuolloin niillä toimi muun muassa Kreikan ensimmäinen yliopisto Joonian akatemia.[2]
Vuonna 1864 Jooniansaaret luovutettiin Kreikalle, joka oli saavuttanut itsenäisyyden joitakin vuosikymmeniä aiemmin.[1] Toisessa maailmansodassa Italia miehitti saaret osana Mussolinin suunnitelmaa palauttaa Rooman vallan aikaiset alueet Italialle. Italialaisten antauduttua vuonna 1943 Saksa valtasi saaret. Tuolloin saksalaiset surmasivat kostoksi suuren määrän saarilla olleita italialaisia sotilaita. Kreikan yhteyteen saariryhmä palasi jälleen vuonna 1944.[1][3]
Historian seurauksena Jooniansaarten kulttuurissa ja muun muassa arkkitehtuurissa on paljon läntisiä, erityisesti venetsialaisia ja italialaisia vaikutteita. Erityisesti Korfulla on paljon myös muun muassa brittiläistä vaikutusta.[2]
Jooniansaarilla oli suuret maanjäristykset vuosina 1948 ja erityisesti 1953. Ne aiheuttivat suurta aineellista tuhoa.[3]
Saaret
Jooniansaarten suurimmat saaret ovat:

Hallinto
Hallinnollisesti suurin osa Jooniansaarista kuuluu omaan alueeseensa, Jooniansaarten alueeseen, joka on jaettu viiteen alueyksikköön. Kythera ja Antikythera kuitenkin kuuluvat hallinnollisesti Attikan alueeseen ja sen Saarten alueyksikköön. Pienet Oinoússeen saaret puolestaan kuuluvat Peloponnesoksen alueen Messenian alueyksikköön.[4]
Kunnat

Lähteet

Aiheesta muualla

*

Kuinka monta saarta kuuluu Jooniansaarten saariryhmään?


Egtvedin tyttö (, 1370 eaa.[1], varhaispronssikausi, Monteliuksen periodi II [2]) oli tyttö tai nuori nainen, jonka hyvin säilyneet jäännökset löydettiin vuonna 1921 Tanskan Etelä-Jyllannin Egtvedin kylän ulkopuolelta. Hautauksen tyyli kuuluu Skandinavian pronssikaudelle.[3][4]
Vainaja oli haudattu tammen rungosta koverrettuun arkkuun, tammiarkkuun, ja arkku oli peitetty Storehøjn hautakummun sisään. Osa vainajan kudoksista on säilynyt hyvin. Tytön vaatetuksesta ja arkun hauta-antimista on voitu päätellä paljon skandinavian pronssikauden elämänmenosta. Tarkemmat tutkimukset osoittavat, että tyttö on mahdollisesti ollut kotoisin Etelä-Saksasta ja että hän on kenties matkustanut Tanskan ja Etelä-Saksan välillä useasti ennen kuolemaansa Tanskassa.[3][4]
Tammiarkku ja vainajan jäännökset kuuluvat Kööpenhaminassa sijaitsevan Tanskan kansallismuseon kiinteään näyttelyyn. Myös Egtvedin ennallistetun hautakummun viereen on rakennettu yleisölle vapaa museomainen esittelytila.[3][4]
Tutkimushistoriaa

Helmikuussa 1921 egtvediläinen viljelijä Peter Platz oli tasoittamassa pellollaan olevaa hautakumpua. Tätä tehdessään hän kohtasi kummun itäreunassa tukkipuun, jota hän alkoi epäillä haudan sisärakenteeksi. Hän keskeytti työnsä ja ilmoitti löydöstään kirjeitse Tanskan kansallismuseoon Köpenhaminaan. Paikalle saapui vanhempi arkeologi Thomas Thomsen, joka totesi rakennelman olevan varhaispronssikautinen hautakumpu. Edellisestä tammiarkkuisesta löydöstä oli kulunut jo kolme vuosikymmentä, joten arkku haluttiin tutkia hyvin ja se siirrettiin sellaisenaan kansallismuseoon. Siellä sen tutkivat arkeologi Thomsen ja konsenvaattorit Gustav Rosenberg ja Julius Raklev. Heidän perusteellinen tutkimus ja löydösten varovainen konservointi on mahdollistanut nykyiset, 100 vuotta myöhäisemmät, lisätutkimukset.[5][1]
Thomsen palasi vielä takaisin Egtvediin tutkimaan hautakummun jäännöksiä. Hän kuuli Platzilta, että neljä vuotta aiemmin tämä oli paljastanut maasta kivetyn alueen tytön haudasta neljä metriä etelään. Kivet olivat jäänne toisesta haudasta, joka oli tuhoutunut mahdollisesti haudanryöstössä paljon aikaisemmin. Koska toinen hauta sijaitsi puoli metriä tytön hautaa korkeammalla, arveli Thomsen tämän hautauksen tapahtuneen myöhemmin. Platz oli poistanut kivet paikoiltaan ja tasoittanut sitten paikan.[1][2]
Vuonna 1981 hautakummun jäänteet tutkittiin varmuuden vuoksi vielä kerran. Silloin huomattiin hautakummun rakenteiden jättämän halkaisijaltaan 22 metrisen jäljen alustaansa. Kummun reunan ympärillä näkyi jäänteet kivetyksestä, joka on muinoin ollut ilmeisesti kattava ja yhtenäinen. Kaivauksissa selvisi myös, että pääkummun vieressä ja sen eteläisellä puolella oli jälkiä toisestakin kummusta. Lopuksi havaittiin kummun lounaisreunassa uurnahautaus, joka liitettiin pronssikauden lopussa ja rautakauden alussa vallinneeseen uurnakenttäkulttuuriin. Kun kaivaukset oli suoritettu, rekonstruoitiin hautakumpu sen alkuperäisiin mittoihinsa. Hautakumpu on Egtvedin nähtävyytenä yhdessä haudasta kertovan näyttelytilan kanssa.[1]
Vuonna 1991 teetettiin tammiarkun vuosirenkaista dendrokologinen ajoitus, jossa puun kaatamisvuodeksi saatiin vuosi 1370 eaa. Kun oletataan, että tammi kaadettiin samana vuonna kuin tytön haudattiinkin, voidaan tytön kuolinvuosi määrittää sen avulla tarkasti. Yleensä arkeologiset ajoitukset sisältävät 100–200 vuoden virhemarginaalin.[1]
Vuonna 2015 tutkittiin vainajan, lapsen ja joidenkin hauta-antimien hiili-isotooppien ja strontium-isotooppien suhteita. Niiden tuloksina voidaan pitää varmana, että sekä tyttö ja lapsi että vaatteiden materiaalit ja naudan vuota olivat muualta kuin Tanskasta tai Pohjois-Saksasta. Julkisuudessa on arveltu, vallitsevaan nykykäsitykseen nojautuen, että niiden alkuperää tulisi hakea Etelä-Saksasta ja siellä Schwarzwaldin vuorten ympäristöstä. Sieltä kun oltiin tiiviissä yhteydessä Tanskaan juuri varhaispronssikaudella.[1]
Hautaus
Vainaja haudattiin tammisesta puunrungosta kirveellä koverretussa arkussa. Arkun ulkoinen pituus oni 2,00–2,18 metriä ja koverretun kaukalon sisäpituus on 1,80 metriä pitkä. Puunrunko on 0,68 metriä leveä ja 0,53 metriä paksu. Molemmat puoliskot kuuluvat samaan katkaistuun puunrunkoon, joka oli tätä tarkoitusta varten halkaistu. Arkku oli asetettu maahan kivipatjan päälle ja peitetty 4–5 metriä korkealla maakummulla. Tyttö oli astettu makaamaan arkkuun selälleen, jalat suorina ja käden suorina vartalon suuntaisina. Hän on ollut arviolta 160 senttimetriä pitkä [2]. Arkun pohja oli pehmustettu naudan vuodalla ja eri puolille arkkua oli aseteltu mukaan hauta-antimia. Lopuksi kaikki oli peitetty villaisella peitolla, jonka päälle polvien kohdalle oli laitettu siankärsämöitä. Lopuksi kaikki on kiedottu naudan vuodalla tiukasti yhteen ennen arkun kannen sulkemista.[3][5][1][6][2]
Vainajasta on säilynyt tunnistettavina hiuksia, aivot, hampaita, kynsiä ja hieman ihoa. Vainajan luut ja muu kudos on hajonnut kokonaan. Vaatetus on säilynyt erittäin hyvin. Hänellä oli ollut yllään lyhyt hihapaita, joka oli valmistettu karkealankaisesta villakankaasta [4]. Naruhame oli ulottunut polviin asti ja se oli valmistettu naruja solmimalla. Jalkaterät oli kiedottu karkeisiin kangaspaloihin, mutta kenkiä ei ole löytynyt arkusta [7]. Vyötäröllä tai vatsan päällä oli kudottu vyö, johon oli kiinnitetty pyöreä pronssista valmistettu ja spiraalikuvioilla koristeltu vyölevy. Vyössä oli kiinni myös sarvesta valmistettu kampa. Käsissä oli ollut pronssirenkaat ja toisessa korvassa korvarengas. Hänen kasvojensa viereen oli asetettu puunkuoresta valmistettu rasia, jossa säilytettiin hiusverkkoa ja pronssista luukahvaista naskalia [1]. Jalkojen viereen oli asetettu tuohikuppi, jossa oli jäänteitä jonkinlaisesta kuivuneesta oluesta. Tämän vierestä löytyi 5–6-vuotiaan lapsen poltettut luut vaatenyyttiin kiedottuina.[3][5][1]

Tutkimuksista tehdyt päätelmät
Vaatteet
Tytön hame oli valmistettu alas riippuvista naruista, jotka olivat molemmista päistä kiinni hameen reunapunoksissa. Hame oli 38 senttimetriä pitkä, mutta se oli kiedottuna kahdesti vyötärön ympäri. Hame on tyypiltään sama, jota on käytetty yleisesti pronssikaudella Skandinaviassa. Samanlaisia hameita on kuvattu myös pienissä pronssifuguureissa, jotka on löydetty Næstvedin läheltä Grevensvængesta, Sjællandista. Figurit esittävät rituaalista tanssia suorittavia tyttöjä. Jos hameen tyyppi ja rituaalit liittyvät toisiinsa, voisi koristeltu pronssinen vyölevy saada kiinnostavan lisäselityksen. Toisaalta vyölevyjä tavataan muistakin haudoista, jossa on haudattu vanhempiakin naisia. Tyttö vaikuttaa naimattomalta, sillä vanhemmilla naisilla hame on ollut pitkä.[8][9]
Tytön paita oli valmistettu villalangoista kudotusta kankaasta, jonka villa oli peräisin muualta kuin Tanskasta. Tämä näkyi suoraan kangasta tutkimalla, sillä jo Thomsen oli maininnut, että villan laatu oli tanskalasita villaa hienompaa. Villamateriaali tai valmis paita oli siten ostettu tai tuotu mukanaan muualta. On muistettava, että kesällä pukeuduttiin kevyemmin ja ehkä ihoa vasten käytettiin silloin ladukkaampaa villaa, mutta toisaalta se voi olla myös merkki vauraudesta.[4][10][1][11]

Paidan jäljitelmä Egtvedin museossa
Hameen ja kiekon jäljitelmät Egtvedin museossa
Mahdollinen vaikutelma tytöstä

Naudan vuota
Naudan vuota on osittain maatunut. Vuodan nahkaista osaa ei ole säilynyt, mutta naudan pitkä karvoitus on säilynyt yhtä hyvänä kuin tytön hiuksetkin. Vaikka tytön ruumis on maatunut, voidaan hänen ruumiinsa jättämä jälki vuodassa päätellä karvoituksen painaumista ja karvoituksen asennosta. Tästä jäljestä on nähty tytön olleen ruumiin rakenteeltaan hoikka ja että hän on ollut noin 160 senttimetriä pitkä.[4][10][1]
Olutastia
Jakojen juureen sijoitetussa tuohikipossa oli ruskeaa ainetta. Analyysin mukaan aine olisi ollut kuivuneen juoman jäännöstä. Aineen kemiallinen rakenne viittaisi käyneeseen juomaan, joka olisi ollut jonkinlaista olutta. Juomaan olisi sekoitettu mukaan makeaa hunajaa, koska kiposta löytyi 55 kasvin siitepölyä. Juoma oli valmistettu puolukoista tai karpaloista, johon oli sekoitettu ainakin vehnän siemeniä ja suomyrttiä. Kippo sijaitsi arkun jalkopäässä ja siitä arvellaankin, että siitä on juotu ennen arkun lopullista sulkemista.[12]
Pronssinen vyölevy
Pyöreä vyölevy oli kiinnitetty vyötäröllä olleeseen punottuun vyöhön ja se sijaitsi löydettäessä suurin piirtein tytön navan kohdalla. Kiekko oli koristeltu ornamenteilla ja kaksoisspiraalikuvioilla, jotka kiertävät samankeskisesti kiekon keskipistettä eri etäisyyksillä. Keskellä kiekkoa sijaitsee nuppi, jollaisia on kilvissäkin. Nupin lähellä sitä kiertää kaksi kapeaa ornamenttia. Seuraavaksi niitä ympäröivät kymmenen spiraalikuviota, jotka seuraavat toisiaan ja ovat toisissaan kiinni. Spiraaleja kiertää kaksi vierekkäistä ornamenttirengasta, ja näiden ympärillä 17 samanlaista spiraalia kuin edellä. Kiekon ulkoreunaa kiertää toistamiseen kaksi ornamenttirengasta. Pronssimetallin laatu viittaa Alppien seuduilla valmistettuun pronssilaatuun. Kiekon kierteinen spiraalikuviointi on sama mitä tavataan monissa aurinkokulttiin liitetyissä yhteyksissä ja mkä on ollut Skandinaviassa vallalla tuohon aikaan.[4][10]
Tytön hiukset, hampaat ja kynnet

Arkusta löytyi pään kohdalta 27 hammasta ja niiden avulla pääteltiin tytön ikä. Hän on ollut kuolleessaan 16–18-vuotias. Tytöltä ovat säilyneet myös keskipitkät hiukset ja kynnet. Hiukset olivat olleet takaa vapaana ja ne ulottuivat hänen olkapäilleensä, mutta edestä ne olivat leikattu lyhyiksi. Tutkijat ovat analysoineen hiuksista, hampaista ja kynsistä löytyviä hivenaineita määrittääkseen tytön asuinseudun. Koska hiukset ja kynnet kasvavat hitaasti ja samalla niihin kertyy ravinnosta tulevia hivenaineita, voidaan niistä tehdä johtopäätöksiä ravinnon laadusta ja ravinnon kasvualueesta. Analyysin tulokset poikkesivat paikallisista vertailutuloksista niin paljon, joten tytön asuinpaikaa alettiin etsiä muualta kuin Tanskasta. Hivenaineista strontiumin eri isotooppien jakauma näyttelee etsinnässä täkeää osaa.[4][1]
Näytteiden strontiumin isotooppipitoisuudet poikkeavat Tanskasta ja Pohjois-Saksasta saatuihin vertailunäytteisiin. Tytön mahdollisia asuinpaikkoja ovat voineet siten olla Ruotsi, Norja, Länsi- tai Etelä-Eurooppa. Kun samalla huomioitiin yleistidot varhaispronssikauden tilanteesta, ilmoitettiin asuinseudun vahvimmaksi ehdokkaaksi Etelä-Saksan Schwarzwaldin ympäristö. Koska kynnet ja pitkät hiukset kasvavat hitaasti, tallentuu niihin hivenaineita pitkältä ajanjaksolta. Analyysissä leikattiin 23 senttimetriä pitkästä hiusnäytteestä ja sormen kynnestä näytteitä eri kohdista, jotka vastasivat ajallisesti eri aikoja lähimenneisyydessä. Ajankohdat voitiin päätellä tuntemalla hiusten ja kynsien normaalit kasvunopeudet. Tutkijat ovatkin voineet kertoa, että tyttö oli matkustanut edestakaisin Etelä-Saksan ja Tanskan välillä elämänsä viimeisen 23 kuukauden aikana. Matkaa on ilmeisesti taitettu veneellä, sillä muuten on vaikea ymmärtää niin pitkän matkan taittaminen useaan kertaan. Noin 13–15 kuukautta ennen kuolemaansa hän oli hivenainevertailun mukaan elänyt samankaltaisissa oloissa, missä hän oli syntynyt. Tämän jälkeen hän oli matkustanut toiseen elinympäristöön, mikä on voinut olla Tanskan Jyllanti. Vietettyään siellä 9–10 kuukautta, hän oli palanut takaisin alueelle, joka on muistuttanut hänen synnyinseutujaan, ja oli viettiänyt siellä 4–6 kuukautta. Täältä hän oli matkustanut Egtvediin, missä hän oli ehtinyt viettää aikaa vähintään kuukauden ennen kuolemaansa. Paluun jälkeisen ajan lyhyys havaittiin juuri kynsien pitoisuuksista.[4][10][6]
Tytön hammaskiilteestä saadaan tietoa ympäristön kemiallisista piirteistä hampaiden muodostumisen aikaana eli kun tyttö oli ollut noin 3–4-vuotias. Näyte ei vastaa Tanskassa saatavaa vastaavaa hivenainejakaumaa, joten nämä ikävuodet oli tyttö viettänyt muualla. Tytön hiuksista yritettiin eristää myös geneettistä perimää, mutta perimä oli tuhoutunut tammiarkun kosteassa ja happamassa olosuhteessa liikaa. Hiusnäytteiden hiili-isotooppien jakaumasta voitiin kuitenkin päätellä ravinnon sisältämän proteiinin laatu. Hän oli yleensä nauttinut ravinnoksi ei-merellistä proteiinia, mutta tällaisten vaiheiden välissä (matkoilla) saatiin merkkejä vähäproteiinisesta ravinnosta.[10]
Tutkija Kristian Kristiansen Göteborgin yliopistosta kertoo, että Tanskassa ja Etelä-Saksassa oli varhaispronssikaudella olemassa kaksi tiivistä yhteisöä, joiden arkeologiset löydöt ovat molemmissa rikkaat ja melko samankaltaiset. Yhteisöt olivat mahdollisesti olleet kuningaskuntia tai ainakin päällikkökuntia ja ne olivat käyneet keskenään tiiviistä kauppaa. Kristiansenin arvaus on, että Egtvedin tyttö olisi naitettu Tanskaan kaupallisten siteiden vahvistamiseksi. Osa tutkijoista pitää tyttöä naimattomana.[4][10]
Lapsen palaneet luut ja hampaiden jäänteet
Tytön hautaan oli laitettu kangasnyytti, joka sisälsi lapsen poltettuja luita. Poltettujen luiden ja säilyneiden hampaiden mitoista ja muodoista on päätelty niiden kuuluneen 5–6-vuotiaalle lapselle. Lapsi oli ollut liian vanha ollakseen 16–18-vuotiaan vainajan oma lapsi. Siksi tuntuu erikoiselta, että krematoidun lapsivainajan jäänteet oli sijoitettu ruumishautaukseen mukaan. Eräs otaksuma on, että lapsi olisi ollut rituaalinen ihmisuhri. Saman tapaisia otaksumia on esitetty toisesta 1980-luvulla tutkitusta hautauksesta. Etelä-Jyllannin Broagerlandin niemimaalla tutkittiin Skeldestä etelään löytynyttä naisen hienoa hautausta, missä vainajan jalkoihin oli sijoitettu poltetun aikuisen luut. Poltetut luut ajateltiin silloin kuuluvan häntä palvelleelle orjalle.[7][1]
Lapsen luita löytyi vaatenyytin lisäksi myös tytön vaatteista ja tuohirasiasta. Miksi näin oli tehty ei ymmärretä. Luista ei ole säilynyt geneettistä perimää polttamisen takia, mutta niiden strontiumin isotooppianalyysi osoittaa, että myös lapsi oli tullut muualta kuin Tanskasta.[10][1]
Matkustaminen ja kaupankäynti
Etelä-Saksan ja Tanskan välillä oli käynnissä vilkas kaupankäynti, jossa hyödykkeet vaihtoivat omistajaa vaihtokaupan merkeissä. Tytön hiuksista paljastunut toistuva matkustaminen Tanskan ja jonkin kaukaisen seudun välillä viittaa juuri kaupankäyntiin. Hautauksessa ei ilmene mitään tietoa hänen yhteisöstään kuin lapsen jäännökset, mutta tytön merkitys hänet haudanneelle yhteisölle oli ollut suuri. Harva tuonikäinen ihminen sai varhaispronssikaudella arkkuhautauksen hautakumpuun.[1][13]
Lähteet

Aiheesta muualla
Kalmistopiiri: , 21.5.2015, lisätty 1.4.2018
Sissels Blogg:  – Tidig Bronsålder (1370 f.Kr), Denmark.: näyttää videolla, miten naruhame valmistetaan.Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Kirchhoff, Christian: (arkistoitu), sisältää valokuvia Egtvedin löydöistä ja toisista haudoista
The Megalithic Portal: , 25.7.2015
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Luokka:Tanskan muinaisjäännökset
Luokka:Skandinavian pronssikauden henkilöt
Luokka:Muinaishaudat
Luokka:Pronssikauden vaatteet


Frankfurt am Main , lyhyemmin vain Frankfurt, on Hessenin osavaltion suurin kaupunki Saksassa ja maan viidenneksi suurin kaupunki Mainjoen varrella. Vuonna 843 Frankfurtista tuli itäfrankkien valtakunnan pääkaupunki, ja 1200-luvulla siitä tuli oma kaupunkivaltionsa, Frankfurtin vapaakaupunki. Vuonna 1866 se liitettiin Preussiin ja vuonna 1871 yhdistyneeseen Saksaan.
Frankfurt on merkittävä talouselämän keskus sekä Saksan merkittävin finanssikeskus. Siellä sijaitsevat muun muassa Euroopan Keskuspankki, Deutsche Bundesbank, Frankfurtin arvopaperipörssi ja Frankfurtin messut (Frankfurter Messe). Kaupunki on niin ikään merkittävä maa- ja ilmaliikenteen solmukohta.[1]
Frankfurtissa on huomattavan arvokas taidekokoelma. Tunnettuja frankfurtilaisia rakennuksia ovat muun muassa raatihuone der Römer 1400-luvulta, Goethen syntymäkoti sekä tuomiokirkko, joka on alkuaan vuodelta 852. Kaupungin yliopisto on perustettu vuonna 1914. Toisen maailmansodan ilmapommitukset vahingoittivat Frankfurtia pahoin, muun muassa vanhakaupunki tuhottiin lähes kokonaan.
Frankfurtin kolme keskeistä nähtävyyttä sijaitsevat toistensa läheisyydessä vanhassakaupungissa: Kaiserdom St. Bartholomäus, Römerberg ja Paavalinkirkko ().
Frankfurtissa asuu noin 748000 ihmistä (2018)[2], ja sen metropolialueella vastaavasti viitisen miljoonaa, joten se on toiseksi suurin Saksan metropolialueista.
Frankfurtista käytetään pitempää nimeä Frankfurt am Main (Frankfurt Main-joen varrella) silloin, jos on sekaannuksen vaara Puolan rajalla sijaitsevan Frankfurt an der Oderin kanssa.
Historia
Frankkien kahlauspaikasta Euroalueen keskukseksi

Nykyisen Frankfurt am Mainin alueella on ollut asutusta jo nuoremmalta kivikaudelta alkaen. Ennen vuotta 100 Mainin laaksoon kehittyi roomalainen sotilastukikohta. Sitä seurasi roomalaisten siirtokunta Nida, joka sijaitsi nykyisen Heddernheimin kaupunginosan alueella. Alemannit tuhosivat siirtokunnan hyökkäyksellään. Mainin pohjoisrannan kahlaamon ("Furt") kohdalla oli frankkilainen (Frank+Furt=Frankfurt eli "Frankkien kahlaamo") kuningashovi, joka kohosi kukoistukseensa 700-luvulla. Varhaisin kirjallinen maininta Frankfurt am Mainista on Kaarle Suuren regensburgilaiselle Pyhän Emmeramin luostarille osoittamassa asiakirjassa 22. helmikuuta 794. Vuonna 843 Frankfurtista tuli itäfrankkien valtakunnan pääkaupunki ja 1220 se sai vapaan keisarinkaupungin aseman (Freie Reichsstadt).
Frankfurtissa oli järjestetty kuninkaanvaaleja jo vuodesta 1147, samoihin aikoihin kaupungin ympärille rakennettiin muuri. Vuonna 1356 siitä tuli virallisesti Saksan kuninkaiden valitsemispaikka. Vuosina 1562–1792 kaupunki oli keisareiden kruunauspaikka. 1200- ja 1300-luvulla Frankfurt toimi Reinin-Mainin alueen kaupunkien liiton pääpaikkana. Vuoden 1300 tienoilla Frankfurt peri Ranskan Champagnen aseman lännen ja idän välisen kaupan välittäjänä ja siitä kasvoi Euroopan kauppa- ja tavaraliikenteen keskuspaikka. Frankfurt oli jatkuvasti riidoissa Hanaun ja Hessenin maakreivien kanssa, ja kaupungin suhteet Mainzin arkkihiippakuntaan olivat huonot. Nämä vastakkainasettelut kestivät aina 1800-luvulle asti. Tätä vuosisataista vihanpitoa on pidetty eräänä syynä siihen, että Wiesbadenista tuli Hessenin pääkaupunki Frankfurtin sijasta. 1500- ja 1600-luvulla kaupungin kehitystä varjostivat juutalaisvainot sekä riidat luterilaisten ja kalvinistien kesken. Tästä huolimatta taiteet, tieteet ja liike-elämä alkoivat kukoistaa 1500-luvulla. Aina 1400-luvulta 1600-luvulle asti Frankfurtissa järjestettiin Saksan merkittävimmät kirjamessut. Perinne elvytettiin jälleen vuonna 1949.
Vanhan valtakunnan loppuaikoina vuonna 1806 ruhtinaspriimas Karl Theodor von Dalberg yhdisti Frankfurtin Regensburgin ja Aschaffenburgin ruhtinaskuntiin. Vuonna 1810 Dalberg menetti Regensburgin Baijerille ja sai hyvitykseksi alueita Hanausta ja Fuldasta, jotka yhdessä Frankfurtin ja Aschaffenburgin kanssa muodostivat vuosina 1810–1813 lyhytikäisen Frankfurtin suurherttuakunnan. Wienin kongressi päätti 8. kesäkuuta 1815 palauttaa Frankfurtille vapaan kaupungin aseman uuden Saksan liiton yhteydessä. Liittopäivät pidettiin Frankfurtissa. Niin kutsuttu esiparlamentti ja kansalliskokous kokoontuivat Frankfurtissa 1848 suunnittelemaan Saksan yhtymistä. Preussin-Itävallan sodassa 1866 Frankfurt pysyi uskollisena Saksan liitolle. Yleinen mielipide pysyi enemmän Itävallan ja keisarin puolella, vaikka eräiden mielestä taloudelliset ja ulkopoliittiset syyt puolsivat vapaaehtoista liittymistä Preussiin. 18. heinäkuuta Preussin joukot miehittivät Frankfurtin ja 2. lokakuuta se liitettiin Preussiin ja siten Saksaan. Näin Frankfurt menetti lopullisesti riippumattoman kaupunkivaltion asemansa.
Liittyminen Preussiin merkitsi kaupungille nopeaa kasvua teollisuuskeskukseksi. Tulevina vuosikymmeninä Frankfurtin hallinnollinen alue kaksinkertaistui. Kansallissosialismin kaudella kaupungista karkotettiin murhattaviksi 11134 juutalaista. Liittoutuneiden ilmapommitukset toisen maailmansodan aikana tuhosivat noin 70 % kaupungin rakennuskannasta, mukaan luettuna vanhankaupungin lähes täydellinen tuho. Keskiajalta säilynyt kaupunkikuva hävisi iäksi ja sodan jälkeen tilalle nousi maankäytöllisesti tehokasta uutta arkkitehtuuria. Yhdysvaltain sotilashallinnolla oli Frankfurtissa päämaja ja pian kaupungista tuli Trizone-alueen eli Yhdysvaltain, Ranskan ja Britannian miehitysvyöhykkeiden yhteinen hallintokeskus. Uuden liittotasavallan pääkaupungista päätettäessä Frankfurt hävisi Konrad Adenauerin suosikille Bonnille. Frankfurtiin oli jo rakennettu talo parlamentille, nykyisin siinä toimii Hessischer Rundfunk -yleisradioyhtiö. Kaupungin asema talouskeskuksena vahvistui uudelleen ja vuonna 1998 siitä tuli Euroopan keskuspankin pääpaikka.[3]
Ilmasto
Frankfurtin varhaisimmat lämpötilamittaukset ovat joulukuulta 1695. Jatkuvaa tilastointia on vuodesta 1826. Frankfurt ja Reinin-Mainin alue sijaitsevat Ylä-Reinin tasangon pohjoisosassa, joka on ilmastoltaan Saksan lämpimimpiä seutuja. Kaudella 1961–1990 vuotuinen keskilämpötila oli 9,7°C (vrt. Berliini 8,9°C, Bremen 8,8°C, Essen 9,6°C, Hampuri 9,0°C, München 7,6°C, Stuttgart 8,7°C).
Marras–joulukuussa on yhdestä kahteen päivittäistä aurinkotuntia. Tammikuussa vuorokauden ylin lämpötila on keskimäärin 3,8°C ja alin vastaavasti −1,1°C (kausi 1971–2000). Lumipeitettä on keskimäärin seitsemän vuorokauden ajan tammikuussa ja sen syvyys ylittää harvoin kymmenen senttimetriä. Taunuksessa Frankfurtin luoteisosassa lunta on kuitenkin runsaammin. Keskimäärin kymmenenä päivänä vuodessa lämpötila kohoaa yli 30°C:een. Satunnaiset sadekuurot ja ukonilmat tekevät ilmastosta sangen vaihtelevan. Päivittäisiä aurinkotunteja on kesäisin 7–8. Varsinkin keskikaupungilla ilma on toisinaan hiostavan kuumaa.
Kesä–elokuussa keskilämpötilat ovat 17,1...19,4°C ja joulu–helmikuussa vastaavasti 1,6...2,7°C. Alin mitattu lämpötila (−21,6°C) on tammikuulta 1929 ja korkein (+39,2°C) elokuulta 2003. Kaudella 1971–2000 vuoden keskilämpötila kohosi 0,4-astetta 10,1°C:een. Mikroilmastollisten erojen johdosta keskikaupungilla lämpötilat ovat keskimäärin 0,6°C korkeampia kuin lentoasemalla. Vuoden keskimääräinen sademäärä on 611 millimetriä (1971–2000). Eniten sadetta saadaan heinäkuussa (keskimäärin 63mm), ja vähiten helmikuussa (38mm). Vallitseva tuulensuunta on länsi.
Kesäpäivänseisauksen aikaan päivän pituus Frankfurtissa on noin 16 tuntia 20 minuuttia. Keskipäivällä auringon kulma on 63°23 (auringon deklinaatio: 23°26) ja säteilyteho 1089 W/m2. Talvipäivänseisauksessa vastaavat luvut ovat 8 tuntia 4 minuuttia,  16°31 (-23°26) ja 269 W/m2.[4]

Väestökehitys

Vuonna 1520 Frankfurt am Mainin väkiluku oli noin 10000. Vuoteen 1605 väestön määrä kaksinkertaistui. Väkiluku kaksinkertaistui edelleen vuoteen 1810, jolloin kaupungissa oli 40000 asukasta. Teollistumisen myötä väkiluvun kasvu kiihtyi niin, että  vuonna 1875 Frankfurtissa oli 100000 asukasta. Kaksikymmentä vuotta myöhemmin väestön määrä oli yli kaksinkertaistunut 230000:een. Vuonna 1925 väkiluku oli 467000. Hoechst am Mainin (31439 asukasta 1925) liittäminen Frankfurtiin ja vuoden 1928 kuntaliitokset kasvattivat kaupungin väkiluvun 548000:een.
Toinen maailmansota oli kohtalokas Frankfurtin väestökehitykselle. Kaupunki oli 30000:lla juutalaisellaan Saksan toiseksi suurin juutalaiskeskittymä vuonna 1933. Vuoteen 1945 mennessä 12000 juutalaista oli murhattu, loput oli karkotettu tai he olivat paenneet. Sodan loputtua kaupungissa oli noin 100 juutalaista. Sodassa sai surmansa 4800 frankfurtilaista siviiliä ja 12700 sotilasta. Brittien ilmahyökkäyksessä 22. maaliskuuta 1944 sai surmansa 1001 ihmistä. Vuonna 1939 Frankfurtin väkiluku oli ollut noin 554000, joulukuussa 1945 se oli enää 358000. Sotaa edeltänyt taso saavutettiin 1951. Suursodassa tuhottuja koteja korvaamaan rakennettiin vuosina 1945–1964 yli 150000 asuntoa.[5]
Vuonna 1963 väkiluku saavutti siihen astisen huippunsa, 691257 asukasta. Vuoteen 1986 mennessä se laski 592411:een. Vuodenvaihteessa 2009/2010 Frankfurtin virallinen väkiluku oli 679664. Kahdessakymmenessäkolmessa vuodessa kasvua kertyi 14,7 prosenttia. Ulkomaiden kansalaisten lukumäärä oli 166177 ja heidän osuutensa kaupungin väestöstä vuonna 2010 oli 24,3 prosenttia.[6] 2010-luvulla Frankfurtin väestönkasvu on jatkunut, positiivisen muuttotaseen ohella luonnollinen väestönmuutos on ollut positiivista, mikä on Saksassa melko epätavallista.[7]
Kaupunginosat

Frankfurtissa on 46 kaupunginosaa. Alueeltaan laajin on Sachsenhausen, jossa 59,19km²:n alueella asuu noin 55000 ihmistä. Useimmat kaupunginosat ovat esikaupunkeja ja entisiä itsenäisiä kuntia, jotka Frankfurt on imaissut sisäänsä. Eräät kaupunginosat, kuten 54000 asukkaan Nordend, saivat alkunsa Gründerzeit-nimellä kutsutun nopean kasvun aikana 1800-luvulla. Toiset taasen ovat alun perin kuuluneet muihin kaupunginosiin ja kasvaneet niistä edelleen omiksi kaupunginosikseen, kuten Dornbusch ja Frankfurter Berg.[8]
1800-luvun puoliväliin asti Frankfurt am Mainin alue käsitti nykyiset kaupunginosat Altstadt, Innenstadt, Bahnhofsviertel, Gutleutviertel, Gallusviertel, Westend, Ostend, Riederwald, Sachsenhausen sekä osia Nordendistä. Vuodesta 1877 alkaen lukuisia ympäristökuntia liitettiin Frankfurtin kaupunkiin.
Kaupunginosien väkiluku ja pinta-ala

Innenstadt

Innenstadt (myös Neustadt) on Frankfurtin keskeinen kaupunginosa, kantakaupunki. Se muodostaa puolikuumaisen kehän Vanhankaupungin pohjois- ja itäpuolelle. Muita naapurikaupunginosia ovat Bahnhofsviertel lännessä, Westend luoteessa, Nordend pohjoisessa ja Ostend idässä. EteIässä Innenstadt rajoittuu Main-jokeen. Vastarannalla sijaitsee Sachsenhausenin kaupunginosa. Frankfurtin merkittävin kauppakatu, Zeil, sijaitsee Innenstadtissa, kuten myös keskeiset aukiot Hauptwache, Konstablerwache ja Roßmarkt.Kaupunginosan huomattavia rakennuksia ovat Vanha Ooppera (Alte Oper), 47 metriä korkea myöhäiskeskiaikainen Eschenheimer Turm, Arvopaperipörssi (die Börse), Oikeustalo (Justizpalast) ja Hotel Frankfurter Hof. Neljänneskilometrin korkuinen pilvenpiirtäjä Commerzbank Tower ja kaksisataametrinen Main Tower sijaitsevat niin ikään Innenstadtissa.[11]
Sachsenhausen
Sachsenhausenin kaupunginosa on sekä pinta-alaltaan että asukasluvultaan Frankfurtin suurin. Sen osuus kaupungin alueesta on 24% ja väkiluvusta 8%. Varhaisin maininta Sachsenhausenista on vuodelta 1192. Se sijaitsee Mainjoen eteläpuolella. Puhekielessä sitä kutsutaan myös nimellä Dribb de Bach (dribbe = tuolla puolen eli joen toisella puolella; vastakohtana Hibb de Bach eli joen tällä puolen). Kaupunginosan omaleimaisuutta kuvaa, että sitä luonnehditaan "kaupungiksi kaupungissa".[12] Keskiajalla Sachsenhausenissa asui lähinnä kalastajia, maatyöläisiä ja käsityöläisiä. 1700- ja 1800-luvulla kaupunginosaan muutti myös hyvätuloista väkeä ja siitä tuli suosittu ulkoilupaikka. Sachsenhausenissa sijaitsee erinäisiä perinteikkäitä ja osin hyvin vanhoja omenaviinikapakoita (Apfelwein-Kneipe). Kaupunginosan ilmettä on kohennettu remontoimalla rakennuksia sekä houkuttelemalla alueelle kapakoiden lisäksi pieniä kauppoja ja ateljeita. Museumsufer eli "museoranta" sijaitsee Sachsenhausenissa.
Kaupunkikuva

Kuten monissa muissa Saksan suurkaupungeissa, myös Frankfurtissa kaupunkikuva on muuttunut olennaisesti toisen maailmansodan jälkeen. Syynä ovat toisaalta suurpommituksilla aiheutetut tuhot, toisaalta jälleenrakennustyyli, joka suosi katuverkon uudistamista autoliikenteelle sopivaksi. Vanhankaupungin yli neljästä tuhannesta ristikkotalosta vain yksi on säilynyt vahingoittumana: Haus Wertheym, joka sijaitsee Fahrtor-kaupunginportin liepeillä.
1900-luvun taitteessa toteutettiin merkittäviä katulinjauksia, kuten nelisataametrinen Braubachstraße, joka puhkaistiin Vanhankaupungin halki vuosina 1904–1906. Judengassen juutalaisgetto purettiin. Historiallisen Vanhankaupungin rippeitä on Römerbergin ympäristössä. Frankfurt-Altstadtin (Vanhankaupungin) nykyrajat vastaavat 1100-luvulla rakennetun kaupunginmuurin eli Stafenmauerin linjausta. Muurin jäännöksiä on säilynyt muun muassa Farhgassen varrella.
Vanhakaupunki
Katolinen tuomiokirkko Kaiserdom St. Bartholomäus myöhäisgoottilaisine torneineen oli Saksan keisareiden valinta- ja kruunauspaikka. Vanhankaupungin keskusaukiolla Römerbergillä sijaitsevat muun muassa raatihuone eli der Römer 1300-luvulta sekä  varhaisgoottilainen kirkko Alte Nikolaikirche. Frankfurtin evankelisena pääkirkkona vuoteen 1944 palvellut Paavalinkirkko rakennettiin 1789–1833 vuonna 1786 puretun keskiaikaisen Barfüßerkirchen paikalle. Kirkko toimi Frankfurtin kansalliskokouksen istuntopaikkana vuosina 1848-1849. Vanhankaupungin tärkeimpiä katuja on Neue Kräme. 1100-luvulla rakennettu 170-metrinen katu yhdistää vanhankaupungin tärkeimmät aukiot, Römerbergin etelässä ja Liebfrauenbergin pohjoisessa. Liebfrauenbergillä sijaitsee 1300-luvulla rakennettu Liebfrauenkirche sekä Liebfrauenbrunnen vuodelta 1770 ja vuonna 1775 valmistunut Zum Paradies/Grimmvogel, joka on eräs Frankfurtin harvoista säilyneistä barokkitaloista. Kaupungin kulinaarinen keskipiste on Kleinmarkthalle, uudisrakennus vuodelta 1954. Vanhankaupungin länsiosassa osoitteessa Großer Hirschgraben 23 sijaitsee Goethe-Haus, jossa Johann Wolfgang von Goethe syntyi ja asui vuoteen 1795. Nykyinen talo on toisessa maailmansodassa tuhoutuneen alkuperäisen talon paikalle rakennettu uudisrakennus vuodelta 1947. Irtaimisto huonekaluineen ja kirjoineen on sen sijaan alkuperäistä.
Museot
Museumsufer ("museoranta") (Schaumainkai) sijaitsee Mainin rannalla Sachsenhausenin kaupunginosassa Eiserner Stegin ja Friedensbrücken välisellä alueella. Se on Saksan ja Euroopan keskeisiä museokeskittymiä. Museumuferin etelärannan yhdeksän museota ovat:
Deutschordenskirche/Frankfurter Ikonenmuseum ("Ikonimuseo")[16]
Museum für Angewandte Kunst ("Taidekäsityömuseo"); avattu 1990[17]
Museum der Weltkulturer ("Maailmankulttuurimuseo"); avattu 1904, kansatieteellinen museo
Deutsches Filmmuseum ("Saksan elokuvamuseo"); avattu 1984, aiheena elokuvataide ja elokuvahistoria[18]
Deutsches Architekturmuseum (DAM) ("Saksan arkkitehtuurimuseo")[19]
Museum für Kommunikation ("Viestintämuseo"); avattu 1958, entinen postimuseo[20]
Städelsches Kunstinstitut ("Städelin taideinstituutti") (Städel); avattu 1816, perustajana pankkiiri ja mesenaatti Johann Friedrich Städel (1728–1816)[21]
Liebieghaus (Städtische Galerie Liebieghaus); kuvanveistomuseo vuonna 1896 rakennetussa Liebieghausissa[22]
Museum Giersch; avattu 2000, aiheena Rein-Mainin alueen taide- ja kulttuurihistoria.[23]
Pohjoisella rannalla Innenstadtin puolella sijaitsee kaksi museota:
Jüdisches Museum ("Juutalaismuseo"); avattu 1988, aiheena juutalaisten historia Frankfurtissa 1100-luvulta 1900-luvulle[24]
Historisches Museum ("Historiallinen museo"); avattu 1878, aiheena Frankfurtin alueen kulttuurihistoria, sijaitsee Römerbergin aukiolla.[25]
Naturmuseum Senckenberg on Saksan huomattavin luonnontieteellinen museo Berliinissä sijaitsevan Museum für Naturkunden ohella. Se sijaitsee ydinkeskustan ulkopuolella Johann Wolfgang Goethe-Universität -yliopiston välittömässä läheisyydessä.
Pilvenpiirtäjät
Frankfurt on harvoja eurooppalaisia kaupunkeja, jolla on pilvenpiirtäjistä (yli 150-metrinen rakennus) ja tornitaloista muodostunut "skyline". Tämän vuoksi kaupunkia on kutsuttu lempinimellä "Mainhattan", viittauksena New Yorkin Manhattanin kaupunginosaan. Useimmat Frankfurtin korkeat rakennukset sijaitsevat niin kutsutussa pankkikorttelissa (Bankenviertel) keskikaupungin länsiosassa. Vuoden 2007 lopussa Frankfurtissa oli kymmenen yli 150-metristä rakennusta sekä yksi rakenteilla oleva, 168-metriseksi aiottu Opernturm. Saksan ainoa pilvenpiirtäjäksi luokiteltava talo Frankfurtin ulkopuolella on Bonnin Post Tower.
Vuonna 1961 valmistunut 120-metrinen Henningerturm Sachsenhausenin kaupunginosassa oli Frankfurtin ensimmäinen rakennus, joka nousi Kaiserdomin läntistä tornia korkeammalle. 1970-luvulla kohosivat muun muassa noin 160-metriset Marriott-Hotel sekä Dresdner Bank. 257-metrinen Messeturm valmistui 1990 ja seitsemän vuotta myöhemmin kohosi 259-metrinen Commerzbank Tower. Frankfurtin korkein rakennelma on vuosina 1974–1978 rakennettu 337,5-metrinen Europaturm, jota frankfurtilaiset kutsuvat nimellä Ginnheimer Spargel. Se ei kuitenkaan ole pilvenpiirtäjä, vaan tietoliikenteen tarpeita varten rakennettu torni Bundesbankin, Grüneburgparkin ja Palmengartenin läheisyydessä. Torni suljettiin yleisöltä 1999 taloudellisten syiden vuoksi. Sen jälkeen kun myös Henningerturm vuonna 2002 suljettiin vierailijoilta, Maintower on ollut Frankfurtin ainoa yleisölle avoin rakennus, jossa pääsee ihailemaan maisemia kahdensadan metrin korkeudesta. 115-metrisen Japan Centerin 25:ssä kerroksessa on ravintola ja kaupungin korkeimman asuinrakennuksen, 110-metrisen Eurotheumin 22:ssa kerroksessa on yleisölle avoin baari 22nd Lounge. Epäsäännöllisin välein järjestetyn niin kutsutun Wolkenkratzer-festivaalin aikana myös muut pilvenpiirtäjät ovat yleisölle avoinna.
Kadut ja aukiot
Frankfurtin kaduista ja aukioista keskeisimpiin lukeutuvat ydinkeskustan Hauptwache ja siitä erkaneva kävelykatu Zeil.
Grüngürtel

Grüngürtel (Der Frankfurter Grüngürtel) on noin 8000 hehtaarin laajuinen viheralue. Se on suojeltu ja siten kielletty rakentamiselta. Grüngürtel ympäröi kantakaupunkia ja se käsittää noin kolmanneksen kaupungin pinta-alasta. Viheralueeseen kuuluu myös Frankfurtin eteläosassa sijaitseva 4902 hehtaarin laajuinen kaupunginmetsä (Frankfurter Stadtwald), joka on lajissaan Saksan suurimpia. Palmengarten Frankfurt on kansainvälisesti tunnettu vuonna 1871 perustettu kasvitieteellinen puutarha, jossa on noin 2500 kasvilajia. Sen välittömässä yhteydessä sijaitsee toinen kasvitieteellinen puutarha Botanische Garten Frankfurt (Botanischer Garten der Goethe-Universität Frankfurt am Main) ja Grüneburgpark.
Talous
Frankfurtin bruttokansantuote on Saksan korkeimpia sekä asukasta että työssäkäyvää kohden laskettuna.[26] Kansainvälisesti Frankfurt tunnetaan eritoten pankki- ja kauppakaupunkina.[27][28] Siellä sijaitsevat Euroopan keskuspankin päämaja ja Frankfurtin pörssi (DAX[29]). Frankfurt on Manner-Euroopan suurin finanssikeskus. Finanssialan liiketoiminnan lisäksi kaupungissa on runsaasti kansainvälisiä yrityksiä esimerkiksi kemian, mainonnan ja tietokoneohjelmoinnin toimialoilta. Teollisuusalue Industriepark Höchst on Euroopan suurimpia kemian- ja lääketeollisuuden keskittymiä.[30] Kaupungissa on myös elintarvikekonsernien Nestlé ja Ferrero Saksan pääkonttorit. Tilintarkastusyrityksillä PricewaterhouseCoopers ja KPMG on Saksan pääkonttori Frankfurtissa. Useilla ulkomaalaisilla autovalmistajilla on Saksan tai Euroopan pääkonttori Frankfurtissa. Japanilaisella Mazdalla on muotoilukeskus Oberurselissa. Frankfurtin alueen autovalmistajat ja alan alihankkijat muodostavat klusterin Automotive Cluster Rhein Main Neckar.
Frankfurtin merkittäviä IT- ja telekommunikaatioalan yrityksiä ovat muun muassa T-Systems, DB Systel ja Sparkassen Informatik. Kansainvälisillä IT-yrityksillä Colt, Level 3 ja Avaya on kaupungissa Saksan pääkonttori. Frankfurtissa toimivia tietokonepelivalmistajia ovat muun muassa Crytek sekä yhdysvaltalainen Atari ja japanilainen Konami. Erityisen runsaita IT-alan yrityskeskittymiä on entisillä teollisuusalueilla Hanauer Landstraßen, Mainzer Landstraßen sekä Gutleutstraßen varsilla. Frankfurtin suurkaupunkialueella IT-yrityksiä on eritoten Bad Homburgissa, Eschbornissa, Kronbergissa, Langenissa ja Neu-Isenburgissa.
Media
Frankfurtin merkittävimmät sanomalehdet ovat Frankfurter Allgemeine ja Frankfurter Rundschau. Lisäksi kaupungissa ilmestyy viisipäiväinen (tiistai–lauantai) talouslehti Börsen-Zeitung. Alueellisesti huomattaviin julkaisuihin lukeutuu Frankfurter Neue Presse. Kaupunkilehdistä merkittävin on joka toinen viikko tiistaisin ilmestyvä Journal Frankfurt, jonka painos on noin 30000 kappaletta. Kaupungissa julkaistaan myös Öko-Test-kuluttajalehteä sekä satiirista kuukausilehteä Titanic.
Frankfurtin ensimmäinen radioasema oli vuonna 1924 toimintansa aloittanut Südwestdeutsche Rundfunkdienst AG. Sen seuraajan, ARD-konserniin kuuluvan Hessischer Rundfunk -yhtiön (hr) televisiokanavia ovat muun muassa hr-fernsehen, ARTE ja 3sat. Yhtiön radiokanavia ovat hr1–hr4 sekä hr-info ja YOU FM. Frankfurtissa toimivat myös itsenäiset radiokanavat Main FM ja Radio X. Frankfurtissa vuonna 1989 perustettu Hit Radio FFH pitää majaansa naapurikaupunki Bad Vilbelissä. Yhdysvaltalaisen mediakonserni Bloomberg TV:n Saksan toimipiste sijaitsee Frankfurtissa. Niin ikään mediajätti RTL Groupilla on aluestudio kaupungissa. Kansainvälisillä tietotoimistoilla Reuters ja Associated Press on toimipaikka Frankfurtissa.
Wikimedia Deutschlandilla on ollut toimipaikka Frankfurtissa lokakuusta 2006.
Liikenne

Frankfurtin lentoasema (Flughafen Frankfurt am Main) sijaitsee noin kaksitoista kilometriä lounaaseen kaupungin ydinkeskustasta. Asema avattiin heinäkuussa 1936. Se on Lontoon Heathrow'n lentoaseman ja Pariisin Charles de Gaullen jälkeen Euroopan kolmanneksi vilkkain matkustajien määrällä mitattuna. Lentorahdin määrässä se on ensimmäinen. Vuonna 2010 matkustajia oli 53,0 miljoonaa ja rahtia 2,2 miljoonaa tonnia.[31] Frankfurt–Hahnin lentoasema sijaitsee nimestään huolimatta noin 120km länteen Frankfurt am Mainista Lautzenhausenissa Rheinland-Pfalzin osavaltiossa. Frankfurt-Egelsbachin lentopaikka sijaitsee Egelsbachin kunnassa 17km Frankfurtista etelään.
Frankfurtin päärautatieasema puolestaan on yksi Euroopan tärkeimmistä rautatieliikenteen solmukohdista. Matkustajamäärältään (350000 matkustajaa vuorokaudessa) se on Hampurin päärautatieaseman jälkeen Saksan toiseksi suurin Münchenin päärautatieaseman ohella. Alueeltaan se kuuluu Leipzigin ja Zürichin päärautatieasemien ohella Euroopan suurimpiin. Asema avattiin elokuussa 1888. Vuonna 2002 valmistui Frankfurtista Kölniin uusi ICE-junille tarkoitettu suurnopeusrata, joka lyhensi matkustusaikaa 1¼ tunnilla. Lisäksi asemalta on suurnopeusrata Pariisin Gare de l'Estin asemalle, jonne matka kestää neljä tuntia.[32]
Myös maantieliikenteessä Frankfurtilla on keskeinen asema. Frankfurter Kreuzissa ("Frankfurtin risteys") päälentoaseman lähellä risteävät moottoritiet A5 (Hattenbacher Dreieck–Weil am Rhein) sekä A3 (Arnhem–Passau). Euroopan vilkkaimpiin lukeutuvan moottoritieristeyksen kautta kulkee päivittäin yli 300000 ajoneuvoa. Moottoritie A 66 vie länteen Wiesbadeniin ja itään Fuldaan. Nelikymmenkilometrinen A661 kulkee etelä-pohjoissuuntaisena Egelsbachista Frankfurtin kautta Oberurseliin. A5 lännessä, A661 koillisessa sekä A3 etelässä muodostavat Frankfurtia ympäröivän moottoritiekehän. Kunnallisia katuja Frankfurtissa on noin 1150km. Kaupungista on useita kaukobussilinjoja muun muassa Berliiniin, Hampuriin, Mannheimiin ja Müncheniin.
Frankfurtin ja ympäristön paikallisliikenteen rungon muodostaa yli kolmesataakilometrinen Reinin-Mainin S-Bahn -raideliikenneverkosto. Kaupungin raitiotieverkon historia ulottuu vuoteen 1872. Pituutta verkolla on noin 63km ja sillä kulkee yhdeksän säännöllistä ja kaksi erikoislinjaa. Suurin paikallisliikennettä hoitava yritys on Verkehrsgesellschaft Frankfurt (VGF).
Frankfurtin autotiheys, 715 autoa tuhatta asukasta kohden, on Saksan suurkaupunkien korkein.
Satamat

Mainjoella kulkee jonkin verran tavaraliikennettä. Reinjoki taasen yhdistää Frankfurtin Nordrhein-Westfalenin ja Alankomaiden suuriin teollisuuskeskuksiin. Reinin–Mainin–Tonavan kanavan kautta on puolestaan yhteys kaakkoiseen Keski-Eurooppaan. Kaupungin satamien merkitys on vähentynyt huomattavasti, ja keskeisen sijaintinsa vuoksi satama-alueita on muutettu asuinalueiksi. Frankfurtin satamia ovat:
Hafen Mainkur (entinen Cassella-Hafen) Fechenheimin teollisuusalueella, joka on  Industriepark Cassellan yritysten satunnaisessa käytössä
Hafen Offenbach, joka on poistettu käytöstä 2004 ja sijaitsee vastapäätä
Oberhafen-satamaa, jossa on kaksi edelleen käytössä olevaa allasta
Osthafen, joka on suurin Frankfurtin satamista
Mainkai vanhassakaupungissa (das Altstädter Mainufer), joka on vanhin satamista ja  nykyinen rantapromenadi
Schaumainkai Sachsenhäusenin puolella, joka tunnetaan museokeskittymänä
Westhafen, joka on muutettu asuinalueeksi ja jonka satama-allas on sovitettu huvivenekäyttöön, altaan yli on rakennettu kaksi kävelysiltaa
Kraftwerk West, joka on hiilisatama edellisen naapurissa
Flusshafen Gutleuthof, joka on edelleen käytössä
Chemiewerk Griesheimin harvoin käytetty kuormauspaikka
Höchster Hafen, joka lakkautettiin 1980-luvulla, entisajoista on muistoina kuormausnosturit 1950-luvulta ja 1700-luvulta
Industriepark Höchst -teollisuusalueen satama.
Kulttuurielämä

Puheteatteri Schauspiel Frankfurt ja kaupungin oopperalaitos Oper Frankfurt toimivat yhteisnimellä Städtische Bühnen Frankfurt. Vuonna 1881 avattu Alte Oper tuhoutui toisessa maailmansodassa, vuonna 1981 se avattiin uudelleen konserttitalona. Frankfurtin tunnettuja bulevarditeattereita ovat Komödie Neuen Mainzer Straßella sekä Fritz Rémond-Theater. Kaupungissa toimii kaksi suurta sinfoniaorkesteria, vuonna 1808 perustettu Frankfurter Museumsorchester ja hr-Sinfonieorchester. Tunnettuja kuoroja ovat vuonna 1818 perustettu Cäcilien-Chor, Frankfurter Singakademie sekä Frankfurter Kantorei.
Frankfurt am Main oli toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeen keskeinen kaupunki, ja se sai huomattavasti yhdysvaltalaisia kulttuurivaikutteita. Radioasema American Forces Network (AFN) lähetti runsaasti sekä rock- että jazz-musiikkia. Sodan jälkeisinä vuosikymmeninä Frankfurtista kehittyi jazzin saralla eräs Saksan merkittävimmistä kaupungeista. 1990-luvulla kaupunki oli Berliinin ohella saksalaisen tekno-musiikin synnyinpaikka.
Frankfurtin kirjamessuja (Frankfurter Buchmesse) on järjestetty 1400-luvulta alkaen ja nykymuotoisena vuodesta 1949.[33]
Tapahtumia

Frankfurtin säännöllisesti järjestettäviin tapahtumiin lukeutuu muun muassa kahdesti vuodessa järjestettävä Dippemess eli Dippemarkt, josta varhaisin maininta on 1100-luvulta. Helluntain jälkeistä tiistaipäivää kutsutaan nimellä Wäldchestag. Silloin järjestetään kansanjuhla Oberforsthausissa kaupunginmetsässä. Juhlan historia ulottuu 1700-luvun lopulle. Höchstin kaupunginosassa on järjestetty kesäisin vuodesta 1957 alkaen kansanjuhla Höchster Schloßfest. Sachsenhausenin kaupunginosassa järjestettiin vuodesta 1490 alkaen Sachsenhäuser Brunnenfest kaivojen puhdistamisen kunniaksi. Perinne hiipui vesijohtojen tulon myötä, mutta se elvytettiin jälleen vuonna 1953. Kaivojuhla pidetään joka elokuu, ja sen aikana valitaan Brunnenkönigin eli "kaivokuningatar". Joulumarkkinat, Frankfurter Weihnachtsmarkt, pidetään vuosittain vanhassakaupungissa. Markkinoista ensimmäinen maininta on vuodelta 1393. Frankfurtin joulumarkkinoita on järjestetty 2000-luvulla myös eräissä Britannian kaupungeissa. Suurin niistä on Birminghamissä.
Koulutus
Frankfurt am Mainissa on kaksi yliopistoa ja useita ammattikorkeakouluja. Vanhin ja tunnetuin yliopisto on 1914 perustettu Johann Wolfgang Goethe-Universität. Lisäksi kaupungissa on Frankfurt School of Finance & Management, jolla on kampusalue Frankfurter Ostendissä. Taiteellista korkeakouluopetusta tarjoavat Johann Friedrich Städelin vuonna 1817 perustama Staatliche Hochschule für bildende Künste (Städelschule) sekä 1878 perustettu Dr. Hoch's Konservatorium. 1971 perustettu Fachhochschule Frankfurt am Main kouluttaa insinöörejä ja taloustieteilijöitä. Lisäksi Frankfurtissa sijaitsee Max-Planck-Institute für europäische Rechtsgeschichte (MPIER), Biophysik und Hirnforschung.
Urheilu
Frankfurtissa toimivat muun muassa seuraavat urheilujoukkueet ja -seurat:
Eintracht Frankfurt, jalkapallo
SV 07 Heddernheim, jalkapallo
FSV Frankfurt, jalkapallo
1. FFC Frankfurt, jalkapallo
Frankfurter FC Germania 1894, jalkapallo
Frankfurt Lions, jääkiekko
Deutsche Bank Skyliners, koripallo
Frankfurt Universe, amerikkalainen jalkapallo
Frankfurtin entisiä urheiluseuroja ovat muun muassa:
1. Bockenheimer FC 1899, jalkapallo
Frankfurt Galaxy, amerikkalainen jalkapallo
Frankfurtissa järjestetään joka vuosi maantiepyöräilykilpailu Rund um den Henninger Turm.
Frankfurt am Mainissa syntyneitä kuuluisuuksia

A–H
Theodor Adorno, sosiologi, filosofi, musiikkitieteilijä ja säveltäjä
Bettina von Arnim, kirjailija
Robert J. Aumann, matemaatikko
Otto Bayer, kemisti
Nadja Benaissa, pop-laulaja
Gerd Binnig, fyysikko
Trudi Birger
Clemens Brentano, romantiikan ajan kirjailija
Karl Enslin, runoilija ja opettaja
Hans Fischer, kemisti
Joschka Fischer, poliitikko
Wolfgang Flür, muusikko
Anne Frank, saksanjuutalainen tyttö, holokaustin tunnetuin uhri
Jean Frankfurter, säveltäjä ja tuottaja
Erich Fromm, humanistifilosofi ja tietokirjailija
Johann Wolfgang von Goethe, yleisnero
Michael Groß, uimari ja olympiavoittaja
Otto Hahn, tiedemies
Heinrich Hoffmann, psykiatri ja kirjailija
K–Z

Kaarle Kaljupää, frankkilais-roomalainen keisari
Roland Koch, poliitikko
Otto Loewi, farmakologi
Ernst May, arkkitehti
Maria Sibylla Merian, kuvataiteilija
Willy Messerschmitt, lentokonesuunnittelija
Ulrike Meyfarth, korkeushyppääjä
Andreas Möller, jalkapalloilija
Henri Nestlé, liikemies ja farmaseutti
Marcel Reich-Ranicki, kirjallisuuskriitikko
Thomas A. Reiter, astronautti
Eduard Rüppell, luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija
Arthur Schopenhauer, filosofi
Karl Schwarzschild, matemaatikko, fyysikko ja tähtitieteilijä
Philipp Uffenbach, taidemaalari
August Weismann, biologi
Frank Edwin Wright III, yhdysvaltalaisen Green Day -yhtyeen rumpali
Friedrich Wöhler, kemisti
Hans Zimmer, säveltäjä
Jan Zweyer, kirjailija
Ystävyyskaupungit
 Lyon, Ranska, vuodesta 1960
 Birmingham, Yhdistynyt kuningaskunta, 1966
 Milano, Italia, 1971
 Kairo, Egypti, 1979
 Tel Aviv, Israel, 1980
 Kanton (Kanton), Kiina, 1988
 Toronto, Kanada, 1989
 Budapest, Unkari, 1990
 Praha, Tšekki, 1990
 Granada, Nicaragua, 1991
 Krakova, Puola, 1991
 Dubai, Yhdistyneet arabiemiirikunnat, 2005

Lähteet

Aiheesta muualla

 (PDF) (2,93 MB)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit